Londons Džeks

Ceļš. stāstu krājums

CEĻŠ

Ja runa par to — esmu izlūkojis

Ik ceļu, kas pāri pasaulei iet.

Ja runa par to — neviens nav peļams

Tam, kuram netik pēļos sust,

Bet prāts nesas ceļot, kā bija ar mani,

Un dzīvi vērot, lidz stunda sit.

Klaidoņu karaļa Sekslina

ATZĪŠANĀS

Nevadas štatā dzīvo sieviete, kurai es reiz vairākas stundas no vietas meloju — meloju bez apstājas, konsekventi un nekaunīgi. Negribu viņai atvainoties. Tas man nenāk ne prātā. Taču paskaidrot šo to gan es vēlētos. Diemžēl nezinu viņas vārdu un viņas pašreizējo adresi ne tik. Ceru, ka, varbūt nejauši izlasījusi šīs rindas, viņa man atrakstīs.

Tas notika tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otrā gada vasarā Nevadas štata Reno pilsētā. Bija gadatirgu laiks, un pilsētiņa ņudzēja no sīkiem blēžiem un visādiem lielības gaiļiem, nemaz nerunājot par milzīgo baru izsalkušu klaidoņu. Tieši bada izmocītie pasaules gājēji padarīja arī pašu pilsētiņu badīgu. Viņi tikām klaudzināja pie iedzīvotāju namu sētas durvīm, kamēr šīs durvis aizcirtās un tā arī vairs neatvērās.

—   Tādā pilsētā grūti samangot, ko likt uz zoba, — blandoņas toreiz mēdza sacīt. Atceros, ka biju spiests palaist garām dažu labu maltīti, kaut arī varēju mēroties spēkiem ar kuru katru, ja vajadzēja kaut kur izčinkstēt pie virtuves durvīm ēdamo, uzprasīties, lai ielūdz «viesos», ielās diedelēt sīknaudu. Šai pilsētā nonācu tik spiedīgos apstākļos, ka reiz aizmanījos garām vagona pavadonim un ielauzos privātā salonvāģī, kurā brauca kāds miljonārs. Vilciens patlaban sāka kustēties, kad es uzlēcu uz platformas un metos iekšā pie iepriekš minētā miljonāra, bet pavadonis sekoja man pa pēdām un grasījās mani satvert. Tā bija traka skriešanās, jo tai pašā mirklī, kad es piedrāzos pie miljonāra, pavadonis piedrāzās pie manis. Formalitātēm neatlika laika.

—   Iedodiet divdesmit piecus centus, ko nopirkt ēdamo, — es izgrūdu. Un, ticiet vai ne, miljonārs iebāza roku kabatā un iedeva man … mats matā … tieši… divdesmit piecus centus. Esmu pārliecināts, ka viņš pārsteigumā paklausīja automātiski, un visu laiku neesmu varējis sev piedot, ka neprasīju dolāru. Zinu, ka būtu to

dabūjis. Nolēcu no salonvāģa platformas. Pavadonis mēģināja man iespert pa ģīmi, bet netrāpīja. Saprotams gan, ka cilvēks, kas grasās lēkt no zemākā kāpšļa uz dzelzceļa uzbēruma, reizē sargādamies nenolauzt kaklu, atrodas gauži neizdevīgā stāvoklī, ja tanī pašā laikā uz platformas virs viņa stāv saniknots etiopietis, pūlēdamies iegrūst viņa fizionomijā četrdesmit sestā numura zābaku. Taču, lai nu kā, divdesmit piecus centus es dabūju!

Tomēr atgriezīsimies pie sievietes, kurai es tik nekaunīgi meloju. Tas notika tās dienas vakarā, kad grasījos atstāt pilsētu. Biju aizkavējies hipodromā, kur skatījos poniju skriešanās sacīkstes, un palaidis garām maltīti — vārdu sakot, kopš brokastīm nebiju ēdis. Jutos kā ba- dains vilks. Starp citu, nupat bija noorganizēta sabiedriskās drošības komiteja, kurai vajadzēja atpestīt pilsētu tieši no tādiem nabaga izsalkušiem grēciniekiem, kāds biju es. Jau krietns pulciņš manu brāļu klaidoņu nīka Likuma dzelžainajās skavās, un es dzirdēju, kā saulainās Kalifornijas ielejas aicina mani doties pāri Sjeras saltajai korei. Taču biju spiests veikt vēl divus uzdevumus. Proti, man vajadzēja tovakar uzrāpties uz pēdējā bagāžas vagona tālsatiksmes vilcienā, kas aizvizinās mani uz rietumiem, bet pirms tam bija jāsadabū kas ēdams. Pat jaunam cilvēkam nepatiks ar tukšu vēderu visu nakti kratīties uz slēgtā vagona platformas, vilcienam drāžoties cauri vētrām un tuneļiem, garām mūžīgu sniegu klātajām kalnu virsotnēm, kas sniedzas pret debesīm. Bet sadabūt ko ēdamu nebūt nebija viegli. Iegriezos kādās desmit mājās, taču visur man parādīja garu degunu. Piezīmes, ko dzirdēju, nebija nekādas glaimojošās. Proti, pats piemērotākais miteklis man esot omulīgs kaktiņš aiz restēm. Visļaunākais bija tas, ka šie apgalvojumi pauda tīru patiesību. Tāpēc jau es taisījos tovakar laisties uz rietumiem. Pilsētā saimniekoja Likums, kāri meklēdams izsalkušos bezpajumtniekus, jo tie bija viņa aizrestoto mājokļu pastāvīgie īrnieki.

Citās mājās durvis aizsita man deguna priekšā, neļaujot izteikt līdz galam pieklājīgo un pazemīgo lūgumu ziedot kādu pakodu. Vienā vietā man nemaz neatvēra durvis. Kamēr es stāvēju uz lieveņa un klaudzināju, šie blenza uz mani pa logu. Kāds pacēla gaisā mazu, apaļu zeperi, lai tas pār pieaugušo galvām redzētu klaidoni, kuram šai mājā bija nolēmuši nedot ne kumosa.

Tā vien rādījās, ka vajadzēs griezties pie pašiem nabagākajiem. Tie ir izsalkušā pasaules braucēja pēdējais, taču drošais glābiņš. Uz pašiem nabagākajiem allaž var paļauties. Viņi badainos nekad nedzen projām. Bieži vien, klīstot pa visām Savienotajām Valstīm, es veltīgi esmu lūdzis kumosu maizes staltajos namos, kas slejas pakalnos, taču nav bijis ne reizes, kad es nebūtu dabūjis prasīto upmalā vai purvā uzslietā būdiņā ar lupatām aizbāztiem caurumiem logā, pa kuru palūkojas ārā darbā nomocīta, nogurusi māte. Ak jūs, liekulīgie žēlsirdības sludinātāji! Ejiet mācībā pie nabagajiem, jo vienīgi nabagie ir žēlsirdīgi! Viņi »edz dod, nedz atsakās dot no pārpalikuma. Pārpalikuma viņiem nav. Viņi dod, nekad neatsacīdami, no tā, kas vajadzīgs viņiem pašiem, bez kā viņi bieži vien nemaz nevar iztikt. Kauls, kas pasviests sunim, nav žēlsirdība. Žēlsirdība ir kauls, kurā jūs dalāties ar suni tad, kad esat tikpat izsalcis kā viņš.

It īpaši man palikusi atmiņā viena no mājām, kurā mani tovakar noraidīja. Stāvēju uz lieveņa, pa kura logiem varēja redzēt ēdamistabu. Tajā sēdēja kāds vīrs un gremoja pīrāgu — lielu gaļas pīrāgu. Biju nostājies atvērtajās durvīs, un vīrs, ar mani runādams, nepārtrauca ēšanu. Viņš bija turīgs, un turīgums viņu bija padarījis niknu pret viņa mazāk veiksmīgajiem brāļiem.

Viņš pārtrauca mani, kad es lūdzu viņam ko ēst, nocirzdams kā ar cirvi:

—   Tev droši vien negribas strādāt.

Tam nu nebija nekāda sakara ar manu lūgumu. Netiku taču teicis neko par darbu. Runāju par ēdamo. Es patiesi negribēju strādāt. Gribēju tonakt tikt vilcienā, kas brauktu uz rietumiem.

—  Ja tev dotu darbu, tu atteiktos, — viņš indīgi turpināja.

Es palūkojos uz viņa lēnprātīgo sievu un nopratu, ka noteikti dabūtu savu tiesu gaļas pīrāga, ja vien te nesēdētu šis Cerbers. Taču Cerbers bija iekodies pīrāgā, un, ja es gribēju dabūt savu tiesu, man vajadzēja viņu pielabināt. Tāpēc, klusi nopūties, apliecināju, ka piekrītu viņa darba morālei.

—   Protams, ka es gribu strādāt, — es meloju.

—   Neticu, — viņš nošņāca.

—  Pārbaudiet mani, — es atteicu, pats savu melu iekvēlināts.

—       Labi, — viņš sacīja, — rīt no rīta atnāc uz tādas un tādas ielas stūra (adresi esmu aizmirsis), tur, kur ir nodegusi māja. Likšu tev kraut ķieģeļus.

—   Labi, ser. Ieradīšos.

Viņš kaut ko norūca un turpināja ēšanu. Es gaidīju. Pēc brītiņa viņš pacēla acis, izrādīdams neizpratni, kāpēc es te vēl stāvu, un noprasīja:

—   Nu?

—   Es … es gaidu ko ēdamu, — rimti pavēstīju.

—   Es jau zināju, ka tu nestrādāsi! — viņš ierēcās.

Viņam, protams, bija taisnība, tomēr tā secināt varēja

tikai cilvēks, kas prot lasīt domas, jo ar loģiku tas nekādi nesaskanēja. Taču ubagam, kas stāv pie durvīm, jābūt pazemīgam, tāpēc es piekritu viņa loģikai tāpat, kā agrāk biju piekritis viņa morālei.

—       Redzat, es patlaban esmu izsalcis, — es joprojām tikpat rimti turpināju. — Rit no rīta es būšu vēl badai- nāks. Padomājiet, kā man kurkstēs vēders, kad cauru dienu neēdis būšu krāvis ķieģeļus. Bet, ja jūs tagad mani pabarosit, es rīt patiešām būšu varens krāvējs.

Viņš drūmā nopietnībā apsvēra manu lūgumu, joprojām gremodams pīrāgu. Viņa sievai neizsakāmi gribējās aizlikt kādu vārdu manā labā, taču viņa to neiedrošinājās.

—       Es tev teikšu, ko darīšu, — viņš sacīja, norijis kumosu. — Rīt atnāc darbā, un dienas vidū es tev iedošu naudu, ko paēst. Tad būs skaidrs, vai tu domā nopietni vai ne.

—   Pa to laiku … — es iesāku, bet viņš mani aprāva:

—       Ja es tev tagad iedotu ēst, tu pazustu, kā ūdenī iekritis. Es tādus brāļus pazīstu. Paskaties uz mani! Es nevienam neesmu neko parādā. Nekad neesmu tā pazemojies, lai ubagotu pēc maizes. Vienmēr esmu to nopelnījis pats. Tava nelaime ir tā, ka tu esi palaidies slinkumā. To var redzēt, tikko uz tevi paskatās. Es arvien esmu godīgi strādājis un tā kļuvis par to, kas esmu. Un tu varēsi panākt to pašu, ja godīgi strādāsi.

—   Kā jūs? — es vaicāju.

Ak vai, šī vīra drūmīgā, darba piesūcinātā sirds nepazina humora izjūtu!

—  Jā, kā es, — viņš apstiprināja.

—  Mēs visi? — es taujāju.

—       Jā, jūs visi, — viņš atbildēja, un viņa balsī skanēja nešaubīga pārliecība.

—   Bet, ja mēs visi kļūtu tādi kā jūs, — es iebildu, — atļaujiet man aizrādīt, ka tad nebūtu, kas jums krauj ķieģeļus.

Varu apzvērēt, ka viņa sievas acīs iedzirkstījās smaids. Viņš turpretī bija satriekts — vai nu no baismās iespējas, ka cilvēce labosies un nebūs neviena, kas viņam kraus ķieģeļus, vai no manas nekaunības — kas to lai zina.

—  Es te lieki netērēšu vārdus, — viņš ieaurojās. — Taisies, ka tiec, nepateicīgais kucēn!

Es pamīņājos no vienas kājas uz otru, lai parādītu, ka grasos iet, un noprasīju:

—   Un ēst jūs man neko nedosit?

Viņš pēkšņi pietrūkās kājās. Augums viņam bija milzīgs. Es turpretī jutos kā svešinieks svešā zemē, un man pa pēdām dzinās Likums. Laidos steigšus lapās.

«Bet kāpēc tad nepateicīgs?» es sev vaicāju, ar troksni aizcirzdams dārza vārtiņus. «Viņš taču man nekā neiedeva, — kā es varu būt pateicīgs vai nepateicīgs?» Atskatījos atpakaļ. Varēju vēl redzēt viņu pa logu. Viņš atkal bija ķēries pie pīrāga.

Dūša man bija saskrējusi papēžos. Pagāju garām daudzām mājām, neuzdrošinādamies pieklauvet. Visas tas izskatījās vienādas, un neviena neiedvesa drosmi. Nosoļojis vairākus kvartālus, nokratīju mazdūšību un sasparojos. Diedelēšana pēc maizes kumosa bija azarta spēle, un, ja man nepatika kārtis, es kuru katru brīdi^ varēju pieprasīt, lai pārdala. Nolēmu .izmēģināt laimi nākamajā mājā. Kad es tai tuvojos, sāka jau biezēt krēsla. Apgāju mājai apkārt un apstājos pie virtuves durvīm.

Klusi pieklauvēju un, ieraudzījis, ka durvis paver pusmūža sieviete ar labsirdīgu seju, pēkšņas iedvesmas pārņemts, sacerēju pasaciņu, ko viņai stāstīt. Jums jāzina, ka ubaga laime ir atkarīga no viņa spējas izgudrot labus melus. Pirmkārt, ubagam vienā mirklī jānovērtē savs upuris. Pēc tam viņam jāsacer tāda pasaciņa, kura atbilstu konkrētā upura personības un temperamenta raksturīga- jām_ iezīmēm. Un tieši te rodas galvenās grūtības: tai paša mirklī, kad ubags novērtē upuri, viņam jāiesāk savs stāsts. Sagatavoties nav laika. Viņam zibenīgi jāuzmin upura raksturs un jāizdomā pasaciņa, kas sasniegs mērķi. Ja klaidonis grib gūt panākumus, viņam jābūt aktierim. Viņam jarada spontāni un momentāni un daiļrades temats nav jāizvēlas no savas pārbagātās iztēles, bet jānolasa no tā cilvēka sejas, kurš atver durvis, vienalga, vai atvērējs būtu vīrietis, sieviete vai bērns, maigs vai atskabargains, devīgs vai skops, labsirdīgs vai kašķīgs, jūds vai kristietis, melnais vai baltais, ar rasu aizspriedumiem vai bez tiem, mietpilsonis vai cilvēks ar plašu redzes loku, vārdu sakot, kāds nu kuro reizi pagadās. Man bieži vien ienākusi prātā doma, ka par savu rakstnieka veiksmi es lielā mērā varu pateikties klaidoņa dienās gūtajai mācībai. Lai sadiedelētu dienišķo maizi, biju spiests sacerēt stāstus, kas izklausījās patiesi. Pārliecinā- šanas spēja un atklātība, kura, pēc lietpratēju domām, ir īsā stāsta mākslas raksturīgā iezīme, radās nepielūdzamās nepieciešamības ietekmē pie virtuvju durvīm. Nešaubos arī, ka par reālistisku rakstnieku mani izaudzināja šie klaidonības mācekļa gadi. Reālisms ir vienīgā prece, ko pie virtuvju durvīm var apmainīt pret maizes kumosu.

Galu galā māksla ir tikai veikla izdoma, un tieši veiklība glābj dažu labu pasaku no kaunpilnas sakāves. Atceros, kā reiz dabūju pūst pīlītes Manitobas apgabalā, Vinipegas policijas iecirknī. Braucu Kanādas — Klusā okeāna līnijas ātrvilcienā uz rietumiem. Protams, policija gribēja dzirdēt manu biogrāfiju, un es to viņiem arī izstāstīju, sacerēdams turpat uz līdzenas vietas. Policisti bija sauszemes žurkas, kas jūru varbūt nebija acīs redzējuši, — tādiem vispiemērotākais bija jūrnieka stāsts. Vari melot, ka ausis kust, tik un tā nepieķers. Tā nu es sacerēju bēdu stāstu par savu dzīvi uz «Glenmora» — tīrās elles, ne kuģa. (Biju reiz Sanfrancisko līcī redzējis «Glenmoru» noenkurojušos.)

Sacīju, ka esmu anglis un kalpoju par kuģapuiku. Policisti iebilda, ka mana izruna nebūt neesot angliska. Vajadzēja uz karstām pēdām kaut ko sagudrot. Melsu, ka esmu dzimis un audzis Savienotajās Valstis, bet pēc vecāku nāves nosūtīts uz Angliju pie vectēva un vecmāmiņas. Tie bija atdevuši mani mācībā uz «Glenmora». «Glenmora» kapteinis, cerams, neļaunosies, ka tonakt Vinipegas policijas iecirknī iztēloju viņu par gatavo briesmekli. Tāda nežēlība! Tāda cietsirdība! Tāda velnišķīga spēja izdomāt visādas mocības! Bija skaidrs, kāpēc es Monreālā no «Glenmora» esmu dezertējis.

Bet kā es esot gadījies pašā Kanādas centrā un braucot uz rietumiem, ja mani vecvecāki dzīvojot Anglijā? Tūlīt pasaulē nāca precēta māsa, kas mita Kalifornijā.

Viņa gribēja ņemt mani savā aizgādībā. Gari un plaši attēloju māsas silto sirdi. Taču policistus tas neapmierināja, viņu sirdis bija cietas kā akmens. Ja es esot salīdzis par kuģapuiku uz «Glenmora» Anglijā, kas tad noticis divos gados pirms manas dezertēšanas Monreālā? Ko «Glenmors» darījis un kur braucis? Vajadzēja vest šos sauszemes žurkas ceļojumā apkārt zemeslodei sev līdzi. Bangu svaidīti un šļakatu pātagoti, viņi kopā ar mani pie Japānas krastiem cīnījās ar taifūnu. Kopā ar mani iekrāva un izkrāva preces visās septiņu jūru un okeānu [3]ostas. es vedu viņus uz Indiju, Rangūnu un Ķīnu, viņi kopa ar mani lauzās cauri ledājiem pie Horna un beidzot izmeta enkuru Monreālā.

Bet tad viņi lika man brītiņu pagaidīt — un viens no viņiem ienira nakts tumsā, es turpretī paliku sildāmies pie krāsns, visu laiku lauzīdams galvu, kādas lamatas man vēl top gatavotas.

Domās novaidējos, kad aiz policista muguras ieraudzīju durvīs viņu. Šos zelta gredzentiņus ausīs nebija ievērusi nekāda čigānu greznošanās kāre, šo ādu nebija nobrūninājuši un sagrumbojuši nekādi^ prērijas vēji, un gaitu līganu nebija darījušas sniega vētras un kalnu nogāzes. Un šīs acis, kad tās pievērsās man … es redzēju, ka tās neapšaubāmi izbalinājusi jūras saule. Ak vai, te nu man desmit policistu uzraudzībā vajadzēja improvizēt par jūras tematu, lai gan es savu mūžu nebiju kuģojis pa Ķīnas jūrām un braucis apkārt Hornam, nebiju redzējis nedz Indiju, nedz Rangūnu.

Mani sagrāba izmisums. Nelaime stāvēja manā priekšā, pieņēmusi šī zelta auskariem greznotā, vēju appūstā ūdeņu dēla izskatu. Kā viņu sauca? Kas viņš bija? Man viņu vajadzēja atšifrēt, pirms viņš to izdarīs ar mani. Vajadzēja uzņemt jaunu kursu, citādi šie ļaundari policisti aizsūtīs mani tiešā ceļā uz kameru, tad uz tiesu un pēc tam pa īstam ieslodzīs cietumā. Ja viņš sāktu mani iztaujāt, pirms es redzētu, cik daudz viņš zina, es būtu pazudis.

Bet vai gan es ļāvu nomanīt šiem Vinipegas vanag- acīgajiem sabiedriskās labklājības sargiem, ka esmu apjucis līdz nāvei? Lika drusku pagaidīt. Saņēmu veco jūrnieku, sajūsmā starodams, tēlojot bezgalīgu atvieglojumu, kādu jūt slīkonis, pēdējā izmisuma pilnā tvērienā sagrābdams glābšanas riņķi. Te taču bija cilvēks, kas spēs mani saprast un apstiprinās manu patiesīgo stāstu šiem pēdu dzinējiem suņiem, kuri neapjēdz nenieka, — tāda vismaz bija manu tēloto izjūtu jēga. Es iekrampējos viņā un apbēru ar jautājumiem, kas attiecās uz viņu pašu. Biju nolēmis tiesnešu acu priekšā pārbaudīt sava pestītāja raksturu, pirms viņš mani izpestīs.

Viņš bija labsirdīgs jūras vilks — tāds, ko var viegli apvest ap stūri. Policisti kļuva nepacietīgi — tik ilgi es viņu izprašņāju. Beidzot kāds no viņiem lika man aiztaisīt muti. Es to darīju, taču klusēdams cītīgi gudroju scenāriju nākamajam cēlienam. Biju uzzinājis pietiekami, lai rīkotos tālāk. Viņš bija francūzis. Braucis vienmēr uz franču tirdzniecības kuģiem, tikai vienu vienīgu reizi salīdzis uz «angļu kastes». Un visbeidzot — ak, prieks un svētlaimei _— divdesmit gadus viņš vispār vairs nebija izgājis jūrā.

Policists mudināja veco mani pārbaudīt.

—   Vai bijāt Rangūnā? — viņš jautāja.

Es pamāju ar galvu. — Izlikām tur krastā trešo palīgu. Tīfs.

Ja viņš būtu vaicājis, kāds tīfs, es atbildētu — «vēdera tīfs», kaut gan man nebija ne jausmas, kāds tas vedera tīfs īsti ir. Bet viņš man nevaicāja. Nākamais jau- tajums skanēja:

—   Un kā tur, Rangūnā, tagad izskatās?

—   Labi. Kamēr tur bijām, lietus gāza kā ar spaiņiem.

—  Vai tevi palaida krastā?

—  Skaidrs, ka palaida, — es atteicu. — Mēs, trīs kuģa- puikas, kopā gājām apskatīt pilsētu.

—   Vai templi atceries?

—   Kādu templi? — es izvairījos.

—   Lielo, ar platajiem kāpieniem.

Ja es to atcerētos, man to vajadzētu aprakstīt. Zem kājām pavērās bezdibens.

Papurināju galvu.

—  To var redzēt no visas ostas, — viņš paskaidroja. — Nav nemaz jāizkāpj krastā, lai to redzētu.

Ienīdu šo Rangūnas templi kā rūgtu nāvi. Un nolēmu bez žēlastības ar to izrēķināties.

—       Tas nav vis redzams no ostas, — es pretojos. — Tas nav ari redzams no pilsētas. To nevar pat redzēt no kāpieniem. Tāpēc ka … — mirkli apklusu, lai izraisītu lielāku iespaidu, — tāpēc ka tur nekāda tempļa nav.

—       Bet es tak redzēju to pats savām acīml — viņš iesaucās.

—   Kurā gadā tad tas bija? — es noprasīju.

—   Septiņdesmit pirmajā.

—       Tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septītā gada lielajā zemestrīcē tas sagruva, — es paskaidroju. — Tas bija traki vecs.

Klusums. Vecīgo acu priekšā uzausa jaunības dienu vīzija: skaistais templis jūras krastā.

—       Kāpnes vēl palikušas, — es viņu mierināju. — Tās var redzēt no visas ostas. Un vai atceraties mazo saliņu pa labi no ieejas ostā? — Laikam tur tāda patiešām bija (biju jau sagatavojies to pārvietot uz kreiso pusi), jo viņš pamāja ar galvu. — Pa tīro, — es turpināju. — Tagad tur ir septiņas asis dziļš ūdens.

Brītiņu atvilku elpu. Kamēr viņš apcerēja, kā laiks visu izmaina, es gatavoju sava stāsta noslēgumu.

—  Vai atminaties Bombejas muitnīcu?

Viņš to atminējās.

—   Nodegusi līdz pamatiem, — es pavēstīju.

—       Vai atceries Džimu Vonu? — viņš savukārt noprasīja.

—       Miris, — es teicu, kaut arī man nebija ne jausmas, kas šis velna Džims Vons ir.

Gāju atkal pa plānu ledu.

—       Vai atceraties Šanhajā Billiju Hārperu? — es aši atvaicāju pretī.

Vecais jūras vilks visiem spēkiem pūlējās atcerēties, bet manas fantāzijas auglis neparko negribēja iznirt viņa izbalējušajās atmiņās.

—       Nu, skaidrs, ka jūs atceraties Billiju Hārperu, — es neatlaidos. — Kas ta viņu nepazīst? Dzīvo tur jau četrdesmit gadus. Un ir dzīvs vēl šobaltdien.

Un tad notika brīnums. Jūras vilks atcerējās Billiju Hārperu. Varbūt tur patiešām bija Billijs Hārpers, varbūt viņš bija nodzīvojis Sanhajā četrdesmit gadus un dzīvoja vēl šobaltdien, tikai es nu gan to nezināju.

Tādā garā mēs ar veco jūrnieku turpinājām vēl krietnu pusstundu. Beigās viņš pateica policistam, ka es esot

tas, par ko uzdodoties, un es, izguldināts un pabarots ar brokastīm, tiku palaists vajā un varēju braukt tālāk uz rietumiem pie savas precētās māsas, kas mita Sanfrancisko.

Bet atgriezīsimies Reno pilsētā pie sievietes, kas man mijkrēslī atvēra durvis. Tikko ieraudzīju viņas labsirdīgo seju, zināju, kas jātēlo. Pārvērtos par maigu, nevainīgu, nelaimīgu puisēnu. Nevarēju parunāt. Pavēru muti un atkal to aizvēru. Nekad savā mūžā nebiju nevienam lūdzis maizi. Mans apjukums bija bezgala dziļš un sāpīgs. Es kaunējos. Pirms tam es diedelēšanu biju uzskatījis par jauku draiskulību, tagad pēkšņi kļuvu par īstu misis Grandijas dēlu ar visiem viņas buržuāziskajiem aizspriedumiem. Vienīgi, bada mocīts, varēju rīkoties tik nekrietni un pazemojoši un diedelēt ēdamo. Visiem spēkiem pūlējos, lai manā sejā atspoguļotos skumjas un mulsums, ko izjūt naivs, ēst izgribējies zēns, kas nav radis ubagot.

—   Tu esi izsalcis, nabaga puisēn, — viņa sacīja.

Biju panācis, ka viņa ierunājās pirmā.

Es palocīju galvu un noriju kaklā sakāpušo kamolu.

—   Es pirmo reizi mūžā … lūdzu dāvanas, — stostījos.

—   Nāc iekšā! — Viņa plaši atvēra durvis. — Mēs jau esam paēduši, bet uguns kuras, un es tev padabūšu kaut ko vakariņām.

Kad ienācu gaismas lokā, viņa mani vērīgi noskatīja.

—   Kaut mans dēls būtu tik stiprs un veselīgs kā tu, — viņa teica. — Bet viņš ir vārgs. Dažreiz viņam uznāk lēkmes. Sajā pēcpusdienā nabadziņš atkal nokrita zemē un stipri sasitās.

Viņas balsī skanēja neizsakāms mīļums un maigums, ko es ilgojos iemantot arī sev. Es palūkojos uz zēnu. Vājš un bāls viņš ar apsietu galvu sēdēja man pretī pie galda. Viņš nekustējās, bet acis, kurās atspīdēja lampas gaisma, izbrīna pilnas cieši vērās manī.

—  Tieši kā mans nabaga tēvs, — es sacīju. — Viņam bija krītamā kaite. Tādi kā reiboņi. Ārsti ar viņu netika nekādā galā … Tā arī nevarēja pateikt, kas īsti viņam kaiš.

—  Vai viņš ir miris? — sieviete mīlīgi pajautāja, nolikdama man priekšā uz galda pusduci miksti novārītu olu.

—  Miris. — Es noriju asaras. — Nomira pirms divām nedēļām. Bijām kopā, kad tas notika. Gājām pāri ielai.

Pēkšņi viņš nokrita. Tā arī vairs neatguva samaņu. Viņu ienesa aptiekā, un tur viņš nomira.

Sāku risināt sērīgu stāstu par tēvu — kā pēc mātes nāves mēs abi pametām ranču un devāmies uz Sanfrancisko; kā ar viņa pensiju (viņš bija vecs karavīrs) un mazumiņu iekrātās naudas mums nepietika; kā viņš mēģināja pelnīt iztiku, strādādams par grāmatu kolportieri. Attēloju arī pats savas ciešanas nedaudzajās dienās pēc tēva nāves, kad es vientuļš un pamests biju klīdis pa Sanfrancisko ielām. Kamēr labsirdīgā sieviete izņēma no pavarda biskvītus, cepa cūkgaļu un uzlika vārīties otru katliņu ar olām, es turēju viņai līdzi, tiesādams visu, ko viņa lika man uz šķīvja, un reizē papildinādams nabaga sērdieņa portretu ar jaunām un jaunām detaļām. Es patiešām kļuvu par šo nabaga zēnu. Viņš man šķita tikpat reāls kā brīnišķīgās olas, kas pazuda manā vēderā. Es būtu varējis raudāt par savu likteni. Zinu, ka lāgiem man aizlūza balss, jo kaklā sakāpa asaras. Tas bija ļoti iespaidīgi.

Tikko portretā parādījās jauns vilciens, labā dvēsele piešķīra man arī ko taustāmu. Viņa sagatavoja man ēdamo ceļam. Ietina vārītas olas, piparus, sāli, citas ēdam- lietas un lielu ābolu. Viņa uzdāvāja man trīs pārus biezu sarkanu vilnas zeķu. Viņa man iedeva tīrus mutautiņus un vēl šo to, tagad vairs neatceros — ko īsti. Un visu laiku cēla galdā arvien jaunus un jaunus ēdienus — un es tik locīju iekšā. Ķepēju kā gatavais mežonis, taču doties pāri Sjerai bagažas vagonā nebija joks, un kas varēja zināt, kad un kur mani gaida nākamā maltīte. Viņas pašas nelaimīgais dēls visu laiku sēdēja pie galda kluss un nekustīgs kā galvaskauss dzīrēs un vērās manī. Šķiet, ka viņa acīs mani apmirdzēja noslēpumainības, romantikas un dēku oreols, viss, ko viņa vārgā dzīvības liesmiņa nespēja iededzināt. Un tomēr pāris reižu man neviļus iešāvās prātā, vai tik viņš neredz man cauri.

—   Bet uz kurieni tu dodies? — viņa ievaicājās.

—   Uz Soltleiksitiju, — es atteicu. — Man tur dzīvo māsa — viņa ir precējusies. (Gudroju, vai nevajadzētu sacīt, ka viņa pieder pie mormoņu sektas, bet tad šo nodomu atmetu.) Viņas vīrs ir uzņēmējs — cauruļu licējs.

Te es apķēros, ka šādi uzņēmēji, cik zināms, parasti daudz pelna. Taču putra bija ievārīta, un nu vajadzēja to izstrēbt.

— Ja es būtu palūdzis, viņi atsūtītu man naudu biļetei, — es paskaidroju, — bet viņi abi slimo, un ar uzņēmumu arī ir visādas nepatikšanas. Kāds kompanjons svaini apkrāpa. Tāpēc negribēju rakstīt, lai sūta naudu. Zināju, ka gan jau kaut kā aizkulšos. Viņi domā, ka man pietiks naudas ceļam. Māsa ir traki skaista. Un tik laba! Viņa vienmēr bijusi pret mani laba. Laikam jau sākšu strādāt pie svaiņa un iemācīšos amatu. Viņiem ir divas meitas. Jaunākas par mani. Viena pavisam maziņa.

No visām precētajām māsām, ko esmu nometinājis Savienotajās Valstīs, Soltleiksitijas iemītniece ir man vistuvāk pie sirds. Viņa ir pilnīgi reāla persona. Kad stāstu par viņu, redzu gan viņu, gan abas mazās meitenes, gan vīru — cauruļu licēju savu acu priekšā gluži kā dzīvus. Viņa ir plecīga sieviete ar labsirdīgu seju un skaidri manāmu tieksmi uz pilnīgumu — zināt, viena no tām, kas allaž gatavo gardus ēdienus un nekad nedusmojas. Viņa ir tumšmate. Vīrs viņai ir kluss, mierīgs cilvēks. Lāgiem man šķiet, ka mēs abi esam seni draugi. Un, kas zina, — varbūt es kādu dienu viņu sastapšu. Ja vecais jūras vilks spēja atcerēties Billiju Hārperu, es neredzu iemesla, kāpēc lai es kādu dienu nesatiktu savas Soltleiksitijā dzīvojošās māsas vīru.

Toties vienu es zinu gaužām skaidri: savus vecākus un vecvecākus gan es nemūžam nesastapšu. Tos es, redzat, konsekventi esmu nosūtījis uz viņpasauli. No mātes es lielāko tiesu atbrīvojos ar sirdskaites palīdzību, vienīgi šad tad aizstādams šo slimību ar diloni, plaušu karsoni vai tīfu. Ir tiesa — un Vinipegas policisti to apliecinās, — ka Anglijā man dzīvo vectētiņš ar vecmāmiņu, bet tas bija pirms krietna laika, nav gandrīz nekādu šaubu, ka tagad viņi ir miruši. Lai nu kā, rakstīt viņi man neraksta.

Ceru, ka labā sieviete Reno pilsētā izlasīs šīs rindiņas un piedos manu novirzi no godīguma un patiesības ceļa. Es neatvainojos, jo kaunu par to neizjūtu. Pie viņas sliekšņa mani atveda jaunības pārgalvība, dzīvesprieks un dēku alkas. Sī satikšanās man daudz deva. Tā man parādīja, cik laba sirds mājo dažu cilvēku krūtīs. Ceru, ka arī sievietei šī sastapšanās sniedza kādu labumu. Uzzinājusi, kā viss notika īstenībā, viņa tagad varbūt vismaz gardi pasmiesies.

Viņai mana pasaciņa likās patiesa. Ne es pats, ne mana ģimene nemodināja viņā šaubas, un viņa raizējās, kā es

veikšu bīstamo ceļojumu līdz Soltleiksitijai. Šīs raizes mani gandrīz noveda postā. Tieši tad, kad es, apkrāvies ar ēdamlietām un piebāzis kabatas ar siltām vilnas zeķēm, grasījos iet, viņa atcerējās savu māsasdēlu, tēvoci vai ciiu radinieku, kas strādāja dzelzceļā par pastapa- vadoni un kam tieši tonakt tieši ar to vilcienu, kurā es dzīros braukt par zaķi, vajadzēja ierasties Reno. Kada laime! Viņa aizvedīšot mani uz staciju, izstāstīšot, kas un kā, un pierunāšot radinieku, lai tas paslēpj mani pasta vagonā. Tā es pilnīgā drošībā bez grūtībām nokļūšot Ogdenā, bet no turienes Soltleiksitija esot tikpat kā ar roku aizsniedzama. Man pamira sirds. Viņa arvien aizrautīgāk klāstīja savu plānu, un man, drūmu nojautu pārņemtam, vajadzēja tēlot bezgalīgu prieku un līksmību, ka visas manas grūtības žigli vien top atrisinātas.

Atrisinātas! Es taču tonakt taisījos laisties uz rietumiem, un te nu mani, gribi vai negribi, aiztransportēs uz austrumiem. Tās bija īstas lamatas, bet man pietrūka dūšas viņai pateikt, ka viss stāsts bijis salti meli. Un, izlikdamies gauži sajūsmināts, es izmisīgi lauzīju galvu, kā izmukt. Taču izejas nebija. Viņa gatavojās pati iesēdināt mani pasta vagonā — un tad radinieks nogādāšot mani Ogdenā. Ļepato nu tad atpakaļ pāri tuksnesim, kas stiepjas simtiem jūdžu tālumā.

Taču tovakar man smaidīja laime. Grasīdamās jau likt galvā cepuri, lai nāktu mani pavadīt, viņa atcerējās, ka ir alojusies. Radinieka grafiks esot mainīts, viņu varot gaidīt Reno nevis tonakt, bet pēc divām dienām. Biju glābts — jo kurš enerģisks jaunietis būs ar mieru divas dienas gaidīt? Visai pašpārliecināts apgalvoju savai labdarei, ka nokļūšu Soltleiksitija ātrāk, ja došos ceļā tūlīt, un šķīros, saņēmis viņas svētību un laba vēlējumus, kas vēl ilgi skanēja man ausīs.

Bet vilnas zeķes gan bija gauži noderīgas. Varat man ticēt. Uzvilku tās tonakt, kad braucu uz tālsatiksmes vilciena bagāžas vagona platformas. Un šis vilciens drāzās uz rietumiem.

TURIES!

Ja vien negadās kaut kas neparedzēts, tad jauns un izmanīgs klaidonis var nokļūt pie mērķa, braucot par zaķi, kaut arī visi konduktori nez kā censtos viņu izsēdināt, — protams, būtiski svarīgs nosacījums ir tas, ka jāceļo naktī. Ja šāds konkrēts pasaules staigulis šādos konkrētos apstākļos būs apņēmies nokļūt galā, braucot par zaķi, tad viņš to izdarīs, ja vien viņu neaizkavēs kas pilnīgi negaidīts. Izsēdināt likumīgā ceļā konduktori viņu nekādi nevar: tad jāķeras pie slepkavības. Apkārtstaiguļu pasaulē gan valda uzskats, ka konduktori no slepkavībām nevairās. Tā kā es tomēr savās klaiņotāja dienās šādu gadījumu neesmu pieredzējis, tad par ticamību īsti negalvoju.

So lo esmu gan dzirdējis par «sliktiem» ceļiem. Kad klaidonis «iekārtojies zem vagona» uz asīm un vilciens kustas, acīm redzot, nav nekādas iespējas no viņa atbrīvoties, kamēr sastāvs neapstājas. Klenderim, kas ērti ierīkojies apakšā četru riteņu un citu ierīču sabiedrībā, no vilciena apkalpes nav ko baidīties — tā viņš vismaz domā. Bet kādā jaukā dienā viņš var gadījuma pēc nokļūt uz «slikta» ceļa. Par sliktu parasti dēvē tādu ceļu, kurā pirms neilga laika klaidoņi nogalinājuši vienu vai vairākus apkalpes vīrus. Lai dievs žēlīgs zaķim, ko noķer zem vagona šādā dzelzceļlīnijā, — tad viņam ir beigas, kaut arī vilciens brauktu ar sešdesmit jūdžu ātrumu stunda.

Bremžu konduktors, paņēmis sakabes kārti un virvi, nostājas uz platformas tā vagona priekšā, kurā brauc zaķis. Viņš piesien virvi pie kārts, iebāž kārti starp platformām un palaiž vaļīgāk virvi. Kārts sitas pret sliežu gulšņiem un, atlēkdama atpakaļ, dauzās pret vagona apakšu un tad atkal pret gulšņiem. Vīrs pavirza kārti te uz priekšu, te atpakaļ, te pa labi, te pa kreisi, savelk ciešāk un atlaiž vaļīgāk, dodams savam ierocim iespēju visvisādi atsisties un lēkt atpakaļ. Katrs tāda vēzēkļa

belziens var nogalināt, un, ja ātrums ir sešdesmit jū- dzes_stundā, kārts izbungo īstu nāves jundu. Nākamajā dienā no uzbēruma novāc klaidoņa mirstīgās atliekas un vietējā avīze iespiež īsu paziņojumu, ka nepazīstamais cilvēks, neapšaubāmi klaidonis, laikam bijis piedzēris un droši vien aizmidzis gulējis uz sliedēm.

Lai minētu raksturīgu piemēru, kā veiksmīgs klaidonis var izmanīties, braukdams par zaķi, attēlošu šādu piedzīvojumu. Biju iesēdies Kanādas-Klusā okeāna līnijas vilcienā, kas devās no Otavas uz rietumiem. Man vajadzēja nobraukt trīstūkstoš jūdžu lielu attālumu. Bija rudens, bet priekšā Manitoba un Klinšu kalni. Vairēja gaidīt, ka sāks kniebt sals, un ik brītiņš, ko aizkavējos, vēsā ceļojuma izredzes vēl palielināja. Turklāt biju nelāga noskaņojumā. Monreālu no Otavas šķir tikai simt divdesmit jūdžu liels attālums. Kā lai es to nezinātu, ja nupat biju veicis šo ceļojumu un tas man bija prasījis sešas dienas?! Aiz pārskatīšanās biju galvenās līnijas vietā nokļuvis uz kaut kāda draņķīga atzarojuma, pa kuru kursēja tikai divi vietējās satiksmes vilcieni dienā. Veselu nedēļu biju barojies vienīgi ar sausām maizes garozām, ko izlūdzos no franču zemniekiem un ar ko tik un tā nepietika.

Nelāgo noskaņojumu vēl pasliktināja diena, ko pavadīju Otavā, pūlēdamies sagādāt drēbes garajam ceļojumam. Lai jums būtu zināms: no visām Savienoto Valstu un Kanādas pilsētām Otava ir tā, kur gandrīz visgrūtāk samangot drēbes; pati skopākā šai ziņā ir Vašingtona. Trakāk par brīnišķo Vašingtonu nav nekur. Pavadīju tur divas nedēļas, mēģinādams izdiedelēt pāri kurpju, un tad biju spiests doties tās meklēt Ņūdžersijā.

Taču atgriezīsimies pie Otavas. Tieši astoņos no rīta izgāju drēbju medībās. Darbojos gauži enerģiski cauru dienu. Varu apzvērēt, ka nostaigāju četrdesmit jūdzes. Izvedu pārrunas ar tūkstoš māju namamātēm. Nepārtraucu darbu, pat lai paēstu pusdienas. Pulksten sešos vakarā pēc desmit stundu ilgām nenogurstošām pūlēm man joprojām trūka krekla, bet bikšu pāris, kurā laimīgi biju iedzīvojies, izrādījās par mazu un taisījās drīz vien sairt.

Sešos beidzu darbu un devos uz staciju, cerēdams pa ceļam sadabūt ko ēdamu. Taču laime kā negribēja, tā negribēja uzsmaidīt. Visās mājās, kur iegriezos, mani

noraidīja. Bet tad beidzot pasniedza dāvanu. Mans garastāvoklis uzlabojās, jo tā bija vislielākā dāvana, ko savā garajā un raibajā diedelnieka mūžā jebkad biju saņēmis. Sainis bija krietnas ceļa somas lielumā un ievīstīts avīzēs. Aizsteidzos uz tuvāko neapbūvēto laukumu un at- tinu vaļā. Pirmais, ko ieraudzīju, bija kūkas, tad vēl kūkas, vēl un vēl — vārdu sakot, vesels lērums kūku. Kūkas vien. Velti es meklēju biezas rupjmaizes šķēles ar sviestu un gaļu, tur bija tikai kūkas, bet man no saldumiem metās šķebeni. Citā laikmetā un citā zemē ļaudis bija apsēdušies pie Bābeles ūdeņiem un lējuši asaras. Arī es, tupēdams Kanādas lepnās galvaspilsētas neapbūvētā laukumā pie kūku kalna, raudāju kā izkults bērns. Tāpat ka nelaimīgs tēvs lūkojas sava mirušā dēla vaigā, tā es blenzu uz šo saldo cepumu lēveni. Laikam gan biju ļoti nepateicīgs, atsacīdamies nobaudīt dāsnās dāvanas, ko saņēmu bagātajā namā, kur iepriekšējā vakarā bija rīkotas viesības. Tomēr arī viesiem šīs kūkas, acīm redzot, nebija garšojušas.

Kūkas bija manu neveiksmju kulminācijas punkts. Ļaunāks nekas vairs nevarēja atgadīties, un stāvoklim vajadzēja uzlaboties. Tā arī notika. Nākamajā mājā mani «ielūdza viesos». Tāds «ielūgums» ir tīrā svētlaime. Klaidoni ieaicina iekšā, bieži vien dod iespēju nomazgāties un apsēdina pie galda. Bezpajumtniekiem gauži patīk izstiept kājas zem galda. Māja bija liela un ērta, tā atradās plašā dārzā ar skaistiem kokiem, krietni patālu no ielas. Saimnieki bija tikko paēduši. Mani ieveda tieši ēdamistabā, un tas jau pats par sevi bija visai neparasts notikums, jo klaidonis, ko «ielūdz viesos», var būt laimīgs, saņemdams «cienastu» virtuvē. Kamēr es ēdu, ar mani sarunājās sirms,, laipns anglis, viņa labsirdīgā sieva un daiļa, jauna francūziete.

Nez vai šī jaunā, daiļā dāma tagad pēc tik ilga laika atceras, kādus smieklus es izraisīju ar savu žargona vārdu «kvarts»[4]. Redzat, es delikāti mēģināju iznabagot ko taustāmāku. Tāpēc arī minēju šādu naudas summu.

—   Ko? — viņa jautāja.

—   Kvartu, — es atkārtoju.

_ Ko? — viņa vēlreiz noprasīja, un viņas lūpu kaktiņi noraustījās.

—   Kvartu, — sacīju.

Nu viņa sāka skaļi smieties.

—  Vai neatkārtosit vēlreiz? — viņa vaicāja, kad bija savaldījusies.

—   Kvartu, — es atteicu.

Un atkal atskanēja skaņi, sidrabaini smiekli.

—   Piedodiet, — viņa sacīja, — bet ko… ko jūs teicāt?

—  Kvartu, — es bildu no jauna, — vai tad kaut kas nav pareizi?

—  Nē, nekādā ziņā, — aizelsusies no smiešanās, viņa izgrūda, — bet ko tas nozīmē?

Es paskaidroju. Tagad vairs neatceros, vai man izdevās no viņas šo kvartu izspiest vai ne, bet pēc tam es ne reizi vien esmu lauzījis galvu, kurš no mums abiem toreiz bija lielāks provinciālis.

Ierazdamies stacijā, sev par lielu nepatiku, ieraudzīju vismaz divdesmit klaidoņu, kas grasījās braukt uz ekspreša slēgto bagāžas vagonu platformām. Divi trīs bezmaksas pasažieri — tas nu nebūtu nekas. Tie neduras acīs. Bet divdesmit! Tur neko labu nevarēja gaidīt. Neviena vilciena apkalpe neļaus ceļot tādam baram.

Te man laikam jāpaskaidro, kas ir slēgts bagāžas vagons. Dažiem pasta vagoniem galā nav durvju, tapec tāds vāģis ir itin kā slēgts. Taču arī tiem vagoniem, kam ir gala durvis, tās vienmēr aizbultē ciet. Iedomāsimies, ka pēc vilciena atiešanas uz viena šāda vagona platformas uzlec klaidonis. Durvju nav, vai arī tās aizbultētas. Neviens konduktors nevar piekļūt pie viņa, lai pieprasītu biļeti vai arī lai pasaules braucēju izsēdinātu ārā. Skaidrs, ka klaidonis līdz nākamajai vilciena pieturai atrodas drošībā. Tur viņš nolec, tumsā metas uz priekšu, un, kad vilciens viņu panāk, viņš atkal uzlec uz platformas. Tomēr gadās visādi, kā jūs tūlīt redzēsit.

Vilcienam sakustoties, šie divdesmit klaidoņi aplipa ap trim slēgtajiem vagoniem. Daži uzrāpās augšā, pirms vilciens paspēja nobraukt divdesmit soļus. Tie bija galīgie neveikļi, un es nopratu, ka viņi drīz atkritīs. Vilciena apkalpe, protams, nesnauda, un pirmajā pieturā elle gāja vaļā. Es nolēcu un drāzos gar sliedēm uz priekšu. Ievēroju, ka bariņš klaidoņu man seko. Acīm redzot, viņi zināja, kas jādara. Ja grib braukt ar ātrvilcienu, tad pieturās vienmēr jāaizskrien krietni uz priekšu. Es to darīju, un skrejot mani pavadoņi cits pēc cita

atkrita. Sī atkrišana parādīja, cik kurš, lecot vilcienā, izmanīgs un aukstasinīgs.

Jo viss norisinās šādi. Vilcienam sākot kustēties, konduktors stāv uz pirmā slēgtā vagona platformas. Pašā vilcienā viņš iekšā netiek, tad viņam jānolec zemē un jā- uzrapjas uz tād^ vagona platformas, kurš nav slēgts. Kamēr vilciens vēl neiet tik ātri, lai konduktors neiedrošinātos riskēt, viņš nolec no slēgtā vagona, ļauj vairākiem citiem paslīdēt garām un tad uzrāpjas uz kāpšļa. Tāpēc klaidonim jāpaskrien tik talu uz priekšu, lai tad, kad slēgtais vagons pienāktu viņam klāt, konduktors to būtu jau atstājis.

Pametu pēdējo klaidoni apmēram piecdesmit pēdas aiz sevis un gaidīju. Vilciens sakustējās. Redzēju konduktora lukturi uz pirmā slēgtā vagona platformas. Konduktors stāvēja tur, izvadīdams vilcienu no stacijas. Redzēju arī neveikļus nelaimīgi kvernam uzbēruma malā un palaižam garām slēgtos vagonus. Viņi nemēģināja uzlēkt uz platformām. Viņi cieta sakāvi jau sākumā pašu gļēvuma dēļ. Pēc viņiem, tuvāk man, stāvēja klaidoņi, kam par šo spēlīti bija mazliet lielāka sajēga. Tie palaida garām pirmo slēgto vagonu, kur stāvēja konduktors, un salēca uz otrā un trešā vagona platformām. Konduktors, protams, pameta pirmo, ielēca otrajā, kad tas brauca garām, un ņēmās grūst lejā zaķus, kuri bija meklējuši uz tā patvērumu. Mana priekšrocība bija tā, ka es atrados tālu priekšā, un, kad pirmais slēgtais vagons piebrauca man klāt, konduktors to bija jau pametis un izrēķinājās ar klaidoņiem, kas brauca otrajā. Pusducis izmanīgāko vīru, kuri bija aizskrējuši pietiekami tālu uz priekšu, arī uzrāpās uz pirmā vagona platformas.

Nākamajā pieturā, kad atkal vicojām pa uzbērumu uz priekšu, es saskaitīju tikai piecpadsmit vīru. Pieci bija atsijāti. Tik sekmīgi uzsāktais klaidoņu rindu retināšanas process turpinājās no stacijas uz staciju. Vispirms palikām četrpadsmit, tad divpadsmit, tad vienpadsmit, pēc tam deviņi, vispēc astoņi. Tas man atgādināja bērnu pantiņu par desmit maziem nēģerēniem. Nolēmu, ka būšu pats pēdējais nēģerēns. Un kāpēc gan ne? Vai es nebiju apveltīts ar jaunības spēku un veiklību? (Es biju astoņpadsmit gadu vecs un teicamā formā.) Vai man nebija dzelzs nervi? Un vai es nebiju tīrais klaidoņu karalis? Vai visi pārējie salīdzinājumā ar mani nebija neveikļi, vazaņķi un amatieri? Ja nepalikšu pēdējais nēģerēns, tad laiks izstāties no spēles, nolīgt darbā kādā fermā un kultivēt lucernu.

Kad mūsu skaits saruka līdz četriem, spēlītē iesaistījās visa apkalpe. Kopš šī brīža sākām sacensties veiklībā un viltībā, turklāt pārsvars bija apkalpes pusē. Trīs atlikušie cits pēc cita nozuda, un beidzot es paliku viens pats. Tad nu gan jutos lepns! Neviens Krēzs nav tā lepojies ar savu pirmo miljonu. Biju noturējis pozīcijas, par spīti diviem konduktoriem, virskonduktoram, kurinātājam un mašīnistam.

Pastāstīšu dažas epizodes, no kurām būs redzams, kā es to panācu. Tumsā aizskrējis tālu priekšā — tik tālu, ka konduktoram, kas brauc pirmajā slēgtajā vagonā, gribot negribot jānolec, kamēr vāģis vēl nav pieripojis pie manis, — es uzrāpjos uz platformas. Lieliski! Līdz nākamajai pieturai esmu drošībā. Kad šī stacija sasniegta, šaujos uz priekšu, lai manevru atkārtotu. Vilciens sāk iet. Es vēroju, kā tas tuvojas. Uz pirmā slēgtā vagona platformas laternu neredz. Vai apkalpe no cīņas atteikusies? Nezinu. To nekad nevar zināt, un ik mirkli jābūt gatavam, ka notiks visjaunākais. Kad pirmais slēgtais vagons nonāk man pretī, es ieskrienos un uzlēcu uz platformas, pūlēdamies saskatīt, vai tur nestāv konduktors. Ļoti iespējams, ka viņš tur stāv ar nodzēstu laternu rokā un, tiklīdz es uzlēkšu uz kāpšļa, šī laterna trieksies pret manu galvu. Vai nu es to neesmu piedzīvojis! Divas vai trīs reizes esmu dabūjis izbaudīt laternas smagumu.

Bet nē, pirmā vagona platforma ir tukša. Vilciens traucas arvien ātrāk. Līdz nākamajai stacijai nekas nedraud. Bet vai tā ir? Manu, ka vilciens samazina ātrumu. Mirkli saspringstu. Kaut kas pret mani tiek gatavots, taču skaidri neko nezinu. Cenšos saskatīt, kas notiek abās pusēs, neaizmirsdains uzmanīt arī tenderi, kas atrodas man priekšā. Man var uzbrukt no jebkuras puses vai arī no visām trim reizē.

Kā tad, jau sākas. Vilcienam izbraucot no stacijas, konduktors atradies lokomotīvē. Es viņu ieraugu, kad viņš uzlec uz kāpšļa mana vagona labajā pusē. Zibenīgi no- lecu zemē kreisajā un joņoju gar lokomotīvi uz priekšu. Pazūdu tumsā. Stāvoklis ir tāds pats kā brīdī, kad vilciens atstāja Otavu. Atrodos priekšā, un vilcienam, turpinot ceļojumu, jābrauc man garām. Man atkal ir labas izredzes uzlēkt uz kādas platformas.

Uzmanīgi vēroju. Redzu, ka laterna tuvojas lokomo- līvei, un neredzu, ka tā aizvirzītos atpakaļ. Tāpēc tai joprojām jābūt uz lokomotīves, turklāt nav cerību, ka tā karātos gaisā. Sis konduktors ir slinks, citādi viņš būtu gaismu nodzēsis, nevis gluži vienkārši pūlējies to aizsegt. Vilciens sakustas. Pirmā platforma ir tukša, un es uzlēcu uz tās. Sastāvs, tāpat kā iepriekš, palēnina gaitu, konduktors nolec no lokomotīves, uzrāpjas vienā pusē uz kāpšļa, es otrā pusē noslīdu zemē un skrienu uz priekšu.

Stavēdams tumsā un gaidīdams, jūtos varen lepns. Transkontinentālais ātrvilciens divreiz apstājies manis dēļ, manis — nabaga pasaules braucēja dēļ. Viens pats es divreiz esmu apturējis tālsatiksmes vilcienu ar tā daudzajiem vagoniem un pasažieriem, ar valdības pastu, ar divtūkstoš zirgspēku jaudīgo motoru. Turklāt es sveru tikai simt sešdesmit mārciņās, un kabatā man nav pat piecu centu!

Atkal es redzu, ka laterna tuvojas lokomotīvei. Taču šoreiz tā neslēpjas. Man šķiet, tā virzās pārāk atklāti, un es gudroju, kas viņiem atkal padomā. Katrā ziņā man jābaidās nevis no konduktora, kas atrodas uz lokomotīves, bet no kā cita. Vilciens ripo man garām. īstajā brīdī, pirms paspēju uzlēkt uz platformas, ieraugu pirmajā vagonā tumšu konduktora stāvu bez laternas. Ļauju vagonam pabraukt garām un gatavojos noķert otro. Taču konduktors no pirmā nolēcis zemē un seko man pa pēdām. Pametis ašu skatienu sānis, redzu pazibam tā konduktora laternu, kurš stāvēja uz lokomotīves. Arī viņš nolēcis zemē, un nu abi vajātāji atrodas tai pašā vilciena pusē, kur es. Nākamajā mirklī ripo garām otrais slēgtais vagons — un es esmu jau augšā. Nedomāju te uzkavēties. Man jau prātā jauns gājiens. Drāzdamies pāri platformai, dzirdu, ka uz kāpšļa uzlec konduktors. Nolidoju zemē otrā pusē un metos skriet gar vilcienu. Mans plāns ir paskriet uz priekšu un uzlēkt uz pirmās platformas. Jāļeko, cik jaudas, jo vilciens uzņem ātrumu. Turklāt konduktors arī nolēcis un vīlē man pakaļ. Laikam es esmu labāks sprinteris, jo noķeru pirmo vagonu. Stāvu uz kāpšļiem un vēroju savu vajātāju. Viņš atpalicis tikai par desmit pēdām un drāž, cik spēka, taču vilciens sasniedzis gandrīz savu normālo ātrumu, un attiecībā pret mani kon-

duktors stāv uz vietas. Es viņu uzmundrinu, pastiepju roku, lai viņam itin kā palīdzētu, viņš izgrūž bezdievīgu lāstu, izstājas no sacensības un ielec vilcienā krietni patālāk.

Vilciens joņo uz priekšu, un es apmierinats vēl smejos sev bārdā, kad, kur gadījusies, kur ne, mani apšjāc ūdens strūkla. Kurinātājs, stāvēdams uz lokomotīves, spēlējas ar savu šļūteni. Pāreju no platformas uz tendera viņu galu, un nojume mani te paglābj. Ūdens šļācas virs galvas, bet mani neķer. Man niez nagi uzrāpties uz tendera un belzt kurinātājam ar ogles gabalu, taču es zinu: ja to darīšu, tad viņi ar mašīnistu nerimsies, kamēr pataisīs mani aukstu, tāpēc atturos.

Nākamajā pieturā nokūleņoju lejā un šaujos tumsā uz priekšu. Šoreiz, vilcienam sākot kustēties, abi konduktori stāv uz pirmā slēgtā vagona platformas. Noprotu, ko viņi grasās darīt. Viņi nosprieduši, ka neļaus man atkārtot iepriekšējo gājienu. Es nevaru atkal uzrāpties uz otrās platformas, šķērsot to un uzlēkt uz pirmās. Tikko pirmā pabrauc garām un es uz tās nekāpju, viņi nolaižas lejā katrs savā vilciena pusē. Es uzlienu uz otrās platformas, bet, to darīdams, zinu, ka pēc mirkļa konduktori iznirs man abās pusēs. Tās ir lamatas. Ceļš kā pa labi, tā pa kreisi slēgts. Taču ir vēl viens ceļš, un tas ved augšup.

Tāpēc es negaidu, kamēr parādīsies mani vajātāji. At- sperdamies uz dzelzs apkalumiem, uzrāpjos pa stāvo sienu un nostājos uz rokas bremzes riteņa. Ar to arī atelpas brīdis beidzies, es dzirdu, ka konduktori, papēžus klaudzinādami, katrs savā pusē kāpj augšup. Neveltu viņiem neviena skatiena. Paceļu rokas virs galvas, kamēr delnas atspiežas pret abu vagonu jumtu ieapaļajām malām. Viena delna, protams, atrodas uz viena vagona jumta ieapaļās malas, otra — uz otra vagona jumta ieapaļās malas. Nu jau abi konduktori parādās uz kāpšļiem. Es to zinu, lai gan esmu pārāk aizņemts, lai viņus redzētu. Tas viss notiek nedaudzu sekunžu laikā. Palēcos un uzraujos ar rokām augšup. Pievelku kājas. Abi konduktori mēģina tās satvert, bet saķer tukšu gaisu. Es to zinu, jo lūkojos lejup un redzu viņus. Dzirdu arī, kā viņi lādas.

Mans tagadējais stāvoklis nav apskaužams: turos reizē pie abu vagonu nolaidenajām malām. Ašā, atsperīgā rāvienā uzsviežu abas kājas uz viena jumta malas, bet abas rokas pārmetu uz otra jumta malas. Tad, satvēris

nolaideno malu, pārvelkos pār apaļumu uz līdzeno daļu un apsēžos tur atvilkt elpu, turēdamies pie ventilatora izciļņa. Tagad esmu uz klāja, kā to dēvē klaidoņi. Iepriekš attēloto rīcību sauc par «rāpšanos uz klāja». Atļaujiet man tūlīt piebilst, ka tikai jauns un spēcīgs klaidonis var uzlīst uz pasažieru vilciena klāja un šim jaunajam un spēcīgajam klaidonim jābūt arī dzelzs nerviem.

Vilciens ripo arvien ātrāk un ātrāk, un es zinu, ka līdz nākamajai pieturai esmu drošs — taču tikai līdz nākamajai. Ja palikšu uz jumta, kad vilciens apstāsies, konduktori apmētās mani ar akmeņiem. Konduktors ar spēcīgu miesas būvi var uzlidināt uz jumta krietni smagu akmentiņu, kas sver no piecām līdz divdesmit mārciņām. Tomēr visai iespējams, ka nākamajā pieturā konduktori stāvēs uz tās pašas platformas un gaidīs, kad es kāpšu lejā. Tāpēc man jālaižas zemē uz kādas citas platformas.

Lolodams kvēlas cerības, ka nākamajā pusjūdzē nebūs tuneļu, es pieceļos kājās un noeju pa sešu vagonu jumtiem pretējā virzienā. Atļaujiet man apgalvot, ka šādā pastaiga bailes jāaizmirst. Pasažieru vagonu jumti nav domāti pusnakts promenādēm. Ja kāds man nepiekrīt, lai izmēģina. Lai nokāto pa zvalstīga, ļodzīga vagona jumtu, kad vienīgais, pie kā turēties, ir tukšais, tumšais gaiss. Un lai šāds drosminieks neaizmirst pielikt soli, tuvodamies slīpajai malai, kas norasojusi slapja un slidena, un lai tad pārrāpjas uz otru jumtu, kas ir tikpat slīps, slapjš un slidens. Ticiet man, tā viņš lieliski varēs pārbaudīt, vai nedreb sirds un nereibst galva.

Kad vilciens palēnina gaitu, iebraukdams stacijā, es laižos lejup sešu platformu attālumā no tās vietas, kur rāpos augšup. Uz platformas neviena nav. Vilciens apstājas, un es noslīdu zemē. Priekšā starp mani un lokomotīvi kustas divas laternas. Konduktori meklē mani uz vagonu jumtiem. Ievēroju, ka vagons, pie kura stāvu, ir «četrritenis», tas ir, katrai ripojošai iekārtai ir tikai četri riteņi. (Kad ceļo vagona apakšā, jāvairās no «sešrite- ņiem», tie ir gaužām bīstami.)

Palienu zem vilciena un rāpjos uz asu pusi, un, varat man ticēt, esmu varen priecīgs, ka vilciens stāv. Tā ir pirmā reize, kad es transkontinentālā vilcienā braucu apakšējā ložā, un tās iekšējais iekārtojums man ir svešs. Mēģinu ielīst virs ripojošās iekārtas, telpā starp to un vagonu grīdu. Taču telpa nav pietiekami liela, lai es tajā

varētu iespraukties. Tas inan ir kas jauns. Savienotajās Valstīs esmu paradis parāpties zem ātri ejoša vilciena, ieķerties platformas malā, pabāzt kājas zem bremzes stieņa, no turienes uzlīst virs ripojošās iekārtas un apsēsties uz šķērsass.

Pataustījies ar rokām tumsā, noprotu, ka brīva vieta ir starp bremzes stieni un zemi. Sprauga gan ir visai šaura. Man jānogulstas uz vēdera un jālokās uz priekšu kā tārpam. Iekļuvis ripojošajā iekārtā, apsēžos uz ass un sāku gudrot, ko par manu likteni domā konduktori. Vilciens sakustas. Beidzot viņi mani vairs netraucēs.

Bet vai tā ir? Tūlīt nākamajā stacijā redzu, ka otrā vagona galā starp riteņiem paspīd laterna. Nu viņi pārmeklē asis. Veicīgi jālasās prom. Lienu uz vēdera pa bremzes stieņa apakšu. Viņi mani ierauga un metas man pakaļ, bet es četrrāpus pārrāpjos pār sliedēm otrā pusē un uzslejos kājās. Tad jožu uz vilciena priekšgalu. Pa- skrienu garām lokomotīvei un paslēpjos labdarīgajā tumsā. Atrodos atkal izejas stāvoklī. Esmu pametis vilcienu aizmugurē, un tam jābrauc man garām.

Vilciens sāk iet. Uz pirmā slēgtā vagona platformas spīd laterna. Palieku guļam un redzu garām aizslīdam konduktoru, kas urbjas ar skatienu tumsā. Taču laterna spīgo arī uz otrā vāģa platformas. Sis konduktors mani ierauga un pakliedz tam, kas jau aizbraucis garām uz pirmās. Abi nolec zemē. Nekas, uzrāpšos uz trešās un uz- vilkšos uz klāja. Ak tu, mīļā stundiņa, laterna redzama arī uz trešās! Tas ir virskonduktors. Ļauju, lai vagons paripo garām. Lai nu kā, tagad man visa vilciena apkalpe ir priekšā. Pagriežos un skrienu pretējā virzienā. Paskatos pār plecu. Visas trīs laternas nosvempušās lejā un nu tik lampačo man pakaļ. Šaujos kā bulta. Puse vagonu ir jau aizmugurē, un vilciens brauc diezgan ātri, kad uzlēcu uz platformas. Zinu, ka pēc nedaudziem mirkļiem visi trīs metīsies man virsū kā izbadējušies vilki. Uzkāpju uz rokas bremzes riteņa, atspiežos ar plaukstām pret ieapaļajām jumta malām un uzvelkos uz klāja. Vajātāji, smagi pārdzīvodami vilšanos, drūzmējas apakšā uz platformas kā suņi, kas uzdzinuši kokā kaķi, raida man augšup lāstus un izsaka nepieklājīgus spriedumus par maniem senčiem.

Bet kas par to? Kopā ar mašīnistu un kurinātāju viņi ir pieci pret vienu, un šo piecu pusē ir Viņa majestāte

Likums un lielās korporācijas varenība, taču es tik un tā palieku uzvarētājs. Esmu pārāk tālu aizmugurē un skrienu pa vagonu jumtiem uz priekšu, kamēr sasniedzu piekto vai sesto platformu, skaitot no lokomotīves. Piesardzīgi paveros lejup. Uz šīs platformas stāv konduktors. Zinu, ka viņš mani pamanījis, jo žigli iemetas vagonā. Zinu arī, ka viņš gaida iekšpusē pie durvīm, gatavs klupt man virsū, tikko es rāpšos lejā. Ļauju, lai viņš paliek jaukajās cerībās, ka es neko nenojaušu, un tupu augšā, lai stiprinātu viņā šo maldīgo uzskatu. Neredzu viņu, taču noprotu, ka vienreiz viņš paver durvis un palūr augšup, lai pārliecinātos, vai es joprojām atrodos turpat.

Vilciens palēnina gaitu, iebraukdams stacijā. Es itin kā vilcinādamies nolaižu kājas pār malu. Vilciens apstājas. Joprojām kuļāju kājas. Dzirdu, ka durvis klusu paveras. Tikko pakustēšos, viņš mani grābs ciet. Pēkšņi pielecu stāvus un metos pa jumtu uz priekšu. Tas notiek tieši viņam virs galvas — tur, kur viņš stāv pie durvīm, man uzglūnēdams. Vilciens nekustas. Nakts ir klusa, un es pūlos dauzīt papēžus pret metāla jumtu pēc iespējas skaļāk. Skaidri nezinu, taču domāju, ka viņš patlaban jož uz priekšu, lai satvertu mani, kad es nākamajā platformā rāpšos zemē. Tomēr es nerāpjos zemē. Noskrējis pa vagona jumtu līdz pusei, apsviežos apkārt, klusi aizzogos atpakaļ un mundri noslīdu uz platformas, ko abi ar konduktoru pirms brīža pametām. Gaiss tīrs. Nolecu lejā vilciena viņā pusē un nozūdu tumsā. Neviena dzīva dvēsele nav mani redzējusi.

Pārrāpjos pāri žogam dzelzceļa uzbēruma malā un vēroju. Ā-ā! Kas tad tas? Redzu uz jumta laternu, kas virzās no lokomotīves uz viņu galu. Viņi domā, ka neesmu norāpies zemē, un nu meklē pa klāju. Un tas vēl nav viss — katrā pusē vilcienam soli solī ar pirmo laternu pa uzbērumu virzās divi citi lukturi. Tās ir trusīšu medības, un trusītis esmu es. Kad tas, kurš iet pa jumtiem, uzspīdinātu man gaismu, pārējie divi grābtu mani ciet. Uztinu smēķi un noraugos, kā procesija pavirzās garām. Kad tas noticis, varu droši doties uz sastāva priekšgalu. Vilciens atiet, un es bez kādiem šķēršļiem uzrāpjos uz pirmās platformas. Taču sastāvs vēl nav sasniedzis pilnu ātrumu, kad es, aizdedzinādams cigareti, ieraugu kurinātāju, kas viņā tendera galā pārrāpies pāri ogļu kalnam un nu nolūkojas lejup uz mani. Dūša aiz bailēm saskrien papēžos. Kurinātājs no savas vietas var bliezt man ar ogļu gabaliem un pataisīt mani par kotleti. Taču viņš mani uzrunā, un es atvieglots saklausu viņa balsī izbrīnu.

—  Ak tu, velna bērns, — viņš saka.

Tas ir liels kompliments, un es nodrebu sajūsmā, kā nodreb skolas puika, saņemdams apbalvojumu.

—   Paklau, — es viņam uzsaucu, — nemazgā mani vairs ar savu šļūteni!

—   Labs ir, — viņš piekrīt un atgriežas pie darba.

Ar kurinātāju nu esmu sadraudzējies, bet konduktori mani joprojām meklē. Nākamajā pieturā tie sakāpj atkal visos trijos slēgtajos vagonos, bet es, tāpat kā iepriekš, ļauju, lai viņi pabrauc garām, un vilciena vidū uzrāpjos uz klāja. Tomēr apkalpe tagad iedegusies cīņas kārē — un vilciens apstājas. Konduktori nolēmuši no manis atbrīvoties par katru cenu. Sai stacijā milzīgais transkon- tinentālais ekspresis manis dēļ apstājas trīs reizes, un katru reizi es izlokos no vajātājiem un uzrāpjos uz klāja. Taču tas ir bezcerīgi, jo viņi beidzot izpratuši stāvokli. Esmu iemācījis viņiem, ka vilcienu no manis nosargāt nevar. Viņiem jārīkojas citādi.

Un viņi to dara. Kad vilciens apstājas pēdējo reizi, viņi vico man pa pēdām. Ā, es viņu spēlīti noprotu! Mēģinās mani nokausēt. Sākumā viņi dzen mani uz vilciena asti. Es zinu, kādas briesmas tur draud. Kad būs sasniegts pēdējais vagons, vilciens sāks braukt un es palikšu klajā laukā. Mētājos šurp un turp, līkumoju, tad pagriežos, izskrienu vajātājiem pa vidu un diedzu uz vilciena priekšgalu. Viens no konduktoriem joprojām spolē man pakaļ. Labi, došu viņam iespēju papūlēties, manas plaušas spēj turēt. Saujos pa uzbērumu tieši uz priekšu. Kas man! Lai ļeko pakaļ kaut desmit jūdzes, tik un tā viņam vajadzēs ielēkt vilcienā, un tur, kur ielēks viņš, ielēkšu arī es.

Tā nu es rikšoju tālāk, saglabādams tikai vajadzīgo attālumu un vērīgi ielūkodamies tumsā, vai neieraudzīšu kādu pārmiju vai barjeru lopiem, pret kuru varu vēl pakrist. Ak vai! Esmu skatījies pārāk tālu uz priekšu un pa- klūpu pret kaut ko tepat zem kājām, nezinu, kas tas ir, laikam tīrais sīkums. Tā nu es nostiepjos visa garumā zemē. Nākamajā mirkli esmu kājās, bet konduktors jau nogrābis mani aiz apkakles. Es nepretojos. Cenšos dziļi elpot un novērtēt pretinieku. Viņam ir šauri pleci, un es

esmu vismaz trīsdesmit mārciņu smagāks. Turklāt viņš ir tikpat piekusis kā es un, ja mēģinās man dot pa ādu, tad dabūs krietnu mācību.

Viņš nemēģina man zvelt, tātad jautājums nokārtots. Viņš rīkojas citādi — ved mani atpakaļ uz vilcienu, un nu uzrodas nākamā problēma. Redzu virskonduktora un viņa biedra laternas. Mēs tām tuvojamies. Ne velti esmu iepazinies ar Ņujorkas policiju. Ne velti, sēdēdams preču vagonos, pie ūdens sūkņiem vai cietuma kamerās, esmu klausījies šausmu stāstos, cik necilvēcīgi izturas pret klaidoņiem. Ja nu šie trīs vīri nolēmuši ar mani rīkoties tāpat? Ieganstus es viņiem esmu devis atliku likām. Drudžaini domāju. Nākam tuvāk pārējiem diviem dzelzceļniekiem. Slepus nomērķēju uz sava gūstītāja vēderu un žokli un nolemju zvetēt gan ar labo, gan ar kreiso roku, tikko draudēs briesmas.

Blēņas! Zinu citu paņēmienu, ko traki gribētos izmēģināt, un gandrīz nožēloju, ka nedarīju tā, tiklīdz mani sagūstīja. Pavadoņa pirksti sagrābuši manu apkakli un tur to kā spīlēs. Svārki man cieši aizpogāti. Vai esat kādreiz redzējuši žņaugu? Sis arī ir žņaugs. Man tikai jāiebāž galva vīram azotē un jāsāk griezties. Jāgriežas ātri — ļoti ātri. Es zinu, kā tas darāms — jāgriežas strauji, rāvieniem un katrā apgriezienā jāiebāž galva viņam azotē. Pirms viņš paspēs atjēgties, pirksti, kas tur mani, paši atradīsies knaiblēs. Viņš nepaspēs tos atvilkt atpakaļ. Tas ir spēcīgs līdzeklis. Trešdaļu minūtes pēc tam, kad būšu sācis griezties, viņam no pirkstgaliem izsprāgs asinis, smalkās cīpslas pārtrūks — un visi pārrautie muskuļi un nervi sajauksies drausmīgā masā. Izmēģiniet to kādreiz, kad jūs kāds sagrābj aiz apkakles! Taču rīkojieties aši — zibenīgi! Un griežoties neaizmirstiet aizsargāties — aizsedziet seju ar kreiso roku un vēderu ar labo. Redzat, iespējams, ka tas otrais mēģinās jūs apturēt, zveldams ar brīvo roku. Starp citu, griezties arī būtu labāk nevis uz šīs brīvās rokas pusi, bet no tās projām. Uzķerts sitiens nekad nav tik nejauks kā sitiens, kuru negaida.

Mans pavadonis nekad neuzzinās, cik lielas briesmas viņam draudēja. Konduktoru paglāba tas, ka, acīm redzot, viņu plānos neietilpa zvērīga apiešanās. Kad pienākam pietiekami tuvu, viņš pakliedz, ka noķēris mani, un pārējie dod signālu, lai vilciens sāk kustēties. Mums paripo garām lokomotīve un trīs slēgtie vagoni. Tad ielec virskonduktors un viņa biedrs. Mans cietumsargs joprojām lur mani aiz apkakles. Nojaušu viņu plānu. Viņš turēs mani tikmēr, kamēr garām brauks pati vilciena aste. Tad viņš uzmetīsies uz kāpšļa un atstās mani ārā, aiz borta.

Tomēr vilciens iekustējies pārāk enerģiski; mašīnists cenšas atgūt nokavēto laiku. Turklāt sastāvs ir garš. Tas rit visai ātri, un es zinu, ka konduktors bažīgi vēro ta skubīgo gaitu.

— Vai domājat, ka paspēsit? — es nevainīgi ievaicājos.

Viņš palaiž vaļā manu apkakli, žigli ieskrienas un uzmetas augšā. Vairāki vagoni vēl nav pagājuši garām. Viņš to zina, paliek uz kāpšļiem un, pastiepis kaklu, vēro mani. Šai mirklī man iešaujas prātā, kā jārīkojas tālāk. Uzlēkšu uz pēdējās platformas. Zinu, ka vilciens trauc ātri un ātrums vēl palielināsies, bet, ja man neveiksies, es tikai izvārtīšos ceļa putekļos. Jaunam cilvēkam allaž dūša kā miets. Neatklāju savu plānu. Stāvu nokārtu galvu, izlikdamies, ka esmu zaudējis jebkuru cerību. Taču tai pašā laikā taustu ar kājām, vai grants cieta. Tā ir lieliski nogulējusies. Vēroju arī konduktora pastiepto kaklu. Tad redzu, ka viņa galva pazūd. Viņš ir pārliecināts, ka vilciens iet pārāk ātri, lai es paspētu tajā ielēkt.

Un vilciens patiešām iet ātri — ātrāk par ikvienu, kurā jebkad esmu mēģinājis iekļūt. Kad pienāk klāt pēdējais vagons, es jožu tam līdzi. Tas ir īss, zibenīgs skrējiens. Neloloju cerību, ka manas kājas sasniegs vilciena ātrumu, taču varu samazināt abu ātrumu starpību līdz minimumam un tā pavājināt trieciena spēku, ko sajutīšu, uzlecot uz kāpšļa. īsajā mirklī es tumsā nepaspēju saskatīt pēdējās platformas dzelzs margas, man nemaz nav laika to darīt. Izstiepju roku uz to pusi, kur, pēc manām domām, margām vajadzētu būt, un tanī pašā brīdī manas kājas atraujas no zemes. Viens vienīgs atgrūdiens. Iespējams, ka nākamajā mirklī es novelšos uz grantainā uzbēruma vai nu ar lauztām ribām vai rokām, vai arī ar sašķaidītu galvaskausu. Taču pirksti satver stieni, rokas iztur rāvienu, kas mazliet sagriež ķermeni sānis, un kājas ar spēcīgu triecienu atsperas pret kāpsli.

Apsēžos, juzdamies gaužām lepns. Visā savā klaidoņa mūžā neesmu tik lieliski lēcis. Zinu, ka vēlu naktī vienmēr var tikt garām vairākām stacijām, tupot uz pēdējās platformas, bet neiedrošinos palikt vilciena astē. Pirmajā

pieturā izlecu ārā, paskrienu gar vilciena otru pusi garām guļamvagoniem, tad saliecos, palienu zem parastā pasažieru vāģa un iekārtojos uz ass. Nākamajā pieturā parikšoju atkal uz priekšu un uztupstos uz citas ass.

Tagad esmu samērā drošs. Konduktori domā, ka laimīgi tikuši no manis vaļā. Taču nu uz mani sāk iedarboties garais ceļš un piepūles pilnā nakts. Turklāt apakšā nav ne vējains, ne auksts, un es grimstu snaudā. Tā nu neiet. Gulēt, braucot uz asīm, nozīmē drošu nāvi, tāpēc stacijā izrāpjos ārā un dodos uz otro slēgto vagonu. Te varu apgulties un aizmigt, un to es arī daru — cik ilgi, nezinu, jo pamostos no laternas gaismas, kas krīt man sejā. Abi konduktori blenž manī. Uztraušos kājās un savelku rokas dūrēs, gudrodams, kurš no viņiem gāzīs man pirmais. Taču viņiem kaušanās nav prātā.

—  Domāju, ka esi palicis aiz borta, — bilst konduktors, kas turēja mani aiz apkakles.

—  Ja jūs toreiz nebūtu mani palaidis vaļā, mēs abi paliktu aiz borta, — es atsaku.

—   Kā tad tā? — viņš brīnās.

—  Es gluži vienkārši būtu ieķēries jums piedurknē un nelaistu vaļā, — paskaidroju.

Brīdi viņi apspriežas un tad pavēsta:

—  Nu, neko darīt, ceļo ar, pasaules braucēji No tevis vaļā netiksim.

IJn viņi aiziet un atstāj mani mierā līdz mezgla punktam.

Iepriekš attēloto gadījumu minēju kā piemēru tam, ko nozīmē «turēties». Protams, izvēlējos no savas pieredzes veiksmīgu nakti un nestāstīju neko par tām naktīm — un to bija daudz —, kad mani iegāza kāda nejaušība un es paliku aiz borta.

Noslēgumā gribu pavēstīt, kas ar mani notika mezgla punktā. Uz transkontinentālajām viensliežu līnijām preču vilcieni gaida mezgla stacijās un dodas ceļā, kad pabraucis garām ekspresis. Kad sasniedzām mezgla punktu, izrāpos no vilciena un devos meklēt prečinieku, kam vajadzēja braukt aiz ekspreša. Tas stāvēja sānu atzarojumā un gaidīja. Ielīdu vagonā, kurš bija pa pusei piekrauts ar oglēm, un apgulos. Pēc brītiņa biju aizmidzis.

Pamodos no durvju čīkstoņas. Ausa salta, pelēka gaisma, un prečinieks vēl nebija devies ceļā. Pa durvju spraugu pabāza galvu konduktors.

— Taisies, ka tiec, vazaņķi! — viņš man uzbrēca.

Taisījos ar un, stāvēdams pie sliedēm, vēroju, kā viņš citu pēc cita pārbauda visus vagonus. Kad viņš pazuda no redzes loka, klusībā nodomāju: viņam taču nemūžam neienāks prātā, ka man pietiks drosmes ierāpties atpakaļ tai pašā vagonā, no kura viņš mani iztupinājis ārā. Tāpēc ierāpos atpakaļ un nogūlos uz grīdas.

Tomēr konduktora domu gaita, acīm redzot, atbilda manējai, jo viņš bija nolēmis, ka es rīkošos tieši tā un ne citādi, tāpēc atgriezās un izvadīja mani ārā.

Tagad nu gan, es prātoju, viņam ne sapņos nerādīsies, ka es darīšu to pašu trešo reizi. Atgriezos atpakaļ vagonā. Tomēr nolēmu veikt dažus piesardzības pasākumus. Noskaidroju, ka atvērt var tikai vienas sānu durvis. Otras bija aiznaglotas. Uzrāpos uz oglēm, izraku caurumu gar šīm durvīm un nogūlos. Dzirdēju atveramies otras durvis. Konduktors uzrāpās augšā un pārlaida skatienu apkārt. Mani viņš nevarēja redzēt. Viņš uzsauca, lai es nākot ārā. Mēģināju viņu apkrāpt, izturēdamies klusi kā pelīte. Bet, kad viņš sāka mest ogles caurumā man virs galvas, padevos un tapu trešo reizi izlingots ārā. Turklāt viņš visai dedzīgi notēloja, kas ar mani notikšot, ja viņš noķeršot mani vēlreiz.

Mainīju taktiku. Ja kāda cita domas iet tādā pašā virzienā kā tavējās, tiec no viņa vaļā. Spēji aprauj savu domu pavedienu un ievirzi to jaunās sliedēs. Tā es darīju. Paslēpos starp vagoniem, kas stāvēja blakus nozarojumā, un vēroju. Konduktors, protams, atgriezās pie pirmējā vagona. Viņš atbīdīja durvis, ierāpās iekšā, ņēmās saukt mani un sviest ogles caurumā, ko biju izracis. Viņš pat uzlīda augšā un ielūkojās caurumā. Mani neredzēdams, viņš nomierinājās. Pēc piecām minūtēm pre- činieks sakustējās. Konduktors nebija redzams. Paskrēju vagonam līdzi, atrāvu vaļā durvis un ielīdu iekšā. Konduktors mani vairs nemeklēja, un es nobraucu šai ogļu vāģī tieši tūkstoš divdesmit divas jūdzes, lielāko tiesu laika nogulēdams un iznākdams ārā mezgla punktos (tur prečinieki apmēram stundu stāv), lai samangotu pārtiku. Pēc šīm tūkstoš divdesmit divām jūdzēm gadījās laimīga nejaušība, un es no vilciena atpaliku. Mani ielūdza «viesos», un nav tāda klaidoņa, kas, par spīti visai steigai, neatpaliktu no vilciena, ja viņu ielūdz viesos.

RAIBAS AINAS

«Kur mirstam mēs vai kā, ir viena alga, Lai tikai butu veselība vērot to.»

Klaidoņu karaļa sekslina

Klaidoņu dzīves lielākā burvība varbūt ir vienmuļības trūkums. Pasaules gājēju valstībā dzīve nekad nav vienveidīga — tā ir mūžam mainīga fantasmagorija, kur neiespējamais kļūst iespējams un kur ik ceļa likumā no krūmāja var izlēkt ārā tas, kas nemaz nav gaidīts. Pasaules gājējs nekad nezina, kas notiks nākamajā brīdi, tāpēc viņš dzīvo tikai šodienai. Viņš ir iepazinis pasaulīgo pūliņu veltīgumu un zina, cik jauki ir peldēt pa straumi, nododot sevi Gadījuma untumu varā.

Es bieži pārdomāju savas klaidoņa dienas un allaž brīnos, cik ātri cita citai seko ainas, kas uzplaiksni atmiņā. Ii vienalga, par ko sāku domāt; ikviena diena ir sevišķa, tai raksturīgas savas īpašas, aši mainīgas ainas. Atceros, piemēram, saulainu vasaras rītu Herisburgā, Pensil- vānijas štatā, un tūlīt iedomājos, cik daudzsološi tas sākās, — mani «ielūdza viesos» divas neprecētas dāmas, apsēdinādamas turklāt nevis virtuvē, bet ēdamistabā pie galda, sev līdzās. Mēs ēdām olas no biķerišiem! Tā bija pirmā reize manā mūžā, kad redzēju olu biķerīšus, līdz tam man nebija ne mazākās jausmas, ka tādi vispār ir. Atzīstos, sākumā jutos mazliet neveikli, taču biju izsalcis un daudz nekautrējos. Iemanījos tik veikli tikt galā ar biķerīti un olām, ka abas neprecētās dāmas muti vien noplātīja.

Pašas viņas knābāja kā kanārijputniņi, niekodamās ap vienu vienīgu olu un skrubinādamas plānu grauzdētas maizes šķēlīti. Dzīvība viņu miesās tik tikko kvēloja, asinis plūda rāmi, un visu nakti viņas bija gulējušas siltās gultās. Es turpretī visu nakti biju pavadījis uz kājām, stibodams šurp no kādas vietas, ko sauca par Emporiju un kas atradās štata ziemeļos, un patērēdams milzum daudz enerģijas, lai aukstums nekniebtu līdz kaulam. Grauzdētas maizes šķēlītes! Mēli var norīt! Bet katra šķēlīte man bija viens kumoss — turklāt pavisam mazs kumoss.

Un ir ļoti nogurdinoši pec katra kumosa ņemt jaunu riecienu, ja cilvēka vēderā ir vietas neskaitāmiem kumosiem.

Kad biju vēl sīkulis, man piederēja maziņš sunītis Pančs. Es pats rūpējos par viņa ēdienu. Mūsmājās kāds bija nošāvis veselu lēveni meža pīļu — un pusdienās ēdām garšīgu gaļu. Beidzis maltīti, sagatavoju Panča pusdienas — lielu šķīvi ar kauliem un citiem gardumiem. Izgāju ārā, lai viņam to iedotu. No kaimiņu rančas todien negaidīti bija atjājis kāds viesis un viņam līdzi atskrējis suns — milzīgs ņūfaundlendietis teļa lielumā. Noliku šķīvi zemē. Pančs paluncināja asti un ķērās klāt. Nākamā pusstunda, bet varbūt pat stunda solīja viņam augstāko svētlaimi. Pēkšņi notika straujš uzbrukums. Pančs tika atsviests sānis kā salmiņš no viesuļvētras ceļa, un ņūfaundlendietis kā piķējošā lidmašīna metās virsū šķīvim. Par spīti saviem milzu apmēriem, viņš laikam bija izskolots ēdot netūļāties, jo īsajā brīdī, kas pagāja, pirms es viņam iespēru pa sāniem, viņš šķīvja saturu bija aprijis. Līdz pēdējai kripatai. Lielā mēle vēl paspēja tīksmi nolaizīt pēdējās tauku paliekas.

Sēdēdams pie šo divu neprecēto Herisburgas dāmu galda, es uzvedos tāpat, kā lielais ņūfaundlendietis bija uzvedies pie mana sunīša Panča šķīvja. Noēdu visu līdz pēdējai kripatai. Es neko nesaplēsu, tikai nolocīju visas olas, maizi un kafiju. Kalpone ienesa vēl, bet es nerimos, un tā nu viņa dabūja krietni paskraidīt. Kafija bija brīnišķīga, bet vai nu to vajadzēja liet tik mazās tasītēsl Pa kuru laiku lai ēdu, ja man nemitīgi jālej tasē kafija, ko dzert?!

Lai nu kā, izpļāpāties gan varēju pēc sirds patikas. Abas neprecētās dāmas ar balti sārtajām sejām un sirmajām matu sprogām nekad nebija tik tuvu ielūkojušās Dēkas starojošajā sejā. Kā rakstīts «Klaidoņu karalī», viņas visu savu mūžu bija «nosēdējušas uz viena pleķa». Es ienesu viņu šaurajā, maiga aromāta apņemtajā dzīvītē pasaules plašumu, sviedru un cīņas asos smārdus, svešu zemju un malu garšas un smaržas. Es bez žēlastības saspiedu viņu mīkstās delnas savās tulznainajās plaukstās, kas bija kļuvušas cietas kā rags, velkot tauvu un garas stundas spraigā piepūlē glāstot lāpstu rokturus. Es to darīju ne tikai jauneklīgas dižošanās dēļ, bet lai ar savu paveikto darbu pierādītu, ka man ir tiesības uz viņu labdarību.

Kā šodien dzīvas redzu acu priekšā šīs mīļās, jaukās dāmas, redzu, kā pirms divpadsmit gadiem sēdēju pie viņu brokastgalda, klāstīdams savas pasaules gājēja gaitas, noraidīdams viņu laipno padomu, kā īstam trakulim klājas, un izraisīdams viņās patīkamu satraukumu ne vien ar savām paša dēkām, bet arī ar tām, ko piedzīvojuši citi pasaules staiguļi, ar kuriem biju sastapies un apmainījies piedzīvojumu stāstiem. Es tos visus piesavinājos, tas ir, piesavinājos šos piedzīvojumus, un, ja abas neprecētās dāmas nebūtu bijušas tik vientiesīgas un lētticīgas, viņas viegli atmaskotu manu sarežģīto hronoloģiju. Bet tas nekas. Maiņa bija godīga. Par viņu daudzajām kafijas tasēm, olām un maizes kumosiem es maksāju pilnu cenu. Sagādāju viņām karalisku izklaidēšanos. Mana parādīšanās pie viņu galda bija piedzīvojums, un, lai kāds ir atalgojums par piedzīvojumu, tas vienmēr ir pārāk mazs.

Šķīries no abām dāmām, izgāju uz ielas un, paķēris pie kādām durvīm laikrakstu, kura īpašniekam patika ilgi gulēt, izstiepos parkā zālītē, lai uzzinātu, kas noticis pasaulē pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Parkā sastapos ar kolēģi — kādu citu klaidoni, kas pavēstīja man savas dzīves stāstu un par visu varu gribēja pierunāt, lai es kopā ar viņu piesakoties Savienoto Valstu armijā. Kāds virsnieks, rekrūšu vervētājs, bija pielauzis viņu pašu, un, tā kā viņam drīz vajadzēja sākt dienestu, viņš neredzēja iemeslu, kāpēc lai es nedotos līdzi. Pirms dažiem mēnešiem viņš Koksija armijas sastāvā bija soļojis uz Vašingtonu, un laikam tāpēc armijas dzīve viņam bija iepatikusies. Es arī varēju saukties par veterānu, jo vai tad es nebiju kalpojis par ierindnieku Kellija «darba» armijas otrās divīzijas «L» rotā? Minēto «L» rotu parasti pazina ar nosaukumu «Nevadas baskāji». Taču mana armijas pieredze bija iedarbojusies gluži pretēji. Tāpēc pametu amata brāli, lai klimst līdzi kara asinssuņiem, un pats gāju paraudzīt pusdienas.

Ticis ar to galā, devos pāri tiltam uz Saskvehannas rietumu krastu. Esmu piemirsis, kā sauc dzelzceļa līniju, kas tur uzbūvēta, bet, torīt guļot zālē, man bija ienākusi prātā doma braukt uz Baltimoru, tāpēc, lai nu kāds būtu šīs dzelzceļa līnijas nosaukums, mans ceļa mērķis bija Baltimora. Pēcpusdiena bija silta, un, nesasniedzis vēl

otru krastu, uzdūros bariņam puišu, kas lēca no tilta balstiem upē, laļ izpeldētos. Drēbes aizlidoja sānis, un es ielidoju upē. Ūdens bija patīkams, bet, kad iznācu ārā un sāku ģērbties, redzēju, ka esmu apzagts. Kāds bija rakņājies manās kabatās. Tagad spriediet paši: vai tas, ka tevi apzog, nav jau pietiekams piedzīvojums vienai dienai? Pazinu cilvēkus, kas bija apzagti un pieminēja to visu savu mūžu. Tiesa, zaglis, kas bija rakņājies manās kabatās, daudz nedabūja — trīsdesmit četrdesmit niķeļa centus un penijus, tabaku un dažas lapiņas cigarešu papīra. Bet tā bija visa mana bagātība, un tas ir vairāk, nekā cietēji parasti var par sevi sacīt, jo viņiem kaut kas paliek mājās, turpretī man māju nebija. Acīm redzot, peldētāji bija diezgan pamatīgi huligāni. To nopratis, es nolēmu, ka nav ko ņaudēt. Tāpēc palūdzu «piesmēķēt», un varu zvērēt, ka tabakas ietīšanai dabūju vienu no saviem cigarešu papīriem.

Turpināju ceļu pāri tiltam uz rietumu krastu. Tur jau ari bija meklētā dzelzceļa līnija. Staciju neredzēju. Nu vajadzēja atrisināt jautājumu, kā noķert prečinieku, ne- kātojot uz pieturu. Ievēroju, ka sliedes te iet strauji kalnup un es stāvu visaugstākajā vietā, tātad smagi piekrauts vilciens te pārāk ātri iet nevar. Tomēr cik ātri? Otrpus sliežu ceja pacēlās augsts valnis. Tā malā pašā augšā kāds bija izbāzis galvu no biezās zāles. Varbūt tas zinās, cik ātri precinieki brauc pa nogāzi un kad ies nākamais vilciens uz dienvidiem. Skaļā balsī viņam to pajautāju, un viņš pamāja, lai pienāku klāt.

Paklausīju un, uzrāpies augšā, ieraudzīju vēl četrus vīrus guļam zālē viņam blakus. Palūkojies apkārt, nopratu, ka esmu nokļuvis Amerikas čigānu apmetnē. Koku ieskautajā klajumā, kas sākās no uzbēruma malas, stāvēja vairākas dīvaina izskata ores. Pa apmetni skraidīja noplīsuši, puskaili bērni, bet es ievēroju, ka viņi sargās tuvoties vīriem un tos traucēt. Dažas kārnas, neglītas, darbā nodzītas sievietes kopās pa apmetni, turpretī viena sēdēja nomaļus orē, galvu nokārusi, ceļus apņēmusi ar ļenganajām rokām un pievilkusi pie zoda. Laimīga viņa neizskatījās. Šķita, ka viņai viss vienaldzīgs, — taču te nu es maldījos, jo vēlāk izrādījās, ka šis tas viņai nebūt nav vienaldzīgs. Viņas sejā varēja lasīt, ka cilvēka ciešanu kausu viņa tukšojusi līdz dibenam, un traģiskā

izteiksme liecināja, ka vairāk ciest viņai nav jaudas. Man likās, ka viņu nekas vairs nespēj satraukt, taču pēc brīža redzēju, ka man nav bijusi taisnība.

Gulēju zālē kraujā uzbēruma malā un runājos ar vīriem. Bijām vienas saimes locekļi — brāļi. Es biju amerikāņu klaidonis, viņi — amerikāņu čigāni. Zināju viņu žargonu pietiekami labi, lai mēs varētu saprasties, un viņi pietiekami labi zināja manējo. Vēl divi no viņu pulka bija aizgājuši pāri upei «šancēt» uz Herisburgu. Oficiāli viņi nodarbojās ar lietussargu labošanu, taču, kas aiz šā amata īsti slēpās, man neteica, un jautāt nebūtu bijis pieklājīgi.

Bija brīnišķīga diena. Vēja ne pūsmiņas, un mēs gozējāmies siltajā saules mirdzā. Visapkārt zuzēja kukaiņi, un gaisu pildīja maiga zemes, zaļās zāles un ziedu smarža. Mēs bijām tik slinki, ka nedarījām neko citu, kā vienīgi reizumis neskaidri nomurminājām pāris vārdu. Bet tad pavisam pēkšņi šo mieru un klusumu griezīgi partrauca cilvēks.

Divi baskājaini zēni, gadus astoņus deviņus veci, bija kaut kā pārkāpuši nometnes likumu — kā īsti, nezinu, taču pārkāpums laikam bija sīks —, un vīrs, kas gulēja man blakus, pēkšņi piecēlās sēdus un uzsauca puikām. Viņš bija cilts vecākais, cilvēks ar šauru pieri un piemiegtām acīm. Vajadzēja tikai paskatīties uz viņa plānajām lūpām un augstprātīgi saviebto seju, lai saprastu, kāpēc abi zēni, izdzirdot viņa balsi, sarāvās un saspringa kā iztraucēti brieži. Modrajās sejiņās bija lasāmas aklas bailes, puisēni pagriezās un metās bēgt. Vīrs uzkliedza, lai viņi nāk atpakaļ, un viens no zēniem palēnināja soli. Kalsnais, mazais augumiņš izteiksmīgā pantomīmā atainoja cīņu starp bailēm un saprātu. Zēns gribēja nākt atpakaļ. Sajēga un iepriekšējā pieredze čukstēja ausī, ka griezties atpakaļ ir mazāks ļaunums nekā skriet tālāk, taču ari šis mazākais ļaunums bija pietiekami liels, lai bailēm izaugtu spārni un kājas trauktos bēgt.

Tomēr viņš palēnināja gaitu un cīnījās pats ar sevi, kamēr patvērās koku ēnā un tur apstājās. Cilts vecākais neskrēja pakaļ. Viņš aizlampačoja pie ores un paņēma smagu pātagu. Tad viņš atgriezās klajuma vidū un tur itin kā sastinga. Viņš nerunāja. Nemāja ar roku. Viņš bija likums — nežēlīgs un visvarens. Viņš tikai stāvēja

un gaidīja. Un es zināju, un visi zinaja, un arī abi zēni koku ēnā zināja, ko viņš gaida.

Puišelis, kas bija pagausinājis soli, lēni nāca atpakaļ. Viņa seja pauda drebošu sirdi pieņemtu lēmumu. Viņš vairs nešaubījās. Viņš bija apņēmies izciest sodu. Un, ievērojiet, sods viņu gaidīja ne par sākotnējo pārkāpumu, bet par to, ka viņš bija bēdzis projām. Un šai ziņā cilts vadonis rīkojās tā, kā rīkojas diži kulturālā sabiedrība, kurā viņš dzīvoja. Mēs sodām savus noziedzniekus un, kad viņi izbēg un aizmūk, atvedam viņus atpakaļ un sodu palielinām.

Zēns pienāca tieši pie vadoņa, nostādamies pātagas cirtienam vajadzīgajā attālumā. Pātaga nosvilpa gaisā, un es pārsteigumā sarāvos — tāds bija vēziena spēks. Tieva, mazā kājele bija tik ļoti tieviņa un maziņa. Tur, kur iezī- dās un iekodās pletne, miesa vispirms kļuva balta, bet tad pa nežēlīgā cirtiena svītru, kur āda bija pārgājusi pušu, sāka sūkties sīkas, sarkanas strūkliņas. Pātaga atkal uzvijās gaisā, un viss zēna augumiņš sarāvās čokurā bailēs no cirtiena, taču mazais nekustējās ne no vietas. Viņu noturēja griba. Uzlēca otra svītra, pēc tam trešā. Tikai tad, kad parādījās ceturtā, zēns iebrēcās. Viņš vairs nespēja nostāvēt un tagad, cirtieniem birstot, sāpēs kliegdams, lēkāja šurp un turp, nemēģinādams tomēr bēgt. Arī netīši aizlēcis tur, kur pātaga nevarēja sniegt, viņš tūlīt pievirzījās atkal tuvāk. Un, kad viss beidzās un divpadsmit cirtieni bija saņemti, puišelis dīkdams un šņukstēdams paslēpās starp orēm.

Vadonis palika stāvam un gaidām. No kokiem iznira otrais zēns. Taču viņš nenāca paceltu galvu. Viņš līda kā šausmu pārņemts šunelis, ko nāvīgas bailes ik pa brīdim piespiež pagriezties un aizjoņot desmit soļus atpakaļ. Tomēr ik reizi viņš apsviedās apkārt un atgriezās, mezdams lokus arvien tuvāk un tuvāk stāvētājam, smilkstēdams un īsi iegaudodamies kā dzīvnieks. Ievēroju, ka viņš ne reizes nepalūkojās lielajā čigānā. Viņa skatiens kā piekalts kavējās pie pletnes un acis pauda tādas šausmas, ka mani pārņēma nelabums, — tās bija neprātīgas šausmas, kuras izjūt bērns, kas nezina, kāpēc viņam dara pāri. Esmu redzējis, kā kaujā pa labi un pa kreisi no manis krīt spēcīgi vīri, locīdamies agonijā, esmu redzējis, kā šāviņa sprādziens uzmet gaisā desmitiem cilvēku ķermeņu un pārvērš tos asiņainā masā, bet, ticiet man, to

skatīties man bija tīrā izprieca salīdzinājumā ar mokām, kas žņaudza sirdi, lūkojoties uz nelaimīgo bērnu.

Sākās pēršana. To redzot, pirmā zēna kulstīšana likās rotaļa. Pēc īsa mirkļa asinis straumēm plūda pa vājajām kājiņām. Puisēns lēkāja un locījās, lāgiem sakņupdams čokurā, kamēr kļuva līdzīgs gandrīz vai groteskai lellei, ko rausta aiz auklas. Es saku «kļuva līdzīgs», jo viņa izmisīgie kliedzieni liecināja, ka šāds iespaids ir tikai šķitums un ka sods neapšaubāmi ir reāls. Viņa kliedzieni bija spalgi un griezīgi — tā bija augsta bērna balss bez mazākā piesmakuma, kas raksturīgs pieauguša cilvēka bļāvieniem. Pienāca brīdis, kad zēns vairs nespēja ciest. Prāts aptumšojās, un mazais mēģināja bēgt. Taču tagad mocītājs metās pakaļ, un pātaga svilpdama atkal un atkal atdzina puisēnu klajumā.

Pēkšņi kaut kas notika. Izdzirdu mežonīgu, aizsmakušu kliedzienu. Sieviete, kas bija sēdējusi orē, nolēca zemē, metās skriet un nostājās starp cilts vadoni un zēnu.

— Ak tev arī sagribējās? — vīrs ar pātagu izgrūda. — Nu, tad saņem ar!

Nošvikstēja pātaga. Garie svārki aizsedza sievietes kājas, tāpēc sitējs mērķēja augstāk — uz seju, ko nelaimīgā cik varēdama aizklāja ar rokām un delmiem, ievilkusi galvu kalsnajos plecos. Sitieni bira uz šiem kalsnajiem pleciem un rokām. Varonīgā māte! Viņa zināja, ko dara. Zēns, joprojām raudādams, skrēja uz orēm, lai paslēptos aiz tām.

Un visu šo laiku četri vīri gulēja man blakus, vēroja notiekošo un nekustējās ne no vietas. Arī es nekustējos un atzīstos to bez mazākā kauna, kaut arī saprātam vajadzēja izturēt niknu cīņu pret dabisko tieksmi pielēkt kājās un iejaukties. Es pazinu dzīvi. Kāds labums būtu sievietei vai man, ja pieci vīri tur, Saskvehannas krastā, piekautu mani līdz nāvei? Reiz es redzēju, kā pakar cilvēku, un, kaut arī visa mana būtne sacēlās protestā, mana mute nebilda ne vārda. Būtu es kliedzis, droši vien manu galvaskausu sadragātu revolvera spals, jo likums gribēja, lai šo vīru pakar. Un te, čigānu barā, likums prasīja, lai sievieti sit.

Patiesību sakot, abos gadījumos neiejaukšanās iemesls bija ne tik daudz cieņa pret likumu, cik apziņa, ka tas ir stiprāks par mani. Negulētu man blakus zālē četri vīri, es ar lielāko prieku mestos virsū cilvēkam ar pātagu.

Un, ja man neuzbruktu kāda no apmetnes sievietēm ar nazi vai rungu, esmu pārliecināts, ka sadauzītu šo cilvēku zili melnu. Taču četri vīri nu reiz gulēja man blakus zālē. Viņi padarīja likumu stiprāku par mani.

Ai, ticiet man, es nežēlīgi cietu! Man arī agrāk bieži bija gadījies redzēt, kā sit sievietes, taču nekad nebiju redzējis tādu sišanu kā šo. Apģērbs uz viņas pleciem saira skrandās. Kāds cirtiens, no kura viņa nepaspēja izlocīties, ķēra seju, un no vaiga līdz zodam nostiepās asiņaina svēdra. Ne viens, ne divi, ne desmit, ne divdesmit — cirtieni bira bez gala un malas, pātaga atkal un atkal dzeldama apvijās viņai ap augumu. Sviedri man lija straumēm, un es smagi elpoju, ieķēries ar rokām zālē, kamēr tā iztrūka ar visām saknēm. Un visu iaiku saprāts čukstēja: «Muļķis! Muļķis!» Svēdra sejā mani gandrīz pazudināja. Sāku celties kājās, bet blakus guļošā vīra roka sagrāba manu plecu un nospieda atpakaļ.

— Mierā, draudziņ, mierā, — viņš mani klusā balsī brīdināja. Palūkojos viņā. Arī viņš raudzījas manī, acis nenovērsdams. Sis čigāns bija liela auguma, platiem pleciem un spēcīgiem muskuļiem, un viņa seja bija laiska, flegmātiskā, kūtra — tā gan izskatījās labsirdīga, taču tajā nebija ne miņas no kādām jūtām vai domām —, tādas sejas ir tumšiem cilvēkiem, kas nepazīst ļaunuma, bet kas ir arī truli un ietiepīgi, bez tikumiska pamata. Mans blakusgulētājs bija vienīgi dzīvnieks ar tik tikko kvēlojošu saprāta liesmiņu, labsirdīgs lopiņš ar goriilas spēku un smadzenēm. Viņa roka smagi nospieda man plecu, un es zināju, cik stipri ir viņa muskuļi. Palūkojos uz pārējiem lopiņiem: divi no viņiem palika vienaldzīgi un neizrādīja ne mazāko ziņkārību, viens turpretī vai aprija visu ainu ar acīm. Man atgriezās veselais saprāts, muskuļi atslāba, un es atslīgu zālē.

Atcerējos abas neprecētās dāmas, pie kurām torīt biju ēdis brokastis. Nepilnas divas jūdzes putna lidojuma šķīra viņas no šīs ainas. Te šai bezvēja dienā, saulei lejot labdarīgu gaismu, sievieti, viņu māsu, sita vīrietis, mans brālis. Te bija atšķirta tāda dzīves lappuse, ko viņas nekad nelasīs, — un labi, ka tā, kaut arī, to nelasīdamas, viņas nemūžam nespēs saprast nedz savas māsas, nedz sevi pašu un nezinās arī, no kādas mīklas šīs būtnes veidotas. Jo sievietei, kas mīt maigas smaržas piestravotas, šaurās sienas, nav lemts but visas lielās pasaules mazajai māsai.

Pēršana beidzās, kliedzieni noklusa, un sieviete aizvilkās atpakaļ uz savu ori. Pārējās nenāca viņai klāt — vismaz tūlīt ne. Viņas baidījās. Viņas nāca vēlāk, kad bija pagājis pienācīgais laiks. Vadonis nolika pātagu un piebiedrojās mums, nomezdamies zālē man otrā pusē. No piepūles viņš smagi elpoja. Viņš ar piedurkni noslaucīja sviedrus, kas sūcās acīs, un izaicinoši pavērās mani. F.s pametu uz viņu paviršu skatienu: man par viņa rīcību nebija nekādas daļas. Tūlīt projām negāju. Nogulēju lur vēl pusstundu, jo to šajos apstākļos prasīja takts un etiķete. Uztinu smēķus no tabakas, ko aizņēmos no viņiem, un, kad šļūcu pa krastu lejup uz sliedēm, manā rīcībā bija nepieciešamās ziņas, kā noķert nākamo preču vilcienu, kas ies uz dienvidiem.

Nu, un kas par to? Tā bija parasta dzīves lappuse, vai- rak nekas; daudzas lappuses, ko esmu redzējis, ir ļaunākas, krietni ļaunākas. Dažkārt esmu spriedelējis (pēc manu klausītāju uzskata, tas noticis jokojoties), ka galvena atšķirības pazīme starp cilvēku un citiem dzīvniekiem ir ta, ka cilvēks ir vienīgais dzīvnieks, kurš dara pāri savai mātītei. Tā nemūžam nerīkojas nedz vilks, nedz koijots. To nedara pat suns, ko sabojājusi piejaucēšana. Sai ziņā suns joprojām saglabājis savu pirmatnējo instinktu, turpretī cilvēks zaudējis gandrīz visus pirmatnējos instinktus — katrā ziņā gandrīz visus labos.

Vai ir vēl briesmīgākas dzīves lappuses par tām, ko esmu attēlojis? Palasiet ziņojumus par bērnu darbu Savienotajās Valstīs — vienalga, vai tas būtu austrumos, rietumos, ziemeļos vai dienvidos —, un jūs pārliecināsities, ka mēs visi, peļņas kāres dzīti, saliekam un iespiežam daudz briesmīgākas dzīves lappuses nekā tā, kura stāsta par sievas sišanu Saskvehannas krastā.

Norāpos pa nogāzi simt jardu lejāk, kur abpus sliedēm stiepās ciets uzbērums. Nodomāju, ka te būs iespējams noķert precinieku, kad tas lēni rāpsies kalnā. Priekšā atradu jau pusduci klaidoņu, kas gaidīja vilcienu, lolodami tādu pašu cerību. Vairākiem bija rokā pagalam nodeldētas spēļu kārtis. Prasīju, lai dala man arī. Kāds nēģeris sāka jaukt kārtis. Viņš bija jauns resnulis, ar seju, apaļu kā mēness, un staroja labsirdībā, ar ko bija itin kā

piesātināta katra viņa miesas šūniņa. Dodams man pirmo kārti, viņš sadurstījās un sacīja:

—   Ei, draugs, vai neesam jau kādreiz redzējušies?

—   Skaidrs, ka esam, — es atbildēju, — bet toreiz tev gan mugurā bija citāda klozīte.

Viņš neizpratnē palūkojās manī.

—  Vai atceries Bufalo? — vaicāju.

Nu viņš mani pazina un sajūsmināts apsveica ka vecu draugu, jo Bufalo pilsētā bija izcietis sodu Eri apgabala cietumā un tāpēc nēsājis svītrotu apģērbu. Starp citu, arī manas drānas toreiz bija svītrotas, jo es tāpat izcietu sodu.

Spēle turpinājās, un es uzzināju, kāda ir maksa. Lejup pa nogāzi uz upes pusi izvijās šaura, stāva taciņa, pa kuru varēja nokļūt pie pēdas divdesmit piecas attālā avota. Tam, kas paspēlēja, vajadzēja noskriet lejā, piesmelt mazu kondensēta piena kārbiņu pilnu ar ūdeni un atnest to uzvarētājiem.

Pirmaja partijā zaudētājs bija nēģeris. Viņš paķēra mazo piena kārbiņu un norāpās lejup, mēs turpretī sēdējām augšā un vilkām viņu uz zoba. Dzērām kā negauši. Četrreiz viņš dabūja sukāt turp un atpakaļ manis deļ vien, un pārējie nebija mazāk izslāpuši. Taka bija ļoti stāva, lāgiem nēģerim kaut kur pusceļā paslīdēja kāja, ūdens izlija, un viņš dabūja griezties atpakaļ. Taču viņš nemaz nedusmojās 1.111 smējās tikpat sirsnīgi kā mēs: tāpēc viņam tik bieži slīdēja kājas. Turklāt viņš dievojās, ka tad, kad zaudēšot kāds cits, viņš iztempšot veselu ūdens jūru.

Kad slāpes bija veldzētas, sākām otru partiju. Ni ^eris atkal paspēlēja — un inēs dzērām, cik jaudas. Trešā un ceturtā partija beidzās tāpat, un katru reizi melnais, kam seja atgādināja pilnu mēnesnīcu, smējās kā kutināts par Likteņa lemtajām neveiksmēm. Arī mēs smējāmies kā kutināti. Tur, krastmalā, mēs bijām līdzīgi bezrūpīgiem bērniem vai dieviem. Atceros, ka smējos, kamēr no smiekliem vai plīšu, un dzēru no piena kārbiņas, kamēr ūdens gandrīz vai nāca pa muti atpakaļ. Izraisījās nopietnas pārrunas, vai vēderos guldzošā ūdens svars neapgrūtinās mūsu ierāpšanos preciniekā, kad tas brauks augšup pa nogāzi. Dzirdēdams, ko mēs apspriežam, nēģeris aiz smiekliem gandrīz vai izlaida garu. Viņš bija spiests pat

pārtraukt ūdens nešanu un, noslīdzis zemē, vismaz piecas minūtes, smieklos locīdamies, vārtījās pa zāli.

Ēnas kļuva garākas un aizstiepās tālāk un tālāk pār upi, sabiezēja liegs, vēss mijkrēslis, bet mēs tik dzērām ūdeni, un mūsu melnais dzēriena devējs tik nesa to vēl un vēl. Aizmirsta bija nelaimīgā sieviete, kurai pirms stundas tā tiku jutis līdzi. Šī lappuse bija izlasīta un pāršķirta. Tagad es kāri lasīju nākamo, un, kad nogāzē iesvilpsies lokomotīve, arī tā beigsies un sāksies jauna, un ta dzīves grāmatā lappuses šķiras cita pēc citas, un šīm lappusēm nav gala — kamēr cilvēks ir jauns.

Tad nāca partija, kurā nēģeris vairs nezaudēja. Upuris bija kārns, izdēdējis klaidonis, kas bija smējies mazāk par visiem. Mēs teicām, ka vairs negribam dzert, — un tā bija patiesība. Ne Ormuza un Inda bagātības, ne hidrauliskā sūkņa spēks nebūtu varējis piespiest manu piesātināto ķermeni uzņemt vēl kaut pilienu valgmes. Nēģeris izskatījās vīlies, bet tad apķērās un pavēstīja, ka viņam gan gribētos drusku atveldzēties. Un viņš veldzējās. Drusku veldzējās iesākumam, pēc tam vēl un vēl. Skumīgā izskata klaidonis tik kāpa augšup un lejup pa stāvo krastu, un nēģeris tik prasīja vēl un vēl. Viņš izdzēra vairāk ūdens nekā mēs visi kopā. Krēslu nornija nakts, iemirdzējās zvaigznes, bet nēģeris dzēra un dzēra. Man, nudien, šķiet: ja nebūtu atskanējusi vilciena svilpe, viņš tur sēdētu vēl šobaltdien, nespēdams atdzerties ūdeni un atriebību, un skumīgā izskata klaidonis kāpajātu lejup un augšup.

Taču svilpe atskanēja. Lappuse beidzās. Mēs pielēcām kājās un nostājāmies rindā gar sliedēm. Pūzdams elsdams pa nogāzi augšup rāpās preču vilciens, tā ugunīgās acis pārvērta nakti par dienu un asi iezīmēja mūsu siluetus pret debesīm. Lokomotīve paripoja mums garām, un mēs visi joņojām vilcienam līdzi. Daži uzlēca uz sānu kāpšļiem, citi atrāva vaļā preču vagonu durvis un ierāpās iekšā. Es noķēru vaļēju platformu, kas bija piekrauta ar visādiem kokmateriāliem, un ielīdu ērtā stūrītī. Gulēju uz muguras, spilvena vietā palicis pagalvī laikrakstu. Man virs galvas savas actiņas mirkšķināja zvaigznes, kas, vilcienam līkumojot, bariem skraidīja šurp un turp. Tās vērodams, es aizmigu. Diena bija galā — viena no visām manām dienām. Rīt ausīs jauna diena, un arī es pats biju jauns.

«NOKNĀBTS»

Niagaras Ūdenskritumu stacijā es iebraucu «sāndurvju pulmanī» jeb, vienkāršā valodā runājot, preču vagonā. Platformas vagons — ja jau reiz par to sākts runāt — klaidoņu brālības starpā ir pazīstams ar vārdu «gondola», pie tam otro balsienu uzsvērti izrunā gari. Tomēr atpakaļ pie lietas. Es iebraucu pēcpusdienā un tieši no preču vilciena taisnā ceļā devos uz ūdenskritumiem. Kopš manās acīs iegula šī krītošo ūdeņu brīnišķā aina, es biju pazudis cilvēks. Negribēju atrauties pat ne tik ilgi, lai «pakulstītu» «privātos» (vietējos iedzīvotājus), izkaulējot sev ko vakariņām. Pat piedāvāta «piemītne» nebūtu spējusi mani atvilināt. Uznāca vakars, skaists mēnesnīcas vakars, un es kavējos pie ūdenskritumiem vēl pāri pulksten vienpadsmitiem. Tad nu reiz bija laiks samedīt kādu vietiņu, kur «novelties».

«Novelties», «mesties gariski», «nošņākties», «likties uz auss» — visi šie jēdzieni apzīmē vienu un to pašu, proti, gulēt. Kā nekā man bija «jušana», ka Niagāras Ūdenskritumi ir «slikta» pilsētirfa klaidoņiem, un es devos projām laukos. Pārkāpu pār kādu žogu un nolikos «nošņākties» pļavā. Loloju cerību, ka Džons Likums jau nu te mani neatradīs. Es atlaidos zālē uz muguras un iemigu kā zīdainis. Bija tik tīkami silts, ka nakti ne reizi nepa- modos. Tomēr līdz ar pirmo rītausmas svīdumu acis man atvērās, un es tūdaļ atcerējos brīnum skaistos ūdenskritumus. Pārrāpos pār žogu un soļoju pa ceļu lejup, lai vēlreiz palūkotos uz tiem. Bija agrs rīts — pulkstenis varēja būt ne vairāk par pieciem —, un pirms pulksten astoņiem jau nebija ko domāt izdiedelēt brokastis. Pie upes es mierīgi varēju pavadīt vismaz stundas trīs. Bet kas to deva! Liktenis man bija lēmis nekad vairs neskatīt ne upi, ne arī ūdenskritumus.

Pilsētiņa vēl gulēja, kad tajā iegāju. Soļodams pa kluso ielu, ieraudzīju trīs vīrus nākam man pretī pa trotuāru. Viņi turējās visi līdzās. Klaidoņi, es nospriedu, tādi paši

kā es, kas tā paagrāk pamodušies. Sis secinājums nebija gluži pareizs. Pareizs tas bija tikai par sešdesmit sešiem un divām trešdaļām procenta. Vīrieši, kas soļoja gar malām, tik tiešām bija klaidoņi, bet cilvēks, kas gāja pa vidu, nebija vis. Es piegriezos tuvāk ietves malai, lai palaistu šo trijotni garām. Tomēr tā negāja garām. Cilvēks, kas atradās centrā, bilda dažus vārdus, pēc tam visi trīs apstājās — un tas no centra uzrunāja mani.

Acumirklī man atausa gaisma. Tas bija «kruķis muš- ķērājs», bet abi klaidoņi viņa gūstekņi. Džons Likums bija jau kājās un devies agrīno kukaiņu medībās. Es biju šis kukainis. Ja būtu zinājis, kas mani sagaida nākamajos mēnešos, es būtu apcirties un skrējis projām kā nelabā trenkts. Viņš jau būtu varējis šaut man virsū, tomēr tad viņam vajadzēja arī trāpīt, lai dabūtu mani ciet. Nekādā gadījumā viņš nebūtu dzinies man pakaļ, jo divi klaidoņi rokā ir vairāk vērts nekā viens, kam kājas pār pleciem. Bet es paliku stāvam rāms kā jērs, kad viņš mani apturēja. Mūsu saruna bija īsa.

—   Kurā viesnīcā jūs esat apmeties? — viņš noprasija.

Nu es biju sprukās. Nebiju taču apmeties nevienā viesnīcā un, ta kā nezināju nevienas viesnīcas nosaukumu šajā apkaimē, nevarēju arī apgalvot, ka jel kāda no tām būtu mana rezidence. Izrādījās, ka šajā rītā biju piecēlies pārāk agri. Visi bija sazvērējušies pret mani.

—   Es tikko kā atbraucu, — atbildēju.

—   Skaidrs, griezies apkārt un soļo man pa priekšu, tikai ne visai tālu nost! Kāds cilvēks vēlas ar tevi tikties.

Es biju «noknābts». Labi zināju, kas vēlas mani satikt. Tā nu «mušķērājs», dodams norādījumus par ceļa virzienu, ar abiem klaidoņiem soļoja man aiz papēžiem, un es vadīju visu gājienu uz pilsētas cietumu. Tur mūs izkratīja un piereģistrēja mūsu vārdus. Pašlaik esmu jau piemirsis, ar kādu vārdu mani pierakstīja. Es nosaucu vārdu Džeks Dreiks, bet, mani pārmeklēdami, viņi atrada vēstules, kas bija adresētas Džekam Londonam. Sis apstāklis radīja grūtības un prasīja garu izskaidrošanos, kas man pilnīgi izbirusi no atmiņas, un tā līdz šai dienai es nevaru pateikt, vai mani toreiz «noknieba» kā Džeku Dreiku vai kā Džeku Londonu. Bet, vienādi vai otrādi, vēl šodien tam jābūt atzīmētam Niagāras Ūdenskritumu cietuma reģistros. Izmeklēšana varētu celt to dienas gaismā. Tas notika tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā,

apmēram tā uz jūnija beigām. Nedaudzas dienas pec manas apcietināšanas tieši sākās lielais dzelzcejnieku streiks.

No kantora mūs aizveda uz «klaidoņu būri» un ieslēdza tur. «Klaidoņu būris» ir tas cietuma nodalījums, kur sīkus noziedzniekus kopīgi iesprosto lielā dzelzs krātiņā. Ta kā klaidoņi sastāda sīko noziedznieku lielāko daļu, minētais dzelzs krātiņš tad arī tiek dēvēts par «klaidoņu būri». Še mēs atradām priekšā vairākus klaidoņus, kas torit jau bija «noknābti», un ik pēc brītiņa durvis atkal atslēdza, lai pie mums iegrūstu vēl pa divi vai trīs. Beidzot, kad pavisam kopā bijām sešpadsmit gabali, mūs uzveda augšā tiesas zālē. Tagad es gluži patiesi attēlošu, kas notika šajā tiesas zālē, jo ziniet, ka tur mana patriotiski noskaņotā Amerikas pilsoņa apziņa saņēma triecienu, no kura tā nekad vairs nav pilnīgi atguvusies.

Tiesas zālē atradās sešpadsmit apcietinātie, tiesnesis un divi tiesas izpildītāji. Tiesnesis, šķiet, tajā pašā laikā veica arī sava rakstveža pienākumus. Liecinieku nebija. Nepiedalījās neviens Niagāras Ūdenskritumu pilsonis, lai skatītos un redzētu, kā viņu pilsētā piemēro tiesības. Tiesnesis pameta aci arestēto sarakstā, kas atradās viņam priekšā, un izsauca kādu vārdu. Kāds klaidonis piecēlās. Tiesnesis pavērās uz vienu tiesas izpildītāju.

—   Blandonība, jūsu cienība, — tiesas izpildītājs teica.

—   Trīsdesmit dienas, — teica viņa cienība. Klaidonis apsēdās, tiesnesis izsauca citu vārdu, un kājās cēlās cits klaidonis.

Iepriekšējā klaidoņa tiesāšana bija ilgusi apmēram piecpadsmit sekundes. Nākamā klaidoņa tiesāšana norisinājās tikpat straujā tempā. Izpildītājs teica: — Blandonība, jūsu cienība, — bet viņa cienība teica: — Trīsdesmit dienas. — Tas viss ritēja kā pulksteņa mehānisms, piecpadsmit sekundes katram klaidonim — un trīsdesmit dienas.

Tie nu gan ir nabaga notrulināti lopiņi, es pie sevis nodomāju. Bet pagaidiet tik, kad nāks mana kārta, es viņa cienībai to lietu «apgaismošu». Kādu laiku sniedzis savus priekšnesumus, viņa cienība, nez kāda untuma urdīts, vienam no mums deva iespēju pacelt balsi. Sagadījās tā, ka šis cilvēks nebija īsts klaidonis. Viņam nepiemita neviena no profesionāla «staiguļa» pazīmēm. Būtu viņš piebiedrojies mums pārējiem pie kādas lokomotīvju ūdens cisternas, kur mēs mēdzām gaidīt preču vilcienu, mēs nekavējoties butu noturējuši viņu par «zaļknābi». «Zaļknābis» klaidoņu pasaulē ir sinonīms mīkstpēdiņam. Sis zaļknābis bija jau krietni gados — kaut kas tā ap četrdesmit pieci, cik varēju spriest. Mugura tam bija mazliet uzkumpusi, bet seja vēja brāzmu sarievota.

Spriežot pēc stāstītā, viņš ilgus gadus esot bijis smagais važonis kādai firmai Ņujorkā, Lokportā (ja vien pareizi atceros). Firmai sācis klāties arvien grūtāk, un beigu beigās, smagajā tūkstoš astoņsimt deviņdesmit trešajā gadā, tā izbeiguši savu darbību. Viņu paturējuši darbā līdz pašām beigām, lai gan beigās darba ne vienmēr bijis. Turpinājumā viņš gari un plaši izklāstīja, cik grūti bijis dabūt darbu (kad tik daudz cilvēku palikuši bez nodarbošanās) turpmākajos mēnešos. Beidzot, nospriedis, ka varbūt pie Ezeriem būšot vairāk izdevības sameklēt darbu, viņš devies uz Bufalo. Protams, cerības sabrukušas, un te nu viņš esot. Tas bija viss.

_— Trīsdesmit dienas, — teica viņa cienība un izsauca nakamā klaidoņa vārdu.

Nosauktais klaidonis piecēlās. — Blandonība, jūsu cienība, — sacīja tiesas izpildītājs, un viņa cienība atteica:

—  Trīsdesmit dienas.

Un tā tas turpinājās: piecpadsmit sekundes un trīsdesmit dienas katram klaidonim. Taisnības dzirnavas mala smalki. Tā kā rīta stunda bija agra, ļoti iespējams, ka viņa cienība vēl nebija brokastojis un tālab pasteidzās.

Tomēr manas amerikāņa asinis kūsāt kūsāja. Aiz manis stāvēja daudzās manu amerikānisko senču paaudzes. Viena no brīvībām, par kurām šie mani priekšgājēji cīnījušies un krituši, bija taču tiesība uz zvērināto tiesu. Tas bija mans mantojums, kas svaidīts ar viņu svētajām asinīm, un uz mani bija pārgājis pienākums stāvēt un krist par to. — Nu labi, labi, — es draudīgi teicu pats pie sevis, — paga tik, līdz viņš nonāks pie manis!

Viņš nonāca pie manis. Tika nosaukts mans vārds, lai nu kāds tas bija, un es piecēlos. Tiesas izpildītājs teica:

—    Blandonība, jūsu cienība, — un es sāku runāt. Arī tiesnesis sāka runāt tanī pašā brīdī, un viņš teica:—Trīsdesmit dienas. — Es mēģināju protestēt, bet tajā mirklī viņa cienība jau sauca pēc saraksta nākamā klaidoņa vārdu. Viņa cienība apstājās vienīgi tik ilgi, lai pateiktu man: — Muti ciet! — Izpildītājs skarbi norādīja man sēsties. Un nākamajā brīdī nākamais klaidonis jau bija

saņēmis savas trīsdesmit dienas, un aiznākošajam tās patlaban tika piešķirtas.

Kad nu mēs visi bijām izņemti cauri, katrs «staigulis» dabūjis trīsdesmit dienas, viņa cienība, patlaban grasīdamies mūs atlaist, pēkšņi pievērsās Lokportas važonim — vienīgajam cilvēkam, kuram bija atļāvis runāt.

—   Kāpēc jūs pamētāt savu darba vietu? — viņa cienība vaicāja.

Bet važonis jau bija izklāstījis, kā viņš ticis izmests no darba, un šis jautājums viņu apstulbināja.

—   Jūsu cienība, — viņš apjucis ieminējās, — vai šitais jautājums nav druscīliņās tāds jocīgs?

—- Vēl trīsdesmit dienas klāt par darba pamešanu, — viņa cienība noteica, un tiesas sēde bija slēgta. Tāds bija iznākums. Važonis dabūja pavisam sešdesmit dienas, kamēr mēs pārējie tikai trīsdesmit.

Mūs atkal novadīja lejā, ieslēdza un padeva brokastis. Tās bija diezgan pieklājīgas brokastis, kādas jau nu cietumu brokastis mēdz būt, un tās bija labākās no visām tām, kuras man bija lemts baudīt visu nākamo mēnesi.

Es biju gluži sadulbis. Te nu bija — es esmu notiesāts, pie tam tiesas sēde bija īsta komēdija, kur man tika liegtas ne tik vien tiesības uz zvērināto tiesu, bet pat bilst vārdu par savu vainu vai nevainību. Smadzenēs man plaiksnīja pavisam kas cits — tas, par ko bija cīnījušies mani tēvi, — habeas corpusGan es viņiem parādīšul Tomēr, kad pieprasīju advokātu, par mani tikai pasmējās. Habeas corpus jau ir laba lieta, — bet kas man par labumu no tā, ja es nevaru sazināties ne ar vienu ārpus cietuma? Bet gan es viņiem parādīšu! Mūžīgi taču viņi mani cietumā neturēs. Jāpagaida tikai, kamēr tikšu laukā, vairāk nekā. Es viņus vēl izdrebināšu. Es šo to zinu par likumiem un par savām personiskajām tiesībām, un es darīšu atklātībai zināmu, cik ļaunprātīgi viņi te izmanto tiesu un taisnību. Izpildraksti par zaudējumu atlīdzību un sensacionāli laikrakstu virsraksti šaudījās man acu priekšā, kad ieradās cietumsargi un sāka grūstīt mūs ārā uz galveno kantori.

1 Habeas corpus — noteikums par arestētā stāšanos tiesas priekšā, lai varētu pārbaudīt, vai arests ir likumīgs. Tā dēvē ari 1679. g. Anglijā pieņemto likumu, kas formāli garantē personas neaizskaramību un apcietinātā tiesības 24 stundu laikā pieprasīt, lai tiesa tam paziņo apcietināšanas iemeslu.

Kāds policists apknieba roku dzelžus ap manas labās rokas locītavu. (Ahā, es nodomāju, jauns apvainojums. Nu pagaidiet tik, lai es iznāku laukā!) Roku dzelžu otrs gals tika pieslēgts pie kāda nēģera kreisās rokas Tas bija varen liela auguma nēģeris, krietni garāks par sešām pēdām, — viņš bija tik garš, ka viņa roka manējo aiz dzelžiem mazliet vilka augšup, kad mēs stāvējām līdzās. Bez tam viņš bija pats omulīgākais un skrandainākais nēģeris, kādu vien esmu redzējis.

Tāda pašā veidā mūs visus pa pāriem saslēdza kopā. Kad tas bija paveikts, atnesa spožu niķelēta tērauda ķēdi, ko izvēra caur visu roku dzelžu locekļiem, pieslēdzot pie mūsu ierindas pirmā un pēdējā pāra dzelžiem. Nu mēs visi bijām saķēdēti kopā. Atskanēja komanda soļot, un mēs izgājām uz ielas divu uzraugu apsardzībā. Mums abiem ar stalto nēģeri piekrita goda viela. Mēs atradāmies gājienā priekšgalā.

Pēc cietuma drūmās kapeņu puskrēslas saules spožums ārpusē mūs galīgi apžilbināja. Cik tas tīkams, nekad vēl nebiju izjutis tā kā tieši tagad, būdams žvadzošās ķēdēs saslēgts cietumnieks un zinādams, ka drīz vien skatīšu to pēdējo reizi, šķiroties uz veselu mēnesi. Pa Niagāras Ūdenskritumu pilsētiņas ielām mēs maršējām lejup uz dzelzceļa staciju, un ziņkārīgie garāmgājēji mūs apskatīja, it sevišķi kāds tūristu pulciņš viesnīcas verandā, kurai gājām garām.

Mūsu ķēde karājās diezgan vaļīgi, tādēļ žvadzoņa un šķindoņa bija liela, kamēr mēs ik pa divi savietojāmies smēķētāju vagona sēdekļos. Gan pārskaities par varmācību, kāda nodarīta man un maniem senčiem, es tomēr biju pārāk prozaiski praktisks, lai tāpēc zaudētu galvu. Viss man te bija neparasts un jauns. Priekšā man stāvēja trīsdesmit dienas, pilnas noslēpumu, un es raudzījos apkārt pēc kāda, kam visa šī spēlīte jau būtu pazīstama. Tik daudz jau biju uzzinājis, ka netieku vis sūtīts uz kādu niecīgu cietumiņu ar simt vai vairāk cietumniekiem, bet gan uz pilnvērtīgu labošanas iestādi ar pāris tūkstošiem ieslodzīto, kuriem tur jāsēž no desmit dienām līdz desmit gadiem.

Man aiz muguras, ar rokas locītavu pieslēgts pie kopējās ķēdes, sēdēja drukns, smagnējs, spēcīgi muskuļots vīrs. Viņam varēja būt kādi trīsdesmit pieci vai arī četrdesmit gadi. Biju jau viņu ievērojis. Viņa acu kaktiņos manīju humoru un laipnu smaidu. Citādi viņš man likās īsts dzīvnieks bez kādiem tikumības principiem, ar visām dzīvnieciska radījuma kaislībām un bravūrīgi varmācīgo spēku. Kas viņu manās acīs paglāba, kas darīja viņu man pieņemamu, bija tieši šie acu kaktiņi — šis humors un omulīgais Iaipnigums, kāds piemīt nesakaitinātam zvēram.

Viņš nu kļuva mans «maizes kumoss». Es sāku viņam «pielaizīties». Kamēr mans ķēdes biedrs, staltais nēģeris, grudzinādams un smiedamies gaudās par kādu veļas mazgātavu, kura šim nu arestēšanas pēc droši vien iešot secen, un kamēr vilciens ripoja tuvāk Bufalo pilsētai, es runājos ar vīru aizmugures sēdeklī. Viņa pīpe bija tukša. Es to piebāzu ar savu dārgo tabaku — no vienas pašas šādas pīpes būtu pieticis ducim cigarešu. Nudien, jo ilgāk mēs runājām, jo vairāk es pārliecinājos, ka šis cilvēks tiešām ir man īstais «kumoss», un es dalījos ar viņu visā savā tabakā.

Esmu, tā sakot, elastīga rakstura cilvēks un pietiekami labi pazinu dzīvi, tādēļ spēju iekļauties gandrīz visos apstākļos. Visiem spēkiem centos pielāgoties arī šim cilvēkam, kaut gan ne sapņot nesapņoju, cik ārkārtīgi noderīgs viņš man būs. Viņš vēl ne reizes nebija uzturējies minētajā labošanas iestādē, uz kuru patlaban devāmies, toties bija nosēdējis pa vienam, diviem un pa pieciem «brītiņiem» dažādās citās labošanas iestādēs («brītiņš» ir gads) un viņš bija pārpilns gudrības. Mēs kļuvām pavisam draudzīgi, un manu sirdi viņš ieguva, piekodinādams, lai visur sekoju viņa vadībai. Viņš mani uzrunāja par Džeku, un arī es viņu uzrunāju par Džeku.

Vilciens apstājās kādā stacijā jūdzes piecas šaipus Bufalo, un mēs, dzīvā ķēde, kāpām laukā. Neatceros vairs, kā šo staciju sauca, bet esmu pārliecināts, ka tā bija vai nu Roklina, Rokvuda, Blekroka, Rokasla, vai arī Ņū- kasla. Lai nu kāds bija šīs vietas nosaukums, kājām mums vajadzēja iet tikai nelielu gabaliņu, tad mūs sasēdināja tramvajā. Tas bija vecmodīgs tramvaja vagons, kuram sēdekļi stiepās gar abām malām visā garumā. Visus pasažierus, kas sēdēja vienā pusē, lūdza savietoties pretējā, un mēs, spalgi šķindinādami ķēdi, ieņēmām viņu vietas. Atceros, kā sēdējām tiem tieši pretī, un atceros arī, cik izbiedētas sejas rādīja sievietes, kuras mūs, bez šaubām, turēja par notiesātiem slepkavām un banku

aplaupītājiem. Es raudzīju piešķirt sev pēc iespējas negantu izskatu, bet mans ķēdes biedrs, šis pārmērīgi omulīgais nēģeris, nemitīgi bolīja acis, smējās un neaprimis skaitīja: — Ak kungs, ak kungsl

Izkāpuši no tramvaja, mēs vēl gabaliņu pagājāmies, un tad mūs ieveda Eri apgabala labošanas iestādes kantorī. Te mūs vajadzēja reģistrēt, un tātad arī šajos reģistros būs atrodams viens vai otrs no maniem vārdiem. Bez tam mums darīja zināmu, ka jāatstāj kantorī visas mūsu vērtslietas: nauda, tabaka, sērkociņi, kabatas naži un tā tālāk.

Mans jaunais paziņa, pavērsies pret mani, papurināja galvu.

— Ja neatstāsiet savas mantiņas šepat, jums tās konfiscēs tur iekšpusē, — ierēdnis brīdināja.

Mans paziņa tomēr vēl arvien purināja galvu. Viņa rokas pa tam veikli rosījās, slēpjot šīs kustības aiz citu biedru mugurām. (Roku dzelži mums jau bija noņemti.) Es viņu pavēroju un, sekodams viņa paraugam, iesēju kabatas lakatiņā visas tās lietiņas, ko gribēju ņemt līdzi. Šos sainīšus mēs abi aizbāzām aiz krekla. Ievēroju, ka mūsu pārējie apcietinātie biedri, ja neskaita vienu vai divus, kuriem bija pulksteņi, nenodeva savu īpašumu kantora ierēdņiem. Viņi bija nolēmuši kaut kādā ceļā slepus paņemt to līdzi, cerēdami uz labu izdošanos, tomēr nebija tik gudri kā mans paziņa, jo nesavīstīja savu inan- tibu sainītī.

Mūsu līdzšinējie sargi savāca roku dzeižus līdz ar ķēdi un devās atceļā uz Niagāras Ūdenskritumiem, bet mūs jaunu sargu pavadībā aizvadīja tālāk cietuma ēkā. Kamēr vēl uzkavējāmies kantorī, mūsu skaits tika papildināts ar citiem pulciņiem tikko kā atvestu apcietināto, tā ka tagad mūsu gājienā bija cilvēku četrdesmit vai piecdesmit.

Tad nu ziniet jūs, kas nekad neesat bijuši apcietināti, ka kustība liela cietuma iekšienē ir tikpat ierobežota kā tirdzniecība viduslaikos. Ja kāds reiz atrodas labošanas iestādē, viņš nevar vis staigāt apkārt, kā iepatīkas. Jau pēc nedaudziem soļiem viņš atduras pret lielām tērauda durvīm vai vārtiem, kas arvien stāv noslēgti. Mums vajadzēja doties uz frizētavu, tomēr šo gaitu arvien kavēja nepieciešamība atslēgt durvis mūsu priekšā. Tā mēs arī pakavējāmies pirmajā «hallē», kurā bijām iegājuši.

«Halle» nav vis parasta priekštelpa. Iedomājieties iegarenu kubu, kas celts no ķieģeļiem un slienas sešu stāvu augstumā, pie tam katru stāvu veido kameru rinda, teiksim, piecdesmit kameras rindā, — nu, īsi sakot, iedomājieties milzīgu kubu no bišu šūnām. Novietojiet šo kubu uz zemes un uzceliet ap to ēku ar jumtu virsū un sienām apkārt. Šāds kubs līdz ar aptverošo celtni tad nu izveido «balli» Eri apgabala labošanas iestādē. Pie tam vēl, lai pilnveidotu šo gleznu, iztēlojieties šauru galeriju ar tērauda margām; tā stiepjas visā garumā gar katru kameru virkni, un abos iegarenā kuba galos visas šīs galerijas no abām pusēm savienotas ar veselu sistēmu šauru tērauda trepīšu, kas atgādina glābšanās kāpnes ugunsgrēka gadījumiem.

Mūs apstādināja pirmajā hallē, lai uzgaidītu kādu sargu, kas atslēgs durvis. Šur tur kustējās svītrainos cietumnieku svārkos ģērbti ieslodzītie ar īsi apcirptiem matiem un noskūtām sejām. Vienu šādu cietumnieku es ievēroju mums virs galvas trešās kameru rindas galerijā. Viņš stāvēja, pārliecies pār margām un atspiedis pret tām rokas, un acīm redzami neveltīja mūsu atnākšanai ne mazāko vērību. Viņš šķita raugāmies kaut kur tukšumā. Mans paziņa izdvesa klusu, šņācošu skaņu. Ieslodzītais pavērās lejup. Abi apmainījās nez kādiem žestiem. Tad mana paziņas kabatas lakatā ietītais sainītis aizlidoja pa gaisu. Cietumnieks to notvēra, zibens ātrumā tas bija nozudis aiz viņa krekla, un atkal viņš vērās tukšumā. Paziņa lika man sekot viņa piemēram. Es nogaidīju izdevīgu brīdi, kad sargs uzgrieza muguru, un arī mans sainītis sekoja iepriekšējam, paslēpdamies aiz šā cietumnieka krekla.

Mirkli vēlāk durvis tika atslēgtas — un mēs visi rindā sagājām frizētavā. Tur atradās vairāki vīrieši ieslodzīto svītrainajos ģērbos. Tie bija cietuma bārddziņi. Te bija arī vannas, karsts ūdens, ziepes un sukas. Mums pavēlēja izģērbties un nomazgāties, pie tam ikvienam vajadzēja noberzt sava kaimiņa muguru, — galīgi lieka piesardzība gan bija šī piespiedu pelde, jo cietums mudžēt mudžēja no kukaiņiem. Pēc mazgāšanās mums katram izdeva audekla maisu drēbēm.

— Salieciet visas savas drēbes maisos, — sargs teica. — Labāk i nemēģiniet ievilkt kaut ko sev līdzil Jums plikiem rindā būs jāiet uz pārbaudi. Tie, kam piespriestas trīsdesmit dienas vai mazāk, lai patur kurpes un bikšturus. Kam vairāk par mēnesi, tie lai nepatur nekā.

Sis paziņojums visus samulsināja. Kā gan kails cilvēks varētu slepeni kaut ko iznest cauri pārbaudei? Vienīgi mēs ar savu paziņu bijām nodrošināti. Bet nu pie darba ķērās cietuma bārddziņi. Viņi staigāja pa nabaga jaun- pienācēju baru, laipni piedāvādamies pieņemt glabāšanā viņu dārgos sīkumiņus un solīdamies tos atdot vēl šodien pat. Šie bārddziņi bija īsti filantropi, spriežot pēc viņu runāšanas. Ja neņem vērā notikumu ar Fra Filipo Lipi  tad laikam gan nebūs pieredzēta otra tik veikla aptīrīšana. Sērkociņi, tabaka, smēķējamais papīrs, pīpes, naži, nauda un viss kas cits tā vien lidoja aiz bārdskuvju ietilpīgajiem krekliem. Viņi pilnīgi pietūka no laupījuma, bet sargi izlikās nekā neredzam. īsi sakot, atpakaļ nekas netika atdots. Bārddziņiem ne prātā nenāca šķirties no tā, ko ieguvuši.. Viņi to uzskatīja par savu likumīgo īpašumu. Šie te bija frizētavas mesli. Šajā cietumā, kā vēlāk uzzināju, bija vairāki meslu veidi; un arī man pašam bija lemts kļūt par meslu ievācēju — ar sava jaunā paziņas gādību.

Šai frizētavā bija vairāki krēsli — un bārddziņi strādāja veikli, šeit skūšana un matu griešana gāja no rokas tik žigli, kā vēl nekur nebiju redzējis. Cietumnieki paši ieziepējās, un tad bārddziņi tos skuva — vienu vīru minūtē. Matu griešana vilkās mazliet ilgāk. Trijās minūtēs astoņpadsmitgadīgā jaunekļa pūkas bija nokašātas no manas sejas, bet pauris gluds kā biljarda bumba, kaut ari ar tikko manāmiem matu rugājiem. Bārda un ūsas nozuda tāpat kā mūsu drēbes un cita mantība. Goda vārds, kad visi bijām šādi apstrādāti, mēs izskatījāmies pēc īstas neliešu salases. Līdz tam nemaz nebiju atģidis, cik nejēdzīga īstenībā ir mūsu āriene.

Tad nāca ierinda, kurā mēs — kādi četrdesmit vai piecdesmit — sastājāmies kaili kā Kiplinga varoņi, kas uzbruka Lungtungpenai. Mūs pārmeklēt bija viegli. Te jau bija vienīgi mūsu kurpes un mēs paši. Diviem vai trim gudrgalvjiem, kas nebija uzticējušies bārddziņiem, tūdaļ uzgāja viņu mantību, kuru — proti, tabaku, pīpes, sērkociņus un sīknaudu — turpat uz vietas konfiscēja. Kad tas bija galā, mums atnesa jaunos apģērbus — izturīgus

1 Fra Filipo Lipi — XV gs. itāliešu gleznotājs, kuru, pēc nostāstiem, nolaupījuši pirāti.

cietumnieku kreklus, kā arī svārkus un bikses ar spilgtām svītrām. Es agrāk biju turējies pie iedomas, ka svītraino cietumnieka tērpu cilvēkam uzģērbj tikai tad, ja viņš notiesāts par smagu noziegumu. Nu šī iedoma sabruka, es apvilku šo apkaunojuma amattērpu un pirmo reizi izbaudīju, ko nozīmē sojot cietumnieku ierindā.

Virknē pa vienam, cieši cits aiz cita, katrs turot rokas uz priekšējā pleciem, mēs iesoļojām citā lielā hallē. Seit mūs sastādīja pie sienas garā rindā un lika atbraucīt kreisās rokas piedurkni. Jauns medicīnas students, savā prakses laikā vingrinādamies pie tādiem lopiņiem kā mēs, nostaigāja gar ierindu. Viņš mūs sapotēja tieši četrreiz ātrāk, nekā bārddziņi bija skuvuši. Pēdīgi mūs nobrīdināja, lai sargāmies kaut kur piebružāt roku stilbus, bet lai Jaujam asinīm sažūt, izveidojot kreveli, un tad mūs aizveda uz kamerām. Te nu mēs ar paziņu šķīrāmies, tomēr iepriekš viņš vēl pamanījās man iečukstēt: — Izsūc poti!

Tiklīdz biju ieslēgts, tūdaļ izsūkāju brūcīti rokas stilbā pavisam tīru. Vēlāk redzēju cilvēkus, kas to nebija darījuši, — viņu rokās izveidojās šaušalīgi dobuļi, tādi, ka es tur būtu varējis vai dūri iebāzt. Paši vainīgi. Kālab neizsūkāja!

Manā kamerā atradās vēl otrs vīrs. Mums nu vajadzēja kļūt par kameras biedriem. Tas bija jauns, zaļoksnējs puisis, nerunīgs, bet ļoti spējīgs zēns, tiešām patīkams — tādu katru dienu nesastapsi —, kaut gan tikko kā bija nosēdējis divus gadus kādā Ohaio labošanas iestādē.

Nebijām vēl uzturējušies savā kamerā ne pusstundu, kad pa galeriju lēnā garā piesoļoja kāds ieslodzītais un palūkojās pa durvīm iekšā. Tas bija mans paziņa. Viņš paskaidroja, ka šim esot piešķirta brīvība staigāt pa halli. Viņa kameru atslēgšot sešos no rīta un neaizslēgšot agrāk par deviņiem vakarā. Viņš esot pazīstams ar šās halles «spēka mitriķiem», tāpēc nekavējoties ieteikts par uzticamu amatam, ko apzīmē ar nosaukumu «halles vīrs». Cilvēks, kas viņu ieteicis, arī esot no uzticamajiem cietumniekiem, to dēvējot par «pirmo halles vīru». Šajā hallē esot trīspadsmit halles vīri. Desmit no tiem izpildot katrs savas kameru galerijas uzrauga pienākumus, bet pār viņiem stāvot pirmais, otrais un trešais halles vīrs.

Mums, jaunatnācējiem, — tā mans paziņa paskaidroja, — būšot jāpaliek kamerās visu atlikušo dienas daļu,

lai dotu potei iespēju iedarboties. Nākamajā rītā mūs izvedīšot spaidu darbos cietuma pagalmā.

— Tomēr tevi es izpestīšu no šā darba, cik drīz vien varēšu, — viņš apsolīja. — Uzsperšu gaisā vienu no halles vīriem un iedabūšu tevi viņa vietā.

Viņš aizbāza roku aiz krekla, izvilka mutautiņu, kurā atradās manas dārgās mantiņas, pa stieņu spraugu padeva to man un atkal aizgāja atpakaļ pa galeriju.

Es atraisīju sainīti. Viss bija, kā ielikts. Netrūka pat neviena vienīga sērkociņa. Sadalīju tabaku cigarešu tīšanai ar savu kameras biedru. Kad grasījos uzraut sērkociņu, lai aizkūpinātu smēķi, viņš atturēja māni. Abiem mums guļamās lažas sedza nodilusi, netīra vatēta sega. Viņš noplēsa šauru strēmeli no plānā auduma un cieši saritināja tievā, garā cilindrveida tīstoklī. To viņš aizde- dzinaja ar vērtīgo sērkociņu. Cieši saritinātais kokvilnas drānas tīstoklītis nedega ar liesmu. Tā gals tikai apogļo- jās un gausi gruzdēja. Tas varēja gruzdēt stundām ilgi, un mans kameras biedrs to sauca par «posu». Kad tas bija nogruzdējis pavisam īss, nevajadzēja nekā vairāk kā tikai izgatavot jaunu posu, pielikt tā galu pie iepriekšējā un papūst uz tiem, pārnesot kvēli no viena uz otru. Nudien mēs būtu varējuši dot norādījumus Prometejam, kā saglabat uguni. 1

Ap pulksten divpadsmitiem pasniedza pusdienas. Mūsu kameras durvju apakšdaļā atradās neliela atvere — it ka cāļu staigājamās durtiņas putnu audzētavā. Pa to tad mums iestūma divas ņukas sakaltušas maizes un divus trauciņus ar «viru». Viena viras porcija sastāvēja no apmēram kvartas karsta ūdens, kura virspusē peldēja vientuļš tauku ripulītis. Ak, jā, ūdenim bija klāt arī mazliet sals!

Mēs izstrēbām viru, bet maizi neēdām. Ne jau tāpēc, ka nejustu izsalkumu vai ka maize būtu neēdama. Tā bija gluži laba maize. Taču mums bija savi iemesli. Mans kameras biedrs bija atklājis, ka mūsu kamera čum no blaktīm. Visās spraugās un plaisās starp ķieģeļiem, kur apmetums bija atbirzis, plauka un zēla veselas kolonijas. To iemītnieki devās sirojumos pat gaišā dienas laikā un simtiem vien rāpačoja pa sienām un griestiem. Mans kameras biedrs bija labi skolots šo kustoņu paražās. Gluži kā Cailds Rolands viņš bezbailīgi cēla spalgo kaujas tauri pie lūpām. Tāds cīniņš vēl nav pieredzēts. Tas vilkās

stundām ilgi un bija īsta asinspirts. Un, kad pēdējie pār- palicēji bija patvērušies savos ķieģeļu un apmetuma cietokšņos, mūsu darbs vēl bija veikts tikai pa pusei. Pilnām mutēm mēs zelējām maizi, līdz tā kļuva staipīga kā tepe. Ja kāds bēgošs karotājs iemuka šķirbā starp ķieģeļiem, mēs nekavējoties iemūrējām to ar sakošļātas maizes piciņu. Tā mēs pūlējāmies, līdz gaisma metās krēslaina un ikviens dobums, sprauga un slēptuve bija noslēgta. Šermuļi man skrien pār kauliem, iedomājoties to bada nāves un kanibālisma traģēdiju, kādai turpmāk vajadzēja norisināties aiz šīm ar maizi aizmūrētajām cietokšņa sienām.

Mēs atkritām uz lāviņām pārguruši un izsalkuši, gaidīdami vakariņas. Šodien bija krietni strādāts. Nākamajas nedēļās mums vismaz nevajadzēs ciest no šiem kukaiņu karapūļiem. Mēs bijām atteikušies no pusdienām, cenzdamies glābt savu ādu uz vēdera rēķina; tomēr jutāmies apmierināti. Ak vai, cik nevērtīgi ir cilvēka pūliņi! Tikko ilgstošais darbs bija galā, kāds sargs atslēdza mūsu durvis. Patlaban notika cietumnieku pārvietošana — un mūs pārveda un ieslēdza citā kamerā divas galerijas augstāk.

Nākamajā rītā kameras atslēdza jo agri — un lejā, hallē, mēs, vairāki simti ieslodzīto, sastājušies cietumnieku ierindā, izmaršējām cietuma pagalmā, lai ķertos pie darba. Eri kanāls tek tieši gar Eri apgabala labošanas iestādes aizmugurējo pagalmu. Mūsu uzdevums bija izkraut kanāla liellaivas, uz pleciem nesot iekšā cietumā milzīgus stutmalkas bluķus dzelzceļa gulšņu lielumā. Strādādams es vēroju apkārtni un pētīju izdevību bēgšanai. Izredzes bija ļoti bēdīgas. Augšā pa mūra valni soļoja ar automātiskām šautenēm bruņoti sargzaldāti, un bez tam vēl, kā man stāstīja, sargtornīšos esot novietoti ložmetēji.

Es neko vis nebēdāju. Mēnesis jau nav tik ilgs laiks. Pavadīšu šeit šīs trīsdesmit dienas un šo to pievienošu savam materiālu krājumam, ko, brīvībā izkļuvis, biju nodomājis izmantot pret šīm tiesas un taisnības harpijam. Es vēl parādīšu, ko spēj amerikāņu puisis, ja viņa tiesības un privilēģijas bradā kājām tā kā manējās! Man bija laupītas tiesības uz zvērinātajiem tiesas sēdē; man bija laupītas tiesības aizstāvēties, pierādīt savu nevainīgumu; man vispār bija laupīta tiesa (jo nevarēju atzīt, ka tas, ko biju pieredzējis Niagāras Ūdenskritumu pilsētiņā, būtu tiesa); man netika atļauts sazināties ne ar advokātu, ne

arī ar kādu citu, tādējādi laupot man tiesības iesniegt lūgumu par habeas corpus piemērošanu; seju man noskuva, matus apgrieza līdz ādai, manu augumu ieģērba cietumnieka svītrainajās drēbēs; biju spiests smagi strādāt, ieturot ūdens un maizes diētu, un soļot apkaunojošā cietumnieku ierindā, kamēr virs manis stāvēja bruņoti sargi, — un par ko tas viss? Ko es biju nodarījis? Kādu noziegumu biju pastrādājis pret Niagāras Ūdenskritumu labajiem pilsoņiem, ka pār mani vajadzētu gāzties šādai atriebībai? Nebiju pat pārkāpis viņu noteikumu par «gulēšanu ārpus dzīvojamām telpām». Tonakt pārnakšņoju aiz viņu pilsētas teritorijas — laukos. Netiku pat ubagojis barību vai diedelējis «sīknaudiņu» viņu ielās. Neko citu nebiju darījis kā vien gājis pa viņu trotuāru un raudzījies uz viņu ūdenskritumu, kas nevienam nebija vajadzīgs. Kas tas par noziegumu? Juridiski nejutos vainīgs itin nekādā nodarījumā. Labi, labi, gan es viņiem parādīšu, kad tikšu laukā!

Otrā dienā aprunājos ar kādu sargu. Gribēju aizsūtīt pēc advokāta. Sargs tikai noņirdzās par mani. Pārējie sargi tāpat. Es tiešām biju atgriezts — vismaz no ārējās pasaules. Mēģināju izsūtīt vēstuli no cietuma, bet uzzināju, ka cietuma priekšniecība visas vēstules pārlasot un cenzējot vai konfiscējot un ka «īslaicīgajiem» vispār neesot atļauts rakstīt vēstules. Mazliet vēlāk lūkoju «izdabūt» vēstules ārā no cietuma ar cilvēkiem, kurus atsvabināja, bet uzzināju, ka tie pārmeklēti un ka vēstules atrastas un iznīcinātas. Neko darīt. Tas viss tikai vēl palīdzēs vērst sūdzību negantāku, kad būšu ticis ārā.

Bet ar laiku es «šo to liku aiz auss». Dzirdēju nostāstus par policiju, tiesām un advokātiem — neticamus un šausmīgus. Cietumnieki stāstīja man briesmu lietas par saviem personiskajiem piedzīvojumiem ar policiju lielajās pilsētās. Un vēl briesmīgākas lietas viņi teicās dzirdējuši par cilvēkiem, kas miruši policijas rokās un tālab vairs nevarot nodot liecību par sevi. Pēc daudziem gadiem Lek- sovas komitejas protokolos dabūju lasīt paiiesus notikumus — vēl drausmīgākus par tiem, ko man stāstīja šejienieši. Tomēr tajā laikā, savas cietumniecības pirmajās dienās, es tikai pazobojos par dzirdēto.

Dienām ejot savu gaitu, manī pamazām tomēr modās sapratne, jo te, šajā cietumā, pats savām acīm noskatījos neticamas un šausmīgas lietas. Un, jo dziļāku saprašanu

guvu, jo dziļāks auga mans respekts pret likuma asinssu- ņiem un pret visu krimināltiesību iestādījumu.

Niknums noplaka, toties uzplūda bailulības paisums. Pēdīgi ar skaidrām acīm ieskatīju, pret ko īsti biju gribējis sacelties. Es kļuvu mīksts un pazemīgs. Dienu no dienas atskārtu arvien skaidrāk, ka, brīvibā izkļuvis, nekādu dumpi neuzsākšu. Vienīgais, ko es kāroju, kad būšu ticis laukā, bija iespēja pazust no šās apkaimes jo drīzāk, jo labāk. Un tieši to es arī darīju, tikko biju ticis uz brīvām kājām. Es turēju mēli aiz zobiem, staigāju uz pirkstgaliem un pa līčloču ceļiem lavījos uz Pensilvāniju, tagad būdams daudz gudrāks un pazemīgāks vīrs.

CIETUMS

Divas dienas dabūju rauties cietuma pagalmā. Tas bija smags darbs, un, lai gan es katrā izdevīgā brīdī mēģināju «stiept gumiju», jutos galīgi pārguris. Iemesls bija ēdiens. Neviens cilvēks nevar kārtīgi strādāt, tā ēdot. Maize un ūdens — tas bija viss, ko mums deva. Reizi nedēļā mums pienācās gaļa, bet ne vienmēr mēs to dabūjām un, ja dabūjām, tad pēc tam, kad visas barības vielas no tās bija izvārītas zupā, tādēļ arī šķita vienalga, vai to reizi nedēļā ietilpina ēdienkartē vai ne.

Maizes un ūdens diētai piemita vēl viens būtisks trūkums. Odeni saņēmām papilnam, taču maizi gan ne. Maizes deva bija apmēram divu dūru lielumā, un katrs cietumnieks ik dienas dabūja trīs šādas porcijas. Jāteic, ka ūdenim gan piemita kāda laba īpašība — tas bija karsts. No rīta to dēvēja par kafiju, pusdienā godāja par «zupu», bet vakarā tas slēpās aiz «tējas» vārda. Taču visu laiku tas nebija nekas cits kā tas pats vecu vecais ūdens. Cietumnieki sauca to par «apburto ūdeni». No rīta tas bija melns, jo tajā vārīja grauzdētas maizes garozas. Pusdienās to pasniedza galdā bezkrāsainu, pievienojot šķipsniņu sāls un piciņu tauku. Vakarā tas mēdza iegūt sārti violetu vai kastaņbrūnu nokrāsu, kuras izcelšanās tā arī palika noslēpumā tīta. Ja to uzskatīja par tēju, tā bija galīgi draņķīga, bet, ja par ūdeni, tad nevarēja noliegt, ka tas ir brīnišķīgi karsts.

Eri apgabala cietumā mums pastāvīgi kurkstēja vēders. Vienīgi «ilgtermiņa īrnieki» zināja, ko nozīmē pieēsties līdz kaklam. Tas notika tāpēc, ka, saņemdami «īstermiņa iemītnieku» devu, viņi drīz vien būtu apmiruši. Zinu, ka ilgtermiņnieki saņēma sātīgāku barību, jo mūsu ēkas pirmajā stāvā viņu bija vesels bars un es, būdams dežurants un izsniegdams porcijas, mēdzu šo to nočiept sev. Cilvēks taču nevar dzīvot no_maizes vien, ja to turklāt saņem nepietiekamā daudzumā.

Mans draugs turēja vārdu. Pēc divu dienu ilga darba pagalmā mani izsauca no kameras un iecēla par uzticības viru — par dežurantu. Rītos un vakaros mēs ēdienu iznēsājām ieslodzītajiem pa kamerām, bet pulksten divpadsmitos ēdiena izsniegšana norisinājās citādi. Ieslodzītie, atgriezdamies no darba, maršēja garā rindā. Ienākuši gaitenī, viņi vairs nesoļoja rakstā un nocēla rokas no priekšējā gājēja pleciem. Pie pašas ieejas bija sakrautas paplātes ar maizi, te stāvēja arī Pirmais dežurants un divi parasti dežuranti. Es biju viens no šiem diviem. Mūsu uzdevums bija, ieslodzīto rindai garām ejot, turēt paplātes ar maizi. Tikko, teiksim, mana paplāte iztukšojās, mani nomainīja otrs dežurants ar pilnu paplāti. Un, kad iztukšojās šī, es stājos viņa vietā atkal ar pilnu. Tā rinda nepārtraukti virzījās garām — un katrs vīrs, pastiepdams labo roku, paņēma no paplātes vienu porciju maizes.

Pirmā dežuranta pienākums bija citāds. Viņš laida darbā nūju. Viņš stāvēja blakus paplātei un vēroja. Nabaga izsalkušie arestanti nekad nespēja tikt vaļā no maldīgās cerības, ka pienāks reize, kad viņiem palaimēsies paķert no paplātes divus riecienus. Taču, cik man gadījās redzēt, šāda reize tā arī nepienāca. Pirmā dežuranta nūja nolaidās pār visgribja roku tik zibenīgi kā tīģera ķetna. Pirmais dežurants prata lieliski noteikt attālumu un bija sagandējis ar savu nūju tik daudz roku, ka rīkojās nekļūdīgi. Viņš allaž trāpīja mērķī un parasti nosodīja vainīgo, atņemdams tam maizes porciju un aizdzīdams uz kameru baudīt karstūdens viru.

Un tai pašā laikā, kad šie vīri izsalkuši vāļājās savās kamerās, es redzēju simtiem maizes porciju, kas bija noslēptas dežurantu telpās. Mūsu cenšanās piesavināties maizi varētu likties aplama. Taču tas bija viens no mūsu iedzīvošanās avotiem. Mūsu ēkā mēs bijām ekonomikas magnāti un veicām tādas pašas mahinācijas kā liela mēroga finansu dūži. Mūsu kontrolē atradās iemītnieku apgāde ar pārtiku, un mēs, gluži tāpat kā mūsu brāļi bandīti, kas mīt brīvībā, plēsām no cilvēkiem par to bargu cenu. Mēs ar šo maizi tirgojāmies. Reizi nedēļā vīri, kas strādāja pagalmā, saņēma par pieciem centiem košļājamo tabaku. Šī tabaka bija mūsu valstības naudas vienība. Par košļeni mēs ņēmām divas vai trīs maizes porcijas, un viņi mainīja — ne tāpēc, ka tabaku mīlētu mazāk, bet tāpēc, ka maizi viņi mīlēja vairāk. Ak, es zinu, tas bija

tas pats, kas atņemt bērnam konfekti, — bet ko varēja darīt? Mums vajadzēja dzīvot. Un iniciatīva, un uzņēmība, protams, prasīja atalgojumu. Turklāt mēs atdarinājām vienīgi mūsu augstāk stāvošos brāļus, kas baudīja brīvību un, slēpdamies aiz respektablām tirgoņu, baņķieru un rūpniecības magnātu maskām, darīja tieši to pašu, ko mēs, tikai krietni lielākā mērogā. Nevaru iedomāties, kādas briesmu lietas būtu notikušas ar šiem nabadziņiem, ja mūsu nebūtu. Dievs ir mūsu liecinieks, ka mūsu dēļ Eri apgabala cietumā apgrozībā tika laista maize. Un mēs ieaudzinājām taupību un saimnieciskumu … nabaga arestantos, kas atteicās no savas tabakas. Un kur nu vēl mūsu paraugs! Katra ieslodzītā krūtīs mēs iededzām vēlēšanos pacelties vismaz līdz mūsu stāvoklim un ari ņemt kukuļus. Cilvēces pestītāji — kā citādi mūs sauksi?

Gadījās arī kāds izsalcis vīrs bez tabakas. Varbūt viņš bija saimniekojis tik izšķērdīgi, ka nolietojis visu pats. Ļoti jauki. Viņam bija pāris bikšturu. Piedāvāju viņam par tiem pusduci maizes porciju — biju ar mieru dot pat duci, ja bikšturi būtu ļoti labi. Es gan bikšturus nekad nevalkaju, bet tam nebija nozīmes. Turpat aiz stūra mita ilgtermiņa «īrnieks», kas bija notiesāts uz desmit gadiem par slepkavību. Viņš bikšturus valkāja, un viņam tie bija vajadzīgi. Varēju pārdot viņam tos par gaļu. Man vaja- dzēja gaļu. Vai ari varbūt viņam bija sadriskāts romāns bez vaka. Tā bija vesela bagātība. Varēju to izlasīt un tad atdot tālāk maizes cepējiem par kūku vai pavāriem par maizi un dārzeņiem, vai kurinātājiem par pieklājīgu kafiju, vai kādam citam par avīzi, kas retumis ieklīda pie mums dievs vien zina kādā ceļā. Pavāri, maizes cepēji un kurinātāji bija tādi paši cietumnieki kā es, un mūsu ēkā viņi dzīvoja stāvu augstāk par mums.

Vārdu sakot, Eri apgabala cietumā ritēja lieliski attīstīta maiņas tirdzniecība. Apgrozījās pat nauda. So naudu kontrabandas ceļā reizēm ienesa tie, kas izcieta īstermiņa sodus, biežāk tā nāca no frizētavas, kur aptīrīja jaunpie- nācējus, taču visparastākajos gadījumos tā ieplūda no ilgo sodu izcietējiem — kaut arī man nav ne mazākās jausmas, kur viņi to dabūja.

Runāja, ka sakarā ar savu izcilo stāvokli Pirmais dežurants esot tīri vai bagāts. Viņš ņēma kukuļus ne tikvien no citiem, bet arī no mums. Mūsu pārziņā atradās šīs nožēlojamās dzīves galvenie ieņēmuma avoti, un Pir-

mais dežurants bija galvenais peļņas atpircējs, kas valdīja pār visiem. Ikviens no mums drīkstēja piekopt savu biznesu tikai ar viņa atļauju, un par šo atļauju vajadzēja maksāt. Kā jau teicu, runāja, ka viņš esot bagāts, taču viņa naudu mēs nekad neredzējām. Viņš dzīvoja atsevišķā kamerā majestātiskā vientulībā.

Bet, ka cietumā bija iespējams pelnīt naudu, to es varu nešaubīgi apliecināt, jo kādu laiku mitu vienā kamerā ar Trešo dežurantu. Viņam piederēja vairāk par sešpadsmit dolāriem. Katru vakaru pēc pulksten deviņiem, kad mūs ieslēdza, viņš mēdza skaitīt naudu. Katru vakaru viņš mēdza arī notēlot, kā rīkošoties ar rnani, ja es viņu nodošot citiem dežurantiem. Proti, viņš baidījās, ka viņu aplaupīs, un šīs briesmas draudēja no trim pusēm. Vispirms — no apsardzes. Bija iespējams, ka sargi uzklūp viņam, kārtīgi piekauj par šķietamu nepaklausību un iemet «viennīcā» (karcerī), bet naudai kautiņa laikā pieaug spārni. Visu So ba gatību savukārt varēja atņemt arī Pirmais dežurants, piedraudot Trešo atcelt no amata un aizsūtīt atpakaļ pie smagā darba cietuma pagalmā. Treškārt, vajadzēja ņemt vērā mūs, desmit parastos dežurantus. Ja mēs būtu uzoduši viņa bagātību, tad neapšaubāmi kādā jaukā dienā visa mūsu kompānija piespiestu viņu pie sienas un izkratītu kabatas. O, ticiet man, mēs bijām vilki — gluži tāpat kā tie zeļļi, kas taisa biznesu Volstrītā.

Viņam bija pamats baidīties no mums, un tāpēc man vajadzēja baidīties no viņa. Tas bija milzīga auguma neizglītots lamzaks, bijušaiš Cesapikas līča austeru mednieks, «stūrmanis», kas bija piecus gadus nosēdējis Sing- singā, truls un nejūtīgs gaļas ēdājs dzīvnieks. Viņš mēdza ķert zvirbuļus, kas pa vaļējo režģi ielidoja mūsu gaitenī. Notvēris putnu, viņš aizsteidzās uz kameru, un es pats redzēju, kā viņš aprij to jēlu, gremodams kaulus, ka kraukšķ vien, un izspļaudams spalvas. Man ir prātā nenāca nodot viņu citiem dežurantiem, o nē! Šī ir pirmā reize, kad es pieminu viņa sešpadsmit dolārus.

Taču es tik un tā izspiedu no viņa kukuļus. Viņš bija iemīlējies kādā cietumniecē, kas bija ieslodzīta «sieviešu nodaļā». Tā kā viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt, es parasti lasīju vēstules, ko viņš saņēma no savas sirdsdāmas, un rakstīju viņa vietā atbildes. Un par to es liku maksāt. Tomēr vēstules bija uz goda. Centos, cik jaudas, liku lietā visu savu daiļrunību un iekaroju savam lamzakam dāmas sirdi, lai gan skaidri nopratu, ka sieviete mii nevis viņu, bet necilo rakstu pratēju. Saku vēlreiz, vēstules bija satriecošas.

Kāds cits mūsu ienākumu avots bija «posās piegāde». Sai dzelzs režģu un aizbīdņu pasaulē mēs bijām debesu sūtņi, uguns nesēji. Vīriem vakarā pēc atgriešanās no darba un ieslēgšanas kamerās gribējās smēķēt. Tad nu mēs ar savu gruzdošo posu apstaigājām galerijās kameru pēc kameras, iešķildami dievišķo dzirksteli. Gudrie vai arī tādi, ar kuriem mēs taisījām biznesu, jau turēja savas posās gatavībā. Tomēr ne jau katrs saņēma dievišķo dzirksteli. Tādi zeļļi, kas atteicās ar mums sastrādāt, dabūja likties uz auss bez dzirksteles un smēķa. Bet vai mēs par to skumām? Mums piederēja augstākā vara pār viņiem, un, ja viņi iedomājās «brūķēt lielu muti», divi trīs mūsējie ņēma viņus uz grauda un aši veda pie prāta.

Tāda, redzat, bija dežurantu filozofija. Mēs bijām trīspadsmit. Mūsu ēkā mita apmēram piecsimt cietumnieku. Saskaņā ar priekšrakstiem mums vajadzēja strādāt un uzturēt kārtību. Kārtības uzturēšana patiesībā gan bija uzraugu pienākums, taču viņi uzticēja to mums. Kārtība bija jāuztur par katru cenu; ja mēs to nedarītu, mūs aizsūtītu atpakaļ pie smaga darba un droši vien mēs karcera neizbēgtu. Bet, kamēr valdīja kārtība, mēs varējām nodoties savam biznesam.

Mirkli apstājieties un pārdomājiet šo problēmu. Mēs bijām trīspadsmit lopiņi, kam vajadzēja turēt grožos piecsimt citu lopiņu. Sis cietums bija tīrā elle, un trīspadsmit vīriem vajadzēja piespiest citus paklausīt. Ņemot vērā šo lopiņu raksturu, mums nebija iespējams valdīt žēlsirdīgi. Mēs valdījām, iedvešot viņiem bailes. Protams, aiz mums kā balsts stāvēja apsardze. Ārkārtējos gadījumos mēs saucām to palīgā, bet, ja mēs tā rīkotos pārāk bieži, tas viņus traucētu, un tādā gadījumā viņi neapšaubāmi dabūtu veiklākus uzticības vīrus, kas stātos mūsu vietā. Taču mēs viņus traucējām reti, darīdami to klusu un mierīgi, kad vajadzēja atslēgt kameru, lai iedabūtu iekšā kādu nepakļāvīgu cietumnieku. Tādās reizēs uzraugs vienīgi atslēdza durvis un devās projām, lai nebūtu liecinieks tam, kas notika, kad iekšā iegāja pusducis dežurantu un nepaklausīgo pārmācīja.

Šīs pārmācīšanas sīkumus es noklusēšu. Galu galā tās bija vienas no nenozīmīgākajām Eri apgabala cietuma

šausmām, kuras nav iespējams attēlot. Es saku «nav iespējams attēlot», taču taisnības labad man jāpiebilst ari «nav iespējams iedomāties». Es nevarēju tās iedomāties, kamēr netiku redzējis pats savām acīm, un es nebiju nekāds zaļknābis — es pazinu pasauli un zināju, kādā drausmīgā bezdibenī cilvēks var ieslīgt. Sverteni vajadzētu ielaist nez cik dziļi, lai tas atdurtos pret Eri apgabala cietuma pamatiem, turpretī es tikai viegli un pavirši skāru tur redzēto notikumu virspusi.

Lāgiem, piemēram, no rīta, kad cietumnieki nāca lejā mazgāties, mēs, visi trīspadsmit, patiesībā atradāmies viņu vidū pilnīgi vieni, un tas bija skaidrs pat pašam lielākajam stulbenim. Trīspadsmit pret pieciem simtiem, un mēs valdījām ar terora palīdzību. Mēs nevarējām pieļaut ne mazāko noteikumu pārkāpumu, ne mazāko nekaunību. Tā rīkodamies, mēs būtu pazuduši. Mēs paši ievērojām likumu: gāzt cilvēkam, tikko viņš paver muti, — gāzt, cik jaudas, gāzt, vienalga ar ko. Slotas kāta sitiens pa seju iedarbojās ļoti nomierinoši. Tomēr tas nebija viss. Tādam cilvēkam vajadzēja kalpot par piemēru, tāpēc nākamais noteikums skanēja: ja ķeries klāt, tad noved galā. Protams, nebija šaubu, ka ikviens dežurants, kas to redzēs, nekavējoties iesaistīties sodīšanā, jo arī tas ietilpa noteikumos. Ikreiz, kad vienam no mums iznāca kādas nepatikšanas ar cietumnieku, jebkuram citam dežurantam, kas pagadījās tuvumā, vajadzēja mesties palīgā. Nebija svarīgi, par ko ir runa, — vajadzēja iejaukties un zvetēt vienalga ar ko — kas vien pagadījās pie rokas, vārdu sakot, nolaist vainīgo no kājas.

Atceros glītu, jaunu gadus divdesmit vecu mulatu, kuram bija iešāvusies galvā neprātīgā ideja pastāvēt uz savām tiesībām. Viņam bija tiesības to darīt — bet ko tas viņam līdzēja? Mulata kamera atradās augšējā galerijā. Lai muļķīgo domu izdzītu viņam no galvas, astoņiem dežurantiem bija vajadzīgs tikai apmēram pusotras minūtes ilgs laiks, jo ar to pietika, lai aizvilktu viņu līdz galerijas galam un nolaistu lejā pa pieciem tērauda kāpņu posmiem. Mulats noripoja šo attālumu, atsizdamies pret kāpnēm ar visu ķermeni, tikai ne ar kājām, un astoņi dežuranti nestāvēja dīkā. Nelaimīgais nokrita uz akmens grīdas netālu no tās vietas, kur stāvēju es un visu redzēju. Viņš piecēlās kājās un īsu mirkli noturējās stāvus. Sai mirklī viņš plati izplēta rokas un no viņa krūtīm izlauzās briesmīgs šausmu un sāpju kauciens — likās, viņam sirds plīst pušu. Tajā pašā brīdī itin kā pārvērtību ainā skrandās saplēstās biezās cietumnieka drēbes noslīga no viņa pleciem, atstādamas viņu pilnīgi kailu, un viss viņa ķermenis noplūda ar asinīm. Tad viņš, zaudējis samaņu, nokrita kā nopļauts. Viņš bija saņēmis mācību, un to šinīs sienās bija saņēmis ikviens ieslodzītais, kurš dzirdēja nelaimīgo kliedzam. Arī es biju saņēmis mācību. Nav visai patīkami noskatīties, kā pusotrās minūtēs pārtrūkst cilvēka sirds.

Nākamais piemērs parādīs, kā mēs izsitām peļņu, nēsādami apkārt posu. Kamerās, kas ir jūsu pārziņā, ievieto baru jaunpienācējti. Jūs soļojat gar režģiem ar posu rokās. «Ei, draugs, iedod uguntiņu,» kāds jums uzsauc. Tas skaidri liecina, ka šim konkrētajam cilvēkam ir tabaka. Jūs pasniedzat posu un ejat savu ceļu. Mazliet vēlāk jūs nākat atpakaļ un nejauši apstājaties un atslejaties pret režģiem. «Klau, draugs, vai aizdosi mums šķipsniņu tabakas?» jūs ievaicājaties. Ja viņš šo spēlīti nezina, tad droši vien svinīgi apliecinās, ka viņam tabakas vairs nav. Ļoti jauki. Jūs izsakāt viņam līdzjūtību un ejat savu ceļu. Bet jūs zināt, ka posās viņam pietiks tikai vienai dienai. Nākamajā dienā jūs soļojat garām — un viņš atkal lūdz: «Ei, draugs, iedod uguntiņu!» Un jūs atbildat: «Tabakas tev nav, tāpēc uguns tev nav vajadzīga.» Un jūs posu viņam nedodat. Pēc pusstundas vai pēc vienas, divām vai trijām stundām jūs iesit garām — un šis vīrs jums pazemīgā balsī uzsauks: «Nāc šu, draugs!» Un jūs nākat. Jūs izbāžat roku caur režģi, un viņš to piepilda ar dārgo tabaku. Tad jūs iedodat viņam uguni.

Tomēr lāgiem ierodas kāds jaunpienācējs, no kura nekā nevar nopelnīt. Cietumā izplatās noslēpumainā vēsts, ka pret viņu jāizturas pieklājīgi. No kurienes šīs pavēles nāca, es tā arī neuzzināju. Par vienu nevarēja šaubīties: šim vīram bija «aizmugure». Varbūt viņš bija saistīts ar kādu no galvenajiem dežurantiem, varbūt ar kādu no citu ēku uzraugiem, iespējams, ka par šo labo apiešanos samaksājuši augstāki vīri, taču, lai būtu kā būdams, mēs zinām, ka pret viņu jāizturas pieklājīgi, ja negribam iekulties nepatikšanās.

Mēs, dežuranti, bijām starpnieki un parasti izsūtāmie. Mēs kārtojām tirdznieciskos darījumus starp arestantiem, kas bija ieslodzīti dažādās cietuma ēkās, un izdarījām apmaiņu. Kā no pircējiem, tā pārdevējiem ņēmām maksu par starpniecību. Dažreiz priekšmetiem bija jāiziet caur pusduča starpnieku rokām, un katrs vidutājs ņēma savu daļu vai kaut kādā citā ceļā tika atalgots par pakalpojumiem.

Lāgiem kāds ieslodzītais bija citu parādnieks, lāgiem citi bija viņa parādnieki. Tā, ierazdamies cietumā, es biju parādā tam arestantam, kas kontrabandas ceļā iestiepa iekšā manas mantas. Apmēram pēc nedēļas kāds kurinātājs nodeva man vēstuli. Viņam to bija uzticējis kāds frizieris. Frizieris to bija saņēmis no ieslodzītā, kas ienesa manas lietas. Tā kā es biju viņam parādā, man vajadzēja vēstuli nogādāt tālāk. Taču vēstules rakstītājs viņš nebija. Tās nosūtītājs, izrādījās, bija ilgtermiņnieks, kurš mita viņa ēkā. Vēstules adresāte bija kāda sieviešu nodaļas iemītniece. Bet, vai vēstule bija domāta viņai vai ari viņa savukārt bija tikai posms visā vidutāju ķēdē, to es nezināju. Zināju vienīgi, kāda viņa izskatās un ka man jānogādā sūtījums viņas rokās.

Pagāja divas dienas. Vēstuli es nēsāju visur līdzi. Tad pienāca izdevīgs gadījums. Sievietes lāpīja ieslodzīto drēbes. Vairākiem mūsu dežurantiem bija jāaiziet uz sieviešu nodaļu un jāatnes lielie saiņi. Norunāju ar Pirmo dežurantu, ka sūtīs arī mani. Mūsu priekšā citas pēc citām tika atslēgtas durvis, un mēs devāmies cauri cietumam uz sieviešu mājokli. Iegājām lielā telpā, kur cietumnieces sēdēja un lāpīja. Lūkojos apkārt pēc sievietes, kuras izskats man bija aprakstīts. Ieraudzīju viņu un sāku pamazām tuvoties. Divas uzraudzes ar vanaga acīm mūs visus uzmanīja. Turēju vēstuli saujā un cieši lūkojos sievietē, lai viņa nojaustu manu nolūku. Viņa zināja, ka esmu kaut ko atnesis, droši vien bija to gaidījusi un, muins ienākot, mēģinājusi uzminēt, kurš ir sūtnis. Taču viena no uzraudzēm stāvēja turpat divu soļu attālumā. Dežuranti jau cēla plecos saiņus, kas bija jānes projām. Laiks skrēja. Aizkavējos ar savu nesamo, izlikdamies, ka tas nav kārtīgi sasiets. Vai uzraudze patiešām nepagrie- zīsies sānis? Vai man būs jācieš neveiksme? Un tieši tad kāda cita sieviete sāka ķircināties ar vienu no dežurantiem — izstiepa kāju un vai nu uzmina viņam uz purngala, vai ieknieba, vai izdarīja ko citu. Uzraudze pagrieza galvu un skarbi apsauca vainīgo. Nezinu, vai tas viss bija izdomāts, lai novērstu uzraudzes uzmanību, taču zināju,ka nu īstais brīdis ir klāt. Vēstules adresātes roka noslīdēja no klēpja un nolaidās gar sāniem. Es pieliecos, lai paceltu saini. Pieliecies ļāvu vēstulei ieslīdēt viņas rokā un pretī saņēmu citu zīmīti. Nākamajā mirklī sainis jau atradās man plecos. Uzraudzes skatiens atkal ieurbās manī, jo es biju palicis pēdējais un steidzos panākt pārē jos. Vēstuli, ko saņēmu no sievietes, atdevu kurinātājam, no viņa tā nonāca friziera rokās, tas nogādāja zīmīti ieslodzītajam, kurš bija ienesis manas lietas, un beidzot to saņēma cilvēks, kas izcieta ilgtermiņa sodu.

Bieži mēs pārnēsājām vēstules, kuru ceļš bija tik sarežģīts, ka nezinājām, ne kas tās sūta, ne kam tās domātas. Bijām tikai ķēdes locekļi. Piemēram, kāds ieslodzītais kaut kur iespieda man saujā zīmīti, pieteikdams nogādāt to nākamajam starpniekam. Par visiem šādiem pakalpojumiem saņēmu atlīdzību vēlāk, kad nonācu tiešā saskarē ar galveno vēstuļu pārsūtīšanas organizētāju, no kura dabūju samaksu. Visu cietumu apņēma sakaru līniju tīkls. Un mēs, vadīdami šo sakaru sistēmu, dabiski, prasījām no klientiem lielus nodokļus, jo mūsu sistēma bija veidota tāpat kā visa kapitālistiskā sabiedrība. Tie bija pakalpojumi, kas nesa peļņu ar uzviju, kaut arī reizēm mēs neatteicāmies pakalpot par ballu velti.

Visu laiku, kamēr biju cietumā, centos labi sadzīvot ar savu draugu. Viņš bija daudz darījis manā labā un savukārt gaidīja, lai es tikpat daudz darītu viņa labā. Kad izkļuvām ārā, dzīrāmies ceļot kopā un, pats par sevi saprotams, kopā arī «šancēt». Jo mans draugs likumus necienīja — noziedznieku pasaulē viņš gan nebija līdaka, bet tikai parasta zivtiņa, kas čiepj, laupa, izdara ielaušanās zādzības un, ja iekļūst strupceļā, nenoniecina arī slepkavību. Cietumā mēs dažu labu stundu mierīgi nosēdējām un nopļāpājām. Tuvākajai nākotnei viņam bija padomā divi trīs darbiņi, kuros arī man tika ierādīta sava loma, un es piedalījos detaļu plānošanā. Es biju bieži ticies ar noziedzniekiem un daudz saskatījies viņu dzīvi, tāpēc manam draugam i sapnī nerādījās, ka es gluži vienkārši viņu muļķoju, trīsdesmit dienas vazādams aiz deguna. Viņš uzlūkoja mani par īstu atradumu, es viņam patiku, tāpēc ka nebiju muļķis, un, man šķiet, vispār mazliet patiku kā cilvēks. Protams, man nenāca ne prātā saistīties ar viņu un nodarboties ar sīkiem, zemiskiem noziegumiem, tomēr es būtu bijis gatavais stulbenis, ja atteiktos no visiem labumiem, ko šī draudzība nodrošināja Ja cilvēks nokļuvis ellē un staigā pa karstu lavu, viņš nevar izvēlēties savu ceļu pats, un tā_ notika ar mani Eri apgabala cietumā. Vai nu man bija jāpaliek «kompānijā», vai smagi jāstrādā, apmierinoties ar ūdeni un maizi, bet, lai paliktu «kompānijā», vajadzēja labi sadzīvot ar draugu.

Dzīve cietumā nebija vienmuļa. Katru dienu kaut kas notika: vai nu ieslodzītajiem uznāca lēkmes, viņi sajuka prātā, kāvās, vai arī kāds no dežurantiem piedzērās. Klim- stu Džeks, viens no parastajiem dežurantiem, bija augstākās klases žūpa. Viņš bija īsts «amata meistars», pirmšķirīgs metējs, un tāpēc galvenie dežuranti piešķīra viņam dažādas privilēģijas. Pitsburgas Džo, kas bija Otrais dežurants, mēdza piebiedroties Klimstu Džekam viņa plostos; abi šie brāļi apgalvoja, ka Eri apgabala cietums esot vienīgā vieta, kur cilvēks varot «piesūkties», nebaidoties no aresta. Nezinu, vai tiešām tā bija, bet man stāstīja, ka viņu lietotā narkotika esot kālija bromīds, ko viņi viltus ceļā dabūjot no aptiekas. Taču, lai kāda šī narkotika būtu, es zinu, ka laiku pa laikam viņi pamatīgi apdzērās.

Mūsu ēka bija īsts zaņķis, pilns ar sabiedrības padibenēm, duļķēm un mielēm — dīkdieņiem, kas nāca no sliņķu ģimenēm, deģenerātiem, kropļiem, psihopātiem, plānprātiņiem, epileptiķiem, izdzimteņiem, vārguļiem, vārdu sakot, ar cilvēces atkritumiem, kādus redz ļaunos murgos. Tāpēc histērijas lēkmes mums nebija nekas neparasts. Tās atgādināja lipīgu slimību. Ja viens sāka, pārējie sekoja. Esmu pieredzējis, kā reizē trako septiņi vīri, kliegdami zvēru balsīs, un viņiem apkārt plosās, nesakarīgi buldurēdami, tikpat daudz psihopātu. Cilvēkus, kas mocījās lēkmēs, aplēja ar aukstu ūdeni — tā bija vienīgā palīdzība, ko viņiem sniedza. Nebija nozīmes sūtīt pēc medicīnas studenta vai ārsta. Tie par tādiem biežiem un nesvarīgiem notikumiem nelikās ne zinis.

Kādam gadu astoņpadsmit vecam holandiešu zēnam lēkmes uznāca visbiežāk. Parasti reizi dienā. Šī iemesla dēļ mēs turējām viņu kādā pirmā stāva kamerā tai pašā gaitenī, kur atradās mūsu mājokļi, tikai krietnā attālumā. Pēc tam kad nabadziņš bija vairākas reizes pakritis cietuma pagalmā, uzraugi atteicās ar viņu ķēpāties un turēja ieslēgtu kamerā kopā ar kādu koknejieti, ko ievietoja tur, lai holandietim būtu sabiedrība. Taču nekāda labuma no koknejieša nebija. Ikreiz, kad zēnu pārsteidza lēkme, koknejietis aiz šausmām kļuva gluži stīvs.

Holandietis neprata ne vārda angliski. Viņš bija lauku zēns, nosodīts ar trim mēnešiem cietuma par kaušanos. Pirms lēkmēm viņš mežonīgi gaudoja. Gaudoja kā vilks. Turklāt, lēkmei sākoties, viņš trūkās kājās, un tas bija ļoti slikti, jo beigās viņš vienmēr nokrita uz grīdas. Ikreiz, kad izdzirdu, ka viņš sāk kaukt kā vilks, paķēru slotu un skrēju uz viņa kameru. Dežurantiem neuzticēja kameru atslēgas, tāpēc iekļūt pie viņa es nevarēju. Parasti viņš nostājās šaurās kameras vidū un sāka raustīties krampjos. Acis pārgriezis, kamēr redzami palika vienīgi baltumi. Kliedzieni plosīja sirdi. Lai kā pūlējos, nekad nevarēju piedabūt koknejieti nelaimīgajam palīdzēt. Visu laiku, kamēr viņš stāvēja un gaudoja, koknejietis, čokurā sarāvies, trīsēdams tupēja uz augšējās lāviņas, šausmās blenzdams uz drausmīgo parādību ar pārgrieztajām acīm, parādību, kas gaudoja kā vilks. Nabaga koknejietim tas arī nozīmēja nežēlīgu pārbaudījumu. Viņa paša prātiņš tāpat nebija no stiprajiem, un tīri vai jābrīnās, ka viņš nezaudēja sajēgu pavisam.

Vienīgais, ar ko varēju palīdzēt, bija slota. Izbāzu to caur restēm, atspiedu pret holandieša krūlim un gaidīju. Kad tuvojas krīze, zēns sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Virzīju slotu viņam līdzi, jo nekad nevarēja zināt, kad notiks drausmīgais kritiens uz priekšu. Bet, kad tas notika, es zēnu uzķēru un nolaidu zemē. Tomēr, lai kā centos, nabadziņš vienmēr krita strauji — un viņa seja parasti atsitās pret akmens grīdu. Kad viņš, gulēdams zemē, sāka raustīties konvulsijās, mēdzu uzgāzt viņam spaini ūdens. Nezinu, vai auksts ūdens patiešām palīdz vai ne, bet tāda bija Eri apgabala cietuma paraža. Palaikam puisis nogulēja slapjš apmēram stundu un tad ierāpās lavā. Skriet pēc palīdzības pie sargiem nebija jēgas. Kas galu galā ir cilvēks, kurš mokās lēkmē?

Blakus kamerā mita kāds dīvains tips — vīrs, kas bija dabūjis sešdesmit dienas par to, ka ēdis atkritumus no Bārnema cirka samazgu tovera, — tā viņš vismaz stāstīja. Tas bija radījums ar ļoti vāju saprātu, sākumā gan visai kluss un lēnīgs. Viņa nodarījums patiešām bija tāds, kādu viņš to attēloja. Viņš bija ieklīdis cirka novietnē un, izsalkuma mocīts, piegājis pie tovera ar cirka ļaužu ēdiena atliekām.

— Un maize paliesam bija laba, — viņš bieži vien mēdza man apliecināt, — un gaļa tik garšīga, ka mēli varēja norīt.

Kāds policists bija viņu ieraudzījis un arestējis, un nu viņš atradās pie mums.

Reiz gāju garām viņa kamerai ar tievu tērauda stiepli rokās. Viņš tik dedzīgi lūdza, lai iedodot to viņam, ka es paklausīju un caur restēm viņam to padevu. Viņš tūlīt bez kādiem instrumentiem, vienīgi ar pirkstu palīdzību to salauzīja īsos gabaliņos un izlieca pusduci ļoti labu spraužamadatu. Galus viņš noasināja pret akmens grīdu. Pēc tam es ar šīm spraužamadatām uzsāku īstu biznesu. Piegādāju izejmateriālu un iznēsāju pircējiem gatavo produkciju. Viņš savukārt to izgatavoja. Par algu viņš dabūja no manis papildu maizes porcijas un šad tad arī gabalu gaļas vai zupas kaulu ar smadzenēm.

Tomēr ieslodzījums slikti ietekmēja viņa veselibu, un viņš diendienā kļuva nevaldāmāks. Dežurantiem patika viņu ķircināt. Viņi iestāstīja nabaga muļķim, ka viņam novēlēts liels mantojums. Viņš esot arestēts un iebāzts cietumā, lai šo mantojumu nolaupītu. Kā viņš pats, protams, zinot, neesot likuma, kas aizliegtu ēst no atkritumu tovera. Tāpēc viņš ieslodzīts gluži netaisni. Šīs sazvērestības mērķis esot atņemt viņam novēlēto.

Uzzināju to no dežurantiem, kas smējās par savu izdomu. Vēlāk viņš nopietni apspriedās ar mani, pastāstīdams par saviem miljoniem un sazvērestību, kuras mērķis esot viņam tos atņemt, un iecēla mani par savu detektīvu. Darīju, ko varēju, lai pārliecinātu viņu, ka tā nav taisnība, neskaidri likdams noprast, ka notikusi kļūdīšanās, ka likumīgais mantinieks ir cits cilvēks ar tādu pašu vārdu. Atstāju viņu gluži nomierinājušos, taču nespēju atturēt no viņa citus dežurantus, un tie ņēmās jukušo nerrot arvien trakāk. Beigās pēc mežonīgas scēnas viņš paziņoja, ka manu draudzību noraidot, mani no privātdetektīva amata atceļot un pats uzsākšot streiku. Mans spraužamadatu bizness apstājās. Viņš atteicās strādāt un, kad es gāju garām viņa kamerai, caur restēm apmētāja mani ar izejmateriālu.

Tā arī nesalīgu ar viņu mieru. Citi dežuranti iestāstīja viņam, ka_ es spiegojot sazvērnieku labā. Pa to laiku nemitīgā krāpšana viņam galīgi sagrozīja galvu. Izdomātie paridarījumi duļķoja viņa saprātu, un beigās viņš sāka

trakot un kļuva bīstams. Uzraugi negribēja klausīties viņa stāstu par nolaupītajiem miljoniem, un viņš apvainoja tos par līdzdalību sazvērestībā. Kādu dienu viņš meta vienam no tiem ar verdoša ūdens krūzi, un pēc tam lietu sāka izmeklēt. Cietuma priekšnieks īsu bridi sarunajas ar viņu caur restēm. Tad viņu aizveda uz ārsta apskati. Atpakaļ viņš neatgriezās, un es vēl tagad_ bieži nodomāju — diez vai viņš ir miris vai arī joprojām kada vājprātīgo namā murgo par saviem miljoniem.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena, kad mani izlaida brīvībā. Todien atbrīvoja arī Trešo dežurantu — un meitene, kuras sirdi es viņam biju iekarojis un kura bija izcietusi savu īso sodu, gaidīja viņu pie cietuma mūriem. Abi svētlaimīgi devās projām. Mēs ar draugu izgājām kopā un sākām soļot uz Bufalo. Vai tad mēs nebijām norunājuši vienmēr palikt kopā? Todien abi ubagojām galvenajā ielā sīknaudu un, ko samangojām, iztērējām «aliņiem» — kauss maksāja trīs centus. Visu laiku gaidīju izdevīgu gadījumu, kad varētu aizmanīties projām. No kāda pasaules gājēja, ko satiku ceļā, man palaimējās uzzināt, cikos te iet garām preču vilciens. Saskaņā ar to iedalīju laiku. Kad pienāca vajadzīgais brīdis, abi ar draugu sēdējām kādā bāriņā. Mūsu priekšā uz galda bija divi putojoši alus kausi. Man būtu gribējies pateikt ardievas. Viņš bija pret mani izturējies labi. Taču es neuzdrīkstējos. Izgāju pa bāra dibendurvīm ārā un pārmetos pāri žogam. Aiz- muku zibens ātrumā un pēc dažām minūtēm ielēcu preciniekā, kas gāja no Rietumņujorkas uz Pensilvāniju.

KLAIDOŅI, KAS SATIEKAS NAKTĪ

Savās pasaules staiguļa gaitās esmu saticis simtiem klaidoņu, kurus es apsveicināju vai kuri apsveicināja mani, ar kuriem kopā gaidīju pie ūdens sūkņiem, mazgāju drebes, sautēju gaļu ar kartupeļiem, diedelēju ielās un pie virtuvju durvīm un lēcu vilcienos. Vēlāk viņi kaut kur pagaisa un nekad vairs negadījās ceļā. Bet bija arī klaidoņi, kas apbrīnojami bieži te parādījās, te pazuda no manām acīm, un vēl citi, kas paslīdēja garām kā rēgi — kaut kur tuvumā, taču neredzami un netverami.

Vienam no tādiem es džinos pakaļ pa dzelzceļu vairāk nekā trīstūkstoš jūdzes pāri visai Kanādai un tomēr ne reizi nedabūju acīs redzēt. Viņa iesauka bija Džeks Burātājs. Pirmoreiz uzdūros šim vārdam Monreālā. Ar atvāžamo nazi kokā bija iegriezts kuģa masts ar augšējo buru. Izpildījums bija lielisks. Apakšā bija iegrebts «Džeks Burātājs». Virsū — «Uz r. 15—10—94». Tas nozīmēja, ka viņš braucis caur Monreālu uz rietumiem tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā oktobrī. Mūs šķīra viena diennakts. Tai laikā mana iesauka bija «Džeks Jūrasbraucējs», un es uz karstām pēdām iegrebu to blakus viņa vārdam līdz ar datumu un norādījumu, ka arī dodos uz rietumiem.

Nākamās simt jūdzes mani vajāja neveiksmes, un uz Džeka Burātāja pēdām es nokļuvu pēc astoņām dienām trīssimt jūdzes uz rietumiem no Otavas. Viņa vārds bija iegriezts ūdens sūknī, un pēc datuma varēja spriest, ka arī viņš aizkavējies. Mūs šķīra tikai divas diennaktis. Es biju «komēta» un «klaidoņu karalis» un Džeks Burātājs tāpat; gods un labā slava prasīja, lai es viņu noķertu. «Ceļoju» ar vilcienu dienu un nakti un pabraucu viņam garām, bet tad viņš savukārt apdzina mani. Lāgiem viņš bija vienu vai divas dienas priekšā man, lāgiem es — viņam. No klaidoņiem, kas pārvietojās uz austrumiem, šad tad dabūju par viņu dzirdēt, ja viņš atradās man priekšā; no viņiem uzzināju arī, ka Džeks

Burātājs ieinteresējies par Džeku Jūrasbraucēju un ievācot ziņas.

Esmu pārliecināts, ka mēs būtu bijuši lielisks pāris, ja satiktos, bet tas nebija iespējams. Es pirmais šķērsoju Manitobu, bet viņš izbrauca pirmais caur Albertu, un kādā nepatīkami pelēkā rītā mezgla stacijā austrumos no Sperošā Zirga pārejas man pavēstīja, ka viņš iepriekšējā vakarā redzēts starp Sperošā Zirga un Rodžersa pārejām. Sis ziņas ieguvu diezgan dīvainos apstākļos. Visu nakti biju braucis «guļamvāģī ar sāndurvīm» (bagāžas vagonā). Mezgla stacijā galīgi nosalis izrāpos ārā, lai saubagotu, ko ēst. Salta migla klāja zemi, un es depo «nejauši uzgāju» dažus kurinātājus. Tie iedeva man savu brokastu atliekas un turklāt vēl gandrīz veselu kvartu dievišķīgās Javas kafijas. Es to uzsildīju un dzīros jau sēsties ēst, kad stacijā no rietumiem ieripoja preču vilciens. Redzēju atveramies sāndurvis un ārā izlienam kādu klaidoņpuiku. Viņš nāca cauri miglas vāliem uz manu pusi — salā sastindzis, zilām lūpām. Pacienāju viņu ar «Javu» un ēdamo, dabūju informāciju par Džeku Burātāju un uzzināju šo to par savu jauno paziņu. Iedomājieties, viņš bija no manas dzimtās pilsētas Ouklendas Kalifornijā un piederēja pie slavenās «Bū-bandas», ar kuru retumis tiku sadarbojies arī es. Nākamās pusstundas laikā mēs pļāpādami steigšus notiesājām ēdamo. Tad mans prečinieks devās ceļā un es ielēcu vagonā, lai pa Džeka Burātāja pēdām brauktu uz rietumiem.

Starp kalnu pārejām iestrēgu, divas dienas gāju neēdis un arī trešajā nosoļoju vienpadsmit jūdzes, pirms dabūju maizi, tomēr pie Frēzera upes Britu Kolumbijā man izdevās Džeku Burātāju apdzīt. Braucu pasažieru vilcienā un ietaupīju laiku, tomēr viņš arī droši vien bija braucis «kā pasažieris», turklāt vai nu veiksmīgāk, vai izmanīgāk par mani, jo ieradās Misijā pirmais.

Misija bija mezgla stacija četrdesmit jūdzes uz austrumiem no Vankūveras. No šis stacijas varēja doties pa ziemeļu Klusā okeāna līniju uz dienvidiem cauri Vašingtonas un Oregonas štatiem. Gudroju, kuru ceļu izvēlēsies Džeks Burātājs, jo domāju, ka esmu viņam priekšā. Es pats joprojām braucu uz rietumiem — uz Vankūveru. Aizgāju uz ūdens sūkni, lai atstātu šo informāciju, un tur, ar šīsdienas datumu iegrieztu, ieraudzīju Džeka Burātāja vizītkarti. Steigšus devos ceļā uz Vankūveru. Tomēr viņš bija jau projām. Viņš bija tūlīt sēdies kuģi un traucies uz rietumiem savā dēkainajā braucienā apkārt pasaulei. Džek Burātāj, tu paliesi biji klaidoņu karalis, un tavs biedrs bija «vējš, kas klejo pa pasauli». Es noņemu tavā priekšā cepuri. Tu biji «augstākās šķiras pasaules braucējs». Pēc nedēļas es arī iesēdos savā kuģī, tvaikonī »Uma- tilla», un braucu gar krastu uz Sanfrancisko. Džeks Burātājs un Džeks Jūrasbraucējs — tur būtu ko redzēt, ja vien mēs jebkad būtu tikušies.

Ūdens sūkņi ir klaidoņu adrešu grāmatas. Ne aiz dīkas draiskulības staiguļi iegriež kokā savas iesaukas, datumus, maršrutus. Ļoti bieži esmu sastapis pasaules braucējus, kas mani dedzīgi iztaujājuši, vai es kaut kur neesot redzējis tādu un tadu klejotāju vai arī viņa iesauku. Un ne reizi vien esmu varējis nosaukt nesen iegrieztu iesauku, ūdens sūkni un maršrutu, pa kuru meklētais toreiz bija ceļojis. Un pasaules braucējs, kuram es šo informāciju sniedzu, tūlīt metās pakaļ savam draugam. Esmu sastapis klejotājus, kas, pūlēdamies notvert draugu, šķērsojuši visu kontinentu turp un atpakaļ, nepārtraukdami meklējumus arī vēlāk.

Iesaukas ir nom-de-rails, kuras klaidoņi pieņem paši vai kurās viņus iedēvē biedri. Bailīgais Džo bija nedrošs, tāpēc draugi izdomāja viņam atbilstošu iesauku. Neviens klaidonis ar pašcieņu neizvēlēsies pats sev Sņabjavāts vārdu. Ļoti mazam skaitam patīk atcerēties pagātni, kad viņi aptraipījuši sevi ar darbu, tāpēc. iesaukas, kuras atvasinātas no amatiem, jr ļoti retas, lai gan atceros dzirdējis šādas: Blekijs Lējējs, Reds Krāsotājs, Ci Skārdnieks, Katlu Meistars, Matrozis un Iespiedējs. Starp citu, žargona vārds «Ci» nozīmē «Čikāgu».

Klaidoņi ļoti labprāt atvasina savas iesaukas no vietām, kur dzimuši, piemēram, Ņujorkas Tominijs, Klusā okeāna Slims, Bufalo Sinitijs, Kantonas Tims, Pitsburgas Džeks, Sirakjūsas Sains, Trojas Mikijs un Konektikutas Džimijs. Tad vēl bija «Vinegerhilas glumais Džims, kas bēgt no darba nenorims». Nēģerus vienmēr sauc par «spožajiem», iespējams, tāpēc, ka viņiem spīd seja. Teksasas Spožais vai Tolīdo Spožais norāda gan rasi, gan izcelšanās vietu.

No tiem, kuru vārdi ietilpināja tautības jēdzienu, atceros šādus: Frisko Zīdu, Ņujorkas īru, Mičiganas Francūzi, Angļu Džeku, Koknejpuiku, Milvoki Holandieti. Daži, šķiet, iegūst savas iesaukas no krāsām, ko mantojuši

piedzimstot, piemēram: Ci Baltais, Ņūdžersijas Sarkanais, Bostonas Melnais, Sietlas Brūnais, Dzeltenais Diks un Dzeltenpuncis — kreols no Misisipi, kam iesauka, manuprāt, bija iedota pret paša gribu.

Teksasas Karalis, Laimīgais Džo, Klaidu Konors, Dūšīgais Bo, Melnais Viesulis un Makkols Tapinātājs pār- dēvējoties bija ļāvuši vaļu iztēlei. Citiem izdomas spēja bija mazāka, un viņu iesaukā atspoguļojās fiziskās īpašības: Vankūveras Tievais, Detroitas Strupais, Ohaio Res- nitis, Garais Džeks, Lielais Džims, Mazais Džo, Ņujorkas Mirkšķis, Ci Gardegunis un Kuprainais Bens.

Atsevišķa grupa bija jaunie klaidoņpuikas, kuri varēja lepoties ar bezgala dažādām iesaukām, kam reizēm piekarināja pamazināmos piedēkļus vai vārdus, kas norādīja uz viņu jaunajiem gadiem: Svītais Zeperis, Dzērājpuika, Knislēns, Svētais Zīdainis, Bliezējzeņķis, Nadzīgais, Ce- pumgrauzis, Pērtiķēns, Aiovas Puika, Kordbiksis, Grabiķis (viņš prata pastāstīt, «kā tas noticis») un Rupeklis (varat nešaubīties, ka viņš patiešām bija nekaunīgs).

Pirms divpadsmit gadiem Ņūmeksikas štatā Sanmarsiā- lcs ūdens sūknī klaidoņu zināšanai bija iegriezti šādi norādījumi:

1)  Lielceļš — pieņemams.

2)   Kruķi — rāmi.

3)   Depo var pasust.

4)   Vilcieni uz ziemeļiem — draņķīgi.

5)   Privātie — draņķīgi.

6)   Restorāni — tikai pavāriem.

7)   Stacijas ēstūzis tikai nakts darbiem.

Pirmais punkts vēsta, ka galvenajā ielā var diedelēt naudu, otrais — ka policija klaidoņus liek mierā, trešais — ka depo var pārgulēt. Ceturto punktu gan iespējams izprast dažādi. Varbūt vilcienos, kas dodas uz ziemeļiem, ir grūti iesēsties, bet varbūt arī, ka tajos nevar lūgt dāvanas. Piektais punkts nozīmē, ka savrupmājās ubagiem neko nedod, sestais — ka restorānos uz cienastu var cerēt tikai tie staiguļi, kas agrāk bijuši pavāri. Septītais punkts mani mulsina. Nesaprotu, vai stacijas ēdnīcā var diedelēt ikviens, bet tikai naktī vai naktī uz maltīti var cerēt tikai tie, kas bijuši pavāri, vai arī jebkurš klaidonis, vienalga, vai viņš bijis pavārs vai ne, naktī palīdzēdams stacijas ēdnīcas pavāriem paveikt netīros darbus, par atalgojumu var dabūt kaut ko paēst.

Taču atgriezīsimies pie klaidoņiem, kas satiekas nakti. Atceros kādu, ko sastapu Kalifornijā. Viņš bija zviedrs, taču tik ilgi nodzīvojis Savienotajās Valstis, ka viņa tautību nebija iespējams uzminēt. To viņam vajadzēja pateikt pašam. Patiesībā viņš bija atvests uz Savienotajām Valstīm zīdaiņa vecumā. Pirmo reizi sadūros ar viņu kalnu pilsētiņā Trakijā.

—   Kurp dodies, draugs? — skanēja mūsu apsveikums:

—   Uz austrumiem, — abi atbildējām.

Tovakar no pilsētas mēģināja izbraukt vesels bars kle- joņu, un zviedrs man šai kņadā pazuda no acīm. Nenoķēru arī vilcienu.

Iebraucu Nevadas štata Reno pilsētā preču vagonā, ko tūlīt novietoja uz rezerves sliedēm. Bija svētdienas rīts, un es, samangojis šo to brokastīm, aizkāloju uz Piutes apmetni palūkoties indiāņu spēlēs. Un tur stāvēja zviedrs, ar lielu interesi vērodams raibo ainu. Protams, abi steidzāmies viens otram klāt. Viņš bija mans vienīgais paziņa šinī apgabalā, un viņš tāpat nevienu citu šeit nepazina. Metāmies pretī kā divi vientuļnieki, kam vientulība apnikusi līdz kaklam, un visu dienu pavadījām kopā, sa- mangojām pusdienas un vakarā mēģinājām ielēkt tani pašā preču vilcienā. Taču viņu izmeta ārā, un es aizbraucu viens, bet mani savukārt pēc divdesmit jūdzēm izmeta ārā tuksnesī.

No visām tuksnesīgām vietām tā, kur izsēdināja mani, bija pati tuksnesīgākā. Tā bija pietura, kur vilciens apstājās pēc pieprasījuma,t un sastāvēja no vienas vienīgas mājeles, kas bez kādas loģikas bija ietupināta smiltis, kur auga vienīgi vērmeles. Pūta salts vējš, tuvojās nakts, un vientuļais telegrāfists, kas mita mājelē, no manis baidījās. Zināju, ka neizspiedīšu no viņa nedz ēdienu, nedz guļvietu. Tā kā viņš tik nepārprotami baiļojās no manis, es neticēju viņa stāstam, ka vilcieni, kas dodas uz austrumiem, te nekad neapstājas. Turklāt — vai tad mani pirms piecām minūtēm nebija izmetuši šai pašā vietā no vilciena, kas brauca uz austrumiem? Viņš apgalvoja, ka sastāvs apstājies pēc īpaša pieprasījuma un ka varot paiet gads, kamēr kāds atkal apstāšoties pēc īpaša pieprasījuma. Līdz Vodsvertai esot tikai kādas divpadsmit jūdzes, tāpēc lai labāk ejot kājām. Taču es uzskatīju par labāku gaidīt un tā varēju ar gauži apšaubāmu prieku noskatīties, kā neapstādamies paripo garām divi precinieki rietumu virzienā un viens — austrumu virzienā. Gudroju, diez vai šajā nebrauc zviedrs. Neatlika nekas cits kā stil- bot uz Vodsvertu, un es stilboju ar — par lielu atvieglojumu telegrāfistam, jo līdz ar to es taču atteicos no sava nodoma nosvilināt viņa būdu un nožmiegt viņu pašu. Telegrāfistiem vispār jābūt pateicīgiem par daudz ko. Pcc jūdzēm sešām biju spiests paiet nost no sliežu ceļa un palaist garām vilcienu, kas traucās uz austrumiem. Tas gāja ātri, taču es paspēju ieraudzīt uz pirmā slēgtā bagāžas vagona platformas neskaidru stāvu; man šķita, ka tas ir zviedrs.

Tad es viņu ilgi neredzēju. Sekoja nogurdinošas dienas. Pabiju burvīgajās vietās, kas gadījās simtiem jūdžu garajā ceļā pāri Nevadas tuksnesim, naktī braukdams pasažieru vilcienos, lai ātrāk tiktu uz priekšu, un dienā kratīdamies preču vagonos un izgulēdams miegu. Bija gada sākums, un šajās kalnu ganībās piesala. Šur tur zemi klāja sniegs, visas virsotnes tinās baltos autos, un naktīs no tiem atskrēja visdraņķīgākais vējš pasaulē. Te nebija īstā vieta, kur uzkavēties. Un neaizmirstiet, dārgo lasītāj, ka klaidonis soļo pa šādām vietām bez pajumtes, bez naudas, ubagodams dienišķo maizi un naktīs gulēdams bez segas. To var iepazīt tikai paša pieredzē.

Veļā pēcpusdienā iekuģoju Ogdenas depo. Klusā okeāna līnijas vilciens gatavojās atiet, un es biju nodomājis sa- pazīties ar to tuvāk. Sliežu mudžeklī lokomotīves priekšā uzdūros kādam, kas lampačoja pa tumsu. Tas bija zviedrs. Paspiedām viens otram roku gluži kā brāļi, kaš ilgi nav redzējušies, un atklājām, ka abi esam cimdoti.

—   Kur tu tos nospēri? — vaicāju.

—   Lokomotīves kabīnē, — viņš paskaidroja, — un tu savējos?

—  Tie piederēja kurinātājam, — es teicu, — viņš bija aizmārša.

Vilciens sāka kustēties, un mēs ierāpāmies preču vagonā, kur bija tik auksts kā ledus pagrabā. Ceļš veda pa šauru aizu starp sniega klātiem kalniem, un mēs, drebu- ļodami un zobus klabinādami, viens otram stāstījām, kā nokļuvām no Reno Ogdenā. Pagājušā naktī biju labi ja stundu aizvēris acis, un pasta vagons nebija pietiekami ērta vieta, lai tur varētu snaust. Vilciens apstājās, un es devos uz lokomotīvi. Tā kā vajadzēja braukt kalnup, mums bija piekabināta otra lokomotīve.

Es zināju, ka galvenās lokomotīves sniegtverī būs pārāk auksti, jo pret to trieksies vēja brāzma, tāpēc izvēlējos otrās lokomotīves sniegtveri, ko sedza pirmās korpuss. Uzkāpis augšā, ieraudzīju, ka vieta aizņemta. Tumsā ar pūlēm saskatīju, ka tur guļ jauns zēns. Viņš bija cieši aizmidzis. Ja saspiestos kopā, iznāktu vietas abiem, tāpēc pabikstīju zēnu, lai viņš pavirzās sānis, un ierāpos viņam blakus. Tā bija «laba» nakts; konduktori mūs netraucēja, un mēs pēc īsa brītiņa iemigām. Laiku pa laikam karstas plēnes vai spēcīgi grūdieni mani pamodināja, bet tad es pieritinājos tuvāk zēnam un, motoram šķaudot un riteņiem čīkstot, atkal iesnaudos.

Vilciens paripoja garām Evanstonai, kas atrodas Vaio- rņingas štatā, un tālāk negāja. Kaut kur priekšā bija notikusi katastrofa. Beigto mašīnistu atnesa šurp, un viņa līķis liecināja, ka ceļš patiešām ir bīstams. Bija nogalināts arī kāds klaidonis, taču viņa līķi neatnesa. Sarunājos ar zenu. Viņš bija trīspadsmit gadu vecs, aizbēdzis no savas ģimenes, kas mita nez kur Oregonā, un devās uz austrumiem pie vecmāmiņas. Stāsts par nežēlīgo apiešanos mājās, ko viņš bija atstājis, skanēja patiesi, turklāt viņam nebija nekādas vajadzības melot man, nepazīstamam klaidonim, kas nejauši pagadījies ceļā.

Zēns ārkārtīgi steidzās. Viņam itin kā zeme dega zem kājām. Kad šī posma priekšnieki nolēma vilcienu sūtīt atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru tas bija nācis, līdz vietai, kur atzarojās Oregonas islīnija, un tad pa to izbraukt uz Klusā okeāna līnijas sliedēm otrpus katastrofas vietas, zēns ierāpās sniegtverī un paziņoja, ka tur arī palikšot Tas nu mums ar zviedru bija par daudz, jo nozīmēja, ka visu šo auksto nakti jābrauc, ietaupot ne vairāk par apmēram divpadsmit jūdzēm. Mēs sacījām, ka pagaidīsim, kamēr likvidēs katastrofas sekas, un pa to laiku krietni izgulēsimies.

Nav viegli ar tukšu kabatu pusnaktī un aukstumā doties uz svešu pilsētu un atrast vietu, kur pārgulēt. Zviedram nebija ne graša pie dvēseles. Visa mana bagātība sastāvēja no divām desmit centu un vienas piecu centu monētas. No dažiem pilsētas puišiem uzzinājām, ka alus te maksā piecus centus un bāri ir vaļā cauru nakti. Tas mums gauži patika. Divi alus kausi tātad maksās desmit centus, bārā būs silta krāsns un krēsli — un mēs varēsim snaust līdz pat rītam. Devāmies uz turieni, kur spīdēja bāra ugunis. Gājām ātri, sniegs gurkstēja zem kājām, un ledainās vēja brāzmas izpūta mūs līdz kaulam.

Ak vai, nebiju pareizi sapratis pilsētas puišus! Visā pilsētā tikai vienā bārā alus maksāja piecus centus, un tas, kurā iegājām, izrādījās, nebija īstais. Taču tas bija labs. Brīnumjaukā krāsns rūkdama kurējās, nokaitusi līdz baltkvēlei, bārā atradās ērti atzveltnes krēsli ar pītiem niedru sēdekļiem un aiz letes stāvēja ne sevišķi patīkama izskata īpašnieks, kas aizdomīgi paglūnēja uz mums, kad ienācām iekšā. Cilvēks nevar pavadīt augas dienas un naktis apģērbies, lēkdams vilcienos, kūpinādamies pelnu plēnēs un sodrējos, gulēdams, kur pagadās, un tomēr saglabāt pieklājīgu «fasādi». Mūsu fasādes katrā ziņā runāja mums par ļaunu — bet vai nu mēs par to raizējāmies? Džinsos man šķindēja naudas gabali.

—   Divus aliņus, — es nevērīgi noteicu bāra īpašniekam, un, kamēr viņš laida glāzēs alu, mēs ar zviedru, atspieduši elkoņus uz letes, slepeni ilgojāmies atslīgt atzveltnes krēslos pie krāsns.

Bāra īpašnieks nolika mums priekšā abas putojošās glāzes, un es lepni pasniedzu desmit centus. Te nu mani gaidīja drausmīga neveiksme. Aptverdams, ka esmu kļūdījies cenā, es būtu sagrābājis kabatā vēl desmit centus. Tas nekas, ka man pie dvēseles paliktu tikai pieci centi un svešajā pilsētā es būtu viens kā koks. Es tik un tā būtu samaksājis. Taču bāra īpašnieks šādu iespēju man nedeva. Tiklīdz viņš ieraudzīja desmitnieku, ko biju nolicis, tā satvēra abas glāzes katru savā rokā un izgāza alu izlietnē aiz bāra. Pazibsnīdams uz mums ļaunu skatienu, viņš izgrūda:

—  Jums ir kraupaini snuķi. Jums ir kraupaini snuķi. Jums ir kraupaini snuķi, vai saprotat?!

Ne man, ne zviedram nebija kraupainu snuķu. Ar mūsu deguniem viss bija kārtībā. Vārdu tiešo nozīmi mēs nesapratām, turpretī apslēptā nozīme bija skaidra kā diena: viņam nepatika mūsu izskats, un alus glāze, acīm redzot, maksāja desmit centus.

Es iebāzu roku kabatā un uzliku uz letes otru desmit centu gabalu, nevērīgi piezīmēdams:

—   O, es domāju, ka šis ir pieccentu lokāls.

—   Savu naudu varat iesālīt, — viņš atcirta, pabīdīdams abas desmit centu monētas pa leti uz manu pusi.

Skumīgi es iebāzu tās atpakaļ kabatā, un, pametuši

skumīgus skatienus uz brīnumjauko krāsni un atzveltnes krēsliem, mēs skumīgi izgājām ārā pa durvīm saltajā naktī.

Bet, kad jau stāvējām uz sliekšņa, bāra īpašnieks, joprojām urbdamies ar Jaunu skatienu mūsu mugurās, no- rēca: — Jums ir kraupaini snuķi, vai sapratāt!

Kopš tā laika esmu plašajā pasaulē daudz ko redzējis, apceļojis svešas zemes, iepazinies ar dažādām tautām, šķirstījis daudzas grāmatas, klausījies daudzas lekcijas, tomēr līdz pat šai baltai dienai, par spīti ilgām un dziļām pārdomām, neesmu spējis apjēgt, ko nozīmēja Vaio- mingas štata Evanstonas pilsētas bāra īpašnieka noslēpumainais izteiciens. Mūsu deguniem patiesi nebija nekādas vainas.

Tonakt pārgulējām kādā elektrostacijā uz tvaika katliem. Nevaru atcerēties, kā mēs šo «dusas vietu» uzgājām. Droši vien devāmies uz to instinktīvi, kā zirgi iet uz dzirdinātavu un pasta baloži lido uz būdu. Taču šo nakti nav patīkami atminēties. Uz katliem priekšā atradām apmēram desmit klaidoņu, un visiem kopā tur bija par karstu. Lai posts būtu pilnīgs, mehāniķis neparko neļāva mums palikt lejā. Varējām izvēlēties: vai nu gulēt uz tvaika katliem, vai ārā sniegā.

—  Jūs teicāt, ka gribot gulēt, nu tad, nolāpīts, gu- liet, — viņš teica man, kad es, karstuma izmocīts, pa pusei zaudējis sajēgu, nošļūcu lejā kurtuvju telpā.

—  Ūdeni, — es izdvesu, slaucīdams no sejas sviedrus, — ūdeni! ,

Mehāniķis, norādīdams uz durvīm, apgalvoja, ka tur kaut kur tumsā es atradīšot upi. Gāju to meklēt, tumsā apmaldījos, divas trīs reizes iekūlos kupenās, atmetu visam ar roku un pārsalis atgriezos uz tvaika katliem. Kad biju atsilis, slāpes mocīja vēl ļaunāk. Blakus guļošie klaidoņi, versmes izvārdzināti, vaidēja, stenēja, šņukstēja, nopūtās, elsoja, gārdza, mētājās, svaidījās un smagi valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Mēs bijām kā pazudušās dvēseles, kas cepinās elles liesmās, un mehāniķis, pats Sātana iemiesojums, atstāja mums vienīgo izvēli: vai nu palikt te, vai ārā uz ielas nosalt. Zviedrs paslējās sēdus un ņēmās nikni lādēt cilvēka ceļošanas alkas, kuras piespiedušas viņu kļūt par pasaules gājēju un ciest tādas mokas.

—   Kad atgriezīšos Čikāgā, — viņš spriedelēja,

—- dabūšu darbu un turēšos pie tā, kamēr pati elle sasals ragā. Tikai tad sākšu atkal klīst apkārt.

Un — tāda ir likteņa ironija — nākamajā dienā, kad katastrofas sekas bija likvidētas, mēs ar zviedru izbraucām no Evanstonas ledus skapjos, kas atradās «Speciālā apelsīnu vilcienā» — ātrā preciniekā, kurš bija piekrauts ar saulainās Kalifornijas augļiem. Protams, aukstā laika dēļ ledus skapji bija tukši, taču no tā tie siltāki nekļuva. Mēs ierāpāmies tajos pa lūku vagona jumtā. Skapji bija būvēti no cinkotas dzelzs, un tādā spelgoņā pieskarties to sienām nebija patīkami. Mēs tur gulējām, drebuļu kratīti, un, zobiem klabot, noturējām apspriedi, kurā nolēmām palikt ledus skapjos dienu un nakti, kamēr atstāsim neviesmīlīgo plakankalnes apgabalu un iebrauksim Misisipi ielejā.

Taču ēst kaut ko vajadzēja, un mēs nospriedām, ka nākamajā pieturā samangosim pārtiku un aši atgriezīsimies ledus skapjos. Iebraucām Grīnriveras pilsētā vēlā pēcpusdienā, tomēr vakariņām bija vēl par agru. Pirms maltītēm ir ļoti neizdevīgi klauvēt pie virtuvju durvīm, taču mēs saņēmām dūšu un, prečiniekam iebraucot šķirotavā, nolēcām no sānu kāpnēm un metāmies uz māju pusi. Tūlīt devāmies dažādos virzienos, bet norunājām satikties ledus skapjos. Sākumā man neveicās, tomēr beigās, sabāzis aiz krekla «dāvanas», sāku dzīties pakaļ vilcienam. Refrižeratorvagons, kurā norunājām satikties, bija jau garām, es uzlēcu uz sānu kāpšļa vagonus sešus tālāk no lokomotīves, ātri uzrāpos uz jumta un iešļūcu ledus skapī.

Taču kāds konduktors no apkalpes vagona bija mani redzējis un pēc dažām jūdzēm nākamajā pieturā Rok- springsā pabāza galvu pa mana skapja lūku, un uzkliedza: — Pazūdi kokos, krupi tāds! Pazudi kokos! — Viņš sagrāba mani aiz kājām un izvilka ārā. Pazudu kokos, un «speciālais apelsīnu vilciens» ar zviedru aizripoja tālāk bez manis.

Sāka snigt. Tuvojās auksta nakts. Kad satumsa, klīdu pa sliežu ceļiem, kamēr atradu tukšu refrižeratorvagonu. Ielīdu iekšā — ne ledus skapjos, bet pašā vagonā. Aizbīdīju smagās durvis, un to malas, ko klāja gumijas sloksnes, vagonu cieši noslēdza. Sienas bija biezas. Aukstums no ārpuses vagonā iespiesties nevarēja. Taču iekšā bija tikpat salts kā ārā. Vajadzēja atrisināt jautājumu, kā paaugstināt temperatūru. Bet vai nu «amata meistars»

to nezina! Izvilku no kabatas trīs četras avīzes. Tās es citu pēc citas sadedzināju uz vagona grīdas. Dūmi pacēlās līdz griestiem. Ārā tikt nekas nevarēja, un tā es siltumā un omulībā pārlaidu brīnišķīgu nakti. Ne reizes ne- pamodos.

No rīta joprojām sniga. Mangodams pārtiku, palaidu garām prečinieku, kas brauca uz austrumiem. Dienā iekāpu divos citos preču vilcienos un tapu no tiem izsēdināts. Visu pēcpusdienu negāja garām neviens sastāvs, kas brauktu uz austrumiem. Sniga neredzēti biezs sniegs, taču mijkrēsli es izbraucu uz tālsatiksmes vilciena pirmā pasta vagona platformas. Kad patlaban rāpos augšā, kāds uzlēca uz tās no otras puses. Izrādījās, ka tas ir zēns, kas bija aizbēdzis no Oregonas.

Braukt uz ātrvilciena pirmā slēgtā vagona platformas trakojošā sniega vētrā nav nekāds vasaras pikniks. Vējš izpūš līdz kaulam, atsitas pret vagona priekšgalu un atkal metas virsū braucējam. Pirmajā pieturā pēc tumsas iestāšanās aizlīdu uz priekšu un uzsāku sarunas ar kurinātāju. Piedāvājos lāpstot ogles līdz viņa maiņas beigām, tas ir, līdz Rolinsai, un mans piedāvājums tika pieņemts. Jāstrādā bija uz tendera sniegā: ar veseri jāsadauza ogles gabalos un jāmet iekšā kabīnē. Bet, tā kā man visu laiku strādāt nevajadzēja, tad laiku pa laikam varēju ierāpties lokomotīvē un sasildīties.

— Paklau, — pirmajā atelpas brīdī sacīju kurinātājam, — uz priekšējā vagona platformas tup jauns puika. Nosalis tīri zils.

Klusā okeāna līniju lokomotīvju kabīnes ir ļoti plašas, un mēs iekārtojām zēnu siltā kaktiņā kurinātāja augstā sēdekļa priekšā, kur puišelis tūlīt aizmiga. Iebraucām Ro- linsā pusnaktī. Krita vēl biezāks sniegs. Te mūsu lokomotīvei vajadzēja braukt uz depo, un tās vietā bija paredzēts piekabināt jaunu. Kad vilciens apstājās, nolēcu no lokomotīves kāpšļiem un nokļuvu milzīgā mētelī ģērbta milzīga vīra apkampienos. Viņš sāka mani izvaicāt, un es uz karstām pēdām noprasīju, kas viņš ir. Viņš tāpat uz karstām pēdām atbildēja, ka esot šerifs. Es kļuvu rāms, uzklausīju viņa jautājumus un atbildēju uz tiem.

Viņš sāka attēlot zēnu, kas joprojām gulēja kabīnē. Ātri apsvēru stāvokli. Acīm redzot, ģimene bija tikusi uz zēna pēdām un šerifs saņēmis telegrāfiskas instrukcijas no Oregonas. Jā, biju šo puiku redzējis. Pirmo reizi

biju sastapis viņu Ogdenā. Datums saskanēja ar informāciju, kas atradās šerifa rīcībā. — Taču puišelis ir krietni atpalicis, — es paskaidroju. — Naktī viņu izsēdināja no šī paša vilciena, kad tas atstāja Rokspringsu. — Visu šo laiku lūdzu dievu, lai puika neatmostas, neizlien no kabīnes un neatstāj mani uz sēkļa.

Šerifs pameta mani, jo devās izvaicāt konduktorus, taču pirms aiziešanas noteica:

—   šai pilsētā tev, pasaules braucēj, nav ko darīt. Vai saprati? Tu vīlēsi ar šo pašu vilcienu tālāk un nedomā aizkavēties! Ja es noķeršu tevi, kad tas būs aizgājis …

Apliecināju viņam, ka neesmu nokļuvis viņa pilsētā pēc paša vēlēšanās; atrodos te vienīgi tāpēc, ka vilciens apstājies, un viņam nav jālauza galva, kā mani izkvēpināt no šīs nolāpītās pilsētas.

Kamēr viņš gāja aprunāties ar konduktoriem, es ielēcu atpakaļ kabīnē. Zēns bija uzmodies un berzēja acis. Pastāstīju viņam jaunās ziņas, ieteikdams palikt lokomotīvē, kad tā dosies uz depo. Vārdu sakot, zēns aizbrauca ar to pašu vilcienu, ierāpies sniegtverī, un es viņam pieteicu pirmajā pieturā palūgt kurinātāju, lai ielaiž viņu lokomotīvē. Mani pašu iztupināja ārā. Kurinātājs, kas nomainīja iepriekšējo, bija jauns un vēl pārāk apzinīgs, lai būtu ar mieru pārkāpt dzelzceļa sabiedrības noteikumus, kas aizliedza ielaist lokomotīvē klaidoņus. Tāpēc viņš noraidīja manu piedāvājumu lāpstot ogles. Ceru, ka zēnam veicās labāk, jo pavadīt visu puteņa nakti sniegtverī nozīmētu drošu nāvi.

Dīvaini, bet tagad pēc tik ilga laika es nemaz neatminu, kā mani Rolinsā izmeta ārā. Atceros, kā vēroju vilcienu, kas tūlīt pagaisa sniega vērpetēs, un kā gāju uz bāru sildīties. Te bija gaišs un silts. Dzīve ritēja pilnā sparā. Pie galdiņiem spēlēja faraonu, ruleti, kauliņus un pokeru, un daži trakulīgi kovboji līksmoja, cik jaudas. Biju pašlaik sekmīgi ar viņiem sabrāļojies un tukšoju pirmo glāzi uz viņu rēķina, kad uz mana pleca nogula smaga roka. Palūkojos atpakaļ un nopūtos. Tas bija šerifs.

Neteicis ne vārda, viņš izveda mani ārā sniegā.

—   Šķirotavā stāv «speciāls apelsīnu vilciens», — viņš pavēstīja.

—  Nakts ir nejauki auksta, — es iebildu.

—  Tas atiet pēc desmit minūtēm, — viņš turpināja.

Tas bija viss. Ko tur tielēties! Un, kad «speciālais apelsīnu» vedējs sāka kustēties, es atrados ledus skapī. Domāju, ka līdz rītam apsaldēšu kājas, un pēdējās divdesmit jūdzes pirms Larami stāvēju lūkā un lēkāju augšup un lejup. Krita pārāk biezs sniegs, lai konduktori mani redzētu; un man bija arī vienalga, vai viņi mani redz vai ne.

Larami pilsētā ar savu ceturtdaļdolāru sarnaksaju par siltām brokastīm un tūlīt pēc tam uzlēcu uz slēgtā vagona platformas kādā tālsatiksmes vilcienā, kas rapas pāri Klinšu kalnu centrālās grēdas korei. Dienā parasti neviens uz šādas platformas nebrauc, taču es cerēju, ka konduktori nebūs cietsirdīgi un nemetīs mani ārā tādā putenī Klinšu kalnu virsotnē. Un viņi patiešām tādi nebija. Viņi tikai katrā pieturā panācās uz priekšu un palūkojās, vai es vēl neesmu nosalis.

Pie Eimsa pieminekļa Klinšu kalnu augstākajā punktā — esmu piemirsis, cik augstu tas bija, — konduktors pēdējo reizi panācās uz priekšu.

—   Klau, pasaules braucēj, — viņš sacīja, — vai redzi prečinieku, kas iebraukts uz rezerves sliedēm, lai palaistu garām mūsējo?

Es to redzēju. Tas stāvēja uz blakus ceļa sešu pēdu atstatumā. Ja tas atrastos pāris soļu tālāk, es šai vētrā to nevarētu saskatīt.

—   Vienā no vāģiem brauc Kellija armijas astes gals. Grīdu viņi noklājuši ar divu pēdu biezu salmu kārtu, un tik lielā barā vagonā nav auksti.

Padoms bija labs, un es to uzklausīju, sagatavojies tomēr atgriezties atpakaļ, kad vilciens sāks kustēties, ja konduktors mani būs piekrāpis. Taču viņš bija teicis taisnību. Atradu vagonu — tas bija liels refrižeratorvāģis. Durvis tam aizvēja pusē bija plaši atvērtas, lai ielaistu svaigu gaisu. Es uzrāpos augšā un ielīdu iekšā. Uzminu kādam uz kājas, pēc tam kādam citam uz rokas. Blāvajā gaismā varēju saskatīt vienīgi neatšķetināmu kāju, roku un ķermeņu jūkli. Nekad nebiju redzējis tādu cilvēku sajukumu. Visi vīri gulēja salmos — cits uz cita, cits zem cita, cits blakus citam. Astoņdesmit četri zaļoksnēji klenderi, izstiepušies visā garumā, aizņem daudz vietas. Tie, kuriem es uzminu, jutās aizvainoti. Viņu miesas man zem kājām cēlās un grima kā jūras viļņi un šūpoja mani pret gribu uz priekšu. Nevarēju nekā atrast salmus, kur nostāties, un kāpu tik virsū citiem. Niknums pieauga spēkā un mana zvalstīšanās tāpat. Zaudējis pamatu zem kājām,

spēji apsēdos. Diemžēl par sēdekli biju izraudzījis kāda gulētāja galvu. Nākamajā mirklī viņš saniknots paslējās četrrāpus — un es uzlidoju gaisā. Bet tam, kas ceļas augšup, jākrīt arī lejā, un tā nu es nokūleņoju kādam citam atkal uz galvas.

Tālāko atceros visai neskaidri. Biju iekļuvis itin kā kuļmašīnā. Mani mētāja no viena vagona gala uz otru. Šie astoņdesmit četri vazaņķi svaidīja mani, kamēr mazumiņš, kas no manis bija atlicis, kā par brīnumu, atrada salmu kušķīti, kur atstiept kaulus. Biju uzņemts sabiedrībā, turklāt jautrā sabiedrībā. Visu atlikušo dienu braucām cauri sniegputenim un, lai nebūtu garlaicīgi, nolēmām katrs kaut ko pastāstīt. Noteikums prasīja, lai ikviens stāsts būtu labs, turklāt tas nedrīkstēja būt iepriekš dzirdēts. Sods par neveiksmi bija kuļmašīna. Tomēr visi sekmīgi tika ar šo uzdevumu galā. Un te man tūlīt gribas piebilst, ka es nekad savā mūžā neesmu piedalījies tik lieliskās stāstīšanas dzīrēs. Te atradās astoņdesmit četri cilvēki no visām pasaules malām — kopā ar mani astoņdesmit pieci, un ikviens stāstīja meistarīgi. Citādi nevarēja būt, jo izvēle skanēja: vai nu cel priekšā meistardarbu, vai svaidies kuļmašīnā.

Vēlā pēcpusdienā iebraucām Šaienā. Sniegputenis trakoja neredzēti neganti, un, lai gan visi bijām ēduši tikai brokastis, neviens neuzdrošinājās iet meklēt vakariņas. Visu nakti ripojām cauri vētrai un nākamajā dienā iebraucām Nebraskas jaukajos līdzenumos, pa kuriem turpinājām ceļu. Vētra un kalni bija palikuši aiz muguras. Siltā saule apspīdēja smaidošo zemi, taču mēs divdesmit četras stundas nebijām baudījuši ne miltumiņa. Noskaidrojām, ka prečinieks pusdienas laikā pienāks kādā pilsētā — ja atmiņa neviļ, tā saucās Grendailenda.

Sametām naudu un nosūtījām telegrammu šīs pilsētas valdei. Telegramma vēstīja, ka ap pusdienas laiku Grend- ailendā ieradīsies astoņdesmit pieci spēcīgi, izsalkuši klaidoņi un ka būtu vēlams, lai viņus gaidītu laba maltīte. Grendailendas pilsētas valdei bija divas iespējas. Tā varēja vai nu mūs pabarot, vai iebāzt cietumā. Ja tā izvēlētos otru iespēju, tai mūs tik un tā vajadzētu barot, tāpēc valde saprātīgi nolēma, ka ar vienu maltīti tiks lētāk cauri.

Kad prečinieks pusdienas laikā pienāca Grendailendā, sēdējām saulē uz vagonu jumtiem, kūļādami kājas. Sa-

gaidīšanas komitejā bija ietilpināta arī visa pilsētas policija. Policisti sadalīja mūs grupās un aizveda uz dažādām viesnīcām un restorāniem, kur mūs gaidīja apklāti pusdienu galdi. Trīsdesmit seš;;s stundas bijām pavadījuši bez ēšanas, un mūs nevajadzēja mācīt, kas jādara. Pēc tam mūs aizveda atpakaļ uz dzelzceļa staciju. Policija tālredzīgi bija likusi, lai prečinieks mūs gaida. Nu tas leni sakustējās, un astoņdesmit pieci vīri, izrindojušies gar sliedēm, aplipa ap sānu kāpšļiem. «Ieņēmām» vilcienu.

Tovakar palikām neēduši — tas ir, neēdis palika viss bars, tikai es ne. Tieši vakariņu laikā, vilcienam atejot no mazas pilsētiņas, vagonā, kur es ar trim citiem klenderiem spēlēju pedro, ierāpās kāds vīrs; viņa vēders zem krekla izskatījās aizdomīgi apaļš. Rokā viņš nesa iebukņītu kvarta mēriņu, no kura cēlās tvaiks. Saodu «Javu». Atdevu savas kārtis kādam, kas līdz šim bija tikai nolūkojies spēlē, un atvainojos partneriem. Tad, skaudīgu skatienu pavadīts, devos uz vagona otru galu, apsēdos blakus vīram, kas bija nupat ierāpies, un kopā ar viņu iebaudīju «Javu» un dāvanas, ko viņš bija sabāzis aiz krekla. Jo šis vīrs bija zviedrs.

Ap pulksten desmitiem vakarā iebraucām Omahā.

—   Ejam medīt, — zviedrs mani aicināja.

—   Kāda runa, — atteicu.

Kad vilciens apstājās, gatavojamies nodomu īstenot. Taču arī Omahas iedzīvotāji bija šo to sagatavojuši. Abi ar zviedru stāvējām uz. sanu kāpšļiem,_ grasīdamies lēkt zemē. Bet prečinieks nepieturēja. Turklāt abās uzbēruma pusēs, misiņa pogām un zvaigznēm laistoties elektrisko spuldžu gaismā, stāvēja garas policistu^ rindas. Abi ar zviedru zinājām, kā mums klāsies, ja nokļūsim viņu rokās. Palikām uz sānu kāpnēm, un vilciens, šķērsojis Misūri upi, traucās tālāk uz Kaunsilblafu.

«Ģenerālis» Kellijs ar divu tūkstošu klaidoņu lielu armiju atradās nometnē Satokvas parkā vairāku jūdžu atstatumā. Astes gals, kurā mēs ietilpām, bija viņa arjer- gards, un, izkāpuši Kaunsilblafā, mēs devāmies uz nometni. Nakts bija kļuvusi drēgna, pūta stiprs vējš, gāza lietus, un mēs, izmirkuši slapji kā žurkas, salām. Mūs ielenca vesels bars policistu un dzina uz nometni. Nogaidījuši izdevīgu brīdi, abi ar zviedru laimīgi aizmukām.

Lietus sāka žaut aumaļām, un piķa melnajā tumsā, kurā

nevarēja saredzēt paša roku acu priekšā, mēs ka divi aklie pūlējāmies aiztaustīties līdz kādai pajumtei. Instinkts mums palīdzēja, jo drīz vien uzdūrāmies baram — ne tādam, kas būtu atvērts un darbotos, ari ne tādam, kas nakts stundās gluži vienkārši būtu slēgts, bet baram, kas bija uzsliets uz lieliem baļķiem ar apakšā pierīkotiem riteņiem un tika pārvadāts šurp un turp. Durvis bija noslēgtas. Vēja alpas un lietus brāzmas dzina mūs uz priekšu. Nebija ko kavēties. Izsitām durvis un ierāpāmies iekšā.

Savā laika esmu pārlaidis daudzas grūtas naktis, klīdis pa visādu velnišķīgu pilsētu ielām, gulējis ūdens peļķēs, iemidzis sniegā zem divām segām, kad spirta termometrs rādīja septiņdesmit četrus grādus zem nulles (tas nozīmē tīro sīkumu — simt sešus grādus sala ārpusē), taču teikšu bez aplinkiem: nekad man nav bijusi tik drausmīga guļvieta, un nekad es neesmu pārlaidis ļaunāku nakti par to, kuru kopā ar zviedru pārlaidu Kaunsilblafas pārvietojamā bārā. Pirmām kārtām, gaisā uztupinātā bāra grīdā bija neskaitāmi caurumi, pa kuriem svilpodams lauzās iekšā vējš. Otrkārt, bārs bija tukšs, tajā nebija pudeles ar ugunsūdeni, kas. mūs sasildītu un ļautu aizmirst mūsu postu. Segu mums nebija, un mēs pūlējāmies iemigt, ne- novilkuši slapjās drēbes, izlijuši cauri līdz ādai. Es saritinājos zem letes, žviedrs — zem galda. Caurumi un šķirbas grīdā neļāva aizvērt ne acu, un es pēc pusstundas uzrāpos uz bāra letes. Mazliet vēlāk zviedrs uzrāpās uz galda.

Tā nu mēs, drebuļu kratīti, nīkām, lūgdami dievu, kaut ataustu gaisma. Es vismaz drebuļojos tikmēr, kamēr nebija vairs spēka drebuļot. Pārgurušie muskuļi pārstāja trīcēt, tie tikai drausmīgi sāpēja. Zviedrs vaidēja un stenēja, un ik pa brītiņam klabošiem zobiem izgrūda: — Nemūžam, nemūžam! — Viņš atkārtoja šo frāzi bez mitas savas tūkstoš reizes un iesnaudies nebeidza to murmināt arī miegā.

Tikko sāka svīst gaisma, atstājām savu ciešanu mājokli un izlīdām ārā biezā, drēgnā miglā. Klupdami krizdami gājām uz priekšu, kamēr uzdūrāmies sliedēm. Es dzīros atgriezties Omahā, lai sadabūtu kaut ko brokastīm, mans biedrs grasījās braukt uz Čikāgu. Bija klāt šķiršanās brīdis. Pastiepām viens otram nejūtīgās rokas. Abi drebējām. Kad gribējām bilst kādu vārdu, zobi klabēja tā, ka bijām spiesti apklust. Stāvējām vieni, nošķirti no visas pasaules,

saredzēt varējām tikai īsu sliežu posmu, kura abi gali gaisa kustīgajos miglas vālos.

Mēmi lūkojāmies viens otrā, līdzjūtīgi spiezdami rokas. Zviedra seja bija salā sazilējusi, un es zinu, ka mana neizskatījās labāk.

—   Ko — nemūžam? — man izdevās izdvest.

Sākumā zviedram vārdi iestrēga rīklē, tad vārgi, kā no liela tāluma, iz ledū kaltās dvēseles dzīlēm atlidoja kluss čuksts:

—   Nemūžam vairs neklaiņošu apkārt.

Viņš brīdi apklusa, un, kad ierunājās no jauna, balss, kas apliecināja šo apņemšanos, bija kļuvusi skaļāka un

spēcīgāka.

—       Nemūžam vairs neklaiņošu apkārt. Iešu strādāt. Un tev vajadzētu darīt tāpat. Tādās naktīs kā šī var saķert reimatismu.

Viņš paspieda man roku.

—  Ardievu, draugs, — viņš sacīja.

—   Ardievu, draugs, — sacīju es.

Nākamajā mirklī mēs pazudām miglas mākoņos. Tā bija mūsu pēdējā šķiršanās. Bet, lai kur jūs atrastos, mister zviedr, — es uzdzeru uz jūsu veselību! Ceru, ka darbu jūs sev atradāt.

JAUNIE PASAULES BRAUCĒJI UN ZAĻKNĀBJI

Laiku pa laikam es avīzēs, žurnālos un biogrāfiskās vārdnīcās uzduros manas dzīves aprakstiem, no kuru delikātajām frāzēm uzzinu, ka es esot kļuvis par klaidoni, lai izdarītu socioloģiskus pētījumus. Biogrāfi rīkojas gauži jauki un gādīgi, taču viņi nav precīzi. Es sāku klaiņot — nu, gluži vienkārši tāpēc, ka manī kūsāja dzīvība un asinīs dzirkstīja ceļošanas prieks, kas neļāva palikt mierā. Socioloģija bija pavisam nejaušs faktors, tā nebija cēlonis, bet sekas — ir taču dabiski, ka cilvēks, ienirdams ūdenī, saslapinās. Izgāju uz Ceļa, tāpēc ka citādi rīkoties nevarēju, tāpēc ka manu džinsu kabatās nebija naudas dzelzceļa biļetei, tāpēc kā nebiju iekārtots tā, lai visu mūžu, «degunu nepacēlis, knibinātos ap vienu darbu», un tāpēc ka — nu, tāpēc ka man vieglāk bija klaiņot nekā neklaiņot.

Tas notika manā dzimtajā pilsētā Ouklendā, kad man bija sešpadsmit gadu. Tanī laikā izmeklētās dēkaiņu aprindās biju ieguvis galvu reibinošu reputāciju un mani godāja par Austeru pirātu Princi. Tiesa gan, tie, kas neietilpa šajās aprindās, piemēram, godīgie jūrnieki, kas kuģoja pa līci, piekrastes zvejnieki, laivinieki un austeru likumīgie īpašnieki, dēvēja mani par «bandītu», «huligānu», «nekauņu», «zagli», «laupītāju» un dažādos citos ne pārāk glaimojošos vārdos, kuri tomēr nozīmēja vienīgi komplimentus un pacēla vēl reibinošākos augstumos troni, kurā jau sēdēju. Tobrīd nebiju vēl lasījis «Zaudēto paradīzi», taču vēlāk, kad iepazinos ar Miltona vārdiem: «Labāk būt valdniekam ellē nekā kalpam debesīs,» — pilnīgi pārliecinājos, ka dižgaru domu gaita ir uz mata tāda pati ka manējā.

Tieši šai laikā nejauša apstākļu sagadīšanās iepina mani pirmajā dēkā uz Ceļa. Austeru bizness toreiz bija apsīcis, Benišā, kas atradās četrdesmit jūdžu attālumā no Ouklendas, mani gaidīja dažas segas, ko gribēju paņemt, un Portkostā, nedaudzas jūdzes no Benišas, konstebla uzraudzībā noenkurota ūdenī šūpojās nosperta laiva. Sī laiva, redzat, piederēja manam draugam Dinijam Makkrī. Nospēris un pametis Portkostā to bija Viskija Bobs, otrs mans draugs. (Nabaga Viskija Bobs! Pagājušajā gadā viņa līķi, cauru kā sietu, atrada liedaga, un šāvējs tā arī palika nezināms.) Es pirms dažam dienam biju ieradies no «augšteces» un pavēstījis Dinijam Makkrī, kur ir viņa laiva, un Dinijs Makkrī uz līdzenas vietas bija piesolījis man desmit dolārus, ja es laivu atvedīšot viņam atpakaļ uz Ouklendu.

Laika man bija atliku likām. Sēdēju laivu piestātne un pārspriedu visu ar Nikiju Grieķi, otru dīkā stāvošu austeru pirātu.

—   Braucam, — es aicināju, un Nikijs piekrita.

Viņš bija «uz sēkļa». Manā īpašumā atradās piecdesmit centi un viegla laiviņa. Kapitālu laidu apgrozībā un ieguldīju laivā sausiņu, sālītas liellopu gaļas konservu un desmit centu vērtas franču sinepju pudeles formā. (Tolaik bijām kā uzburti uz franču sinepēm.) Vēlā pēcpusdienā uzvilkām mazo spritburu un devāmies ceļā. Braucām visu nakti un nākamajā rītā, kolosāla paisuma nesti, spirgta vēja dzīti, traucāmies pa Karkinezas šaurumu uz Portkostu. Tur jau arī nepilnu divdesmit piecu pēdu attālumā no piestātnes šūpojās nozagtā laiva. Mēs pielīgo- jāin tai blakus un aši vien nolaidām mazo spritburu. Ni- kiju aizsūtīju pacelt enkuru, es turpretī sāku atlaist galus.

Piestātnē pēkšņi parādījās kāds vīrs un nez ko mums uzsauca. Tas bija konstebls. Piepeši atcerējos, ka neesmu papūlējies dabūt no Dinija Makkrī rakstveida atļauju viņa laivas transportēšanai. Turklāt nopratu, ka konstebls grib iedzīvoties vismaz divdesmit piecos dolāros atlīdzības par to, ka atņēmis laivu Viskija Bobam un vēlāk to pieskatījis. Es turpretī savus pēdējos piecdesmit centus biju uzsitis gaisā, pirkdams liellopu gaļu un franču sinepes, un man solītā atlīdzība bija tikai desmit dolāri. Pametu zibenīgu skatienu uz Nikiju. Viņš staipījās ap enkuru, kas negribēja padoties.

—  Velc ārā, — pačukstēju viņam, tad pagriezos un atsaucos konsteblam. Rezultātā abi runājām reizē, skaļi izteiktās domas gaisā kaut kur pusceļā sadūrās, un, protams, mēs viens otru nesapratām.

Konstebla balsī ieskanējās pavēlnieciskāki toņi, un es neviļus biju spiests klausīties. Nikijs pūzdams elsdams

cīnījās ap enkuru, tā ka es sāku baidīties, vai viņu neķers trieka. Kad konsteblam izbeidzās draudu un brīdinājumu krājums, es pavaicāju, kas viņš ir. Kamēr viņš centās atbildēt, Nikijs laimīgi pacēla enkuru. Es šo to žigli aprēķināju. Konstebls stāvēja pie slietnēm, kas veda lejup ūdenī, kur bija pietauvota laiviņa. Laiviņā atradās airi, Taču tā bija pieslēgta. Uz šo atslēgu es liku visas savas cerības. Spirgts vējš glāstīja man vaigu, es redzēju paisuma viļņus, paskatījos uz atlikušajām tauvām, kas vēl saturēja buru, pārlaidu acis fallēm un blokiem, sapratu, ka viss kārtībā, un pārstāju izlikties.

—   Atdod galus! — uzsaucu Nikijam un metos pie tau- vam, atlaizdams tās vaļā un tencinādams dievu, ka Viskija Bobs sasējis nevis jūrnieku mezglu, bet vienkāršo.

Konstebls bija nošļūcis pa slietnēm pie laivas un žva- dzinajas ap atslēgu. Ievilkām enkuru laivā un atraisījām pēdējo tauvu tai pašā mirklī, kad konstebls atbrīvoja savu braucamo un pagrāba airus.

—   Pīķa tauvu! — es nokomandēju savai ekipāžai, reizē ieķerdamies tauvā. Bura uzslīdēja augšup. Nostiprināju takelāžu un steidzīgi devos uz pakaļgalu pie stūres gro- zīkļa. — Tā turēt! — uzkliedzu Nikijam, kas stāvēja pīķī. Konstebls pašlaik bija jau tepat pie mūsu kuģīša pakaļgala. Vējš uzpūta buru, un mēs šāvārnies projām. Tas bija krāšņi. Būtu man bijis melns karogs, es uzvaras priekā noteikti to būtu pacēlis. Konstebls savā laivā pieslējās kājās un aptumšoja dienas mirdzumu ar visai nepiedienīgu valodu. Turklāt viņš lādējās, ka nav paņēmis līdzi ieroci. Kā redzat, arī šai ziņā mums paveicās.

Lai nu kā, mēs taču laivu nezagām. Tā nepiederēja konsteblam. Mēs gluži vienkārši rekvizējām viņa atlīdzību, kas bija zināma kukuļņemšanas forma. Un mēs nerekvi- zējām to arī savā labā, bet sava drauga Dinija Makkrī labā.

Pēc nedaudzām minūtēm sasniedzām Benišu, un vēl pēc nedaudzām minūtēm manas segas bija uz klāja. Stūrēju mūsu braucamo uz Tvaikoņu pieturas viņu galu, jo no šī novērošanas punkta varēja redzēt, vai mums kāds nedzenas pakaļ. Neko taču nevarēja zināt. Varbūt Portkostas konstebls piezvana Benišas konsteblam. Abi ar Nikiju noturējām kara padomes sēdi. Gulējām uz klāja, gozējāmies siltajos saules staros, spirgts vējš glāstīja mums vaigus, apkārt čaloja un šļakstinājās paisuma viļņi. Do-

ties atpakaļ uz Ouklendu varēja tikai pēcpusdienā, kad sāksies bēgums. Taču mēs gudrojām, ka tad, kad tas notiks, konstebls ar savu ļauno acis uzglūnēs Karkinezas šaurumam un patlaban mums neatliek nekas cits kā gaidīt nākamo bēgumu pulksten divos rītā — tad tumsā būs iespējams pazagties garām Cerberam.

Tā nu gulējām uz klāja, pīpējām cigaretes un priecājāmies, ka esam dzīvi. Pārspļāvu pār bortu un aprēķināju straumes ātrumu.

—   Tādā vējā mēs ar šito paisumu tiktu Riovistā, — es sacīju.

—   Un pa upi tagad iet augļi, — Niks piebalsoja.

—   Un ūdens upē stāv zemu, — es turpināju. — Nupat ir vislabākā sezona, kad varētu vīlēt uz Sakramento.

Mēs paslējāmies sēdus un palūkojāmies viens otrā. Rietumu vējš skurbināja kā vīns. Abi iespļāvām ūdenī un ņēmāmies rēķināt straumes ātrumu. Varu apzvērēt, ka visā vainīgs bija paisums un jaukā brīzīte. Tie rosināja inūsu jūras vilku instinktus. Ja nebūtu šo instinktu, visa notikumu virtene, kas uzveda mani uz Ceļa, būtu pārtrūkusi.

Ne vārda neteikuši, pacēlām enkuru un uzvilkām buras. Pie mūsu piedzīvojumiem uz Sakramento upes es šai aprakstā nepakavēšos. Galu galā nokļuvām Sakramento un noenkurojāmies piestātnē. Ūdens bija jauki silts, un lielāko daļu laika mēs pavadījām peldoties. Uz smilšu sēres, kas pacēlās augstāk par dzelzceļa tiltu, mēs iekļuvām puišu barā — viņi arī peldējās. Iznākuši no ūdens, ikreiz nogūlāmies krastā un runājāmies. Viņu valoda atšķīrās no to zēnu valodas, ar kuriem es parasti klīdu barā. Tas bija jauns žargons. Tie bija jaunie pasaules braucēji, un ar katru viņu izteikto vārdu Ceļa burvība arvien spēcīgāk un spēcīgāk paņēma mani savā varā.

«Kad biju Alabamā,» kāds iesāka, un cits piebilda: «Ja rullē no Kanzassitijas ar Čikāgas—Oltonas bāni,» — un trešais piezīmēja: «Čikāgas—Oltonas bānī «aklajiem» nav kāpšļu.» Es mēmi gulēju smiltīs un klausījos. «Tas notika mazā pilsētiņā Ohaio štatā uz Leikšoras — Dien- vidmičigana līnijas,» kāds ierunājās, un otrs ievaicājās: «Vai tu kādreiz esi važojis pa Vobašas līniju ar Lielga- ballodi?» — un trešais atbildēja: «Nē-e, bet es esmu rullējis ārā no Cikagas ar Balto pastnieku.» — «Ja runā par bāni, tad vajag noprovēt pensilvāniešus — tur ir četri ceļi, nekādu sūkņu, ūdeni ņem neapstājoties — vienreizēji!» — «Bet Ziemeļu Klusā okeāna bānis nupat gan ir draņķīgs.» — «Salainas bāni ar var uzsēsties uz sēkļa, kruķi tik nikni, ka bail.» — «Mani noknieba Elpaso kopā ar Ēzeļgalvu.» — «Bet, ja grib dabūt ko aizēst, tad pie Monreālas gan ir tīrais cirks, tur angliski neviens ne bū, ne bē, nomurkšķi tik: «Mangžē, madām, mangžē, ni runā pa franciski,» — paberzē vēderu un izliecies galīgi ba- dains, tad viņa tev izsniegs cūkas miesas šķēli un sausas maizes ņuku.»

Pēc peldēšanās, kad tuvojās vakars, viņi apģērbās un devās uz pilsētu. Es sliju līdzi. Puiši sāka diedelēt galvenajā «bulvārī» «skanošo», citiem vārdiem, ubagot galvenajā ielā sīknaudu. Es nekad savā mūžā nebiju ubagojis, un, kad pirmo reizi izgāju uz Ceļa, šo kumosu man šķita visgrūtāk norīt. Man par ubagošanu bija aplami uzskati. Līdz tam laikam biju pārliecināts, ka smalkāk ir zagt nekā diedelēt un ka zagšana pieder pie smalkā toņa jo vairāk tāpēc, ka risks un sods par to ir attiecīgi lielāki. Nodarbodamies ar austeru biznesu, es jau biju sapelnījies tik ilgu ieslodzījuma laiku, ka, mēģinot to atsēdēt, es būtu spiests uzturēties valsts maizē tūkstoš gadus. Zagšana bija vīrišķīga nodarbošanās, turpretī ubagošana — zemiska un nicināma. Tomēr vēlāk es kļuvu gud-

rāks un beidzot sāku lūkoties uz to kā uz jautru nerātnību, atjautības rotaļu, nervu norādīšanu.

Tomēr pirmajā vakarā es tādos augstumos nespēju pacelties, un rezultātā, kad puiši varēja iet uz restorānu ēst, es to nevarēju. Biju galīgi tukšā. Ja pareizi atceros, mani toreiz finansēja Mīnijs — un es paēdu kopā ar citiem. Taču ēzdams visu pārdomāju. Pēc vispārēja atzinuma tas, kas dzīvo uz cita rēķina, ir tikpat slikts kā zaglis. Mīnijs bija ubagojis, bet es baudīju viņa pūliņu augļus. Nolēmu, ka tāds cilvēks ir krietni sliktāks par zagli un ka šāds gadījums vairs neatkārtosies. Un tā patiesi notika. Nākamajā rītā izgāju kopā ar visiem un diedelēju pēc labākās sirdsapziņas.

Nikija Grieķa mērķis nebija iziet uz Ceļa. Dāvanas lūgt viņš nemācēja un kādā jaukā naktī uzlavījās uz liellaivas, un aizbrauca pa upi uz Sanfrancisko. Pirms nedēļas sastapu viņu boksa sacīkstēs. Viņš ir taisījis karjeru. Sēdēja goda vietā pie ringa. Tagad viņš ir bokseru menedžeris un lepojas ar to. Patiesību sakot, mazā mēroga, tas ir, vietējā sporta dzīvē viņš ir pirmā lieluma zvaigzne.

«Kamēr cilvēks nav paostījis gaisu aiz pakalna, viņš nav īsts pasaules braucējs,» — tā skanēja Ceļa likums, kā man paskaidroja Sakramento. Ļoti jauki. Došos pāri pakalnam un tapšu uzņemts augstākajās aprindās. «Pakalns», starp citu, bija Sjeranevada. Viss bars dzīrās doties turnejā tam pāri, un es, protams, piebiedrojos. Tas bija arī Franču zēna pirmais piedzīvojums uz Ceļa. Viņš nupat bija aizmucis no $avas ģimenes, kas mita Sanfrancisko. Mums abiem vajadzēja parādīt, ko spējam. Tepat arī piezīmēšu, ka mans «Prinča» tituls vairs neeksistēja. Biju dabūjis savu iesauku. Tagad saucos «Jūrniekzēns», bet vēlāk, kad mani no dzimtā štata jau šķīra Klinšu kalni, kļuvu par «Frisko puiku».

Pulksten desmitos divdesmit vakarā Centrālais Klusā okeāna vilciens atstāja Sakramento pilsētas depo, lai dotos uz austrumiem, — šī vilcienu saraksta detaļa neizdzēšami iespiedusies man atmiņā. Mūsu barā bija apmēram divpadsmit puišu, un mēs izrindojāmies gar sliedēm gabaliņu priekšā atiešanas vietai, gatavi triecienā ieņemt vilcienu. Visi vietējie pasaules braucēji, ko pazinām, nāca mūs pavadīt un pie izdevības iztupināt ārā. To viņi uzskatīja par asprātīgu joku un, lai šādu numuru izspēlētu, bija sapulcinājuši «mazu» bariņu — savus četrdesmit

trakuļus. Viņu vadonis bija pieredzējušais pasaules braucējs Bobs. Boba dzimtā pilsēta bija Sakramento, bet viņš bija izceļojies pa visu zemi. Viņš pasauca mūs ar Franču zēnu sānis un deva mums apmēram šādu padomu:

— Paklau, veči, mēs jūs mēģinās iztupināt ārā. Jums abiem nav vēl krampja. Pārējie lai skatās paši. Nu tad tā — kolīdz jūs ierāpjas aklajā, tā lien uz klāja. Un paliek tur, kamēr pabrauc garām Rouzvilas stacijai, tur i baigie kruķi, ķer katru, kas pagadās ceļā.

Lokomotīve iesvilpās, un vilciens sakustējās. Sastāvā bija trīs slēgtie vagoni — tātad vietas pietika visiem. Mūsu pulciņam, kas mēģināja uzlēkt uz platformām, būtu labāk paticis rīkoties bez lieka trokšņa, bet mūsu četrdesmit draugi drūzmējās apkārt, saceldami neizsakāmu ļembastu un parādīdami skaidri un gaiši, kas mēs esam. Paklausīdams Boba padomam, es tūlīt uztrausos uz «klāja», tas ir, uzrāpos uz kāda pasta vagona jumta. Tur es, sirdij neprātīgi pukstot, nogūlos un klausījos trakajā lērumā. Visa vilciena apkalpe bija kājās un nadzīgi vien grūda zaķus nost no platformām. Kad vilciens bija nogājis pusjūdzi, apkalpe atkal devās uzbrukumā un izsēdināja atlikušos. Es viens pats braucu tālāk.

Depo palika guļam Franču zēns ar nobrauktām kājām, un viņam apkārt stāvēja divi trīs no mūsu bara, kuri visu bija redzējuši. Franču zēns bija vai nu paslīdējis, vai paklupis — vairāk neko, pārējo bija paveikuši riteņi. Tāda bija mana iesvētīšana Klaidu gaitās. Pagāja divi gadi, līdz es atkal satiku Franču zēnu un apskatīju viņa «stru- puļus». To prasīja pieklājība. Kropļiem ļoti patīk, ja apskata viņu strupuļus. Viena no visinteresantākajām ainām uz Ceļa ir divu kropļu sastapšanās. Viņu kopējā nelaime ir auglīgs sarunu temats: viņi stāsta, kā tas noticis, attēlo, ko zina par amputāciju, izsaka kritiskas piezīmes par savu un citiem ķirurgiem un beigās noiet malā, noraisa apsējus un salīdzina strupuļus.

Taču par nelaimes gadījumu, kas bija noticis ar Franču zēnu, uzzināju pēc vairākām dienām, kad braucēju bars panāca mani Nevadā. Bars pats bija visai sliktā stāvokli. Sniegputeņos tas bija piedzīvojis vilciena katastrofu. Laimīgais Džo kluburoja uz kruķiem — viņam bija saspiestas abas kājas, un pārējie dziedēja ādas nobrāzumus.

Visu šo notikumu laikā es gulēju uz pasta vagona jumta, mēģinādams atcerēties, vai Rouzvilas stacija, no kuras

Bobs marti tā tika brīdinājis, ir pirmā vai otra pietura. Drošs paliek drošs — nolēmu šļūkt leja uz slēgta vagona platformas tikai pēc otrās pieturas. Taču galu galā neno- šļūcu arī tad. Es šo spēlīti nepazinu un jutos drošāk tur, kur biju. Tomēr saviem «čomiem» gan neteicu, ka nokra- tījos uz jumta visu nakti, kamēr vilciens cauri sniegputeņiem un tuneļiem pārbrauca pāri Sjerai un viņā pusē devās lejup uz Trakiju, kur es iekuģoju pulksten septiņos rītā. Šāda rīcība ir apkaunojoša, un visi par mani būtu ņirguši. Šī ir pirmā reize, kad stāstu patiesību par savu pirmo ceļojumu pāri kalniem. Čomi toreiz nolēma, ka esmu puika uz goda, un, kad atgriezos pāri kalniem Sakramento, biju pilntiesīgs pasaules braucējs.

Tomēr man vajadzēja daudz mācīties. Bobs bija mans skolotājs, un viņš veica savu pienākumu priekšzīmīgi. Atceros kādu vakaru (Sakramento notika gadatirgus, un mēs slaistījāmies apkārt un uzjautrinājāmies), kad es kādā plūkšanās reizē pazaudēju cepuri. Te nu es atrados uz ielas ar kailu galvu, un Bobs steidzās man palīgā. Viņš mani aizveda sānis no pārējā bara un pateica, ko darīt. Man bija tā kā maķenīt bail uzklausīt viņa padomu. Nupat kā biju iznācis no ķurķa, kur uz trim dienām biju iespundēts, un zināju, ka policijai vajag tikai «nokniebt» mani vēlreiz — un man tiks pa īstam. Taču nevarēju arī ierādīt, ka man trīc bikses. Biju ticis pāri «pakalnam», biju pilntiesīgs bara loceklis, un man vajadzēja apliecināt, ko spēju. Tā nu es pieņēmu Boba padomu, un viņš nāca man līdzi, lai es nesalaistu visu dēlī.

Mēs ieņēmām pozīcijas K. ielā, ja nemaldos, uz Piektās ielas stūra. Vakars bija vēl agrs un uz ielām — daudz cilvēku. Tikko garām gāja kāds ķīnietis, Bobs nopētīja viņa galvassegu. Visu laiku biju brīnījies, kur pasaules braucēji ķer «Stetsona katliņus», kas maksāja piecus dolārus. Tagad es to zināju. Viņi tos ieguva tādā pašā ceļā kā es savējo — no ķīniešiem. Nervozēju: apkārt bija tik daudz cilvēku, bet Bobs visu vēroja vēsā mierā. Vairākas reizes, kad es sasprindzināts un apņēmīgs paspēru soli uz kāda ķīnieša pusi, Bobs atvilka mani atpakaļ. Viņš gribēja, lai es dabūtu labu cepuri, turklāt tādu, kas derētu. Te pagāja garām pareiza izmēra cepure, bet tā nebija jauna, te atkal pēc desmit nepieņemamām galvassegām tuvojās jauna, bet nepareiza izmēra. Un, kad nāca kāda, kas bija gan jauna, gan pareiza izmēra, tad malas

bija vai nu par platām, vai par šaurām. Vai die, cik Bobs bija izvēlīgs! Es tā nervozēju, ka būtu grābis ciet vienalga kādu.

Beidzot nāca īstā — vienīga cepure Sakramento, kas bija manas galvas cienīga. Tikko palūkojos uz to, tā zināju: tā ir viņa! Pavēros Bobā. Viņš aši aplaida skatienu apkārt, vai tuvumā nav policijas, un tad piekrītot pamāja. Es nocēlu cepuri no ķīnieša galvas un uzbāzu uz sava smadzeņu poda. Sēdēja kā uzlieta. Tad sāku diegt. Dzirdēju, kā Bobs kaut ko nokliedz, un ieraudzīju, ka viņš aizšķērso ceļu saniknotajam mongolim un aizliek tam kāju priekšā. Spolēju tālāk. Pagriezos ap nākamo stūri un pēc tam pasviedos vēlreiz sānis. Sī iela nebija tik pilna ar cilvēkiem kā K. iela, un es sāku soļot vienā mierā, atvilkdams elpu un vēlēdams sev laimes gan tāpēc, ka biju ieguvis jaunu cepuri, gan tāpēc, ka tik meistarīgi aiz- mucis.

Un tad pēkšņi aizmugurē ap stūri apliecās cepuri zaudējušais ķīnietis. Viņam līdzi blieza vēl daži ķinieši, un tiem pa pēdām nesās pusducis vīru un zēnu. Lobu uz nākamo stūri, šķērsoju bruģi un nogriezos citā ielā. Nolēmu, ka esmu viņu nokausējis, un saku iet atkal mierīgā soli. Taču neatlaidīgais mongolis parādījās no jauna un dipināja man pa pēdām. Atkārtojas senais stāsts par zaķi un bruņurupuci. Mongolis nevarēja paskriet tik ātri kā es, toties viņš skrēja vienmērīgi, neatlaidīgi rikšodams mānīgi neveiklā solī un aizelsdamies skaļos lāstos. Viņš piesauca visu Sakramento par liecinieci negodam, kas viņam nodarīts, un krietna daļa Sakramento to dzirdēja un metās viņam pa pēdām. Es skrēju kā zaķis, taču mongolim vajāšana neapnika, un viņš ar visu pūli, kas pieņēmās skaitā, gandrīz mani panāca. Tomēr beidzot, kad medību suņiem piebiedrojās kāds policists, es sāku šķīt, ko kājas nes. Līkumodams skrēju gan uz vienu pusi, gan uz otru un varu apzvērēt, ka taisnā ceļā es pa to laiku būtu nodiebis savus divdesmit kvartālus. Ķīnieti es tā arī vairs savā mūžā neredzēju. Bet cepure bija krāšņa, pavisam jauns stetsons, tieši kā no veikala, viss bars mani par to apskauda. Turklāt tā bija simbols manām spējām. Valkāju to vairāk par gadu.

Pasaules braucēji ir jauki puiši, kad tos sastop pa vienam un kad tie stāsta, «kā tas noticis», bet, ticiet man, no viņiem jāpiesargās, ja viņi klīst barā. Tad viņi ir vilki

un, tāpat kā vilki, spējīgi nogāzt no kājām un pieveikt visstiprāko cilvēku. Tādās reizēs viņi nav glevi. Viņi metas virsū un, spēkus nežēlodami, uzgulst upurim ar saviem dzīslainajiem ķermeņiem, kamēr tas nevarīgi sabrūk. Ne reizi vien esmu redzējis viņus to darām un zinu, ko runāju. Dzinulis parasti ir laupīšana. Un piesar- gieties no «knaiblēm». Ikviens puisis barā, ar kuru es kopā ceļoju, lieliski pieprata šo paņēmienu. To bija apguvis pat Franču zēns, pirms zaudēja kājas.

Vēl tagad kā dzīva acu priekšā stāv aina, kuru reiz redzēju «Vītolos». «Vītoli» bija koku skupsna, kas auga klajumā netālu no dzelzceļa depo un ne vairāk kā piecu minūšu gājiena atstatumā no Sakramento centra. Ir nakts, notikuma vietu apspīd blāva zvaigžņu gaisma. Pasaules braucēju bars ielencis spēcīgu strādnieku. Tas pārskaities lādas, ncjuzdams ne mazāko baiļu, jo paļaujas uz saviem spēkiem. Viņš sver apmēram simt astoņdesmit mārciņas, un viņam ir dzelžaini muskuļi, taču viņš nenojauš, ar ko viņam darīšana. Puiši, zobus atņirguši, viņam tuvojas. Tas nav skaists skats. Viņi virzās stradniekam klāt no visām pusēm, viņš grozās te šurp, te turp un bliež. Frizierpuika stāv man blakus. Kad vīrs pagriežas, Frizierpuika metas uz priekšu un laiž darbā pārbaudīto paņēmienu. Iespiedis celi upurim mugurā, viņš labo roku apņem tam ap kaklu, tā ka locītava žņaudz jūga vēnu. Uzbrucējs no visa spēka liecas atpakaļ. Tā ir varena svira. Turklāt upuris nedabū elpot. Tās ir «knaibles».

Cilvēks pretojas, bet viņš praktiski jau ir pilnīgi nevarīgs. Puiši apstāj viņu* no visām pusēm, grābdami aiz rokām un kājām, un Frizierpuika viņu neatlaiž un velk atpakaļ kā vilks, kas satvēris aiz kakla alni. Zem daudzo ķermeņu svara cilvēks krīt. Frizierpuika maina savu stāvokli, tomēr vaļā nelaižas. Kamēr daži upuri «aptausta», citi tur viņa kājas, lai viņš nevarētu tās kustināt un spert. Izmantodami izdevību, viņi novelk vīram kurpes. Upuris padevies. Viņš ir uzvarēts. Turklāt «knaibles» viņam lāgā neatļauj atvilkt elpu. Viņš nejauki rīstās, un puiši steidzas. Nožmiegt viņi nabagu iiekādā ziņā negrib. Viss padarīts. Atskan pavēle, visi reizē palaiž upuri vaļā, puiši izklīst uz dažādām pusēm, viens stiepj līdzi kurpes — viņš zina, kur par tām dabūs pusdolāra. Virs pieceļas sēdus un apdullināts gurdi palūkojas apkārt. Pat ja viņš gribētu basām kājām ļekot baram pakaļ, tumsā tas būtu

bezcerīgi. Es kādu mirkli uzkavējos un pavēroju viņu. Viņš aptausta kaklu, aizsmacis nokrekstas un dīvaini pagroza galvu, itin kā gribēdams pārliecināties, vai viss vēl ir savā vietā. Nu es manos projām, lai piebiedrotos baram. Neesmu šo cilvēku vairs redzējis — lai gan gara acīm redzēšu viņu vienmēr kā dzīvu: viņš sēž zemē zvaigžņu gaismā nobijies, galīgi sapluinītiem matiem — tā viņš tur sēž un dīvaini saraustītām kustībām groza galvu un kaklu.

Piedzērušie ierakstāmi īpašā pasaules braucēju upuru ailē. Aplaupīt žūpu saucas «izraut tapu alusmucai», un, lai kur jaunie klaidas būtu, viņi allaž medī iemetējus. Iemetējs ir sevišķi patīkams uzmanības objekts, tāpat kā zirneklim sevišķi patīkams uzmanības objekts ir muša. «Tapas izraušana alusmucai» nereti ir uzjautrinošs skats, īpaši, ja plītnieks ir nevarīgs un nav gaidāma policijas iejaukšanās. Pirmajā piegājienā pazūd žūpas nauda un dārglietas. Tad puiši apsēžas ap savu upuri itin kā svinīgā apspriedē. Kādam iepatīkas pļēgura kaklasaite. Tā mirklī pazūd. Otrs puisis vēlas iegūt veļu. Tā mirklī pazūd, un nazis aši saīsina piedurknes un apakšbikšu staras. Iespējams, ka uz apspriedi uzaicina draudzīgi noskaņotus klaidoņus, lai tiem tiktu svārki un virsbikses, kas jaunajiem pasaules staiguļiem ir pārāk lieli. Beigās visi aiziet, pamezdami blakus pļēguram savas vecās skrandas.

Manu acu priekšā iznirst cita aina. Ir tumša nakts. Mans bars iet pa ietvi kaut kur pilsētas nomalē. Jums priekšā, elektriskās spuldzes apspīdēts, kāds vīrs pa diagonāli šķērso ielu. Viņa gaita ir nedroša un grīļīga. Puiši tūlīt saož medījumu. Gājējs ir piesūcies. Grīļodamies viņš klumburo pa pretējās puses ietvi un pazūd tumsā, jo nogriežas uz īsākā ceļa, kas ved pāri neapbūvētam laukumam. Neatskan neviens kaujas sauciens, taču visa banda nadzīgi metas vīram pa pēdām. Klajuma vidū tā piedzērušo panāk. Bet kas tas? Dīvaini, mazi, neskaidri, draudīgi stāvi atņirgtiem zobiem iznirst starp bandu un tās upuri. Tas ir kāds cits pasaules braucēju bars, un naidīga sasprindzinājuma pilnajā pauzē mēs uzzinām, ka dzērājs esot viņu laupījums, ka viņi sekojuši tam savus desmit kvartālus vai vēl ilgāk un ka mēs bāžot degunus citu. putras grāpī. Tomēr mēs mītam pirmatnējā pasaulē. Mūsu pretinieki ir nevis vilki, bet jauni vilcēni. (Patiesību sakot, nedomāju, ka kaut vienam no viņiem būtu

bijis pāri par divpadsmit vai trīspadsmit gadiem. Dažus sastapu vēlāk un uzzināju, ka viņi tikai todien pārkuģojuši pāri «pakalnam» un nāk no Denveras un Soltleiksitijas.) Mūsu banda šaujas uz priekšu. Jaunie vilcēni^ spiedz, izgrūž spalgus kliedzienus un sit un skrāpē_ ka mazi velnēni. Ap pļēguru notiek neganta plūkšanās: kurš jegus viņu savā īpašumā? Viņš pašā biežņā noveļas zemē, bet kauja turpinās pēc grieķu un trojiešu parauga, cīnoties par kritušā varoņa miesām un ieročiem. Mazajiem vilcēniem brēcot, asaras birdinot un vaimanājot, īpašums viņiem tiek atsavināts, un mana banda «izrauj alusmucai tapu». Taču es mūždien atcerēšos nabaga iemetēju un viņa mulso izbrīnu par pēkšņo kauju neapbūvētajā laukuma. Neskaidri redzu viņa stāvu, ko tin tumsa, dzirdu, ka viņš muļķīgā izbrīnā žagojas, labsirdīgi mēģina tēlot samierinātāja lomu vispārējā kautiņā, kura jēgu tā arī neizprot; domās skatu patieso aizvainojumu viņa seja, kad viņu, gluži nekaitīgu plenci, sagrābj neskaitāmas rokas un gūzmā nospiež pie zemes.

«Pauninieki» ir iemīļoti pasaules braucēju upuri. Pau- ninieks ir strādājošs klaidonis. Šis vārds atvasināts no segu nastiņas, ko viņš nes sev līdzi un ko dēvē par paunu. Tā kā pauninieks strādā, tad valda uzskats, ka parasti viņam jābūt kabatā sīknaudai, un uz šo sīknaudu pasaules braucēji met kāru aci. Vislabākās vietas, kur medīt pauniniekus, ir šķūņi, kūtis, kokmateriālu noliktavas, dzelzceļu depo utt. pilsētu nomalēs un izdevīgākais laiks medībām — nakts, kad pauninieki uzmeklē šīs vietas, lai ietītos segās un nošņāktos.

Arī «zaļknābji» dabū ciest no pasaules braucējiem. Zaļknābjus citos vārdos sauc par pienapuikām, chechaquos, jaunajiem čomiem vai smurguļiem. Zaļknābis ir jauniesā- cējs uz Ceļa, taču pēc sava vecuma viņš ir pieaugušais vai jaunietis. Savukārt zēns uz Ceļa nekad nav zaļknābis: viņš ir pasaules braucējs vai «zīdainis», un, ja viņš ceļo kopā ar «amata meistaru», tad viņu dēvē par «mācekli». Es nekad neesmu bijis māceklis, jo man nepatika šāda atkarība. Sākumā es biju pasaules braucējs un tad amata meistars. Tā kā sāku jauns, tad patiesībā pārlēcu pāri savam zaļknābja mācību laikam. īsu sprīdi, kamēr mainīju «Frisko puikas» iesauku pret «Džeku Jūrasbraucēju», mani turēja aizdomās, ka esmu zaļknābis. Taču, kad tie, kam bija šādas aizdomas, iepazinās ar mani tuvāk, viņi

airi pārliecinājās, ka maldījušies, un es īsā laikā ieguvu pirmšķirīga amata meistara nepārprotamās manieres un pazīšanās zīmes. Un lai lasītājs iegaumē uz mūžu mūžiem: amata meistari ir Ceja aristokrātija. Tie ir kungi un valdnieki, uzņēmīgi ļaudis, aizvēstures dižciltīgie, blondās bestijas, kas tik mīļi Nīčem.

Kad atgriezos pāri «pakalnam» no Nevadas, atklāju, ka nez kāds upes pirāts nospēris Dinija Makkrī laivu. (Jocīgi ir tas, ka šobrīd nevaru atcerēties, kas notika ar vieglo laiviņu, kurā mēs ar Nikiju Grieķi kuģojām no Ouklendas uz Portkostu. Zinu, ka konsteblam tā netika, zinu arī, ka līdzi uz Sakramento upi mēs to neņēmām, un tas ir arī viss, ko zinu.) Dinija Makkrī laivas nozušana atstāja man tikai vienu iespēju — Ceļu, un, kad man apnika Sakramento, es pateicu ardievas savam baram (kas draudzīgi lūkoja mani iztupināt no precinieka, kurā es izbraucu no pilsētas) un devos uz Sanhoakinas ieleju. Ceļš mani sagrāba savās ķetnās un nelaida vaļā; un vēlāk, kad biju izbraukājis jūras un izmēģinājies visvisādus darbus, es atgriezos uz Ceļa, lai dotos garākos braucienos, lai kļūtu par «komētu» un «amata meistaru» un lai iegremdētos socioloģijas ūdeņos, kas izmērcēja mani līdz kaulam.

DIVTŪKSTOŠ KLIMSTU

«Klimsts» ir klaidonis. Reiz man bija laime braukt vairākas nedēļas ar «baru», kurā ietilpa divtūkstoš viru. Šo baru sauca par Kellija armiju. Dodamies no pašas Ka- lifornijas pāri plašajiem, mežonīgajiem Rietumiem, ģenerālis Ķellijs un viņa varoņi bija izmantojuši vilcienus, taču viņi cieta neveiksmi un tika sakauti pēc tam, kad bija šķērsojuši Misūri, lai dotos uz izlutušajiem Austrumiem. Austrumiem i prātā nenāca piešķirt brīvu transportu divtūkstoš pasaules staiguļiem. Kādu laiku Kellija armija bezspēcīgi stāvēja Kaunsilblafā. Todien, kad es, izmisis par savām neveiksmēm, tai piebiedrojos, vīri marša solī devās uz staciju, lai okupētu kādu vilcienu.

Tas bija visai iespaidīgs skats. Ģenerālis Kellijs sēdēja lieliskā melnā kara zirgā, un divtūkstoš klimstu, divās divīzijās sadalīti, rota pēc rotas, flautu un bungu orķestrim spēlējot, maršēja viņam garām un aizsoļoja pa lauku ceļu uz Vestonas pilsētiņu, kas atradās septiņu jūdžu atstatumā. Tā kā es biju pēdējais rekrūtis, tad ietilpu Otrās divīzijas pēdējā pulka pēdējā rotā un gāju turklāt vēl arjergarda pēdējā rindā. Armija apmetās Vestonā pie sliežu ceļa — taisnību sakot, pie sliežu ceļiem, jo te krustojās divas līnijas: Čikāgas—Milvoki—Sentpolas un Rok- ailendas līnija.

Bijām nodomājuši iekāpt pirmajā vilcienā, kas dosies garām, tomēr dzelzceļnieki, stingri nolēmuši mūsu spēlīti izjaukt, uzvarēja. Tāda pirmā vilciena nemaz nebija. Abas līnijas tika noslēgtas un satiksme pārtraukta. Kamēr mēs nu tādējādi nīkām pie pamirušajām sliedēm, Omahas un Kaunsilblafas labie ļautiņi izvērsa sparīgu darbību. Viņi gatavojās sapulcēt ļaužu pūli, rekvizēt Kaunsilblafā vilcienu, pievest to mums klāt un uzdāvināt. Dzelzceļa varasvīri izjauca arī šo spēlīti. Viņi nemaz negaidīja, kamēr pūlis salasīsies. Otrā dienā agri no rīta stacijā iepukšķi- nāja lokomotīve ar vienu vienīgu salonvagonu un apstājās uz rezerves sliedēm. Tā kā šī pazīme liecināja, ka

pamirušie ceļi atdzīvojušies, visa armija sarindojās gar līniju.

Taču pamiris dzelzceļš savu mūžu nav atdzīvojies tik nedabiski kā šīs divas līnijas. Rietumos iesvilpās lokomotīve. Tā tuvojās mums, ripodama austrumu virzienā. Mēs arī braucām austrumu virzienā. Mūsu rindas sarosījās. Svilpdams bez apstājas, vilciens pilnā jaudā aizjoņoja garām. Līdz šim vēl nav redzēts klaidonis, kas spētu tādā ielēkt. Iesvilpās otra lokomotīve, un pilnā ātrumā pa- drāzās garām vēl viens vilciens, tad trešais un ceturtais, vilciens pēc vilciena, vilciens pēc vilciena, kamēr beidzot sāka klumburot vilcieni, kas bija sastādīti no pasažieru vagoniem, slēgtiem preču vagoniem, vaļējām platformām, sabojātām lokomotīvēm, prečinieku apkalpes vagoniem, pasta vāģiem, avāriju vagoniem un visiem nodeldētiem un pamestiem ripojošā sastāva krāmiem, kas mēdz uzkrāties lielu dzelzceļliniju šķirotavās. Kad Kaunsilblafas depo bija izmēzts pa tīro, lokomotīve ar salonvāģi aizpukšķi- nāja uz austrumiem un sliedes pamira uz visiem laikiem.

Pagāja šī diena, pagāja nākamā, bet nekas nemainījās, un visu laiku divtūkstoš klaidoņi, slapja sniega, lietus un krusas šaustīti, nīka pie sliedēm. Tomēr tovakar Kaunsilblafas labie ļaudis dzelzceļniekus pārtrumpoja. Kaunsilblafā salasījās cilvēku pūlis, pārgāja pār Omahas upi, tur apvienojās ar otru pūli un devās uzbrukumā Klusā okeāna līniju šķirotavai. Vispirms viņi sagrāba savā varā lokomotīvi, tad sastādīja vilcienu, pēc tam apvienotie spēki iestūmās iekšā vagonos, šķērsoja Misūri un nogriezās uz Rokailendas līniju, lai nodotu vilcienu mūsu rokās. Dzelzceļa darbinieki mēģināja šo spēlīti izjaukt, bet cieta neveiksmi, par lielām šausmām šī dzelzceļa posma priekšniekam un kādam no viņa palīgiem. Sis jaukais pārītis, rīkodamies saskaņā ar slepenām telegrāfiskām pavēlēm, mēģināja nolaist mūsu līdzjutēju vilcienu no sliedēm, pūlēdamies tās kādā vietā izjaukt. Taču mēs, nojauzdami briesmas, bijām izlikuši sargus. Notverti nozieguma vietā, divtūkstoš saniknotu klimstu ielenkti, stacijas priekšnieks ar savu palīgu bija pārliecināti, ka nu viņu pēdējā stunda klāt. Neatceros, kas viņus paglāba — laikam jau vilciena parādīšanās.

Tagad pienāca mūsu kārta ciest neveiksmi, un šī neveiksme bija aplam rūgta. Abi pūļi steigā nebija sastādījuši pietiekami garu vilcienu. Neiznāca vietas divtūkstoš

klimsliem. Tā nu pilsēinieki un klaidoņi organizēja kopēju mītiņu, kur teica runas, dziedāja dziesmas un brāļojās. Pilsētnieku pulki pēc tam ar rekvizēto vilcienu aizčunči- nāja uz Omahu, klaidoņi otrā rītā devās simt četrdesmit jūdžu garā pārgājienā uz Demoinu. Kellija armija sāka stibot kājām, gan tikai pēc tam, kad bija tikusi pāri Mi- sūri. Pēc tam tā ar vilcienu braukt vairs nedabūja. Dzelzceļi cieta krietnus zaudējumus, bet no saviem principiem neatkāpās un uzvarēja.

Andervuda, Liola, Mendene, Avoka, Volnata, Marno, Atlantika, Vaioto, Anita, Adēra, Ādama, Keisija, Stjūarta, Dekstera, Kārlhema, Desoto, Vanmītera, Būnvila, Ko- mersa, Velīdžankšena — cik dzīvi šie pilsētu vārdi man iznirst atmiņā, kad skatos karti un izsekoju mūsu maršrutam, kas veda cauri treknajai Aiovas zemeil Un kur nu vēl viesmīlīgie Aiovas fermeril Viņi ieradās ar saviem ratiem un vadāja mūsu bagāžu; pusdienlaikā ceļmalās mūs gaidīja silti lenči; omulīgu mazu pilsētiņu mēri teica apsveikuma runas un palīdzēja virzīties uz priekšu; mums pretī iznāca meitenīšu un jaunavu delegācijas, un krietni pilsoņi plūda šurp veseliem simtiem un rokrokā ar mums soļoja pa savu pilsētu galvenajām ielām. Viņiem mūsu ierašanās nozīmēja tikpat kā ceļojošā cirka izrādi, un mēs piedalījāmies pulka «izrādēs», jo ceļā devāmies cauri daudzām pilsētām.

Vakaros mūsu nometnēs pulcējās visi apkārtnes iedzīvotāji. Katra rota kurināja .ugunskuru, un ap katru ugunskuru kaut kas notika. Manas rotas — tas ir, «L» rotas pavāri bija meistarīgi dziedātāji un dejotāji un deva vislielāko ieguldījumu līksmības fondā. Otrā nometnes galā parasti apmetās «dziesmu klubs», un viena no zvaigznēm tur bija «Zobārsts», kuru aizņēmās no «L» rotas un ar kuru mēs varen lepojāmies. Viņš rāva arī visai armijai zobus, un, tā kā raušana parasti notika maltīšu laikā, mūsu ēstgribu uzmundrināja visdažādākie starpgadījumi. Zobārstam nebija anestezējošu vielu, taču divi trīs no mūsējiem allaž visai labprāt pieteicās pacientu saturēt. Līdztekus rotu priekšnesumiem un jautrības klubam bieži notika arī dievkalpojumi, kurus noturēja vietējie mācītāji, un pastāvīgi varēja klausīties milzum daudz politisku runu. Tas viss sekoja cits citam; kultūras dzīve šinī vidējā ceļa posmā plauka un ziedēja. Divtūkstoš klaidoņu pulkā var atrast krietni daudz talantu. Atceros, ka sastādījām beisbola deviņnieku un svētdienās parasti laidām to pretī visām vietējām komandām. Dažkārt svētdienās spēlējām divreiz.

Pagājušajā gadā, kad braukāju apkārt ar lekciju ciklu, ierados Demoinā «pulmanī» — nevis «sāndurvju pulmanī», bet īstajā. Pilsētas nomalē ieraudzīju vecā ķieģeļcepļa kaltes, un sirds man salēcās. Tieši šeit pie šī ķieģeļcepļa pirms divpadsmit gadiem apmetās armija un zvērēja pie visiem svētajiem, ka tālāk kājām neies, jo pēdas noberztas tulznās. Mēs ieņēmām ķieģeļcepli un pavēstījām De- moinai, ka esam ieradušies, lai te ari paliktu, — iekšā esam ienākuši, bet ārā neiesim, kaut velns par stenderi paliktu. Demoina bija viesmīlīga, bet tas arī šai pilsētai šķita par daudz. Aplēs mazliet galvā, jauko lasītāj! Divtūkstoš klaidoņu katrs notiesā trīs pamatīgas maltītes, tātad pavisam seštūkstoš maltīšu dienā, četrdesmit divus tūkstošus maltīšu nedēļā vai simt sešdesmit astoņus tūkstošus maltīšu visīsākajā kalendāra mēnesī. Tas kaut ko nozīmē. Naudas mums nebija. Viss gūlās uz Demoinas pleciem.

Demoina bija izmisumā. Mēs dzīvojām nometnē, teicām politiskas runas, organizējām garīgas mūzikas koncertus, rāvām zobus, spēlējām beisbolu un kārtis, ieturējām seštūkstoš maltītes dienā, un Demoina par to maksāja ragā. Demoina lūdzās dzelzceļus, bet tie ietiepās; viņi bija teikuši, ka mēs nebrauksim, un pie tā palika. Ļaut, lai mēs braucam, nozīmētu radīt precedentu, un viņi nekādu precedentu radīt netaisoties. Un mēs tik ēdām. Tas šai situācijā bija visšausmīgākais faktors. Mūsu ceļa mērķis bija Vašingtona, un, lai samaksātu mums dzelzceļa biļetes pat pēc īpaša tarifa, Demoinai būtu vajadzējis izlaist vietējā aizņēmuma obligācijas. Taču, ja mēs paliktu te ilgāku laiku, tai tik un tā būtu jāizlaiž obligācijas, lai mūs pabarotu.

Tad kāds vietējais ģēnijs problēmu atrisināja. Kājām mes neiesim. Ļoti jauki. Mēs brauksim. No Demoinas līdz Kiokukai pie Misisipi tek Demoinas upe. Atstatums starp abam pilsētām ir trīssimt jūdzes. Vietējais ģēnijs pavēstīja, ka to mēs varot nobraukt laivās un, ja nu reiz būšot tās dabūjuši, tad varēšot kuģot pa Misisipi līdz Ohaio, no turienes augšup pa Ohaio un, beigās pārvelkot laivas īsu gabaliņu pāri kalniem, nokļūt Vašingtonā.

Demoina organizēja ziedojumu vākšanu. Augsti apzinīgi pilsoņi upurēja vairākus tūkstošus dolāru. Kokmateriālu, virves, naglas un pakulas drīvēšanai iepirka lielos vairumos, un Demoinas krastos sākās nepieredzēta kuģu būves ēra. Taču Demoina ir sīks strauts, kuru nepiedienīgi godā impozantajā «upes» vārdā. Mūsu rietum- zemju plašumos to sauktu par «urgu». Pilsētas vecākie iedzīvotāji grozīja galvu un teica, ka mums nekas neiznākšot — upe esot pārāk sekla, nepietikšot ūdens, pa ko braukt. Demoina par to nelikās ne zinis, lai tikai tiktu no mums vaļā, un mēs bijām tik rožaini optimisti, ka arī mums par šo pareģojumu nebija ne silts, ne auksts.

Trešdien, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtā gada devītajā maijā, mēs devāmies ceļā un sākām savu kolosālo pikniku. Demoina bija tikusi cauri samērā viegli, un tai, protams, vajadzētu uzstādīt bronzas statuju vietējam ģēnijam, kas to izpestīja no grūtībām. Tiesa, pilsētai vajadzēja maksāt par mūsu laivām, ķieģeļcepli dzīvodami, mēs bijām nolocījuši sešdesmit sešus tūkstošus maltīšu un mūsu intendantūra paņēmusi līdzi divpadsmittūkstoš papildporciju, lai nodrošinātos pret badu, kas varētu uzbrukt neapdzīvotajos apgabalos, taču apdomājiet, kas notiktu, ja mēs būtu palikuši Demoinā nevis vienpadsmit dienas, bet vienpadsmit mēnešus. Turklāt, kad šķīrāmies, apsolījām Demoinai atgriezties, ja nevarēsim pa upi tiki projām.

Ir jau ļoti jauki, ja intendantūras rīcībā ir divpadsmit tūkstoši porciju, Un intendantūras žurkām tās neapšaubāmi gāja pie sirds, jo šie blēži nekavējoties pazuda — vismaz mana laiva viņus vairs neredzēja. Braucot pa upi, militārā kārtība bezcerīgi izjuka. Jebkurā cilvēku sabiedrībā allaž atradīsies zināms procents slaistu vai neveikļu, zināms procents parastu cilvēku un zināms procents uzņēmīgo. Manā laivā bija desmit cilvēki, «L» rotas krējums. Visi uzņēmīgi. Es šai pulciņā ietilpu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ļoti veiksmīgi pratu mangot ēdamo un, otrkārt, biju «Džeks Jūrasbraucējs». Pazinu laivas un mācēju kuģot. Mūsu desmitnieks izmeta no galvas pārējos četrdesmit «L» rotas vīrus un, kad pirmo reizi palika ar tukšu vēderu, nekavējoties izmeta no galvas intendantūru. Bijām neatkarīgi. Braucām pa upi «uz savu roku», paši organizēdami savu pārtikas piegādi, apdzīdami visus flotes «kuģus» un — ak vai! jāatzīstas — dažreiz pārņemdami savā ziņā krājumus, ko fermeri bija savākuši armijai.

Jo krietnu tiesu no trīssimt jūdžu garā ceja bijām vai nu pusdienas, vai dienas brauciena attālumā no armijas. Mums bija izdevies iegūt vairākus Amerikas karogus. Kad tuvojāmies kādai mazai pilsētai vai kad redzējām, ka uz krasta sapulcējies bariņš fermeru, uzvilkām karogus, nosaucām sevi par flagmaņkuģi un prasījām, lai mums ziņo, kāda pārtika armijai sagādāta. Tā kā mēs bijām armijas priekšstāvji, tad pārtiku, protams, nodeva mūsu rokās. Taču mēs nerīkojāmies sīkumaini. Nekad neņēmām pārāk daudz — tikai tik, cik spējām aizvest līdzi. Taču ņēmām no visa pašu labāko. Piemēram, ja kāds filantropiski noskaņots fermeris bija ziedojis par vairākiem dolāriem tabaku, mēs to pievācām. Mēs nenoraidījām arī sviestu un cukuru, kafiju un konservus, bet, ja krājumi sastāvēja no pupu un miltu maisiem vai diviem trim kautiem vēršiem, mēs bez vārda runas atteicāmies un gājām savu ceļu, atstādami norādījumus, lai šādu provīziju nodod intendantu laivām, kurām jāierodas drīz pēc mums.

Dzīvoja gan mūsu desmitnieks kā Leiputrijā! Ilgu laiku ģenerālis Kellijs velti pūlējās pabraukt mums garām. Viņš izsūtīja divus airētājus vieglā apaļdibena laivā, lai tie mūs apdzītu un izbeigtu mūsu pirātisko darbošanos. Viņi mūs apdzina gan, bet viņu bija divi, mūsu — desmit. Ģenerālis Kellijs bija izdevis viņiem pilnvaru mūs arestēt, un to viņi mums pateica. Kad mēs paskaidrojām, ka nevēlamies kļūt par arestantiem, viņi aizdrāzās uz tuvāko pilsētu, lai izlūgtos palīdzību no varas iestādēm. Mēs uz līdzenas vietas izkāpām krastā, pagatavojām agras vakariņas un tumsas aizsegā aizslīdējām garām pilsētai un tās varas iestādēm.

Ceļojuma laikā es reizēm rakstīju dienasgrāmatu un tagad, to lasīdams, ievēroju kādu frāzi, kas nemitīgi atkārtojas, proti: «Dzīve ir brīnišķīga.» Mēs patiešām dzīvojām brīnišķīgi. Nonievājām pat ūdenī vārītu kafiju. Vārījām kafiju pienā, nosaucot šo burvīgo dzērienu, ja atmiņa neviļ, par «bālo vīnieti».

Kamēr mēs braucām pirmie, nosmeldami krējumu, un kamēr intendantūra vilkās tālu iepakaļ, pašā astē, galvenie spēki, kas atradās apmēram vidū, cieta badu. Atzīstu, ka armijai klājās grūti, — bet ko lai dara? Mēs, desmit vīri, bijām individuālisti. Mēs bijām atjautīgi un

uzņēmīgi. Kvēli ticējām, ka ēdamais pieder tam, kas pirmais to paņem, un «bālā vīniete» stiprajam. Kādu gabalu armija četrdesmit astoņas stundas brauca tukšiem vēderiem un tad ieradās mazā miestiņā, kur bija trīssimt iedzīvotāju, — šīs vietas vārdu es neatceros, bet, šķiet, tā bija Redroka. Miestiņš, tāpat kā visas pilsētas, kurām armija gāja cauri, bija iecēlis drošības komiteju. Ja rēķina, ka vidēji ģimenē ir pieci cilvēki, tad Redroka sastāvēja no sešdesmit saimniecībām. Tās drošības komiteja bija stīva aiz bailēm, ieraudzījuši divtūkstoš klimstus, kuru laivas piestāja krastā divās trijās rindās. Ģenerālis Kellijs bija taisnīgs cilvēks. Viņam nebija nodoma nodarīt miestiņam nepatikšanas. Viņš negaidīja, ka sešdesmit saimniecības nodrošinās divtūkstoš maltīšu. Turklāt armijai bija sava kase.

Taču drošības komiteja zaudēja galvu. «Nekādu atbalstu iebrucējam» — tāda bija tās programma, un, kad ģenerālis Kellijs gribēja nopirkt ēdamo, komiteja viņu strupi noraidīja. Tai neesot nekas pārdodams, ģenerāļa Kellija nauda viņu miestiņā neko nelīdzēšot. Tad ģenerālis sāka rīkoties. Atskanēja trauksmes signāls. Armija izkāpa no laivām un sakārtojās krastmalā kaujas ierindā. Komitejai bija acis, un tā visu redzēja. Ģenerāļa Kellija runa bija īsa.

—   Puiši, — viņš sacīja, — kad jūs pēdējo reizi ēdāt?

—   Aizvakar, — puiši noauroja.

—   Vai esat izsalkuši?'

Gaisu satricināja pērkondimdošs «jā» no divtūkstoš rīklēm. Tad ģenerālis Kellijs pagriezās pret drošības komiteju.

—  Jūs redzat, džentlmeņi, kāds ir stāvoklis. Mani vīri četrdesmit astoņas stundas nav ēduši. Ja es uzlaidīšu viņus jūsu miestam, tad neatbildu par sekām. Viņi ir iedzīti izmisumā. Es jums piedāvāju, ka nopirkšu viņiem pārtiku, taču jūs atteicāties pārdot. Tagad es savu piedāvājumu atsaucu. Nu es prasīšu. Dodu jums piecas minūtes apdomas laika. Vai nu nokaujiet sešus vēršus un sagatavojiet četrtūkstoš gaļas devu, vai arī es laidīšu jums virsū savus vīrus. Piecas minūtes, džentlmeņi.

Iebiedētā komiteja pablenza uz diviem tūkstošiem izsalkušo klimstu, un tās pretestība sabruka. Komiteja nenogaidīja piešķirtās piecas minūtes, jo negribēja riskēt.

Nekavējoties gāja vaļā vēršu kaušana un kontribūcijas gatavošana, un armija iestiprinājās.

Taču desmit nekaunīgie individuālisti joprojām pludinājis tilu priekšā un pievāca visu, kas gadījās pa rokai. Tomēr ģenerālis Kellijs deva mums mācību. Viņš izsūtīja pa abiem krastiem jātniekus, kas brīdināja no mums kā fermerus, tā pilsētniekus. Jātnieki savu darbu nostrādāja kā pēc notīm. Viesmīlīgie fermeri saņēma mūs ledainā vēsumā. Kad piestājām krastā, viņi izsauca konsteblus un palaida vaļā suņus. Es zinu. Reiz divi tādi zvēri uzklupa man, kad mani no upes šķīra dzeloņstiepļu žogs. Stiepu divus piena spaiņus «bālajai vīnietei». Zogam es nekādus bojājumus nenodarīju, bet todien mēs dzērām vulgārā ūdenī vārītu plebejisku kafiju, un man vajadzēja posties un iet diedelēt citas bikses. Interesanti zināt, jauko lasītāj, vai esat kādreiz mēģinājis steidzīgi pārrāpties pār dzeloņstiepļu žogu, katrā rokā turot pa spainim. Kopš tās dienas man ir aizspriedumi pret dzeloņstieplēm, un es par šo jautājumu vācu statistiskas ziņas.

Tā kā abi jātnieki, ko ģenerālis Kellijs bija izsūtījis uz priekšu, neļāva mums godīgi pelnīt maizi, atgriezāmies pie armijas un izraisījām revolūciju. Iemesls bija tīrais sīkums, taču tas izpostīja Otrās divīzijas «L» rotu. «L» rotas kapteinis atteicās mūs atzīt; sacīja, ka mēs esot dezertieri, nodevēji un slaisti, un, kad intendanti atveda «L» rotai provīziju, mēs palikām tukšā. Sis kapteinis novērtēja mūs par zemu, citādi viņš nebūtu liedzis mums proviantu. Mēs uz līdzenas vietas sazvērējāmies ar pirmo leitnantu. Viņš ar saviem desmit vīriem pievienojās mums, un mēs savukārt ievēlējām viņu par «M» rotas kapteini. «L» rotas kapteinis sacēla ļembastu. Pret mums vērsās ģenerālis Kellijs, pulkvedis Spīds un pulkvedis Beikers. Mēs, divdesmit vīri, turējāmies stingri, un mūsu revolūcijas iekarojumi tika atzīti.

Tomēr ar intendantiem mēs nekad neķēpājāmies. Mūsu uzņēmīgie vīri dabūja no fermeriem labāku ēdamo. Taču jaunais kapteinis mums neuzticējās. Kad rītos devāmies ceļā, viņš šaubījās, vai vēl kādreiz mūsu desmitnieku redzēs; vārdu sakot, lai viņa kapteiņa pakāpei būtu stiprāks pamats, viņš pasauca palīgos kalēju. Mūsu laivas pakaļgalam abās pusēs pierīkoja divas smagas bultas ar pie- tauvojamiem gredzeniem. Viņa laivas priekšgalam savukārt piestiprināja divus milzu āķus. Laivas sadzina ar galiem kopā, āķi ieķērās gredzenos, un te nu mēs sēdējām, saitē piesieti. No šī kapteiņa aizlaisties nevarējām. Tomēr uzveikt mūs nebija iespējams. Pat savas važas mēs pārvērtām par neuzvaramu ierīci, kas Jāva pārtrumpot visas citas laivas mūsu flotē.

Tāpat kā visi lielie atklājumi, arī mūsējais bija nejaušs. Pirmo reizi ievērojām šo parādību, kad krācēs uzskrējām uz stubura. Pirmā laiva aizķērās un itin kā noenkurojās, otro straume aizrāva uz priekšu, un nu pirmā sāka uz stubura griezties apkārt. Es atrados otrās laivas pakaļgalā pie stūres. Veltīgi centāmies nocelties no stubura. Tad liku vīriem no pirmās laivas pārkāpt otrajā. Pirmā tūlīt atbrīvojās, un vīri varēja atgriezties savās vietās. Pēc šī notikuma siekstas, rifi, sēkļi un sēres mums vairs nespēja iedvest bailes. Tikko pirmā laiva uzķērās, tās vīri pārmetās otrajā. Pirmā, protams, pārpeldēja šķērslim pāri, un nu uzsēdās otrā. Tagad visi divdesmit puiši kā automāti salēca pirmajā un atbrīvoja otro.

Mūsu flotes laivas izskatījās visas vienādas, būvētas pēc aptuvena mēra un tad apzāģētas īsākas. Tās bija taisnstūrainas, ar plakaniem dibeniem. Katra laiva bija sešas pēdas platā, desmit pēdas gara un pusotras pēdas dziļa. Tādējādi, kad divas laivas saķēdējās kopā, es sēdēju pakaļgalā, stūrēdams divdesmit pēdas garu kuģi, kuru aizņēma divdesmit eņģīgi klimsti, kas cits citu nomainīja pie airiem, kā arī segas, virtuves piederumi un mūsu personiskās mantas, ko bijām «rekvizējuši».

Mēs joprojām sagādājām ģenerālim Kellijam raizes. Viņš bija atsaucis jātniekus un aizstājis tos ar trim sarg- laivām, kas brauca avangardā un neļāva nevienai citai paiet garām. Bet «M» rotas kuģis mina sarglaivām uz papēžiem. Mēs viegli būtu varējuši pabraukt tām garām, taču tas bija pret likumu. Tā nu ievērojām pieklājīgu atstatumu un gaidījām. Zinājām, ka priekšā ir neskartas laukkopības zemes — dāsnas zemes, kur neviens nav lūdzis dāvanas; tomēr mēs gaidījām. Mums bija vajadzīgs putās sakults ūdens, vairāk nekas, un, kad apliecām līkumu un parādījās krāces, mēs tūlīt zinājām, kas notiks. Bac! Pirmā sarglaiva uzbrauc uz akmens un uzsēžas sēklī. Bums! Otrā sarglaiva seko tās piemēram. Brīkš! Trešo sarglaivu ķer tāds pats liktenis. Protams, mūsu laivai neklājas citādi, taču vīri viens divi izlec no pirmās laivas un pārkāpj otrajā, viens divi izlec no otrās un pārkāpj

pirmajā, viens divi tie, kas pieder pie otrās, iemetas atpakaļ, un mēs šaujamies uz priekšu. — Stāt, velna bērni! — brēc sargsuņi. — Kā ta lai mēs apstājamies? Lamājiet to velna upi! — mēs, traukdamies garām,? žēlabaini vaimanājam, ierauti nežēlīgajā straumē, kas, apslēpdama mūs pārējo skatieniem, aiznes laivas tālu uz priekšu pie viesmīlīgajiem fermeriem, kuri papildina mūsu personiskos krājumus ar kontribūcijas krējuma kārtu. Atkal dzeram «bālo vīnieti» un konstatējam, ka tas, kas pirmais brauc, tas arī pirmais maļ.

Nabaga ģenerālis Kellijs! Viņš izstrādāja jaunu plānu. Visa flote devās mums pa priekšu. Otrās divīzijas «M» rota brauca tās pienācīgajā vietā, proti, astē. Mums bija vajadzīga tikai viena diena, lai plāns sabruktu pīšļos. Mūs gaidīja divdesmit piecas jūdzes garš un grūts ceļa posms — vienas vienīgas krāces, sēkļi, sanesas un akmeņi. Tas bija tas pats ceļa gabals, par kuru Demoinas vecākie iedzīvotāji galvas vien grozīja. Gandrīz divsimt laivas iebrauca viltīgajos ūdeņos mums pa priekšu, un, kad tās visas uzsēdās uz sēkļa, tad bija ko redzēt. Mēs peldējām strandējušajām laivām pa vidu kā nieres pa taukiem. Izvairīties no akmeņiem, sērēm un siekstām bija iespējams, vienīgi izkāpjot krastā. Mēs i nedomājām no tiem vairīties. Braucām tieši pāri: viens divi, viens divi — pirmā laiva, otrā laiva, pirmā laiva, otrā laiva, visa ekipāža uz otro, tad uz pirmo un atpakaļ uz otro. Tonakt atpūtāmies vieni paši un noslaistījāmies visu nākamo dienu, kamēr armija lāpīja un stiķēja savas sadauzītās laivas un beigās ar pūlēm atvilkās pie mums.

Mūsu palaidnībām nebija gala. Uzslējām mastu, izgatavojām no segām buras un braucām dažas stundas dienā, turpretī armija dabūja svīst virsstundas, lai paturētu mūs acīs. Tad ģenerālis Kellijs nolēma ķerties pie diplomātijas. Visām laivām aizliedza mūs aizskart. Mēs neapšaubāmi bijām visizmanīgākie veči, kas jebkad kuģojuši pa Demoinu. Sarglaivas atsauca. Mūsu laivā iesēdināja pulkvedi Spīdu, un ar šo cienījamo virsnieku uz klāja mums bija gods pirmajiem iepeldēt Kiokukā pie Misisipi. Te nu es tūlīt gribu sacīt ģenerālim Kellijam un pulkvedim Spīdam — še jums mana roka! Nožēloju vismaz desmit procentus nepatikšanu, kuras jums sagādāja «M» rotas pirmā laiva.

Kiokukā visu floti sasēja kopā milzu plostā. Vienu dienu, vēja aizkavēti, nostāvējām uz vietas, bet tad kāds tvaikonis, paņēmis mūs tauvā, aizveda uz Kvinsiju Ilinoi- sas štatā, un mēs uzcēlām nometni upes vidū Zosu salā. Te tika nolemts, ka braukt ar plostu nav iespējams, laivas savienoja pa četrām un pārsedza ar kopēju klāju. Kāds man pateica, ka Kvinsija sava apjoma pilsētu vidū esot visbagātākā visās Savienotajās Valstīs. To dzirdēdams, pēkšņi izjutu nepārvaramu vēlēšanos iet padiedelēt. Neviens «pirmšķirīgs amata meistars» laikam neatteiksies paspaidīt tādu daudzsološu pilsētiņu. Pārbraucu pāri upei uz Kvinsiju mazā izdobtā laivelē, bet atgriezos lielā laivā, kas bija piekrauta līdz malām ar diedelēšanas rezultātiem. Protams, naudu, ko iekasēju, visu paturēju sev, samaksāju vienīgi par laivas īri; atlasīju sev ari apakšveļu, zeķes, apnēsātu uzvalku, kreklus, kurpes un «galvasrotu». Kad «M» rota bija paņēmusi visu, ko sirds vēlējās, joprojām palika iespaidīga kaudze, kas tika pasniegta «L» rotai. Ak vai, tajās dienās es vēl biju jauns un devīgs! Sa-, melsu Kvinsijas krietnajiem ļaudīm tūkstoš pasaciņu, un ikviena no tām bija «laba», taču, kopš esmu pasācis rakstīt žurnāliem, bieži nožēloju, ka todien Kvinsijā, Ilinoi- sas štatā, izšķērdēju tādu sižetu gūzmu un iztēles krājumus.

Desmit neuzvaramie sašķēlās Hanibalā, Misūri štatā. Šķelšanās nebija iepriekš plānota. Gluži dabiski, izklīdām uz dažādām pusēm. Mēs ar Katlu Meistaru dezertējām slepeni. Tai pašā dienā Skotijs un Deivijs izlavījās krastā Ilinoisas pusē; laimīgi aizšmauca arī Makevojs un Fišs. Tā rīkojās seši no desmitiem; kas notika ar atlikušajiem četriem, nezinu. Lai parādītu, kāda ir dzīve uz Ceļa, citēšu ierakstus no savas dienasgrāmatas. Tie izdarīti nākamajās dienās pēc dezertēšanas.

«Piektdien, 25. maijā. Kopā ar Katlu Meistaru atstājām nometni uz salas. Aizairējāmies vieglā laivelē uz Ilinoisas krastu, izkāpām malā un nosoļojām sešas jūdzes pa Čikāgas—Bērlingtonas—Kvinsijas dzelzceļa līniju līdz Fel- krīkai. Sešas jūdzes nogājām kājām, bet tad uzsēdāmies uz drezīnas un nobraucām sešas jūdzes līdz Hallai Vo- bošā. Tur sastapām Makevoju, Fišu, Skotiju un Deiviju, • kas arī bija pateikuši ardievas armijai.»

«Sestdien, 26. maijā. Pulksten 2.11 naktī noķērām «Liel- gaballodi», kad tā krustojumā palēnināja ātrumu. Skotiju

un Deiviju izmeta ārā. Mūs četrus izsēdināja Blafā, četrdesmit jūdzes tālāk. Pēcpusdienā Fišs ar Makevoju noķēra prečinieku. Mēs ar Katlu Meistaru tanī brīdī node- vārnies pārtikas meklējumiem.»

«Svētdien, 27. maijā. Pulksten 3.21 iesēdāmies «Lielga- ballodē» un uz «aklā» platformas atradām priekšā Skotiju un Deiviju. Dienā mūs Džeksonvilā visus iztupināja ārā. Tur iet garām Čikāgas—Oltenas vilciens, un mēs taisījāmies sēsties tajā. Katlu Meistars kaut kur aizgāja un neatgriezās. Laikam noķēra prečinieku.»

«Pirmdien, 28. maijā. Katlu Meistars nerādās. Skotijs ar Deiviju aizgāja kaut kur nošņākties un neatnāca laikā atpakaļ uz Kanzassitijas pasažieru vilcienu pulksten 3.30 naktī. Es iesēdos un braucu līdz Mesonsitijai, kurā ir divdesmit pieci tūkstoši iedzīvotāju. Tad atausa gaisma. Vēlāk noķēru lopu vāģi un braucu visu nakti.»

«Otrdien, 29. maijā. Pulksten septiņos no rīta ierados Čikāgā …»

Pēc ilgiem gadiem Ķīnā, sev par dziļām sērām, uzzināju, ka paņēmiens, ko lietojām, braukdami pāri Demoinas krācēm, — mūsu viens divi, viens divi, pirmās laivas — otrās laivas shēma, — nav tomēr mūsu izgudrojums. Uzzināju, ka laivinieki, kas brauc pa Ķīnas upēm, jau tūkstošiem gadu izmanto šādu taktiku, lai tiktu pāri «viltīgajiem ūdeņiem». Taču ideja tik un tā ir laba, kaut arī neviens mums par to neteiktu paldies. Tā atbilst doktora Džordena testa jautājumiem, kuru mērķis ir nokļūt patiesības dzīlēs: «Vai tur kas iznāks? Vai uzticēsit lai savu dzīvību?»

«KRUĶI»

Ja klaidu ļaudīm reiz pēkšņi nāktos atstāt Savienotās Valstis, tad daudzas ģimenes kristu dziļā nabadzībā. Klaidoņi dod iespēju tūkstošiem cilvēku godīgi pelnīt maizīti, skolot bērnus un audzināt tos dieva bijāšanā un labos tikumos. To es zinu labi. Mans tēvs kādu laiku bija konstebls un dzīves iztiku ieguva ar klaidoņu tvarstīšanu. Valsts viņam atlīdzināja par notvertajiem klaidoņiem pēc galviņām, un bez tam, cik atceros, viņš saņēma atalgojumu arī par nostaigātajām jūdzēm. Naudas līdzekļi arvien bija valdošā problēma mūsu mājturībā, un no tēva veiksmes medībās bija atkarīgs gaļas gabaliņa lielums mūsu maltītēs, jauns kurpju pāris, svētdienas izbraukums vai lasāmā grāmata skolai. Itin labi atceros, ar kādu apvaldītu ziņkāri un satraukumu ik rītus gaidīju, kādi būs bijuši tēva pagājušās nakts pūļu rezultāti — cik daudz klaidoņu viņš savācis, un kādas ir cerības uz to notiesāšanu. Un tāpat arī vēlāk, kad man savās klaidoņa gaitās laimējās izmukt kādam uzmācīgam konsteblam, es tomēr ikreiz ar nožēlu iedomājos mazos puišeļus un skuķēnus, kuri gaida šo konsteblu 'mājās; man pat šķita, it kā es savā ziņā laupītu šiem puisēniem un meitēniem dažu labu prieku viņu dzīvītē.

Bet tāda nu reiz ir dzīve. Klaiņotājs spītē sabiedrībai, un sabiedrības sargsuņi pārtiek no viņa. Dažs klaiņotājs mīļu prātu ļaujas, lai sargsuņi viņu notver — it īpaši ziemas laikā. Protams, šādi klaiņotāji tad izvēlas vietas, kur cietumi skaitās «labi», kur nav paredzēti piespiedu darbi un pārtika ir pieklājīga. Tāpat savā laikā atradās un ļoti iespējams, ka ir arī vēl tagad, — konstebli, kas brālīgi dalās savā atlīdzinājumā ar klaidoņiem, kurus tie apcietina. Šādam konsteblam nemaz nevajag pūlēties ar medībām. Viņš tikai uzsvilpj, un medījums pats dodas rokās. Taisni brīnums, cik daudz naudas var izsist uz galīgi beznaudīgo klaidoņu rēķina. Pa visiem Dienvidu rajoniem — vismaz tai laikā, kad es klīdu klaidoņa

gaitās, — ir izkaisītas katordznieku nometnes un plantācijas, kur fermeri, nopirkuši notiesāto klaiņotāju soda laiku, izstrādina tos uz nebēdu. Tad ir vēl tādas vietas kā Rat- lendas akmeņlauztuves Vermontas štatā, kur izmanto klaidoņus, šā minētā štata labā pavisam nepelnītā kārtā izsūcot no viņu ķermeņiem enerģiju, kas viņos krājusies, «kratoties preču vagonā» vai «klauvējot pie vārtiem».

Pats neesmu iepazinies ar Vermontas štata Ratlendas akmeņlauztuvēm. Varu tikai no sirds priecāties par to, atcerēdamies, cik tuvu tām jau biju nokļuvis. Klaidoņu starpā ziņas iet no mutes mutē, un pirmo reizi padzirdu par šīm lauztuvēm, uzturēdamies Indiānas štatā. Bet, kad nonācu Jaunanglijā, valodas par tām skanēja bez mitas — un ikreiz runā līdzi jautās it kā brīdinājums no draudošajām briesmām. «Viņiem tur lauztuvēs cilvēku vajag kā ēst,» stāstīja klaiņotāji, savus ceļus staigādami, «un «staigulis» mazāk par trim mēnešiem lai negaida.» Tolaik, kad nokļuvu Jaunhempšīrā, biju jau pamatīgi apgaismots par šīm lauztuvēm un ne savu laiku vēl nebiju tik centīgi metis likumu dzelzceļa «kāraviem», «kruķiem» un konsteb- liem.

Kādu vakaru es, nokāpis lejā Konkordas dzelzceļa stacijā, uzgāju preču vilcienu, kas patlaban bija sagatavots aizbraukšanai. Sameklēju tukšu preču vagonu, atgrūdu sānu durvis un ierāpos iekšā. Loloju cerības rīt no rīta sasniegt Balto Upi; tad es būtu nokļuvis Vermontas štatā, ne vairāk kā tūkstoš jūdžu no Ratlendas. Bet pēc tam — jo vairāk uz ziemeļiem jo attālums starp mani un briesmīgo vietu augtu augumā. Vagonā es uzdūros kādam zaļknābim, kuru mana ierašanās, acīm redzot, ārkārtīgi iztrūcināja. Viņš noturēja mani par bremžu konduktoru — preču vagona pavadoni no bremžu būdiņas, bet, uzzinājis, ka esmu tikai «staigulis», viņš sāka stāstīt par Ratlendas akmeņlauztuvēm, kas tad arī, izrādījās, bija iemesls bailēm, kādas es viņam iedzinis. Viņš bija jauns lauku puisis, un līdz šim viņa ceļš bija vedis tikai pa dzimtajām vietām.

Preču vilciens devās ceļā, un mēs vienā vagona stūrī nolikāmies uz dusu. Pēc stundām divām vai trim kādā pieturvietā es pamodos no maza troksnīša, kas radās, labās puses durvīm klusiņām atbīdoties. Zaļknābis šņāca vien mierīgi tālāk. Arī es nekustināju ne pirksta, tomēr, plakstus pievēris, pa šauru spraudziņu raudzījos pasaulē.

Atvērtajās durvīs kāds pabāza laternu, kurai sekoja bremžu konduktora galva. Viņš tūdaļ pamanīja mūs un kadu brīdi novēroja. Es jau gaidīju negantu vārdu birumu vai vismaz parasto: «Kājas pār pleciem, vardes!» Bet neka, bremzinieks lēnītiņām atvilka laternu atpakaļ un viegli jo viegli atkal aizbīdīja durvis ciet. Tas mani satrauca, jo bija ārkārtīgi neparasti un aizdomīgi. Es ieklausījos un dzirdēju aizbīdni klusītiņām iegulstam savā vietā. Tatad durvis bija nobultētas no ārpuses. No iekšienes tās atvērt mēs nevarējām. Viens steidzīgs atkāpšanās ceļš mums bija nogriezts. Beigts un pagalam. Dažus mirkļus nogaidījis, es aizlīdu izmēģināt kreisās puses durvis. Tās vel nebija noslēgtas. Atdarījis tās, es nolēcu zemē un atkal aiztaisīju ciet. Tad pār buferiem pārkāpu vilcienam otrā pusē. Tur, atkrampējis bremzinieka aizbultētās durvis, ierāpos iekšā un aizvēru tās. Nu abas izejas no jauna bija lietojamas. Zaļknābis visu laiku guiēja, kā gulējis.

Vilciens devās tālāk. Pieturēja pie nākamās piestātnes. Izdzirdu soļus pa granti. Tad kreisās puses durvis ar brīkšķi tika atrautas vaļā. Zaļknābis pamodās, arī es izlikos mostamies; abi paslējāmies sēdus, blenzdami brem- ziniekā un viņa laternā. Viņš bez kādas kavēšanās ķērās tieši pie lietas.

— Es vēlos trīs dolārus, — viņš teica.

Mēs cēlāmies kājās un tuvojāmies viņam, lai aprunātos sīkāk. Paskaidrojām, ka no visas sirds un labprāt būtu ar mieru ziedot viņam trīs dolārus, bet nelabvēlīgais liktenis liedz mums šo vēlēšanos piepildīt. Bremžu konduktors negribēja ticēt. Viņš sāka kaulēties. Atlaida līdz divi dolāriem. Mēs nožēlojām savus trūcīgos apstākļus. Viņš teica mums ne visai glaimojošus vārdus, saukāja par vardēm un lādēdamies sūtīja ellē velniem brokastis. Tad viņš ķērās pie draudiem. Paskaidroja, ka gadījumā, ja mēs negribēšot patukšot savas kabatas, viņš mūs ieslēgšot un aizvizināšot uz Balto Upi, lai nodotu varasvīru rokās. Tāpat viņš gari un plaši izklāstīja visu, kas attiecas uz Ratlendas akmeņlauztuvēm.

Bremzinieks jau domāja, ka neglābjami iedzinis mūs sprukās. Vai tad viņš nebija aizsprostojis vienas durvis un pats ar savu roku pirms dažām minūtēm noslēdzis otrējās? Kad viņš sāka runāt par lauztuvēm, pārbiedētais zaļknābis, gar sienu slapstīdamies, sāka virzīties uz pretējām durvīm. Bremzinieks skaņi un garšīgi nosmējās.

- Nav ko steigties, — viņš teica: — Iepriekšējā pieturvietā es nobultēju tās durvis no ārpuses. — Viņa nesatricināmā pārliecība, ka durvis ir noslēgtas, darīja šos vārdus ārkārtīgi ietekmīgus. Zaļknābis noticēja un krita izmisumā.

Bremzinieks izteica savu ultimātu. Vai nu mums jāsagrabina divi dolāri, vai arī viņš mūs ieslēgšot un nogādāšot Baltās Upes konsteblam — bet tas nozīmēja trīs mēnešus un akmeņlauztuves. Tagad, laipno lasītāj, iedomājieties, ka otrās durvis būtu aizbultētas. Nepiemirstiet, cik dārgi cilvēks vērtē savu dzīvību. Tāpēc ka man pietrūka viena vienīga dolāra, man būtu jāiet uz akmeņlauztuvēm un jākalpo trīs mēneši kā notiesātam vergam. Un zaļknābim tāpat. Mani varētu pat neskaitīt, jo es jau tik un tā biju nelabojams. Bet turiet prātā zaļknābi! Pēc šīm deviņdesmit dienām, kas zina, viņš iznāktu brīvībā, lemts noziedzīgai dzīvei. Un tad kādā jaukā dienā viņš iedauzītu jums pakausi — neko daudz, tikai ar rungu iedauzītu pakausi, lai kļūtu par jums piederošās naudas īpašnieku … Nu, ja arī ne tieši jūsējo, tad kāda cita nabaga nevainīga radījuma pakausi.

Tomēr durvis nebija aizbultētas, un es vienīgais to zināju. Mēs ar zaļknābi lūdzām, lai mūs žēlo. Es, jādomā gan, piebalsoju šiem lūgumiem un smilkstiem aiz tīras ļaunprātības. Tomēr darīju, ko spēju. Sacerēju tādu «pasaku», kas varētu atkausēt viscietāko sirdi; tomēr šā mantrausīgā bremzinieka norūdīto sirdi tā neatkausēja. Beidzot, pārliecinājies, ka naudas murns nav, viņš durvis aizcirta un nobultēja, tad mirkli pakavējās ārpusē, lai gadījumā, ja mēs būtu viņu mānījuši, vēl dotu mums iespēju piedāvāt šos divus dolārus.

Tagad nu ļāvu mēlei vaļu. Nu es viņu nosaucu par vardi. Es lamāju viņu visos tajos vārdos, kādos viņš pirmīt lamāja mani! Pēc tam vēl piemetināju šo to no savas puses. Nācu taču no Rietumiem, kur ļaudis prot lieliski lādēties, un es jau nebūtu es, ja ļautu šādam tādam draņķīga Jaunanglijas bānīša plukatas bremziniekam sist mani pušu mēles veiklībā un valodas skaudrumā. No sākuma viņš mēģināja tikai pasmieties par to. Tad pavisam aplamā kārtā sadomāja cirst man pretī. Es atlaidu mēlei visas pavadas un satriecu viņu pīšļos un putekļos, apbērdams ar saviem spārnotajiem un liesmotajiem epitetiem. Ne jau tikai aiz untuma un literāras tīksmes es tik neganti ārdījos; biju pārskaities uz šo zemisko radījumu, kurš tikai tālab, ka man trūka viena dolāra, grasījās nodot mani uz trim mēnešiem verdzībā. Bez tam mani mocīja ļaunas aizdomas, ka viņš velk savu «lomu» arī no konsteblu atalgojuma.

Tomēr es viņu pievārēju gan. Es plucināju viņa sirdsapziņu un lepnumu vairāku dolāru vērtībā. Viņš lūkoja mani iebiedēt, draudēdams kāpt iekšā un ar kājas spērieniem izšķaidīt man iekšas. Par atbildi es savukārt piesolījos spert viņam ģīmī, ja viņš rāpsies vagonā. Pozīcijas priekšrocības bija manā pusē, un to viņš saprata. Tālab viņš labāk palika aiz slēgtajām durvīm un aicināja palīgā pārējos vilciena apkalpes locekļus. Es labi dzirdēju, ka tie atsaucās un, grantij čirkstot, steidzās pie viņa. Un visu šo laiku otrās durvis stāvēja neaizbultētas, bet viņiem par to nebija ne jausmas;" mans zaļknābis pa tam vai beidzās nost aiz bailēm.

O jā, es biju īsts varonis — jo atkāpšanās ceļš man aizmugurē bija drošs! Izmeklētiem vārdiem es gānīju bremzinieku un viņa palīgus tik ilgi, līdz tie atrāva durvis vaļā un es ieraudzīju viņu saniknotās sejas laternu gaismā. Viņiem viss šķita ļoti vienkārši. Viņi bija mūs iesprostojuši vagonā, tagad atlika tikai kāpt iekšā un piekaut mūs. To tad arī viņi grasījās darīt. Es tomēr nespēru sejā nevienam. Es atgrūdu vaļā pretējās durvis, un mēs abi ar zaļknābi izlēcām laukā. Vilciena apkalpe darīja to pašu.

Mēs pārlēcām — ja vien atmiņa mani neviļ — pār kādu akmens žogu. Tomēr lieliski atceros, kur mēs pēc tam nokļuvām. Tumsā es tūdaļ paklupu pār kādu kapakmeni. Zaļknābis izstiepās visā garumā pār kādu citu. Un tad mēs skrējām uz dzīvību un nāvi caur šo kapsētu. Mirušo gari laikam nodomāja, sak, tie nu gan prot skriet! Tāpat nosprieda arī dzelzceļnieki, jo, kad mēs izkūlāmies no kapsētas un, šķērsojuši kādu ceļu, drāzām iekšā tumšā mežā, bremzinieki atmeta vajāšanai ar roku un devās atpakaļ uz vilcienu. Mazliet vēlāk to pašu nakti mēs ar zaļknābi uzgājām kādas fermas aku. Kārojām padzerties ūdeni, bet pamanījām tievu virvīti, kas stiepās lejup gar akas grodiem. Uzvilkuši to augšā, atklājām, ka tās galā karājas galonu [9] liela kanna ar krējumu. Un cik tur trūka, ka es būtu nokļuvis Ratlendas akmeņlauztuvēs Vermontas štatā!

Ja klaiņotāju valodas par kādu pilsētu vēstī, ka tās «kruķi ir bīstami», metiet līkumu šai pilsētai, bet, ja nu citādi nevar, ejiet tai cauri kā uz kaķa pēdiņām. Ir vairākas pilsētas, caur kurām allaž jāsoļo piesardzīgi. Tāda, piemēram, ir Ceijena pie Klusā okeāna dzelzceļa līnijas. Tai jau izsenis nodibinājusies šī bīstamās pilsētas slava, par ko tā var pateikties kādam Džefam Kāram (ja vien pareizi atceros viņa vārdu). Džefs Kārs jau pa gabalu pēc deguna vien prata noteikt, kurš ir klaidonis. Nekad viņš neielaidās pārrunās. Vienā mirklī viņš bija noskatījis klaidoni un nākamajā jau blieza ar abām dūrēm, nūjiņu vai ko citu, kas nu gadījās pa ķērienam. Kad Džels Kārs klaidoni tā bija apstrādājis, viņš to pa kaklu pa galvu iztrieca no pilsētas, piesolīdams visu ļaunāko, ja šis vēlreiz gadīšoties viņam pa grābienam. Džefs Kārs savu amatu pārvaldīja pilnībā. Uz ziemeļiem un dienvidiem, uz austrumiem un rietumiem līdz pat visattālākajām Savienoto Valstu robežām (Kanādu un Meksiku ieskaitot) šādi apstrādātie klaidoņi iznēsāja ziņu, ka Ceijena esot bīstama. Laimīgā kārtā man nekad negadījās sadurties ar Džefu Kāru aci pret aci. Ceijenai es izdrāzos cauri kā viesulis. Toreiz mēs bijām kopā veseli astoņdesmit četri klaidoņi. Šis skaitliskais spēks lielākoties darīja mūs krietni pārgalvīgus, tomēr ne jau pret Džefu Kāru. Jēdziens «Džefs Kārs» nemitīgi spokojās mūsu iztēlē, stindzinādams drosmi, un viss bars dzīvoja gandrīz vai nāves bailēs, ka tikai nesastaptos ar viņu.

Nav nekādas jēgas apstāties un mēģināt izskaidroties ar «kruķiem», ja tie izskatās bīstami. Vienīgais, kas tādos gadījumos darāms, ir veikli jo veikli lasīties projām. Man vajadzēja_ krietna laika sprīža, līdz es to iegaumēju; un pašu pe_dejo mācību man sniedza kāds Ņujorkas «kruķis». Kopš ta laika man kājas pašas no sevis sāk kustēties projām, tiklīdz redzu kādu «kruķi» pastiepjam roku uz manu pusi. Šī automātiskā kustība kļuvusi par mana dzīves veida dzinējatsperi, kas arvien uzvilkta un ik brīdi gatava darboties. To es nekad vairs nespēju pārvarēt. Lai arī es sasniegtu astoņdesmit gadu vecumu un uz ķeģiem steberētu pa ielu, ja tad kāds policists pēkšņi pastieptu roku pret mani — es skaidri zinu, ka nosviestu ķeģus un drāztu projām ar brieža kājām.

Tātad pēdējo slīpējumu savām zinībām par «kruķiem» es saņēmu kādā karstā vasaras pēcpusdienā Ņujorkā. Visu nedēļu pieturējās neciešama svelme. Biju pasācis izlocīt kājas no rītiem, bet pēcpusdienas pavadīt mazajā parkā pie laikrakstu stendiem un rātsnama. Turpat netālu es no ielu tirgotājiem dabūju pirkt nocenotas grāmatas (kas bija sabojātas iespiežot vai iesienot)_ par dažiem centiem gabalā. Bez tam tieši parkā atradās mazi kioskiņi, kur pārdeva brīnišķīgu, ledaini aukstu sterilizētu pienu un paniņas par peniju glāzē. Katru pēcpusdienu es sēdēju kaut kur uz sola un lasīju, nododamies īstai piena plīt- niecībai. Ik dienas iztempu vismaz piecas, reizēm pat desmit glāzes. Bija jau arī nejēdzīga sutoņa.

Tā es dzīvoju — lēnprātīgs, studijām nodevies piena dzērējs klaidonis; un tagad uzklausiet, ko es par to dabūju! Kādu pēcpusdienu atkal devos uz parku ar tikko iegādātu grāmatu padusē un alkainām slāpēm pēc paniņām pakrūtē. Stūrēdams uz paniņu kiosku, pamanīju, ka ielas vidū pretī rātsnamam izveidojies pūlis. Tas pulcējās tieši tai vietā, kur es šķērsoju ielu, tālab apstājos palūkoties, kas tad īsti sasaucis kopā šo ziņkārīgo cilvēku baru. No sākuma neko nevarēju saskatīt. Bet tad pēc tā, ko saklausīju un pa spraudziņu redzēju, es noskārtu, ka te bars ielas puiku nododas pīvī spēlei. Tomēr pivī spēle Ņujorkas ielās nav atļauta. Es to nezināju, taču dabūju iegaumēt drīz un pamatīgi. Biju pakavējies varbūt kādu pusminūti un pa šo laiku tikko paguvis uzzināt, kālab salasījies pūlis, kad izdzirdu kādu ielas puiku spalgi iebrēcamies: «Kruķis!» Puikas zināja, kas darāms. Viņi aizmuka. Es paliku.

Pūlis mirkli pajuka — un visi traucās uz trotuāriem ielas abās pusēs. Es devos uz ietvi parka pusē. Cilvēku piecdesmit, kas bija sākumā atradušies pūlī, arī devās tai pašā virzienā. Mēs gājām izklaidus. Nu es ieraudzīju «kruķi», liela auguma policistu pelēkā uniformā. Viņš nāca pa ielas vi'du bez kādas steigas, tīri kā pastaigādamies. Nejauši pamanīju, ka viņš maina virzienu un tagad ieslīpi dodas uz to pašu ietvi, uz kuru es gāju taisnā ceļā. Viņš čāpoja rāmā garā, pašķirdams izkliedēto pūli sev priekšā, un es ievēroju, ka mūsu abu ceļiem tūdaļ vajag krustoties. Savā vientiesībā neapjēdzu, cik tas bīstami, un, kaut arī biju izgājis krietnu mācību par «kruķiem» un viņu paņēmieniem, tomēr nenojautu nekā ļauna. Ne prātā man

nenāca, ka «kruķis» stūrē tieši uz mani. Aiz bijības pret likumu es pašlaik jau grasījos apstāties un ļaut viņam šķērsot manu ceļu. Apstaties es tiešām apstājos, bet ne jau aiz savas labās gribas; vārdu sakot, tiku apstādināts. Bez kada brīdinājumā «kruķis» pēkšņi grāba ar abām rokam man krūtīs. Šinī brīdī viņš vārda pilnā nozīmē uzmeta kauna traipu visam manam ciltskokam.

Manī sāka kūsāt visas brīvā amerikāņa asinis. No sentēviem mantotā brīvības mīlestība manās krūtis brēca pret debesīm. — Ko tas nozīmē? — es noprasīju. Kā redzat, es vēlējos paskaidrojumu. Un to es dabūju. Blaukšl Viņa nūjiņa noblīkšķēja pa manu galvu, un es ģenģeriski atsprāgu atpakaļ — tīri kā piedzēries; skatītāju ziņkārīgās sejas manu acu priekšā sāka bangoties augšup un lejup kā viļņota jūra, man tik dārgā grāmata, no paduses izslīdējusi, iekrita putekļos, bet «kruķis» stāvēja ar atvēzētu nūjiņu, gatavs nākamajam belzienam. Un šinī pus- atmaņas brīdi es skatīju šādu parādību. Es redzēju nūjiņu neskaitāmas reizes zveļam man pa galvu; es redzēju pats sevi policijas iecirknī — asiņainu un sadauzītu, nožēlojamā izskatā; es dzirdēju klerku lasām spriedumu par piedauzīgu uzvešanos, par amata personas aizskaršanu ar rupjiem vārdiem un vēl par daudziem citiem pārkāpumiem; un tad es ieraudzīju sevi Blekvelas salā. Ai, es labi zināju, kā tas viss notiek. Man zuda katra interese par turpmākajiem paskaidrojumiem. Es pat nepakavējos, lai paceltu savu dārgo, vēl nelasīto grāmatu. Es cirtos apkārt un skrēju. Jutos gaužām nelāgi, tomēr skrēju. Un tā rnan nāksies skriet līdz pat mirstamai stundiņai — ik reizes, kad vien kāds «kruķis» grasīsies sniegt paskaidrojumus ar nūjiņas palīdzību.

Kā nu ne — vēl ilgus gadus pēc manām klaidu dienām, būdams jau students Kalifornijas universitātē, es kādu vakaru aizgāju uz cirku. Pēc izrādes un koncerta vēl uzkavējos noskatīties, kā sagatavo transportēšanai tādu lielu cirku. To pašu vakaru cirks ceļoja tālāk. Pie kāda ugunskura uzdūros grupai mazu puišeļu. Viņu bija savi divdesmit, un, paklausījies viņu čalošanā, atskārtu, ka zēni sagudrojuši bēgt cirkam līdzi. Tomēr cirka ļaudīm nebija ne mazākās patikas apkrauties ar veselu baru palaidņu, un tālruņa saruna ar policijas galveno iecirkni darīja šai spēlītei galu. Parādījās steigšus izsauktais policistu vads desmit viru sastāvā, lai apcietinātu puišeļus par nakts

aizlieguma pārkāpšanu — pēc pulksten deviņiem vakarā tie nedrīkstēja uzturēties uz ielas. Policisti aplenca ugunskuru un pa tumsu pielavījās tam pavisam klāt. Pēc signālā tie visi reizē devās uzbrukumā, un katrs policists graba knēveļu barā gluži tā, it kā grābtu ar ņudzošiem zušiem pildītā grozā.

Man, lūk, iepriekš nebija ne jausmas, ka ieradīsies policija, un, kad nu es negaidot ieraudzīju ķiverotos «kruķus», kas, misiņa pogas spidinādami, bruka uz priekšu, abas rokas izstiepuši, viss manas būtības spēks un stiprums mirklī sabirza druskās. Atlika viena vienīga vēlēšanās — bēgt. Un es bēgu. Pats nemaz neatskārtu, ka bēgu. Es neatskārtu itin nekā. Viss, kā jau teicu, notika pilnīgi automātiski. Man taču nebija nekāda iemesla bēgt. Es nebiju klaidonis. Es biju šā štata pilsonis. Šī bija mana dzimtā pilsēta. Nebiju vainojams itin nekādos pārkāpumos. Biju students koledžā. Mans vārds jau pat reizēm parādījās laikrakstos, un es valkāju labas drēbes, kurās ne reizi nebiju pārgulējis nakti. Un tomēr es bēgu — akli, neprātīgi, kā izbiedēts briedis —, noskrēju vairāk nekā veselu kvartālu. Un, kad galu galā atģidos, tikai tad ievēroju, ka vēl arvien skrienu. Man vajadzēja krietni piespiesties, lai apturētu savas kājas.

Nē, tam es nekad netikšu pāri. Tur neko nevar darīt. Kad «kruķis» pastiepj roku, man jābēg. Pie tam nelaimīgā kārtā man arvien veicas iekulties cietumā. Kopš vairs neesmu klaidonis, esmu ticis apcietināts vairāk reižu nekā tolaik, kad tāds vēl biju. Es, piemēram, svētdienas rītā kādas jaunas lēdijas pavadībā dodos izbraucienā ar divriteņiem. Pirms nonākam aiz pilsētas robežām, mūs jau apcietina, jo uz ietves esam apdzinuši. kādu kājāmgājēju. Apņemos būt uzmanīgāks. Kad nākamo reizi atkal sēžos divritenim mugurā, ir vakars un mana acetilēna spuldze negrib lāgā darboties. Turēdams prātā noteikumus, es saudzīgi uzmanu vārgo liesmiņu. Man ļoti jāsteidzas, bet es velkos īstā gliemeža gaitā, lai tikai neizdzistu gurdi plīvojošā uguntiņa. Sasniedzu pilsētas robežas; esmu jau ārpus zonas, uz kuru attiecas iekšējās kārtības noteikumi; nu sāku joņot, lai atgūtu nokavēto laiku. Bet pusjūdzi tālāk jau mani «noknābj» «kruķis»; nākamajā rītā es maksāju galvojuma naudu policijas iecirknī. Pilsēta pavisam nodevīgā kārtā pastiepusi savas robežas par jūdzi tālāk, un man tas vēl nebija zināms, tas ir viss.

Apzinādamies savas neatsavināmās tiesības uz runas brīvību un mierīgas biedrošanās brīvību, es pakāpjos uz tukšas ziepju kastes, lai laistu atklātībā tās īpašās tautsaimnieciskās idejas, kas mudžēt mudž manā paurī, bet «kruķis» norauj mani no kastes un aizvada uz pilsētas cietumu, un brīvā pēc tam tieku tikai pret drošības naudu. Tur neka nevar darīt. Korejā jau biju paradis, ka mani apcietina ik pārdienas. Tas pats dievs arī Mandžūrijā. Kad pedejo reizi biju Japānā, nokļuvu cietumā tādēļ, ka mani noturēja par krievu spiegu. Tas neatbilda patiesībai, tomēr cietumā nokļuvu tik un tā. Sai ziņā es vairs neloloju nekādās cerības. Man lemts spēlēt Šiijonas gūstekni. Tāds ir mans liktenis.

Reiz gan es hipnotizēju kādu «kruķi» Bostonas rātslaukumā. Nāca jau pāri pusnaktij, un viņam bija visas tiesības grābt mani ciet; bet, pirms es vēl paspēju aprunāties, viņš jau bija izkampis man sudraba divdesmit piecu centu gabalu un iedevis nakts restorāna adresi. Tad vēlreiz Bristolē, Ņūdžersijas štatā, pagadījās kāds «kruķis», kas jau turēja mani aiz apkakles un tomēr palaida vaļā, kaut gan, dieva vārds, iemesla viņam bija diezgan tupināt mani krātiņā. Viņš taču no manis dabūja tādus belzienus, kādus, varu derēt, vēl savu mūžu nebija baudījis. Tas viss notika tā. Ap pusnakts stundu es piekarinājos pie preču vilciena, kas gāja ārā no Filadelfijas. Bremzinieki no- trenca mani nost. Vilciens lēnītiņām virzījās pa sliežu un pārmiju labirintu preču stacijas teritorijā. Es no jauna piekabinājos pie vagona, un atkal mani aizdzina. Redzat, man jau vajadzēja uzlēkt un pieķerties kaut kur ārpusē, jo tas bija tiešās satiksmes kravas vilciens, kam visas durvis nobultētas un aizzīmogotas.

Pēc otrreizējās nosviešanas bremzinieks nolasīja man morāli. Viņš paskaidroja, ka es liekot dzīvību uz spēles, jo šis taču esot ātrvilciens un ejot kā nelabais. Es viņam gan atteicu, ka esmu pieradis pie tā, tomēr nekas nelīdzēja. Viņš atbildēja, ka neparko neļaušot man tīšuprāt galu meklēt, un man bija vien jālec nost. Tomēr man izdevās pieķerties pie vilciena trešo reizi, un es nokļuvu uz buferiem. Tie bija vistievākie buferi, kādus vien esmu redzējis, — es nedomāju pašus buferus, tos dzelzs at- sitņus, kas žvarkstēdami, šķindēdami dauzās viens pret otru; es domāju stieņus, kuri kā milzīgas plankas šķērso preču vagonu galus tieši virs buferiem. Ja kāds brauc uz buferiem, viņš stāv uz šīm plankām, ar katru kāju uz savas, pie tam buferi paliek apakšā viņam starp kājām.

Bet šie stieņi jeb plankas, uz kuriem tagad atrados, nebija tie parastie platie, kādi tolaik mēdza būt kravas vagoniem. Pavisam otrādi, tie bija Joti šauri — ne vairāk kā collas pusotras platumā. Uz tiem nevarēja novietot ne pusi no savas kurpes zoles. Bez tam nebija arī itin nekā, kur rokām turēties. Tiesa, turpat jau atradās abu vagonu gala sienas, bet tās bija vienīgi līdzenas, stateniskas virsmas. Pie tām nebija neviena tverekļa. Lai noturētos, es varēju vienīgi atspiest plaukstas pret šīm sienām. Tomēr arī tas būtu diezgan labi, ja vien stieņi bijuši pietiekami plati manām kāju pēdām.

Izbraucis ārpus Filadelfijas, vilciens sāka uzņemt ātrumu. Tikai tad es sapratu, ko īsti bija domājis bremzinieks, pieminēdams «gala meklēšanu». Vilciens gāja arvien ātrāk un ātrāk. Tas bija tiešās satiksmes vilciens, un nekādi šķēršļi to nekavēja. Tajā Pensilvānijas daļa atradās četrēji sliežu pāri cits citam līdzās, un manam austrumu preču vilcienam nedarīja nekādas raizes ne sastapšanās ar preču vilcieniem, kas devās uz rietumiem, ne arī no aizmugures garām traucošie austrumu ekspreši. Sliežu ceļš piederēja viņam vienam pašam, un viņš to arī lika lietā. Mans stāvoklis bija gaužām bīstams. Vienīgi ar pēdu ārmalām es balstījos uz šaurajiem stieņiem, izmisīgi spiezdams delnas pret plakanajām, stateniskajām vagonu sienām. Un šie vagoni ļodzījās, pie tam ļodzījās katrs citādi, kustēdamies augšup un lejup, uz priekšu un atpakaļ. Vai esat kādreiz redzējis cirka jātnieku, kas stāv uz divu auļojošu zirgu mugurām — ar katru kāju uz savas? Nu, lūk, to pašu tad darīju arī es, tikai ar nelielām atšķirībām. Cirka jātniekam ir pavada, pie kā turēties, kamēr man nebija nekā; viņš pilnīgi balstās uz abām pēdām., kamēr es stāvēju tikai uz pēdu maliņām; viņš saliec ceļus un ķermeni, šādā stājā gūdams izliekuma atsperī- gumu un izmantodams zemāk novietotā smaguma centra stabilitāti, kamēr man, gribi vai negribi, vajadzēja stāvēt taisni un turēt kājas nesaliektas; viņš jāj ar seju uz priekšu, kamēr es braucu sāniski; un tāpat arī, ja viņam gadītos nokrist, viņš tikai nokūleņotu zāģu skaidās, bet mani riteņi saraustītu gabalu gabalos.

Un šis kravas vilciens tik tiešām gāja kā nelabais dārdēdams un kaukdams, neganti svaidīdamies pagriezienos,

rībinādams pār sliežu savienojumiem, kad viens vagona gals palēcās uz augšu, kamēr otrs šņirkstot slīga lejup vai ari grūdās pa labi tieši tajā brīdī, kad pretējais zvē- las uz kreiso pusi, un man tikai atlika lūgt dievu un cerēt, ka reiz taču vilciens apstāsies. Tomēr tas nestājās. Tam nebija nekādas vajadzības stāties. Pirmo, pēdējo un vienīgo reizi manu klaidu ceļu laikā es nu biju sasniedzis visu, ko varēju vēlēties. Es pametu buferus un lūkoju izrāpties ārpusē uz tādām kā redelītēm vagona sānos; tas bija pūliņš, kura iznākums karājās mata galā, jo ar tādiem vagonu galiem kā šie man vēl nebija nācies sastapties — tie bija kā tīrīt attīrīti no jebkādiem izciļņiem, kur balstīt kāju vai roku.

Dzirdēju lokomotīvi iesvelpjamies un jutu, ka ātrums samazinās. Zināju, ka apstāties vilciens netaisās, bet biju nolēmis izmantot gadījumu, ja gaita cik necik jūtami palēninātos. Sliežu ceļš šinī vietā liecās līkumā, šķērsoja kanāla tiltu un tad virzījās tālāk uz Bristoles pilsētiņu. Sis apstāklis tad arī spieda gausināt ātrumu. Es pieķēros pie sānu redelītēm un gaidīju. Nemaz nezināju, ka tā ir Bristoles pilsētiņa, kurai tuvojamies. Ne jausmas man nebija, kālab īsti temps pagausinās. Apzinājos vienīgi to, ka vēlos tikt projām. Blenzu tumsā, acis iepletis, cenzdamies saskatīt kādu nolēkšanai piemērotu šķērsielu. Atrados vairāk uz vilciena beigām — pirms vēl mans vagons ieripoja pilsētiņā, lokomotīve jau bija stacijai garām, un es manīju, ka tā no jauna uzņem ātrumu.

Tad nāca gaidītā iela. Bija pārāk tumšs, lai saredzētu, cik tā plata un kas atrodas pretējā pusē. Zināju, ka man nepieciešama visa ielas platība, lai spētu noturēties uz kājām pēc atsitiena. Kad atrados vēl šaipus ielas, es no- lēcu. Tas izklausās vienkārši. Bet ar «nolēkšanu» es saprotu, lūk, ko: vispirms, karādamies pie sānu redelītēm, izliecu augumu, cik vien varēju, vilciena gaitas virzienā uz priekšu — tas tālab, lai nolecot ķermenis dabūtu pēc iespējas vairāk atvēzēties atpakaļ. Tad iešūpojos, strauji raudamies sānis un atpakaļ — atpakaļ ar visu sparu, un tad atlaidos, tai pašā mirklī vēl sviezdamies atmuguriski, it kā ar pakausi gribētu skart zemi. Visas šīs pūles bija veltītas tam, lai, cik vien iespējams, pārvarētu vilciena virzes spēku, kas inerces ceļā rāva līdzi manu ķermeni. Kad kājas skāra zemi, ķermenis bija gaisā atliekts atpakaļ četrdesmit piecu grādu leņķī. Tā es mazliet piebremzēju uz priekšu vērstās kustības inerci, jo tai brīdī, kad kājas atsitās, es tūdaļ negāžos ar seju pret zemi. Tā vietā mans augums tikai atslējās stāvus un sāka sliekties uz priekšu. Jo ķermenim taču vēl arvien piemita virzes kustība, kamēr kājām saskarsmē ar zemi šī kustība acumirklī tika pārtraukta. Kāju zudušo virzes kustību man nu vajadzēja atjaunot, cilājot tās, cik veikli vien spēju, un skrienot uz priekšu, lai kājas arvien paliktu zem ķermeņa, kas pēc inerces traucās uz priekšu. Tālab kājas man ņirbēja kā bungu vālītes taisni šķērsām pāri ielai. Nedrīkstēju tās apstādināt. Ja būtu to darījis, tūdaļ būtu izstiepies visā garumā. Man pašam bija jāgādā, ka noturētos uz kājām.

Drāzdamies kā izmesta granāta, bažīgi prātoju, kas gan varētu atrasties ielas otrā pusē, un klusībā cerēju, ka tur nebūs ne mūra siena, ne telegrāfa stabs. Un tad es triecos pret kaut ko. Ak, šausmas! Es to pamanīju tikai acumirkli pirms nelaimes — visnegaidītāko no visa: «kruķi», kas bija stāvējis tumsā. Mēs abi nogāzāmies un ripeniski vien aizkūleņojām pa zemi; un automātiskā kustība valdīja pār šo nožēlojamo radījumu tik spēcīgi, ka sadursmes momentā viņš pastiepa roku un sagrāba mani aiz apkakles, lai nelaistu vairs vaļā. Abi mēs bijām sadauzījušies līdz nesamaņai, un rāms kā jēriņš bija tas klaidonis, pie kura «kruķis» turējās, kamēr nāca pie at- maņas.

Ja vien šim «kruķim» piemita kaut cik iztēles spējas, viņam vajadzēja domāt, 'ka esmu ieradies no kādas citas pasaules, tā tei"kt, tikko nolaidies no Marsa, jo tumsa viņš taču nevarēja saskatīt, ka es lēcu no vilciena. Un tiešam — viņa pirmie vārdi bija: «Kur tu te gadījies?» Nākamie vārdi, pirms es vēl paguvu atbildēt uz pirmajiem, skanēja: «Cits nekas neatliks kā ietupināt tevi.» Šī piebilde, esmu pārliecināts, tāpat bija gluži automātiska. Viņš īstenībā, kā izrādījās, bija pavisam lādzīgs «kruķis», jo vēlāk, kad biju viņam pastāstījis savu «pasaciņu» un palīdzējis nopurināt putekļus no drēbēm, viņš deva man termiņu līdz nākamajam preču vilcienam, lai es varētu atstāt pilsētu. Es izkaulēju vēl divus noteikumus: pirmo, ka preču vilcienam jāiet uz austrumiem, un otro, ka tas nedrīkst būt tiešās satiksmes vilciens, kam visas durvis aizzīmogotas un nobultētas. Tam viņš piekrita, un ar šādiem Bristoles Līguma noteikumiem es paglābos no «noknābšanas».

Nak prata vel viens vakars tajā pašā pusē, kad man tik tikko izdevās izvairīties no kāda «kruķa». Ja es būtu uzklupis viņam virsū, es samīcītu viņu plāceni — es taču joņoju, ko kajas nes, bet man pakaļ, mīdami uz papēžiem, dzinās vairāki citi «kruķi». Tas atgadījās šādi. Toreiz dzīvoju Vašingtona un mitinājos iebraucamā vietā. Manā personiskajā lietošanā bija steliņģis un zirgsegu guba. Par visam šīm ērtībām man gan bija jāmaksā — ikrītu vajadzēja apkopt zirgus. Ja nebūtu uzkūlušies «kruķi», es droši vien dzīvotu tur vēl šodien.

Reiz, kad ap desmitiem vakarā atgriezos savā stallī, lai liktos uz auss, tur gāja kā pa skudru pūzni. Vīri spēlēja uz kauliņiem. Tas iekrita tieši tirgus dienā, un nēģeriem bija nauda. Taču jums būtu jāzina, kā tur izskatījās. Stallim bija durvis uz divi ielām. Ieiedams pa galvenajām durvīm, es pagāju garām kantorim un nokļuvu garā gaitenī ar steliņģiem abās pusēs; staļļa otrs gals atradās pie otras ielas. Gaiteņa pašā vidū zem gāzes spuldzes bija sanākuši bariņā kādi četrdesmit nēģeri. Pats biju galīgi tukšā, piebiedrojos viņiem tikai tāpat, lai paskatītos. Spēlētāji jau bija iekarsuši, likmes auga augumā. Uz grīdas mētājās nauda —' dažāda lieluma monētas. Visi, elpu aizturējuši, sekoja spēlētājiem. Un tad sāka rībēt un dārdēt: kāds lauzās vārtos, kas atradās otras ielas pusē.

Vairāki nēģeri metās uz pretējām durvīm. Es mirkli aizkavējos, lai sagrābstītu pa grīdu izkaisīto naudu. Tā nebija zagšana, tā bija pieņemts: kurš nemetas pa galvu pa kaklu mukt, tas pievāc naudu. Vārti nobrakšķēja, abas puses atsprāga vaļā līdz kājai, un telpā iebruka «kruķu» bars. Mēs metāmies uz otru galu. Kantorī bija tumšs. Pūlis iesprūda šaurajā ejā. Spiešanās bija drausmīga. Viens no nēģeriem izlēca pa logu ar visu rāmi, viņam pakaļ vēl daži. Aizmugurē «kruķi» tvarstīja atpalikušos. Es nokļuvu durvīs reizē ar dūšīgu nēģeri. Viņš izrādījās stiprāks. Nēģeris tā pagrūda mani, ka es apmetu kūleni, un viņš izkļuva laukā pirmais. Tai pašā brīdī viņu trāpīja belziens ar milnu — un nēģeris nogāzās kā vērsis no miesnieka cirvja pieta zvēliena. Izrādījās, ka «kruķi» bija uzmanījuši arī šīs durvis. Viņi saprata, ka ar plikām rokām šitādu baru nesavaldīs, un zvetēja ar savām nūjām no sirds. Pārlēcu pāri pakritušajam nēģerim, izlocījos no rungas, ietriecos kājstarpi kādam «kruķim» un tiku brī-

vībā. Bet tad diedzu gan, ko kājas nes. Man pa priekšu joņoja kāds kārns mulats, es jekāju šim pa pēdām. Mulats, cik nopratu, itin labi pazina pilsētu, un es cerēju, ka viņš aizvedīs kādā drošā vietā arī mani. Šis savukārt bija noturējis mani par «kruķi», kas dzenas pakaļ, un nesās kā plēsts. Es visu laiku minu viņam uz papēžiem un tik tikko nenotriecu vīru līdz nāvei. Galu galā mulatam paslīdēja kāja — un viņš, ceļos nokritis, padevās man. Toties, kad ieraudzīja, ka es nemaz neesmu «kruķis», mani paglāba vienīgi tas, ka viņš bija pagalam iz- pumpējies.

Un tā man vajadzēja šķirties no Vašingtonas — protams, ne jau mulata, bet «kruķu» dēļ. Aizgāju uz staciju un šoreiz ievācos Pensilvānijas ekspreša pirmā vagona bremžu būdā. Kad vilciens jau bija ceļā, man uzmācās šaubas. Šeit atradās četri sliežu pāri cits citam līdzās, un lokomotīves uzņēma ūdeni, nemaz nepieturēdamas. Klaidoņi jau sen bija mani brīdinājuši nekad nebraukt pirmā vagona bremžu būdā tādos vilcienos, kuru lokomotīves uzņem ūdeni brauciena laikā. Nu varu paskaidrot tuvāk. Starp sliedēm novietotas seklas metāla renītes. Kad lokomotīve pilnā gaitā trauc tādai pāri, īpaša caurule ieslīd šajā renē. Tagad nu viss ūdens, kas atrodas renē, šļācas pa cauruli augšup un pilda tendera tvertni.

Kaut kur starp Vašingtonu un Baltimoru, kad es sēdēju uz bremžu būdas platformiņas, gaisā sāka sijāties smalki ūdens puteklīši. Tie itin nemaz netraucēja. Ahā, es nodomāju, tātad nieki vietļ būs, it kā šī ūdens uzņemšana brauciena laikā esot tik bīstama klaidonim, kurš tup uz pirmā vagona platformas. Ko gan kait šāda sīka rasinā- šana? Es sāku pat apbrīnot šo gudro izdomu. Tas tikai ir īsts dzelzceļš! Vai gan vērts runāt par jūsu primitīvajiem rietumu dzelzceļiem … Un tieši šinī mirklī tenderis bija pilns, tomēr renītes gals vēl nebija sasniegts. Varens paisuma vilnis šļācās pāri tendera pakaļējai malai un gāzās man pār galvu. Mani izmērcēja līdz ādai, slapjāks es nebūtu ticis, ja arī ievēlies pašā tvertnē.

Vilciens patlaban tuvojās Baltimorai. Kā jau tas parasts lielajās austrumu pilsētās, dzelzceļa sliedes gulēja zemāk par ielu līmeni plašas tranšejas dibena. Kad vilciens iebrauca apgaismotajā piestātnē, es, tupēdams uz savas platformas, sarāvos cik vien iespējams maziņš. Tomēr kāds dzelzceļa «kruķis» bija mani pamanījis un saka

cilpot pakaļ. Tam pievienojās vēl divi. Biju garām piestātnei un nu tik muku tieši pa sliedēm projām. Izrādījās, ka esmu iekļuvis tādās kā lamatās. Abās pusēs slējās tranšejas stāvās sienas, un es zināju skaidri: ja mēģinājums rāpties pa tām augšup nelaimēsies, es ieslīdēšu «kruķiem» tieši nagos. Skrēju vien uz priekšu, pētīdams tranšejas sienas, vai neatradīšu piemērotu vietu, pa kuru uzrāpties. Beidzot pamanīju šādu vietu. Tā atradās tieši aiz tilta, pa kuru kāda iela šķērsoja tranšejas kanālu. Es trausos pa stāvo nogāzi augšup, ķerdamies ar rokām un kājām. Visi trīs dzelzceļa «kruķi» rāpās man pakaļ.

Nonācis augšā, atrados klajā laukumiņā. Vienā malā pacēlās ne visai augsts valnītis, kas to šķīra no ielas. Nevarēju kavēties ne minūti, lai papētītu to tuvāk. Viņi bija man uz papēžiem. Pieskrēju pie mūra un veiklā lēcienā metos tam pāri. Un te nu man atklājās lielākais pārsteigums mūžā. Ir taču pieņemts domāt, ka sienas viena mala ir tikpat augsta kā otra. Tomēr šī siena bija citāda. Redzat, klajais laukumiņš, kā izrādījās, atradās krietni augstāk par ielas līmeni. Manā pusē mūris bija zems, bet otrā pusē… Nu jā, kad es lēcienā traucos pāri vaļņa virspusei, ne pie kā vairs neturēdamies, man šķita, ka ar kājām pa priekšu gāžos iekšā bezdibenī. Tieši zem manis uz trotuāra ielas laternas gaismā stāvēja «kruķis». Cik spriežams, līdz trotuāram varēja būt kādas deviņas vai desmit pēdas; tomēr pirmajā pārsteiguma mirkli, lidojot gaisā, atstatums man likās divreiz tik liels.

Es gaisā izstiepu ķermeni un gāzos lejup. Vispirms man likās, ka tūdaļ uzkritīšu «kruķim» tieši virsū. Mani svārki nošvīkstēja vien gar viņa uniformu, kad kājas ar skaļu būkšķi atsitās pret ietvi. Taisni brīnums, ka viņu neķēra trieka, jo viņš taču nebija dzirdējis manu iuvošanos. Te jau atkal nolidinājās brīnumainais «cilvēks no Marsa». «Kruķis» tikai palēcās. Viņš cirtās no manis sānis, gluži ka zirgs no a utomobiļa; un tad viņš pastiepa roku pec manis. Ne prātā man nenāca apstāties, lai sniegtu paskaidrojumus. So prieku es atstāju saviem vajātājiem, kas it mudīgi lidoja pāri mūrim tūdaļ pēc manis. Tomēr medības turpinājās tik un tā. Es skrēju pa vienu ielu turp, pa otru atpakaļ, izlocījos ap stūriem, pēdas jaucot, un galu galā man laimējās izmukt.

Iztērējis vienu otru sīknaudas gabalu un šā ne tā nositis kādu stundu laika, es ierados atpakaļ dzelzceļa tran-

šejā, gan ārpus piestātnes spuldžu gaismas loka, un gaidīju vilcienu. Asinis jau bija atvēsušas, un es drebuļoju pie visām miesām, jo drēbes taču man bija caur un cauri izmirkušas. Beidzot kāds vilciens piestāja stacijā. Es gulēju tumsā pieplacis, un laimīgā kārtā man izdevās ielēkt vilcienā, kad tas atstāja staciju, pie tam šoreiz uzmanīju, ka nokļūstu uz otrā vagona platformas. Nu nē, pietiek man peldes «pilnā gaitā». Līdz nākamajai pieturai vilcienam bija jānobrauc jūdžu četrdesmit. Izkāpu apgaismotā stacijā, kas man šķita dīvaini pazīstama. Atkal biju nokjuvis Vašingtonā. Kā nekā es Baltimorā, saspringti domādams tikai par izbēgšanu, skraidīdams pa svešām ielām, slēpdamies aiz stūriem, šaudīdamies šurpu turpu un iedams pa savām pēdām atpakaļ, biju sajaucis virzienu. Biju iekāpis vilcienā, kas gāja atpakaļ. Biju zaudējis vienas nakts miegu, izmērcēts līdz ādai un notrenkāts līdz nāvei — un par visām šīm ciešanām tik un tā atkal nokļuvu turpat, no kurienes uzsāku savu ceļu … Ai nē, dzīve klaidu ceļā nav nekāds rožu dārzs! Tāpēc es atkal tvēru nākamo vilcienu, kas atstāja staciju, un brokastis pēdīgi ēdu Baltimorā.

SATURS

Atzīšanās. Tulk. I. Melnbārde………………………….. 197

Turies! Tulk. 1. Melnbārde……………………………… 210

Raibas ainas. Tulk. 1. Melnbārde…………………….. 226

«Noknābts». Tulk. R. Ezeriņa…………………………. 237

Cietums. Tulk. I. Melnbārde…………………………. . 252

Klaidoņi, kas satiekas naktī. Tulk. /. Melnbārde . . 265

Jaunie pasaules braucēji un zaļknābji. Tulk. I. Melnbārde 282

Divtūkstoš klimstu. Tulk* I. Melnbārde……………….. 295

«Kruķi». Tulk. R. Ezeriņa……………………………… 307

Piezīmes

Nodota salikšanai 1974. g. 4. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 4. aprīli. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 10,25 fiz. iespiedi.; 17,22 uzsk. iespiedi.; 18,92 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 81 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 294/27185-D-4G4. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsis izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pasut, Nr. 4189-L.

[1] pēc Fārenhelta skalas. Pēc Celsija — 4G°.

[2] 1886. gadā Klondaikā tika atklāti bagāti zelta krājumi un sākās «zelta drudzis».

[3] atlantijas okeāna dienvidu un ziemeļu dala,. Klusā okeāna dienvidu un ziemeļu daļa, Ziemeļu ledus okeāns, Indijas okeāna ziemeļu un dienvidu daļa

[4] divdesmit pieci centi.

[5] slēgts bagāžas vagons.

[6] preču vagons.

1 Policisti, kas ļoti brutāli izturas pret arestētajiem.

[8] apkārtceļotāji strādnieki, kas nes sev līdzi gultas drēbes.

[9] viens galons — 4,54 1.

Content

Londons Džeks Ceļš. stāstu krājums

CEĻŠ

ATZĪŠANĀS

TURIES!

RAIBAS AINAS

«NOKNĀBTS»

CIETUMS

KLAIDOŅI, KAS SATIEKAS NAKTĪ

JAUNIE PASAULES BRAUCĒJI UN ZAĻKNĀBJI

DIVTŪKSTOŠ KLIMSTU

«KRUĶI»

SATURS