Londons Džeks

Dienvidjūras stāstI

MAPUHI MĀJA

Lai arī «Aorai» izskatījās smagnēji neveikls, tas ātri slīdēja uz priekšu vieglajā vējā, un kapteinis to pievadīja tuvu rifam, pirms noenkurojās tur, kur izbeidzas lielās bangas. Hikueru koraļļu sala tikai mazliet pacēlās virs ūdens līmeņa, tā bija sabirzušu koraļļu smilšu aplis simt jardu diametrā, divdesmit jūdžu apkārtmērā un trīs četras pēdas virs paisuma augstākā līmeņa. Milzīgās, dzidrās lagūnas dibenā bija daudz gliemežvāku, un no šonera klāja pāri šaurajam koraļļu rifam varēja redzēt, kā strādā nirēji. Taču lagūnā nebija iespējams iekļūt pat preču šonerim. Labvēlīgā ceļavējā kuteriem izdevās iebraukt pa līkumaino un seklo šaurumu, bet šoneri palika ārpusē un iesūtīja tikai laiveles.

«Aorai» veikli nolaida laivu, kurā ielēca pusducis tumšādainu jūrnieku, apjozušies tikai ar sarkanu drānu ap gurniem. Tie ķērās pie airiem, bet laivas pakaļgalā pie stūres nostājās jauneklis baltās drēbēs, kādas tropu zemēs valkā eiropieši. Viņš tomēr nebija eiropietis. Gaišās ādas zeltainais iedegums up zelta dzirkstīgums acu zilajā mirdzumā liecināja par polinēziešu asiņu piejaukumu. Tas bija Rauls, Aleksandrs Rauls, bagātās Marijas Raulas jaunākais dēls. Viņa mātei piederēja vēl seši tādi preču šoneri kā «Aorai». Pie pašas ieejas lagūnā laiva tika pāri krācei un pār mutuļojošajiem paisuma viļņiem sasniedza lagūnas rāmo spoguli. Jaunais Rauls izlēca baltajās smiltīs un sasveicinājās ar slaidu iezemieti. Vīram bija vareni pleci un krūtis, bet labās rokas stumbenis, no kura vēl dažas collas rēgojās laukā laika gaitā izbalojis kauls, liecināja par satikšanos ar haizivi, kas bija laupījusi viņam iespēju nirt pēc pērlēm un padarījusi viņu par sīku intrigantu un pielīdēju.

— Vai zini, Alek? — bija viņa pirmie vārdi. — Mapuhi atradis pērli — un kādu pērli! Tāda vēl nav redzēta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz arī visā pasaulē. Nopērc to! Viņam tā vēl ir. Un neaizmirsti, ka es tev to pirmais pateicu. Viņš ir muļķis, un tu to dabūsi lēti. Vai tev nav tabaka?

Rauls devās tieši uz būdiņu krastā zem pandana koka. Viņš strādāja pie savas mātes par aģentu, un viņa uzdevums bija apbraukāt visas Paumotu salas un uzpirkt žāvētus kokosriekstu kodolus, gliemežvākus un pērles.

Šai darbā Rauls bija vēl iesācējs, šis bija viņa otrais brauciens, un klusībā viņš raizējās par to, ka neprot novērtēt pērles. Bet, kad Mapuhi parādīja savu pērli, Raulam izdevās apvaldīt pārsteiguma izsaucienu un paturēt sejā bezrūpīgas lietpratības izteiksmi. Pērle viņu pārsteidza. Tā bija baloža olas lielumā, tai bija nevainojama forma, un tās baltums vizmaini atspoguļoja visas apkārtējās krāsas Tā bija kā dzīva. Rauls vēl nekad nebija tādu redzējis. Kad Mapuhi ļāva tai ieslīdēt viņa plaukstā, viņš bija pārsteigts par tās smagumu. Tas nozīmēja, ka tā ir lana pērle. Viņš aplūkoja to uzmanīgi caur palielināmo stiklu. Tai nebija nevienas plaisas, nedz arī kādas citas vainas. Tā bija tik dzidra, ka, likās, tūliņ izkusīs gaisa. Ēnā tā liegi mirdzēja, vizmodama kā maiga mēnesnīca. Tā bija tik caurspīdīga, ka, iemetis glāzē ar ūdeni, viņš tikai ar pūlēm varēja to saskatīt. Tā nogrima tik tieši un ātri, ka viņš tūliņ attiecīgi novērtēja tās svaru.

—   Un ko tu gribi par šo pērli? — viņš, veikli tēlodams vienaldzību, vaicāja.

—   Es gribu … — Mapuhi iesāka, un aiz viņa, kā ietvarā iekļaudamas viņa tumšo seju, divu sieviešu galvas un meitenes tumšā galviņa mādamas apstiprināja katru viņa vārdu. Viņas bija izstiepušas kaklus, tikko valdīja satraukumu, un acis viņām kāri mirdzēja. — Es gribu māju, — Mapuhi turpināja. — Tai jābūt ar cinkota skārda jumtu un astoņstūrainu pulksteni ar bumbām pie sienas. Tai jābūt sešas asis garai un ar verandu visapkārt. Mājas vidū jābūt lielai istabai un tajā apaļam galdam, bet pie sienas — pulkstenim ar bumbām. Un jābūt — četrām guļamistabām, pa divi katrā pusē lielajai istabai, un katrā guļamistabā jābūt dzelzs gultai, diviem krēsliem un mazgājamam galdam. Bet mājas otrā pusē jābūt virtuvei, labai virtuvei ar katliem, pannām un plīti. Un šī māja tev jāuzceļ manā salā — Fakaravā.

—  Vai tas ir viss? — Rauls neticēdams prasīja.

- Un lai būtu šujmašīna, — ierunājās Mapuhi sieva Tefara.

—   Neaizmirstiet sienas pulksteni ar bumbām, — piebilda Nauri, Mapuhi māte.

—  Jā, tas ir viss, — Mapuhi noteica.

Jaunais Rauls iesmējās. Viņš smējās ilgi un sirsnīgi Taču smiedamies viņš galvā rēķināja aritmētisku uzdevumu Viņam nekad nebija nācies celt māju un par tās celšanu bija visneskaidrākie priekšstati. Vēl arvien smiedamies, viņš aprēķināja, cik izmaksātu brauciens uz Tahiti pēc materiāliem, paši materiāli, atpakaļceļš uz Fakaravu, materiālu izkraušana un būvdarbi. Rēķinot apaļos skaitļos, vajadzētu četri tūkstoši franču dolāru, citiem vārdiem — divdesmittūkstoš franku. Tas nebija iespējams. Kā viņš varēja zināt šādas pērles vērtību? Divdesmittūkstoš franku bija liela nauda un pie tam — viņa mātes nauda.

—  Mapuhi, — viņš sacīja, — tu esi liels muļķis. Nosaki samaksu naudā.

Bet Mapuhi pakratīja galvu; un trīs galvas viņa aizmugurē pakratījās līdzi.

—  Es gribu māju, — viņš atbildēja. — Tai jābūt sešas asis garai, ar verandu visapkārt.

—   Jā, jā, — Rauls viņu pārtrauca. — Par maju es visu saprotu, bet no tā nekas neiznāks. Es tev došu tūkstoš Čīles dolāru.

Četras galvas vienprātīgi pakratījās, tā izteikdamas klusu noraidījumu.

—   Un kredītu par simt Cīles dolāriem.

—   Es gribu māju, — Mapuhi atsāka.

—   Kāds labums tev būs no mājas? — Rauls jautāja. — Pirmais orkāns aizslaucīs to jūrā. Tev vajadzētu to zināt. Kapteinis Rafi teica, ka arī tagad varot gaidīt orkānu.

—   Tikai ne uz Fakaravas, — Mapuhi atbildēja. — Tur ir daudz augstāks krasts. Uz šīs salas, protams. Ikviens orkāns var noslaucīt Hikueru. Es gribu māju uz Fakaravas. Tai jābūt sešas asis garai, ar verandu visapkārt.,.

Un Rauls vēlreiz noklausījās stāstu par māju. Vairākas stundas no vietas viņš pūlējās izdzīt Mapuhi no galvas šo iedomu, bet Mapuhi māte un sieva, un Ngakura, Mapuhi meita, atbalstīja viņa prasību. Jau divdesmito reizi klausīdamies kārotās mājas sīku aprakstu, Rauls pa vaļējām durvīm ieraudzīja, ka krastā piestāj otra no viņa šonera atsūtīta laiva. Airētāji neizlaida airus no rokām, gatavi tūliņ doties atpakaļ. «Aorai» kapteiņa palīgs izlēca krastā, pārmijā dažus vārdus ar vienroci iedzimto un tad steidzīgi nāca šurp. Piepeši satumsa, jo negaisa mākonis aizklāja sauli. Rauls redzēja, kā pāri lagūnai tuvojas draudīga vētras līnija.

—   Kapteinis Rafi saka, mums jāvācas no šejienes projām, pie velna, — palīgs neapsveicinājies iesaucās. — Ja te ir kāds gliemežvāks, mēs varam riskēt un atgriezties pēc tā arī vēlāk, viņš saka. Barometrs nokrities līdz divdesmit deviņi septiņdesmit.

Vēja brāzma sašūpoja pandana koku viņiem virs galvas un aiztraucās tālāk caur kokosa palmām, notriekdama vairākus gatavus riekstus, kas nokrita ar smagu dunoņu. Tad sāka līt — vispirms tālumā, bet, vētras spara nests, lietus mākonis tuvojās, un lagūnas ūdens sāka kūpēt viļņu vagās. Kad pirmās lāses skarbi nokrita uz lapam, Rauls pielēca kājās.

Tūkstoš Cīles dolāru skaidrā, Mapuhi, — viņš sacīja. Un kredīts par divsimt Cīles dolāriem.

Es gribu māju… — Mapuhi atsāka savu.

—   Mapuhi! — Rauls auroja, lai viņu sadzirdētu. — Tu esi muļķis!

Viņš izskrēja no būdas un cieši blakus kapteiņa palīgam, saliecies pret vēju, devās uz krastmalu pie laivas. Laiva nebija redzama. Tropiskā lietus gāze to aizsedza kā ar sienu, viņi saskatīja sev zem kājām tikai gabaliņu krasta un niknus lagūnas vilnīšus, kas kampa un grauza smiltis. Šais plūdos viņiem līdzās iznira kāda cilvēka stāvs. Tas bija vienrocis Huru-Huru.

—  Vai dabūji pērli? — viņš kauca Raulam ausī.

—   Mapuhi ir muļķis! — Rauls kliedza par atbildi, un nakamaja brīdī viņus jau izšķīra lietus straumes.

Pec pusstundas Huru-Huru, vērodams no rifa jūrmalas krastu, redzeja, ka «Aorai» uzņem abas laivas un pagriežas pret selgu. Bet turpat netālu, it kā atnests uz vētras spār- iem, noenkurojas cits šoneris un nolaida ūdenī laivu. Viņš to pazina. Tā bija «Orohena», kas piedereja metisam To- rikj, tirgotājam, kurš pats apbraukāja salas un droši vien pašlaik stavēja laivā pie stūres. Huru-Huru noirgojās. Viņš zinaja,_ka Mapuhi ir Toriki parādā par pagājušā gada pirktajām mantām.

Vētra bija pārgājusi. Tveicēja saule, un lagūna atkal laistījas gluda kā spogulis. Bet gaiss bija lipīgs kā līme, spieda krūtis, un to bija grūti elpot.

—   Vai zini jaunumu, Toriki? — Huru-Huru jautāja.

—  Mapuhi atradis pērli. Tāda pērle vēl nekad nav atrasta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz arī visā pasaulē. Mapuhi ir muļķis. Pie tam viņš ir tev parādā. Neaizmirsti, ka es tev pateicu pirmais. Vai tev ir tabaka?

Un Toriki devās uz Mapuhi salmu būdu. Viņš bija valdonīgs, bet ne visai gudrs cilvēks. Viņš mierīgi paskatījās uz brīnišķīgo pērli, paskatījās tikai mirkli un mierīgi iebāza to sev kabatā.

—   Tev laimējies, — viņš sacīja. — Tā ir skaista pērle. Es tev došu preces uz kredīta.

—   Es gribu māju … — Mapuhi apmulsis sastomījas.

—  Tai jābūt sešas asis …

<— Ej pie velna ar savām sešām asīm, — tirgotājs viņu pārtrauca. — Tu gribi samaksāt savu parādu, vai ne? Tu man biji parādā tūkstoš divi simti Cīles dolāru. Jauki. Tagad tu man vairs nekā neesi parādā. Mēs esam norēķinājušies. Bez tam es tev vēl došu preces uz kredīta par divi simti dolāriem. Ja es Tahiti šo pērli labi pārdošu, tad atļaušu tev vēl simt dolāru kredīta, kopā tas būs trīs simti. Bet ievēro, tikai tad, ja labi pārdošu pērli. Varbūt man būs jācieš zaudējumi.

Mapuhi sarūgtināts sakrustoja rokas un apsēdās ar noliektu galvu. Viņam nolaupīja pērli. Mājas viņam nebūs, viņš būs samaksājis tikai parādu. Par pērli viņš neko nedabūs.

—  Tu esi muļķis, — sacīja Tefara.

—   Tu esi muļķis, —• atkārtoja viņa māte Nauri. — Kāpēc tu atdevi viņam pērli?

—   Ko man bija darīt? — Mapuhi iebilda. — Es viņam biju parādā. Viņš zināja, ka esmu atradis pērli. Tu pati dzirdēji, ka viņš prasīja, lai to parāda. Es viņam nekā neteicu. Viņš pats zināja. Kāds cits viņam bija pastāstījis. Un es biju viņam parādā.

—   Mapuhi ir muļķis, — iesaucās arī Ngakura. Viņai bija divpadsmit gadu, un viņa vēl nebija pieņēmusies prātā. Lai atvieglotu sirdi, Mapuhi viņai tā iebelza, ka meitene apvēlās, bet Tefara un Nauri sāka raudāt un apbēra Mapuhi pārmetumiem, kā jau sievietes to mēdz darīt.

Krastā stāvēdams, Huru-Huru ieraudzīja, ka trešais viņam pazīstamais šoneris noenkurojas pie ieejas lagūnā un nolaiž laivu. Tā bija «Hira» un ne velti tā saucās, jo piederēja Vācijas ebrejam Levi, visievērojamākajam pērļu uzpircējam, bet Hira, kā zināms, ir tahitiešu dievs, zvejnieku un zagļu aizstāvis.

—   Vai zini visjaunāko? — Huru-Huru vaicāja, kad tuklais un smagnējais Levi bija izkāpis krastā. — Mapuhi atradis pērli. Tāda vēl nav redzēta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz visā pasaulē. Mapuhi ir muļķis. Viņš to pārdeva Toriki par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem — es laukā noklausījos viņu sarunu. Un Toriki arī ir muļķis. Tu vari lēti nopirkt no viņa pērli. Neaizmirsti, ka es tev to pateicu pirmais. Vai tev nav tabaka?

—   Kur ir Toriki?

—   Kapteiņa Linča mājā dzer absintu. Viņš tur ir jau veselu stundu.

Un, kamēr Levi un Toriki dzēra absintu un kaulējās par pērli, Huru-Huru klausījās un dzirdēja, ka viņi vienojas par neticami lielu summu — divdesmit pieciem tūkstošiem franku.

Sai bridi kā «Orohena», tā «Hira», piebraukušas pavisam tuvu krastam, sāka šaut un strauji signalizēt. Kad kapteinis Linčs ar abiem viesiem izgāja laukā, viņi paguva vēl ieraudzīt, ka abi šoneri steigšus apgriežas un dodas projām, nolaizdamr grotes un klīveri un vētras brāzmā zemu nošķiebdamies pār putās balto ūdeni. Tad tie pazuda lietus gāzē.

—   Gan jau atgriezīsies, kad vētra būs pāri, — Toriki sacīja. — Mums vajadzētu tikt projām no šejienes.

—   Barometrs būs nokrities vēl zemāk, — kapteinis Linčs piebilda.

Viņš bija sirms un bārdains, jau par vecu, lai brauktu jura, turklāt slimoja ar astmu, tāpēc bija nospriedis, ka viņš var dzīvot tikai Hikuerā. Nu viņš iegāja mājā paskatīties uz barometru.

—  Ak dievs! —_ pārējie dzirdēja viņu iesaucamies un, iekšā ieskrējuši, pārsteigti redzēja, ka skala rāda jau divdesmit deviņi divdesmit.

Viņi atkal iznāca laukā, lai satraukti vērotu jūru un debesis. Vētras brāzma bija pārskrējusi, bet debesis joprojām nomākušās. Abi šoneri un vēl kāds trešais pilnās burās traucās atpakaļ uz rifu. Kad vējš pieklusa, tiem mazliet nolaida buras, bet pēc minūtēm piecām šoneriem uzpūta pēkšņa brāzma no pretējās puses. Krastā stāvētāji redzēja, ka priekšējās fokburas steigšus lika palaistas va|īgāk un tad nolaistas pavisam. Vētras balss bija skaļa, dobja un draudoša, un ūdens strauji cēlās. Spožs zibens apžilbināja acis un pāršķēla tumšās debesis, un tam sekoja bargi pērkona dārdi.

Toriki un Levi metās skriet uz laivām, pie kam Levi tuntuļoja kā pārbiedēts behemots. Kad abas viņu laivas atstāja lagūnu, pretim traucās laiva no «Aorai». Pie stūres, uzmudinādams airētājus, stāvēja Rauls. Nevarēdams aizmirst pērli, viņš atgriezās, lai pieņemtu Mapuhi noteikumus par māju.

Viņš izlēca krastā tādā negaisa uzbrāzmojumā, ka saskrējās ar Huru-Huru, iekams bija viņu ieraudzījis.

—   Par vēlu, — Huru-Huru gaudoja. — Mapuhi to pārdeva Toriki par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem, un Toriki pārdeva to Levi par divdesmit pieciem tūkstošiem franku. Bet Levi to pārdos Francijā par simttūkstoš frankiem. Vai tev ir tabaka?

Rauls atviegloti nopūtās. Viss viņa satraukums pārgāja. Par pērli vairs nevajadzēja raizēties, kaut arī viņam nebija izdevies to iegūt. Taču viņš neticēja Huru- Huru. Iespējams, ka Mapuhi bija to pārdevis par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem, bet neticami, ka Levi, pazīdams pērles, būtu samaksājis par to divdesmit pieci tūkstoši franku. Rauls nolēma iztaujāt kapteini Linču, bet, sasniedzis vecā jūrnieka māju, atrada viņu, stāvot pilnīgā neziņā pie barometra.

—  Cik, pēc tavām dpmām, rāda? — kapteinis Linčs uztraukts prasīja, noslaucīdams brilles un atkal palūkodamies barometrā.

—   Divdesmit deviņi un desmit, — Rauls atbildēja. — Es vēl nekad neesmu redzējis, ka tas būtu nokrities tik zemu.

—   Domāju gan, ka ne! — kaptenis iespurdzās. — Es jau piecdesmit gadu, kopš zēna dienām, esmu braukājis pa jūrām un nekad to neesmu redzējis tā nokrītamies. Vai dzirdi?

Kādu brīdi viņi ieklausījās, kā viļņi krāc un tricina māju, tad izgāja laukā. Vētra bija aprimusi. Viņi redzēja «Aorai» apmēram jūdzi no krasta. To mētāja un svaidīja milzīgi viļņi, kas cits pēc cita brāzās no ziemeļaustrumiem un nikni atsitās pret koraļļu rifu. Kāds no Raula airētājiem rādīja uz ieeju līcī un kratīja galvu. Palūkojies uz to pusi, Rauls ieraudzīja baltu putu un viļņu jūkli.

—   Es labāk pārnakšņošu pie jums, kaptein, — viņš sacīja, tad lika airētājam izvilkt laivu krastā un sameklēt pajumti sev un saviem biedriem.

—   Tieši divdesmit deviņi, — kapteinis Linčs ziņoja, jo bija iegājis vēlreiz paskatīties barometrā un iznesis laukā krēslu.

Viņš apsēdās un sāka raudzīties uz jūru. Starp mākoņiem parādījās saule, gaiss kļuva smacīgāks, un nejuta ne mazākās vēja pūsmas. Jūras viļņošanās pastiprinājās.

—  No kā gan rodas tādi viļņi, — Rauls pukojās. — Vēja nav, bet paskatieties tikai, paskatieties uz to vilni!

Vairāku jūdžu garais vilnis nesa desmitiem tūkstošu tonnu ūdens, un tā grūdiens kā zemestrīce satricināja trauslo rifu. Kapteinis Linčs apstulba.

—  Ak kungs! — viņš iesaucās, pa pusei paceldamies un atkal atslīgdams atpakaļ krēslā.

—   Bet vēja nav! — Rauls atkārtoja. — Ja būtu vējš, es vēl varētu saprast.

—  Neraizējies, gan tu drīz dabūsi arī vēju, — kapteinis drūmi atbildēja.

Nu viņi abi sēdēja klusēdami. Ādu viņiem norasoja neskaitāmas sīkas sviedru lāsītes, tās saplūda lielākās pilēs, kas savukārt straumēm tecēja lejup. Trūka gaisa, vecais vīrs smagi elsa. Liels vilnis uzbrāzās krastā, apskaloja kokosa palmu stumbrus un noplaka gandrīz turpat pie viņu kājām.

—  Tas pārsniedz visaugstāko līmeni, — kapteinis Linčs sacīja, — un es te dzīvoju vienpadsmit gadu. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Tieši trīs.

Viņiem garām izmisuši pagāja kāds vīrietis un sieviete, vesela suņu bara un bērnu pavadīti. Pagājuši garām mājai, viņi apstājās un, labu brīdi vilcinājušies, apsēdās smiltīs. Pēc dažām minūtēm no otras puses parādījās cita ģimene, vīrieši un sievietes bija apkrāvušies ar visādām mantām. Drīz vien ap kapteiņa mītni bija sapulcējušies vairāki simti visdažādākā vecuma vīriešu un sieviešu. Kapteinis uzrunāja kādu sievieti ar zīdaini uz rokām un dabūja zināt, ka viņas māju vilnis tikko ieskalojis lagūnā.

Šī bija salas visaugstākā vieta, bet pa labi un kreisi milzīgi viļņi jau triecās pāri šaurajam koraļļu rifam un lauzās iekšā lagūnā. Rifs ap lagūnu bija divdesmit jūdžu garš, un nevienā vietā tas nebija platāks par piecdesmit asīm. Pērļu meklēšana pašlaik gāja pilnā sparā, un te bija sapulcējušies iezemieši no visām apkārtējām salām, pat no Tahiti.

—   Patlaban šeit ir vairāk nekā tūkstoš vīriešu, sieviešu un bērnu, — kaptenis Linčs sacīja. — Redzēsim, cik vēl būs palicis līdz rītam.

—   Bet es gribētu zināt, kāpēc nav vēja, — Rauls neatlaidās.

—  Neraizējies, draugs, neraizējies, gan drīz būs raižu diezgan!

Kapteinim Linčām vēl runājot, milzīgs vilnis pārlējās pāri rifam. Jūras ūdens jau triju collu augstumā mutuļoja ap viņu krēsliem. Daudzas sievietes bailēs sāka klusu gaudot. Bērni sažņaugtām rokām raudzījās uz milzīgajiem viļņiem un žēli raudāja. Cāļi un kaķi izmisīgi kūlās pa ūdeni, līdz beidzot it kā sarunājuši meklēja patvērumu uz kapteiņa mājas jumta. Kāds iezemietis ar veselu grozu jaunpiedzimušu kucēnu uzrāpās kokosa palmā un piestiprināja grozu divdesmit pēdu augstumā. Sunēnu māte smilkstēdama un kaukdama lēkāja ūdenī ap koku.

Bet saule spīdēja tikpat spoži, un vēl arvien nebija ne vēja pūsmas. Viņi sēdēja, raudzīdamies uz viļņiem un «Aorai» nejēdzīgo šūpošanos. Kapteinis Linčs vairs nespēja noskatīties uz milzīgajiem viļņu kalniem, kas gāzās pāri rifam. Viņš aizklāja seju rokām un iegāja mājā.

—  Divdesmit astoņi sešdesmit, — atgriezies viņš mierīgi sacīja.

Rokā viņam bija virves ritulis. Viņš sagrieza to divu asu garos gabalos, vienu iedeva Raulam, otru paturēja sev, bet pārējos izdalīja sievietēm, ieteikdams viņām izraudzīties koku un rāpties augšā.

No ziemeļaustrumiem sāka pūst viegls vējiņš, un, sajuzdams tā vēsmu uz vaiga, Rauls kļuva mundrāks. Viņš redzēja «Aorai» sakārtojam buras un atstājam piekrasti un nožēloja, ka nebija uz tā klāja. Šoneris izbēgs no nelaimes, bet sala … Rifam pārbrāzās vilnis, gandrīz notriekdams viņu gar zemi, un viņš noskatīja sev koku. Tad viņš atcerējās barometru un iesteidzās mājā, durvīs sa- skriedamies ar kapteini Linču.

—   Divdesmit astoņi divdesmit, — vecais jūrnieks teica. — Drīz te būs gatavā elle… Kas tad tas?

Gaiss šķita pilns trauksmainas kustības. Māja šūpojās un vibrēja, un viņi izdzirda varenu grāvienu. Logiem nodrebēja rūtis. Divas saplīsa. Istabā ietriecās tāda vēja brāzma, ka viņi tikko noturējās kājās. Pretējās durvis tā aizcirtās, ka pat slēdzene sašķīda. Baltā durvju roktura šķembas izbārstījās pa grīdu. Istabas sienas izpletās kā gaisa balons, kad to strauji piepūš. Tad viņi izdzirda jaunu skaņu, kas atgādināja ložmetēja šāvienus, — viļņa galotne atsitās pret mājas sienu. Kapteinis Linčs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja četri. Viņš uzvilka biezus, zilus vilnas_ svārkus, noņēma barometru no sienas un iebāza dziļajā kabatā. Jauns vilnis ar dobju grūdienu atsitās pret māju, un vieglā celtne sašķiebās, noslīdēdama no pamatiem, un nosēdās, sasvērdamās ar sāniem par desmit grādiem.

Rauls pirmais izkļuva laukā. Vējš satvēra viņu un vēla projām. Viņš ievēroja, ka tagad pūš no austrumiem, Ar milzīgām pūlēm viņš pieplaka pie smiltīm. Kapteinis Linčs, ko vējš nesa kā salmu kūli, uzkrita viņam virsū. Divi «Aorai» jūrnieki nolēca no kokospalmas un steidzās viņiem palīga. Cīnoties pret vēju, tie liecās visneticamākajos līkumos un ik uz soļa ķērās ar rokām pie zemes.

Vecais virs bija tik stīvs, ka nevarēja uzrāpties kokā, tāpēc jūrnieki, sasējuši kopā vairākus īsus virves gabalus, pamazām uzvilka viņu augšā, līdz varēja piesiet galotnē, piecdesmit pēdu virs zemes. Rauls apmeta savu virvi ap kādas citas palmas stumbru un paskatījās apkārt. Vējš iedvesa šausmas. Viņš nebija varējis iedomāties, ka iespējams tāds vējš. Vilnis pārvēlās pāri rifam, samērcēja viņu līdz ceļiem un iegāzās lagūnā. Saule bija nozudusi, iestājās svina pelēks mijkrēslis. Sānos viņam iesitās dažas lietus lāses. Tās bija tik skaudras kā skrotis. Sāļas putas iešļācās sejā. Vaigi dega, it kā būtu iepļau- kāti, un sāpošajās acīs neviļus sariesās asaras. Vairāki simti iezemiešu bija uzrāpušies kokos, un citā reizē Rauls būtu pasmējies par ļaužu ķekariem, kas šūpojās galotnēs. Bet Rauls pats bija dzimis Tahiti. Viņš saliecās, aptvēra abām rokām stumbru, iespieda pazoles koka mizā un saka kāpt pa stumbru uz augšu. Palmas galotnē viņš atrada divas sievietes, divus bērnus un vīrieti. Maza meitenīte, cieši apķērusi, turēja rokās kaķi.

No savas virsotnes viņš pamāja ar roku kapteinim Linčām, un drošsirdīgais sirmgalvis pamāja viņam pretī. Raulu pārsteidza debesis. Tās bija noslīgušas daudz zemāk — patiesībā šķita karājamies tepat virs galvas, bet no svina pelēkām bija kļuvušas melnas. Daudzi vēl sēdēja pulciņos zemē un turējās pie koku stumbriem. Vairākos šādos pulciņos cilvēki lūdza dievu, un vienā sludināja misionārs mormonis. Rauls izdzirda savādu skaņu, ritmisku un vieglu, it kā tālumā čirkstinātu circenis; tas ilga tikai mirkli, bet šajā mirklī viņš paguva neskaidri iztēloties paradīzi un debesu mūziku. Apskatījies viņš ieraudzīja lejā pie kāda koka stumbra lielu ļaužu pulku, kas turējās pie virvēm un cits pie cita. Pēc sejām un vienādajām lūpu kustībām viņš saprata, ka tiek dziedāti korāļi, skaņas nebija saklausāmas.

Vējš vēl arvien pieņēmās spēkā. Rauls nevarēja aprēķināt tā stiprumu, tas jau sen pārsniedza visus viņa priekšstatus par vēja stiprumu, tomēr viņš zināja, ka tas joprojām pieņemas spēkā. Netālu izrāva ar visām saknēm koku, cilvēki, kas pie tā turējās, tika notriekti zemē. Vilnis pārbrāzās pāri šaurajai zemes strēmelei, un cilvēki pazuda. Viss norisinājās ātri. Uz lagūnas balti saputotā ūdens Rauls ieraudzīja izdalāmies melnu galvu un brūnu plecu. Nākamajā mirklī arī tie bija pazuduši. Pārējie koki liecas, lūza un sakrita cits pār citu kā sērkociņi. Raulu pārsteidza vēja spēks. Palma, kurā viņš pats atradās,_ draudoši šūpojās, viena sieviete vaimanāja, cieši apskāvusi meiteni, kas savukārt neizlaida no rokām kaķi.

Vīrietis, kas turēja otru bērnu, pieskārās Raula plecam un pamāja. Rauls paskatījās un ieraudzīja, ka apmēram simt pēdu no viņu koka, šūpodamās kā piedzērusi, aizpeld garām mormoņu baznīca. Tā bija norauta no pamatiem, un tagad vējš un'viļņi to vēla un dzina uz lagūnu. Briesmīgi spēcīgs vilnis satvēra to, sašķieba un trieca pret kokosa palmu puduri. Ļaužu ķekari bira no tām kā nobrieduši rieksti. Vilnis noplakdams atstāja viņus guļam zemē, daži palika nekustīgi, citi locījās un raustījās. Raulam viņi kaut kā atgādināja skudras. Viņš neizbijās. Viņš vairs nejuta baiļu. Gluži lietišķi viņš vēroja, kā nākamais vilnis aizskalo projām visas cilvēku paliekas. Trešais vilnis, milzīgāks par visiem iepriekšējiem, iegrūda lagūnā baznīcu, kur tā, līdz pusei iegrimusi, aizpeldēja pa vējam tumsā, stipri atgādinādama Noasa šķirstu.

Rauls apskatījās pēc kapteiņa Linča mājas un bija pārsteigts, ka tās vairs nav. Viss tiešām norisinājās ļoti ātri. Viņš ievēroja, ka vairāki cilvēki nolaidušies zemē no tiem kokiem, kas vēl bija palikuši neskarti. Vējš atkal bija pastiprinājies. Par to liecināja viņa paša palma. Tā vairs nešūpojās un nelocījās šurp un turp. Tagad tā stāvēja gandrīz nekustēdamās, vējā zemu noliekusies, un tikai drebēja. Bet no šās dreboņas kaklā kāpa nelabums. Tā atgādināja kamertoņa vai Havajas ģitāras stīgu vibrāciju. Visļaunākais bija tas, ka palma vibrēja neparasti ātri. Pat tad, ja tā netiktu izrauta ar visām saknēm, bija skaidrs, ka tādu spiedienu tā ilgi vairs neizturēs un lūzīs.

Rau! Viena jau nolūzusi. Viņš neredzēja, kā tas notika, bet tur, lūk, stāvēja vidū pārlūzuša koka stumbenis. Grūti aptvert, kas īsti bijis, ja nav redzējis pats savām acīm. Lūstošo koku krakšķi un cilvēku izmisuma kliedzieni izgaisa vētras varenajos krācienos. Kad tas notika, Rauls skatījās turp, kur atradās kapteinis Linčs. Viņš redzēja, ka palma bez trokšņa pāršķeļas vidū pušu. Tās galotne ar trim «Aorai» jūrniekiem un veco kapteini aizslīdēja pār lagūnu. Tā nenokrita, bet lidoja pa gaisu kā salmiņš. Viņš vēroju, ka la aizlido apmēram simt soļu un tad iegrimst ūdeni. Vērīgi skatoties, Raulam likās, ka kapteinis Linčs atvadoties vel pamāj viņam ar roku.

Rauls vairs negaidīja. Viņš paraustīja iezemieti aiz pleca un ar zīmēm rādīja, ka jālaižas lejā. Vīrietis gribēja to darīt, bet sievietes no bailēm bija kā pārakmeņojušas, un viņš nolēma palikt ar tām kopā. Rauls apmeta savu virvi ap palmu un laidās lejup. Sāļa ūdens šalts viņu apšļaca no_ galvas līdz kājām. Viņš aizturēja elpu un izmisis turējās pie virves. Vilnis noplaka, un, piespiedies pie koka, Rauls atvilka elpu. Pēc tam viņš sasēja virvi ciešāk, un tad viņam pārvēlās pāri jauns vilnis. Viena sieviete nolaidās lejā un pievienojās viņam, bet iezemietis un otra sieviete ar abiem bērniem un kaķi palika augšā.

Rauls jau no augšas bija novērojis, ka cilvēku pūlīši, kas turējās pie koku stumbriem, palika aizvien mazāki. Nu viņš redzēja, kā tas notika viņa tuvumā. Raulam pašam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai noturētos, bet sieviete viņam blakus kļuva arvien vārgāka. Pēc katra viļņa viņš vispirms bija pārsteigts par to, ka nebija vēl aizskalots, un pēc tam par to, ka nebija aizskalota arī sieviete. Beidzot viņš bija palicis viens. Rauls pacēla galvu. Arī palmas galotne bija nozudusi. Vidū nošķelts, drebēja nobrāztais stumbrs. Rauls bija glābts. Palma turējās ar saknēm, bet vējš tai vairs nebija bīstams. Rauls sāka rāpties uz augšu. Viņš bija tik nespēcīgs, ka kustējās ļoti lēni, un vilnis pēc viļņa apskaloja viņu, līdz viņš paceļas augstāk par tiem. Tad viņš piesēja sevi pie stumbra un sagatavojās vīrišķīgi sagaidīt nakti un visu to nezināmo, kas vēl varēja draudēt.

Tumsā viņš jutās ļoti vientuļi. Reizēm viņam likās, ka pienācis pasaules gals un viņš vienīgais vēl palicis dzīvs. Bet vējš tikai pieauga. Tas pieauga ar katru stundu. Kad pulkstenis pēc Raula aprēķina varēja būt vienpadsmit, vējš bija sasniedzis neiedomājamu spēku. Tas bija kaut kas briesmīgs un mežonīgs, kaucošs zvērs, siena, kura gāžas pāri visam un noslauka savā priekšā visu un kurai nav gala. Raulam šķita, ka viņš ir kļuvis viegls un ēterisks, ka viņš pats kustas un ka viņu neaptveramā ātrumā nes caur kādu bezgalīgu, blīvu masu. Vējš vairs nebija gaisa kustība. Tas bija materializējies kā ūdens vai dzīvsudrabs. Raulam bija tāda sajūta, ka viņš varētu izstiept roku un izraut no tā kādu gabalu tāpat kā no nokauta vērša, ka viņš varētu ieķerties tajā un piespiesties kā pie klints.

Vējš viņu smacēja. Viņš nevarēja pagriezt seju pret to un elpot, jo tas brāzās viņam mutē un nāsīs, izplezdams viņa plaušas kā pūšļus. Tādos brīžos Raulam likās, ka viņa ķermenis blīvi piebāzts ar zemi. Viņš varēja paelpot, tikai piespiedis lūpas pie koka stumbra. Vēja nebeidzamie grūdieni atņēma viņam pēdējos spēkus. Ķermenis un domas pagura. Viņš vairs neko nevēroja, neko neprātoja un bija pa pusei bez samaņas. Viņa apziņā bija tikai viena doma: «Tas ir orkāns.» Šī doma arvien atgriezās, šad tad uzliesmodama kā vāja uguntiņa. «Tas ir orkāns.» Un viņš atkal iegrima nemaņā.

Orkāns visniknāk plosījās no vienpadsmitiem naktī līdz trijiem rītā, un taisni ap vienpadsmitiem pārlūza tas koks, kurā glābās Mapuhi ar savu ģimeni. Mapuhi iznira virs lagūnas, neizlaizdams no rokām savu meitu Ngakuru. Tikai Dienvidjūras salu iemītnieks varēja palikt dzīvs tādā virpulī. Pandana koks, pie kura viņš bija sevi piesējis, kulstījās putās un bangās; tikai turoties pie tā un gaidot un atkal ātri parāpjoties uz augšu, viņam izdevās savu un Ngakuras galvu izsliet virs ūdens, lai ievilktu elpu. Bet gaiss bija sajaukts ar ūdeni, lidojošām putām un blīvu lietu, kas gāzās gandrīz horizontāli.

Līdz lagūnas viņam krastam bija desmit jūdžu. Koku stumbri, baļķi, kuteru un māju paliekas, kas te griezās trakā virpulī, nonāvēja deviņus no katriem desmit nelaimīgajiem, kuri nenoslīka. Pusdzīvi, izmocīti tie iekļuva šās velnišķīgās stihijas dzirnavās un tika samalti putrā. Bet Mapuhi laimējās. Liktenis gribēja, lai viņš iekļūtu izglābušos skaitā. Līdz asinīm sadauzīts, viņš tika izmests smiltīs. Ngakurai bija lauzta kreisā roka, labās rokas pirksti bija samalti, vaigā un pierē bija līdz kaulam dziļa brūce. Mapuhi apķērās apkārt kādam kokam, kas te vēl stāvēja, un, turēdams meiteni un vaidēdams, tvēra pēc elpas, bet lagūnas viļņi apskaloja viņus līdz ceļiem un reizēm līdz viduklim.

Ap trijiem rītā orkāns sāka norimt. Ap pieciem pūta vairs tikai spēcīgs vējš, bet sešos laiks kļuva pavisam rams un spīdēja saule. Jūra nomierinājās. Lagūnas malā, kur viļņošanās vēl nebija norimusi, Mapuhi ieraudzīja to sadragātos ķermeņus, kam nebija izdevies sasniegt cietzemi. Starp tiem droši vien bija arī Tefara un Nauri. Viņš saka iet gar krastu, aplūkodams līķus, un atrada savu sievu, kas gulēja pa pusei ūdenī. Viņš apsēdās un raudāja, izdodams skarbas, dzīvnieciskas skaņas, — tā mežoņi izpauž savas bēdas. Sieviete neveikli sakustējās un ievaidējās. Mapuhi apraudzīja viņu tuvāk. Viņa bija dzīva un nebija pat ievainota. Tefara bija tikai aizmigusi. Arī viņa bija to nedaudzo laimīgo skaitā, kuri izglābās.

No tūkstoš divi simti cilvēkiem, kas iepriekšējā vakarā bija salā, dzīvi bija palikuši tikai trīs simti. Mormoņu misionārs un žandarms tos reģistrēja. Lagūna bija pilna līķiem. Neredzēja vairs nevienas mājas, nedz būdiņas. Visā salā nebija palicis ne akmens uz akmens. Noturējusies bija tikai reti kāda kokosa palma, bet palikušās bija aplauzītas, un tām bija notriekti visi rieksti. Nebija dzeramā ūdens. Seklajās akās, kur uzkrājas lietus ūdens, bija nosēdusies sāls. No lagūnas izzvejoja dažus izmirkušus miltu maisus. Izglābušies izgrieza nokritušo kokosriekstu kodolus un ēda tos. Vietām viņi salīda mazās bedrītēs, kuras izraka smiltīs un pārklāja ar skārda jumtu atliekām. Misionārs pagatavoja primitīvu destilatoru, bet viņš nespēja izdesti- lēt ūdeni trīs simti cilvēkiem. Otrās dienas vakarā Rauls, peldēdamies lagūnā, ievēroja, ka nejūt vairs tik negantas slāpes. Viņš pavēstīja to pārējiem, un drīz vien trīs simti vīriešu, sieviešu un bērnu stāvēja līdz kaklam ūdenī un centās kaut tādējādi remdināt savas slāpes. Līķi peldēja viņiem garām, un viņi klupa pret tiem, kas gulēja lagūnas dibenā. Trešajā dienā ļaudis apraka visus mirušos un sāka gaidīt glābšanas kuģus.

Pa to laiku Nauri, ko orkāns bija atšķīris no viņas ģimenes, piedzīvoja citādas likstas. Kopā ar dēli, pie kura viņa turējās, sadauzīta, nobrāztu un skabargām piedzītu ādu viņa tika pārsviesta pāri rifam un nesta projām jūrā. šeit, milzīgu viļņu kalnu mētāta, Nauri pazaudēja savu dēli. Viņai bija jau gandrīz sešdesmit gadu, bet viņa bija dzimusi šais salās un visu mūžu nodzīvojusi pie jūras. Peldēdama tumsā, aizrīdamās, smakdama un cīnīdamās pēc elpas, viņa sajuta spēcīgu kokosrieksta triecienu sev pa plecu. Vienā mirklī viņa saprata, kas darāms, un satvēra riekstu. Stundas laikā Nauri izdevās notvert vēl septiņus riekstus. Kopā sasieti, tie izveidoja glābšanas jostu, kas noturēja viņu virs ūdens, tai pašā laikā draudēdami viņu arī sadauzīt līdz nāvei. Nauri bija resna sieviete un drīz vien pārklājās zilumiem, bet viņa jau bija pieredzējusi orkānus un, lūdzot savu haizivju dievu, lai pasarga no haizivīm, gaidīja, kad vējš aprims. Bet ap pulksten trijiem viņa bija tādā nemaņā, ka it nekā nesajuta. Viņa nepamanīja arī, ka ap sešiem vējš pilnīgi apklusa. Nauri atjēdzās tikai tad, kad viņu izskaloja smiltīs. Viņa ieķērās tajās ar ievainotām un asiņainām rokām un kājām un rāpās uz augšu, līdz viļņi viņu vairs nevarēja aizsniegt.

Viņa zināja, kur atrodas. Šī mazā saliņa nevarēja būt nekas cits kā Takokota. Te nebija lagūnas. Neviens te nedzīvoja. Hikueru no šejienes šķīra piecdesmit jūdžu. Viņa nevarēja saskatīt Hikueru, bet zināja, ka tā atrodas dienvidos. Pagāja vairākas dienas, un viņa pārtika no kokosriekstiem, kas bija noturējuši viņu virs ūdens. Viņa dzēra to sulu un ēda kodolus, bet nekad pilnīgi neremdināja izsalkumu. Nauri nevarēja būt droša, ka viņu kads izglābs. Viņa redzēja pie apvāršņa glābšanas kuģu dūmus, bet nebija ne mazāko cerību, ka kāds kuģis piestās pie vientuļās un neapdzīvotās Takokotas.

Jau no paša sākuma viņai nedeva mieru līķi. Jūra neatlaidīgi izmeta tos smiltīs, un viņa tikpat neatlaidīgi, kamēr vien pietika spēka, grūda tos atpakaļ jūrā, kur tos saplosīja un aprija haizivis. Kad viņas spēki apsīka, līķi kā baiga josta apņēma salu, un viņa atkāpās no tiem, cik tālu vien varēja, lai gan nekur tālu aiziet nebija iespējams.

Desmitajā dienā pēdējais kokosrieksts bija apēsts un Nauri bija galīgi izžuvusi aiz slāpēm. Viņa vilkās gar krastmalu, meklēdama kokosriekstus. Dīvaini, ka uzpeld tik daudz līķu, bet nav neviena rieksta. Jūrā taču vajadzēja būt ieskalotiem daudziem, daudziem riekstiem, taču bija tikai slīkoņi! Beidzot viņa atmeta cerības un apguļas smiltīs. Tas bija gals. Atlika tikai gaidīt nāvi.

Reiz, atgūdama samaņu, viņa pamazām attapās, ka rau- gas uz kāda slīkoņa galvu, karn ir gaiši sarkans matu cekuls. Vilnis pavēla ķermeni uz viņas pusi un tad atkal aiznesa atpakaļ. Slīkonis apgriezās, un viņa redzēja, ka tam nav sejas. Nauri tomēr šķita pazīstams tā gaiši sarkanais matu cekuls. Pagāja stunda. Nauri nemaz nepūlējas izdibināt, kas ir slīkonis. Viņa gaidīja nāvi, un viņai bija gluži vienalga, kas agrāk bijis šis briesmonis.

Taču pēc stundas viņa lēnām piecēlās sēdus un aplūkoja līķi. Neparasti liels vilnis bija to uzmetis tik augstu, ka mazākie vairs nevarēja aizsniegt. Jā, viņa nebija maldījusies, tāds sarkanu matu cekuls bija tikai vienam cilvēkam Paumotu salās. Tas bija vācu ebrejs Levi, kas bija nopircis Mapuhi pērli un aizvedis to projām ar «ITiru». Tagad skaidrs, ka «Hira» gājusi bojā. Zvejnieku un zagļu dievs bija novērsies no pērļu uzpircēja.

Viņa aizrāpās līdz slīkonim. Krekls tam bija norauts un ap vidu bija redzama ādas josta, kurā glabā naudu. Aizturētu elpu Nauri mēģināja atāķēt sprādzes. Tas izdevās vieglāk, nekā viņa bija domājusi, un viņa steigšus aizrāpās projām pa smiltīm, vilkdama līdzi jostu. Tad viņa attaisīja vienu kabatu pēc otras, bet visas bija tukšas. Kur viņš varēja būt to ielicis? Viņa to atrada pašā pēdējā kabatā — pirmo un vienīgo pērli, ko viņš bija nopircis šai braucienā. Nauri parāpās vēl pāris soļu tālāk, lai nebūtu jāpieskaras slīkoņa jostai, un aplūkoja pērli. Tā bija tā pati, ko Mapuhi bija atradis un ko viņam nolaupīja Toriki. Viņa to pasvārstīja rokā un tīksminādamās paviļāja šurp un turp. Bet viņa nepriecājās par tās skaistumu. Nauri tajā redzēja māju, ko Mapuhi, Tefara un viņa tik rūpīgi bija uzcēluši savās iedomās. Ik reizes, uzlūkodama pērli, viņa redzēja māju visos sīkumos, tur bija pat pulkstenis ar bumbām pie sienas. Tās dēļ bija vērts dzīvot.

Viņa norāva strēmeli no sava ahu un, cieši iesējusi tajā pērli, pakāra sev kaklā. Tad viņa elsodama un vaidēdama sāka vilkties gar krastmalu un uzmanīgi meklēja kokosriekstus. Drīz viņa atrada vienu un, paskatījusies apkārt, arī otru. Viņa pāršķēla riekstu, izdzēra tā sulu, kas garšoja pēc pelējuma, un apēda līdz pēdējai kripatiņai visu kodolu. Mazliet vēlāk viņa atrada iedragātu, no bluķa izdobtu laivu. Tai nebija duļļa, bet viņa nezaudēja cerības un pievakarē atrada arī dulli. Katrs atradums bija laba zīme. Pērle bija talismans. Pirms saulrieta viņa vēl ieraudzīja ūdenī peldam koka kasti. Velkot krastā, tās saturs grabēja, un viņa atrada tajā desmit lašu konservu kārbu. Viņa attaisīja vienu, dauzīdama pret laivas malu. Pa izsisto caurumu viņa izdzēra šķidrumu. Pēc tam viņa vairākas stundas maziem kumosiņiem makšķerēja no kārbas laukā pašu lasi.

Nauri gaidīja palīdzību vēl astoņas dienas. Pa šo laiku viņa nostiprināja laivai dulli, izlietodama visas kokosriekstu šķiedras, ko varēja atrast, un arī sava ahu paliekas. Laivai bija liela sūce, un Nauri nespēja to aizlāpīt, bet viņa izraudzījās kokosrieksta čaulu, kas noderēja par smeļamo. Viņa ilgi domāja, kā pagatavot airi. Ar skārda gabaliņu viņa nodzina sev matus līdz pašai ādai. Tad viņa savija no matiem auklu un piesēja ar to konservu kastes dēli pie trīs pēdas gara koka. Izgrauzusi ar zobiem robiņus, viņa pie tiem nostiprināja auklu.

Pēc astoņpadsmit dienām ap pusnakti viņa nolaida laivu ūdenī un devās atpakaļ uz Hikueru. Nauri bija veca sieviete. Pēc visa pārdzīvotā viņa bija zaudējusi savus taukus, palikuši bija tikai kauli un āda, un mazliet sīkstu muskuļu. Laiva bija liela, domāta trim spēcīgiem airētajiem. Bet Nauri ar paštaisīto airi tika galā viena. Bez tam laivā stipri sūcās ūdens, un trešā daļa laika pagāja, to smeļot laukā. Atausa diena, taču viņa velti lūkojās pec Hikueras. Takokota, palikusi aiz muguras, bija izzudusi pie apvāršņa. Saule tveicēja, un viņas kailais ķermenis pārplūda sviedriem. Viņai bija palikušas divas lašu kārbās, un viņa izsita tām caurumus un izdzēra šķidrumu. Viņai nebija laika izvilkt no kārbas pašu zivi. Straume nesa viņu uz rietumiem, un viņa nezinaja, vai ir pavirzījusies uz priekšu arī uz dienvidiem.

Drīz vien pēc pusdienas, pieceldamās laivā visā augumā, Nauri ieraudzīja Hikueru. Kokospalmu puduru uz salas vairs nebija. Tikai šur tur retumis rēgojās pa aplauzītam stumbram. Ieraugot salu, viņa kļuva mundrāka. Viņa taču atradās tai tuvāk nekā bija domājusi. Bet straume nesa laivu uz rietumiem. Pretodamās straumei, Nauri turpināja airēt. Aira lāpstiņas sējums kļuva vaļīgs, un viņai pagaja daudz laika, savelkot auklu ciešāk. Bez tam vienmēr bija jāsmeļ. Ik pēc pāris stundām viņai vajadzēja mest mieru airēšanai, lai izsmeltu no laivas ūdeni. Un visu laiku Viņa tika nesta uz rietumiem.

Ap saulrietu Hikuera atradās trīs jūdzes dienvidaustrumos no Nauri. Parādījās pilns mēness, un ap pulksten astoņiem sala bija divas jūdzes no viņas tieši austrumos. Nauri pamocījās vēl stundu, bet sala joprojām bija tikpat talu kā iepriekš. Viņa bija iekļuvusi ļoti stiprā straumē, laiva bija pārāk liela, airis nekur nederēja, un viņa izšķieda daudz laika un pūļu, smeļot ūdeni. Bez tam Nauri bija ļoti nogurusi un spēki viņai zuda. Lai viņa pūlējās ka pūlēdamās, laivu nesa uz rietumiem.

Nauri pielūdza savu haizivju dievu, izlēca no laivas un sāka peldēt. Ūdens viņu atsvaidzināja, un laiva drīz vien alika viņai aiz muguras. Pēc stundas zeme jau bija lietni tuvāk. Tad nāca visbriesmīgākais. Taisni viņai priekšā, ne tālāk par divdesmit pēdām, ūdeni pāršķēla milzīga spura. Nauri peldēja tai tieši virsū, un tā lēnām aizslīdēja projām, pagriezdamās pa labi un apmezdama ap viņu loku. Nauri neizlaida spuru no acīm un tikai peldēja. Kad ta nozuda, viņa iegremdēja seju ūdenī un gaidīja. Kad ta atkal parādījās, viņa sāka atkal peldēt. Nauri manīja, ka haizivs nesteidzas. Skaidrs, pēc orkāna tai nebija trūcis barības._ Ja haizivs būtu ļoti izsalkusi, Nauri nešaubījās, ka tā tūliņ mestos viņai virsū. Haizivs bija piecpadsmit pēdu gara un varētu Nauri pārgriezt uz pusēm ar vienu kodienu.

Bet Nauri nebija laika noņemties ar haizivi. Vienalga, vai viņa peldēja vai ne, straume visu laiku nesa viņu projām no zemes. Pagāja pusstunda, un haizivs kļuva drošāka. Redzēdama, ka tai nekas nedraud, tā sāka mest ap Nauri arvien šaurākus lokus un, garām slīdot, nekautrīgi zibsnīja ar acīm. Nauri ļoti labi zināja, ka agrāk vai vēlāk plēsoņa uzdrošināsies mesties viņai virsū. Nauri nolēma rīkoties pirmā. Tas bija izmisuma pilns solis. Nauri taču bija jau veca sieviete, turklāt atradās viena pati jūrā un bija kļuvusi pavisam vārga aiz bada un pārciestajām grūtībām, tomēr, sastapusies ar šo jūras plēsoņu, viņa gribēja novērst tā uzbrukumu, pati uzbrukdama pirmā. Viņa peldēja uz priekšu, gaidīdama izdevīgu brīdi. Beidzot haizivs gausi slīdēja viņai garām tikai astoņu pēdu attālumā. Nauri it kā uzbrukdama metās uz to. Haizivs nikni pasita ar asti un aizbēga, ar savu raupjo sānu nobrāzdama viņai ādu no elkoņa līdz plecam. Tā aizpeldēja airi ar lielu līkumu un beidzot pazuda.

Mapuhi un Tefara gulēja ar skārda gabaliem pārklātā smilšu bedrē un ķildojās.

—   Ja tu būtu darījis, kā es teicu, — Tefara jau tūkstošo reizi pārmeta, — ja tu būtu paslēpis pērli un nebūtu nevienam neko stāstījis, tā būtu tev vēl tagad.

—   Bet Huru-Huru bija kopā ar mani, kad es atvēru gliemežnīcu, es tev jau neskaitāmas reizes esmu to leicis.

—   Un tagad mums vairs nebūs mājas. Rauls man šodien sacīja, ja tu nebūtu pārdevis Toriki pērli…

—   Es to nepārdevu. Toriki mani apzaga …

—   Ja tu nebūtu pārdevis pērli, viņš tev dotu pieci tūkstoši franču dolāru, kas ir tikpat kā desmittūkstoš Cīles dolāru.

—   Viņš būs apspriedies ar savu māti, — Mapuhi paskaidroja. — Viņa gan kaut ko saprot no pērlēm.

—   Bet tagad mums vairs nav peries, — Tefara žēlojās.

—  Toties es samaksāju Toriki savu parādu. Tas tomēr ir tūkstoš divi simti dolāru.

—   Toriki ir beigts! — Tefara iekliedzās. — Nekas nav zināms par viņa šoneri. Tas ir aizgājis bojā kopā ar «Aorai» un «Hiru». Vai Toriki tev dos trīs simti dolāru kredīta, kā solījās? Nē, jo Toriki ir beigts. Un, ja tu nebūtu atradis pērli, vai tu tagad būtu Toriki parādā tūkstoš divi simti dolāru? Nē, jo Toriki ir beigts un mirušajiem nekas nav jāmaksā.

—   Bet Levi nesamaksāja Toriki, — Mapuhi sacīja. — Viņš iedeva tam papīra gabaliņu, pret kuru Papeetē varētu saņemt naudu. Taču tagad Levi ir beigts un nevar samaksāt;' un Toriki ir beigts, un papīrs pazudis kopā ar viņu, bet pērle pazudusi ar visu Levi. Tev taisnība, Tefara. Esmu paspēlējis pērli un neesmu nekā par to dabūjis. Labāk gulēsim.

Piepeši viņš pacēla roku un ieklausījās. Ārpusē bija dzirdamas tādas skaņas, it kā kāds smagi un ar mokām elpotu. Kāda roka grābstījās ap pinumu, kas aizsedza ieeju.

—  Kas tur ir? — Mapuhi iesaucās.

—       Nauri, — skanēja atbilde. — Vai nezināt, kur ir mans dēls Mapuhi?

Tefara iekliedzās un satvēra vīra roku.

—   Spoks! — zobiem klabot, viņa čukstēja. — Spoks!

Mapuhi seja aiz šausmām kļuva dzeltena. Viņš bailīgi

piespiedās sievai.

—       Labā sieviete, — viņš stomījās, cenzdamies pārvērst savu balsi. — Es labi pazīstu tavu dēlu. Viņš dzīvo lagūnas austrumu krastā.

Ārpusē atskanēja nopūta. Mapuhi kļuva mundrāks. Viņš bija pievīlis garu.

—       Bet no kurienes tu nāc, labā sieviete? — viņš vaicāja.

—   No jūras, — skanēja skumīga atbilde.

—       Tā jau es domāju! Tā jau es domāju! — ievaimanājās Tefara, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ.

—       No kura laika Tefara pārnakšņo svešās mājās? — Nauri balss jautāja.

Mapuhi uzmeta sievai baiļu un pārmetumu pilnu skatienu. Viņas balss bija nodevusi viņus abus.

—       Un no kura laika mans dēls Mapuhi atsakās no savas vecās mātes? — balss turpināja.

—       Nē, nē, es ne — Mapuhi nav atteicies no tevis, — viņš iesaucās. — Es neesmu Mapuhi. Es tev saku, ka viņš ir lagūnas austrumu krastā.

Ngakura uztrausās sēdus un sāka raudāt. Pinums sakustējās.

—   Ko tu dari? — Mapuhi prasīja.

—   Es eju iekšā, — Nauri balss atbildēja.

Pinuma gals cēlās uz augšu. Tefara gribēja palīst zem segas, bet Mapuhi viņu nelaida. Viņam vajadzēja kāda, pie kā turēties. Drebēdami pie visām miesām, klabošiem zobiem, acis iepletuši, viņi raudzījās uz pinumu. Bedrē ielīda Nauri — slapja un bez ahu.

—       Tu varētu iedot savai vecajai mātei nodzerties, — spoks žēli sacīja.

—   Iedod viņai nodzerties, — Tefara drebošā balsī teica.

—       Iedod viņai nodzerties, — Mapuhi savukārt teica Ngakurai.

Un viņi abi izgrūda Ngakuru laukā no segas apakšas. Pēc brītiņa Mapuhi, bailīgi palūrējis, redzēja, ka spoks dzer. Kad tas izstiepa trīcošo roku un uzlika uz viņējās, viņš sajuta šīs rokas svaru un pārliecinājās, ka tas nav spoks. Tad viņš izlīda no segas apakšas un izvilka līdzi arī Tefaru. Drīz vien viņi visi klausījās Nauri stāstu. Un, kad viņa pastāstīja par Levi un ielika Tefarai rokā pērli, pat Tefara atzina, ka viņas vīramāte ir dzīvs cilvēks.

—       Rīt no rīta, — Tefara sacīja, — tu pārdosi pērli Raulam par pieciem tūkstošiem franču dolāru.

—   Bet māja? — Nauri iebilda.

—       Viņš uzcels māju, — Tefara atbildēja. — Viņš saka, tā izmaksāšot četri tūkstoši franču dolāru. Bet par tūkstoš franču dolāriem viņš dos mums preces uz kredīta, tas ir, par divi tīkstošiem Cīles dolāru.

—   Un vai māja būs sešas asis gara? — Nauri jautaja.

—   Jā, — Mapuhi atbildēja, — sešas asis.

—   Un vai vidus istabā būs pulkstenis ar bumbām?

—   Jā, un apaļais galds arī būs.

—       Tad iedodiet man kaut ko ieēst, esmu izsalkusi, — Nauri mierīgi sacīja. — Un pēc tam mēs liksimies gulēt, jo esmu nogurusi. Bet rīt, pirms pārdodam pērli, parunāsimies vēl par māju. Tos tūkstoš franču dolārus labāk ņemt skaidrā. Ja pērk preces no tirgotājiem, tad nauda vienmēr ir labāka nekā kredīts.

VAĻA ZOBS

Daudz gadu aizritējis kopš tās dienas, kad Džons Stār- hersts Revas ciema misionāru namiņā darīja zināmu savu nodomu sprediķot visā Viti Levu, kas tulkojumā nozīmē «Lielā Zeme». Ta ir visprāvākā sala Fidži arhipelāgā, kas sastāv no daudzām prāvām salām, neskaitot simtiem sīku saliņu. Šur tur piekrastē bija apmetušies misionāri, tirgotāji, trepangu zvejnieki un no vaļu medību kuģiem aizbēgušie, kuri dzīvoja, nezinot, kas viņus sagaida rīt. Zem viņu mitekļu logiem cēlās dūmi no svētajiem pavardiem, un iedzimtie vilka uz dzīrēm nogalināto līķus.

«Lotu» pievēršana kristīgajai ticībai — virzījās uz priekšu gausi un bieži vien pat atpakaļgaitā. Vadoņiem, kuri bija pasludinājuši sevi par kristīgajiem un mīļi uzņemti baznīcas klēpī, piemita nožēlojams paradums reižu reizēm atkrist no ticības, lai iebaudītu kāda sevišķa nīstama ienaidnieka gaļu. «Ja neēdīsi tu, apēdīs tevi,» — tāds bija šīs zemes likums. «Ja neēdīsi tu, apēdīs tevi,» — tāds šis likums solījās pastāvēt vēl gadiem ilgi. Tādi vadoņi kā Tanoa, Tuiveikoso un Tuikilakila bija apēduši vārda tiešā nozīmē simtiem savu tuvāko. Taču visus rīmas pārspēja Ra Undreundre, kas dzīvoja Takiraki. Viņš uzskaitīja savus gastronomiskos varoņdarbus. Akmeņu rinda pie viņa mājas rādīja, cik ienaidnieku viņš notiesājis. Šī rinda bija divdesmit trīsdesmit soļu gara, un tajā bija astoņi simti septiņdesmit divi akmeņi. Katrs akmens nozīmēja vienu apēsto. Akmeņu rinda būtu pastiepusies garāka, ja Ra Undreundre, sev par nelaimi, sadursmē Somo-Somo biežņā nebūtu dabūjis šķēpu krustos un nebūtu celts galdā Naungvali, kura pieticīgajā rindiņā varēja saskaitīt tikai četrdesmit astoņus akmeņus.

Smagā darba un drudža nomocītie_ misionāri ietiepīgi darīja savu, dažbrīd krizdami izmisumā un gaidīdami kādu īpašu zīmi, kādu svētā gara uzliesmojumu, kas nestu viņiem bagātu dvēseļu ražu. Fidži kanibāli tomēr bija un palika stūrgalvji. Sprogainie cilvēkēdāji negribēja atteik-

(ies no saviem gaļas podiem, kamēr cilvēku miesas raža bija tik bagāta. Laiku pa laikam, pieēdusies līdz kaklam, viņi apmānīja misionārus, palaizdami baumas, ka tādā un tādā dienā sarīkos slaktiņu un cepināšanu. Misionāri tad steidza glābt nāvei nolemtos, izpērkot viņus ar tabakas pakām, katūna gabaliem un kreļļu kvartām. Ar šādiem izdevīgiem tirdzniecības darījumiem vadoņi tika vaļā no dzīvās gaļas pārpalikuma. Turklāt viņi katrā laikā varēja iziet medībās un papildināt savus krājumus.

Tāds bija stāvoklis, kad Džons Stārhersts pasludināja, ka sprediķos Lielajā Zemē no viena krasta līdz otram un vispirms dosies kalnos uz Revas nepieejamajām iztekām. Viņa vārdi samulsināja visus.

Šejienes skolotāji klusi raudāja. Divi misionāri, Stār- hersta biedri, centās viņu atrunāt. Revas vadonis brīdināja viņu, ka kalnieši noteikti «kai-kai» viņu («kai-kai» nozīmē apēst) un ka viņam, Revas vadonim, kas pakļāvies «lotu», tādā gadījumā būs jāpiesaka kalniešiem karš. Viņš labi saprata, ka neuzvarēs kalniešus. Tāpat viņš labi saprata, ka ienaidnieki nobrauks pa upi līdz Revas ciemam un izlaupīs to. Bet kas cits viņam atlika? Ja jau Džons Stārhests par katru cenu gribēja, lai viņu apēd, tas nozīmēja, ka būs karš, kas prasīs simtiem dzīvību.

Tās pašas dienas pievakarē pie Džona Stārhersta ieradās Revas vadoņu delegācija. Viņš pacietīgi uzklausīja vīrus un pacietīgi strīdējās ar viņiem, bet ne par mata tiesu neatkāpās no sava nodoma. Saviem biedriem viņš paziņoja, ka nealkst moku, ka viņš sadzirdējis aicinājumu sludināt dieva vārdu Viti Levu un tikai izpilda tā kunga gribu.

Tirgotājiem, kas bija atnākuši pie viņa un centās atrunāt viņu visdedzīgāk, Džons Stārhersts teica:

— Jūsu iebildumi nav pārliecinoši. Jūs esat noraizējušies vienīgi par to, lai neciestu jūsu tirdzniecība. Jūs esat ieinteresēti taisīt naudu, bet es cenšos glābt dvēseles. Sīs tumsonīgās zemes pagāni ir jāglābj.

Džons Stārhersts nebija fanātiķis. Viņš pirmais noliegtu šādu apvainojumu. Viņš bija pavisam saprātīgs un praktisks. Viņš ticēja, ka iecerētā misija vainagosies panākumiem, un jau redzēja, kā Svētā gara dzirksts iedegas kalniešu dvēselēs un atdzimšana, sākusies kalnos, pārstaigā visu Lielo Zemi krustām šķērsām, no jūras līdz jūrai un līdz salām jūras vidū. Viņa lēnīgajās, pelēkajās acīs kvēloja nevis neprala liesma, bet rāma apņēmība un nepašķobāma ticība augstākai varai, kas viņu vada.

Viens vienīgs cilvēks atbalstīja Džona Stārhersta nodomu, un šis cilvēks bija Ra Vatu, kas slepus nostājās viņa pusē un piedāvāja pavadoņus līdz kalnu pakājei. Džons Stārhersts savukārt bija joti apmierināts ar Ra Vatu izturēšanos. Pār šo nelabojamo pagānu, kura sirds bija tikpat melna, cik viņa darbi, sāka aust apskaidrība. Viņš pat runāja par to, ka kļūs «lotu». Tiesa, pirms trim gadiem viņš bija izteicis līdzīgu nodomu un droši vien būtu ticis uzņemts baznīcas klēpī, ja Džons Stārhersts nebūtu iebildis pret to, ka Ra Vatu ņem līdzi arī savas četras sievas. Ra Vatu bija pret monogāmiju ekonomisku un ētisku apsvērumu dēļ. Bez tam viņu bija aizvainojusi misionāra sīkumainā piesiešanās, un, lai pierādītu, ka ir brīvs cilvēks un goda vīrs, viņš bija laidis Stārherstam ar savu smago kaujas vāli. Stārhersts bija izglābies, mezdamies viņam virsū, sažņaugdams viņu un nelaizdams vaļa, kamēr nebija ieradušies palīgi. Tagad tas viss bija piedots un aizmirsts. Ra Vatu bija nolēmis pāriet kristīgajā ticība ne vien kā atgriezts pagāns, bet arī kā atgriezts poligāmists. Viņš tikai pagaidīs, tā Ra Vatu mierināja Stārherstu, līdz nomirs viņa vecākā sieva, kas bija ļoti slima.

Džons Stārhersts brauca augšup pa gauso Revu vienā no RaJVatu laiviņām. Šai laiviņai vajadzēja divās dienās nogādāt viņu līdz neizbraucamām vietām un pēc tam griezties atpakaļ. Tālu priekšā pret debesīm slējās milzīgi dūmaka tīti kalni — Lielās Zemes kalnu grēda. Visu dienu Džons Stārhersts skatījās uz tiem ar nepacietību un ilgām.

Reizēm viņš klusībā lūdza dievu. Dažreiz kopā ar viņu dievu lūdza Narau, šejienes skolotājs, kurš bija pievērsies «lotu» jau septiņus gadus — kopš tās dienas, kad viņu no ugunskura paglāba doktors Džeims Ellerijs Brauns, izpirkšanai iztērējot nieka simts tabakas pakas, divas flaneļa segas un lielu viskija pudeli. Pavadījis divdesmit stundas vienatnē un lūgšanās, Narau pēdējā brīdī bija izdzirdējis aicinājumu doties līdzi Džonam Stārherstam kalnos.

— Skolotāj, es iešu tev līdzi, — viņš bija paziņojis.

Džons Stārhersts bija apsveicis viņa lēmumu ar atturīgu prieku. Nudien dievs stāvēja viņam klāt, ja jau gars bija pamodies tādā mazdūšīgā radījumā kā Narau.

—   Man, visvājākajam tā kunga traukam, patiešām nav gara, — sēdēdams laiviņā, Narau teica ceļojuma pirmajā dienā.

—   Tev ir jātic, vēl stiprāk jātic, — misionārs iegalvoja viņam.

Tajā pašā dienā augšup pa Revu devās vēl viena laiviņa. Bet tā brauca nopakaļ un centās palikt nemanīta. Arī šī laiviņa piederēja Ra Vatu. Tajā sēdēja Erirola, Ra Vatu brālēns un uzticams rokaspuisis, bet nelielā groziņā, kuru viņš nelaida laukā no rokām, atradās vaļa zobs. Tas bija lielisks zobs, veselas sešas collas garš, skaisti veidots, gadu gaitā kļuvis dzeltenīgi sārts. Arī šis zobs piederēja Ra Vatu, bet, kad tāds zobs sāk iet no rokas rokā, Fidži parasti notiek kaut kas ievērības cienīgs. Jo redziet, kā ir ar to vaļa zobu: tas, kurš saņēmis to kā dāvanu, nedrīkst noraidīt lūgumu, kas tiek izteikts dāvinot vai pēc kāda laika. Lūgt var visu ko, sākot ar cilvēka dzīvību un beidzot ar cilšu savienību, un neviens fidžietis nav tik zemu kritis, lai pieņemtu zobu, bet noraidītu lūgumu. Dažreiz lūgums paliek neizpildīts vai arī tā izpilde tiek novilcināta, bet tad sekas ir bēdīgas.

Sava ceļojuma otrās dienas beigās Džons Stārhersts atpūtās Revas augštecē pie kāda ciema vadoņa, vārdā Mongondro. Otra rītā viņš kopā ar Narau gatavojās kājām doties uz dūmakainajiem kalniem, kas tagad tuvumā šķita zaļi un samtaini. Mongondro bija lādzīgs, tuvredzīgs večuks, kurš sirga ar elefantiāzi un vairs nebija noskaņots karot. Viņš uzņēma misionāru viesmīlīgi, pacienāja ar labumiem no sava galda un pat aprunājās ar viņu par reliģiju. Mongondro gribēja visu zināt un sagādāja Džonam Stārherstam lielu prieku, lūgdams pastāstīt, kā viss pastāv un kā sācies. Pabeidzis īso apskatu par pasaules radīšanu, kā tā aprakstīta pirmajā Mozus grāmatā, misionārs redzēja, ka Mongondro ir dziļi aizkustināts. Kādu laiku vecais virsaitis klusēdams smēķēja. Tad viņš izņēma pīpi no mutes un skumīgi pašūpoja galvu.

—   Tas nevar būt, — viņš teica. — Es, Mongondro, jaunības dienās labi strādāju ar cirvi. Un tomēr man bija vajadzīgi trīs mēneši, lai uztaisītu vienkoci — mazu vien- koci, ļoti mazu vienkoci. Un tu saki, ka visu šo zemi un ūdeni ir radījis viens cilvēks …

—   Nē, to radījis dievs, vienīgais īstais dievs, — misionārs pārtrauca viņu.

—   Tas ir viens un tas pats, — Mongondro turpinaja. — Visa zeme un viss ūdens, koki, zivis, krūmi,_ kalni, saule, mēness un zvaigznes — tas viss radīts sešās dienās? Nē, nē! Es tev saku, jaunības dienās es biju veikls puisis, un tomēr man bija vajadzīgi trīs mēneši, lai uztaisītu nelielu vienkoci. Ar šo pasaciņu var biedēt mazus bērnus, bet neviens vīrietis tai neticēs.

—   Es esmu vīrietis, — sacīja misionārs.

—  Jā, tu esi vīrietis. Bet manam tumšajam prātiņam nav lemts saprast to, kam tu tici.

—   Kad es tev saku, es ticu, ka viss ir radīts sešas dienās.

—   Lai nu tā būtu, lai nu tā būtu, — vecais kanibals nomurmināja mierinošā tonī.

Līdzko Džons Stārhersts un Narau bija aizgājuši pie miera, Erirola ielavījās vadoņa būdā un pēc diplomātiskam pārrunām pasniedza Mongondro vaļa zobu.

Vecais virsaitis ilgi grozīja to rokās. Zobs bija skaists, un večuks ļoli kāroja dabūt to savā īpašumā. Taču viņš nojauta, ko viņam lūgs. «Nē, nē… Vaļa zobs ir skaists, bet…» — un, kaut gan virsaitim tecēja siekalas, viņš laipni atteicās un atdeva zobu Erirolam.

Maza gaismiņā Džons Stārhersts garos ādas zābakos jau soļoja pa taciņu cauri krūmiem, un viņam pa pēdām sekoja uzticamais Narau, bet misionārs pats gāja pa pē- dārn kailam pavadonim, ko bija iedevis Mongondro, lai parādītu ceļu līdz nākamajam ciematam, kuru viņi sasniedza ap pusdienas laiku. Tālāk viņus veda cits pavadonis. Kādu jūdzi aiz viņiem kājoja Erirola, pārmetis pār plecu groziņu ar vaļa zobu. Jau divas dienas viņš gāja nopakaļ misionāriem un piedāvāja zobu ciemu vadoņiem. Bet tie cits pēc cita atteicās no zoba. Šis zobs parādījās tik drīz pēc misionāra ierašanās, ka vadoņi noskārta, ko viņiem lūgs, un nepieņēma dāvanu.

Ceļinieki gāja aizvien dziļāk kalnos, bet Erirola nogriezās pa slepenu taku, aizsteidzās misionāram priekšā un sasniedza Buli cietoksni Gatokā. Buli nezināja, ka Džonam Stārherstam kuru katru brīdi jābūt klāt. Un zobs bija skaists — neparasts, reti sastopamas krāsas eksemplārs. Zobs tika pasniegts publiski. Gatokas Buli apkārt stāvēja viņa tuvākie palīgi, bet aiz muguras trīs mušu gaiņātāji, un Buli, kas sēdēja uz savas labakās masas, labpatika saņemt no ziņneša rokām va|a zobu, ko bija sūtījis Ra Vatu un kalnos nogādājis Ra Vatu brālēns Erirola. Dāvana tika pieņemta, aplausiem skanot un visiem palīgiem, ziņnešiem un mušu gaiņātājiem pilnā rīklē kliedzot:

—  Ai Voi! Voi! Voi! A! Voi! Voi! Voi! A tabua Ievu! Voi! Voi! A mudua, mudua, mudua!

—   Drīz ieradīsies cilvēks, baltais cilvēks, — sāka Erirola, ieturējis pienācīgu pauzi. — Viņš ir misionārs un ieradīsies šodien. Ra Vatu ir izteicis vēlēšanos dabūt viņa zābakus. Viņš grib pasniegt tos savam labajam draugam Mongondro un katrā ziņā kopā ar kājām, jo Mongondro ir vecs un zobi viņam vairs nav nekādi stiprie. Gādā, o, Buli, ka zābaki tiek nosūtīti kopā ar kājām! Viss pārējais var palikt tepat.

Prieks par vaļa zobu Buli acīs apdzisa, un viņš neziņā paraudzījās apkārt. Taču dāvana jau bija pieņemta.

—  Tādam sīkumam kā misionārs nav nozīmes, — Erirola pateica priekšā.

—   Nē, tādam sīkumam kā misionārs nav nozīmes, — Buli nomierinājies piebalsoja. — Mongondro dabūs zābakus. Ei, jaunekļi, kādi trīs vai četri izejiet pretī misionāram! Tā kā jūs atnestu zābakus!

—   Par vēlu, — teica Erirola. — Paklausieties! Viņš nāk.

Izlauzies no krūma biežņas, Narau pavadībā uz skatuves iznāca Džons Stārhersts. No izdaudzinātajiem zābakiem, kas, brienot pāri upei, bija piesmēlušies pilni, ik uz soļa šļācās ārā tievas ūdens strūkliņas. Stārhersts aplaida apkārt liesmojošas acis. Nesatricināmas ticības iedvesmots, brīvs no šaubām un bailēm — viņš bija sajūsmā par visu, kas atklājās skatienam. Stārhersts zināja, ka ir pirmais baltais cilvēks, kas jebkad spēris kāju Gatokas kalnu cietoksnī.

No zālēm pītās būdiņas bija pielipušas pie stāvās kalna nogāzes vai arī karājās virs mutuļojošās Revas. Abās pusēs slējās varenas kraujas. Saule šajā šaurajā aizā iespīdēja labi ja trīs stundas. Te nebija ne kokospalmu, ne banānu, kaut gan visu kā bieza sega klāja tropu augi, kuru gaisīgie zari stīgoja lejup gar kraujajām klinšu sienām un ietiecās katrā plaisā. Aizas attālākajā galā Reva ar vienu lēcienu no astoņsimt pēdu augstuma sasniedza zemi, un gaiss klinšu cietoksnī pulsēja līdzi ūdenskrituma ritmiskajai dārdoņai.

Džons Stārhersts redzēja, ka no Buli būdas iznāk Buli ar pavadoņiem.

—       Es nesu jums labas vēstis, — misionārs sveicinot uzrunāja viņus.

—   Kas tevi sūta? — klusi jautāja Buli.

—   Dievs.

—       Tādu vārdu Viti Levu nezina, — Buli teica pavīpsnādams. — Kādu salu ciemu vai kalnu pāreju vadonis viņš ir?

—       Viņš ir visu salu, visu ciemu, visu kalnu pāreju vadonis, — Džons Stārhersts svinīgi atbildēja. — Viņš ir debesu un zemes valdnieks, un es esmu atnācis nest jums viņa vārdu.

—       Vai viņš mums atsūtījis va|a zobu? — nekaunīgi jautāja Buli.

—   Nē, bet vērtīgāks par vaļa zobu ir …

- Vadoņi ir paraduši sūtīt cits citam vaļa zobu, — viņu pārtrauca Buli. — Vai nu tavs vadonis ir skopulis, vai tu pats esi muļķis, dodamies kalnos tukšām rokām. Raugi, daudz devīgāks cilvēks ir aizsteidzies tev priekšā.

To teikdams, viņš parādīja no Erirolas saņemto vaļa zobu.

Narau novaidējās.

—       Tas ir Ra Vatu vaļa zobs, — viņš čukstēja Stārherstam. — Es to labi pazīstu. Nu mums ir beigas.

—       Labi darīts, — teica misionārs, noglāstīdams savu garo bārdu un sakārtodams brilles. — Ra Vatu ir parūpējies, lai mūs labi uzņem.

Bet Narau atkal novaidējās un parāvās tālāk no cilvēka, kuram tik uzticīgi bija sekojis.

—       Ra Vatu drīz kļūs «lotu», — sacīja Stārhersts, — un es esmu atnesis «lotu» arī jums.

—       Man nav vajadzīgs tavs «lotu», — uzpūtīgi atteica Buli, — un es esmu nolēmis nogalināt tevi jau šodien.

Buli pameta ar roku vienam no saviem garajiem kalniešiem, un tas iznāca priekšā, vēzēdams rungu. Narau šāvās uz tuvāko būdu, meklēdams glābiņu starp sievietēm un masām, bet Džons Stārhersts lēca uz priekšu un, izvairījies no rungas, aptvēra sava bendes kaklu. Ieguvis tādu priekšrocību, viņš ņēmās pārliecināt pagānus. Viņš to darīja, zinādams, ka cīnās par savu dzīvību, taču šī doma viņu nedz satrauca, nedz biedēja.

—  Tas būs slikts darbs, ja tu mani nogalināsi, — viņš teica bendem. — Es neesmu nodarījis tev nekā ļauna un arī Buli neesmu nodarījis nekā ļauna.

Misionārs bija tik stingri apķēris šā cilvēka kaklu, ka pārējie neuzdrošinājās sist viņam ar savām rungām. Viņš nelaidās vaļā un aizstāvēja savu dzīvību, cenzdamies pārliecināt tos, kuri alka viņa nāves.

—   Es esmu Džons Stārhersts, — viņš mierīgi turpināja, — esmu nostrādājis Fidži trīs gadus — un ne jau lai iedzīvotos. Es esmu te, starp jums, jūsu pašu labā. Kādēļ mani vajadzētu nogalināt? Ja mani nogalinās, nevienam no tā nebūs nekāda labuma.

Buli pablenza uz vaļa zobu. Viņam par šo slepkavību bija labi samaksāts.

Misionāru bija ielencis kailu mežoņu bars, un visi centās tikt viņam klāt. Atskanēja nāves dziesma — nokaitētas krāsns dziesma, un Stārhersta balss vairs nebija dzirdama. Bet viņš tik izmanīgi bija aptinies ar savu ķermeni apkārt bendem, ka neviens neiedrīkstējās pacelt rungu nāvējošam sitienam. Erirola smīnēja, un Buli aiz- svilās.

—   Izklīst! — Viņš uzkliedza. — Laba slava aizies līdz piekrastei, jūsu ir daudz, bet misionārs viens, bez ieročiem, nevarīgs kā sieviete, un tomēr tiek galā ar visiem.

—   Pagaidi, Buli, — Džons Stārhersts kliedza no cīniņā mudžošā pūļa vjdus, — es pieveikšu tevi pašu! Jo mans ierocis ir taisnība — un tai pretoties nespēj neviens.

—   Tad nāc man klāt, — atbildēja Buli, — jo mans ierocis ir tikai nožēlojama nabaga runga, un ta, ka tu saki. nespēj tev pretoties!

Pūlis izklīda, un Džons Stārhersts palika stāvam aci pret aci ar Buli, kas bija atspiedies uz milzīgas zarainas rungas.

—   Nāc šurp, misionār, un pieveic mani, — Buli izaicināja.

—   Labi, es iešu un pieveikšu tevi, — Džons Stārhersts atbildēja, tad notīrīja brilles un, rūpīgi uzlicis tās, gāja tuvāk Buli.

Tas pacēla sitamo un gaidīja.

—   Vispirms no manas nāves tev nebūs nekāda labuma, — Džons Stārhersts sāka.

—   Uz to lai atbild mana runga, — Buli atteica.

Tā viņš atbildēja uz katru Stārhersta argumentu, vienlaikus nenolaizdams acu no misionāra, lai neļautu viņam izvairīties no paceltās rungas. Beidzot Džons Stārhersts pirmo reizi saprata, ka nāve ir pavisam tuvu. Viņš vairs nemēģināja glābties. Ar kailu galvu viņš stāvēja saulē un skaļā balsī lūdza dievu — noslēpumainais, neatvairāmais baltais cilvēks, kas ar bībeli, lodi vai ruma pudeli panāk izbrīnījušos mežoni visos viņa cietokšņos. Tā stāvēja Džons Stārhersts Gatokas Buli klinšu cietoksnī.

—    Piedod viņiem, jo viņi nezina, ko dara, — misionārs lūdza. — Ak, dievs, esi žēlīgs Fidži! Apžēlojies par Fidži! Debesu tēvs, uzklausi mūs viņa — sava dēla dēļ, kuru tu mums devi, lai caur viņu visi cilvēki taptu par taviem bērniem. Tu dāvāji mums dzīvību, un mēs ticam, ka atgriezīsimies pie tevis. Šī zeme ir tumša, ak, dievs, šī zeme ir tumša. Bet tu esi visvarens un spēj to glābt. Pastiep savu roku, debesu tēvs, un glāb Fidži, nabaga cilvēkēdāju Fidži!

Buli zuda pacietība.

—    Tūlīt es tev atbildēšu, — viņš nomurmināja un, ar abām rokām satvēris rungu, atvēzējās.

Narau, paslēpies starp sievietēm un mašām, izdzirdēja sitiena troksni un nodrebēja. Kad atskanēja nāves dziesma, viņš saprata, ka viņa iemīļotā skolotāja līķi velk uz krāsni.

Nes mani saudzīgi, nes mani saudzīgi,

Jo es esmu savas zemes aizstāvis.

Tenciniet! Tenciniet! Tenciniet!

Korī izdalījās viena balss, kas jautāja:

—   Kur ir drosminieks?

Simtiem balsu atbildot nodārdināja:

—   To nes uz krāsni, lai izceptu.

—   Kur ir gļēvulis? — jautāja tā pati balss.

—    Aizsteidzās pavēstīt! — simtiem balsu atbildēja. •— Aizsteidzās pavēstīt! Aizsteidzās pavēstīt!

Narau ievaidējās dvēseles mokās. Vecajai dziesmai bija taisnība. Viņš bija gļēvulis, un viņam neatlika nekas cits kā steigties un pavēstīt par notikušo.

MAUKI

Viņš svēra simt desmit mārciņas. Mati viņam bija sprogaini kā nēģerim, un viņš bija melns. Viņš bija neparasti melns. Viņš bija nevis zilganmelns un sarkanmelns, bet violeti melns kā plūme. Viņu sauca Mauki, un viņš bija virsaiša dēls. Viņam bija trīs «tambo». «Tambo» me- lanēziešiem nozīmē tabu un ir radniecīgs šim polinēziešu vārdam. Mauki trīs «tambo» bija šādi: pirmkārt, viņš nedrīkstēja sarokoties ar sievieti vai arī pieļaut, ka sievietes roka pieskartos viņam vai viņa lietām, otrkārt, viņš nedrīkstēja ēst gliemežus vai citu kādu barību, kas cepta uz uguns, uz kuras cepti gliemeži; treškārt, viņš nedrīkstēja pieskarties krokodilam vai braukt laivā, kurā būtu kaut vai krokodila zobs.

Melni bija arī Mauki zobi, bet atšķirībā no ādas tie bija pavisam melni jeb, labāk sakot, melni kā sodrēji. Tādus tos vienā naktī bija padarījusi māte, ieberzējot ar pulverī sasmalcinātu akmeni, kas bija atrasts kalnu nogruvumā pie Portadamsas. Portadamsa ir piejūras ciemats Malaitā, bet Malaita — pati mežonīgākā no visām Zālamana salām — tik mežpnīga, ka nevienam tirgotājam vai plantatoram tur neizdevās nostiprināties un baltie avantūristi, sākot ar pirmajiem trepangu zvejniekiem un sandalkoka tirgotājiem un beidzot ar jaunāko laiku darbaspēka vervētājiem, kas bija apgādāti ar modernām šautenēm un benzīna motoriem, zaudēja te dzīvību no metamajiem cirvjiem un strupdegunainajām snaidera lodēm. Tāda Malaita ir vēl šodien, divdesmitajā gadsimtā, — zelta bedre darbaspēka vervētājiem, kuri apmeklē šos krastus, mēģinot salīgt iedzimtos, kas būtu ar mieru locīt muguru tuvējo vai arī vairāk civilizēto salu plantācijās par trīsdesmit dolāriem gadā. Šo tuvējo vai arī vairāk civilizēto salu iemītnieki ir kļuvuši pārāk civilizēti, lai strādātu plantācijās.

Mauki ausis bija sadurtas ne vienā vai divās, bet savās pārdesmit vietās. Vienā no mazākajiem caurumiem

bija iebāzta māla pīpe. Lielākie caurumi šim nolūkam nederēja. Pīpes galviņa izietu tiem cauri. Taisnību sakot, lielākajos caurumos viņš mēdza iekārt apaļus koka klucīšus četras collas diametrā. Citiem vārdiem, šo caurumu apkārtmērs bija divpadsmitarpus collu. Kas attiecas uz gaumi, tad Mauki bija diezgan brīvdomīgs. Mazajos caurumiņos viņš nēsāja tādus priekšmetus kā tukšas patronu ļ čaulītes, pakavu naglas, vara uzgriežņi, auklas gabali, no salmiem pītas lentes un palmu lapu šautras, bet vēsajās pievakarēs — koši sarkanos malvu ziedus. Tas liecina, ka viņš gluži labi varēja iztikt bez kabatām. Un tās jau arī nebūtu bijis kur likt, jo viss viņa apģērbs bija dažas collas plats katūna gabals. Kabatas nazi viņš nēsāja j matos, ar asmeni sakniebis skrūzaino ērkuli. Visvairāk Mauki lepojās ar porcelāna tasītes osiņu, kas bija iekārta cauri deguna krimslim izvērtā bruņurupuča kaula gredzenā.

Par spīti Šim rotām, Mauki izskatījās piemīlīgs. Viņa seja bija tīkama pat no eiropieša viedokļa, bet kā mela- nēzietis viņš bija ārkārtīgi skaists. Sejas vienīgais trūkums bija pārliekais maigums. Tā bija sievišķīga, bezmaz vai meitenīga, ar sīkiem, pareiziem un smalkiem vaibstiem. Zods bija gļēvs un mute tāpat. Žokļa, pieres un deguna līnija nepauda ne spēku, ne raksturu. Tikai acīs reizēm pavīdēja kaut kāds mājiens uz nezināmām īpašībām, ku- J ras veidoja Mauki iedabu, bet citiem palika nemanāmas. Sīs nezināmās īpašības bija drosme, neatlaidība, bezbailība, iztēles spēja un apķērība, un, kad tās izpaudās mērķtiecīgā un enerģiskā rīcībā, apkārtējiem mutes palika vaļā.

Mauki tēvs bija Portadamsas ciemata vecākais, un pie jūras piedzimušais Mauki te jutās pats gandrīz kā ūdens iemītnieks. Viņš prata ķert zivis un austeres, un koraļļu rifi viņam bija atvērta grāmata. Arī laivu vadīt viņš prata. Gadu vecs viņš iemācījās peldēt. Septiņu gadu vecumā viņš jau varēja aizturēt elpu veselu minūti un ienirt trīsdesmit pēdu dziļumā. Bet septiņu gadu vecumā viņu nolaupīja biezokņu iemītnieki, kuri neprot peldēt un pat baidās no sālsūdens. Kopš tā laika Mauki redzēja jūru tikai no tālienes, spraugās starp krūmiem vai no augsto kalnu kailajām nogāzēm. Viņš kļuva par vergu vecajam Fanfoa, kura pārvaldīšanā atradās pārdesmit pa Malaitas kalnu atzarojumiem izkaisītu ciematiņu, no kuriem kāpjošās dūmu strūklas rāmos rītos noder baltajiem jūras

braucējiem par vienīgo pierādījumu, ka salas vidusdaļa ir apdzīvota. Baltie nelien iekšā Malaitā. Dzīdamies pēc zelta, viņi reiz mēģināja to darīt, bet vienmēr atstāja tur savas galvas, kas vēl šobaltdien ņirdzīgi smaida pie iedzimto būdu nokvēpušajām spārēm.

Kad Mauki bija septiņpadsmit gadu, Fanfoa reiz aptrūka tabakas. Viņš palika pilnīgi bez tabakas. Visiem viņa ciematiem tie bija grūti laiki. Vainīgs bija pats Fanfoa. Suo bija tik mazs līcītis, ka liels šoneris, izmetis tajā enkuru, nevarēja apgriezties. Līcīti no visām pusēm ieskauj man- groves, kuru zari līkst zemu pār tumšajiem ūdeņiem. Tas ir slazds, un šajā slazdā ar visu savu mazo divmastu burinieku iekrita divi baltie. Viņi bija atbraukuši vervēt strādniekus un atveduši līdzi daudz tabakas un preču, nerunājot nemaz par trim šautenēm un krietnu munīcijas krājumu. Suo piekrastē neviens nedzīvoja, tāpēc krūmu iemītnieki varēja mierīgi nākt lejā pie jūras. Tirgošanās ritēja spraigi. Jau pirmajā dienā pieteicās divdesmit strādnieki. Pat vecais Fanfoa pieteicās. Un tajā pašā dienā divdesmit jaunie strādnieki nocirta abiem baltajiem galvu, apkāva komandu un aizdedzināja burinieku. Pēc tam veselus trīs mēnešus tabakas un citu labumu visos džungļu ciematos bija papilnam. Bet tad ieradas kara kuģis, kura raidītās granātas ielidoja tālu kalnos, un šausmu pārņemtie ļaudis bija spiesti bēgt no saviem dzimtajiem ciematiem dziļāk džungļos. Malā izkāpa bruņotas nodaļas. Tās nodedzināja ciematus ar visu salaupīto tabaku un precēm. Kokospalmas un banānu koki tika nocirsti, taro dārzi izrakņāti, cūkas un vistas apkautas.

Tā bija laba mācība Fanfoa, taču šobrīd viņš bija palicis bez tabakas. Arī jaunieši bija pārāk nobaidījušies, lai pieteiktos vervētājiem. Tāpēc Fanfoa pavēlēja aizvest savu vergu Mauki uz krastu un atdot baltajiem, par iemaksu pieprasot puskasti tabakas un nažus, cirvjus, katūnu un krelles piedevām. To visu Mauki atpelnīs plantācijās. Mauki bija iztrūcies līdz nāvei, kad viņu veda augšā uz šonera. Viņš gāja kā upurjērs. Baltie bija neganti radījumi. Citādi viņi nebraukātu gar Malaitas piekrasti un neiegrieztos visos līčos pa divi uz šonera ar piecpadsmit līdz divdesmit vīru lielu melnādaino komandu un nereti ar sešdesmit septiņdesmit savervētajiem. Turklāt vēl vajadzēja baidīties no piekrastes iedzīvotājiem, kas kuru katru brīdi varēja uzbrukt, sagrābt šoneri un apslep- kavot visu apkalpi. Baltajiem cilvēkiem vajadzēja būt patiešām briesmīgiem. Bez tam viņiem bija tādi velnišķīgi rīki, kas šāva daudz reižu bez apstājas, visādas dzelzs un vara lietas, kas dzina šoneri uz priekšu, kad nebija ne mazākā vējiņa, un kastes, kas runāja un smējās uz mata, kā runā un smejas cilvēki. Jā, un viņš bija dzirdējis par kādu balto, kura velnu velns esot tik stiprs, ka cilvēks varot pēc patikas izņemt un atkal ielikt atpakaļ visus savus zobus.

Mauki noveda lejā kajītē. Uz klāja par sargu palika viens baltais cilvēks ar divām pistolēm aiz jostas. Kajītē otrs baltais sēdēja pie grāmatas un vilka tajā kaut kādas mīklainas zīmes un līnijas. Viņš palūkojās uz Mauki, it kā tas būtu cūka vai vista, paskatījās viņa padusēs un ierakstīja kaut ko grāmatā. Tad viņš pasniedza rakstāmo irbuli, un Mauki, tikko pieskāries tam, bija apņēmies trīs gadus strādāt ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma» plantācijās. Neviens nepaskaidroja viņam, ka negantie baltie cilvēki lietos spēku, lai piespiestu Mauki pildīt saistības, un ka viņus atbalstīs visa Lielbritānijas varenība un visi kara kuģi.

Uz šonera bija vel citi melnie no talam, nevienam nezināmām vietām, un, kad baltais cilvēks viņiem kaut ko pateica, viņi izrāva garo spalvu no Mauki kuplajām cirtām, nogrieza viņam matus līdz ādai un apsēja ap gurniem koši dzeltenu audekla lavu-lavu.

Dienām ilgi Mauki brauca ar šoneri un redzēja tik daudz zemju un salu, cik viņam ne sapņos nebija rādījies, līdz nonāca Ņūdžordžijā, kur viņu pielika pie krūmu ciršanas un cukurniedru griešanas. Tikai tagad viņš īsti iepazina darbu. Pat Fanfoa vergs būdams, viņš nebija tā strādājis. Bet strādāt viņam nepatika. Cēlās mazā gaismiņā, atgriezās krēslā, ēda divas reizes dienā. Un ēdiens bija apnicīgs. Dažreiz nedēļām ilgi viņiem nedeva neko citu kā vienīgi batātes, dažreiz nedēļām ilgi neko citu kā vienīgi rīsus. Mauki līdz apnikumam lobīja kokosriekstus un meta klāt žagarus ugunskuriem, uz kuriem žāvējās kopra, līdz puisim iekaisa acis un viņu aizsūtīja gāzt kokus. Ar cirvi rīkoties viņš prata labi, tāpēc drīz tika nosūtīts būvēt tiltu. Reiz viņš par kaut kādiem grēkiem dabūja palocīt muguru ceļa būvdarbos, šad un tad viņam gadījās braukt ar vaļu medību laivām, kad baltie devās uz attāliem līčiem pēc kopras vai selgā apdullināt zivis ar dinamītu.

Starp citu, Mauki apguva beche de merkas deva viņam iespēju sarunāties ar baltajiem un visiem melnādainajiem strādniekiem, kuri runāja tūkstoš dažādos dialektos. Viņš uzzināja daudz ko par baltajiem cilvēkiem, vispirms to, ka viņi tur vārdu. Ja viņi teica strādniekam, ka dos viņam paku tabakas, tad strādnieks to arī dabūja. Ja teica, ka izsitīs no viņa septiņas glases[1], ja viņš izdarīs to un to, tad katrā ziņā izsita arī, ja viņš to izdarīja. Mauki nezināja, ko nozīmē «septiņas glases», bet, tā kā šis izteiciens tika bieži lietots, viņš nosprieda, ka tās ir asinis un zobi, ar kuriem glasu izsišana bija saistīta. Vienu viņš bija iegaumējis pamatīgi: nevienu nesit un nesoda bez vainas. Pat tad, kad baltie cilvēki bija piedzērušies — bet tas gadījās diezgan bieži —, viņi nekad nesita, ja nebija pārkāpts kāds likums.

Mauki nepatika plantācijās. Viņš ienīda darbu, jo viņš taču galu galā bija vecākā dēls. Turklāt kopš tās dienas, kad viņu bija nolaupījis Fanfoa, bija apritējuši desmit gadi, un Mauki ilgojās pēc mājām. Viņš ilgojās pat pēc Fanfoa verdzības jūga. Tāpēc viņš bēga. Viņš devās džungļos, cerēdams izlauzties uz dienvidiem līdz jūrai, nozagt laivu un ar to nokļūt Portadamsā. Bet viņš saslima ar drudzi, tika notverts un atvests atpakaļ vairāk miris nekā dzīvs.

Otrreiz Mauki bēga kopā ar diviem malaitiešiem. Viņi nogāja divdesmit jūdzes gar piekrasti, sasniedza ciematu un paslēpās kāda malaitiešu ieceļotāja būdā. Bet vēlu naktī ieradās divi baltie, kuri nebaidījās no visiem ciemat- niekiem, izsita no katra bēgļa septiņas glases, sasēja viņus kā sivēnus un iesvieda vaļu medību kuģī. Bet no cilvēka, kurš bija devis viņiem patvērumu, izsita septiņreiz septiņas glases, spriežot pēc izrautajiem matiem, noplēstās ādas un izdauzītajiem zobiem, un viņam uz visu mūžu zuda patika piemitināt izbēgušus plantāciju strādniekus.

Veselu gadu Mauki lēja sviedrus. Tad viņu pieņēma par mājkalpotāju — un viņš bija labi paēdis un diezgan brīvs; darbs arī kaulus nelauza: vajadzēja uzturēt māju tīru un jebkurā laikā dienā un naktī pasniegt baltajiem kungiem viskiju un alu. Tas Mauki patika, bet dzīve Port- adamsā patika vēl vairāk. Viņam bija atlicis kalpot divus gadus, bet divi gadi ir pārāk ilgs laiks cilvēkam, kurš nevar vien sagaidīt atgriešanās dienu. Sājos gados Mauki daudz ko bija iemācījies, un tagad viņam kā mājkalpotājam bija visādas iespējas. Viņš tīrīja šautenes un zināja, kur glabājas noliktavas atslēga. Viņš izdomāja bēgšanas plānu, un kādu nakti desmit malaitiešu puišu un viens no Sankristovalas izzagās no barakām un aizvilka līdz jūrai vaļu medību laivu. Mauki bija sadabūjis laivas priekškaramās atslēgas slēdzeni, Mauki bija pagādājis divpadsmit vinčestrus, veselu lērumu munīcijas, kasti dinamīta ar detonatoriem un Bikforda auklu un desmit kastes tabakas.

Pūta ziemeļrietumu musons, un naktīs viņi traucās uz dienvidiem, bet dienās vai nu slēpās vientuļās, neapdzīvojis saliņas, vai ari, ievilkuši laivu krūmos, kādā lielā salā. Ta viņi sasniedza Gvadalkanaru, turēdamies pie krasta, apmeta salai likumu un, šķērsojuši Indispenseblas jūras šaurumu, piestāja pie Floridas salas. Te viņi nogalināja puisi no Sankristovalas, viņa galvu noslēpa, bet visu pārējo izcepa un apēda. Līdz Malaitai bija tikai divdesmit jūdzes, bet pēdējā naktī stipra straume un mainīgi vēji neļāva viņiem nokļūt līdz krastam. Ausa diena, bet viņi vēl bija vairākas jūdzes no mērķa. No rīta parādījās kuteris ar diviem baltajiem, kuriem nebija bail no vienpadsmit malaitiešiem un viņu divpadsmit šautenēm. Mauki un viņa biedrus aizveda uz Tulagi, kur dzīvoja visu balto cilvēku lielais baltais pavēlnieks. Un lielais baltais pavēlnieks tiesāja bēgļus, kuriem sasietiem uzskaitīja divdesmit reizes ar pletni un piespieda nomaksāt piecpadsmit dolārus soda naudas. Pēc tam viņus nogādāja atpakaļ Ņūdžor- džijā, kur baltie izsita no viņiem septiņas glases no katra un pielika viņus pie darba. Bet Mauki vairs neuzticēja mājkalpotāja pienākumus. Viņu nosūtīja būvēt ceļu. Piecpadsmit dolārus soda naudas samaksāja baltie, no kuriem Mauki bija aizbēdzis, un viņam pateica, ka tie jāatstrādā, bet tas nozīmēja, ka būs jāloka mugura vēl liekus sešus mēnešus.

Tagad līdz atgriešanās dienai atlika trīsarpus gadu, tāpēc Mauki kādu nakti nozaga laiviņu, kādu laiku slēpās Meninga jūras šauruma saliņās, tad šķērsoja šo līci un saka airēt gar Izabellas salas austrumu piekrasti, taču, nobraucis divas trešdaļas ceļa, pie Merindža lagūnas krita balto rokās. Pēc nedēļas viņš no tiem aizbēga un patvērās biezoknī. Izabellas salā nav mežu iedzīvotāju, ir tikai piekrastes iedzīvotāji, un viņi visi ir kristīti. Baltie izsolīja par Mauki sagūstīšanu piecsimt paku tabakas, un katru reizi, kad Mauki mēģināja nokļūt līdz jūrai, lai nozagtu laivu, piekrastes iedzīvotāji dzinās viņam pakaļ. Tā pagāja četri mēneši, bet, kad atalgojums tika paaugstināts līdz tūkstoš pakām, viņu sagūstīja un nosūtīja atpakaļ uz Ņūdžordžiju būvēt ceļus. Tā kā tūkstoš paku tabakas maksā piecdesmit dolāru un izsolīto summu Mauki vajadzēja samaksāt pašam, tad viņam vajadzēja strādāt gadu un astoņus mēnešus. Tādējādi atgriezties Portadamsā viņš tagad varēja cerēt pēc pieciem gadiem.

Ilgas pēc mājām bija stiprākas nekā jebkad, un Mauki nedomāja rimties, nākt pie prāta, atstrādāt savus piecus gadus un tad atgriezties mājās. Nākamo reizi Mauki noķēra, kad viņš mēģināja bēgt. Lietu izskatīja misters He- vebijs, ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma» pilnvarotais salā, un viņš atzina Mauki par nelabojamu. Sabiedrībai bija plantācijas arī Santakrusas salās, simtiem jūdžu no Zālamana salām, un uz turieni sūtīja nelabojamos. Uz turieni gribēja nosūtīt arī Mauki, bet viņš nenonāca galā. Šoneris piestāja Santaannā, un Mauki naktī peldus sasniedza krastu, kur tirgotājam nočiepa divas šautenes un kasti tabakas, un ar laiviņu aizkļuva iīdz Kristovalai. Malaita tagad bija piecdesmit vai sešdesmit jūdzes uz ziemeļiem no viņa. Taču, kad Mauki mēģināja tikt pāri līcim, sacēlās vētra un viņu aiznesa atpakaļ uz Santaannu, kur tirgotājs iekala viņu dzelžos un noturēja līdz tai dienai, kad šoneris atgriezās no Santakrusas. Šautenes tirgotājam atdeva, bet par tabakas kasti Mauki vajadzēja strādāt vēl vienu gadu. Viņa parāds sabiedrībai tagad bija seši gadi.

Atceļā uz Ņūdžordžiju šoneris izmeta enkuru Marau līcī, Gvadalkanaras dienvidaustrumu piekrastē. Mauki ar visiem roku dzelžiem izpeldēja malā un nozuda krūmos, šoneris aizbrauca, bet «Mēness gaismas» tirgotājs izsolīja par bēgli tūkstoš paku tabakas, un vietējie iedzīvotāji aizveda pie viņa Mauki, kura parāds pieauga vēl par gadu un astoņiem mēnešiem. Pirms šoneris bija atgriezies, Mauki atkal aizbēga — šoreiz ar vaļu medību laivu, paķerdams līdzi tirgotāja tabakas kasti. Bet no ziemeļaustrumiem uzklupusl vētra izsvieda viņu Ugi, kur kristīgajā licībā pārgājušie iedzimtie nozaga viņam tabaku, bet viņu pašu nodeva «Mēness gaismas» tirgotājam. Iedzimto nozagtā tabaka nozīmēja Mauki vēl vienu gadu, un tagad parāds bija astoņarpus gadu.

— Sūtīsim viņu uz Lordhavu, — teica misters Hevebijs. —Tur patlaban ir Bansters, un lai viņi paši tiek gala_, kā grib. Manuprāt, vienalga, vai nu Mauki iedzīs kapa Bansteru, vai Bansters Mauki, bet mēs būsim tikuši vaļā.

Ja jūs izbraucat no Merindža lagūnas pie Izabellas salas un stūrējat taisni uz ziemeļiem pēc kompasa, nobraukuši simt piecdesmit jūdzes, jūs ieraugāt no ūdens izsleja- mies Lordhavas koraļļu sēkļus. Lordhava ir gredzenveidīga zemes strēmele, kuras apkārtmērs ir aptuveni pusotra simta jūdžu, bet platums labi ja pārsimt jardu un kura vielām paceļas desmit pēdas virs jūras līmeņa. Šā smilšu gredzena vidu atrodas milzīga ar koraļļu rifiem nosēta la- gūna. Lordhava nedz no ģeogrāfiskā, nedz no etnogrāfiskā viedokļa nepieder pie Zālamana salām. Tā ir atols, turpretī Zālamana salas ir vulkāniskas izcelsmes; tās iemītnieku ārējais izskats un valoda liecina par radniecību ar polinēziešiem, turpretī Zālamana salu iemītnieki ir melanēzieši. Lordhavā uz dzīvi apmetušies ieceļotāji no Polinēzijas, kuru pieplūdums turpinās vēl joprojām: dienvidaustrumu pasāts atdzen pie salas krastiem viņu garās, strupdegu- nainās laivas. Nav apšaubāms arī tas, ka mazākā skaitā melanēzieši plūduši uz šejieni ziemeļrietumu musonu laikā.

Neviens neapmeklē Lordhavu jeb Otongdžavu, kā to dažkārt dēvē. «Tomass Kuks un dēli» nepārdod biļetes uz šejieni, un tūristiem nav ne jausmas par šā atola eksistenci. Tā krastā nav izkāpis pat neviens baltais misionārs. Atola pieci tūkstoši iedzīvotāju ir tikpat miermīlīgi, cik primitīvi. Taču ne vienmēr viņi ir bijuši tik miermīlīgi. Locijas norāda, ka viņi ir naidīgi un nodevīgi. Šo lociju sastādītāji nezina, kā pārvērtušies Lordhavas iedzīvotāji, kuri pirms dažiem gadiem sagrāba lielu trīsmastu burinieku un apkāva visu komandu, neaiztiekot vienīgi kapteiņa palīgu. Palicis dzīvs, viņš aiznesa šo vēsti saviem baltajiem brāļiem un atgriezās Lordhavā ar trim tirdzniecības šoneriem. Tie iestūrēja savus kuģus taisni lagūnā un sāka sprediķot baltā cilvēka evaņģēliju, ka nogalināt bal

tos drīkst tikai baltie un ka zemākas rases nedrīkst pacelt pret viņiem roku. Šoneri braukaļāja pa lagūnu, sēdami nāvi .un iznīcību. Uz šaurās zemes strēmeles nebija kur dēties, nebija kur paslēpties. Uz cilvēkiem šāva, līdzko viņi parādījās, un te visi bija kā uz delnas. Ciemi tika nodedzināti, laivas sadauzītas, vistas un cūkas nokautas, bet vērtīgās kokospalmas nocirstas. Tā tas turpinājās veselu mēnesi, pēc tam šoneri aizbrauca, taču bailes no balta cilvēka salinieku sirdīs palika, un viņi nekad vairs neiedrošinājās darīt tam pāri.

Visuresošās sabiedrības «Mēness gaisma» aģents Makss Bansters bija vienīgais baltais cilvēks uz salas. Sabiedrība nometināja viņu Lordhavā ja arī ne tāpēc, ka gribēja atkratīties no šā cilvēka, tad vismaz tāpēc, ka šī bija visattālākā sala. Atkratīties no viņa pavisam sabiedrība nevarēja, jo nebija viegli atrast kādu viņa vietā. Šim dūšīgajam vācietim visi nebija mājā. Nosaukt viņu par pustraku būtu par maz. Bansters bija kauslīgs, gļēvs un trīskārt mežonīgāks par jebkuru salas mežoni. Kā jau gļēvulis, viņš zākājās tikai par vājajiem. Kļuvis par sabiedrības aģentu, viņš saņēma norīkojumu uz Savo. Kad viņa vietā nosūtīja diloņslimu kolonistu, Bansters sasita viņu zili melnu, un atbraucējs, kura dzīvība karājās mata galā, bija spiests aizbraukt ar to pašu šoneri, kas viņu bija atvedis.

Tad misters Hevebijs sameklēja Banstera vietā jaunu jorkšīrieti, īstu milzeni, šis cilvēks bija izdaudzināts dūru varonis, kuram galvenais bija nevis paēst, bet izkauties. Taču Bansters negribēji kauties. Viņš tēloja jēriņu — desmit dienas, kamēr jorkšīrieti kopīgiem spēkiem nogāza no kājām dizentērija un drudzis. Tad Bansters parādīja savu īsto dabu, nometot slimo zemē un mīdot viņu kājām. Baidīdamies no atmaksas, kad upuris būs atveseļojies, Bansters ar kuteri aizbēga uz Guvutu un tur atkal izcēlās, piekaudams jaunu angli, kuru jau bija sakropļojusi cauri abām gūžām izurbusies būru lode.

Tad nu misters Hevebijs nosūtīja Bansteru uz Lordhavu, šo dieva aizmirsto salu. Par godu šim notikumam Bansters izsūca puskasti džina un pamatīgi piesita paveco un astmas mocīto kapteiņa palīgu no šonera, kas viņu bija atvedis. Kad šoneris bija prom, viņš sasauca krastā kana- kus un uzaicināja cīkstēties ar viņu viens pret vienu, apsolot kasti tabakas tam, kas viņu pieveiks. Trīs kanakus viņš pievārēja, bet ceturtais nolika uz lāpstiņām viņu pašu, taču tabakas vietā dabūja lodi plaušās.

Tā Bansters sāka valdīt Lordhavā. Galvenajā ciemā dzīvoja trīstūkstoš cilvēku, bet pat gaišā dienas laikā tas bija tukšs kā izslaucīts, kad parādījās Bansters. Vīrieši, sievietes un bērni spruka, kur pagadījās. Pat suņi un cūkas mudīgi grieza ceļu, bet pats karalis, aizmirsis savu cieņu, slēpās zem mašas. Abi premjerministri trīcēja un drebēja bailēs no Banstera, kurš nekad neapsprieda strīdīgus jautājumus, bet tūlīt laida darbā dūres.

Un Lordhavā ieradās Mauki, kuram vajadzēja strādāt pie Banstera astoņarpus gadu. Aizbēgt no Lordhavas nebija iespējams. Lai nu kā, Banstera un Mauki likteņi tagad bija sasaistīti. Bansters svēra divsimt, Mauki — simt desmit mārciņu. Bansters bija cietsirdīgs izdzimtenis, bet Mauki — pirmatnējs mežonis. Tajā pašā laikā katram bija sava stūrgalvība un viltība.

Mauki ir nenojauta, kā labā viņam būs jāstrādā. Neviens viņu nebija brīdinājis, un viņš sprieda, ka Bansters ir tads pats kā visi pārējie baltie — dzer daudz viskija, valda un izdod likumus salā, vienmēr tur vārdu un nekad nesit iedzimtajam, ja tas nav pelnījis sodu. Bansterarn bija labāks stāvoklis.,Viņš zināja par Mauki visu un jau aizlaikus priecājās, ka ņems puisi priekšā. Viņa pēdējais pavārs gulēja ar salauztu roku un izmežģītu plecu, tāpēc Mauki uzdeva veikt pavāra un galvenā mājkalpotāja pienākumus.

Mauki drīz jo drīz saprata, ka ir dažādi baltie cilvēki. Tajā pašā dienā, kad šoneris pacēla enkuru, Bansters pavēlēja viņam nopirkt cāli no Tonganas salu misionāra iedzimtā Samaizi. Bet Samaizi bija aizbraucis uz lagūnas otru krastu un ātrāk par trim dienām atpakaļ nebija gaidāms. Mauki atgriezās tukšā. Viņš kāpa augšā pa kraujajām kāpnēm (māja stāvēja uz pāļiem divpadsmit pēdas no zemes) un iegāja saimnieka guļamistabā. Bansters lika, lai dod šurp cāli. Mauki vēra muti, lai paskaidrotu, ka misionārs ir prom, bet Bansterarn paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Viņš zvēla ar dūri. Sitiens trāpīja Mauki pa žokli un pasvieda viņu gaisā. Puisis izsprāga ārā pa durvīm, salauzdams margas, pārlidoja pāri ne visai augstajai verandai un nokrita zemē. Viņa lūpas izskatījās pēc jēlas gaļas gabala, mute bija pilna ar asinīm un izdauzītiem zobiem.

— Nakamreiz tu pratīsi runāt ar mani! — rēcadusmās piesārtušais aģents, vērdamies lejup pār salauztajam margām.

Tadu balto cilvēku Mauki līdz šim nebija gadījies sastapt, un viņš nolēma dzīvot melns un maziņš un neaizdot dusmas saimniekam. Viņš redzēja, kādu brāzienu dabu airētāji; vienu no viņiem Bansters trīs dienas bez ēšanas noturēja važās par to, ka puisis airējot bija salauzis dulli. Turklāt viņš saklausījās ciemā baumas un dabūja zināt, kāpēc Bansters paņēmis trešo sievu — paņēmis ar varu, kā visiem bija zināms. Pirmā un otrā sieva gulēja kapsētā zem baltām koraļļu smiltīm, ar koraļļu plāksnēm galvgalī un kājgalī. Stāstīja, ka viņas mirušas no vīra sitieniem. Trešajai sievai arī neklājās viegli, to Mauki pats redzēja.

Taču nebija_ nekādas iespējas izdabāt baltajam cilvēkam, kuram, tā vien likās, pati dzīve nespēja izdabāt. Kad Mauki klusēja, viņu sita un sauca par nīgro lopu. Kad viņš runāja, viņu sita par pretimrunāšanu. Kad Mauki bija drūms, Bansters apgalvoja, ka viņam kaut kas esot aiz adas, un drošības labad nopēra Mauki; kad pavārs pūlēļās būt jautrs un smaidīt, viņam pārmeta, ka viņš ņirgājās par savu kungu un pavēlnieku, un viņu pamieloja ar nūju. Bansters bija īsts nelabais. Ciemā ar viņu sen būtu izrēķinājušies, ja prātā nebūtu palikuši trīs šoneri un toreiz dabūtā mācība. Var gadīties, ka arī tas nebūtu bijis par šķērsli, ja te būtu mežs, kur iebēgt. Tā kā meža nebija, tad baltā cilvēka, jebkura baltā cilvēka noslepkavošana atvestu šurp kara kuģi un visus vainīgos apšautu, bet vērtīgās kokospalmas nocirstu. Airētāji par to vien domāja, kā pie pirmās izdevības netīšām apgāzt laivu un noslīcināt Bansteru. Taču Bansters uzmanīja, lai laiva neapgāztos.

Mauki bija cita kaluma cilvēks, un, zinot, ka tikmēr, kamēr Bansters būs dzīvs, par bēgšanu nav ko sapņot, viņš bija apņēmies nomaitāt balto. Nelaime bija tā, ka nekad neradās izdevība. Bansters pastāvīgi bija nomodā. Revolveri dienu un nakti bija viņam pa ķērienam. Viņš nevienam neļāva tuvoties sev no mugurpuses, to Mauki iegaumēja, kad dūre vairākas reizes bija notriekusi viņu zemē. Bansters saprata, ka no šā lādzīgā un pēc izskata pat lēnprātīgā malaitiešu jaunekļa viņam jābaidās vairāk nekā no visiem Lordhavas iedzīvotājiem, un, to apzinoties,

Bansters ar vēl lielāku baudu mocīja Mauki. Bet Mauki, zobus sakodis, cieta un gaidīja.

Līdz šim visi baltie bija cienījuši viņa tambo, turpretī Bansterarn nenāca ne prātā to darīt. Mauki ik nedēļas pienācās divas pakas tabakas. Bansters atdeva to savai piegulētājai, un Mauki vajadzēja saņemt tabaku no viņas rokām. Tam viņš nespēja tikt pāri un tāpēc palika bez tabakas. Tāpat viņu ne vienu reizi vien atstāja bez ēšanas, un viņš dienām ilgi staigāja ar tukšu vēderu. Viņam lika pagatavot sautējumu no lielajiem gliemežiem, kas dzīvoja lagūnā. To Mauki nespēja izdarīt, jo gliemeži bija viņa tambo. Sešas reizes viņš atteicās durt klāt pirkstu gliemežiem, un sešas reizes viņš tika piekauts līdz nesamaņai. Bansters zināja, ka šis puišelis drīzāk izlaidīs garu nekā pārkāps aizliegumu, un būtu nogalinājis Mauki, ja nebaidītos palikt bez pavāra.

Viens no iemīļotākajiem aģenta trikiem bija sagrābt Mauki aiz matiem un dauzīt viņa galvu pret sienu vai arī negaidot piespiest Mauki pie kailas miesas degošu cigareti. To Bansters sauca par potēšanu, un Mauki tika «potēts» vairākas .reizes nedēļā. Reiz dusmās Bansters izrāva Mauki no deguna tasītes osiņu, izplēsdams krimslī robu.

—   Ir nu gan purns!, — tie bija vienīgie vārdi, ko Bansters izteica, paskatījies uz sakropļoto seju.

Haizivs āda ir līdzīga smilšpapīram, rajas āda — skrāp- vīlei. Dienvidu jūrās iedzimtie to lieto kā kokvīli laivu un airu noslīpēšanai. Bansterarn bija rajas ādas dūrainis. Pirmo reizi viņš to izmēģināja pie Mauki, ar vienu vēzienu noplēsdams viņam ādu no pakauša līdz lāpstiņām. Bansters bija sajūsmināts. Viņš arī sievu pamieloja ar dūraini, bet pēc tam pamatīgi izmēģināja to pie airētājiem. Ieradās arī abi premjerministri, lai izbaudītu dūraini uz savas ādas, un viņi bija spiesti skābi smaidīt un uzskatīt to par joku.

—   Smejieties, velns parāvis, smejieties! — Bansters pie tam skubināja.

Mauki no dūraiņa cieta visvairāk. Nepagāja ne diena, kad viņš nebūtu dabūjis izbaudīt tā glāstus. Dažreiz viņš sāpošās muguras dēļ naktī ne acu neaizvēra, bet asprātīgais misters Bansters bieži vien no jauna noplēsa tikko sadzijušo ādu. Mauki pacietīgi gaidīja, pārliecināts, ka agri vai vēlu viņa stunda sitīs. Un viņš līdz pēdējam sīkumam bija pārlicis, ko darīs, kad šis laiks būs pienācis.

Kādu ritu Bansters piecēlās tādā noskaņojumā, ka bija gatavs izsist septiņas glases no visa izplatījuma. Viņš sāka un beidza ar Mauki, pastarpēm piekaudams sievu un nosmeltēdams visus airētājus. Brokastojot viņš nosauca kafiju par samazgām un iešļāca visu tasi Mauki sejā. Ap desmitiem Bansteru kratīja drebuļi, un pēc pusstundas viņš jau dega kā ugunī. Tā nebija parasta malārijas lēkme. Stāvoklis kļuva smagāks un smagāks, līdz kļuva skaidrs, ka Bansters saslimis ar tropu drudzi. Dienas ritēja, bet viņš kļuva aizvien vārgāks un nemaz vairs necēlās no gultas. Mauki gaidīja un vēroja, bet viņa āda pa to laiku sadzija. Viņš pavēlēja airētājiem izvilkt laivu krastā, nokasīt dibenu un vispār to rūpīgi pārbaudīt. Domādami, ka tā ir Banstera pavēle, viņi paklausīja. Bet Bansters tajā laikā gulēja bez samaņas un nejaudāja pavēlēt. Likās, ka Mauki gaidītais brīdis ir pienācis, taču viņš joprojām vilcinājās.

Kad krīze bija pāri un Bansters sāka atlabt, bet, kaut gan bija pie pilnas apziņas, tomēr gulēja slābs kā mazs bērns, Mauki salika lādē savu trūcīgo iedzīvi, arī porcelāna tasītes osiņu. Tad viņš devās uz ciemu aprunāties ar karali un abiem viņa premjerministriem.

—  Tas saimnieks Bansters, viņa ir labs saimnieks; vai jūs viņa daudz mīl? — Mauki jautāja.

Visi trīs vienā mutē atbildēja, ka nebūt nemīl viņu. Ministri žēlojās par visiem apvainojumiem un pārestībām, kuras viņiem bija jācieš no Banstera. Karalis pat neizturēja un apraudājās. Ma«uki rupji aprāva viņu:

—  Jūs klausa mani — mans liels saimnieks ir kungs iekš mana zeme. Jūs nemīl šo balts saimnieks. Es nemīl viņa. Būs dikti labs — jūs ieliek laiva simt kokos, divsimt kokos, trīssimt kokos. Jūs beidz nest, jūs iet gulēt. Visi kanaks iet gulēt. Liels balts saimnieks taisa troksni iekš māja, jūs nedzird, ka viņa taisa troksni. Jūs visi dikti guļ.

Tādā pašā garā Mauki aprunājās ar airētājiem. Tad viņš pavēlēja Banstera sievai iet atpakaļ pie saviem tuviniekiem. Ja viņa būtu atteikusies, Mauki būtu ķezā, jo viņa tambo liedza viņam pieskarties sievietei.

Kad māja bija tukša, Mauki iegāja guļamistabā, kur snauda aģents. Vispirms viņš pievāca revolverus, tad uzvilka rajas ādas dūraini. It kā pirmo reizi brīdinot Bansteru, Mauki ar vienu vēzienu noplēsa viņam visu ādu no deguna.

— Dikti labs, ko? — Mauki izsmējīgi apvaicājās starp diviem vēzieniem, no kuriem viens nosprauca ādu no pieres, bet otrs — no vaiga. — Smejies, velns parāvis, smejies!

Mauki darīja savu darāmo pamatīgi, un savās būdās paslēpušies kanaki dzirdēja, kā «liels saimnieks taisa troksni» un taisa to kadu stundu, ja ne ilgāk.

Pabeidzis Mauki aiznesa kompasu un visas šautenes un munīciju uz laivu un sāka kraut tajā kastes ar tabaku. Kamēr viņš to darīja, no mājas iztenterēja pretīgs, nodīrāts radījums un brēkdams skrēja uz jūru. Viņš nokrita smiltīs un palika locāmies un gaudojam svelmainajā saulē. Mauki paraudzījās uz to pusi, it kā apsvērdams, ko iesākt, tad piegaja klat, nogrieza Bansterarn galvu, ietina to maša un iebāza kastē laivas pakaļgalā.

Visu šo garo, karsto dienu kanaki gulēja tik ciešā miegā, ka neredzēja, kā laiva iziet atklātā jūrā un, dienvidaustrumu pasāta dzīta, pagriežas uz dienvidiem. Laivu nepamanīja arī garajā braucienā uz Izabellas salu un tad, kad tā, nemitīgi lavierēdama, devās uz Malaitu! ^Mauki ieradās Portadamsā ar veselu bagātību: agrāk te nevienam nebija piederējis tik daudz šauteņu un tabakas. Tomēr viņš te nepalika.,Viņš bija nogriezis baltajam cilvēkam galvu, un viņu varēja glābt vienīgi mežs. Tā nu Mauki atgriezās meža ciemos, nošāva veco Fanfoa un vēl kādus desmit vietējos varasvīrus un pasludināja sevi par vadoni. Kad nomira Mauki tēvs, viņa brālis kļuva par valdnieku Portadamsā un, noslēguši savienību, piekrastes un džungļu iedzīvotāji izveidoja visstiprāko no mūždien savā starpā karojošajām Malaitas ciltīm.

Lielākas par bailēm no britu valdības bija Mauki bailes no visvarenās ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma». Un kādu dienu viņš džungļos saņēma ziņu, kas atgādināja, ka viņš ir parādā sabiedrībai par nenostrādātiem astoņarpus gadiem. Viņš atbildēja, ka ir ar mieru samaksāt, un tad ieradās neizbēgamais baltais cilvēks, Šonera kapteinis, vienīgais baltais, kas Mauki valdīšanas laikā iedrošinājās spert savu kāju džungļos un iznāca no turienes dzīvs. Šis cilvēks ne tikai iznāca no džungļiem pats, bet arī iznesa sev līdzi septiņsimt piecdesmit sove- rēnu — atlīdzību par nenostrādātajiem astoņarpus gadiem un zināmajām par pašizmaksu dabūtajām šautenēm un tabakas kastēm.

Mauki vairs nesver simt desmit mārciņas. Tagad viņš ir trīsreiz resnāks un viņam ir četras sievas. Viņam ir ari daudz citu mantu: šautenes, revolveri, porcelāna tasītes osiņa un lieliska džungļu iedzīvotāju galvu kolekcija. Bet dārgāka par visu kolekciju viņam ir viena nevainojami izžāvēta un saglabājusies galva ar smilšu krāsas matiem un dzeltenīgu bārdu. Sis guvums ietīts vissmalkākajā lavu-lavu. Kad Mauki pošas karagājienam pret saviem kaimiņiem, viņš pastāvīgi paņem šo galvu un, palicis savā zāļu pilī viens, ilgi un svinīgi vēro to. Šādos brīžos visā ciemā valda nāves klusums un pat zīdainis neuzdrošinās iepīkstēties. Šo galvu uzskata par visvarenāko velnu velnu Malaitā un tai piedēvē visu Mauki spēku un dižumu.

«EK JŪS! EK JŪS! EK JŪS!»

Tas bija viskijā nožūpojies skots, un viskiju viņš tempa neatšķaidītu, pirmo malciņu iemezdams tieši pulksten sešos no rīta un tad regulāri atkārtodams šo nodarbību augu dienu līdz pat gulētiešanai, kas parasti notika ap pusnakti. No divdesmit četrām stundām viņš gulēja tikai piecas, bet pārējās deviņpadsmit bija rāmā garā pamatīgi piedzēries. Abus mēnešus, ko nodzīvoju pie viņa Oolongas atolā, ne brītiņu netiku šo vīru redzējis skaidrā. Viņš taču gulēja tik maz, ka nekad nepaspēja atžirbt. Tik spilgti izteiktu nepārtraukta reibuma stāvokli man vēl savu mūžu nebija gadījies novērot.

Viņa vārds bija Makelisters. Vīrs bija jau krietni gados un pagalam nevarīgs uz kājām. Rokas viņam krampjaini trīsēja, kas sevišķi dūrās acīs, kad viņš lēja sev viskiju, tomēr ne reizes netiku manījis, ka jel lāsīte būtu izlaistījusies. Divdesmit astoņus gadus viņš bija pavadījis Mela- nēzijā, klaiņodams no Vācu Jaungvinejas līdz pat Vācu Zālamana salām, un bija tā iesakņojies šajā pasaules stūrītī, ka pat runāt mēdza tajā no visām valodām salasītajā žargonā, ko dēvē par «beche-de-mer». Arī sarunās ar mani viņš lietoja tādus izteicienus kā «saule nākt augšā», kas nozīmēja saullēktu, «kai-kai stāv», kas nozīmēja, ka galds klāts, «pendēris spiež tekāt», kas nozīmēja, ka viņš dabūjis caureju. Makelisters bija sīks, sažuvis vīrelis, no iekšpuses svilinošu dzērienu, no ārpuses svilinošas saules- no- ārdēts. īstenībā viņš vairs bija tikai sārņu pikucis, ne cilvēks, vēl galīgi neatdzisusi lavas drupača, kam mazliet dzīvības iekšā; kustējās viņš stīvi un pēkšņiem rāvieniem kā automāts. Spējāks vēja brāziens varētu viņu aiznest pa gaisiem. Šis vīrs svēra deviņdesmit mārciņu.

Toties vara, ar kādu viņš valdīja, bija neizmērojama. Oolongas atola apjoms bija simt četrdesmit jūdžu. Atola iekšējā lagūnā varēja iestūrēt tikai ar kompasa palīdzību. Atolu apdzīvoja pieci tūkstoši polinēziešu — visi stalta auguma vīri un sievietes, daudzi līdz sešu pēdu garumā un savu pārsimt mārciņu svarā. Oolonga atradās divsimt piecdesmit jūdžu no tuvākās cietzemes. Divreiz gadā te iegriezās mazs šonerītis, lai savāktu kopru. Vienīgais baltais cilvēks Oolongā bija Makelisters, niecīgs sīktirgotājs un nevaldāms žūpa; tomēr pār Oolongu un tās pieciem tūkstošiem iezemiešu viņš valdīja ar dzelzs roku. Ja viņš teica «šurp», tie ieradās; ja viņš teica «prom», tie pazuda. Tie neuzdrīkstējās apšaubīt ne viņa gribu, ne viņa lēmumus. Viņš bija tik sīkumaini kašķīgs, kāds spēj būt vienīgi vecs skots, un allaž jaucās iekšā salinieku personiskajās darīšanās. Kad Nugu, karaļa meita, gribēja precēt Haunau no atola viņas malas, tās tēvs bija ar mieru, bet Makelisters ne, un precības nenotika. Kad karalis vēlējās nopirkt no virspriestera mazu saliņu lagūnā, Makelisters teica nē. Karalis bija Sabiedrībai parādā summu simt astoņdesmit tūkstošu kokosriekstu apmērā, un, pirms tā nebija nomaksāta, viņš nevienu kokosriekstu nedrīkstēja izlietot citām vajadzībām.

Taču ne karalis, ne viņa tauta nemīlēja Makelisteru. īstenībā tie viņu briesmīgi ienīda, un, cik man zināms, visa cilts priesteru vadībā veselus trīs mēnešus velti bija pūlējusies izlūgt no dieviem Makelistera nāvi. Velnu velni, kādus ļaudis piesauca viņu vajāt, bija paši briesmīgākie, bet, tā kā Makelisters velnu velniem neticēja, tiem trūka varas pār viņu. Piedzērušiem skotiem visi pesteļi iet secen. Ļaudis slepus uzlasīja atliekas no ēdieniem, ko skārušas viņa lūpas, pievāca kādu tukšu viskija pudeli, kokosriekstu, no kura viņš dzēris sulu, savāca pat viņa spļaudekļus un ar visu to izmēģinājās dažnedažādas burvestības. Tomēr Makelisters dzīvoja, kā dzīvojis. Veselība tam bija nesagraujama. Nekad viņš neslimoja ar drudzi, nezināja, kas ir iesnas vai klepus, asinssērga viņu neskāra, viņam nepiemetās ne ļaundabīgās čūlas, ne riebīgās ādas slimības, kādas šajā klimatā vienādā mērā apdraud kā melnos, tā baltos. Viņš laikam bija tā piesūcināts ar alkoholu, ka baktērijas viņa ķermenī neatrada sev piemērotus dzīves apstākļus. Es reizēm pat iztēlojos, kā baciļi, nonākuši viņa viskija piesātinātajā dvašā, brāzmām vien birst zemē kā sīksīkas pelnu plēnītes. Neviens viņu nemīlēja, pat ne baktērijas, bet pats viņš mīlēja vienīgi viskiju — un tomēr dzīvoja.

Es biju nesaprašanā. Nespēju aptvert, kālab gan pieci tūkstoši iezemiešu pacieš šo tirānu izčākstējušas garneles izskatā. Tīrais brīnums, ka viņš jau sen nebija ņēmis galu pēkšņā nāvē. Pretstatā bailīgajiem melanēziešiem šejienieši bija lepni un kareivīgi ļaudis. Lielajā kapsētā kapu kopiņu galvgaļos un kājgaļos vēl gulēja asiņainās pagātnes liecinieki — vaļu tauku kasīkļi, vecas, sarūsējušas bajonetes un dunči, vara bultas, stūres ķēdes, harpūnas, ar bumbām šaujamu lielgabalu stobri, ķieģeļi, kas varēja būt nākuši vienīgi no vaļu mednieku kuģa kausējamās krāsns, un senas bronzas lauskas no sešpadsmitā gadsimta — tās apstiprināja leģendas par pirmajiem spāņu jūras braucējiem šajās zemēs. Kuģis pēc kuģa bija trau- kuši nest nelaimi Oolongai. Vēl pirms nepilniem trīsdesmit gadiem vaļu ķērājs «Blennerdeila», iebraucis lagūnā salabot bojājumus, tika iznīcināts līdz ar visu ekipāžu. Tādā pašā veidā gāja bojā arī sandalkoku tirdzniecības kuģa «Gasketa» apkalpe. Lielo franču barku «Tulona», kas bezvēja dēļ kavējās atolā, salinieki ieņēma pēc sīva kautiņa un nogremdēja Lipau šaurumā, vienīgi kapteinim un nedaudziem matrožiem izdevās izglābties lielajā kuģa laivā. Spāņu kuģa bronzas lūžņi vēstīja par to, kā pazudusi viena no.pirmajām pētniecības ekspedīcijām. Tas viss ir vēstures materiāls, un dokumentus par to, atzīmētus pēc kuģu nosaukumiem, var atrast Klusā okeāna Dienvid- jūru kuģniecības direkcijā. Bet šī te bija cita — nerakstītā vēsture, ko man tagad vajadzēja iepazīt. Un šai mācības laikā es nevarēju vien beigt brīnīties, kālab pieci tūkstoši mežonīgu iezemiešu atstāj pie dzīvības vienu vienīgu deģenerējušos skotu despotu.

_ Kādā tveicīgā pēcpusdienā mēs abi ar Makelisteru sēdējām verandā, raudzīdamies pāri lagūnai, kas zaigoja brīnumainās dārgakmeņu nokrāsās. Mums aizmugurē aiz simt jardu platās, palmām apaugušās smilšu strēmeles pret rifu krākdama brāzās ārējā bangotne. Bija šausmīgi karsts. Mēs atradāmies uz ceturtā dienvidu platuma grāda, un saule, pirms dažām dienām šķērsojusi ekvatoru savā ceļojumā uz dienvidiem, stāvēja mums tieši virs galvas. Nepūta ne mazākā vēsmiņa — ūdens līmenis pat neietri- zuļojās. Dienvidaustrumu pasātu laiks tuvojās beigām, un ziemeļrietumu musoni vēl nebija sākuši pūst.

—- Dejot viņi nejēdz ne vella, — Makelisters noteica.

Biju nejauši ieminējies, ka polinēziešiem ir skaistākas dejas neka papuasiem, bet Makelisters to neatzina — nekāda cita iemesla dēļ kā vienīgi aiz sava kašķīguma. Tomēr bija pārāk karsts, lai strīdētos, un es neko neiebildu. Bez tam ne reizes vēl nebiju redzējis Oolongas iemītnieku dejas.

—   Tūliņās jums to pierādīšu, — viņš paziņoja un uzsauca melnajam Jaunhanoveras zēnam, līguma algotnim, kas izpildīja pavāra un galvenā sulaiņa pienākumus. — Ēi, puis, pasaki tur tam šo karalim, lai nāk šur pie manisl

Zēns aizskrēja, un drīz ieradās pirmais ministrs, kas uztraucies un nelaimīgs garum gari taisnojās. īsi sakot, karalis guļot — un viņu nedrīkstot traucēt.

—   Karalis gauži stipri midzis būt, — ministrs nobeidza savu runu.

Makelisters tā pārskaitās, ka galvenais ministrs bez kavēšanas ņēma kājas pār pleciem, lai tūdaļ atkal atgrieztos līdz ar pašu karali. Abi viņi izskatījās lieliski, it īpaši karalis, kas varēja būt savas sešas pēdas un trīs collas garš. Viņa sejā jautās ērgļa vaibsti, kādi tik raksturīgi Ziemeļamerikas indiāņiem. Viņš bija dzimis valdnieks — kā pēc izskata, tā pēc_izcelsmes. Klausoties karalim acis liesmoja, bet ar lēnprātīgu padevību viņš izpildīja Mak- elistera pavēli sapulcināt ciematā pāris' simtu vislabāko dejotāju — gan vīriešus, gan sievietes. Un tad viņi dejoja — veselas divas mokpilnas stundas viņi dejoja negantajā saules svelmē. Ļaudīs tas vis nemodināja mīlestību pret Makelisteru, tomēr viņš par to necēla ne ausu un, kad dejas bija beigušās, aiztrieca tos mājās ar paļām un nievām.

Šo stalto iezemiešu gļēvulīgā pakļaušanās iedvesa taisni šausmas. Kā tas iespējams? Kur gan meklējams Makelis- tera kundzības noslēpums? Dienām aizritot, mana neizpratne auga augumā, un, kaut arī dabūju skatīt nebeidzamus viņa neierobežotās pavēlniecības piemērus, nespēju atrisināt mīklu, kā tas var notikt.

Kādu dienu man gadījās pažēloties, ka nav izdevies iecerētais pirkums — pāris skaistu, oranžsārtu kauri gliemežvāku. Šāds gliemežnīcu pāris Sidnejā maksātu vismaz mārciņas piecas. Es tiku piedāvājis īpašniekam divsimt paciņu tabakas, bet tas neatlaidīgi prasīja trīs simtus. Kad nejauši par to ieminējos, Makelisters nekavējoties aizsūtīja šim vīram pakaļ, paņēma no viņa gliemežvākus un atdeva tos man. Piecdesmit paciņu tabakas — vairāk viņš man neļāva par tiem maksāt. Vīrs pakampa tabaku un šķita vēl gauži priecīgs, ka tik viegli ticis cauri. Es savukārt apņēmos turpmāk turēt mēli grožos. Visu laiku manas domas nemitīgi grauzās ap Alakelistera varas noslēpumu. Galu galā es pat saņēmos pavaicāt tieši viņam pašam, bet viņš tikai piemiedza vienu aci, pieņēma gudru izskatu un izmeta vēl glāzi viskija.

Kādu vakaru es izbraucu lagūnā pazvejot kopā ar Oti, to pašu cilvēku, kam tika atņemti gliemežvāki. Paklusam biju viņam piemaksājis simt piecdesmit paciņu; kopš ta laika viņš pret mani izturējās ar tādu cieņu, kas jau līdzinājās godināšanai, un tas man šķita ļoti jocīgi, jo viņš bija vecs vīrs, vismaz divreiz vecāks par mani.

—   Kālabad jūs, kanaki, visi būt kā bērni? — es uzsāku ar viņu sarunu. — Sitas tirgotājs — viens cilvēks. Jūs, kanaki, pulka daudz cilvēku. Jūs, kanaki, kā suņi būt — ļoti bailes jums no tirgotāja. Viņš neēst jūs, kanaki. Viņam tādi zobi nav. Kālabad jums tādas bailes?

—   Varbūt pulka daudz kanaki vajag sist viņu nost? — Oti atjautāja.

—   Viņš nomirt, — es atbildēju. — Jūs, kanaki, nokaut pulka daudz balti vīri ilgi, ilgi atpakaļ. Kālabad jums bailes no šitas viens balts vīrs?

_— Jā, daudz mēs viņi nokaut, — Oti atteica. — Vīrs un vārds! Liels skaits! Ilgi, ilgi atpakaļ Kāda reize, kad es vel jauniņš but, liels kuģis apstāt ārpusē. Vējš nepūst. Pulka daudzi kanaki mēs ņemt laivas, pulka daudzi laivas, mēs iet ķert tas kuģis. Vīrs un vārds — mēs sākt liela kauja. Divi trīs balti vīri šaut kā sātani. Mums nav bailes. Mēs braukt klāt, mēs rāpties augšā, pulka daudzi, varbūt, es domāt, piecdesmit desmit (pieci simti). Viena balta Mērija (sieviete) būt uz tas kuģis. Nekad agrāk es nav redzēt balta Mērija. Pulka, pulka balti vīri pagalam. Viens skiperis nemirt. Pieci seši balti vīri nemirt. Skiperis sākt dziedāt." Daži balti vīri vēl kauties. Daži balti vīri laist laivu lejā. Pēc tam visi kopā tie iet pāri mala. Skiperis stiept balta Mērija lejā. Pēc tam viņi airēt pulka daudzi. Tēvs manam būt tas laiks stiprs vīrs. Viņš mest šķēps uz tie vīri. Tas šķēps iet iekšā viens sāns balta Mērija. Viņš tur nestāt. Vīrs un vārds, viņš iet laukā otra puse balta Mērija. Viņa pagalam. Man nav bailes. Pulka daudzi kanaki, bailes nav.

Vecā Oti lepnums bija atmodināts, jo viņš pēkšņi norāva savu lava-lava un parādīja man rētu, ko neapšaubāmi bija atstājusi lode. Pirms es paspēju ierunāties, viņa makšķeres aukla pēkšņi sāka raustīties. Viņš to satvēra un pūlējās ievilkt, bet izrādījās, ka zivs apskrējusi ap kora|ļu žuburu. Uzmetis man pārmetošu skatienu, jo tā taču mana vaina, ka viņš kļuvis neuzmanīgs, Oti pārkāpa pār laivas malu ar kājām pa priekšu, apgriezdamies tikai zem ūdens, kur viņš nolaidās gar auklu līdz pat dibenam. Ūdens bija desmit asu dziļš. Es, pār malu pārliecies, vēroju viņa kāju kustības, ko acs uztvēra arvien neskaidrāk un neskaidrāk, jo tās sakūla bāli fosforescējošo ūdeni spokainās dzirkstelēs. Desmit asu — sešdesmit pēdu — tas viņam, vecam vīram, bija tīrais nieks salīdzinājumā ar makšķeres āķa un auklas vērtību. Pēc laiciņa, kas šķita vai piecas minūtes garš, kaut gan nevarēja būt ilgāks par vienu minūti, ieraudzīju viņu kā baltu liesmu šaujamies augšup. Viņš iznira virs līmeņa un iemeta laivā desmit mārciņu smagu klinšu mencu ar visu nebojāto auklu un āķi, kas vēl turējās zivs mutē.

—  Var būt tā, — es neatlaidīgā uzmācībā turpināju sarunu. — Jums nebūt bailes sen atpakaļ. Tagad jums pulka bailes no tirgotājs.

—   Jā, pulka bailes, — Oti apstiprināja ar jaušamu netīksmi runāt par to. Kādu pusstundu mēs klusēdami metām savas auklas ūdenī un vilkām tās ārā. Tad sāka kos- ties nelielas zivju haizivis, un, pazaudējuši vienu āķi, mēs ievilkām auklas, lai pagaidītu, kamēr haizivis aizpeldēs savu ceļu. — Es teikt tev taisnība, — Oti atsāka valodas, — tu pats redzēt, tagad mums bailes.

Es iekūpināju pīpi un gaidīju, un notikumus, ko Oti man izklāstīja šausmīgajā dienvidjūru žargonā, es šeit atstāstu skaidrā angļu valodā. Citādi — saturā un stilā — stāsts ir tāds, kāds nāca pār Oti lūpām.

—   Tas notika pēc tam, kad mēs bijām kļuvuši ļoti lepni. Daudzas reizes jau bijām cīnījušies ar svešajiem baltajiem vīriem, kas dzīvo uz jūras, un ikreiz tos sakāvuši. Viens otrs no mums krita; bet kas gan tas bija salīdzinājumā ar bagātību kalniem — tūkstošiem un tūkstošiem visādu mantu, kādas mēs atradām uz kuģiem? Bet tad kādu dienu, varbūt pirms gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem, piebrauca šoneris un pa šaurumu tieši lagūnā iekšā. Tas bija liels šoneris ar trim mastiem. Uz tā bija pieci baltie cilvēki un varbūt kādi četrdesmit matroži, melnie puiši no Jaungvinejas un Jaunbritānijas; un šoneris bija ieradies zvejot jūras gurķus. Tas gulēja uz enkura lagūnā tur pāri pretī, ja skatās no šejienes, pie Paulu, tā laivas braukalēja pa visām malām, krastā ierīkodamas apmetnes, kur žāvēt jūras gurķus. Šāda sadalīšanās pa apmetnēm viņu spēkus darīja vājus, jo piecpadsmit iūdžu šķīra tos, kas zvejoja šeit, no tiem, kas atradās uz šonera pie Paulu, un citi atradās vēl tālāk.

Mūsu karalis un virsaiši noturēja apspriedi, un es biju starp tiem, kuri laivās visu pēcpusdienu un visu vakar- cēlienu airējās pār lagūnu, nesdami vēsti Jaudīm uz Paulu, ka rīt mēs vienā laikā uzbruksim visām zvejnieku apmetnēm un ka viņu uzdevums ir ieņemt šoneri. Mēs, kas iznēsājām ziņas, bijām noguruši airēdami, tomēr tāpat piedalījāmies uzbrukumā. Uz šonera atradās divi baltie — skiperis un otrais stūrmanis — līdz ar kādu duci melno puišu. Skiperi ar trim melnajiem mēs noķērām krastmalā un nonāvējām, bet pirmos astoņus no mums skiperis nošāva ar saviem diviem revolveriem. Mēs, redzi, cīnījāmies cieši kopā, tuvcīņā.

Mūsu cīņas troksni izdzirdis, stūrmanis saprata, kas noticis, viņš iekrāva pārtiku, ūdeni un buru mazā laiviņā — nu tik mazā, ka tā nesniedza ne divpadsmit pēdu garumā. Mēs brukām virsū šonerim — tūkstoš vīru, un lagūna bija noklāta ar mūsu laivām. Bez tam mēs-pūtām gliemežvāku taures, dziedājām kara dziesmas un dauzījām ar airiem pa laivu sāniem. Ko gan varētu iesākt pret mums viens baltais un trīs melnie? Itin nekā — un stūrmanis to labi saprata.

Baltie cilvēki ir sātani. Daudz tos esmu vērojis, tagad esmu vecs vīrs, un nu pēdīgi saprotu, kāpēc baltie cilvēki ir paņēmuši sev visas salas, kas jūrā. Tas tāpēc, ka viņi ir sātani. Tu te sēdi laivā kopā ar mani. Tu par lāgu neesi vairāk kā puika. Tu neesi gudrs, jo ik dienas man tev nākas stāstīt daudzas lietas, ko tu nezini. Kad es biju vēl pavisam mazs knauķis, es par zivīm un zivju paražām zināju vairāk nekā tu tagad. Esmu vecs vīrs, bet varu no- nirt lejā līdz lagūnas dibenam, bet tu nespēj man sekot. Kam tad tu galu galā esi derīgs? Es nezinu, laikam vienīgi cīniņam. Nekad neesmu redzējis tevi cīnāmies, tomēr zinu, ka tu esi tāds pats kā tavi brāji un ka tu cīnīsies kā sātans. Tāpat tu esi arī muļķis, gluži kā tavi brāļi. Jūs nekad neatskārstat, kad esat sakauti. Jūs cīnāties līdz pat nāvei, un tad jau ir par vēlu atskārst, ka esat sakauti.

Tagad uzklausi, ko darīja šis stūrmanis. Kad mēs metamies viņam virsū, pūzdami savus gliemežvākus, un jūra bija noklāta ar mūsu laivām, viņš no šonera ielēca mazajā laivelē līdz ar visiem trim melnajiem puišiem un airēja uz lagūnas ieeju. Te nu viņš atkal bija muļķis, jo gudrs vīrs nelaistos jūrā tik sīkā laivelē. Tās malas nepacēlās ne četras collas virs ūdens. Divdesmit laivu dzinās viņam pakaļ, un šajās laivās bija divi simti jaunekļu. Mēs noairējām piecas asis, kamēr viņa melnie puiši spēja pairties tikai vienu asi. Viņam nebija nekādu izredžu, bet viņš bija muļķis. Viņš piecēlās laivā kājās ar šauteni rokās un šāva daudzas reizes. Viņš nebija labs šāvējs, tomēr, kad piebraucām tuvāk, daudzi no mūsējiem tika ievainoti un nonāvēti. Bet tik un tā viņam nebija nekādu izredžu.

Es atminos, ka visu laiku viņš smēķēja cigāru. Kad mēs bijām vairs tikai četrdesmit pēdu no viņa un strauji traucāmies tuvāk, viņš nosvieda šauteni, aizdedzināja pie cigāra dinamīta stienīti un svieda to uz mums. Viņš dedzināja vēl vienu un vēl un svieda tos mums ļoti ātri daudzus, daudzus. Tagad es saprotu, ka viņš bija iešķēlis degļu galus un saspraudis tur sērkociņu galviņas, jo degļi uzliesmoja tik drīz. Bez tam degļi bija īsi. Dažreiz dinamīts izsprāga jau gaisā, tomēr lielākā tiesa stienīšu sakrita laivās. Un katru reizi, kad tāds uzsprāga laivā, šī laiva bija pagalam. No divdesmit laivām puse tika sašķaidīta drumstalās. Arī laiva, kurā sēdēju es, tā sašķīda un kopā ar to divi man blakus sēdošie cilvēki. Dinamīts nokrita tieši starp viņiem.* Pārējās laivas apgriezās un metās atpakaļ. Tad stūrmanis sāka uz mums neganti kliegt: «Ek jūs! Ek jūs! Ek jūs!» Viņš no jauna apšaudīja mūs ar šauteni, tā ka daudzus nošāva no mugurpuses, kamēr tie bēga. Un visu šo laiku melnie puiši laiviņā turpināja airēt. Redzi, es tev saku taisnību, tas stūrmanis bija sātans.

Tas vēl nebija viss. Pirms viņš atstāja šoneri, viņš bija to aizdedzinājis un sablīvējis visu pulveri un dinamītu tā, .lai tas uzsprāgtu vienā laikā. Simtiem mūsējo bija uz kuģa, tie mēģināja dzēst uguni, smeldami ūdeni pār kuģa malu, kad šoneris uzsprāga gaisā. Tā ka viss, par ko mēs bijām karojuši, mums bija zudis, pie tam vēl jo daudzi mūsējie nogalināti. Dažbrīd pat tagad, vecuma dienās, es redzu briesmīgus sapņus, kuros dzirdu stūrmani gaudojam: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Viņš rēc pērkona balsī: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Bet visi tie, kas atradās zvejnieku apmetnēs, bija nokauti.

Stūrmanis izbrauca pa šaurumu savā mazajā laiviņā, un mēs bijām pārliecināti, ka beigas viņam ir, — jo kā gan okeānā var palikt sveikā tik maza laivele ar četriem cilvēkiem iekšā? Pagāja apmēram mēnesis, un tad vienu rītu divu lietus gāžu starplaikā kāds šoneris iebrauca pa mūsu šaurumu un izmeta enkuru ciemata priekšā. Karalis ar virsaišiem apspriedās ilgi un gari, līdz nolēma, ka šoneri mēs sagrābsim pēc divām vai trim dienām. Bet pa šo laiku, tā kā mūsu paraža bija arvien izrādīties draudzīgiem, mēs braucām laivās uz šoneri, vezdami kokosriekstu virtenes, vistas un cūkas, lai tirgotos. Bet, kad bijām piestājuši pie kuģa sāniem — daudzas jo daudzas mūsējo laivas —, cilvēki no kuģa sāka uz mums šaut, un, kad airējām projām, es ieraudzīju stūrmani, kas toreiz bija aizbraucis jūrā mazajā laivelē, uzlecam uz reliņa, dejojam un rēcam: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!»

To pašu pēcpusdienu no šonera krastā izbrauca tris mazas laiviņas, pilnas ar baltajiem. Viņi gāja tieši cauri ciematam, nošaudami katru vīrieti, ko ieraudzīja. Tāpat viņi apšāva vistas un cūkas. Mēs, kas nebijām nošauti, sabēgām laivās un izairējām ārā lagūnā. Atskatījušies ieraudzījām, ka visas būdas liesmo. Pievakarē saskatījām daudzas laivas braucam no Nihi puses — tas ir ciemats pie Nihi šauruma ziemeļaustrumos. Tie bija visi, cik palikuši dzīvi, jo arī viņu ciematu, tāpat kā mūsējo, bija nodedzinājis otrs šoneris, iebraucis pa Nihi šaurumu.

Tumsā mēs turējāmies rietumu virzienā — uz Paulu, bet nakts vidū izdzirdējām sieviešu vaimanas un drīz pēc tam iekļuvām lielā laivu pulkā. Tajās atradās visi dzīvi palikušie no Paulu, kas gluži tāpat bija pārvērsta pelnos, jo trešais šoneris bija iebraucis pa Paulu šaurumu. Redzi, tas stūrmanis un viņa melnie puiši taču nebija noslīkuši. Viņš bija aizkūlies līdz Zālamana salām un tur pastāstījis saviem brāļiem, ko mēs Oolongā esam izdarījuši. Un visi viņa brāļi bija teikuši, ka nākšot un sodīšot mūs, un klāt viņi bija trijos šoneros, un visi mūsu trīs ciemati tika noslaucīti no zemes virsas.

Kas mums vairs atlika ko darīt? Rītā abi šoneri no vēja puses brauca tieši mums virsū lagūnas vidū. Pasāts pūta krietni stiprs, un viņi sašķaidīja mūsu laivas dučiem vien. Un šautenes nemitējās rībēt ne mirkli. Mēs izklīdām tikpat kā lidojošās zivis, kad parādās bonita, un mūsējo bija iik daudz, ka mēs paspējām izbēgt tūkstošiem, pamūk- dami gan še, gan tur pa saliņām atola nomalēs.

Pēc tam šoneri trenkāja mūs pa lagūnu uz priekšu un atpakaļ. Naktīs mēs klusītiņām aizlavījāmies tiem garām. Tomēr nākamajā vai aiznākamajā dienā šoneri arvien bija atkal klāt un dzenāja mūs uz lagūnas otru galu. Tā tas turpinājās. Mēs sen vairs neskaitījām savus mirušos un pat nepieminējām tos. Tiesa, mūsu bija daudz, bet ienaidnieku maz. Taču — ko mēs varējām iesākt? Es biju vienā no divdesmit laivām, ko pildīja cilvēki, kuri nebaidījas nāves. Mēs uzbrukām mazākajam šonerim. Viņi apšava mūs kaudzēm. Viņi svieda laivās dinamītu un, kad dinamīta krājumi bija izbeigušies, lēja verdošu ūdeni mums uz galvas. Šautenes neapklusa ne mirkli. Tos, kuru laivas bija sadragātas, apšāva, kamēr tie peldēja projām. Bet stūrmanis lēkāja šurp un turp pa kajītes jumtu, neganti kliegdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!»

Ikviena māja tika nodedzināta pat uz vismazākās saliņas. Pie dzīvības nepalika neviena vista, neviens sivēns. Mūsu akas bija piegānītas ar nokauto ķermeņiem vai arī piebērtas ar koraļļu radzēm. Pirms šo triju šoneru ierašanās mūsējo Oolongā bija divdesmit pieci tūkstoši. Šodien mūsu ir tikai pieci tūkstoši. Kad šoneri aizbrauca, mēs bijām vairs vienīgi trīs tūkstoši, kā pats dzirdēsi.

Pēdīgi trim šoneriem apnika tramdīt mūs šurp un turp. Visi trīs aizbrauca uz Nihi pašā ziemeļaustrumu malā. Pēc tam tie neatlaidīgi sāka dzīt mūs uz rietumiem. Arī viņu deviņas laivas atradās ūdenī. Viņi pārmeklēja katru saliņu, kurai virzījās garām. Viņi mūs dzina, dzina, dzina dienu no dienas. Katru nakti visi trīs šoneri līdz ar deviņām laivām izveidoja aizsardzības ķēdi, kas stiepās šķērsām pāri lagūnai no vienas malas līdz otrai, tā ka mēs nekādi nevarējām izsprukt atpakaļ.

Mūžīgi viņi nevarēja mūs tā dzīt, jo lagūna jeu nav tik liela, un pēdīgi mēs visi, kas palikuši dzīvi, bijām sadzīti uz pēdējās smilšu sēres pašos rietumos. Aiz mums pletās atklātā jūra. Mūsu tur bija desmit tūkstoši, un mēs pieblīvējām smilšu sēri no lagūnas piekrastes līdz pat brāzmainajai bangotnei otrā malā. Nevienam pat atgulties nebija iespējams. Trūka vietas. Mēs stāvējām sānu pie sāna un plecu pie pleca. Divi dienas viņi mūs tur noturēja, un stūrmanis mēdza uzrāpties vantīs un ņirgāties par mums, brēkdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» — līdz mēs visi no sirds vēlējāmies, kaut jel nebūtu pirms mēneša aiztikuši ne viņu, ne viņa šoneri. Mums nebija ko ēst, un divas dienas un divas naktis mēs nostāvējām kājās. Mazie zīdainīši apmira, un vecie un vārgie apmira, un ievainotie apmira. Un ļaunākais no visa — mums trūka ūdens, ko dzesēt slāpes, un divas dienas saule mūs svilināja, bet paēnas nebija. Daudzi vīri un sievietes sabrida okeānā un tur noslīka, bet bangotne meta viņu līķus atpakaļ krastā. Un tad vēl mums uzkrita mušu posts. Daži vīrieši aizpeldēja līdz šoneru bortiem, bet tos visus apšāva līdz pēdējam. Un mēs, dzīvi palikušie, gauži nožēlojām, ka savā lepnībā bijām mēģinājuši ieņemt trīsmastu šoneri, kas bija ieradies zvejot jūras gurķus.

Trešās dienas rītā mazā laiviņā piebrauca visu triju šoneru skiperi un arī tas stūrmanis. Visiem rokās bija šautenes un revolveri, un viņi runāja ar mums. Tikai tāpēc, ka esot apnicis mūs galināt, šie metuši mieru, tā viņi mums «teica. Un mēs atkal teicām, ka ļoti, ļoti nožēlojam un ka nekad vairs neaiztiksim nevienu balto cilvēku, un par padevības zīmi kaisījām smiltis sev uz galvas. Un visas sievietes un bērni sāka gauži vaimanāt pēc ūdens, tā ka labu brīdi neviena vīrieša balss nebija saklausāma. Tad mums pastāstīja, kāds būs mūsu sods. Mums jāpiepilda visi trīs šoneri ar kopru un jūras gurķiem. Mēs bijām ar mieru, jo mums vajadzēja ūdens un mūsu sirdis bija salauztas, un mēs sapratām, ka cīniņā mēs esam tīrie bērni, kad jākaujas ar baltajiem vīriem, kas cīnās kā sātani. Kad visas sarunas bija beigušās, stūrmanis piecēlās un, mūs izsmiedams, ierēcās: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Pēc tam mēs airējām projām savās laivās un meklējām ūdeni.

Un nedēļām ilgi mēs pūlējāmies, zvejodami jūras gurķus un žāvēdami tos, vākdami kokosriekstus un gatavodami no tiem kopru. Dienu un nakti dūmu mutuļi vāliem vien cēlās no visu Oolongas saliņu piekrastēm, kad mēs maksājām atlīdzību par saviem ļaunajiem darbiem. Jo šinīs nāves dienās mūsu galvās bija iekalts skaidri un saprotami, ka galīgi aplam ir aiztikt balto cilvēku.

Kad nu pēdīgi šoneri bija pilni ar kopru un jūras gurķiem, bet mūsu koki tukši no kokosriekstiem, trīs skiperi un tas stūrmanis sasauca mūs visus kopā uz lielām sarunām. Viņi teicās esam ļoti priecīgi, ka mēs nākuši pie saprašanas, un mēs jau desmittūkstošo reizi atkārtojām, ka ļoti nožēlojam un nekad vairs tā nedarīsim. Un atkal mēs kaisījām smiltis sev uz galvas. Tad skiperi teica, ka tas viss esot labi, tomēr, lai pierādītu, ka viņi mūs nepie- mirsīšot, viņi uzsūtīšot mums velnu velnu, ko mēs mūžam pieminēšot un turēšot prātā ik reizes, kad mums atkal uznākšot patika ķerties klāt baltajam cilvēkam. Pēc tam stūrmanis vēlreiz izņirgāja mūs, kliegdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Tad viens šoneris izlaida krastā sešus mūsējo vīrus, kurus sen jau turējām par mirušiem, šoneri uzvilka buras un aizbrauca pa šaurumu uz Zālamana salām.

Tiem sešiem vīriem, kurus izlaida malā, pirmajiem nācās tikties ar velnu velniem, ko skiperi bija mums uzsu- tījuši.

—   Uznāca nikna sērga, — es viņu pārtraucu, jo atskārtu šās nekrietnības būtību. Uz šonera plosījušās masalas, un šie seši gūstekņi tīšuprāt tikuši aplipināti ar tām.

—  Jā, nikna sērga, — Oti turpināja. — Tas bija varens velnu velns. Visvecākie cilvēki neko tādu ne dzirdējuši nebija. Tos mūsu priesterus, kas vēl dzīvoja, mēs paši nogalinājam, jo tie nemācēja pārspēt velnu velnus. Sērga pletās plašuma. Esjau teicu, ka mūsu tur bija desmit tūkstoši, kad stāvējām sānu pie sāna un plecu pie pleca uz smilšu sēres. Kad slimība no mums atstājās, dzīvi bija palikuši vairs tikai trīs tūkstoši. Bez tam visi kokosrieksti bija pārstrādāti koprā, un iestājās bads.

Sitas tirgotājs, — Oti beidza savu stāstu, — tas tīrais mēsls būt. Viņš būt kā beigts gabals kai-kai (gaļas), viss apkārt smirdēt. Viņš būt kā suns, slims suns, un pulka daudzi mušas apkārt suns. Mums nav bailes no tirgotājs. Mums bailes tālab, ka viņš balts vīrs. Mēs pulka skaidri redzēt: nav labi nokaut balts vīrs. Tas viens tirgotājs kā slims suns, bet tam pulka daudzi brāļi būt ap viņš, balti vīri kā tu, cīnīties kā sātani. Mums nav bailes no tas nolādēts tirgotājs. Kāda reize viņš pulka daudzi kaitināt kanakus — un kanaki gribēt viņš nosist, bet kanaki iedomāt par velnu velns, un kanaki dzirdēt stūrmanis dziedāt: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» — un kanaki nenosist viņš.

Oti uzdūra savam āķim gabalu tinteszivs ēsmai, ar zobiem noplēsdams to no dzīvā, ļumošā nezvēra, un āķis ar ēsmu baltās liesmās nogrima līdz pat dibenam.

—       Haizivs staigāt izbeigt, — viņš ieteicās. — Es domāt, mēs noķert pulka daudzi zivs.

Viņa aukla mežonīgi noraustījās. Viņš steigšus rāva to augšā, pārtverdams roku aiz rokas, un iesvieda laivas dibenā lielu, elsājošu klinšu mencu.

—       Saule nākt augšā, es dot nolādēts tirgotājs dāvana — dot liela zivs, — Oti sacīja.

PAGĀNS

Pirmo reizi es viņu satiku, kad plosījās viesuļvētra, un, kaut gan mēs bijām lauzušies cauri viesuļvētrai ar vienu un to pašu šoneri, es pievērsu viņam uzmanību tikai tad, kad mūsu kuģītis bija izjucis gabalu gabalos. Es, bez šaubām, biju redzējis viņu jau agrāk pārējo mūsu komandas kanaku vidū, taču nebiju apzinājies, ka viņš tāds eksistē, jo uz «Mazās Zanniņas» bija daudz ļaužu. Bez astoņiem vai desmit kanaku matrožiem, baltā kapteiņa, viņa palīga, kravas uzrauga un sešiem kajītes pasažieriem šoneris bija uzņēmis Ranžirā astoņdesmit piecus klāja pasažierus no Paumotu un Tahiti — vīriešus, sievietes un bērnus, no kuriem katram bija grozi, nerunājot nemaz par matračiem, segām un drēbju paunām.

Pērļu zvejas sezona Paumotu bija beigusies, un visi strādnieki brauca atpakaļ uz Tahiti. Seši kajīšu pasažieri bija pērļu uzpircēji: divi amerikāņi, A Cuns (baltākais ķīnietis, kādu es jebkad esmu redzējis), viens vācietis, viens Polijas ebrejs un es.

Sezona bija padevusies veiksmīga. Nevienam no mums un nevienam no astoņdesmit pieciem klāja pasažieriem nebija iemesla gausties. Visi bija krietni pastrādājuši, un visi ilgojās atpūsties un izklaidēties Papeetē.

«Mazā Zanniņa», protams, bija pārpildīta. Tās ietilpība bija tikai septiņdesmit tonnas, un šoneris nedrīkstēja uzņemt ne desmito daļu no tiem salašņām, kurus tas veda. Tilpnes bija bāztin piebāztas ar perlamutru un kopru. Pat noliktava bija pilna ar perlamutru. Tīrais brīnums, kā matroži vispār valdīja šoneri. Pa klāju staigāt nebija iespējams — viņiem vajadzēja līst pa treliņiem.

Naktī matroži staigāja pa cilvēkiem, kuri, es varu apzvērēt, gulēja cits uz cita. Turklāt uz klāja atradās cūkas, vistas, maisi ar jamsu un visas iedomājamās vietas bija izrotātas ar kokosriekstu virtenēm slāpju dzesēšanai un banānu saišķiem. Abās pusēs starp grotmasta un fok- masta vantīm zemu, lai neskartu klīverbomi, bija izstieptas gaijas, un uz katras gaijas karājās ne mazāk kā piecdesmit banānu saišķu.

Bija gaidāms nemierīgs brauciens, pat ja tas ilgtu divas vai trīs dienas, kas būtu iespējams, pieturoties stipram dienvidrietumu pasātam. Taču vēja nebija. Pēc piecām stundām pasāts, vairākas reizes vārgi uzpūtis, norima galīgi. Visu nakti nejuta ne mazākās vēsmiņas, un tāda pati atausa nākamā diena — viena no tām žilbinošajām un stiklaini rāmajām bezvēja dienām, kad, jau iedomājoties, ka tu, atvēris acis, ieraudzīsi ūdeni, sāk sāpēt galva.

Otrā dienā nomira cilvēks — kāds no Lieldienu salām, viens no šīs sezonas labākajiem pērļu zvejniekiem lagūnā. Bakas — lūk, kas bija nāves cēlonis, kaut gan es nespēju aptvert, kā tās ievazātas uz kuģa, jo, kad izbraucām no Ranžiras, krastā nebija reģistrēts neviens saslimšanas gadījums. Lai nu kā, tās tomēr bija bakas, viens cilvēks bija miris, un trīs gulēja slimi.

Nekas nebija darāms. Mēs nevarējām nedz atšķirt nost slimos, nedz kopt viņus. Mēs bijām saspiesti kā siļķes mucā. Nekas nebija darāms — atlika vienīgi dzīviem pūt un nomirt, proti, nekas nebija darāms pēc tās nakts, kad nomira cilvēks. Tajā pašā naktī kapteiņa palīgs, kravas uzraugs, Polijas ebrejs un četri vietējie pērļu zvejnieki aizbēga ar lielu vaļu medību laivu. Vairāk neko mēs par viņiem nedzirdējām. No rīta kapteinis pavēlēja izsist atlikušajām laivām dibenā caurumus, un mums vairs nebija kur sprukt.

Tajā dienā nomira divi, nākamajā — trīs, tad nāves gadījumu skaits palielinājās līdz astoņiem. Bija interesanti vērot, kā mēs to uzņemam. Iedzimtos, piemēram, pārņēma mēmas, trulas bailes. Kapteinis francūzis — viņu sauca Udūzs — kļuva ļoti nervozs un runīgs. Reizēm viņš pat trīcēja. Viņš bija garš, taucīgs vīrietis un svēra vismaz savas divsimt mārciņas — īsts gaļas kalns, kas drebēja kā želeja.

Vācietis, abi amerikāņi un es nopirkām visu skotu viskiju un nepārtraukti dzērām. Aprēķināts bija lieliski: ja mēs mirksim alkoholā, visi baciļi, kas nonāks mūsu organismā, tūlīt aizies bojā. Aprēķins attaisnojās, kaut gan esmu spiests atzīties, ka arī kapteinim Udūzam un A Cu- nam šī slimība pagāja secen. Francūzis nedzēra nemaz, bet A Cuns iztika ar vienu glāzi dienā.

Tas tik bija laiciņš! Saule atradās zenītā. Vēja nebija nekāda, izņemot biežās brāzmas, kas trakoja no piecām minūtēm līdz pusstundai un, drāzdamās prom, apšļāca mūs ar lietu. Pēc katras brāzmas atkal nežēlīgi svelmēja saule un no saslapušajiem klāja dēļiem kāpa garaiņu mākoņi.

Tie nebija nekādi patīkamie garaiņi. Tā bija nāvējoša migla, piesātināta ar miljoniem baciļu. Mēs vienmēr ķērāmies pie glāzes, redzēdami, kā šie garaiņi ceļas no līķiem un mirstošajiem, un parasti mēs atkal dzērām, tikpat kā neatšķaidīdami viskiju. Bez tam mums bija tāds likums: katru reizi, kad aiz borta mudžošajā haizivju barā iemeta kādu līķi, mēs papildus iztukšojām vēl vairākas glāzes.

Pagāja nedēļa, un viskija krājumi izbeidzās. Tas bija labi, jo citādi mani šodien vairs neredzētu starp dzīvajiem. Ir jābūt skaidrā prātā, lai pārlaistu to, kas nāca pēc tam, jūs man piekritīsiet, ja minēšu kaut vai šo nelielo detaļu, — galu galā dzīvi palikām tikai divi. Otrs bija pagāns, tā vismaz viņu nosauca kapteinis Udūzs tajā brīdī, kad es pirmo reizi uzzināju par šā cilvēka eksistenci. Taču nesteigsimies priekšā notikumiem.

Nedēļa bija pie beigām, viskija krājumi cauri un pērļu uzpircēji atkal skaidrā prātā, kad nevilšus uzmetu acis barometram, kas karājās kopkajītē. Paumotu norma ir divdesmit deviņi deviņdesmit, un mēs bijām pieraduši redzēt, ka bultiņa svārstās starp divdesmit deviņi astoņdesmit pieci un trīsdesmit vai pat trīsdesmit nulle pieci, bet ar to, ko ieraudzīji* es, — bultiņa bija noslīdējusi līdz divdesmit deviņi sešdesmit divi, — būtu pieticis, lai at- skurbinātu vispilnāko pērļu uzpircēju, kas jebkad mēģinājis noslīcināt baku mikrobus skotu viskijā.

Es pievērsu tam kapteiņa Udūza uzmanību, un viņš atbildēja, ka jau vairākas stundas skatoties, kā barometrs krītas. Neko sevišķu pasākt vairs nevarēja, taču to, kas šajos apstākļos bija darāms, kapteinis veica lieliski. Viņš nolaida visas vieglās buras, atstājot tikai vētras buras, izvilka glābšanas virves un gaidīja vēju. Viņš kļūdījās tad, kad vējš bija klāt. Viņš nolikās dreifā, un tas ir pareizi, ja kuģis atrodas uz dienvidiem no ekvatora, ja — un tas bija viņa misēklis, — ja kuģis nestāv orkānam ceļā.

Bet mēs stāvējām viesuļvētrai ceļā. Es par to spriedu no tā, ka vējš nemitīgi pieņēmās spēkā un barometrs nemitīgi kritās. Es uzskatīju, ka šoneris ir jāpagriež un jāiet ar kreiso halzi, kamēr barometrs vairs nekrītas, un tikai tad jāliekas dreifā. Es strīdējos ar kapteini, kamēr novedu viņu līdz histērijai, bet viņš palika pie sava. Pats ļaunākais bija tas, ka man neizdevās pierunāt pārējos pērļu uzpircējus atbalstīt mani. Galu galā kas tad es tāds biju, lai pazītu jūru un tās īpatnības labāk nekā daudz pieredzējis kapteinis? Tā viņi droši vien sprieda.

Vējš vēla šausmīgus viļņus, un es nekad neaizmirsīšu pirmos trīs viļņus, kas gāzās virsū «Mazajai Zanniņai». Tā sasvērās uz vienu pusi, kā palaikam mēdz notikt, kad kuģi liekas dreifā, un pirmais vilnis aizšalca pār klāju. Glābšanas virves bija domātas tikai stiprajiem un veselajiem, bet arī no tām ir maz labuma, kad sievietes un bērni, banāni un kokosrieksti, cūkas un grozi, slimie un mirstošie blīvā, spiedzošā, kaucošā masā tiek valstīti pa klāju.

Otrs vilnis aizmēza no «Mazās Zanniņas» treliņus, un, tā kā pakaļgals iegrima ūdenī, bet priekšgals uzšāvās gaisā, viss nožēlojamais dzīvās radības un kravas maisījums slīdēja lejup. Tā bija cilvēku ķermeņu straume. Tos nesa kā nu kuro — citu ar galvu, citu ar kājām, citu ar sāniem pa priekšu, citi kūleņoja locīdamies, staipīdamies, raustīdamies, čokurā vilkdamies. Laiku pa laikam kādam izdevās pieķerties pie masta vai pie virves, bet, ķermeņu blīvas spiests, cilvēks atlaida rokas vaļā.

Kāds ar galvu ietriecās labā borta slīdragā. Viņa galvaskauss pārsprāga kā ola. Es sapratu, kas mūs sagaida, un uzrāpos uz kajītes jumta, bet no turienes grotmastā. A Čuns un viens no amerikāņiem mēģināja man sekot, taču es biju par veselu lēciena tiesu viņiem priekšā. Amerikāni aizskaloja pār bortu kā salmiņu. A Cuns satvēra stūres rata spieķi un iekārās tajā. Bet dūšīga sieviete no raratonga cilts — viņa droši vien svēra divsimt piecdesmit mārciņas — uzkrita viņam virsū un apmeta roku viņam ap kaklu. Ar brīvo roku A Cuns sagrāba pie stūres stāvošo kanaku, un tieši šajā mirklī šoneris sasvērās uz labo bortu.

Ķermeņu un ūdens lavīna, kas drāzās pār kreiso bortu starp kajīti un treliņiem, pēkšņi mainīja virzienu uz labā borta pusi. Viņi visi tika aizskaloti — sieviete, A Cuns un stūresvīrs, un es, goda vārds, redzēju, ka, atlaidis rokas vaļā un krizdams lejup, A Cuns uzsmaidīja man filozofiskā mierā.

Trešais — vislielākais vilnis nodarīja ne mazāku postu. Kad tas uzbruka, gandrīz visi bija sakāpuši takelāžā. Uz klāja varbūt kādi desmit aizrijušies, apdullināti, pusdzīvi nelaimīgie tika valstīti šurpu turpu vai rāpus mēģināja sasniegt drošāku vietu. Viņi aizlidoja pār bortu kopā ar divu atlikušo laivu drazām. Pērļu zvejnieki un es paguvām starp diviem viļņiem iegrūst kajītē un ieslēgt tur apmēram piecdesmit sievietes un bērnus. Un tomēr tas viņus neglāba.

Bet vējš? Lai cik daudz esmu pieredzējis, es nekad nebūtu ticējis, ka var būt tāds vējš. Tas nav aprakstāms. Vai tad var aprakstīt spoku? Tad jau tikpat labi varētu aprakstīt šo vēju. Tas rāva mums nost apģērbu. Es teicu: «rRāva nost,» — un neesmu pārteicies. Es neprasu, lai jūs man ticētu Es tikai stāstu, ko redzēju un pārdzīvoju. Reizēm pats tam neticu. Es paliku dzīvs, un tas ir viss. Nevar stāties pretī šim vējam un palikt dzīvs. Tas bija kaut kas briesmīgs, bet visbriesmīgākais bija tas, ka vējš kļuva aizvien negantāks.

Iedomājieties neskaitāmus miljonus un miljardus tonnu smilšu. Iedomājieties, ka šīs smiltis drāžas ar deviņdesmit, simt, simt divdesmit jūdžu ātrumu stundā vai vēl ātrāk. Tālāk iedomājieties, ka šīs smiltis ir neredzamas, netaustāmas, lai gan pilnīgi saglabā smilšu svaru un blīvumu. Iztēlojieties to visu, un jums būs vājš priekšstats par šo vēju.

Varbūt smiltis nav īstais salīdzinājums. Uzskatiet, ka tie ir dubļi, neredzami, .netaustāmi, bet smagi kā dubļi. Nē, tas ir kaut kas vairāk! Uzskatiet, ka katra gaisa molekula ir dubļu pika. Tad mēģiniet iedomāties milzīgu daudzumu šādu kopā saplūdušu dubļu piku. Nē, man_trūkst vārdu. Valoda palīdz attēlot parastas dzīves parādības, bet ne jau tādu pārdabisku parādību kā šis vējš. Man labāk nevajadzēja mēģināt to darīt, kā es biju apņēmies sākumā.

Teikšu tikai vienu: šis vējš nosita viļņus. Vēl vairāk: šķita, ka orkāns uzsūcis sevī visu okeānu un svaidās tajā izplatījuma daļā, kur iepriekš bija gaiss.

Protams, mūsu buras jau sen bija skrandās. Bet kapteinim Udūzam uz «Mazās Zanniņas» bija ierīce, kādu es uz dienvidu jūru šoneriem nekad nebiju redzējis, — peldošais enkurs. Tas bija konisks brezenta maiss, kura augšmalu turēja atvērtu masīva dzelzs stīpa. Peldošo enkuru palaiž līdzīgi pūķim, tas ieurbjas ūdenī tāpat, kā pūķis uzšaujas gaisā, starpība vienīgi tā, ka enkurs paliek perpendikulārā stāvoklī pie pašas ūdens virsas. Ar šoneri to saista gara virve. Tāpēc «Mazā Zanniņa», vēja dzīta, pagriezās pret viļņiem ar priekšgalu.

Viss būtu bijis labi, ja mēs neatrastos viesulim ceļā. Tiesa, vējš gan norāva pie rājām piesietās buras, izkustināja mastus un samudžināja tekošo takelāžu, tomēr mēs būtu izkūlušies no nelaimes, ja nebūtu sadūrušies ar pašu viesuļvētras centru. Tas mūs arī pazudināja. Nepārtrauktās brāzmas bija mani apdullinājušas, sastindzinājušas, paralizējušas, un es jau biju gatavs padoties un mirt, kad mēs iekļuvām ciklona centrā. Mūs satrieca pilnīgs klusums. Gaisā nebija ne niecīgākās vēsmas. Cilvēks varēja vai zaudēt prātu.

Neaizmirstiet, ka vairākas stundas mēs ar drausmīgu muskuļu piepūli bijām pretojušies vēja milzīgajam spiedienam. Un piepeši spiediena vairs nebija. Man bija tāda sajūta, ka ķermenis pārplīsīs un pajuks uz visām pusēm. Likās, ka visi mana ķermeņa atomi atgrūž cits citu un tūlīt, tūlīt neatturami aiztrauksies izplatījumā. Taču tas ilga tikai vienu mirkli. Tuvojās katastrofa.

Kad vējš bija norimis un spiediens pavisam nokrities, sacēlās viļņi. Tie slējās stāvus, lēkāja, tie uzlidoja līdz padebešiem. Neaizmirstiet, ka no visām debess pusēm vējš pūta uz rāmuma centru. Tāpēc arī no visām debess pusēm šurp vēlās viļņi. Nebija vēja, kas tos apstādinātu. Tie izsprāga no okeāna kā no ūdens spaiņa dibena palaisti korķi. To kustībā nebija nedz kādas sistēmas, nedz secības. Tie bija traki, apsēsti viļņi. To augstums sasniedza vismaz astoņdesmit pēdas. Tie vispār nebija viļņi. Neviens mirstīgais neko tamlīdzīgu nebija redzējis.

Tās bija šļāces, baismīgas šļāces — un nekas vairāk. Astoņdesmit pēdu augstas šļāces. Astoņdesmit! Pat vairāk nekā astoņdesmit. Tās sitās augstāk par mūsu mastiem. Tās bija strūklas, sprādzieni. Tās bija piedzērušās. Tās krita visur, kā pagadījās. Tās sadūrās un grūstījās. Tās saskrējās un kā tūkstoš ūdenskritumi pašķīda uz visām pusēm. Tāds okeāns, kāds bija te, orkāna centrā, nevienam pat sapņos nav rādījies. Tas bija pilnīgs haoss. Anarhija. Satracinātas stihijas elle.

Kas notika ar «Mazo Zanniņu»? Es nezinu. Pagāns vēlāk man sacīja, ka viņš arī nezinot. Tā vārda pilnā nozīmē pārlūza uz pusēm, sajuka gabalos, saira skaidās, pārvērtās smelknē, izzuda. Es attapos, kad biju ūdenī un automātiski peldēju, kaut gan biju jau sācis grimt. Kā tas notika, man nav palicis prātā. Atceros, ka «Mazā Zanniņa» izjuka; tas droši vien notika tajā brīdī, kad es zaudēju samaņu. Lai nu kā, bet es biju ūdenī, un vienīgais, ko varēju darīt, bija turēties, kaut gan sevišķas cerības neloloju. Atkal pūta vējš, viļņi bija kļuvuši mazāki un vēlās kā parasti, un es sapratu, ka ciklona centrs ir pāri. Par laimi, apkārt nemanīja haizivis. Orkāns bija izklīdinājis nesātīgo baru, kas bija ielencis kuģi ar līķiem un rijis līķus.

«Mazā Zanniņa» sašķīda gabalos ap dienas vidu, bet pēc pāris stundām es uzdūros lūkas vākam. Visu laiku gāza lietus, es ieraudzīju šo vāku pavisam nejauši. Pie gredzena bija piesiets virves gals, un es sapratu, ka noturēšos vismaz dienu, ja vien neatgriezīsies haizivis. Trīs stundas, bet varbūt vēl mazliet vēlāk, kad es, stingri pieķēries pie vāka un aizvēris acis, no visa spēka pūlējos dziļi elpot un vienlaikus nesarīties ūdeni, man izklausījās, it kā es dzirdētu balsis. Lietus bija mitējies, vējš un jūra norimuši. Nepilnas divdesmit pēdas no manis, pieķērušies pie cita lūkas vāka, peldēja kapteinis Udūzs un pagāns. Viņi cīnījās par vāku, vismaz francūzis cīnījās.

—   Paien moir!x — es izdzirdēju viņu iespiedzamies un ieraudzīju, ka viņš iesper kanakam.

Kapteinis Udūzs bija pazaudējis visu savu apģērbu, palikušas bija tikai smagās, rupjās kurpes. Spēriens bija nežēlīgs, jo trāpīja pagānam pa muti un gandrīz vai apdullināja viņu. Es gaidīju, ka kanaks atbildēs ar to pašu, taču viņš drošības labad papeldēja pēdas desmit tālāk. Katru reizi, kad viļņi piedzina viņu tuvāk francūzim, tas, abām rokām turēdamies pie vāka, atspēra kanaku nost un nolamāja viņu par melno pagānu.

—   Es iešu un nolaidīšu tevi dibenā, tu baltais lops! — es uzkliedzu.

Es neizpildīju savus draudus tikai tāpēc, ka jutos pārāk noguris. Jau iedomājoties vien, ka_ būs jasaņemas un jāpeld pie viņa, man kļuva nelabi. Tāpēc es pasaucu kanaku un piedāvāju viņam turēties pie mana vāka. Viņš teica man, ka viņu saucot Otoo (izrunā o-to-o) un ka viņš esot

1 Melnais pagāns. (Franču v.) dzimis Bora-Bora salā, kas atrodas vistālāk Sadraudzības salu rietumos. Kā vēlāk uzzināju, viņš pirmais atradis vāku un, pēc kāda laika sastapis kapteini Udūzu, uzaicinājis viņu glābties kopā, bet kapteinis viņu par šiem pūliņiem aizspēris prom.

Tā es pirmo reizi sastapu Otoo, Viņš nebija kauslis. Viņš biļa patīkams, maigs un laipns, kaut gan turpat vai sešas pēdas garš un muskuļots kā gladiators. Viņš nebija kauslis, bet nebija arī gļēvulis. Viņa krūtīs pukstēja lauvas sirds, un vēlāk es nereti redzēju viņu riskējam tādos gadījumos, kad man nebūtu pieticis drosmes. Es gribu teikt, ka Otoo, lai gan nebļja kauslis un vienmēr vairījās no ķildām, nekad arī neatkāpās briesmu priekšā. Bet jums vajadzēja redzēt Otoo, kad viņš sāka rīkoties! Es nemūžam neaizmirsīšu, kā viņš apstrādāja Billu Kingu. Tas notika Vācu Samoa. Bills Kings bija izdaudzināts amerikāņu flotes smagā svara čempions. Viņš bija zvērs, nevis cilvēks, īsts gorilla, viens no tiem neaptēstajiem skandālu cēlējiem, kuriem visa gudriba ir dūrēs. Viņš sāka ķildu un divas reizes iespēra Otoo, bet pēc tam vienu reizi iesita viņam, iekams kanaks atskārta, ka nu ir jāsit pretī. Manuprāt, nebija pagājušas ne četras minūtes, kad Bills Kings bija pārvērsts par nelaimīgu četru ielauztu ribu, sadragāta apakšdelma un izmežģītas lāpstiņas īpašnieku. Otoo nebija nekādas sajēgas par boksa mākslu. Viņš sita, kā prata, un Bills Kings nogulēja aptuveni trīs mēnešus, kamēr atkopās no tovakar Apijas krastā saņemtajiem sitieniem.

Taču es jau esmu aizsteidzies pārāk tālu uz priekšu. Tātad mēs abi turējāmies pie viena vāka. Katrs no mums pārmaiņus rāpās atpūsties uz tā, kamēr otrs, līdz zodam ūdenī iegrimis, tikai turējās pie vāka ar rokām. Divas dienas un divas naktis, nepārtraukti mainīdamies vietām, mēs klīdām pa okeānu. Beigās es gandrīz visu laiku biju nesamaņā un reizēm tomēr dzirdēju, ka Otoo kaut ko murmina savā dzimtajā valodā. Mēs nenomirām aiz slāpēm tāpēc, ka atradāmies ūdenī, kaut gan jūras ūdens sālīja un karstā saule cepināja.

Beidzās ar to, ka Otoo izglāba manu dzīvību, jo es atguvos krastā divdesmit pēdas no ūdens, apklāts ar kokos- palmu lapām, lai saule nespīdētu virsū. Vienīgi Otoo varēja atvilkt mani šurp un saspraust smiltīs lapas. Viņš gulēja man blakus. Es atkal zaudēju samaņu, bet, kad pamodos, bija vēsa, zvaigžņota nakts, un Otoo pilināja man mutē kokosriekstu sulu.

Izņemot mūs abus, neviens cits no «Mazās Zanniņas» nebija izglābies. Kapteinis Udūzs acīmredzot bija aizgājis bojā no spēku izsīkuma, tāpēc ka vāks pēc dažām dienām tika izmests krastā bez viņa. Mēs nodzīvojām pie šā atola iedzimtajiem veselu nedēļu, pēc tam mūs pievāca franču kreiseris un nogādāja Tahiti. Pa to laiku mēs tomēr bijām izpildījuši vārdu apmaiņas ceremoniju. Dienvidu jūrās šī ceremonija savieno divus cilvēkus ciešāk nekā brālības saites. Iniciators biju es, un Otoo bija stāvā sajūsmā, kad es to ierosināju.

—  Tas ir labi, — viņš teica tahitiešu valodā, — tāpēc ka mēs divas dienas kopā skatījāmies nāvei acīs.

—   Bet nāve sastomījās, — es teicu pasmaidīdams.

—  Jūs bijāt drosmīgs, kungs, — Otoo atbildēja, — un nāvei pietrūka nekaunības, lai sāktu runāt.

—   Kāpēc tu sauc mani par kungu? — es jautāju, izlikdamies aizskarts. — Mēs esam apmainījušies vārdiem. Tev es esmu Otoo. Man tu esi Cārlijs. Un starp mums mūžu mūžos tu būsi Cārlijs, bet es Otoo. Tāda ir paraža. Un pēc mūsu nāves, ja mums būs lemts satikties kaut kur aiz zvaigznēm, kaut kur aiz debesīm, man tu pa vecam būsi Cārlijs, bet es tev — Otoo.

—  Jā, kungs, — viņš atbildēja, acīm mirdzot klusā priekā.

—   Atkal! — es sašutis iesaucos.

—  Vai es varu atbildēt par to, ko izrunā manas lūpas? — viņš taisnojās. — Tās ir tikai manas lūpas. Bet klusībā es vienmēr teikšu: «Otoo». Kad es domāšu par sevi, es domāšu par tevi. Kad mani kāds sauks vārdā, es domāšu par tevi. Un aiz debesīm un aiz zvaigznēm tu man mūžīgi mūžos būsi Otoo. Vai tas ir labi, kungs?

Es apvaldīju smaidu un atbildēju, ka tas ir labi.

Mēs izšķīrāmies Papeetē. Es paliku krastā, lai atgūtu spēkus, bet viņš ar kuteri aizbrauca uz savu dzimto salu Bora-Bora. Pēc sešām nedēļām viņš bija atpakaļ. Es biju pārsteigts, tāpēc ka, braukdams prom, viņš pastāstīja man par savu sievu un savu nodomu atgriezties pie viņas un aizmirst tādus ceļojumus.

—   Kurp tu brauksi, kungs? — Otoo vaicaja, tikko bijām paguvuši sasveicināties.

Es paraustīju plecus. Tas bija smags jautājums.

—   Klejošu pa pasauli, — es atbildēju, — pa visu pasauli, pa visām jūrām un visām salām, kas atrodas šajās jūrās.

—  Es braukšu tev līdzi, — viņš vienkārši teica. — Mana sieva ir mirusi.

Man nekad nav bijis brāļa, bet, ja spriež pēc citiem cilvekiem, tad jašaubās, vai kādam ir bijis brālis, kas viņam nozīmētu tikpat daudz, cik man nozīmēja Otoo. Viņš man bija gan brālis, gan tēvs, gan māte. Un es apzinājos, ka esmu kļuvis godīgāks un labāks, pateicoties Otoo. Man bija vienalga, ko par mani domā citi, bet man vajadzēja palikt godīgam Otoo acīs. Viņa priekšā es nedrīkstēju aptraipīt sevi. Viņš bija padarījis mani par savu ideālu tāpēc, ka mīlēja un dievināja mani un dažu labu reizi es būtu pastrādājis lielas muļķības, ja mani nebūtu atturējusi doma par Otoo. Viņš lepojās ar mani, līdz man izveidojās paradums nedarīt neko tādu, kas varētu ma- zinat šo lepnumu.

Es, protams, uzreiz nesapratu, kādas ir viņa jūtas pret mani. Viņš mani nekad nenopēla, nekad neaprāja, un es tikai pamazām atskārtu, cik augstu viņš mani vērtē, un pamazām aptvēru, cik sāpīgi aizskaru viņu, nebūdams tik labs, cik labs varētu būt.

Septiņpadsmit gadus mēs bijām kopā, septiņpadsmit gadus viņš bija man blakus, sargāja manu miegu, ārstēja mani, kad gulēju saslimis ar drudzi un ievainots, jā, un arī pats tika ievainots, kad metās kautiņā aizstāvēt mani. Viņš pieteicās darbā uz tiem pašiem kuģiem, uz kuriem es, un mēs kopā izbraukājām visu Kluso okeānu no Ha- vaju salām līdz Sidnejas ragam, no Torresa jūras šauruma līdz Galapagu salām. Mēs vervējām melnos no Jaunhebridu un Lainu salām līdz Luiziānai, Jaunajai Britānijai, Jaunajai Īrijai un Jaunajai Hanoverai. Trīs reizes mēs cietām katastrofu — pie_ Gilberta,_S_antakrusas un Fidži salām. Mēs pirkām un pārdevām tālāk visu, ar ko varēja nopelnīt dolāru, — pērles, perlamutru, kopru, trepangus, bruņurupuču bruņas un mantas no krasta izmestiem kuģiem.

Tas viss man kļuva skaidrs Papeetē tūlīt pēc tam, kad viņš paziņoja, ka sekos man kaut līdz pasaules malai. Tolaik Papeetē pastāvēja tāds kā klubs, kur pulcējās pērļu uzpircēji, tirgotāji, kapteiņi un visvisādi dienvidu jūru avantūristi. Spēlēts tika uz augstām likmēm un dzerts arī tika uz nebēdu, un es diemžēl aizkavējos ilgāk, nekā pie- dienējās. Lai cik vēlu es izgāju no kluba, Otoo mani vienmēr gaidīja un pavadīja uz mājām.

Sākumā es par to smaidīju, pēc tam sabāru viņu. Tad es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka man nav vajadzīga aukle. Pēc tam, iznācis no kluba, es viņu vairs neredzēju. Pēc kādas nedējas es pavisam nejauši atklāju, ka viņš joprojām pavada mani uz mājām, lavīdamies pa ielas otru pusi mango koku ēnā. Ko es varēju darīt? Un tad es sapratu, kas jādara.

Pašam nemanot, es sāku pārrasties mājās agrāk. Lietainās un vējainās naktīs, pašā ēverģēlību un izpriecu karstumā no manis neatstājās doma par Otoo, kas nīkst sardzē zem pilošajiem mango kokiem. Tas patiesi bija viņa nopelns, ka es kļuvu labāks. Viņš tomēr nebija nekāds puritānis. Viņš neko nezināja par kristīgo morāli. Visi Bora-Bora iedzīvotāji bija kristīti, bet viņš bija pagāns, vienīgais neticīgais salā, liels materiālists, kurš zināja, ka nomiris viņš būs beigts. Viņš ticēja cilvēku godīgumam un taisnīgumam. Sīka nelietība viņa goda kodeksā bija gandrīz tikpat smags noziegums kā zvēriska slepkavība, un es biju pārliecināts, ka viņš vairāk cienīs slepkavu nekā nožēlojamu blēdi.

Kas attiecas uz mani pašu, viņš bija pret visu, kas nāca man par sliktu. Pret spēli viņš neiebilda. Viņš pats bija aizrautīgs spēlmanis. Bet vēlas nomoda stundas, viņš paskaidroja, kaitējot veselībai. Viņš pazina cilvēkus, kuri nomiruši ar drudzi tāpēc, ka nebija rūpējušies par savu veselību. Viņš nebija atturībnieks un, strādājot uz jūras, izmircis līdz pēdējai vīlītei, labprāt iedzēra glāzi viskija. Citiem vārdiem sakot, viņš ticēja, ka alkohols ir noderīgs tad, ja to lieto ar mēru. Viņš bija redzējis daudzus cilvēkus, kurus džins vai viskijs bija iedzinis kapā vai apkaunojis.

Otoo vienmēr rūpēja mana labklājība. Viņš domāja par manu nākotni, apsvēra manus plānus un interesējās par manu likteni vairāk nekā es pats. Sākumā, kad vēl nenojautu, ka Otoo interesējas par manām lietām, viņam vajadzēja pašam uzminēt manus nodomus, kā tas, piemēram, notika Papeetē, kad es gudroju, vai pieņemt par kompanjonu kādu lapsīgu puisi, manu tautieti. Es nezināju, ka viņš ir blēdis. Neviens baltais Papeete to nezināja. Otoo arī nezināja, bet viņš redzēja, cik nešķirami mēs esam kļuvuši, un nolēma pats visu izdibināt. Tahiti piekrastē apkārt dauzās vietējie matroži no visām jūrām, un aizdomu skubinātais Otoo tikmēr pinās ar viņiem, kamēr savāca pārliecinošus faktus, kas apstiprināja viņa aizdomas. Jā, viņš daudz ko uzzināja par Rendolfu Votersu. Kad Otoo sāka man to stāstīt, es neticēju, bet, kad es to izstāstīju Votersam, viņš, ne pušplēsta vārda nebildis, ar pirmo tvaikoni aizbrauca uz Oklendu.

Atklāti sakot, sākumā mani kaitināja tas, ka Otoo bāž degunu manās darīšanās. Taču es zināju, ka tas tiek darīts pilnīgi nesavtīgi, un drīz vien biju spiests atzīt, ka viņš ir gudrs un piesardzīgs. Viņš pastāvīgi uzmanīja, ka nepalaižu garām kādu izdevību, un bija vienlaikus vērīgs un tālredzīgs. Drīz viņš kļuva par manu padomdevēju un pārzināja manas lietas labāk nekā es pats. Manas intereses viņam bija tuvākas nekā man. Tolaik es biju puiciski bezrūpīgs, devu priekšroku nevis dolāriem, bet romantikai, nevis ērtai naktsmītnei, bet piedzīvojumam. Tāpēc labi vien bija, ka mani kāds pieskata. Es zinu: ja nebūtu bijis Otoo, šodien manis vairs nebūtu starp dzīvajiem.

No daudziem piemēriem atļaujiet minēt vienu. Kad devos uz Paumotu pēc pērlēm, man jau bija neliela pieredze melnādaino vervēšana. Samoa mēs ar Otoo palikām krastā — īstenībā mēs bijām uz sēkļa —, kad man radās izdevība pieteikties par vervētāju uz brigas, kura piegādāja plantācijām strādniekus. Otoo pieteicās uz tās pašas brigas par vienkāršu matrozi, un turpmākajos sešos gados mēs ar dažādiem kuģiem izbraukājām vismežonīgākos Me- lanēzijas nostūrus. Otoo uzskatīja, ka vieta pie stūres aira manā laivā pieder viņam. Mēs parasti izsēdinājām vervētāju malā. Sedzēja laiva braukšanas gatavībā stāvēja pār- simt pēdu no krasta, kamēr vervētāja laiva tāpat braukšanas kārtībā palika šūpojamies viļņos pie paša krasta. Kad es ar savām precēm izkāpu malā un iespraudu smiltīs stūres airi, Otoo atstāja savu vietu un pārsēdās pie vin- čestra, kas pa ķērienam gulēja zem buraudekla gabala. Matroži otrā laivā arī bija apbruņoti, zem buraudekla stērbelēm gar bortu gulēja snaideri. Kamēr es dedzīgi centos pierunāt pinkainos iedzimtos, lai viņi brauc strādāt uz Kvīnslendas plantācijām, Otoo neizlaida viņus no acīm. Cik reižu viņa paklusais uzsauciens nebrīdināja mani par aizdomīgu rīcību vai draudošām lamatām! Dažkārt trauksmes signāls bija negaidīts šāviens, ar ko Otoo nolaida

no kājas kādu iedzimto. Kad skrēju uz laivu, viņa roka vienmēr saķēra mani lēcienā. Reiz — es atceros, tas bija tad, kad mēs braucām ar «Santa Anna», — mums uzbruka, kad laiva bija piestājusi krastā. Sedzēja laiva traucas mums palīgā, bet vairāki desmiti mežoņu pa to laiku būtu samaluši mūs miltos. Otoo ar vienu stiepienu bija krastā un ņēmās abām rokām svaidīt uz visam pusēm tabaku, krelles, kaujas cirvjus, nažus un katūna gabalus.

Tas nu sprogainajiem bija par daudz. Kamēr viņi plēsās par dārgumiem, mēs iestūmām laivu ūdenī un atīrā- mies pēdas četrdesmit no krasta. Bet pēc četrām stundām es uz tā paša krasta savervēju trīsdesmit cilvēkus.

Sevišķi man prātā iespiedies kāds gadījums Malaitā, Zālamana salu austrumu grupas vismežonīgākajā salā. Iedzimtie bija ārkārtīgi draudzīgi noskaņoti; un kā mēs varējām zināt, ka viss ciems jau divus gadus vāc cilvēku galvas, lai apmainītu tās pret baltā cilvēka galvu? Visi klaidoņi tur ir galvu mednieki — un viņi sevišķi augstu vērtē baltā cilvēka galvu. Tas, kurš to dabūjis, saņemtu visu, ko viņi sakrājuši. Kā jau teicu, viņi šķita ļoti draudzīgi noskaņoti, un todien es biju aizgājis gar krastu savus simt jardus no laivas. Otoo bija mani brīdinājis, taču es neklausīju viņam un, kā parasti, iekūlos nelaimē.

Pēkšņi es ieraudzīju no mangrovju biezokņa izšaujamies veselu šķēpu mākoni. Vismaz kādi desmit ķēra mani. Es metos skriet, bet paklupu pār šķēpu, kas bija iedūries man lielā, un pakritu. Melnie, vicinādami garos kātos iestiprinātus, ar spalvām izrotātus cirvjus, likās pakaļ un grasījās nocirst man galvu. Viņi tā kāroja iegūt galvu, ka traucēja cits citu. Sajā jūklī man izdevās izvairīties no vairākiem cirtieniem.

Un tad parādījās Otoo — Otoo cīnītājs. Viņš nez no kurienes bija izrāvis smagu koka vāli, un tuvcīņā tā bija daudz iedarbīgāka par šauteni. Viņš ielauzās pašā pūlī, tā ka iedzimtie nevarēja sadurt viņu ar šķēpiem, bet cirvji bija tikai par kavēkli. Viņš cīnījās par mani, cīnījās nikni kā vikings. Ar vāli viņš rīkojās apbrīnojami. Galvaskausi šķīda kā pārgatavojušies apelsīni. Tikai pēc tam, kad Otoo bija izklīdinājis uzbrucēju baru, uzvēlis mani plecos un skrēja uz laivu, viņu pirmo reizi ievainoja. Četru šķēpu trāpīts, viņš nokļuva līdz laivai, paķēra vinčestru un sāka šaut, ar katru šāvienu nokniebdams vienu ienaidnieku. Tad mēs sākām irties uz šoneri un pārsējām brūces.

Septiņpadsmit gadu mēs turējāmies kopā. Viņš padarīja mani par cilvēku. Es vēl šodien būtu kravas pārzinis, vervētājs un vispār no manis vairs nebūtu ne miņas, ja nebūtu bijis Otoo.

—   Tu esi iztērējis savu naudu un vari nopelnīt vēl, — viņš reiz teica man. — Tagad ir viegli tikt pie naudas. Turpretī, kad kļūsi vecs, nauda izsīks un tu vairs nebūsi spējīgs nopelnīt. Es to zinu, kungs. Esmu izpētījis balto cilvēku paradumus. Piekrastē ir daudz sirmgalvju, kuri kādreiz bijuši jauni un spējuši nopelnīt naudu tāpat kā tu patlaban. Tagad viņi ir veci un viņiem nekā nav, un viņi gaida kādu jaunu puisi, kas nokāps no kuģa un izmaksās viņiem.

Melnādainais plantācijās ir līdzīgs vergam. Viņš saņem divdesmit dolāru gadā. Viņš strādā vaiga sviedros. Uzraugs nestrādā vaiga sviedros. Viņš jāj uz zirga un skatās, kā melnais strādā. Viņš saņem divsimt dolāru gadā. Es esmu šonera matrozis. Es saņemu piecpadsmit dolāru mēnesī. Tas tāpēc, ka esmu labs matrozis. Es strādāju vaiga sviedros. Bet kapteinis zviln audekla nojumē un sūc alu no lielām pudelēm. Es nekad neesmu redzējis, ka viņš paceltu buras vai rīkotos ar airi. Viņš saņem simt piecdesmit dolāru mēnesī. Es esmu matrozis. Viņš ir navigators. Kungs, es domāju, ka būtu ļoti labi, ja tu mācītos navigāciju.

Otoo skubināja mani to darīt. Kad es kā kapteiņa otrais palīgs devos savā pirmajā .braucienā ar šoneri, viņš devās man līdzi un bija lepnāks par mani, ka es komandēju. Bet Otoo nelikās mierā.

—   Kapteinim labi maksā, kungs, bet viņa pārziņā ir kuģis, un viņš visu laiku ir nodarbināts. Kuģa īpašnieks — lūk, kas saņem vairāk. Kuģa īpašnieks ar saviem daudzajiem ierēdņiem sēž krastā un taisa naudu.

—   Tiesa gan, bet šoneris maksā piectūkstoš dolāru, turklāt vecs šoneris, — es iebildu. — Es drīzāk nosirmošu nekā sakrāšu piectūkstoš dolāru.

—   Baltais cilvēks ātri var kļūt bagāts, — Otoo turpināja, rādīdams uz krastu, kas bija noaudzis ar kokos- palmām.

Toreiz mēs braukājām gar Gvadalkanaras austrumu krastu, uzpirkdami riekstus.

—   Attālums starp šo divu upju grīvām ir divas jūdzes, — viņš sacīja. — Līdzenums iestiepjas tālu salā.

Pašlaik tam nav nekādas vērtības. Bet ko var zināt? Pēc gada vai diviem par šo zemi maksās bargu naudu. Te ir ērti izmest enkuru. Okeāna tvaikoņi var pienākt pie paša krasta. Tu vari nopirkt no vecā virsaiša četras jūdzes platu zemes joslu par desmittūkstoš pakām tabakas, desmit pudelēm džina un Snaidera šauteni, kas tev izmaksās ap simt dolāru. Tad tu noslēgsi darījumu ar pilnvaroto, pēc gada vai diviem pārdosi zemi un kļūsi par kuģa īpašnieku.

Es paklausīju Otoo padomam, un viņa pareģojums piepildījās, tiesa, gan nevis pēc diviem, bet pēc trim gadiem. Pēc tam nāca darījums ar pļavām Gvadalkanarā — es paņēmu uz renti no valsts divdesmittūkstoš akru zemes uz deviņdesmit deviņiem gadiem par nominālvērtību. Biju rentnieks tieši deviņdesmit dienas, pēc tam pārdevu zemi par milzu summu kādai sabiedrībai. Otoo vienmēr bija tas, kas visu paredzēja un nepalaida garām izdevību. Viņš ierosināja izcelt nogrimušo «Donkasteru», kas tika pārdota ūtrupē par simt mārciņām un pēc visu izdevumu segša nas ienesa trīs tūkstošus tīras peļņas. Pēc Otoo ierosinājuma es kļuvu par plantatoru Savaijā un tirgojos ar ko kosriekstiem Upolu.

Mēs vairs negājām jūrā tik bieži kā agrāk. Es biju kļuvis bagāts. Apprecējos un tiku uz zaļa zara, bet Otoo palika tas pats vecais Otoo, kurš klīda pa māju vai iečāpoja kantorī ar koka pīpi mutē, ģērbies par šiliņu pirktā kreklā un četriem šiliņiem pirktās biksēs. Es nevarēju piespiest viņu tērēt naudu. Viņam varēja atlīdzināt tikai a* mīlestību, un dievs mans liecinieks, ka mēs visi viņu no sirds mīlējām. Bērni viņu dievināja, un, ja vien Otoo būtu bijis samaitājams, mana sieva būtu viņu izlutinājusi.

Bet bērni! Viņš vienīgais atklāja tiem apkārtējās pasaules noslēpumus. Viņš mācīja bērniem spert pirmos soļus. Viņš sēdēja pie bērnu gultiņām, kad mazie bija slimi Citu pēc cita, kad viņi vēl lāgā neprata staigāt, Otoo ņēma bērnus līdzi uz lagūnu un padarīja par īstiem ūdens iemītniekiem. Par zivju paradumiem un zvejas paņēmieniem viņš iemācīja tiem vairāk, nekā es jebkad esmu zinājis. Viņš atklāja arī meža noslēpumus. Septiņu gadu vecumā Toms pazina mežu tā, kā man ne sapņos nebija rādījies Sešu gadu vecumā Mērija bez bailēm gāja pa stāvu klinti, bet es biju redzējis vīriešus, kam pietrūka drosmes to darīt. Tikko Frenkam bija apritējis sestais gads, viņš varēja iznirt ar naudas gabalu no piecu metru dziļuma.

—   Manējiem Bora-Bora nepatīk pagāni, tur visi ir kristīgie. Bet man nepatīk Bora-Bora kristīgie, — viņš teica kādu dienu, kad gribēju pierunāt viņu iztērēt naudu, kas ar pilnām tiesībām piederēja viņam, un ar vienu no mūsu šoneriem aizbraukt uz dzimto salu. Es cerēju, ka šis ceļojums iezīmēs lūzumu Otoo psiholoģijā un viņš kļūs izšķērdīgāks.

Es saku «ar vienu no mūsu šoneriem», kaut gan pēc likuma tie toreiz piederēja man. Es ilgi stīvējos ar Otoo, lai piedabūtu viņu kļūt par manu kompanjonu.

—   Mēs esam kompanjoni kopš tās dienas, kad nogrima «Mazā Zanniņa», — viņš beidzot sacīja. — Bet, ja tava sirds tā vēlas, būsim likumīgi kompanjoni. Es neko nedaru, bet tas ir dārgs prieks. Es daudz dzeru, ēdu un smēķēju — tas izmaksā lielu naudu, es zinu. Es par brīvu spēlēju biljardu, jo tas ir tavs galds, bet nauda izļet. Prieku ķert zivis uz rifa var atļauties tikai bagātnieks. Aķi un makšķerauklas maksā bargu naudu. Jā, mums nepieciešams kļūt par likumīgiem kompanjoniem. Man vajadzīga nauda. Es to saņemšu kantorī no vecākā klerka.

Attiecīgie dokumenti tika uzrakstīti un noformēti. Pēc gada es saku gausties.

—   Čārlij, — es teicu, — tu esi nejauks vecs krāpnieks, nelaimīgs sīkstulis, nožēlojams sauszemes krabis. Paskaties, tava peļņas daļa šajā gadā ir bijusi vairāki tūkstoši dplaru. So papīru maņ iedeva vecākais klerks. Te rakstīts, ka tu gadā esi iztērējis astoņdesmit septiņus dolārus un divdesmit centus.

—  Vai man vēl kas pienākas? — Otoo nobažījies jautāja.

—   Es taču teicu — tūkstošiem dolāru, — es atbildēju.

Otoo atplauka, it kā akmens būtu novēlies viņam no sirds.

—   Tas ir labi, — viņš sacīja. — Pielūko, lai vecākajam klerkam rēķini būtu kārtībā! Kad man vajadzēs, es paņemšu naudu, un tā kā netrūktu ne centa.

Ja trūks, — viņš cieti teica, — tad atvilks no klerka algas.

Bet šajā laikā, kā es vēlāk uzzināju, Amerikas konsula seifā jau glabājās Karuzersa sastādītais testaments, saskaņā ar kuru es biju vienīgais mantinieks.

Bet pienāca gals, tāpēc ka visam reiz pienāk gals. Tas notika Zālamana salās, kur mēs neprātīgās jaunības dienās bijām strādājuši kā negudri un kur bijām ieradušies vēlreiz, galvenokārt lai atpūstos un pie viena apraudzītu, kā klājas mūsu zemes gabaliem Floridas salā un cik izdevīga ir pērļu zveja Mboli jūras šaurumā. Mēs bijām izmetuši enkuru pie Savo, cerēdami ietirgot kaut ko vērtīgu.

Nu, ap Savo čum un mudž no haizivīm. Iedzimto paraža apbedīt mirušos jūrā bija padarījusi haizivis par tuvējo ūdeņu pastāvīgām iemītniecēm. Man, kā vienmēr, bija tā laime braukt ar niecīgu, pārlādētu iedzimto laiveli, kura apgāzās. Tajā bija, pareizāk sakot, pie tās turējās četri melnie un es. Līdz šonerim bija kādi simt jardi. Tieši tajā brīdī, kad es kliedzu, lai nolaiž no šonera laivu, kāds iedzimtais sāka vaimanāt. Viņš turējās pie laiveles gala, un viņu kopā ar laiveli vairākas reizes pavilka uz leju. Tad viņš atlaida vaļā rokas un pazuda. Viņš bija kritis par upuri haizivij.

Trīs palikušie iedzimtie mēģināja izrāpties no ūdens uz laiveles dibena. Es kliedzu, lamājos, tuvākajam pat iegāzu ar dūri, bet nekas nelīdzēja. Viņi bija neprātīgu baiļu varā. Laivele varēja noturēt labi ja vienu no viņiem. Kad uz laiveles uzrāpās trīs, tā saslējās stāvus un sazvēlās uz sāniem, iesviezdama viņus ūdenī.

Es atstāju laiveli un peldēju uz šonera pusi cerībā, ka mani uzņems pretī izsūtītā laiva. Viens no iedzimtajiem sekoja man, un mēs plecu pie pleca peldējām uz priekšu, ne vārda nerunādami un laiku pa laikam iegremdēdami seju ūdenī, lai redzētu, vai mums neuzglūn haizivis. Pie laiveles palikušā cilvēka kliedziens pavēstīja mums, ka viņam uzklupušas plēsoņas. Iebāzis galvu ūdenī, es ieraudzīju lielu haizivi papeldam garām tieši zem manis. Tā bija ne mazāk kā sešpadsmit pēdas gara. Es redzēju, kā tas viss notika. Haizivs sagrāba iedzimto aiz vidukļa, un prom bija nabadziņš. Galva, pleci un rokas visu laiku rēgojās virs ūdens, un nelaimīgais kliedza sirdi plosošā, balsī. Tā viņš tika nests vairākus simtus pēdu, kamēr pazuda zem ūdens.

Es stūrgalvīgi īros tālāk, cerēdams, ka tā ir pēdējā izsalkusi haizivs. Taču parādījās vēl viena. Vai tā bija viena no tām, kas bija uzbrukušas iedzimtajiem sākumā, vai bija krietni pamielojusies kaut kur citur, es nezinu. Lai nu kā, šī haizivs nesteidzās tā kā citas. Es vairs nejaudāju peldēt tik ātri, tāpēc ka daudz spēka patērēju, cenzdamies neizlaist to no acīm. Es redzēju, kā tā sāka pirmo uzbrukumu. Man laimējās ar abām rokām iesist tai pa purnu un, kaut gan plēsoņas pēkšņais trieciens bezmaz pagrūda mani zem ūdens, tomēr izdevās to padzīt nost. Haizivs pagriezās un sāka mest lokus ap mani. Otrreiz es izglābos ar tādu pašu manevru. Trešais trieciens bija neveiksmīgs abām pusēm. Haizivs pagriezās tajā mirklī, kad manas dūres bija pie paša purna un uzbrucēja sāni, kas atgādināja smilšpapīru, norāva vienai rokai ādu no elkoņa līdz plecam (man bija mugurā jaka bez piedurknēm).

Tagad es biju pavisam nokausēts un zaudējis jebkuras cerības. Līdz šonerim bija atlikušas divsimt pēdas. Kad biju iegremdējis seju ūdenī un vēroju haizivi, kas gatavojās nākamajam uzbrukumam, starp mums garām papeldēja brūns ķermenis. Tas bija Otoo.

—   Peldi uz šoneri, kungs! — viņš uzsauca. Un viņa balss bija jautra, it kā viss notiekošais būtu joks, nekas vairāk. — Es pazīstu haizivis. Haizivs ir mans brālis.

Es paklausīju un lēni iros uz priekšu, bet Otoo peldēja man apkārt, visu laiku turēdamies starp mani un haizivi, atvairīdams uzbrukumus un drosminādams mani.

—   Laivceltņiem norauta takelāža, un viņi nostiprina falles, — Otoo pēc kāda brīža paskaidroja un tūlīt ienira, lai atvairītu kārtējo uzbrukumu.

Kad līdz šonerim bija vēl trīsdesmit pēdas, man vairs galīgi nebija spēka. Es tikko kustināju rokas un kājas. No borta mums svieda virves, taču tās krita pārāk tālu. Haizivs, redzēdama, ka tās nenodara nekā ļauna, kjuva drošāka. Vairākas reizes tā tikko nesagrāba mani, bet izšķirošajā mirklī iejaucās Otoo. Protams, viņš varēja glābties kurā katrā laikā. Viņš tomēr palika pie manis.

—  Ardievu, Cārlij! Man ir beigas! — es tikko spēju izdvest.

Es zināju, ka tās ir beigas, ka pēc brīža es celšu rokas un laidīšos dibenā.

Bet Otoo iesmējās un teica:

—   Es tev parādīšu jaunu triku. Tai haizivij kļūs slikta dūša.

Kad haizivs grasījās peldēt man klāt, Otoo ienira aiz manis.

—   Pagriez mazliet pa kreisi! — viņš uzsauca. — Tur uz ūdens ir virve. Pa kreisi, kungs, pa kreisi!

Es mainīju kursu un peldēju uz priekšu. Biju jau gandrīz bez samaņas. Kad biju satvēris virvi, no šonera atskanēja kliedziens. Otoo vairs nebija redzams. Brīdi vēlāk viņš parādījās virs ūdens. Abas plaukstas bija norautas, no stuburiem šļācās asinis.

—  Otoo! — viņš paklusi uzsauca. Un viņa skatiens pauda to pašu mīlestību, kas skanēja viņa balsī.

Tikai tagad vienīgo reizi, savas dzīves pēdējā mirklī, viņš nosauca mani šajā vārdā.

—   Ardievu, Otoo! — viņš izkliedza.

Tad viņu parāva zem ūdens, bet mani uzvilka uz klāja, kur es kapteiņa rokās zaudēju samaņu.

Tā aizgāja no dzīves Otoo, kurš bija mani izglābis, padarījis par cilvēku un pēc tam atkal izglābis. Mēs satikāmies orkāna rīklē un šķīrāmies haizivs rīklē. Starp šiem notikumiem bija pagājuši septiņpadsmit gadi, un es droši varu apgalvot, ka melnādaino un balto cilvēku nekad nav saistījusi tāda draudzība. Ja Jehova savos augstumos patiešām ir visu redzošs, tad Otoo, vienīgajam pagānam no Bora-Bora salas, viņa valstībā nebūs pēdējā vieta.

baismīgās Zālamana salas

Nav vis tukšas valodas, ka Zalamana salas esot dieva pamests salu puduris. Bet, no otras puses, atradīsies pasaule arī vēl sliktākas vietiņas. Tomēr nepieredzējušam jaunpienacējam, kam trūkst uz paša ādas pārbaudītas izpratnes par to, kas ir cilvēki un dzīve bez likuma, Zālamana salas tiešām var rādīties baismīgas.

Pilnīga taisnība, ka drudzis un dizentērija tur plosās bez mitas, mudžētmudž no riebīgām ādas slimībām, bet pats gaiss tur piesātināts ar indi, kas iesūcas ikvienā ādas pora, brūcē vai nobrāzumā, radīdams ļaundabīgus trumus, tiesa arī, ka daudzi spēcīgi cilvēki, kuri tomēr tur izsprukuši nāvei no zobiem, atgriežas dzimtenē kā pilnīgi grausti. Tāpat pilna tiesa un taisnība, ka iezemieši Zālamana salās if īsti mežoņi, kas kārīgi rij cilvēka gaļu un aizrautīgi kolekcionē cilvēku galvas. Pēc viņu izpratnes, viscildenākais sporta veids ir uzklupt cilvēkam, kas uzgriezis muguru, un ar manīgu tomahauka triecienu atšķelt tam mugurkaulu no smadzeņu pamatnes. Nenoliedzama patiesība, ka dažās salās, nu, piemēram, Malaitā, starpcilšu darījumos kredīta un debeta norēķinus aplēš pēc izdarītajām slepkavībām. Galvas ir maiņas tirdzniecīfjas objekts, un balto cilvēku galvas skaitās sevišķi vērtīgas. Bieži vien kāds ducis ciematu sāk krāt mantas «kopkatlā», bagātinādami to mēnesi pēc mēneša, līdz pēdīgi kāds dūšīgs karavīrs ceļ priekšā baltā cilvēka galvu, svaigi cirstu un asinīs pilošu, tā pieteikdams savas neapstrīdamās tiesības uz kopkrājumu.

Viss minētais tiešām ir taisnība, un tomēr atrodas baltie, kas nodzīvojuši Zālamana salās gadu desmitus un atkal ilgojas pēc tām, ja aizbraukuši no turienes. Cilvēkam tikai jābūt piesardzīgam un arī veiksmīgam, lai nodzīvotu ilgu mūžu Zālamana salās; bez tam viņam vēl jābūt īstā kaluma vīram. Viņa dvēselei jānes dziji iespiests baltā cilvēka nenovēršamības zīmogs. Viņam pašam jābūt liktenīgi nenovēršamam. Nepieciešams, lai viņam piemistu daļa dižmanīgas nevērības pret dzīves sīkumiem, zināma da|a kolosālas pašpārliecības un pie tam rases egoisms, kas liek nešaubīgi ticēt, ka viens vienīgs baltais katru mīļu dieniņu ir pārāks par tūkstoš melnādām, bet svētdienās spēj tikt galā pat ar diviem tūkstošiem nēģeru. Jo šīs ir tās īpašības, kas balto cilvēku padarījušas nenovēršamu. Ak jā, vēl kas — baltajam cilvēkam, kurš grib būt nenovēršams, ne vien vajag nicināt zemākas sugas radījumus un augstu vērtēt pašam sevi, bet viņš arī nekādā ziņā nedrīkst būt apveltīts ar izcilu iztēles spēju. Viņam nav vajadzīga prasme iedziļināties melno, dzelteno vai brūno ļautiņu iedzimtajās dotībās, paražās un gara spējās, jo ne jau šādā veidā baltā rase ieminusi savu ķēnišķīgo ceļu ap visu pasauli.

Bertijs Ārkraits nebija nenovēršams. Viņš bija pārmērīgi jūtelīgs, pārāk smalki noskaņots, un viņam piemita par daudz spilgta iztēle. Pasaule viņam nozīmēja visai daudz. Pārlieku emocionāli Bertijs uztvēra visu, kas notika ap viņu. Tālab vispēdīgā vieta pasaulē, kur viņam būtu derējis nokļūt, bija tieši Zālamana salas. Viņš'jau arī neieradās šeit ar nodomu apmesties uz dzīvi. Piecas nedēļas ilga pakavēšanās starp diviem tvaikoņa reisiem, viņš sprieda, pilnīgi apmierināšot pirmatnības alkas, kādas viņš juta vibrējam savas būtības dzīlēs. Vismaz tā viņš stāstīja tūristēm uz «Makembo» klāja, kaut arī izteicas citiem vārdiem; un dāmas viņu godināja kā varoni, jo viņas taču bija lēdijas un tūristes, tālab viņam lemts iepazīties vienīgi ar drošo dzīvi uz «Makembo» klaja,_ kamēr tvaikonis savā gaitā līkumoja starp Zālamana salam.

Uz kuģa atradās vēl kāds vīrietis, par kuru šīs lēdijas nelikās ne zinis. Tas bija sīks, sarucis vīrelis ar izžuvušu ādu sarkankoka krāsā. Nav svarīgi, ar kādu uzvārdu viņš bija ierakstīts tvaikoņa pasažieru sarakstā, bet viņa otrā iesauka — kapteinis Malu — bija vārds, kuru no pat Jaun- hanoveras līdz Jaunhebridu salām melnādainie piesauca savos pesteļos un ar kuru brīdēja nerātnus bērneļus, lai iedzītu tiem bijāšanu. Viņš prata saimnieciski izmantot mežoņus un mežonību, un no drudža un mocībām, no snai- deru šāvieniem un uzraugu pātagu plīkšķiem viņš bija sev sapūlējis, naudā vērtējot, piecus miljonus žāvētu jūras gurķu, sandalkoku, pērienu un bruņurupuču vāku, palmu riekstu, kopras, ganību, tirdzniecības punktu un plantāciju veidā. Kapteiņa Malu mazajam pirkstiņam, kas pie tam vēl bija lauzts, piemita vairāk nenovēršamības nekā visam Bertija Ārkraita augumam. Un tomēr — tūristēm taču nebija citas mērauklas, pēc kuras vērtēt, kā vien ārējais veidols, un Bertijs tiešām bija glīts vīrietis.

Bertijs, sarunādamies ar kapteini Malu smēķējamā salonā, uzticēja viņam savu kvēlo vēlēšanos skatīt dzīvi Zālamana salās visā tās asiņainajā baigumā. Kapteinis Malu atzina, ka šāda vēlēšanās esot cienījama un augstu vērtējama. Tikai pēc vairākām dienām kapteinis Malu bija spiests tuvāk painteresēties par Bertiju, kad jaunais dēkainis par visu vari gribēja tam izrādīt četrdesmit ceturtā kalibra automātisko pistoli. Bertijs izskaidroja mehānismu un demonstrēja to, iebīdīdams pielādēto magazīnu izdobtajā spalā.

—   Tas ir tik vienkārši, — viņš skaidroja un atvilka ārējo stobru atpakaļ gar iekšējo. — Are, ar to pašu jau ierocis ir gan pielādēts, gan arī uzvilkts. Un tad man atliek nospiest gaili — astoņas reizes, cik ātri vien spēju pacilāt pirkstu. Paskatieties uz šo drošinātāja slēgu! Tas man šajā pistolē patīk visvairāk. Pilnīga drošība. Uz to var nešaubīgi paļauties. — Viņš atkal izbīdīja magazīnu. — Jūs pats redzat, cik tas ir droši.

Kamēr viņš turēja ieroci rokā, stobra atvērums novirzījās pret kapteiņa Malu vēderu. Kateiņa Malu zilās acis nekustīgi vēroja to.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un nevērstu ieroci citā virzienā? — viņš apjautājās.

—   Bet tas taču ir pilnīgi nodrošināts, — Bertijs apgalvoja. — Es atvilku magazīnu atpakaļ. Tagad jau pistole nav pielādēta.

—   Ierocis arvien ir pielādēts.

—   Bet šis te nav.

—   Vienalga, virziet to sānisl

Kapteiņa Malu balss bija piesmakusi, metāliska un klusa, bet viņa acis ne mirkli nenovērsās no stobra, kamēr tā vilkta līnija virzījās gar viņa ķermeni un pēdīgi projām no ta.

—  Deru uz piecnieku, ka ierocis nav pielādēts, — Bertijs dedzīgi piedāvāja.

Sarunu biedrs papurināja galvu.

—   Nu, tad es jums pierādīšu.

Bertijs grasījās likt stobru pats sev pie deniņiem ar nepārprotamu nodomu nospiest gaili.

—  Vienu acumirkli, — kapteinis Malu mierīgi sacīja, pastiepdams roku. — Ļaujiet man to aplūkot!

Viņš pavērsa pistoli pret jūru un nospieda gaili. Norībēja spalgs šāviens, un tūdaļ mehānisms skarbi noklikšķēja, izSviezdams sānis uz klāja karstu, kūpošu patronas čaulu. Bertija žoklis izbīlī noslīga lejup.

—   Es taču reiz jau izbīdīju stobru atpakaļ, vai ne? — viņš atģidās. — Esmu gan rīkojies stulbi, man jāsaka.

Viņš krikšķinādams vārgi pasmējās un atslīga klāja atzveltnes krēslā. Visas asinis bija atplūdušas tam no sejas un zem acīm spilgti iezīmējās tumši loki. Rokas trīcēja, un viņš nespēja drebošo cigareti pacelt līdz lūpām. Pasaule viņam nozīmēja pārāk daudz, un iztēlē viņš skatīja pats sevi ar sašķaidītām smadzenēm nogažamies uz kuģa klāja.

—   Nudien, — viņš sacīja, — nudien …

—  Glīts ierocītis, — noteica kapteinis Malu, atdodams viņam pistoli.

Uz «Makembo» klāja atradās pats pilnvarotais[2], kas atgriezās no Sidnejas, un ar viņa atļauju tvaikonis pieturēja pie Ugi salas, lai izceltu malā kādu misionāru. Pie Ugi stāvēja divmastnieks «Arla», kura skiperis bija kapteinis Hanzens. «Arla» bija viens no daudzajiem kuģiem, kas piederēja kapteinim Malu, un pēc viņa ierosinājuma un ielūguma Bertijs uzkāpa uz «Arlas» klāja, lai paviesotos četru dienu ilgajā algotņu vervēšanas braucienā gar Malaītas piekrasti. Pēc tam «Arlai» vajadzēja nogādāt viņu Remindžas plantācijā (kas arī piederēja kapteinim Malu), kur Bertijs varēs uzkavēties kādu nedēļu, un tad viņu aizvedīs uz Tulagi, valdības sēdekli, kur viņš viesosies pie pilnvarotā. Sakarā ar kapteini Malu minami vēl divi norādījumi, kurus devis viņš pazudīs no mūsu stāstījuma. Viens norādījums tika dots kapteinim Hanzenam, otrs — misteram Herivelam, Remindžas plantācijas pārvaldniekam. Abu norādījumu saturs pilnīgi sakrita, un proti — dot misteram Bertramam Arkraitam spilgtu ieskatu par skarbo un asiņaino dzīvi Zālamana salās. Paklusām vēl tika čukstēts, it kā kapteinis Malu būtu pieminējis kasti skotu viskija, kas tikšot piešķirta tam, ar kura gādību misters Arkraits dabūšot izbaudīt īpaši gleznainus iespaidus.

—  Jā, Svarcs jau vienādiņ ir bijis īsts aitasgalva. Iedomājieties, viņš tak ņēmās un aizveda četrus sava kuģa apkalpes puišus uz Tulagi, lai šos tur noper — pēc likuma, saproties, — un tad kopā ar tiem brauca mājās vienā laivā. Šūpoja pa krietnam, nu, un laiva, tikusi klajā jūrā, tūliņ apgāzās. Svarcs bija vienīgais, kas noslīka. Protama lieta, nelaimes gadījums.

—  Vai tiešām? — Bertijs pavaicāja, ne visai ieinteresēts, un ar acīm urbās melnajā vīrā pie stūres rata.

Ugi bija pazudusi aizmugurē, un «Arla» slīdēja pa vasarīgajiem viļņiem pretī kokiem noaugušajām Malaītas kalnu grēdām. Stūres vīrs, kurš tik ļoti saistīja Bertija acis, lepojās ar desmitpensu naglu, kas bija izdurta caur degunu kā iesms. Kaklā tam karājās bikšu pogu virtene. Ausu ļipiņu caurumos bija iesprausts konservu bundžu atgriežamais, salauzts zobu sukas kāts, māla pīpe, modinātājpulksteņa misiņa zobratiņš un vairākas vinčestra pat- rončaulas. Pār krūtīm, kaklā pakārta, šūpojās porcelāna šķīvja lauska. Pa klāju slaistījās vēl kādi četrdesmit melnie, kuri bija izgreznojušies apmēram tāpat un no kuriem piecpadsmit piederēja pie apkalpes, bet pārējie bija tikko savervētie algotņi.

—   Protama lieta, tas bija nelaimes gadījums, — atkal ierunājās «Arlas» stūrmanis Džeikobss, slaids, tumšacains vīrietis, kas vairāk izskatījās pēc profesora nekā pēc jūrnieka. — Džonijam Bedipam nesen gadījās gluži tāda pati nejaušība. Viņš arī veda dažus melnos atpakaļ no pēršanas, un tie apgāza laivu. Bet Džonijs prata peldēt tikpat labi ka melnie, un noslīka divi no šiem. Viņš esot izmantojis laivas sēdekļa dēli un revolveri. Arī tas, protams, bija nelaimes gadījums.

—   Tādi gadījumi ir gaužām parasti, — piezīmēja skiperis. — Vai redzat to puisi pie stūres rata, mister Ār- krait? Tas ir cilvēkēdājs. Pirms pusgada viņš kopā ar pārējiem matrožiem noslīcināja toreizējo «Arlas» kapteini. Viņi to izdarīja uz klāja, ser, tieši tur pakaļgalā pie be- zanšotes.

—   Klājs gan izskatījās šausmīgs, — stūrmanis piebilda.

—  Vai man būtu jāsaprot tā, ka… — Bertijs iesāka, bet aprāvās.

—  Jā gan, taisni tā, — kapteinis Hanzens atteica. — Viņš nejauši noslīka.

—   Bet uz klāja? …

—  Taisni tā. Varu jums vēl piebilst — tas, protams, lai paliek starp mums, — ka viņi lietoja cirvi.

—   Tie paši matroži, kas jums ir tagad?

Kapteinis Hanzens pamāja ar galvu.

—   Iepriekšējais skiperis jau vienādiņ par maz piesargājās, — stūrmanis paskaidroja. — Viņš tak bija taisni uzgriezis muguru, kad tie viņam gāza.

—   Mums jau te, šajos ūdeņos, rokas kā sasietas, — skiperis žēlojās. — Valdīšana katrā ziņā aizstāvēs nēģeri pret balto. Tu nekad nedrīksti šaut pirmais. Tev gribot negribot jāgaida, lai papriekš izšauj nēģeris, citādi valdīšana nosauks to par slepkavību un tu nonāksi Fidži salās. Tāpēc jau arī te tik bieži gadās nejaušas noslīkšanas.

Aicināja pusdienās, un Bertijs ar skiperi nokāpa kajītē, atstādami stūrmani apsargāt klāju.

—   Paturiet acīs to melno sātanu Auiki! — skiperis aiziedams piekodināja. — Man ne visai patīk viņa lūrēšana pēdējās dienās.

—   Labs ir, — stūrmanis atteica.

Visi vēl pusdienoja, un skiperis pilnā sparā stāstīja par to, kā kuģis «Skotu virsaiši» atgriezts no krasta.

—   Jā, — viņš pašlaik teica, — tas bija skaistākais kuģis visā piekrastē. Bet tam nelaimējās uz reizi piegriezt pie krasta, un vēl tas nebija atdūries rifā, kad laivas jau metās tam virsū. Uz kuģa atradās pieci baltie un kādi divdesmit matroži — Santakrusas puiši un samoieši, bet izglābās vienīgi kravas pārzinis. Bez tam vēl uz kuģa bija šešdesmit algotņi. Tos visus kai-kai. Ķai-kai? Ak tā, lūgtu piedošanu. Gribēju teikt, ka tos visus apēda. Un kur tad «Džeimss Edvardss», uz to lepnāko aptakelēts …

Sinī acumirklī no klāja atskanēja stūrmaņa treknie lāsti un vesels koris mežoņu brēcienu. Trīs reizes noblīkšķēja revolveris, un pēc tam padzirdās skaļš plunkšķis ūdenī. Kapteinis Hanzens acumirklī metās augšup pa kuģa kāpnēm, un Bertijs šausmās pamanīja, ka skriedams viņš izrauj revolveri. Bertijs kāpa augšup daudz piesardzīgāk un brīdi vilcinājās, pirms pabāza galvu ārā no stāvās kāpņu ejas. Tomēr nekas nenotika. Stūrmanis drebēja satraukumā, rokā turēdams revolveri. Tikai reiz viņš satrūkās un ar lēcienu apsviedās pa pusei apkārt, it kā draudētu briesmas no mugurpuses.

—   Viens iedzimtais pārvēlās pār bortu, — stūrmanis teica dīvaini aizžņaugtā balsī. — Viņš neprata peldēt.

—   Kurš tas bija? — skiperis noprasīja.

—  Auiki, — skanēja atbilde.

—   Bet, zināt, man likās — es dzirdēju šāvienus, — Bertijs ieminējās, trīsēdams aiz ziņkāres, jo viņš še nojauta dēku, pie tam vēl tādu, kas nu jau laimīgi beigusies.

Stūrmanis apcirtās pret viņu un uzbrēca:

—   Nolādēts, tie ir meli! Neviens te nav šāvis. Tas nēģeris pārkrita pār malu.

Kapteinis Hanzens pavērās Bertijā, un viņa nespodrās acis pat nepamirkšķinājās.

—   Es… es domāju… — Bertijs sl^mījās.

—   Šāvieni? — kapteinis Hanzens miegaini ierunājās. — Šāvieni? Vai jūs dzirdējāt kādu šāvienu, mister Džei- kobs?

—   Neviena paša, — misters Džeikobss atteica.

Skiperis triumfējoši palūkojās savā viesī un piebilda:

—  Acīmredzot nelaimes gadījums. Kāpsim nu lejā, mister Arkrait, un pabeigsim maltīti.

Bertijs to nakti pārgulēja kapteiņa kajītē, niecīgā, bet lepni iekārtotā, no kopkajītes atdalītā stūrītī. Priekšgala šķērssiena bija greznota ar šauteņu komplektu. Virs kojas karājās vēl trīs šautenes. Zem kojas atradās liela atvilktne, kuru atvilcis Bertijs pārliecinājās, ka tā pildīta ar munīciju, dinamītu un vairākām detonatoru kārbām. Viņš labāk izvēlējās gulēšanai tahtu pie pretējās sienas. Uz maza galdiņa redzamā vietā rēgojās «Arlas» kuģa žurnāls. Bertijs nezināja, ka kapteinis Malu licis to speciāli sagatavot šim gadījumam, un izlasīja tajā, ka divdesmit pirmajā septembrī divi apkalpes locekļi pārkrituši pār bortu un noslīkuši. Bertijs lasīja starp rindiņām un saprata labāk. Vēl viņš izlasīja, kā «Arlas» laivai pie Suu salas^iizbrukuši mežoņi un trīs vīri gājuši bojā; kā skiperis ,kf7gājis pavāru uz kuģa pavarda sutinām cilvēka gaļu, ko matroži pagādājuši pastaigā pa Fuī salu; kā signalizācijas laikā nejaušs dinamīta sprādziens nogalinājis kādu no kuģa apkalpes; par nakts uzbrukumiem; par enkurvie- tām, no kurām kuģis aizbēdzis pirmsausmas melnumā; par bušmeņu uzbrukumiem mangrovju purvos un par sālsūdens laivinieku flotiļu uzbrukumiem lielākajās lagūnu ieejās. Un viena atzīme allaž atkārtojās: miris ar dizentēriju. Šausmās viņš ievēroja, ka tādā nāvē miruši arī divi baltie — viesi uz «Arlas» tāpat kā viņš.

—  Zināt ko, — Bertijs nakamaja diena sacīja kapteinim Hanzenam. — Es pašķirstīju jūsu kuģa žurnālu.

Skiperis izlikās šausmīgi pārskaities, ka kuģa žurnāls atstāts tā mētājamies.

—   Un visa tā dizentērija, zināt, tas viss ir blēņas, tāpat kā tie nejaušās noslīkšanas gadījumi, — Bertijs turpināja. — Ko tad īsti šī dizentērija nozīmē?

Skiperis, skaļiem vārdiem apbrīnojis sava viesa apķērību, cienīgi saslējās, lai visu to nicīgi noliegtu, bet tad labsirdīgi pieļāvās.

—   Nu redzat, tas ir tā, mister Arkrait. Sīm salām jau pašām par sevi ir pietiekami slikta slava. Ar katru dienu kļūst grūtāk piedabūt baltos parakstīt līgumu uz šejieni. Pieņemsim, kāds vīrs ticis nogalināts. Sabiedrībai jāiz- grūž elles nauda, lai sadabūtu citu viņa vietā. Bet, ja šis cilvēks vienkārši nomiris ar kādu slimību, tad viss ir kārtībā. Slimošana jaunatnācējus neko neuztrauc. Bet tikt noslepkavotiem — tam gan viņi ir pretī ar rokām un kājām. Es arī domāju, ka «Arlas» skiperis miris ar dizentēriju, kad pieņēmu viņa posteni. Un tad jau bija par vēlu. Līgumu biju parakstījis.

—   Pie tam, — misters Džeikobss piebilda, — salasās tā kā par daudz nejaušās noslīkšanas gadījumu. Neizskatās vairs ticami. Valdīšana pati vainīga. Baltajam cilvēkam nav nekādas iespējas aizstāvēties pret nēģeriem.

—   Jā, atcerieties vien «Princesi» un to jenkiju stūrmani, — skiperis pārņēma stāstījumu. — Uz kuģa atradās pieci baltie un vēl valdības aģents. Kapteinis, aģents un kravas pārzinis ar divām laivām bija izbraukuši krastā. Tos apkāva līdz pēdējam vīram. Stūrmanis un bocmanis ar kādiem piecpadsmit matrožiem — samoiešiem un ton- giešiem — palika uz klāja. No krasta sabrauca vesels bars nēģeru. Pirms vēl stūrmanis paspēja atģisties, bocmanis un matroži jau bija pagalam pirmajā uzbrukumā. Stūrmanis pakampa trīs patronjostas'un divus vinčestrus un uzrāpās zāliņā. Viņš taču vienīgais bija paglābies dzīvs, un nav ko pārmest, ka viņš kļuva traks. Viņš tik šāva un šāva ar vienu šauteni, kamēr tā sakarsa tiktāl, ka to vairs nevarēja rokā noturēt, un tad ķērās pie otras. Klājs bija melns no nēģeriem. Viņš ņēma tos priekšā no vienas vietas. Viņš gāza tos, kamēr tie rāpās pār reliņu, un blieza tiem virsū, kad tie jau ķērās pie airiem. Tad tie salēca ūdeni un lūkoja glābties peldus, bet viņš, traks būdams, nolika vēl kādu pusduci. Un ko viņš par to dabūja?

—  Septiņus gadus Fidži salās, — stūrmanis strupi atcirta.

—  Valdība paziņoja, ka viņam neesot bijis tiesību šaut pēc tam, kad melnie salēkuši ūdenī, — skiperis paskaidroja.

—  Un tāpēc tad viņi tagadītās sākuši apmirt ar dizentēriju, — stūrmanis piemetināja.

—  Interesanti, — Bertijs noteica, juzdams sirdī ilgas, kaut kuģojurns būtu jau beidzies.

Vēlāk dienā viņš iztaujāja melno, kuru viņam bija norādījuši kā cilvēkēdāju. Sā puiša vārds bija Sumasai. Trīs gadus viņš esot pavadījis kādā Kvīnslendas plantācijā. Esot pabijis Samoa un Fidži salās, kā arī Sidnejā; par rpatrozi uz vervēšanas šoneriem izbraukājis Jaunbritāniju, Jaunīriju, Jaungvineju un Admiralitātes salas. Bet šis rnelnais bija apķērīgs blēdis, kas prata savu izturēšanos pieskaņot skipera uzsāktajam kursam. Jā, viņš esot apēdis daudzus cilvēkus. Cik daudzus? Skaitu gan šis nevarot Atgādāties. Jā, arī baltos cilvēkus; tie esot ļoti garšīgi, ja tikai neesot slimi. Reiz šis apēdis kādu slimu balto.

—  Goda vārds! — viņš izsaucās, kavēdamies atmiņās. — No viņš mans gauži slims ilgi būt. Mans pendēris skriet un skriet.

Bertijs nodrebinājās un sāka izvaicāt par galvām. Jā, Sumasai esot dažas galvas krastā paslēptas — labā stāvoklī, saulē žāvētas un dūmos apkūpinātas. Viena no tām Ģsot kāda šonera kapteiņa galva. Tai esot garas ūsas. To viņš esot ar mieru pārdot par divām mārciņām. Melnādaino galvas viņš pārdodot par vienu mārciņu. Vēl viņam esot arī dažas knauķu galvas — nelāgā stāvoklī, tās viņš varot atlaist par desmit šiliņiem.

Piecas minūtes vēlāk Bertijs, apsēdies uz kuģa kāpnēm, ievēroja, ka līdzās sēž kāds melnais ar šausmīgu ādas slimību. Viņš pavirzījās nostāk un pavaicājis saņēma atbildi, ka tā esot spitālība. Viņš nodrāzās kajītē un pamatīgi nomazgājās ar antiseptiskām ziepēm. Dienas gaitā viņš vēl daudzas reizes dabūja to darīt, jo ikviens iezemietis uz kuģa bija apkritis ar šādiem vai tādiem nejaukiem augoņiem un ēdēm.

Kad «Arla» iegriezās kādā enkurvietā tieši mangrovju dūksnāju vidū, reliņu visgarām apvilka ar divkāršu dzeloņstiepļu pinumu. Izskatījās tīri pēc gatavošanās uz nopietnu cīņu, un, kad Bertijs ieraudzīja pie kuģa sāniem no krasta atbraukušās laiviņas, bruņotas ar šķēpiem, lokiem un bultām, kā arī snaidera šautenēm, viņam vēl dedzīgāk sāka kāroties, kaut jel ceļojums bijis galā.

Tovakar iezemieši, saulrietam tuvojoties, tikai ļoti negribīgi vācās projām no kuģa. Vairāki no viņiem sāka nekaunīgi klaigāt uz stūrmani, kad tas raidīja viņus atpakaj krastā.

— Nekas, nekas, gan es viņiem iemiegšu astes, — noteica kapteinis Hanzens, pazuzdams kāpņu ejā.

Atgriezies viņš parādīja Bertijam pie makšķeres āķa piestiprinātu dinamīta stienīti. Tomēr gadās, ka papīrā ievīstīta hlorodīna pudelīte, no kuras rēgojas ārā pavisam nevainīgs degļa galiņš, spēj apmānīt cilvēku. Tā šoreiz apmānīja arī Bertiju, tāpat kā iezemiešus. Kad kapteinis Hanzens aizdedzināja degli un iekabināja makšķeres āķi kāda iezemieša gurnu apsēja apakšmalā, šo iezemieti pēkšņi sagrāba tik dedzīgas alkas pēc krasta, ka viņš pat neapķērās nomest savu gurnu autu. Viņš drāzās uz priekšgalu, kamēr deglis sprakšķēdams šņāca viņam aizmugurē, bet iezemieši, kas pagadījās ceļā, cits pakaļ citam pa galvu pa kaklu metās pāri dzeloņstieplēm. Bertijs stāvēja, sastindzis aiz šausmām. Kapteinis Hanzens tāpat. Viņam taču bija pilnīgi izgājuši no prāta tie divdesmit pieci savervētie, un katram no tiem viņš iepriekš bija samaksājis trīsdesmit šiliņus. Arī tie drāzās pār bortu līdz ar šejienes piekrastes iemītniekiem, un pakaļ viņiem metās tas, kura aizmugurē karājās sprakšķošā hlorodīna pudelīte.

Bertijs neredzēja, kā izsprāga pudelīte; bet, kad stūrmanis izdevīgā brīdī uzspridzināja īstu dinamīta stienīti kuģa pakaļgalā, kur tas nevienam nevarēja neko ļaunu nodarīt, Bertijs būtu gatavs apzvērēt jebkurā admiralitātes tiesā, ka viens nēģeris ticis saplosīts lupatlēveros.

Divdesmit piecu savervēto bēgšana visā visumā izmaksāja «Arlai» četrdesmit mārciņu, un, ja tie reiz samukuši krūmos, nebija vairs ne mazākās cerības dabūt tos atpakaļ. Skiperis ar stūrmani izlēma noslīcināt bēdas aukstā tējā. Aukstā tēja bija ielieta viskija pudelēs, tālab Bertijs nezināja, ka viņi tempj aukstu tēju. Viņš zināja tikai to, ka abi vīri pamatīgi apdzērās, pēc tam daiļrunīgi un ilgi ķīvējās par to, vai saspridzināto nēģeri norakstīt pie dizentērijas gadījumiem vai pie nejaušas noslīkšanas. Kad abi nolikās gulēt un sāka krākt, Bertijs palika vienīgais baltais uz klāja un līdz pat rītausmai stāvēja baigajā sardzē, nemitīgi baiļodamies, ka kuģim kuru katru mirkli var uzbrukt no krasta vai ka matroži sāks dumpoties.

Vēl trīs dienas «Arla» pavadīja šajā piekrastē, un vēl trīs naktis skiperis ar stūrmani centīgi strēba auksto tēju, atstādami Bertiju sardzē. Viņi zināja, ka uz Bertiju var pilnīgi paļauties, bet Bertijs savukārt cieši noņēmās, ja vien paliks dzīvs, ziņot par šo abu vīru žūpošanu kapteinim Malu. Tad «Arla» pēdīgi izmeta enkuru pie Remindžas plantācijas Gvadalkanārā — un Bertijs, ar atvieglojuma nopūtu izkāpis malā, paspieda roku pārvaldniekam. Misters Herivels jau bija sagatavojies viņa saņemšanai.

—   Jūs nu sevišķi neiztrūcinieties, ja redzat, ka viens otrs no mūsējiem izskatās tāds sašļucis, — misters Herivels paklusām teica, pavilcis viņu pie malas. — Paklīdušas baumas par dumpi, un arī man jāatzīst, ka divas trīs aizdomīgas pazīmes esmu gan manījis; tomēr pats es domāju, ka nieki vien būs.

—   Cik… cik melno tad ir jūsu plantācijā? — Bertijs jautāja, juzdams, ka sirds tam pamirst.

—   Pašlaik nodarbinām četrus simtus, — misters Herivels jautrā garā atteica, — bet mēs trīs un tad vēl, protams, jūs ar «Arlas» skiperi un stūrmani — gan mēs par visiem uzliksim tiem iemauktus.

Bertijs apgriezās, lai iepazītos un sasveicinātos ar kādu Maktevišu, veikalnieku, kas pat neuzklausīja viņa nosaukto uzvārdu, tik ļoti tam svila paziņot, ka gribot atstāt darba vietu.

—   Esmu tak precēts vīrs, mister Herivel, es nekādā ziņā nevaru atļauties palikt še ilgāk. Nelaime nāk nākdama, tas ir tikpat skaidri redzams kā deguns jūsu ģīmī. Nēģeri taisās dumpoties, un pie mums noteikti atkārtosies Hohono briesmas.

—   Kas tās par Hohono briesmām? — Bertijs jautāja pēc tam, kad veikalnieks tomēr bija pierunāts palikt līdz mēneša beigām.

—   Ak nu, viņš domā Hohono plantāciju Isabelas salā, — pārvaldnieks atteica. — Nēģeri tur nogalināja piecus baltos, kas atradās krastā, sagrāba šoneri, nonāvēja kapteini un stūrmani, un viss bars aizbēga uz Ma- laitu. Bet es jau vienmēr tiku teicis, ka tur, Hohono, viņi dzīvoja pārāk nepiesardzīgi, šeit melnie mūs nepārsteigs snaužam. Nāciet šurp, mister Ārkrait, un palūkojieties ainavā no verandas!

Bertijs bija pārāk aizņemts, gudrojot, kā varētu tikt projām uz Tulagi, uz pilnvarotā namu, tā ka no ainavas neko daudz neredzēja. Viņš vēl arvien lauzīja galvu, kad aiz muguras pavisam tuvu norībēja šautenes šāviens. Tajā pašā acumirklī viņam gandrīz vai roku izgrieza no pleca, tik steidzīgi misters Herivels rāva viņu pa durvīm istabā.

—   Jā, nudien, vecais, tik tikko izsprukām, — pārvaldnieks teica, visgarām noplikšķinādams viņa augumu, lai pārliecinātos, vai nav kur trāpīts. — Nevaru ne izteikt, cik ļoti nožēloju šo gadījumu. Bet ir taču gaiša diena, man tas pat prātā neienāca.

Bertijs sāka mesties bāls.

—   Sitā pat jau viņi nolaida no kājas iepriekšējo pārvaldnieku, — Maktevišs atļāvās piebilst. — Un tas tak bija viens smalks puisis. Viņa smadzenes iztraikšķīja pa visu verandu. Vai pamanījāt tumšo traipu starp kāpnēm un durvīm?

Bertijs tiešām juta nepieciešamību pēc kokteiļa, kuru misters Herivels bija tam ielējis un samaisījis; bet, pirms viņš paspēja to izdzert, ienāca kāds vīrs jājamās biksēs un zābakos.

—   Kas tad nu lēcies? — pārvaldnieks noprasīja, uzmetis skatienu ienācēja sejai. — Vai atkal upe sāk pārplūst?

—   Pie velna upi — nēģeri tie ir! Izlien no niedru pudura turpat pēdu desmit no manis un pūcē man virsū. Ar snaideru. Un viņš šāva, turēdams šauteni pie gūžas. Kur viņš dabūjis to snaideru — lūk, ko es gribētu zināt… O, piedodiet, lūdzu! Priecājos iepazīties ar jums, mister Ārkrait.

—   Misters Brauns ir mans palīgs, — misters Herivels paskaidroja. — Bet dzeriet jel savu kokteili!

—   Kur gan viņš rāvis to snaideru? — misters Brauns nerimās. — Es jau vienmēr esmu pretojies tam, ka mūsu šautenes glabā šķūnī.

—  Tās visas vēl šobrīd ir turpat, — misters Herivels attrauca, rādīdamies iekaisis.

Misters Brauns neticīgi pasmīnēja.

—   Iesim un paskatīsimies! — pārvaldnieks uzaicināja.

Arī Bertijs pievienojās tiem, kas devās uz saimniecības

ēku, kur misters Herivels triumfēdams norādīja uz lielu kasti kādā putekļainā stūrī.

—   Nu labi, bet kur tādā gadījumā tas plukata sadabūjis snaideru? — misters Brauns neatlaidās.

Tieši tajā mirklī Maktevišs pacilāja kasti. Pārvaldnieks satrūkās, tad metās plēst kastei vāku nost. Kaste bija tukša. Baismīgā klusumā viņi raudzījās cits citā. Herivels gurdi ļāva galvai noslīgt uz krūtīm.

Tad Maktevišs sāka lādēties:

—   To es saku un pie tā palieku — mājas kalpiem nekad nevar uzticēties.

—   Izskatās_ diezgan nopietni, — Herivels piezīmēja, — tomēr galā mēs tiksim šā vai tā. Tiem asinskārajiem melnādām tikai vajag pa krietnam nolaist asinis. Esiet tik laipni, džentlmeņi, nākdami pusdienās, paņemiet līdzi savas šautenes, un jūs, mister Braun, lūdzu, sagatavojiet kādus četrdesmit vai piecdesmit dinamīta stienīšus! Degļus ielieciet pamatīgus un īsus! Gan mēs viņus izmācīsim. Bet tagad, džentlmeņi, pusdienu galds ir klāts.

Bertijs nevarēja ciest piparotu ragū ar rīsiem, un tā nu izgadījās, ka viņš vienīgais tūdaļ ķērās pie kārdinošās omletes. Viņš patlaban bija izēdis šķīvi tukšu, kad Herivels uzlika no omletes arī sev. Nogaršojis vienu kumosu, viņš ierēkdamies to izspļāva.

—   Tā jau ir otrā reize, — Maktevišs zīmīgi piebilda.

Herivels vēl arvien kraukājās un spļaudījās.

—   Kas par otro reizi? — Bertijs trīsošā balsī iejautājās.

—   Inde, — skanēja atbilde. — Bet nu tas pavārs karāsies!

—   Tādā veidā jau arī Keipmāršas grāmatvedis nonāca viņsaulē, — Brauns ieminējās. — Mira šausmīgā nāvē. «Džesijas» ļaudis stāstīja, ka šie trīs jūdžu tālumā varējuši dzirdēt viņa kaucienus.

—   To pavāru es ieslēgšu dzelžos. — Herivels spļaudījās. — Labi gan, ka vēl laikus to atklājām.

Bertijs sēdēja kā paralizēts. Viņa sejā nebija ne asins lāsītes. Viņš centās runāt, bet spēja izdvest vienīgi neskanīgu gārdzoņu. Visu acis bailīgi pievērsās viņam.

—    Tikai nesakiet, tikai nesakiet, ka… — Maktevišs iz- . kliedza saspringtā balsī.

—   Jā, es ēdu to, apēdu daudz, veselu šķīvi! — Bertijs vai šautin izšāva, gluži kā nirējs pēkšņi atgūdams elpu.

Baigais klusums ilga vēl kādu pusminūti, un pārējo acīs Bertijs izlasīja savu likteni.

—       Varbūt galu galā nemaz arī nebija indes, — Herivels drūmi ieminējās.

—   Pasauciet pavāru! — Brauns sacīja.

Ienāca pavārs, melnādains jauneklis ar smaidīgu seju; viņa deguns bija caurdurts ar iesmiņu, bet ausu ļipiņās sakarināti dažādi priekšmeti.

—        Paklau, Vi-vi, — ko tas nozīmē? — Herivels iebau- rojās, ar apsūdzošu žestu norādīdams uz omleti.

Vi-vi, pats par sevi saprotams, pārbijās un samulsa.

—       Labs gan būt kai-kai, — viņš taisnodamies murk- šķēja.

—       Lieciet, lai ēd pats! — Maktevišs ierosināja. — Tā ir vislabākā pārbaude.

Herivels piegrāba pilnu karoti ēdiena un lēkšus pielēca pie pavāra, kas trakā izbīlī aizmuka.

—       Viss skaidrs, — Brauns svinīgā nopietnībā izteica savu atzinumu. — Viņš negrib to ēst.

—       Mister Braun, vai jūs, lūdzami, neizietu un neuzliktu viņam roku dzelžus? — Tad Herivels laipni pievērsās Ber- tijam. — Viss kārtībā, vecais, gan pilnvarotais ar viņu izdarīsies, un, ja jums būs jāmirst, varēsiet šķirties pārliecībā, ka viņš tiks pakārts.

—       Nedomāju vis, ka valdība to darīs, — Maktevišs neticīgi iebilda.

—       Bet, džentlmeņi, džentlmeņi, — Bertijs vaimanāja, — padomājiet jel par mani arī!

Herivels līdzcietīgā nožēlā paraustīja plecus.

—       Ļoti žēl, vecais, bet tā ir kāda iedzimto inde, un iedzimto indēm nekādi pretlīdzekļi nav zināmi. Mēģiniet saņemties un, ja …

Divi spalgi šautenes rībieni ārpusē pārtrauca šo sarunu, un Brauns ienācis izlādēja savu šauteni, pēc tam apsēdās pie galda.

—       Pavārs ir pagalam, — viņš teica. — Drudzis. Ārkārtīgi pēkšņa lēkme.

—       Es nupat stāstīju misteram Ārkraitam, ka pret iezemiešu indēm nav nekāda pretlīdzekļa …

—   Vienīgi džins, — Brauns aizrādīja.

Herivels nolamāja sevi par idiotu bez galvas un aizsteidzās pēc džina pudeles.

—       Tīra manta, cilvēks, nesajaukta, — viņš brīdināja Bertiju, kas, vienā guldzienā izrijis lielu glāzi, gandrīz

pilnu ar stipro dzērienu, kāsēja un rīstījās no dedzinošā šķidruma, kamēr asaras sāka tecēt pa vaigiem.

Herivels paraudzīja viņa pulsu un pārbaudīja temperatūru, mēģinādams izskatīties noraizējies, un izteica šaubas, vai omlete vispār bijusi saindēta. Brauns un Maktevišs arī likās šaubāmies; bet Bertijs saklausīja viņu balsīs neīstu skaņu. Ēstgriba viņam bija zudusi, un zem galda viņš slepus pats taustīja savu pulsu. Nebija ne mazāko šaubu — pulss nemitīgi paātrinājās, tomēr viņam neienāca prātā, ka tam varētu būt kāds sakars ar izdzerto džinu. Maktevišs ar ieroci rokā izgāja uz verandas izlūkot apkārtni.

—   Pie virtuves ēkas tie pulcējas bariem, — viņš ziņoja. — Un snaideru tiem — bez gala. Es domāju, ka vajadzētu slepus aplīst apkārt otrā pusē un uzbrukt tiem no flanga. Dot sitienu pirmajiem, zināt. Vai jūs nāksiet, Braun?

Herivels tikai mierīgā garā turpināja maltīti, bet Bertijs atklāja, ka viņa pulss paātrinājies vēl par pieciem pukstiem. Tomēr, kad sāka rībēt šautenes, viņš tik un tā pielēca kājās. Caur snaideru sprakstiem varēja saklausīt Brauna un Makteviša vinčestru dobjos būkšķus, un fonu šai mūzikai gādāja velnišķīgi ķērcieni un kaucieni.

—  Viņi piespieduši tos bēgt, — Herivels piezīmēja, kad balsis un šāvieni izdzisa tālumā.

Tikko Brauns un Maktevišs bija atgriezušies pie galda, Maktevišs tūdaļ izklāstīja stāvokli.

—  Viņi ir sadabūjuši dinamītu, — tas teica.

—  Tad arī mēs viņus apsvētīsim ar dinamītu, — Herivels ierosināja.

Sabāzuši kabatās katrs pa pusducim stienīšu un apgādājušies ar degošiem cigāriem, viņi devās uz durvīm. Un tieši tad tas notika. Vēlāk viņi par to vainoja Makte- višu — un tas arī atzinās, ka lādiņš padevies mazliet par stipru. Tomēr šā vai tā — dinamīts sprāga tieši zem mājas, kam viens stūris palēcās uz augšu un tad atkal noslīga atpakaļ uz pamatnes. Puse porcelāna trauku uz galda sašķīda drumslās, bet astoņdienu pulkstenis apstājās. Brēkdami pēc atriebības, visi trīs vīrieši izdrāzās ārā nakts tumsā, un tad sākās bombardēšana.

Atgriezušies viņi Bertiju neatrada. Tas bija aizvilcies uz šķūni, tur aizbarikādējies un tad novēlies uz grīdas džina reibuma murgos, kuru laikā viņš paspēja nomirt tūkstoš nāvēs, kamēr ap viņu turpinājās drosmīgā kauja. No rīta viņš džina paģirās ar sliktu dūšu un sāpošu galvu izlīda ārā, lai ieraudzītu, ka saule vēl arvien spīd pie debesīm un arī dievs, jādomā, nav tās pametis, jo viņa saimnieki visi bija sveiki un veseli.

Herivels centās viņu pierunāt paviesoties ilgāk, bet Bertijs palika nelokāms un nekavējoties aizbrauca ar «Arlu» uz Tulagi, kur tad, gaidīdams nākamo tvaikoņa pienākšanas dienu, nespēra ne soli ārpus pilnvarotā mājas. Uz tvaikoņa, kas izgāja jūrā, atradās tūristes, un Bertijs atkal bija varonis, kamēr kapteinis Malu, kā parasti, palika nepamanīts. Bet no Sidnejas kapteinis Malu atsūtīja divas kastes vislabākā skotu viskija, kāds vien dabūjams, jo viņš nespēja izšķirties, kurš tad īsti — kapteinis Hanzens vai misters Herivels — sniedzis Bertijam Ārkraitam visgleznainākos iespaidus par dzīvi Zālamana salās.

NEVALDĀMAIS BALTAIS CILVĒKS

—   Kamēr melnādainais cilvēks ir melns, bet baltais — balts, viņi nekad nesapratīs viens otru, — tā teica kapteinis Vudvords.

Mēs sēdējām Cārlija Robertsa krodziņā Apijā un kopā ar īpašnieku sūcām viņa sagatavoto «Abu Hamedu». Cārlijs Robertss apgalvoja, ka dabūjis šā dzēriena recepti no Stīvensa, kurš kļuvis slavens, izgudrodams «Abu Hamedu» tajā laikā, kad slāpes spieda viņu nogaršot Nīlas ūdeni, no tā paša Stīvensa, kurš bija sacerējis «Ar Kitčeneru uz Hartumu» un aizgājis bojā Ledismitas aplenkuma laikā.

Kapteinis Vudvords, spēcīgs, drukns, padzīvojis vīrs ar četrdesmit gadus tropu saulē brūninātu seju un tik skaistām, dzidrām, brūnām acīm, kādas es vīriešiem savu mūžu nebiju redzējis, runāja, kā jau daudz pieredzējis cilvēks. Krustveida rēta uz viņa kailā galvvidus liecināja par tuvu iepazīšanos ar iedzimtā kaujas cirvi, to pašu liecināja divas rētas kakla labajā pusē, kur bija ieurbusies un iznākusi ārā bulta. Kapteinis stāstīja, ka toreiz skrējis un bulta viņu traucējusi, bet viņam nav bijis laika nolauzt uzgali, tāpēc viņš izvilcis šautru cauri. Tagad viņš komandēja «Savaiji», lielu tvaikoni, kas vervēja dienvidu jūrās darbaspēku vācu plantācijām Samoa.

—   Puse visu nepatikšanu izceļas balto stulbuma dēļ, — teica Robertss, ieturēdams pauzi, lai iedzertu no savas glāzes un labsirdīgi nosunītu mazo samoajiešu kalpotāju. — Ja baltais kaut mazdrusciņ padomātu, kas notiek melnā cilvēka prātiņā, lielākā daļa nepatikšanu paietu secen.

—   Esmu saticis dažus tādus, kuri apgalvoja, ka viņi saprotot melnos, — atbildēja kapteinis Vudvords, — un es allaž ievēroju, ka viņus pirmos «kai-kai», tas ir, apēda. Atcerieties misionārus Jaungvinejā un Jaunhebrīdu salās, mocekļu salā Erromangā un visās pārējās salās. Atcerieties austriešu ekspedīciju, kas tika sacirsta gabalos Zālamana salās, Gvadalkanaras biežņā. Atcerieties arī pašus tirgotājus ar viņu ilggadējo pieredzi: viņi plātījās, ka viņiem nepieskaršoties neviens melnādainais, bet viņu galvas vēl šobaltdien rotā peldošo mītņu spāres. Ņemsim kaut vai veco Džoniju Simonsu. Divdesmit sešus gadus pavadīja neskartajos Melanēzijas džungļos un zvērēja, ka pazīstot melnos kā savus piecus pirkstus un ka šie viņu neaiztikšot. Viņš aizgāja bojā pie Marovo lagūnas, Jaun- džordžijā, viņam nogrieza galvu melnā Mērija — sieviete — un vecs vienkājains nēģeris, kurš otru kāju bija atstājis haizivs zobos, nirdams pēc apdullinātām zivīm. Bija tāds Billijs Votss, izdaudzināts nēģeru slepkavnieks, cilvēks, no kura pašam nelabajam būtu bail. Atceros, mēs stāvējām pie Litla raga, zināt, tas ir Jaunajā Īrijā, kad nēģeri nospēra mums puskastes pārdodamās tabakas, — tā maksāja apmēram trīsarpus dolāru. Atriebdamies Billijs nošāva sešus nēģerus, sadauzīja viņu koka laivas un nosvilināja divus ciemus. Pēc četriem gadiem, kad viņš ar piecdesmit puišiem turpat pie Litla raga ķēra trepangus, viņam uzklupa melnie. Piecās minūtēs visi bija pagalam, izņemot trīs puišus, kuriem izdevās aizšmaukt ar laivu. Nestāstiet man, ka mēs saprotam nēģerus. Baltā cilvēka misija ir civilizēt pasauli, un tas nav nekāds vieglais darbs. Pa kuru laiku viņš būtu varējis izprast nēģerus?

—   Pareizi, — piekrita Robertss. — Un vispār nemaz nav nepieciešams izprast nēģerus. Jo baltais cilvēks dumjāks, jo labāk viņam sokas civilizēt pasauli…

—   Un dēstīt bailes no dieva nēģeru sirdīs, — piemetināja kapteinis Vudvords. — Varbūt jums taisnība, Roberts. Varbūt tieši baltā cilvēka stulbums_ir_ viņa panākumu atslēga, un viena no šā stulbuma pazīmēm, bez šaubām, ir nespēja saprast nēģerus. Skaidrs ir viens: baltais ir aicināts vadīt nēģerus neatkarīgi no tā, vai saprot vai nesaprot viņus. Viņš ir neatvairāms. Kā pats liktenis.

—   Protams, baltais cilvēks nēģeriem ir neatvairāms kā liktenis, — iestarpināja Robertss. — Pastāstiet baltajam, ka ir kāda lagūna, kurā atrodams perlamutrs, bet šo lagūnu apsēduši desmittūkstoš kareivīgu cilvēkēdāju, un tomēr šis baltais ar pusduci kanaku nirēju un bleķa modinātāju hronometra vietā pa galvu pa kaklu drāzīsies turp. Viņi paņems ērtu piectonnīgo divmastnieku un saspiedī- sies tajā kā siļķes mucā. Pačukstiet viņam, ka Ziemeļpolā ir zelta dzīsla, un šis nevaldāmais baltādainais radījums bez garas apdomāšanas dosies ceļā, paņemdams līdzi cērti, lāpstu, cūkas šķiņķi un jaunākā parauga patentēto reni.

Un pats apbrīnojamākais ir tas, ka viņš aizkļūs līdz turienei. Ieminieties viņam, ka aiz nokaitētā elles vaļņa ir dimanti, un misters Baltais Cilvēks bruks virsū valnim un piespiedīs pašu veco Sātanu strādāt ar cērti un lāpstu. Lūk, kas notiek, ja cilvēks ir dumjš un nevaldāms!

—  Man gribētos zināt, ko melnādainie par to domā, — es ierunājos.

Kapteinis Vudvords paklusi iesmējās. Viņa acīs staroja atmiņu gaišums.

—  Man gribētos zināt, ko domāja un droši vien vēlšo- dien domā Malu nēģeri par kādu nevaldāmu balto cilvēku, kurš bija ar mums uz «Hercogienes», kad mēs piestājām viņu krastā, — kapteinis teica.

Robertss sagatavoja vēl trīs «Abu Hamedus».

—   Tas notika pirms divdesmit gadiem. Viņu sauca Sakstorps. Viņš droši vien bija dumjākais cilvēks, kādu es jebkad biju redzējis, bet viņš bija neatvairāms kā nāve. Sis zellis prata tikai vienu — šaut. Atceros, ka es viņu pirmoreiz satiku tieši te, Apijā, pirms divdesmit gadiem. Tevis te vēl nebija, Roberts. Es biju apmeties holandieša Henrija viesnīcā, tur, kur tagadīt ir tirgus. Vai esat kaut ko dzirdējuši "par viņu? Viņš pamatīgi nopelnīja, slepus pārvezdams ieročus dumpiniekiem, pārdeva savu viesnīcu, bet tieši pēc sešām nedēļām viņu nomušīja kādā Sidnejas krodziņā.

Bet tagad par Sakstorpu. Kādu nakti, kad es tikko biju iemidzis, kaķu pāris sāka pagalmā koncertu. Es no gultas laukā un ar ūdens krūzi pie loga. Tieši tajā brīdī es dzirdēju, ka atveras blakusistabas logs. Noblīkšķēja divi šāvieni, un logs aizvērās. Tas notika neizsakāmi ātri. Labi ja desmit sekundēs. Logs atvērās, bum, bum! izšāva revolveris, logs aizvērās. Lai kas viņš bija, viņš pat neuzkavējās pie loga, lai redzētu, vai ir trāpījis. Viņš bija pārliecināts. Vai jūs saprotat? Viņš bija pārliecināts. Kaķu koncerts bija beidzies, un no rīta atrada divus sastingušus miera traucētājus. Man tas šķita drausmīgi. Pirmkārt, spīdēja tikai zvaigznes, bet Sakstorps šāva nemērķējot; otrkārt, viņš izšāva tik ātri kā no divstobrenes, un, visbeidzot, viņš zināja, ka ir trāpījis savos mērķos bez skatīšanās.

Pēc divām dienām viņš atnāca pieteikties darbā pie manis. Es tolaik biju kapteiņa palīgs uz «Hercogienes» — milzīgi liela simtpiecdesmittonnīga šonera, kas pārvadāja savervētos nēģerus. Man jāsaka jums, ka vervēšana tais laikos bija īsta vervēšana. Mēs nepazinām ne tādus valdības inspektorus, ne varas iestādes. Tas bija ellīgs darbs, vajadzēja paļauties pašiem uz sevi, un, ja mums klājās čābiski, paši vien bijām vainīgi. Mēs izvedām nēģerus no visām dienvidu jūru salām, no kurām vien mūs nepadzina. Tātad viņš uzkāpa uz šonera un uzdevās par Džonu Saks- torpu. Viņš bija mazs cilvēciņš tādā kā smilšu krāsā: mati smilšu krāsā, seja smilšu krāsā, un acis arī smilšu krāsā. Viņā nebija nekā acīskrītoša. Viņa dvēsele bija tikpat bezkrāsaina kā fizionomija. Viņš teica, ka esot palicis bez naudas un gribot uzmunsturēties uz kuģa. Esot ar mieru strādāt par jungu, koku, kravas pārzini vai vienkāršu matrozi. Viņam nebija nekādas jēgas ne par vienu no šiem amatiem, bet viņš teica, ka iemācīšoties. Negribēju viņu, bet viņa šaušana bija atstājusi uz mani tādu iespaidu, ka pieņēmu viņu par vienkāršu matrozi par trim mārciņām mēnesī.

To es nevaru noliegt, ka mācīties viņš gribēja. Taču viņš no dzimšanas nebija spējīgs kaut ko iemācīties. Rīkoties ar kompasu viņš prata tikpat labi, cik es gatavot tādus dzērienus kā Robertss. Un, kas attiecas uz stūrēšanu, tad viņa dēļ es dabūju pirmos sirmos matus. Es nekad neuzdrošinājos laist viņu pie stūres, kad jūra bija nemierīga, tāpēc ka braukšana pa vējam un pret vēju viņam bija neatminams noslēpums. Viņš pat nevarēja pateikt, kāda atšķirība ir starp šoti un takelāžu, gluži vienkārši nevarēja. Viņam bija viens pīpis — gaīele vai klīvers. Lieciet viņam palaist vaļīgāk grotburu, un jūs nepagūsiet attapties, kad viņš būs nolaidis bezanburas stūri. Viņš trīs reizes pārvēlās pār bortu, bet peldēt neprata. Taču viņš mūždien bija dzīvespriecīgs, nezināja, kas ir jūras slimība, un bija vispaklausīgākais cilvēks, kādu es vispār esmu pazinis. Pēc dabas viņš bija noslēgts. Par sevi nekad nestāstīja. Mums viņa dzīve sākās ar to dienu, kad viņš ieradās uz «Hercogienes». Kur viņš iemācījies šaut, to varēja pateikt vienīgi zvaigznes. Viņš bija jenkijs — to mēs nopratām pēc tā, ka viņš runāja caur degunu. Un vairāk neko mēs arī neuzzinājām.

Tagad esam nonākuši pie galvenā. Jaunhebridu salās mums nevedās — piecās nedēļās tikai četrpadsmit nēģeri —, un ar dienvidaustrumu vēju mēs uzņēmām kursu uz Zālamana salām. Malaitā toreiz, tāpat kā tagad, bija viegli vervēt darbaspēku, un mēs braucām uz Malu, salas ziemeļrietumu galu. Rifi tur ir gan pie krasta, gan atklātā jūrā, un ir pamatīga noņemšanās, kamēr izmet enkuru. Tomēr viss izdevās labi, un mēs uzspridzinājām dinamītu, lai nēģeri zinātu, ka ir sākusies vervēšana. Trijās dienās mēs nedabūjām neviena strādnieka. Melnie simtiem brauca mums klāt ar savām laivām, taču viņi tikai smējās, kad mēs rādījām krelles, katūnu un cirvjus un stāstījām, ka darbs Samoa plantācijās ir tīrā izprieca.

Ceturtajā dienā viss mainījās. Pieteicās vairāk nekā piecdesmit puišu, un viņus izvietoja galvenajā tilpnē. Protams, viņiem bija brīv staigāt pa klāju. Tagad, kad atskatos atpakaļ, šī pierakstīšana vairumā liekas aizdomīga, bet toreiz mēs domājām, ka varbūt kāds varens virsaitis ir atcēlis aizliegumu pieteikties darbā. Piektās dienas rītā abas mūsu laivas, kā parasti, brauca malā — viena sedza otru, lai būtu drošs, ja izceltos kāda jezga. Un, kā parasti, uz klāja slaistījās, tērgāja, smēķēja un gulēja piecdesmit nēģeri. Uz kuģa paliku es, Sakstorps un vēl četri matroži. Abās laivās strādāja iedzimtie no Džilberta salas. Vienā sēdēja kapteinis, kravas pārzinis un vervētājs. Otrā, kas sedza pirmo un stāvēja simt jardu no krasta, atradās kapteiņa otrais palīgs. Abas laivas bija labi apbruņotas, kaut gan nekas it kā nedraudēja.

Četri matroži, to skaitā Sakstorps, berza kuģa pakaļgalā treliņus. Piektais matrozis ar šauteni rokā stāvēja sardzē pie paša grotmasta, kur nolikta tvertne ar ūdeni. Es biju priekšgalā, beidzu spodrināt jauno priekšgafeles sastiprinājumu. Es sniedzos pēc savas pīpes, kad krastā atskanēja šāviens. Izslējos taisni, lai palūkotos, kas notiek. Man kaut kas iebelza pa pakausi, un es apdullināts novēlos no klāja. Pirmā doma bija, ka man kaut kas uzgāzies uz galvas, bet, jau krītot, es sadzirdēju velnišķīgu šaušanu no laivu puses un, pagriezdamies uz sāniem, paguvu paskatīties uz sardzē stāvošo matrozi. Divi lieli nēģeri turēja viņu aiz rokām, bet trešais no mugurpuses ar cirvi sašķaidīja viņam galvaskausu.

Kā šodien redzu ūdens tvertni, grotmastu, melnādainos, kuri sagrabuši matrozi, cirvi, kas nolaižas uz viņa galvas, bet pari visam — spoža saules gaisma. Mani bija apbūrusi tuvojošās nāves vīzija. Likās, ka cirvis krīt lejup šausmīgi lēni. Es redzēju, kā tas ietriecās galvā un matrozis saļima. Nēģeri turēja viņu stingri, kamēr iezvēla vēl pāris reižu. Tad arī es dabūju vēl divus belzienus pa galvu un nospriedu, ka esmu miris. Tāpat laikam nodomāja tas nelietis, kurš bija sitis. Es nespēju pakustēties, gulēju un skatījos, kā viņi nocērt sargam galvu. Jāatzīst, ka to viņi izdarīja veikli. Viņi bija ievingrinājuši roku šajā darbā.

No laivām vairs nešāva, un es nešaubījos, ka viņi visi kā viens ir apkauti. Kuru katru brīdi melnie varēja būt atpakaļ, lai paņemtu manu galvu. Acīmredzot viņi cirta nost galvu tiem matrožiem, kas bija uz klāja. Malaitā galvas ir vērtīgas, īpaši balto galvas. Tās ieņem goda vietu laivās, kurās dzīvo piekrastes iedzimtie. Kādu dekoratīvu efektu panāk mežu iedzīvotāji, es nezinu, bet viņi vērtē galvas tikpat augstu kā piekrastes iedzīvotāji.

Tomēr manī vēl gailēja vāja cerība izglābties, un es četrrāpus aizvilkos līdz vinčai, kur ar mokām uzslējos kājās. No šejienes varēju redzēt kuģa pakaļgalu un trīs galvas uz kajītes jumta; tās piederēja matrožiem, kurus es biju komandējis mēnešiem ilgi. Nēģeri pamanīja, ka es stāvu, un skrēja pie manis. Gribēju tvert revolveri, bet atklāju, ka viņi to pievākuši. Nevaru teikt, ka man dūša būtu saskrējusi papēžos. Ne reizi vien esmu bijis par matu no nāves, bet nekad tā nebija pienākusi man tik tuvu kā toreiz. Es atrados pusnemaņā, un man viss bija vienalga.

Nēģeris, kas drāzās pa priekšu, bija paķēris kambīzē lielo gaļas nazi un, grasīdamies sagriezt mani gabalos, vaikstījās kā pērtiķis. Tomēr no griešanas nekas neiznāca. Viņš kņūpus novēlās uz klāja, un es redzēju, ka viņam no mutes izšļācas asinis. Es neskaidri sadzirdēju šāvienu, pēc tam vēl un vēl. Nēģeri krita cits pēc cita. Es pamazām atžilbu un ievēroju, ka šauj nekļūdīgi. Ik pēc šāviena kāds nēģeris nožāvās uz klāja. Es apsēdos blakus vinčai uņ pacēlu acis. Uz zāliņa sēdēja Sakstorps, Kā viņam bijā izdevies tur uzrāpties, netiku gudrs, jo viņš bija uzstiepis līdzi divus vinčestrus un sazin cik patronsomu, un tagad viņš darīja vienīgo darbu, uz ko bija spējīgs.

Esmu redzējis apšaušanu un apkaušanu, bet nekad neesmu redzējis kaut ko tādu. Es sēdēju pie vinčas un skatījos izrādi. Es jutos nevarīgs kā bērns, un viss notiekošais man šķita kā sapnis. Bang, bang, bang, bang! šāva Sakstorps, un — būkš, būkš, būkš, būkš! — gāzās uz klāja nēģeri. Tas bija dīvaini, kā viņi krita. Pēc pirmā mēģinājuma sagrābt mani, kad tika noguldīti kādi desmit cilvēki,_ nēģeri it kā apstulba, bet Sakstorps šāva vienā šaušanā. Sajā laikā pie kuģa piebrauca kanoe un tās divas laivas, kas bija apbruņotas ar mums nolaupītajiem snai- deriem un vinčestriem. Nēģeri gāza virsū Sakstorpam tādu uguni, ka bail. Viņam par laimi, nēģeri labi šauj tikai no neliela attaluma. Viņi neliek šautenes pie pleca. Viņi gaida, kamēr cilvēks būs zemāk par viņiem, un tad šauj, piespieduši ieroci pie gurna. Kad Sakstorpam bija pārkar- sis viens vinčestrs, viņš paņēma otru. Tad tāpēc, rāpjoties augšā, viņš bija paķēris līdzi divas šautenes.

Šāva viņš pārsteidzoši ātri. Turklāt ne reizi neaizšāva garām. Ja zemes virsū ir kaut kas nevaldāms, tad tas bija Sakstorps. So slaktiņu padarīja šausmīgu ātrums. Nēģeri nespēja attapties. Kaut cik atguvušies, viņi metās pār bortu un, protams, apgāza savus kanoe. Sakstorps joprojām šāva. Ūdens ņudzēja no nēģeriem, un — buh, buh, buh! — viņš trieca tajos iekšā savas lodes. Viņš ne reizi nekļūdījās, un es skaidri dzirdēju, kā katra lode ar būkšķi ieurbjas cilvēka miesā.

Nēģerļ pajuka uz visām pusēm un steidza sasniegt krastu. Ūdens bija nosēts .ar galvām, kas atgādināja bumbiņas; es kā sapnī piecēlos un vēroju, kā šīs bumbiņas lēkā un pazūd dzelmē. Daži tālie šāvieni bija apbrīnojami. Tikai viens bēglis sasniedza krastu, bet, kad viņš piecēlās, lai ietu ārā no ūdens, Sakstorpa lode sasniedza arī viņu. Tas bija lielisks trāpījums. Un, kad divi nēģeri skrēja pie ievainotā, lai izvilktu viņu malā, Sakstorps nolaida no kājas arī viņus.

Es jau nodomāju, ka viss ir cauri, kad šaušana sākās no jauna. Kāds nēģeris bija izsprucis no kopkajītes, lai skrietu pie treliņiem, bet pusceļā nokrita. Kopkajīte acīmredzot bija pilna ar viņiem. Es saskaitīju divdesmit cilvēkus. Viņi skrēja ārā pa vienam un metās pie treliņiem. Bet neviens netika līdz bortam. Tas atgādināja man šaušanu lidojošā mērķī. Pa durvīm izdrāzās melns ķermenis, noblīkšķēja Sakstorpa šāviens, un melnais ķermenis lidoja lejā. Tur, kopkajītē, droši vien nezināja, kas notiek uz klāja, tāpēc šie joprojām drāzās laukā, kamēr visi bija apšauti.

Sakstorps mazliet nogaidīja, lai pārliecinātos, ka briesmas ir garām, un nokāpa uz klāja. No visas «Hercogienes» komandas dzīvi bijām palikuši tikai mēs abi, un es biju pagalam vārgs, bet viņš — pilnīgi bezpalīdzīgs tagad, kad nevajadzēja vairs šaut. Klausot maniem norādījumiem, viņš izmazgāja un pārsēja manus ievainojumus. Pamatīga viskija porcija deva man spēku, jo kaut kā vajadzēja tikt prom no šejienes. Nekas cits neatlika. Visi bija nogalināti. Mēs mēģinājām uzvilkt buru. Sakstorps cēla augšā, bet es turēju. Viņš lieku reizi parādīja savu neaptēstību. Bura necēlās augstāk ne par centimetru, un, kad es atkal zaudēju samaņu, likās, ka beigas mums ir.

Kad atžilbu, Sakstorps nevarīgi sēdēja uz treliņiem un gaidīja manus tālākos rīkojumus. Es liku viņam rūpīgi apskatīt ievainotos, vai kāds nespēj pārvietoties. Viņš atlasīja sešus. Vienam, es atceros, bija lauzta kāja, bet Sakstorps teica, ka rokas viņam esot kārtībā. Es gulēju ēnā, gaiņāju mušas un devu rīkojumus, bet Sakstorps skubināja savu nespējnieku komandu. Zvēru, ka viņš spieda šos nelaimīgos nēģerus pārcilāt katru virvi, kamēr viņi atrada tauvas. Viens no viņiem, vilkdams virvi, nokrita uz klāja beigts, bet Sakstorps piekāva pārējos un pavēlēja viņiem turpināt darbu. Kad grotbura un foks bija uzvilkti, es pavēlēju viņam pārcirst enkura ķēdi un palaist to vaļā. Kaut kā aizkļuvu līdz stūres bortam, lai mēģinātu vadīt kuģi. Nevaru saprast, kā tas viņam iznāca, taču viņš nevis pārcirta ķēdi, bet gan izmeta otru enkuru, un tā nu mēs stāvējām, divtik stingri noenkuroti.

Galu galā Sakstorpam izdevās atbrīvoties no abiem enkuriem un pacelt priekšburu un klīveru, un «Hercogiene» uzņēma kursu. Klājs izskatījās briesmīgs. Visur vāļājās miruši un mirstoši nēģeri. Daži no viņiem bija ielīduši visneiedomājamākās vietās. Daudzi no klāja bija ierāpu- šies kajītē. Es liku Sakstorpam un viņa kapraču komandai mest pār bortu kā mirstošos, tā jau beigtos. Haizivīm todien bija ko nenoēsties. Protams, četri nogalinātie mūsu matroži aizgāja to pašu ceļu. Viņu galvas mēs tomēr ielikām maisā un piesējām klāt smagumu, lai tās nekādā ziņā neizmestu malā un nenonāktu melno rokās.

Piecus mūsu gūstekņus es nolēmu likt pie darba, bet viņi bija citādās domās. Viņi nogaidīja izdevīgu brīdi un pārlēca pār bortu. Divus Sakstorps noknieba ar revolveri gaisā un būtu nošāvis arī pārējos trīs, kas jau peldēja, ja es nebūtu viņu atturējis. Man, redzat, tas slaktiņš jau bija līdz kaklam, bez tam viņi bija palīdzējuši izkustināt šoneri no vietas. Taču šī žēlsirdība neko nedeva, jo visus trīs aprija haizivis.

Kad izgājām atklātā jūrā, man sākās smadzeņu iekaisums vai kaut kas tamlīdzīgs. Lai nu kā, «Hercogiene» dreifēja trīs nedēļas, kamēr es atlabu un mēs aizvilkāmies līdz Sidnejai. Katrā ziņā šie Malu nēģeri ilgi atcerēsies, ka ar balto cilvēku nedrīkst jokot. Toreiz Sakstorps bija patiešām nevaldāms.

Cārlijs Robertss gari nosvilpās un teica:

—   Kā nu ne! Bet kas notika vēlāk ar Sakstorpu?

—  Viņš nodarbojās ar roņu medīšanu, un viņam gāja no rokas. Gadus sešus viņš brauca uz Viktorijas un Sanfrancisko kuģiem. Septītajā gadā Beringa jūrā viņa šoneri sagrāba krievu kreiseris, un, kā stāsta, visa komanda nosūtīta uz Sibīrijas sāls raktuvēm. Vismaz es vairāk par viņu neesmu dzirdējis.

—   Civilizēt pasauli… — murmināja Robertss. — Civilizēt pasauli… Hm, par to var iedzert. Kādam tas ir jādara … es gribu teikt — jācivilizē pasaule.

Kapteinis Vudvords paberzēja rētu uz sava plikā galvvidus.

—   Es savu esmu izdarījis, — viņš teica. — Jau četrdesmit gadu kalpoju. Tas būs mans pēdējais brauciens. Pēc tam braukšu mājās un likšos mierā.

—  Varu saderēt, ka neliksieties, — iebilda Robertss. — Jūs mirsiet uz kuģa, nevis mājās.

Kapteinis Vudvords nešaubīdamies pieņēma derības, bet es domāju, ka Cārlijam Robertsam ir lielākas izredzes uzvarēt.

MAKOJA PĒCNĀCĒJS

Šoneris «Pireneji», dziļi iegrimis zem kviešu kravas smaguma, gausi slīdēja pa okeānu, un cilvēks, kas bija piestājis pie tā dzelzs borta vieglā pirogā, bez grūtībām kāpa augšā. Kad atbraucējs bija sasniedzis treliņus un varēja pārredzēt klāju, viņam šķita, ka acu priekšā šūpojas blāva, tikko saskatāma dūmaka. Likās, ka tā nav nekas vairāk kā ilūzija, ka acīm pēkšņi aizvilkusies priekšā miglas plēve. Viņu pārņēma vēlēšanās to noraut, un tūlīt pat viņš nodomāja, ka kļūst vecs un ir laiks sūtīt uz Sanfrancisko pēc brillēm.

Pārkāpis pār treliņiem, viņš vispirms pārlaida skatienu garajiem mastiem, pēc tam sūkņiem. Tie nedarbojās. Likās, ka uz lielā kuģa viss ir kārtībā, un viņš brīnījās, kāpēc tas raidījis briesmu signālu. Viņš iedomājās savas salas laimīgos iedzīvotājus un cerēja, ka nav izcēlusies epidēmija. Kuģim varbūt bija aptrūcis dzeramā ūdens vai pārtikas. Viņš sarokojās ar kapteini un pēc izmocītās sejas un raižpilnās acu izteiksmes saprata — lai kāda nelaime atgadījusies, velti signāls nav raidīts. Tajā pašā mirklī atbraucējam degunā iesitās vāja nenosakāma smaka. Likās, ka deg labība.

Viņš izbrīnījies paskatījās apkārt. Divdesmit pēdas no viņa matrozis ar nogurušu seju drīvēja klāju. Viņa skatiens pakavējās pie matroža, un viņš ieraudzīja, ka tam tieši zem rokām paceļas tieva dūmu strūkliņa, sagriežas gredzenos un izzūd. Tagad viņš jau bija uz klāja. Kailo kāju raupjajām pazolēm ātri vien izspiedās cauri neparasts siltums. Tagad viņš zināja, kas kuģim par nelaimi. Viņš paskatījās uz baku, no kurienes visa gurdā komanda ar cerībām vēroja viņu. Svešinieka valgās, brūnās acis izlēja pār jūrniekiem tādu kā svētīgu gaismu, kas viņus glāstīja un it kā ietina bezgalīga miera mantijā.

— Cik ilgi jau deg, kaptein? — viņš jautāja maigā un rāmā balsī, kas atgādināja baloža dūdošanu. Vispirms kapteinis sajuta mieru un lēnību, kas dvesa no svešinieka, bet tad, iedomājoties visu, kas bija pārdzīvots un vei bus jāpārdzīvo, viņā uzvirmoja dusmas. Kādas šai skrandainajai sauszemes žurkai kaliko biksēs un kokviinas kreklā bija tiesības uzspiest viņam mieru un līst viņa pārguru- šajā, izmocītajā dvēselē? Kapteinis pats to neaptvēra: dusmu iemesls bija neapzināts emocionāls process.

—  Piecpadsmit dienas, — viņš strupi atbildēja. — Bet kas jūs tāds esat?

—  Mani sauc Makojs, — svešinieks atbildēja sirsnīgā un līdzjūtīgā balsī.

—   Es gribēju zināt, vai jūs esat locis.

Makoja pētījošais skatiens pievērsās garam, plecīgam vīrietim ar noliesējušu, neskūtu seju, kurš bija pienācis klāt kapteinim.

—   Es esmu tāds pats locis kā kurš katrs, — Makojs atbildēja. — Mēs visi te esam loči, kaptein, un es pazīstu katru šo ūdeņu collu.

Bet kapteinim trūka pacietības.

—  Man vajadzīgs kāds no vietējās varas pārstāvjiem. Man jāparunājas ar viņiem — un, jo ātrāk, jo labāk.

—  Tādā gadījumā es varu būt jums noderīgs.

Un atkal šī mānīgā miera sajūta un nokaitētais ceplis zem kājām! Kapteiņa .uzacis nepacietīgi un nervozi pacēlās un dūres savilkās, it kā viņš grasitos sist.

—  Velna milti, kas jūs tāds esat? — viņš uzkliedza.

—  Esmu galvenais tiesnesis, — joprojām tikpat klusā un laipnā balsi skanēja atbilde.

Garais, plecīgais cilvēks laida vaļā griezīgus smieklus, kas bija drīzāk histēriski nekā jautri. Kā viņš, tā kapteinis vēroja Makoju neticīgi un izbrīnījušies. Neiedomājami, ka šis baskājainais sauszemes žurka varētu ieņemt tik augstu posteni! Zem atpogātā kokvilnas krekla varēja redzēt sirmām spalvām noaugušas krūtis; apakšveļas nebija. No izbalējušās salmenes apakšas līda laukā sirmas pinkas. L'.dz puskrūtīm sniedzās savēlusies patriarha bārda. Jebkurā gatavu apģērbu veikalā par viņa drēbēm dotu ne vairāk kā divus šiliņus.

—  Vai jūs neesat rada Makojam no brigas «Devība»? — kapteinis jautāja.

—  Viņš bija mans vecvectēvs.

—   Ejiet nu! — kapteinis iesāka, bet aprāvās. — Mani sauc Devenports, bet tas ir mans vecākais palīgs misters Konigs.

Viņi sarokojās.

—   Bet tagad pie lietas! — kapteinis runāja ātri, jo viņu spieda neatliekama vajadzība. — Mēs degam jau vairāk nekā divas nedēļas. Kuru katru brīdi uguns var izlauzties no tilpnes, un tad mums ir beigas. Tāpēc es esmu uzņēmis kursu uz Pitkernu. Gribu izdzīt šoneri krastā vai nogremdēt, lai izglābtu vismaz korpusu.

—   Tādā gadījumā jūs izdarāt kļūdu, kaptein, — teica Makojs. — Vajadzēja laist uz Mangarevu. Tur ir lielisks sēklis, ūdens lagūnā mierīgs kā dzirnavu dīķī.

—   Bet mēs esam šeit, nevis Mangarevā, — ierunājās vecākais palīgs. — Tur ir tas joks. Mēs esam šeit, un kaut kas ir jāizdomā.

Makojs labsirdīgi pašūpoja galvu.

—  Jūs neko neizdomāsiet. Te nav sēkļa, nav pat enkur- vietas.

—   Blēņas! — iesaucās vecākais palīgs. — Blēņas! — viņš atkārtoja skaļāk, pamanījis, ka kapteinis dod viņam zīmi runāt drusku mierīgāk. — Man jūs to neiestāstīsiet. Kur stāv jūsu kuģi — šoneris, kuteris, vai kas nu jums ir? Atbildiet man!

Makojs uzsmaidīja tikpat laipni, cik laipni runāja. Viņa smaids kā glāsts, kā skavas apņēma palīgu, aizraujot viņu Makoja dvēseles klusumā un mierā.

—  Mums nav ne šonera, ne kutera, — viņš atbildēja, — bet savas pirogas mēs uzvelkam klintīs.

—  Jūs pūšat man miglu acīs, — norūca palīgs. — Kā tad jūs braucat uz citām salām? Pasakiet man!

—   Mēs nekur nebraucam. Es kā Pitkernas gubernatois dažreiz braucu. Kad biju jaunāks, braukāju daudz — dažreiz ar tirdzniecības šoneriem, bet visbiežāk ar misionāru brigu. Bet šīs brigas vairs nav, un mēs esam atkarīgi no garām braucošajiem kuģiem. Dažu gadu pie mums iegriežas labi ja seši kuģi. Citreiz ir tā, ka gadu un pat ilgāk mēs neredzam nevienu kuģi. Jūsu šoneris ir pirmais pēdējos septiņos mēnešos.

—  Jūs gribat man iestāstīt… — palīgs iesāka, bet kapteinis Devenports viņu pārtrauca:

—   Pietiks! Mēs zaudējam laiku. Ko darīt, mister Makoj?

Sirmgalvis pagrieza brūnās, sievišķīgi maigās acis uz krasta pusi, un kapteinis ar savu palīgu sekoja viņa skatienam no vientuļās, klinšainās Pitkernas līdz komandas ļaudīm, kas priekšgalā bija saspiedušies bariņā un saspringti gaidīja viņa lēmumu. Makojs nesteidzās ar atbildi. Viņš apdomāja ilgi un pamatīgi — kā cilvēks, kura dvēseli nekad nekas nav satraucis vai aizskāris.

—  Vējš pašlaik ir neliels, — viņš beidzot sacīja. — Mazliet uz rietumiem ir stipra straume.

_— Tāpēc mēs iegājām aizvēja pusē, — kapteinis viņu partrauca, gribēdams parādīt savu kuģošanas prasmi.

— Jā, tāpēc jūs iegājāt aizvēja pusē, — Makojs turpināja, — bet šodien jums ar šo straumi neizdosies tikt galā. Un, ja arī izdotos, te tik un tā nav sēkļa. Jūsu kuģis būs pagalam.

_ Viņš apklusa; kapteinis un viņa palīgs izmisuši saskatījās.

—   Bet es jums pateikšu, ko jūs varat darīt. Ap pusnakti vējš kļūs stiprāks. Vai redzat tos mākoņus un dūmaku tur aizvēja pusē? No turienes, no dienvidaustrumiem, tas arī sāks pūst. No šejienes līdz Mangarevai ir trīssimt jūdžu. Laidiet taisnā ceļā uz turieni! Tur jūsu kuģim ir lieliska lagūna.

Palīgs pašūpoja galvu.

—   Ieiesim kajītē un paskatīsimies karti, — teica kapteinis.

Kajītē Makojam nāsis iesitās ass, smacējošs smārds. Neredzamas gāzes dzeldēja acis. Uz sakarsušā klāja ar basām kājām gandrīz nevarēja nostāvēt. Makojam aumaļām plūda sviedri. Viņš gandrīz vai izmisīgi palūkojās visapkārt. Šis ellišķais karstums bija apbrīnojams. Taisni brīnums, ka kajīti vēl nav pārņēmušas liesmas. Makojam šķita, ka viņš iebāzts milzīgā ķieģeļu ceplī, kas tūlīt, tūlīt iedegsies vēl spēcīgāk un saraus viņu čokurā kā zāles stiebru.

Kad Makojs pacēla vienu kāju un paberzēja apsvilušo pēdu gar bikšu staru, kapteiņa palīgs ņirdzīgi iesmējās.

—   Elles priekštelpa, — viņš teica. — Pati elle ir jums tieši zem kājām.

—  Karsts gan, — nevilšus izsaucās Makojs, slaucīdams seju ar raibu kabatas drānu.

—  Te ir Mangareva, — sacīja kapteinis, noliecies pār galdu un rādīdams uz melnu blaiskumu kartes baltā tuksneša vidū. — Bet te, starp abām, ir vēl viena sala. Kāpēc mēs nevarētu braukt uz turieni?

Makojs pat nepaskatījās uz karti.

—  Tā ir Pusmēness sala, — viņš atbildēja. — Tā ir neapdzīvota un paceļas tikai divas vai trīs pēdas virs jūras līmeņa. Lagūna ir, bet tajā netiek iekšā. Nē, Manga- reva ir tuvākā no jums piemērotām vietām.

—  Ja Mangareva, tad Mangareva, — sacīja kapteinis Devenports, neļaudams palīgam iebilst. — Sasauciet komandu kuģa pakaļgalā, misters Konig!

Matroži paklausīja un gurdi šļūca pa klāju, ar drausmīgu piepūli vilkdami kājas. No kambīzes paklausīties iznāca koks, viņam blakus nostājās junga.

Kad kapteinis Devenports bija paskaidrojis, kāda ir situācija, un paziņojis savu nodomu braukt uz Mangarevu, sākās kurnēšana. No vispārējās aizsmakušo balsu murdoņas izlauzās pa neskaidram niknam kliedzienam, te vienā, te otrā vietā atskanēja skaļi lāsti. Brīdi visus pārējos trokšņus pārskanēja kāda koknejieša griezīgā balss:

—   Kaut jūs izčibētu! Piecpadsmit dienas sabūt ellē, un tagad jūs grib, lai mēs brauc diezin kur ar šito peldošo elli!

Kapteinim neizdevās savaldīt ļaudis, tikai lēnprātīgā Makoja dēļ viņi aprāvās un nomierinājās; murdoņa un lāsti noklusa, un beidzot visa komanda, izņemot divus trīs matrožus, kas satraukti vērās kapteinī, ar ilgpilniem skatieniem mēmi lūkojās uz Pitkernas zaļajām virsotnēm un kraujajām piekrastes klintīm.

Liegi kā pavasara vēsma nošalca Makoja balss:

—   Kaptein, man lik^s — matroži teica, ka viņi ciešot badu.

—  Jā, tā tas ir. Pēdējās divās dienās es pats esmu apēdis vienu sausiņu un gabaliņu laša. Mums jākar zobi vadzī. Redzat, kad mēs atklājām, ka graudi deg, mēs tūlīt aizdrīvējām lūkas, lai noslāpētu uguni. Un tad noskaidrojās, ka kambīzē palicis maz ēdamā. Bet bija jau par vēlu. Raut vaļā lūkas mēs neuzdrošinājāmies. Ciešot badu? Es ciešu badu ne mazāk par viņiem.

Kapteinis no jauna ņēmās pierunāt vīrus, un no jauna sākās kurnēšana un atskanēja lāsti, sejas raustījās zvēriskās dusmās. Pūpes galā kapteinim aiz muguras nostājās viņa otrais un trešais palīgs. Viņu sejas pauda nogurumu un vienaldzību; likās, ka viņus visvairāk nomāc šis komandas dumpis. Kapteinis Devenports jautājoši palūkojās vecākajā palīgā, bet tas nevarīgi paraustīja plecus.

—   Redzat, — kapteinis uzrunāja Makoju, — jūs nevarat piespiest matrožus atstāt šo salu un ar degošu kuģi doties jūrā. Tas viņiem vairāk nekā divas nedēļas bijis peldošs zārks. Viņi ir nopūlējušies un izbadējušies, un viņiem ir diezgan. Mēs kulsimies uz Pitkernu.

Taču vējš bija vājš, «Pireneju» dibens aplipis ar gliemežvākiem, un šoneris nespēja pārvarēt spēcīgo rietumu straumi. Otrās stundas beigās tas bija aiznests trīs jūdzes atpakaļ. Matroži rāvās vaiga sviedros, it kā viņu pašu spēks varētu palīdzēt šonerim pretoties naidīgajai stihijai. Un tomēr «Pirenejus» gan ar kreiso, gan ar labo bortu neatturami nesa uz rietumiem. Kapteinis nemierīgi staigāja šurpu turpu un paretam apstājās, skatīdamies uz gaisā plīvojošajiem dūmu mākulīšiem un meklēdams šķirbas, pa kurām tie spraucās laukā. Galdnieks nepārtraukti meklēja tādas vietas, bet atradis cieši jo cieši aizdrīvēja ciet.

—  Nu, ko jūs teiksiet? — beidzot kapteinis jautāja Makojam, kas ar bērnišķu ziņkāri vēroja galdnieku.

Makojs paskatījās uz krastu, kas izzuda sabiezējošajā dūmakā.

—  Manuprāt, labāk būtu braukt uz Mangarevu. Vējš kļūs stiprāks, un rītvakar jūs būsiet galā.

—  Bet ja nu uguns izlaužas ārā? Tas var notikt kuru katru brīdi.

—  Turiet laivas gatavībā. Ja arī izcelsies ugunsgrēks, tas pats vējš aiznesīs jūsu laivas uz Mangarevu.

Kapteinis Devenports brīdi pārlika, un tad Makojs izdzirdēja jautājumu, ko viņš nebūtu gribējis dzirdēt, bet kuru visu laiku bija gaidījis.

—  Man nav Mangarevas kartes. Uz lielās kartes ir tikai tāds plankumiņš. Es neatradīšu ieeju lagūnā. Vai jūs nebrauktu līdzi un neparādītu man ceļu?

Makoja miers palika nesatricināts.

—  Jā, kaptein, — viņš atbildēja tikpat rāmi, kā būtu atbildējis, saņemot ielūgumu pusdienās. — Es braukšu jums līdzi uz Mangarevu.

Komanda atkal tika sasaukta šonera pakaļgalā, un kapteinis, stāvēdams pūpē, uzrunāja vīrus:

—  Mēs esam darījuši visu iespējamo, bet jūs redzat, ka netiekam salai klāt. Mūs nes prom straume ar ātrumu divi mezgli. Šis džentlmenis ir viņa augstība Makojs, Pitkernas salas galvenais tiesnesis un gubernators. Viņš brauks mums līdzi uz Mangarevu. Tātad mūsu stāvoklis nav tik bīstams. Viņš nebūtu piedāvājies braukt līdzi, ja baidītos zaudēt dzīvību. Lai cik liels būtu risks, ja jau viņš no laba prāta uzkāpa uz šonera un ir gatavs riskēt, mums jādara tas pats. Nu, ko jūs teiksiet par Mangarevu?

Šoreiz murdoņu nedzirdēja. Makoja klātbūtne, pārliecībā un miers, kas šķita izstarojam no šā cilvēka, bija iedarbojušies. Matroži pusbalsī aprunājās. Apspriede nevilkās ilgi. īstenībā matroži bija vienprātīgi, un paziņot savu lēmumu viņi uzdeva koknejietim. Savas un savu biedru varonības apziņas pārņemts, runasvīrs, acīm liesmojot, iesaucās:

—   Zvēru pie dieva! Ja viņš brauks, arī mēs brauks!

Matroži nomurmināja, ka piekrīt, un izklīda.

—  Acumirkli, kaptein, — teica Makojs, kad kuģa saimnieks gribēja dot pavēli vecākajam palīgam. — Vispirms man jāizbrauc malā.

Misters Konigs sastinga kā zibens ķerts un skatījās uz Makoju kā uz prātā jukušu.

—  Jāizbrauc malā! — iesaucās kapteinis. — Kas jums tur meklējams? Kamēr jūs ar savu pirogu tiksiet līdz salai, paies trīs stundas.

Makojs ar aci noteica attālumu un piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Jā, patlaban ir seši. Agrāk par deviņiem es līdz krastam netikšu. Ļaudis sapulcēsies ne ātrāk kā desmitos. Tā kā naktī vējš kļūs stiprāks, jūs varēsiet pacelt buras un rīt no rīta mazā gaismiņā uzņemt mani.

—  Veselā saprāta vārdā, — eksplodēja kapteinis, — kam jums jāpulcē ļaudis? Vai tad jūs neapjēdzat, ka man zem kājām deg kuģis?

Makojs bija rāms kā jūra vasaras dienā, un pārējo sašutums neatstāja uz tās virsmas ne vissīkākos vilnīšus.

—  Jā, kaptein, — viņš dūdoja, — es saprotu, ka jūsu kuģis deg. Tāpēc es braucu jums līdzi uz Mangarevu. Bet man ir jādabū atļauja braukt jums līdzi. Tāda ir mūsu paraža. Tikai sevišķi svarīgos gadījumos gubernators atstāj salu. Tad uz spēles tiek liktas iedzīvotāju intereses, un viņiem ir tiesības vai nu piekrist aizbraukšanai, vai arī atteikt viņam. Bet es zinu, ka viņi piekritīs.

—   Vai esat pārliecināts?

—   Pilnīgi.

—   Bet, ja esat pārliecināts, kāpēc pūlēties, lai dabūtu šo atļauju? Padomājiet, cik daudz laika mēs zaudējam — veselu nakti!

—   Tāda ir mūsu paraža, — Makojs nesatricināmā mierā atbildēja. — Turklāt es esmu gubernators un man jānodod rīkojumi, kas darāms salā manas prombūtnes laikā.

—   Bet līdz Mangarevai ir tikai divdesmit četras stundas, ko braukt, — kapteinis iebilda. — Pat ja atpakaļceļā jums vajadzēs iet pret vēju un tas prasīs sešreiz vairāk laika, jūs būsiet mājās nedējas beigās.

Makojs labsirdīgi pasmaidīja.

—   Reti kāds kuģis iegriežas Pitkernā, un, ja arī iegriežas, tad tikai tie, kas nāk no Sanfrancisko vai brauc apkārt Hornas ragam. Es būtu laimīgs, ja tiktu atpakaļ pēc pusgada. Var gadīties, ka esmu prom veselu gadu, bet var gadīties, ka man jābrauc uz Sanfrancisko, lai sameklētu kuģi, kas mani atvestu atpakaļ. Mans tēvs kādreiz atstāja Pitkernu uz trim mēnešiem, bet pagāja divi gadi, kamēr viņš tika atpakaļ. Bez tam jums trūkst pārtikas. Ja jums būs jāpārsēžas laivās un piedevām vēl pasliktināsies laiks, paies dienas, iekams jūs tiksiet līdz sauszemei. Es atvedīšu divas pirogas ar pārtiku. Žāvēti banāni būs vislabākie. Līdzko vējš kļūs stiprāks, uzņemiet gaitu. Jo tuvāk salai jūs piebrauksiet, jo smagākas es piekraušu savas pirogas. Uz redzēšanos!

Viņš pasniedza kapteinim roku. Devenports paspieda to un brīdi paturēja savējā. Likās, ka viņš pieķēries pie tās kā slīkstošais pie glābšanas riņķa.

—   Kā es varu zināt, vai jūs rīt atgriezīsieties? — viņš jautāja.

—   Tur jau ir tas suns aprakts! — iesaucās viņa palīgs. — Kā mēs varam zināt, vai viņš to visu nav izdomājis, lai glābtu pats savu ādu?

Makojs neatbildēja. Viņš paskatījās uz tiem maigi un laipni, un abiem likās, ka viņi saņem daļu šā cilvēka milzīgās dvēseles pārliecības.

Kapteinis atbrīvoja viņa roku, un, pārlaidis pēdējo glāstošo skatienu šonera komandai, Makojs pārrāpās pāri treliņiem un nokāpa pirogā.

Vējš pieņēmās, un «Pirenejiem», par spīti ar gliemežvākiem apaugušajam dibenam, izdevās par vairākām jūdzēm attālināties no rietumu straumēm. Rītausmā, kad līdz Pitkernai bija atlikušas trīs jūdzes, kapteinis Deven- ports ieraudzīja tuvojamies divas pirogas. Atkal Makojs uzrāpās uz borta un pāri treliņiem nolēca uz karstā klāja. Pēc tam augšā uzdeva sausās lapās ietītas žāvētu banānu ķīpas.

—   Tagad, kaptein, — sacīja Makojs, — laižam pilnās burās! Es taču neesmu jūrnieks, — viņš pēc dažām minūtēm paskaidroja, stāvēdams kuģa pakaļgalā blakus kapteinim, kas aplēsa «Pireneju» ātrumu, ļaudams skatienam slīdēt no debesīm līdz ūdenim. — Jums jāaizvada šoneris līdz Mangarevai, bet, kad būs sasniegta zeme, es ievadīšu to lagūnā. Cik mezglu, pēc jūsu domām, tas veic?

—  Vienpadsmit, — atbildēja kapteinis, uzmezdams pēdējo skatienu šonera saceltajiem viļņiem.

—   Vienpadsmit… Ja tas saglabās šo ātrumu, mēs ieraudzīsim Mangarevu rīt no rīta starp astoņiem un deviņiem. Es pievedīšu šoneri pie krasta ap desmitiem, vēlākais, ap vienpadsmitiem. Un tad jūsu likstas būs cauri.

Makojs runāja ar tādu pārliecības spēku, ka kapteinim likās, it kā svētlaimīgais brīdis jau būtu klāt. Stingdams bailēs, viņš divas nedēļas bija vadījis degošo kuģi un tagad juta, ka ilgi vairs nespēs izturēt.

Stipra vēja brāzma iesita kapteinim Devenportam pa muguru un iesvilpās ausīs. Viņš aplēsa tā spēku un aši palūkojās pār bortu.

—  Vējš nepārtraukti pieņemas, — viņš paziņoja. — Večuks pašlaik spiež gandrīz visus divpadsmit. Ja vējš ne- nostās, mēs sasniegsim Mangarevu līdz rītam.

Visu dienu «Pireneji» ar degošo kravu vagoja putās sakulto okeānu. Iestājoties naktij, pacēla bombramburu un bramburu, un šoneris traucās tālāk tumsā, atstājot aiz sevis rēcam milzīgus baltām krēpēm rotātus viļņus. Sis ceļavējš darīja savu, un komandas noskaņojums acīm redzami uzlabojās. Otrās sardzes laikā kāds bezrūpīgs matrozis pat uzvilka dziesmu, un, kad nosita astoņas glases, dziedāja jau visa komanda.

Kapteinis Devenports bija saklājis sev guļvietu uz kajītes jumta.

—   Esmu aizmirsis, kas ir miegs, — viņš paskaidroja Makojam. — Man vairs galīgi nav spēka. Bet celiet mani augšā, tiklīdz uzskatāt, ka tas ir nepieciešams.

Trijos naktī kapteini uzmodināja viegls pieskāriens pie rokas. Viņš ātri piecēlās sēdus un atspiedās ar muguru pret gaismas lūku, vēl nebūdams atguvies no smagā miega. Vējš takelāžā dziedāja savu kareivīgo dziesmu, un satracinātais okeāns svaidīja «Pirenejus». Šoneris smēla ūdeni vispirms ar vienu, pēc tam ar otru bortu, vidusklājs biežāk bija nekā nebija zem ūdens. Makojs kaut ko kliedza, bet kapteinis nevarēja sadzirdēt. Viņš saķēra Makoju aiz pleca un pievilka sev klāt tā, ka viņa auss atradās pie Makoja lūpām.

—   Pulkstenis ir trīs, — viņš saklausīja Makoja balsi, kas joprojām skanēja kā baloža dūdošana, taču dīvaini klusināti, it kā nāktu kaut kur no tālienes. — Mēs esam nobraukuši divsimt piecdesmit jūdzes. Tieši priekšā jūdzes trīsdesmit no šejienes ir Pusmēness sala. Uz tās nav bāku. Ja mēs drāzīsimies tā kā patlaban, mēs uzskriesim tai virsū un pazudināsim kā sevi, tā šoneri.

—   Jūs domājat, ka jāliekas dreifā?

—  Ja, līdz rītausmai. Tas mūs aizkavēs tikai četras stundas.

Un «Pireneji» ar savu uguns kravu nolikās dreifā, cīnīdamies ar vētru un saņemdami trakojošā okeāna triecienus. Šoneris bija liesmu apņemta čaumala, pie kuras, riskēdami ar dzīvību, kā mazi puteklīši turējās cilvēki, pēdējiem spēkiem palīdzēdami kuģim šajā cīņā.

—   Nevar saprast, kur radās tāda vētra, — Makojs teica kapteinim, kad viņi bija nonākuši kajītes aizvēja pusē. — Pēc visiem likumiem šajā gadalaikā te nevajadzētu būt nekādai vētrai. Ar laiku vispār notiek kaut kas nelāgs. Pasāti ir rimušies, un tagad zēvelē pavisam no citas puses. — Viņš pameta ar roku tumsā, it kā viņa skatiens sniegtos simtiem jūdžu tālu. — Tas drāžas uz rietumiem. Kaut kur notiek kaut kas briesmīgāks — viesuļvētra vai kas tamlīdzīgs. Laime, ka esam aiznesti tik tālu uz austrumiem. Šī tāda neliela pūsmiņa vien ir, — viņš piemetināja. — Drīz norims pavisam. To es zinu droši.

Kad svīda gaisma, vētra patiešām bija pierimusi. Taču diena atnesa sev līdzi jaunas — vēl lielākas briesmas. Pār okeānu nogūlās dūmaka jeb, pareizāk sakot, pērļaina migla; kaut blīva un necaurredzama, migla tomēr bija plēves plānumā, jo saules gaisma izlauzās tai cauri un piepildīja to ar starojošu mirdzumu.

«Pireneju» klājs dūmoja stiprāk nekā iepriekšējā dienā, un no virsnieku un matrožu pacilātā noskaņojuma vairs nebija ne vēsts. Kambīzes aizvēja pusē šņukstēja junga. Tas bija zēna pirmais brauciens, un viņa sirdi pildīja nāves bailes. Kapteinis kā dieva nepieņemts klīda apkārt, kodīdams ūsas, drūmi viebdamies un nezinādams, ko iesākt.

—   Ko jūs teiksiet? — viņš jautāja, apstādamies blakus Makojam, kas ieturēja brokastis, ēzdams žāvētus banānus un piedzerdams klāt ūdeni.

Makojs notiesāja pēdējo banānu, izdzēra atlikušo ūdeni un lēni paskatījās apkārt. Viņa skatienā jautās līdzjūtība, kad viņš sacīja kapteinim:

—   Nu, kaptein, labāk braukt nekā stāvēt uz vietas un degt. Klājs taču nespēs mūžīgi pretoties ugunij. Šorīt tas ir daudz karstāks. Vai jums nebūtu kurpju pāris, ko man iedot? Kļūst grūti staigāt basām kājām.

Pagriežoties «Pirenejiem» uzgāzās virsū divi milzu viļņi, un vecākais palīgs ieminējās, ka derētu ielaist šo ūdeni tilpnē, ja vien nevajadzētu taisīt vaļā lūkas. Makojs noliecās pār kompasu un pārbaudīja kursu.

—   Es pagrieztu vēl vairāk pret vēju, kaptein, — viņš teica. — Kamēr šoneris dreifēja, tas ir aiznests sānis.

—   Es jau esmu pagriezis par vienu strēķi uz labo, — kapteinis atbildēja. — Vai tad nepietiek?

—  Es grieztu par diviem, kaptein. Šī vētra padarījusi rietumu straumi stiprāku, nekā jūs domājat.

Kapteinis Devenports piekrita pagriezt par pusotru strēķi un kopā ar Makoju un vecāko palīgu kāpa augšā uz tiltiņa paskatīties, vai nav redzama zeme. Bija paceltas visas buras, un «Pireneji», brauca ar desmit mezglu ātrumu. Okeāns aši nomierinājās. Pērļainajā miglā tomēr nepa- vērās neviens plaisums, un ap desmitiem kapteinis Devenports sāka nervozēt. Visi matroži stāvēja savās vietās gatavi, līdzko ieraudzīs priekšā zemi, mesties pie takelāžas un iegriezt šoneri vējā. Tādā miglā uzskrējis virsū koraļļu rifiem, šoneris būtu pagalam kā likts.

Pagāja vēl viena stunda. Trīs matroži saspringti lūkojās pērļainajā miglā.

—  Un ja nu mēs paejam garām Mangarevai? — piepeši iejautājās kapteinis Devenports.

—   Lai tikai skrien uz priekšu, — nenolaizdams skatienu no okeāna, lēnīgi atbildēja Makojs. — Tas ir viss, ko mēs varam darīt. Mūsu priekšā ir visa Paumotu. Tūkstošiem jūdžu visapkārt rifi un atoli. Kaut kur jau mēs nokļūsim.

—   Tad jābrauc vien ir. — Kapteinis Devenports nokāpa uz klāja. — Mēs esam palaiduši garām Mangarevu. Dievs vien zina kad mums gadīsies kāda cita sala. 2ēl, ka nepagriezu šoneri par pusstrēķi uz labo pusi, — viņš pēc brīža atzinās. — Šī nolādētā straume taisa ar jūrniekiem ellīgus jokus.

_ — Veci jūrnieki sauca Paumotu par «Bīstamo arhipe- lagu», — sacīja Makojs, kad viņi bija atgriezušies šonera pakaļgala. — Šīs pašas straumes dēļ.

—   Es reiz Sidnejā sarunājos ar kādu puisi, — teica misters Konigs. — Viņš bija braukājis pa Paumotu ar tirdzniecības kuģiem. Viņš stāstīja, ka apdrošināšanas iemaksa te esot astoņdesmit procentu. Vai tas taisnība?

Makojs pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—   Jā gan, tikai sabiedrības neko neapdrošina, — viņš paskaidroja. — īpašnieki katru gadu noraksta divdesmit procentus savu šoneru vērtības.

—   Mans dievs! — novaidējās kapteinis. — Tad iznāk, ka pēc pieciem gadiem šoneris vairs neko nav vērts! — Viņš skumīgi papurināja galvu un noteica: — Briesmīgi ūdeņi, briesmīgi ūdeņi!

Viņi atkal iegāja kajītē paskatīties lielo karti, bet kajīte bija pilna ar indīgiem izgarojumiem, un viņi, kāsēdami un kampdami gaisu, izmetās uz klāja.

—   Te ir Morenauta sala. — Kapteinis Devenports rādīja kartē, ko bija izklājis uz kajītes jumta. — Līdz tai nebūs vairāk par simt jūdzēm, ja brauks no aizvēja puses.

—   Simt desmit. — Makojs šaubīdamies pašūpoja galvu. — Mēģināt var, bet tas ir grūti. Kazi, man izdodas aizvadīt šoneri līdz krastam, bet tikpat labi es varu to uzsēdināt uz rifa. Slikta vieta, ļoti slikta vieta.

—   Tomēr pamēģināsim, — nolēma kapteinis un sāka nospraust jaunu kursu.

Pēcpusdienā ierēvēja buras, lai naktī nepabrauktu garām salai, un otrās sardzes laikā komanda atkal bija atguvusi možu noskaņojumu. Zeme bija tuvu, un rīt viņu mocībām būs gals.

Rīts atnāca skaidrs, pie apvāršņa parādījās svelmainā tropu saule. Dienvidaustrumu pasāts bija pagriezies uz austrumiem un dzina šoneri ar astoņu mezglu ātrumu. Kapteinis Devenports noteica atrašanās vietu, ņemot vērā straumi, un paziņoja, ka līdz Morenauta salai atlicis ne vairāk par desmit jūdzēm. «Pireneji» nobrauca desmit ju- dzes, tad vēl desmit, bet visi trīs mastu galos sēdošie novērotāji neredzēja neko vairāk kā izmirušu, saules apspīdētu okeānu.

—   Bet zemei jābūt tepat, kad es jums saku! — no kuģa pakaļgala kliedza kapteinis Devenports.

Makojs nomierinoši pasmaidīja, bet kapteinis kā_prātā jucis paraudzījās viņā, paņēma sekstantu un ķērās pie aprēķiniem.

—   Es zināju, ka man ir taisnība! — viņš gandrīz vai kliedza, pabeidzis aprēķinus. — Divdesmit viens, piecdesmit pieci dienvidu platuma, viens, trīsdesmit seši un divi — rietumu garuma. Mēs atrodamies te. Sala atrodas astoņas jūdzes vēja pusē. Bet kas iznāca jums, mister Konig?

Vecākais palīgs ieskatījās savos aprēķinos un klusi teica:

—   Platums man ir tas pats — divdesmit viens, piecdesmit pieci, bet garums — viens, trīsdesmit seši, četrdesmit astoņi. Tas nozīmē, ka sala atrodas aizvēja pusē… Bet kapteinis Devenports uzklausīja viņa secinājumus, tik nicīgi klusēdams, ka misteram Konigam atlika vienīgi nošņirkstināt zobus un klusībā pikti nolamāties.

—  Vairāk pret vēju! — kapteinis pavēlēja stūrmanim.

—  Trīs strēķus pa labi, tā turēt!

Viņš atkal iedziļinājās aprēķinos un pārbaudīja tos. Sviedri viņam plūda aumaļām. Viņš kodīja ūsas, lūpas un zīmuli, skatīdamies uz cipariem kā uz spoku. Pēkšņi mežonīgā dusmu uzliesmojumā viņš saburzīja aprakstīto papīru un samīdīja to kājām. Misters Konigs atriebīgi nosmīnēja un novērsās, bet kapteinis Devenports atspiedās pret kajīti un pusstundu nebilda ne vārda, tikai domāja un bezcerīgi lūkojās tālumā.

—   Mister Makoj, — viņš negaidot ierunājās. — Apmēram četrdesmit jūdzes uz ziemeļiem vai ziemeļrietumiem ziemeļu virzienā no šejienes kartē ir norādīta salu grupa — Akteo'na salas. Ko jūs teiksiet par tām?

—   To ir četras, un visas ir zemas, — Makojs atbildēja.

—   Pirmā uz dienvidaustrumiem ir Matueri. Cilvēku uz tās nav, lagūnā iekšā netiek. Tad nāk Tenarunga. Kādreiz uz tās dzīvoja pārdesmit cilvēku, bet tagad, jādomā, nav palicis neviens. Turklāt kuģis tik un tā netiek iekša lagūnā, ūdens tur apmēram asi dziļš. Pārējās divas salas ir Vehauga un Teuararo. Nav ne lagūnu, ne cilvēku, ļoti zemas. Šajās salās «Pirenejiem» nav kur apstāties. Tā ir droša bojā eja.

—   Paklausieties tik! — kā traks iekliedzās kapteinis. — Cilvēku nav! Lagūnās iekšā tikt nevar! Kāda velna pēc tad ir tādas salas? Nu labi! — viņš pēkšņi ierēcās kā saniknots terjers. — Aiz ziemeļrietumiem kartē ir vesela čupa salu. Ko jūs teiksiet par tām? Varbūt vismaz pie vienas var piestāt mans kuģis?

Makojs mierīgi pārdomāja atbildi. Viņam nebija vajadzīga karte. Visas šīs salas, rifi, sēkļi, lagūnas, ieejas tajās un attālumi bija atzīmēti viņa atmiņas kartē. Viņš zināja tos tikpat labi, kā pilsētnieks zina savas pilsētas mājas, ielas un šķērsieliņas.

—   Papakena un Vanavana ir simt, ja ne vairāk jūdžu uz rietumiem vai, pareizāk sakot, uz ziemeļrietumiem, — viņš teica. — Viena ir neapdzīvota, no otras, cik esmu dzirdējis, iedzīvotāji pārcēlušies uz Kadmusa salu. Bet, lai nu kā, nevienā lagūnā nav ieejas. Ahunui ir vēl simt jūdžu tālāk uz ziemeļiem. Nav ne ieejas lagūnā, ne cilvēku.

—   Labi, bet četrdesmit jūdžu no tām ir vēl divas salas? — jautāja kapteinis Devenports, paceldams galvu no kartes.

Makojs pamāja ar galvu.

—   Parosa un Manuhungi, ne ieejas lagūnā, ne cilvēku. Četrdesmit jūdžu no tām ir Nengo-Nengo, taču tur arī nav ne cilvēku, ne ieejas lagūnā. Bet turpat ir Hao sala Tas ir tas, kas mums vajadzīgs. Lagūna ir trīsdesmit jūdžu gara un piecas jūdzes plata. Tur ir daudz iedzīvotāju. Ūdeni var dabūt, cik uziet. Lagūnā var iebraukt jebkurš kuģis.

Viņš apklusa un līdzjūtīgi paskatījās uz kapteini Deven- portu, kas, noliekdamies pār karti ar cirkuli rokā, nupat bija izdvesis klusu nopūtu.

—  Vai nekur tuvāk par Hao nav nevienas salas ar atklātu lagūnu? — viņš jautāja.

—   Nē, kaptein, tā ir tuvākā.

—   Bet līdz tai ir trīssimt četrdesmit jūdzes, — kapteinis Devenports runāja ļoti lēni, bet apņēmīgi. — Es nevaru riskēt un uzņemties atbildību par man uzticēto cilvēku dzīvību. Tad labāk nogremdēju šoneri Akteona rifos. Bet kuģis ir labs, — viņš ar nožēlu piebilda, izmainījis kursu, šoreiz vairāk nekā iepriekš ņemot vērā rietumu straumi.

Pēc stundas debesis nomācās. Joprojām pūta dienvidaustrumu pasāts, bet brāzmās okeāns bija līdzīgs šaha galdiņam.

—   Mēs būsim tur ap vieniem, — pārliecināts paziņoja kapteinis Devenports. — Pie pašas salas ap diviem. Makoj, jums jāpieved šoneris pie tādas salas, kur ir cilvēki!

Saule vairs neparādījās, un vienos no salām nebija ne miņas. Kapteinis Devenports raudzījās putās sakultajā ķīļūdenī.

—  Mans dievs! — viņš iesaucās. — Paskatieties, austrumu straume!

Misters Konigs neticēja. Makojs izvairījās no tiešas atbildes, bet ieminējās, ka neredzot iemesla, kāpēc pie Paumotu salām nevarētu būt austrumu straume. Bridi vēlāk kāda brāzma pilnīgi apstādināja šoneri — un tas gāzās lejup ieplakā starp diviem viļņiem.

—   Paskatieties uz loti! — Kapteinis Devenports turēja lotes lini un vēroja, kā kuģis novirzās uz ziemeļaustrumiem. — Paskatieties! Paturiet paši!

Makojs un vecākais palīgs satvēra līni un juta, ka tā raustās un vibrē, paisuma un bēguma straumes sagrābta.

—   Četru mezglu straume, — sacīja misters Konigs.

—  Austrumu straume rietumu straumes vietā, — sacīja kapteinis Devenports, nosodoši raudzīdamies uz Makoju, it kā tas būtu vainīgs pie visa.

—   Tas ir viens no iemesliem, kaptein, kādēļ apdrošināšanas iemaksa šajos ūdeņos ir astoņdesmit procentu, — Makojs jautri atbildēja. — Nekad neko nevar zināt. Straumes pastāvīgi mainās. Bija viens cilvēks — esmu piemirsis viņa vārdu —, kas rakstīja grāmatas un brauca ar jahtu «Kasko». Viņš aizbrauca garām Takaroa trīsdesmit jūdžu attālumā un nonāca pie Tikei — un vienīgi tādēļ, ka bija mainījusies straume. Patlaban mēs esam aizvēja pusē, un labāk būtu pagriezt par dažiem rumbiem uz vēja pusi.

—   Bet cik daudz šī straume mūs aiznesusi sāņus? — ērcīgi jautāja kapteinis. — Kā es varu zināt, par cik strēķiem lai pagriež?

—  Es arī nezinu, kaptein, — ārkārtīgi laipni atbildēja Makojs.

Atkal uzpūta vējš, un «Pireneji», klājam blāvi mirgojot pelēkajā dienas gaismā, strauji iegriezās vējā. Tad šoneris tika panests atpakaļ, sagriezts un šķērsoja savas pēdas, taustot ceļu uz Akteona salām, ko mastos sēdošie matroži kā neredzēja, tā neredzēja.

Kapteinis Devenports plīsa vai pušu. Viņa dusmas izpaudās drūmā klusēšanā, un visu pēcpusdienu viņš soļoja pa klāju vai arī stāvēja, atspiedies pret vantīm. Iestājoties naktij, viņš, pat neaprunājies ar Makoju, lika pagriezt šoneri uz ziemeļrietumiem. Misters Konigs, kas slepeni paskatījās kartē un kompasā, un Makojs, kas atklāti un vientiesīgi pārbaudīja kursu pēc kompasa, saprata, ka viņi brauc uz Hao salu. Ap pusnakti vējš pierima, pie debesīm iemirdzējās zvaigznes. Cerībā uz labu laiku kapteinis Devenports kļuva mundrāks.

—   Kuģa vietu noteikšu no rīta, — viņš sacīja Makojam, tt kaut arī man ir mīkla, uz kura platuma grāda mes atrodamies. Bet es lietošu Samnera metodi un noteikšu to, Vai jūs zināt, kas ir Samnera līnija?

Un viņš sīki izskaidroja Samnera metodes būtību.

Diena bija skaidra, no austrumiem vienmērīgi pūta pasāts, un šoneris tikpat vienmērīgi traucās uz priekšu ar deviņu mezglu ātrumu.

Kapteinis un vecākais palīgs noteica atrašanās vietu pēc Samnera metodes, abu aprēķini saskanēja, un dienas Vidū izdarītie aprēķini apstiprināja no rīta izdarīto aprēķinu pareizību.

—   Vēl divdesmit četras stundas, un mēs būsim galā, — kapteinis Devenports apgalvoja Makojam. — Tīrais brī- ttums, kā mūsu lāga večuka klājs vēl turas! Bet tas nebūs ilgi. Tas nevar būt ilgi. Palūkojieties, kā kūp ar katru dienu stiprāk un stiprāk. Bet sākuniā klājs bija ciešs, pirms Izbraukšanas no Frisko par jaunu nodrīvējām. Es biju pārsteigts, kad pirmo reizi izlauzās uguns un vajadzēja aizdrīvēt lūkas. Bet kas tad tas?

Viņš pēkšņi apklusa un, žokli atkāris, skatījās uz dūmu spirālīti, kas locījās un vijās aiz bezanmasta divdesmit pēdas virs klāja.

—   Kā tie tur gadījās? — viņš sašutis jautāja.

Zemāk nekādu dūmu nebija. Tie, jādomā, bija pacēlušies no klāja, atraduši aiz masta patvērumu no vēja un divdesmit pēdu augstumā kaut kāda dabas untuma dēļ ieguvuši apveidu un kļuvuši redzami. Dūmi atrāvās no masta un kādu brīdi karājās kapteinim virs galvas kā draudoša zīme. Tad vējš izkliedēja tos — un kapteiņa žoklis atgāja atpakaļ vietā.

—   Kā jau teicu, kad mēs pirmo reizi drīvējām ciet lūkas, es biju pārsteigts. Klājs bija ciešs, un tomēr dūmi spiedās laukā kā no sieta. Un tā mēs nepārtraukti drīvējam un drīvējam. Apakšā jābūt baismīgam spiedienam, ja dūmi atrod tik daudz spraugu.

Tajā vakarā debesis atkal aizsedza mākoņi un sāka smidzināt lietus. Vējš visu laiku mainījās, te pūta no dienvidaustrumiem, te no ziemeļaustrumiem; pusnaktī «Pire- nejus» atsvieda atpakaļ spējš brāziens no dienvidaustrumiem, un no šā brīža vējš pūta nepārtraukti.

—  Agrāk par desmitiem vai vienpadsmitiem mēs līdz Hao netiksim, — kapteinis Devenports nosūrojās septiņos no rīta, kad austrumu pusē samilzusi mākoņu blīva bija iznīcinājusi pēdējo cerību uz saulainu dienu. Mirkli vēlāk viņš žēlabaini jautāja: — Un kur tad ir tās straumes?

Novērotāji vēl aizvien neredzēja zemi, un dienā gan rāmi līņāja lietus, gan atjoņoja spējas brāzmas. Naktī no rietumiem sāka velties milzu viļņi. Barometrs bija nokri- ties līdz divdesmit deviņi piecdesmit. Vēja nebija, bet okeāns kļuva bargāks un bargāks. Drīz vien šoneri kā spēļu lietiņu valstīja vareni viļņi, kas nebeidzamā rindā nāca no tumsas. Cik ātri vien abu sardžu matroži jaudāja, tika ierēvētās buras, bet, kad pārgurušie vīri bija pabeiguši darbu, tumsā varēja dzirdēt nīgras un gaudīgas, neparasti dzīvnieciskas un draudīgas balsis. Kad sargmatro- žus aicināja kuģa pakaļgalā piesiet un nostiprināt takelāžu, viņi neslēpa savu saīgumu un nevēlēšanos paklausīt. Katrā gausajā kustībā slēpās protests un draudi. Gaiss bija mitrs un gļotaini lipīgs, un, tā kā nejuta ne mazākā vējiņa, visi smagi elpoja, alkaini tverdami gaisu. Sviedri plūda pa sejām un kailajām rokām, un kapteiņa Deven- porta sakritušajā un vairāk nekā jebkad izmocītajā sejā, raižpilnajās, sastingušajās acīs bija lasāma neizbēgama nelaimes priekšnojauta.

—   Viesulis ir vairāk uz rietumiem, — iedrošinot teica Makojs. — Ļaunākajā gadījumā mūs skars tā mala.

Kapteinis Devenports tomēr nebija nomierināms un laternas gaismā sāka lasīt to «Konspekta» nodaļu, kur bija ieteikumi jūrniekiem, kā vadāmi kuģi ciklonos un vētrās. Klusumu traucēja vienīgi jungas paklusā šņukstēšana šonera vidusdaļā.

—   Vai tu apklusīsi! — kapteinis pēkšņi uzbrēca tik nikni, ka visi, kas bija uz klāja, satrūkās, bet noziedznieks aiz bailēm sāka vaimanāt vēl gaužāk. — Mister Konig, — aiz dusmām un satraukuma drebošā balsī kapteinis uzrunāja savu palīgu, — esiet tik laipns un ar beržamo suku aizbāziet muti tam knēvelim!

Bet pie zēna aizgāja Makojs, un pēc pāris minūtēm junga nomierinājās un aizmiga.

īsi pirms rītausmas no dienvidaustrumiem atlidoja pirmā vēsma, kas maz pamazām pārgāja spēcīgā brīzē. Visa komanda bija uz klāja un gaidīja, kas notiks tālāk.

—   Tagad viss būs kārtībā, kaptein, — sacīja Makojs, stāvēdams cieši blakus Devenportam. — Viesulis aizdrāzās uz rietumiem, bet mēs esam uz dienvidiem no tā. Mūs ķēra tikai šī brīze. Stiprāka tā vairs nekļūs. Var vilkt x augšā buras.

—   Bet kāds no tā labums? Uz kurieni lai es braucu? Jau otro dienu mēs nezinām, kur atrodamies, bet mums vajadzēja redzēt Hao jau vakarrīt. Uz kurieni mūs nes — uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai uz kurieni? Pasakiet man to, un es vienā mirklī uzvilkšu buras.

—  Es neesmu jūrnieks, kaptein, — rimti atbildēja Makojs.

—   Kādreiz es uzskatīju sevi par tādu, — skanēja atbilde, — kamēr nebiju iekūlies šajās Paumotu.

Ap dienas vidu novērotājs iekliedzās:

—  Tieši pretī bangas!

Tūlīt samazināja ātrumu un sāka raisīt vaļā un pievilkt buras. «Pireneji» slīdēja uz priekšu, cīnīdamies ar straumi, kas draudēja uzsviest šoneri uz rifiem. Virsnieki un matroži strādāja kā traki, viņiem palīdzēja koks, junga, pats kapteinis Devenports un Makojs. Viņi bija par matu no bojā ejas. Sēklis bija zema, kaila un bīstama zemes strēmele, pret kuru nemitīgi triecās viļņi, kur cilvēks nevarēja atrast mājvietu un pat putni nevarēja apmesties. Šoneris pagāja garām sēklim kādu simt jardu attālumā un atkal iekļuva vējā; šajā brīdī smagi elsojošie matroži, paveikuši savu darbu, sāka lādēt Makoju — Makoju, kurš bija uzkāpis uz šonera, ierosinājis doties uz Mangarevu, aizvilinājis viņus prom no patvēruma Pitkerna salā — pretī drošai nāvei šajos mainīgajos un šaušalīgajos okeāna plašumos. Taču Makoja miers nebija satricināms. Sis cilvēks uzsmaidīja matrožiem tik vienkārši un sirsnīgi, ka

viņa cildenā labestība šķita iespiežamies drūmajās, nomāktajās dvēselēs un viņi nokaunējušies vairs nespēja dabūt lāstus pār lūpām.

—   Briesmīgi ūdeņi, briesmīgi ūdeņi! — murmināja kapteinis Devenports, kuģim attālinoties no bīstamās vietas; piepeši viņš apklusa un pievērsa skatienu sēklim, kam vajadzēja atrasties tieši aizmugurē, bet kas jau atradās «Pi- renejiem» vēja pusē.

Viņš apsēdās un aizklāja seju ar rokām. Un visi — vecākais palīgs, Makojs un matroži — ieraudzīja to, ko bija ieraudzījis kapteinis. Sēkļa dienvidu galu apskaloja austrumu straume, kas bija atnesusi šoneri šurp; ziemeļu galā sēklim garām tecēja tikpat spēcīga rietumu straume, kas bija sagrābusi kuģi un vilka to prom.

—   Man reiz gadījās dzirdēt par šīm Paumotu, — novaidējies teica kapteinis, atklādams savu vaska bālo seju. — Man par tām stāstīja kapteinis Moijendeils, kad bija pazaudējis te kuģi. Es vēlāk pasmējos par viņu. Lai dievs man piedod, ka es smējos par viņu. Kas tas ir par sēkli? — viņš jautāja Makojam.

—   Nezinu, kaptein,

—   Kāpēc jūs nezināt?

—   Tāpēc, ka agrāk nekad neesmu to redzējjs un neesmu par to arī dzirdējis. Es zinu, ka kartēs šā sēkļa nav. Sis rajons nekad nav pamatīgi pētīts.

—   Tātad jūs nezināt, kur mēs atrodamies?

—   Tāpat kā jūs, — Makojs laipni atbildēja.

Četros pēc pusdienas tālumā parādījās kokospalmas, it kā tās augtu tieši ūdenī. Mazliet vēlāk virs ūdens izcēlās zems atols.

—   Tagad es zinu, kur mēs atrodamies, kaptein. — Makojs nolaida binokli. — Tā ir Apņēmības sala. Mēs esam četrdesmit jūdzes no Hao salas, un vējš pūš mums taisni pierē.

—   Tad sagatavojieties, apstāsimies tepat. Kur ir ieeja lagūnā?

—   Lagūnā var iebraukt tikai piroga. Bet tagad, kad mēs zinām, kur atrodamies, mēs varam laist uz Barklaja de Tolli salu. Tā ir tikai simt divdesmit jūdzes no šejienes uz ziemeļrietumiem ziemeļu virzienā. Ar tādu vēju mēs būsim tur rīt no rīta pulksten deviņos.

Kapteinis iedziļinājās kartē un apsvēra pie sevis.

— Ja mēs sadauzām to te, — Makojs piebilda, — mums tik un tā laivās jābrauc uz Barklaja de Tolli salu.

Kapteinis nodeva pavēles, un «Pireneji» velreiz pagriezās, lai dotos ceļā pa neviesmīlīgo okeānu.

Nākamajā dienā uz kūpošā šonera valdīja tas pats izmisums, kas tagad draudēja izvērsties par dumpi. Straume bija kļuvusi stiprāka, vējš piestājis, un šoneri nesa uz rietumiem. Novērotāji pavēstīja, ka tālu austrumos, no masta gala tikko saskatāma, parādījusies Barklaja de Tolli sala, un šoneris vairākas stundas pēc kārtas veltīgi mēģināja izlauzties līcļz tai. Pie apvāršņa kā mirāža rēgojās kokos- palmas, kas bija saredzamas tikai no masta. Uz klāja stāvošajiem palmas bija paslēptas aiz zemes izliekuma.

Kapteinis Devenports atkal aprunājās ar Makoju un iedziļinājās kartē. Septiņdesmit piecas jūdzes uz dienvid- i austrumiem atradās Makemo sala. Tās lagūna stiepās trīsdesmit jūdžu garumā, un ieeja tajā bija lieliska. Bet, kad kapteinis deva pavēles, komanda atteicās paklausīt. Matroži paziņoja, ka viņiem pietiekot cepināties uz elles ugunīm. Zeme turpat vai ar roku aizsniedzama. Kas par to, ka šoneris netiek tai klāt? Viņi varot braukt arī laivās. Un tad lai šoneris degot. Viņiem dzīvība vēl kaut ko nozīmējot. Viņi uzticīgi esot kalpojuši kuģim, tagad viņi kalpošot paši sev.

Pagrūduši nost otro un trešo palīgu, matroži metās pie laivām un drudžaini gatavojās nolaist tās ūdenī. Kapteinis Devenports un vecākais palīgs ar revolveriem rokā devās uz šonera pakaļgalu, kad, uzkāpis uz kajītes, matrožus uzrunāja Makojs.

Izdzirduši pirmās lēnīgās, dūdojošās balss skaņas, matroži apstājās, lai klausītos. Viņš iedvesa tiem savu neizsakāmo pārliecību, un vienkāršās domas kā burvju strauts plūda uz matrožu sirdīm, un viņi paši pret savu gribu atvilga. Atmiņā atausa sen aizmirsti laiki, daži atcerējās bērnu dienās dzirdētās šūpuļa dziesmas, mātes mierinošos vārdus un glāstus, dienas gaitām beidzoties. Un viņiem sāka likties, ka šajā pasaulē vairs nav raižu, nav briesmu, nav noguruma. Viss bija, kā vajag, un bija pats par sevi saprotams, ka viņiem nav ko domāt par sauszemi un ar šo peldošo elli no jauna jādodas okeānā.

Makojs runāja vienkārši, bet nebija jau no svara, ko viņš runā. Viņa personība runāja pārliecinošāk par jebkuriem vārdiem. Tā bija pārdabiski smalkas un bezdibenīgi

dziļas dvēseles alķīmija, valdzinoša, pievilcīgi pazemīga un neparasti valdonīga gara izpausme. Tas bija gaismas stars tumšajās matrožu dvēseļu kapenēs, daudz tīrāks un neizmērojami lielāks spēks par to, kas slēpās kapteiņa un vecākā palīga revolveru spožajos, nāvi nesošajos stobros.

Matroži sāka svārstīties, un tie, kas jau bija paguvuši atraisīt laivas, steigšus sēja tās atkal klāt. Tad viņi pa vienam vien sāka sāniski kāpties atpakaļ.

Kāpjot lejā no kajītes jumta, Makojs staroja bērnišķīgā priekā. Dumpis bija novērsts. Vispār nekāda dumpja nebija bijis. Un nekādi dumpji nekad nebija uzliesmojuši, jo tiem neatlika vietas svētlaimīgajā pasaulē, kurā viņš dzīvoja.

—  Jūs viņus nohipnotizējāt, — pavīpsnājis klusi noteica misters Konigs.

—  Viņi ir labi puiši, — Makojs atbildēja. — Sirdis viņiem ir labas. Viņiem ir klājies grūti, viņi ir sūri grūti strādājuši un strādās tā līdz galam.

Misteram Konigam nebija laika atbildēt. Viņš deva pavēles, matroži paklausīgi tekalēja pa klāju, un šoneris sāka lēni griezties, līdz uzņēma kursu uz Makemo.

Vēja tikpat kā nebija, un pēc saulrieta tas nostāja pavisam. Bija neizturami karsts, un matroži velti pūlējās iemigt. Uz nokaitētā klāja gulēt nebija iespējams; indīgie izgarojumi, kas sūcās laukā pa šķirbām, kā ļauni gari ložņāja pa kuģi, līda nepiesardzīgajiem nāsīs un rīklē un lika tiem šķaudīt un kāsēt. Virs galvas blāvi mirgoja zvaigznes, austrumos Uzlekušais pilnais mēness apgaismoja dūmu mākulīšus, vērpetes un tīmekļus, kas savijās, locījās un dejoja uz klāja, virs treliņiem, ap mastiem un vantīm.

—   Pastāstiet man, — teica kapteinis Devenports, berzēdams sūrstošās acis, — kas notika ar «Devības» komandu pēc tam, kad viņi bija izkāpuši malā Pitkernā. Es izlasīju avīzē, ka viņi nodedzinājuši brigu un ka viņu pēdas uzietas pēc daudziem gadiem. Bet kas notika pa to laiku? Man vienmēr ir gribējies uzzināt. Viņiem visiem draudēja karātavas. Uz salas bija arī daži iedzimtie un sievietes. Viņu dēļ droši vien izcēlās nepatikšanas.

—   Jā, nepatikšanas bija, — atbildēja Makojs. — Viņi bija ļauni cilvēki. Viņi tūlīt sāka strīdēties sieviešu dēļ. Vienam no nemiera cēlājiem, Viljamsam, nomira sieva. Visas sievietes bija tahitietes. Viljamsa sieva nokrita no klints, medījot jūras putnus. Tad viņš atņēma sievu kādam iedzimtajam. Iedzimtie sadusmojās un apkāva gandrīz visus nemiera cēlājus. Bet tad dzīvi palikušie jūrnieki apkāva visus iedzimtos. Sievietes palīdzēja viņiem. Paši iedzimtie arī apkāva cits citu. Gāja va|ā slaktiņš. Tie bija briesmīgi cilvēki.

Timiti nogalināja divi citi iedzimtie, par draudzības zīmi sukādami viņam matus. Slepkavas bija atsūtījuši baltie cilvēki. Pēc tam baltie nogalināja viņus pašus. Tul- laloo viņa alā nogalināja sieva, kura gribēja par vīru balto. Viņi bija ļoti ļauni. Dievs bija novērsis savu vaigu no viņiem. Otrā gada beigās visi iedzimtie bija nonāvēti, no baltajiem dzīvi palikuši tikai četri. Tie bija: Jangs, Džons Adamss, Makojs — mans vecvectēvs un Kvintals. Viņš arī bija ļoti slikts cilvēks. Reiz viņš nokoda savai sievai ausi par to, ka viņa noķērusi maz zivju.

—  Tad nu gan ir bijuši salašņas! — iesaucās misters Konigs.

—  Jā, viņi bija ļoti slikti cilvēki, — Makojs piekrita un dūdoja tālāk par savu nekrietno senču asinsdarbiem un kaislībām. — Mans vecvectēvs izbēga no karātavām, lai izdarītu pašnāvību. Viņš uztaisīja dedzinātavu un sāka tecināt spirtu no palmir saknēm. Kvintals bija viņa vecs draugs, un viņi visu laiku kopā dzēra. Beidzot Makojs saslima ar dzēruma trakumu, piesēja sev pie kakla akmeni un ielēca jūrā.

Kvintala sieva, tā pati, kurai viņš nokoda ausi, arī aizgāja bojā, nokrizdama no klintīm. Tad Kvintals aizgāja pie Janga un pieprasīja, lai tas atdod savu sievu, bet pēc tam aizgāja pie Adamsa un pieprasīja viņa sievu. Viņi zināja, ka Kvintals viņus nogalinās. Tad viņi paši nogalināja Kvintalu ar cirvi. Pēc tam Jangs nomira. Ar to viņu nelaimes beidzās.

—   Kā lai nebūtu beigušās, — nomurmināja kapteinis Devenports. — Nebija taču vairs neviena, ko nogalināt.

—  Dievs bija novērsis savu vaigu no viņiem, — teica Makojs.

Otrā rītā no austrumiem pūta pavisam viegla vēsma, un, neiedrošinādamies pagriezt šoneri uz dienvidiem, kapteinis Devenports pavēlēja strauji pagriezt pa kreisi. Viņš baidījās no briesmīgās rietumu straumes, kura viņam ne vienu reizi vien bija atņēmusi patvērumu. Bezvējš pieturējās visu dienu un visu nakti, un matroži, kuriem bija jāiztiek no žāvētiem banāniem, sāka kurnēt. No šīs banānu diētas viņi zaudēja spēku un sāka sūdzēties par sāpēm vēderā. Visu dienu straume nesa «Pirenejus» uz rietumiem, un nebija cerību, ka sacelsies vējš, kas dzītu šoneri uz dienvidiem. Pirmās sardzes vidū tālu dienvidos parādījās kokos- palmas, kuru kuplie cekuli slēpās pār zemu atolu.

—  Tā ir Taengas sala, — teica Makojs. — Ja nakti ne- uzpūtīs vējš, mēs paiesim garām Makemo.

—   Kas lēcies dienvidaustrumu pasātam? — sašutis vaicāja kapteinis. — Kāpēc tas nepūš? Kas notiek?

—  Vainīgi ir lielo lagūnu izgarojumi, — paskaidroja Makojs. — Lagūnu te ir bez sava gala. Šie izgarojumi sajauc visu pasātu sistēmu. To iespaidā vējš pat pagriežas atpakaļ un pēc tam nāk no dienvidrietumiem kā viesuļvētra. Šis ir Bīstamais arhipelāgs, kaptein.

Kapteinis Devenports pagriezās pret sirmgalvi un jau vēra muti, lai izlamātos, bet pēdējā brīdī savaldījās. Makoja klātbūtne neļāva izlauzties uz āru zaimiem, kas bija turpat mēles galā. Kopā aizvadītajās dienās Makoja ietekme bija kļuvusi aizvien stiprāka. Kapteinis Devenports, šis jūras patvaldnieks, kurš ne no viena nebijājās un allaž ļāva mēlei vaļu, pēkšņi juta, ka nespēj dabūt pār lūpām lamu vārdus, ja klāt ir šis vecais vīrs ar brūnajām sievietes acīm un dūjas balsi. Atskārtis to, kapteinis Devenports bija dziļi satriekts. Šis sirmgalvis taču nebija tas Makojs no «Devības», nemiernieks Makojs, kurš bija izbēdzis Anglijā no cilpas, Makojs, kurš tais senajās asiņainajās dienās bija miris nedabiskā nāvē Pitkerna salā.

Kapteinis Devenports nebija reliģiozs, taču šajā brīdī viņu pārņēma neprātīga vēlēšanās mesties zemē pie šā vecā vīra kājām un runāt… viņš pats nezināja, ko. Tas bija tik spēcīgs saviļņojums, ka Devenports nespēja atrast tā iemeslu, tikai neskaidri apzinājās, cik nožēlojams un sīks ir līdzās šim cilvēkam, kurš bija naivs kā bērns un maigs kā sieviete.

Viņš, protams, nedrīkstēja pazemot sevi virsnieku un matrožu acīs. Un tomēr dusmas, kas bija urdījušas viņu izlamāties, vēl plosījās viņa krūtīs. Kapteinis pēkšņi zvēla ar dūri pa kajītes stenu.

—   Paklau, vecais, mani tik viegli nevar pieveikt! Šīs Paumotu ir vazājušas mani aiz deguna un dzinušas ar mani velnu, bet es nepadošos. Es vadīšu šo kuģi, vadīšu, vadīšu un vadīšu taisni cauri Paumotu, kaut vai līdz pašai

Ķīnai, bet es atradīšu tam lagūnu! Kaut visi līdz pēdējam aizbēgs, es palikšu uz tā. Es šīm Paumotu parādīšu! Tās mani nepiemuļķos. Sis šoneris ir lāga puika, un es nepametīšu to tik ilgi, kamēr būs atlicis kaut viens dēlis, uz kura stāvēt! Vai dzirdi?

—   Es palikšu ar jums, kaptein, — Makojs teica.

Cauru nakti pūta viegls dienvidu vējš, un izmisušais

kapteinis, laiku pa laikam pārbaudījis straumes virzienu un redzēdams, ka degošā krava tiek nesta uz rietumiem, pagāja tālāk, lai klusi, tā ka Makojs nedzird, izlamātos.

Kad atausa rīts, dienvidos atkal parādījās palmas.

—   Tas ir Makemo aizvēja krasts, — Makojs teica. — Dažas jūdzes uz rietumiem ir Katiu sala. Varam pamēģināt piekļūt klāt tai.

Bet stiprā straume, kas plūda starp abām salām, nesa viņus uz ziemeļrietumiem, un vienos pēcpusdienā Katiu palmas iznira no ūdens un atkal nogrima okeānā.

Pēc dažām minūtēm, tieši tad, kad kapteinis bija atklājis, ka «Pirenejus» sagrābusi jauna straume no ziemeļaustrumiem, novērotāji saskatīja kokospalmas ziemeļrietumos.

—   Tā ir Raraka, — sacīja Makojs. — Bez vēja mēs tai klāt netiksim. Straume 'mūs nes uz dievidaustrumiem. Bet mums jātur acis vaļā. Dažas jūdzes tālāk mēs iekļūsim straumē, kas plūst uz ziemeļiem un tad, apmetuši līkumu, pagriežas uz ziemeļrietumiem. Tā var aiznest mūs prom no Fakaravas, bet Fakarava ir «Pirenejiem» piemērota vieta.

—   Sīs nol … šīs straumes nēsā mūs, kur vien tām labpatīk, — iekarsis teica kapteinis. — Bet mēs tik un tā sameklēsim kaut kur lagūnu.

Notikumi uz šonera attīstījās straujāk un straujāk. Klājs bija tā nokveldēts, ka likās — vēl mazliet, mazliet, un no spraugām izlauzīsies liesmas. Daudzās vietās karstums spiedās cauri pat biezajām zābaku zolēm, un vīriem vajadzēja skriet, lai neapdedzinātu kājas. Dūmi kļuva aizvien biezāki un kodīgāki. Visiem asaroja acis, visi klepoja un mocījās ar elpas trūkumu kā diloņslimnieki. Pēcpusdienā tika sagatavotas nolaišanai laivas. Tajās iekrāva atlikušos žāvētos banānus un navigācijas ierīces. Baidīdamies, ka klājs var uzsprāgt gaisā kuru katru brīdi, kapteinis aiznesa uz glābšanas laivu pat hronometru.

Nakti visa komanda aizvadīja nomācošās gaidas, un, kad sāka svīst gaismiņa, vīri ar iedubušām acīm un novārgušām sejām raudzījās cits citā, it kā brīnītos, ka šoneris vēl ir vesels un viņi dzīvi.

Skraidīdams no vienas vietas uz otru un dažbrīd pat smieklīgi palēkdamies, kas nebūt nepiestāveja parasti cienīgajam kapteinim, Devenports apskatīja klaju.

—   Mums būs beigas pēc dažām stundām, ja ne pēc minūtēm, — viņš pavēstīja, atgriezies šonera pakaļgalā.

Novērotājs mastā iesaucās, ka ieraudzījis zemi. No klāja to neredzēja, un Makojs kāpa augšā, bet kapteinis izmantoja šo izdevību, lai atvieglotu sirdi ar lāstiem. Bet pēkšņi tie palika viņam uz mēles: ziemeļaustrumos kapteinis ieraudzīja uz ūdens tumšu svītriņu. Tā bija nevis brāzma, bet parastais vējš — tas pats pasāts, kas bija pazudis un tagad uzradies no jauna, atkāpies par astoņiem rum- biem no sava parastā virziena.

—   Turieties pa vējam, kaptein, — teica Makojs, atgriezies šonera pakaļgalā. — Tas ir Fakaravas austrumu krasts, un mēs ieiesim lagūnā pilnā gaitā, ar sānvēju un visām uzvilktām burām.

Pēc stundas kokospalmas un zemie krasti bija redzami jau no klāja. Taču doma, ka «Pireneju» gals neizbēgami tuvojas, nospieda visus kā slogs. Kapteinis bija pavēlējis nolaist ūdenī trīs laivas un, lai tās turētos atsevišķi, iesēdināt katrā pa matrozim, šoneris gāja gar pašu krastu — līdz baltputotajam atolam bija labi ja divas kabeļtauvas.

—   Esiet gatavs griezt iekšā, kaptein, — Makojs brīdināja.

Pēc brīža atols it kā pašķīrās, pavērdams šauru līcīti, aiz kura kā trīsdesmit jūdžu garš un desmit jūdžu plats spogulis pletās lagūna.

—   Laiks, kaptein!

Pēdējo reizi pagriezās «Pireneju» rājas, un šoneris, paklausot stūrei, iepeldēja līcī. Bet šoneris nebija paguvis lāgā pagriezties un matroži nebija paguvuši nostiprināt šotes, kad visi paniskās bailēs piepeši metās uz pakaļgalu. Nekas nebija noticis, un tomēr viņi apgalvoja, ka kaut kam ir jānotiek. Kāpēc viņiem tā šķita, to viņi paši nezināja. Bet viņi zināja, ka tam jānotiek. Makojs grasījās skriet uz priekšu, lai no turienes vadītu šoneri, bet kapteinis sagrāba viņu aiz rokas un pagrieza atpakaļ.

—        Palieciet tepat, — viņš sacīja. — Klājs vairs nav drošs. Kas noticis? — viņš uzkliedza. — Kāpēc mēs stāvam uz vietas?

Makojs pasmaidīja.

—       Mēs ejam pret septiņu mezglu straumi, kaptein, — viņš paskaidroja. — Ar tādu ātrumu bēguma laikā ūdens atkāpjas no lagūnas.

Pēc nepilnām divām stundām šoneris bija pavirzījies uz priekšu labi ja par sava garuma tiesu, bet vējš kļuva spirgtāks, un «Pireneji» sāka kustēties raitāk.

—   Sakāpt laivās! — pavēlēja kapteinis Devenports.

Viņš nebija paguvis izteikt šos vārdus līdz galam un

matroži tikko bija sarosījušies, lai izpildītu viņa pavēli, kad no vidusklāja izlauzās milzīgs uguns un dūmu stabs, apsvilinot daļu buru un takelāžas, kas iegāzās ūdenī. Pūta sānvējš, un tas glāba pakaļgalā sadrūzmējušos matrožus. Viņi kā prātu zaudējuši metās pie laivām, bet viņus apstādināja Makoja nesatricināmi rāmā balss.

—       Esiet mierīgi, — viņš teica. — Viss ir kārtībā. Vispirms nolaidiet, lūdzu, zēnu!

Stūrmanis pārbīlī bija pametis savu posteni, un kapteinis pēdējā brīdī bija paguvis satvert spieķus, lai kuģis nenovirzītos no kursa un .neietriektos krastā.

—       Gādājiet par laivām! — viņš uzsauca misteram Ko- nigam. — Vienu no tām turiet tieši pakaļgalā! Es ielēkšu tajā pēdējā brīdī.

Palīgs brīdi svārstījās, tad pārlēca pār treliņiem un nokāpa laivā.

—   Pusrumbu pa labi, kaptein!

Kapteinis Devenports nodrebēja. Viņš bija domājis, ka ir uz šonera viens pats.

—   Ir pusrumbu pa labi, — viņš atbildēja.

«Pireneju» vidusklājā bija versmojošs caurums, no kura

vēlās biezi dūmu mākoņi, kas uzmutuļoja augstu pār mastiem un pilnīgi aizsedza kuģa priekšgalu. Patvēries aiz bezanmasta, Makojs ar grūtībām vadīja šoneri pa šauro līcīti. Uguns pa klāju līda uz pakaļgalu, līdz baltais grot- masta buru tornis aizdegās un pazuda liesmu virmulī. Fokmasta buras gan nebija saskatāmas, bet viņi zināja, ka tās vēl dzen šoneri uz priekšu.

—       Ka tikai nesadegtu visas buras, iekams neesam paguvuši ieiet lagūnā, — smagi nopūties, teica kapteinis.

—       Pagūsim, — pārliecināts apgalvoja Makojs. — Laika ir pietiekami. Mums jāpagūst. Bet, tikuši iekšā, mēs pagriezīsim šoneri ar pakaļgalu pret vēju; tas izklīdinās dūmus un apturēs uguni.

Liesmu mēle nolaizīja bezanmastu, alkatīgi pasnaicījās pēc apakšējās buras un nozuda. Kaut kur no augšas kapteinim uz galvas uzkrita degošs troses gabals. Ātri, it kā viņam būtu iedzēlusi bite, kapteinis notrauca to uz klāja.

—   Kāds kurss, kaptein?

—  Ziemeļrietumi.

—  Turiet uz ziemeļrietumiem rietumu virzienā.

Kapteinis Devenports pagrieza stūri.

—   Ziemeļrietumi, kaptein!

—   Ir ziemeļrietumi!

—   Bet tagad rietumi!

Soli pa solim iedams iekšā lagūnā, šoneris apmeta loku un nostājās ar pakaļgalu pret vēju; tikpat lēni un mierīgi kā cilvēks, kam lemts dzīvot vēl tūkstoš gadu, Makojs dziedošā balsī izrunāja komandas vārdus:

—  Vēl vienu rumbu, kaptein!

—   Ir vēl vienu rumbu!

Kapteinis Devenports mazliet pagrieza stūri, tad strauji mainīja virzienu un atkal pavisam nedaudz pagrieza stūri.

—  Tā turēt!

—   Ir tā turēt!

Kaut gan tagad vējš pūta no pakaļgala, karstums bija tik neizturams, ka kapteinis tikai greizi palūkojās uz kompasu, griezdams stūri pamīšus te ar vienu, te ar otru roku, bet ar brīvo paberzēdams vai aizsegdams vaigus, uz kuriem bija sākušas mesties čulgas. Makojam jau svila bārda, un kapteinim iesitās degunā tik stipra gruzduma smirde, ka viņš piepeši pagriezās un noraizējies paskatījās uz veco vīru. Lāgu lāgiem kapteinis pavisam palaida vaļā stūri, lai patrītu apdedzinātās rokas gar biksēm. Visas bezanmasta buras līdz pēdējai aizrāva liesmu virpulis, un viņiem abiem vajadzēja liekties līkumā un sargāt seju.

—       Tagad, kaptein, — teica Makojs, pamezdams skatienu uz priekšā guļošo zemo krastu, — četrus rumbus pa labi un tā turēt.

Viņiem apkārt un virsū krita degoši tauvu gabali un buru skrandas. Kapteinim pie kājām gruzdēja darvaina trose; sarijies sīvos dūmus, kas cēlās no tās, viņš sāka neganti klepot, bet stūri no rokām neizlaida.

Šoneris skāra dibenu un, paslējis priekšgalu augstāk, līgani apstājās. No grūdiena kapteinim un Makojam uz galvas nobira degošu atlūzu krusa. Kuģis vēlreiz pagāja uz priekšu un atkal apstājās. Ar ķīli sadrupinājis trauslos koraļļus, tas vēlreiz pavirzījās uz priekšu un apstājās trešoreiz.

—   Precīzāk pēc rumba, — teica Makojs. — Precīzāk? — viņš pēc brīža klusi jautāja.

—   Šoneris vairs neklausa, — atbildēja kapteinis.

—   Labi. Tas griežas apkārt. — Makojs palūkojās pār bortu. — Mīkstas, baltas smiltis. Labāku neko nevar vēlēties. Lieliska piestātne.

Līdzko šoneris bija pagriezis pakaļgalu pret vēju, tam pāri aizvēlās baismīgs dūmu un uguns vilnis. Apsvilinātais kapteinis izlaida no rokām stūri. Skrienot uz laivu, viņš paskatījās uz Makoju, kurš pagāja sāņus, lai palaistu viņu garām.

—   Jūs pirmais! — kapteinis uzsauca, sagrābdams Makoju aiz pleca un gandrīz pārgrūzdams viņu pār treliņiem. Taču uguns bija bīstami tuvu, un kapteinis lēca tūlīt aiz Makoja; abi iekājās trosē un vienlaikus nošļūca laivā.

Negaidot nekādus rīkojumus, laivas priekšgalā stāvošais matrozis pārgrieza trosi. Jau paceltie airi iecirtās ūdenī, un laiva šāvās uz krastu.

—   Lieliska piestātne, — raudzīdamies atpakaļ, murmināja Makojs.

—  Jā, lieliska piestātne, bet bez jums mēs to nebūtu atraduši, — atbildēja kapteinis.

Trīs laivas ātri tuvojās baltajam, ar koraļļiem nosētajam krastam; drusku tālāk, kokospalmu birzītes malā, bija redzamas kādas sešas septiņas no zālēm taisītas būdiņas un pārdesmit izbijušos iedzimto, kas, acis ieplētuši, skatījās uz viņu salā piestājušo ugunspūķi.

Laivas atdūrās krastā, un viņi izkāpa baltajās smiltīs.

—   Bet tagad, — teica Makojs, — man japadoma, ka tikt atpakaļ uz Pitkernu.

Content

Londons Džeks Dienvidjūras stāstI

MAPUHI MĀJA

VAĻA ZOBS

MAUKI

«EK JŪS! EK JŪS! EK JŪS!»

PAGĀNS

NEVALDĀMAIS BALTAIS CILVĒKS

MAKOJA PĒCNĀCĒJS