Londons Džeks

Dzīvotgriba. Stāstu krājums

Dzīvotgriba

Džeks Londons

DZĪVOTGRIBA

Un beidzot paliek slēdziens viens — Kā kauliņus tos dzīve sēja, Bet ta ir spēle, kur mūždien Dažs zelia ielikums iet vējā.

Viņi abi ar pūlēm klunkuroja lejup pa slīpo krastu, un tas, kurš gāja pa priekšu, reiz gandrīz paklupa uz klints asajām šķautnēm. Viņi bija piekusuši un novārguši, un viņu sejās bija iegulusies gurda pacietība, kāda rodas pēc ilgi ciestām grūtībām. Pleci viņiem līka zem segas ietīto, ar siksnām piestiprināto saiņu smaguma. Siksna bija katram apmesta arī ap pieri un palīdzēja noturēt saini. Katrs nesa pa šautenei. Viņi gāja salīkuši, pleci bija pastiepti uz priekšu, kakls vēl vairāk, bet acis nodurtas.

—   Ja mums tagad būtu kaut pāris no tām patronām, ko paglabājām slēptuvē, — sacīja otrs ceļa vīrs.

Viņa balss bija drūma un apatiska. Viņš runāja vienaldzīgi, un pirmais gājējs, ieklupis duļķainajā straumē, kas mutuļoja pār akmeņiem, pat neko neatbildēja.

Otrs sekoja viņam pa pēdām. Viņi nenovilka apavus, lai gan ūdens bija auksts kā ledus — tik auksts, ka ap potītēm kājas iesāpējās un pēdas tūliņ sastinga. Vietām ūdens sniedzas viņiem līdz ceļiem, un abi gājēji grīļodamies taustīja ar kājām upes dibenu.

Tam, kurš gāja iepakaļ, paslīdēja kāja uz gluda akmens, viņš gandrīz pakrita, taču ar lielām pūlēm noturējās un skaļi iekliedzās aiz sāpēm. Viņam, acīm redzot, bija apreibusi galva, viņš sagrīļojās un izstiepa uz priekšu brīvo roku, it kā meklēdams atbalstu gaisā. Atguvis līdzsvaru, vīrs spēra soli uz priekšu, bet atkal sagrīļojās un gandrīz nokrita. Tad viņš apstājas kā piekalts un palūkojās uz savu ceļa biedru, kas ne reizes nebija atskatījies.

Mirkli viņš stāvēja nepakustēdamies, it kā cīnīdamies pats ar sevi. Tad izsaucās:

—   Paklau, Bili, esmu izmežģījis kāju!

Bills brida tikai uz priekšu pa duļķaino straumi. Viņš neatskatījās. Otrs redzēja viņu aizejam, un, lai gan šā vīra seja palika tikpat neizteiksmīga kā iepriekš, viņa acis kļuva līdzīgas ievainota brieža acīm.

Bills jau bija izsvempies pretējā krastā un neatskatīdamies lurpināja savu ceļu. Otrs stāvēja strauta vidu un noskatījās viņam pakaļ. Viņa lūpas viegli nodrebēja un cietās, brūnās ūsas, kas sedza muti, noraustījās. Viņš aplaizīja lūpas ar mēli.

—   Bili! — viņš iesaucās.

Šai saucienā izskanēja stipra, nelaimē iekļuvuša cilvēka lūgums, bet Bills neatskatījās. Vīrs redzēja viņu aizejam, grīļainā gaita neveikli ķepurojamies un svempja- mies augšā pa slīpo nokalni pretī neskaidrajai apvāršņa malai, kas saplūda ar zemo pauguru. Viņš noskatījās, ka ceļa biedrs sasniedza pakalna, muguru un pazuda aiz tas. Tad viņš novērsās un lēnām aplaida skatienu pasaulei, kas viņam nu palika, kad Bills bija aizgājis.

Zemu pie apvāršņa nespodri gruzdēja saule, ko gandrīz aizklāja bieza migla un dūmaka — bezveidīga un netverama. Cilvēks izvilka pulksteni., pārvietodams visu auguma svaru uz vienas kājas. Pulkstenis rādīja četri, un, ta kā bija jūlija beigas vai augusta sākums — jau apmēram nedēļu vai divas viņš vairs neskaitīja dienas, — tad tomēr zināja, ka saule atrodas ziemeļrietumos. Viņš paskatījās uz dienvidiem un nodomāja, ka kaut kur aiz šiem kailajiem pauguriem guļ Lielais Lāča ezers; viņš arī zināja, ka turpat aiz neauglīgā Kanādas līdzenuma stiepjas Polārais loks. Upīte, kurā viņš stāvēja, biia Koper- mainas upes pieteka, bet tā savukārt plūda uz ziemeļiem un ietecēja Kronēšanas līcī un Ziemeļu Ledus okeāna. Viņš tur nekad vēl nebija bijis, bet bija to visu redzējis Hudzona līča sabiedrības kartē.

Viņa skatiens atkal pārslīdēja lokam, kurā viņš bija palicis. Tā nebija iepriecinoša ainava. Visapkārt stiepās apvāršņa izplūdusī līnija. Visi pakalni bija zemi. Ne koku, ne krūmu, ne zāles — nekā, tikai milzīgs un baigs tuksnesis, un acīs viņam aši pavīdēja bailes.

—   Bili! — viņš nočukstēja un tad vēlreiz: — Bili!

Viņš sarāvās, stāvēdams duļķainajā ūdenī, it kā apkārtējais bezgalīgais plašums nomāktu viņu ar nepārvaramu spēku un nežēlīgi satriektu ar savu briesmīgo mieru. Viņš sāka drebēt kā drudža lēkmē, līdz šautene izslīdēja no rokas un ar šļakstu iekrita ūdenī. Tas viņam lika atjēgties. Viņš pārvarēja bailes, saņēmās un, pameklējis ar roku ūdenī, atrada ieroci. Tad viņš pavilka saini vairāk uz kreiso plecu, lai uz savainotās kājas būtu mazāk sma- gurna, un, viebdamies aiz sāpēm, lēnām un uzmanīgi sāka virzīties uz krastu.

Viņš gāja neapstādamies, ar izmisuma pilnu apņēmību, nepievērsdams uzmanību sāpēm, viņš rausās augšā pa nogāzi uz pakalna galu, aiz kura bija nozudis viņa biedrs, un viņš izskatījās vēl neveiklāks un smieklīgāks par Biliu, kad tas te bija klupis un ķepurojies. Bet no kalngala viņa priekšā atklajās lēzena ieleja, kura neviena nebija. Viņš atkal sāka cīnīties ar bailēm, pārvarēja tās, pavilka saini vēl vairāk uz kreiso plecu un klibodams kapa leja.

Ieleja bija purvaina, bieza sūnu kārta bija piesūkusies ar ūdeni kā sūklis. Ūdens no kājapakšas apšlāca viņu pie katra soļa, un ikreiz, kad viņš cēla kāju ārā no slapjās sūnas, tā, ūdenim žļurkstot, negribīgi palaida kāju vaļā no sava tvēriena. Cilvēks izraudzījās sev ceļu no ciņa uz cini pa sava biedra pēdām, gan apiedams klinšakmeņus, kas rēgojās kā saliņas sūnu jūrā, gan kāpdams tiem pāri.

Viņš nenomaldījās no ceļa, kaut arī gāja viens. Priekšā pēc viņa aprēķina vajadzēja būt ezeriņam, ko apņēma nokaltušas egles un sīkas, panīkušas priedītes. So vietu sauca Titčiničili, kas vietējā valodā nozīmēja «Mazo nūju zeme». Un ezerā ietecēja neliels strauts ar skaidru, nevis duļķainu ūdeni. Strauta malā aug niedres — to viņš labi atcerējās —, bet meža tur nav, viņš dosies gar šo strautu uz augšu līdz tā iztekai, pāries pāri pakalnam un, ieturēdams virzienu uz rietumiem, gar citu strautu nokļūs līdz Dižas upei, bet tur zem apgāztas laivas, kas apbērta akmeņiem, atradis savu pārtikas krājumu. Sai slēptuvē būs patronas viņa tukšajai šautenei, makšķeres aķi un auklas, kā arī neliels tīkls — viss nepieciešamais, lai notvertu un nonāvētu dzīvo radību un sagādātu sev pārtiku. Tur būs arī milti — tiesa, nedaudz, žāvēta speķa gabals un pupas.

Bills viņu tur sagaidīs, un viņi dosies uz dienvidiem laivā lejup pa Dīzas upi līdz Lielajam Lāča ezeram. Tad viņi pārcelsies pāri ezeram, visu laiku turēdamies uz dienvidiem, līdz sasniegs Mekenzijas upi. Uz dienvidiem, viņi ies tikai uz dienvidiem, bet ziema veltīgi dzīsies viņiem pakaļ, atvari pārklāsies ar ledu, un dienas kļūs vēsākās un īsākas; viņi ies pretī dienvidiem uz kadu siltu Hudzona līča sabiedrības apmetni, kur aug lieli un auglīgi koki un pārtikas ir, cik vien vēlas.

Tā domāja cilvēks, ar pūlēm virzīdamies uz priekšu.

Viņa prāts darbojās tikpat stūrgalvīgi kā ķermenis, un viņš piespieda sevi domāt, ka Bills nav viņu pametis, ka Bills katrā ziņā gaida viņu pie laivas. Viņam bija tā jādomā, citādi nebūtu nekādas jēgas cīnīties, atliktu tikai apgulties un nomirt. Saules nespodrajai ripai lēni slīgstot uz ziemeļrietumiem, cilvēks vairākkārt aprēķināja katru soli ceļā, ko viņš noies kopā ar Billu, bēgot uz dienvidiem no tuvās ziemas. Un viņš atkal un atkal domās pārskaitīja pārtikas krājumus, kas bija noglabāti slēptuvē, un pārtikas krājumus Hudzona līča sabiedrības apmetnē. Viņš jau divas dienas nebija neko ēdis un arī pirms tam ilgu laiku bija izticis tikai ar mazumu. Bieži vien viņš noliecas, rāva bālās purva ogas, meta tās mutē, pasūkāja un norija. Purva oga ir drusciņa sēklu ūdeņainā apvalkā. Ūdens mutē izzūd, paliek ko sūkāt tikai cietās un rūgtās sēklas. Cilvēks zinaja, ka šīs ogas nav barojošas, tomēr pacietīgi tās sūkāja, jo cerība ir stiprāka par zināšanu un neņem vērā pieredzi.

Ap pulksten deviņiem viņš pret asu akmeni sadauzīja kājas īkšķi un aiz liela vājuma un pārguruma sagrīļojās un pakrita. Kādu laiku viņš nekustēdamies gulēja uz sāniem. Tad viņš atbrīvojās no saiņa siksnām un neveikli saslējās sēdus. Tumsa vēl nebija sabiezējusi, un vieglajā mijkrēslī viņš sāka taustīties pa klinšakmeņiem un plūkt sausu sūnu. Savācis veselu kaudzīti, viņš iededzināja ugunskuru — gruzdošu, dūmainu ugunskuru — un uzlika katliņa vārīties ūdeni.

Viņš atraisīja saini un vispirms saskaitīja sērkociņus. To bija sešdesmit septiņi. Lai būtu drošs, viņš pārskaitīja trīs reizes. Viņš sadalīja sērkociņus vairākās daļas, ietina pergamenta papīra un paslēpa vienu žūksnīti tukšajā tabakas makā, otru — aiz apdilušās cepures oderes un trešo zem krekla uz krūtīm. Kad tas bija izdarīts, viņu piepeši pārņēma paniskas bailes, viņš iztina sērkociņus un pārskaitīja no jauna. To bija tikpat, cik iepriekš, — sešdesmit septiņi.

Pēc tam viņš pie uguns izžavēja izmirkušos apavus. No mokasīniem bija palilaišas pāri tikai skrandas, no segas sašūtās zeķes vietām bija izdilušas cauras, un kajas bija noberztas līdz asinīm. Izmežģītā potīte pulsēja, un viņš to uzmanīgi aplūkoja. Tā bija satūkusi un tikpat resna ka celis. Viņš noplēsa garu strēmeli vienai no savām divām segām un cieši pārsēja potīti. Tad viņš noplēsa vēl dažas strēmeles un aptina sev ap kājām, tām vajadzēja aizstāt kā zeķes, tā mokasīnus. Beidzot viņš izdzēra karsto, kūpošo ūdeni, uzvilka pulksteni un ietinās segās.

Viņš gulēja kā nosists. Ap pusnakti uz īsu brīdi satumsa, un drīz atkal sāka aust gaisma. Saule uzlēca ziemeļaustrumos, pareizāk sakot — tanī pusē sāka vizēt ausma, pašu sauli klāja pelēki mākoņi.

Ap pulksten sešiem ceļa virs, mierīgi gulēdams uz muguras, pamodās. Viņš palūkojās augšup uz pelēkajām debesīm un sajuta izsalkumu. Pacēlies uz elkoņa, viņš pēkšņi izdzirda skaļu sprauslošanu un ieraudzīja lielu briedi, kas vēroja viņu bailēs un ziņkārē. Briedis atradās tikai kādu pāris desmit soļu attālumā, un vīrs tūliņ iedomājās brieža gaļas gabalu, kā tas cepas un čurkst pannā, pat sajuta tā garšu. Viņš neapzināti satvēra nepielādēto šauteni, notēmēja un nospieda gaili. Briedis nosprauslājās un lieliem lēcieniem, nagiem klaudzot un rībot, aizskrēja projām pa akmeņiem.

Vīrs izlamājās un aizsvieda šauteni. Celdamies augšā no zemes, viņš skaļi ievaidējās. Tas bija grūts un ilgs darbs. Viņa locītavas krakšķēja, kustēdamās it kā sarūsējušos gultņos, un katra to saliekšana vai izstiepšana prasīja milzīgu gribasspēku. Kad viņš beidzot piecēlās kājās, pagāja vēl krietns brīdis, lai pilnīgi izstieptos un ieņemtu cilvēkiem parasto taisno stāju.

Viņš uzkāpa nelielā paugurā un apskatījās apkārt. Ne- redzeja ne koku, ne krūmu, bija tikai pelēka sūnu jūra, kurā vietām pārmaiņu radīja pelēkas klintis, pelēkas lamas un pelēki strautiņi. Arī debesis bija pelekas. Sauie nebija redzama, un nebija arī ne mazāko zīmju, kur ta varētu atrasties. Cilvēks vairs nezināja, kur ir ziemeļi, un viņš bija aizmirsis, no kuras puses pagājušo nakti te atnācis. Tomēr viņš nebija pazaudējis ceļu. Viņš to zi- naja. Drīz būs «Mazo nūju zeme». Tai jābūt kaut kur pa kreisi, netālu — varbūt jau aiz nākamā zemā paugura.

Viņš atgriezās atpakaļ sakravāt savu saini tālākajam ceļam. Pārliecinājies, ka visi trīs sērkociņu žūksnīši ir savā vietā, viņš tos vairs nepārskaitīja, bet, ieraugot mazo, cieši piebāzto briežādas maisiņu, kļuva domīgs. Maisiņš nebija liels. To varēja apsegt ar abam plaukstām. Bet tas svēra piecpadsmit mārciņu, tikpat daudz, cik visas pārējās mantas, un tas viņam darīja raizes. Viņš atlika maisiņu sāņus un sāka kravāt citas lietas. Tad viņš apstājās, paskatījās uz cieši piebāzto briežādas maisiņu, airi pacēla to un pameta visapkārt izaicinošu skatienu, it kā tuksnesis gribētu atņemt viņam šo dārgumu. Kad beidzot viņš piecēlās kājās un grīļodamies sāka iet uz priekšu pretī jaunai dienai, briežādās maisiņš, satīts kopa ar citām mantām, gulēja viņam uz muguras^

Cilvēks pagriežas pa kreisi un gaja, šad un tad noliekdamies pēc ogam. Potīte tagad bija gluži stīva, viņš kliboja daudz stiprāk, bet sāpes kājā nebija nekas salīdzinājumā ar graizēm vēdera. Bada mokas kļuva arvien neciešamākas. Tās grauza un grauza, līdz viņš vairs nesaprata, kurp jāiet, lai nokļūtu «Mazo nūju zemē». Ogas neremdināja šīs graizes, io sīvums tikai kairināja mēli un aukslējas.

Cilvēks nonāca ieplakā, kur no akmeņiem un ciņiem, spārniem švīkstot, pacēlās sniega irbju bars. Tas kliedza «ķerr-ķerr-ķerr». Viņš sāka mest tām ar akmeņiem, bet nevienai netrāpīja. Tad viņš nolika saini zemē un sāka zagties tām klāt kā kaķis zvirbulim. Viņa bikses saplīsa uz asajiem akmeņiem, ievainotie ceļgali atstāja asiņainu sliedi, bet izsalkuma mokas lika aizmirst šīs sāpes. Viņš līda pa slapjajām sūnām, samērcēdams apģērbu un saldams, bet to nemaz nemanīja, tik ļoti viņu kratīja bada drudzis. Bet irbes, spārniem švīkstot, arvien izmuka viņa tvērienam, līdz beidzot viņam sāka likties, ka tās ar savu «ķerr-ķerr-ķerr» viņu izsmej, un viņš tās nolādēja un izmēdīja.

Reiz viņš uzdūrās irbei, kas laikam bija gulējusi. Viņš ieraudzīja to tikai tad, kad tā iedrāzās viņam taisni seja, izskrējusi no savas akmens slēptuves. Lai cik pēkšņi ta parādījās, viņš tvēra to, bet rokā viņam palika tikai trīs astes spalvas. Vērodams aizlidojam šo putnu, viņš sajuta pret to tādu naidu, it kā tas būtu nodarījis viņam briesmīgu ļaunumu. Tad viņš atgriezās un uzcēla plecos nesamo.

Ap pusdienas laiku viņš nokļuva ielejās vai ieplakās, kur dzīvnieku bija vēl vairāk. It kā ķircinādami viņu, šāviena attālumā pagāja garām pāris desmit briežu. Viņam uznāca neprātīga vēlēšanās dzīties tiem pakaļ, un viņš bija pārliecināts, ka tos panāks. Tad viņš ieraudzīja melnu lapsu ar sniega irbi zobos. Viņš iekliedzās. Tas bija briesmīgs kliedziens, bet izbiedētā lapsa, projām bēgdama, neizlaida irbi no zobiem.

Pievakarē viņš nonāca pie strauta, kas no kaļķiem bija pienaini balts un tecēja caur retiem niedrāja pudurišiem. Cieši satvēris niedri pie pašas saknes, viņš izvilka no zemes kaut ko līdzīgu sīpola asnam, ne lielāku par naglas galviņu. Sīpoliņš bija mīksts un garšīgi nokraukšķēja zobos. Taču šķiedras izrādījās cietas un tādas pašas ūdeņainas ka ogas, un tām nebija nekada sāta. Cilvēks nometa no pleciem saini un četrrāpus sāka līst pa niedrāju grauzdams un šmakstinādams, kā gremotājs dzīvnieks.

Viņš bija ļoti piekusis, un viņam gribējās atpūsties — apgulties un aizmigt, bet bads — tieši bads, nevis vēlēšanas nokļūt «Mazo nūju zemē» visu laiku dzina viņu uz priekšu. Viņš meklēja vardes peļķēs un kārpīja ar nagiem zemi, meklēdams tārpus, lai gan zināja, ka tik talu Ziemeļos nav ne tārpu, ne varžu.

Viņš veltīgi ieskatījas katrā peļķē, līdz beidzot, kad jau sāka austies mijkrēslis, vienā peļķē ieraudzīja grunduļa lieluma zivtiņu. Viņš iegremdēja ūdenī roku līdz plecam, bet zivs viņam izslīdēja. Tad viņš sāka to tvarstīt abām rokām un sacēla augšā dūņas. Aizrāvies viņš pakrita un samērcējās līdz jostas vietai. Ūdenc tā saduļķo- jās, ka zivi vairs nevarēja redzēt, un viņam vajadzēja gaidīt, līdz dūņas nosēžas.

Tad viņš atkal sāka ķert zivi un atkal saduļķoja ūdeni. Bet viņš nevarēja gaidīt. Atraisījis katliņu, viņš saka smelt ūdeni laukā no peļķes. Sākumā viņš smēla dedzīgi, aplaistīdams pats sevi un izliedams ūdeni tik tuvu, ka tas attecēja atpakaļ peļķē. Tad viņš sāka rīkoties uzmanīgāk, cenzdamies būt mierīgs, lai gan sirds dauzījas un rokas drebēja. Pēc pusstundas peļķe bija gandrīz sausa. Tās dibenā palika tikai lase ūdens. Bet zivs nebija. Viņš ieraudzīja starp akmeņiem slēptu spraugu, pa kuru tā bija ieslīdējusi citā — daudz lielākā lāmā, tik lielā, ka to nevarētu izsmelt ne diennakts laikā. Ja viņš būtu agrak pamanījis šo spraugu, tad būtu varējis aizsprostot to ar akmeni un zivs nebūtu viņam izbēgusi.

To iedomājoties, viņš saguma un noslīga uz miklās zemes. Viņš sāka klusu raudāt, tad rēkt, vērdamies nežēlīgajā tuksnesī, kas ieslēdza viņu kā lokā, un iigi nevarēja nomierināties, elsodams bez asarām.

Viņš sakūra ugunskuru, sasildījās, izdzerdams pāris krūzīšu karsta ūdens, un iekārtojās nakts dusai uz akmeņiem tāpat kā iepriekšējā naktī. Pirms apgulšanās viņš pārbaudīja, vai nav samirkuši sērkociņi, un uzvilka pulksteni. Segas bija miklas un lipīgas. Potīte sāpīgi pulsēja. Bet viņš sajuta tikai izsalkumu un trauslajā miegā sapņoja par svētkiem un dzīrēm un visdažādakā veidā pasniegtiem un sagatavotiem ēdieniem.

Cilvēks pamodās nosalis un slims. Saules nebija. Debesu un zemes pelēkums bija kļuvis biezāks un dziļāks. Puta skarbs vējš, un pakalnu galus jau klāja pirmais sniegs. Kamēr viņš iekūra uguni un uzvārīja ūdeni, gaiss it kā sabiezēja un kļuva balts. Sāka krist sniegs kopā ar lietu, un pārslas bija lielas un miklas. Sākumā tās izkusa, pieskardamās zemei, bet tad to sakrita arvien vairāk, zeme pārklājās ar baltu autu, uguns apdzisa un savāktās sūnas kļuva mitras.

Cilvēkam tā bija zīme, ka atkal jāņem sainis plecos un atkal jāmaldās uz priekšu nezināmā virzienā. Viņu jau vairs neinteresēja ne «Mazo nūju zeme», ne Bills, nedz arī noliktava zem apgāztās laivas pie Dižas upes. Par viņu valdīja tikai viens vārds: ēst! Būdams bez prāta aiz bada, viņš vairs nemeklēja ceļu, bet centās tikai turēties ieplakās. Viņš brida pa slapjo sniegu, sataustīja un rāva ūdeņainās purva ogas un vilka ārā niedres ar visām saknēm. Bet šī bezgaršīga barība neremdināja izsalkumu. Tad viņš atrada kaut kadu zāli ar skābu garšu un apēda visu, cik vien varēja dabūt, bet zāles nebija daudz, jo tā bija pieplakusi pie zemes un apsnigusi.

Tai naktī viņam nebija ne ugunskura, ne karsta ūdens, viņš ietinās segā, lai aizmirstos izsalkuša cilvēka nemierīgajā miegā. Sniegs pārvērtas aukstā lietu. Viņš bieži pamodās un juta, ka tas līst viņam sejā. Atausa diena — pelēka diena bez saules. Lietus bija mitējies. Izsalkums vairs nebija tik ass. Viņš vairs nespēja ilgoties pēc ēdiena. Cilvēks sajuta vēderā trulas, smagas sāpes, bet nepieversa tam uzmanību. Viņa domas darbojās lietišķāk, un viņš atkal sāka prātot par «Mazo nūju zemi» un pārtikās krājumu pie Dīzas upes.

Viņš saplēsa strēmelēs vienas segas paliekas, pārsēja līdz asinīm apdauzītās kājas, pārmainīja apsēju izmežģītajai potītei un sagatavojās ceļam. Kravadams saini, viņš ilgi noraudzījas uz cieši piebāzto briežādās maisiņu, tomēr paņēma to līdzi.

Sniegs lietū bija nokusis, tikai pakalnu gali vēl arvien bija balti. Parādījās saule, un cilvēkam izdevās noteikt debess puses, lai gan tagad viņš jau zināja, ka ir nomaldījies. Acīm redzot, iepriekšējo dienu klejojumi bija aizveduši viņu pārāk talu pa kreisi. Tagad viņš sāka tu- rēties vairāk pa labi, cenzdamies atkal iziet uz pareiza ceja.

Kaut ari bada sāpes vairs nebija tik stipras, cilvēks juta, ka ir zaudējis spēkus. Lasīdams ogas un niedru stiebrus, viņš bieži vien bija spiests apstaties un atpūsties. Mēle viņam izkalta un uztūka, un šķita pārklājusies maziem matiņiem; mutē bija rūgta garša. Visvairāk raižu darīja sirds. Viņš nepaguva paiet ne pāris desmit soļu, kad tā sāka savu nepielūdzamo tuk-tuk-tuk, tad apstājās un atkal pulsēja sāpīgi un paātrināti, viņam aptrūka elpas, apreiba galva un gandrīz zuda samaņa.

Ap dienas vidu viņš atrada lielā lāmā divus grunduļus. Lāmu nebija iespējams izsmelt, bet tagad viņš bija mierīgāks — un viņam izdevās tos noķert ar katliņu. Tie nebija garāki par viņa mazo pirkstiņu, bet viņš vairs nesajuta tik briesmīgu izsalkumu. Trulās sāpes vēderā bija kļuvušas vēl trulākās un vājākas, šķita, ka viņa vēders snauž. Viņš apēda zivis jēlas, piespiezdams sevi tās rūpīgi sakošļāt. Ēst viņam negribējās, viņš padevās tikai saprātam, kas teica, ka jāēd, lai dzīvotu.

Vakarā viņš noķēra vēl trīs grunduļus, divus apēda, bet trešo atstāja brokastīm. Saule izžāvēja retos sūnājus, un viņš sasildījās ar uzvārītu ūdeni. Tai dienā viņš no- gaja tikai kādas desmit jūdzes, bet nākamajā, iedams tikai tad, kad ļāva sirds, ne vairak kā piecas. Vēders vairs nesāpēja. Tas bija it kā iemidzis. Cilvēks tagad atradās galīgi nepazīstamā apvidū, briežus te gadījās sastapt arvien biežāk, bet tapat arī vilkus. Klajumā nereti atskanēja to kaucieni, un reiz viņš redzēja trīs vilkus pārskrienam sev par ceļu.

Vēl viena nakts. Rītā, beidzot nācis pie prāta, viņš atraisīja siksniņu, kas savilka cieši piebāzto maisiņu. No maisiņa izbira graudainas zelta smiltis un daži tīrradņi. Cilvēks sadalīja zeltu apmēram divās daļās, vienu, ietinis segas gabalā, paslēpa zem lielāka akmens, otru atbēra atpakaļ maisiņā. Vienīgo atlikušo segu viņš sāka izmantot kāju autiem. No šautenes viņš negribēja šķirties, slēptuvē pie Dīzas upes taču glabājas patronas.

Diena bija miglaina, un šai dienā atkal pamodās izsalkums. Cilvēks bija kļuvis ļoti vārgs, un viņam tā reiba galva, ka brīžiem viņš nekā neredzēja. Tagad jau viņš visu laiku klupa un krita, un reiz paklupdams gandrīz uzkrita virsū sniega irbes ligzdai. Tur gulēja Četri tikko izšķīlušies putnēni — mazi, trīsoši dzīvības kamoltiņi, neviens nebija lielāks par kumosu. Viņš kāri apēda tos, dzīvus iebāzdams mutē, un tie kraukšķēja viņam zobos kā olas čaumala. Irbju māte, skaļi klaigādama, lidoja apkart. Viņš mēģināja iesist tai ar šautenes laidi, bet tā izvairījās. Viņš apmētāja putnu ar akmeņiem, un viņam laimējās pārsist tam spārnu, irbe aizspurdza projām, ;pa skriedamas un vilkdama pa zemi ievainoto spārnu, bet cilvēks nepārstāja to vajāt.

Putnēni bija tikai iekairinājuši viņa ēstgribu. Neveikli lēkadams un klibodams ar sāpošo kāju, viņš meta irbei ar akmeņiem un šad tad aizsmacis iekliedzās; tad viņš atkal lēkāja un kliboja klusēdams, pacietīgi un īgni pieceldamies pēc katra kritiena vai arī berzēdams ar roku acis, kad uzmācās reibonis.

Vajādams irbi, viņš nokļuva purvainā ieplakā un tur uzdūrās cilvēka pēdām mitrajā sūnā. Tās nebija viņa — tām vajadzēja būt Bilia pēdām. Bet viņš nevarēja apstāties, jo irbe bēga arvien tālāk. Vispirms viņš gribēja noķert putnu, tad atgriezties un izpētīt pēdas.

Viņš nogurdināja irbi, bet ari pats nogura. Putns, smagi elpodams, gulēja uz sāniem. Viņš, smagi elpodams, gulēja tapat uz sāniem apmēram desmit soļus no ta un ne- speja līdz tam aizrapties. Bet, kad viņš bija atpūties, arī putns bija atpūties un aizspurdza no viņa kāri izstieptās rokas. Vajāšana atjaunojās. Uznāca nakts, un tā izglāba putnu. Grīļodamies aiz noguruma, cilvēks nokrita uz mutes un ievainoja sev vaigu. Sainis, kā arvien, bija viņam uz muguras. Viņš ilgi gulēja nepakustēdamies, tad pagriezās uz sāniem, uzvilka pulksteni un nogulēja tā līdz rītam.

Vēl viena miglaina diena. Puse pēdējās segas jau bija izlietota kāju autiem. Viņam vairs neizdevās atrast Billa pēdas. Bet tas jau bija vienalga. Bads neatlaidīgi dzina viņu uz priekšu. Vai tiešām — vai tiešām arī Biils būtu apmaldījies? Ap pusdienas laiku sainis kļuva neizturami smags. Viņš atkal sadalīja zeltu, šoreiz pusi izbērdams vienkārši zemē. Pēcpusdienā viņš aizsvieda projām arī visu pārējo, atstādams sev tikai gabalu segas, katliņu un šauteni.

Viņu sāka mocīt halucinācijas. Pēkšņi viņam likās, ka palikusi viena patrona. Tā ir stobrā, viņš tikai nav to pamanījis. Tai pašā laikā viņš skaidri zinaja, ka šautene ir tukša. Bet halucinācija joprojām viņu mocīja. Vairākas stundas viņš cīnījās ar to, tad apskatīja ieroci un pārliecinājās, ka tas nav pieladets. Vilšanās bija tik rūgta, it kā viņš patiešām būtu cerējis stobrā atrast patronu.

Kādu pusstundu viņš ar pūlēm turpināja savu ceļu, bet tad halucinācija atkārtojās. Viņš atkal cīnījās ar to, bet tā tomēr atgriezās, un, lai pārliecinātu sevi, viņam atkal vajadzēja apskatīt šauteni. Brīžiem viņa domas aizklīda kaut kur tālu, un viņš turpināja čāpot kā automāts, bet viņa smadzenēs kā tārpi grauzās dīvaini redzējumi un untumainas iedomas. Taču tas nevilkās ilgi, jo bada mokas viņu atgrieza īstenībā. Reiz viņam pēkšņi lika atjēgties skats, no kura viņš gandrīz zaudēja samaņu. Viņš sagrīļojās un sašūpojās kā piedzēries, visiem spēkiem pūlēdamies nepakrist. Viņa priekšā stāvēja zirgs. Zirgs! Viņš neticēja pats savām acīm, jo tas apmiglojās un tajās sāka lēkāt gaismas punktiņi. Viņš nikni izberzēja acis, lai aizdzītu rēgu, un ieraudzīja nevis zirgu, bet lielu, brūnu lāci. Zvērs aplūkoja viņu naidīgā ziņkārē.

Cilvēks jau gandrīz pacēla šauteni pie pleca, bet tad atjēdzas. Viņš to nolaida un izvilka no zīlēm izrakstītas maksts mednieku nazi. Viņa priekšā bija gaļa — dzīvība. Viņš pārvilka ar īkšķi naža asmenim. Tas bija ass. Arī smaile bija asa. Viņš gribēja mesties uz laci un to nogalināt. Taču sirds brīdinoši sāka dauzīties tuk-luk-tuk, tad it kā palecas uz augšu un sīki ietrīsējās, pieri sāka žņaugt it kā dzelzs stīpa — un apziņa apmiglojās.

Izmisuma drosmi nomainīja baiļu viļņi. Kas būs, ja lācis viņam uzbruks šai vājuma brīdī? Viņš saslējās visā augumā, cieši sažņaudza nazi un raudzījās lācim acīs. Lācis neveikli panācās uz priekšu pāris soļu, pacēlās uz pakaļkājām un nedroši ierēcās. Ja cilvēks mestos bēgt, tas dzītos viņam pakaļ. Bet cilvēks nebēga. Cilvēku pārņēma izmisuma drosme. Arī viņš mežonīgi un briesmīgi ierēcās, ļaudams vaļu bailēm, kas nav šķiramas no dzīvības un cieši savijas ar pašām tās saknēm.

Draudoši rēkdams, lācis atkāpās, izbijies no noslēpumaina radījuma, kas stāvēja saslējies un nekā nebaidījas. Bet cilvēks nekustējās. Viņš stāvēja kā sastindzis, līdz briesmas bija garam, tad sāka drebēt kā drudzī un nokrita slapjajās sūnās.

Saņēmies viņš gāja tālāk, izjuzdams jaunas bailes. Tagad viņam nebija bail, ka varētu nomirt aiz barības trūkuma, viņš baidījās no varmācīgas nāves, pirms bads butu notrulinājis viņa pēdējo tieksmi saglabāt dzīvību. Te bija vilki. No visām pusēm šai drūmajā tuksnesī atskanēja io kaucieni, kas pat gaisu ap viņu pārvērta dzīvos draudos, tik jūtamos, ka viņš neviļus pacēla rokas, atstumdams tos no sevis, it kā tie būtu vēja izplestas teltenes sienas.

Vilki šad tad pa diviem vai trim pārskrēja viņam pār ceļu. Bet tie turējās attālu. To nebija daudz, un pie tam tie vajāja briežus, kas neizrādīja pretestību, kamēr no šā divkājainā radījuma varēja sagaidīt, ka tas sāks kost un skrāpēties.

Pievakarē viņš uzdūrās izmētātiem kauliem, jo vilkiem bija laimējies uzbrukt laupījumam. Pēc atliekām varēja spriest, ka tas bija bijis jauns briedis, kurš pirms stundas vēl dzīvības pilns līksmi maurojis un draiskojies. Cilvēks aplūkoja tīri apgrauztos, gludos, bet vēl sārtenos kaulus, kuru šūnās vēl sila dzīvība. Vai iespējams, ka šās dienas beigās arī no viņa paliks pāri tikai kauli? Vai tāda ir dzīve? Niecīga un iznīcīga. Un tikai tā sagadā sāpes. Nāvē nav ciešanu. Nomirt — ir tikpat kā aizmigt. Nāve ir beigas, miers. Bet kāpēc tad viņam negribas mirt?

Cilvēks tomēr neprātoja ilgi. Viņš pietupās sūnās, pacēla kaulu pie mutes un sāka sūkāt no tā dzīvības paliekas, kas vēl krāsoja to bālgani sārtu. Saldā gaļas garša, smalka un tikko uztverama kā tāla atmiņa, darīja viņu vai traku. Viņš saspieda žokļus ap kaulu un sāka grauzt. Reizēm lūza kauls, reizēm viņa zobi. Tad viņš sāka dauzīt kaulus ar akmeņiem, sasmalcināt un rīt tos. Steigā sitieni trāpīja viņam arī pa pirkstiem, un tomēr viņš brīdi pat pabrīnījās, ka tie neko daudz nesāp, kad tiem trāpa akmens.

Pienāca briesmīgas dienas — sniegainas un lietainas. Cilvēks vairs neapjauta, kad apstājās pārnakšņot, kad dodas ceļā. Viņš gāja kā nakti, tā dienu. Atpūtās tur, kur nokrita. bet, kad dziestošā dzīvība uzliesmoja un dega viņā mazliet gaišāk, rāpās uz priekšu. Viņš necīnījās vairs kā saprātīgs radījums. Viņu dzina uz priekšu pati dzīvība, kas negribēja mirt. Cilvēks nejuta ciešanu. Viņa nervi bija notruluši, aprimuši, bet smadzenes bija pilnas dīvainām vīzijām un jaukiem sapņiem.

Viņš nebeidza sūkāt un košļāt sadrumstalotos kaulus, kurus visus līdz pēdējam bija salasījis un paņēmis līdzi. Viņš vairs nekāpa pakalnos, bet neapzināti gāja uz priekšu gar lielu upi, kas plūda pa plašu un lēzenu ieleju. Viņa acis neredzēja ne šo upi, nedz ieleju. Viņu apņēma tikai vīzijas. Viņa dvēsele un miesa gaja vai rāpās uz priekšu viena otrai līdzās un tomēr savrup — tik vārga bija saite, kas tās saistīja.

Viņš pamodās ar pilnu apziņu, gulēdams uz muguras klinšakmeņos. Saule spīdēja spoži un silti. No tālienes atskanēja jauno briežu maurošana. Viņš neskaidri atcerējās lietu, sniegu un vēju, bet nezināja, cik ilgi vētra bija viņu šaustījusi — divas dienas vai divas nedējas.

Kādu brīdi viņš gulēja nepakustēdamies, un labdarīgā saule izlēja pār viņu savus starus un sasildīja viņa nožēlojamo ķermeni. Skaista diena, viņš nodomāja. Varbūt izdosies noteikt, kur viņš atrodas. Ar lielām mokām viņš pavēlās uz sāniem. Leja gausi plūda plata upe. Viņš to nepazina. Viņš vienaldzīgi vēroja tās plūdumu, redzēja, ka tā izliecas starp kailiem un vienmuļiem pakalniem, kailākiem, vienmuļākiem un zemākiem par tiem, kurus bija sastapis līdz šim. Lēni, domīgi, vienaldzīgi un gandrīz bez kādas sevišķas intereses viņš vēroja svešās upes straumi un piepeši ieraudzīja, ka ta ieplūst gaišā un mirdzošā jūra. Bet arī tas viņu nesatrauca. Dīvaini, viņš nodomaja, vai ta ir mirāža vai sapņu vīzija? Drīzāk gan sapņu vīzija, slimīgas fantazijas auglis. Šī pārliecība viņam nostiprinājās vēl ciešāk, kad viņš ieraudzīja kuģi, kas bija noenkurojies mirdzošajā jūrā. Mirkli viņš aizvēra acis, tad atkal tās atvēra. Savadi, cik šis sapnis neatlaidīgs! Bet kas gan te savāds? Viņš taču labi zināja, ka šo klajumu vidū nav ne jūras, nedz kuģu — tāpat kā viņa šautenē nav patronu.

Cilvēks izdzirda aiz sevis šņākoņu — apslāpētu gār- dzienu vai klepu. Ļoti lēnam, juzdams briesmīgu vājumu un stingumu visā ķermenī, viņš pagriezās uz otriem sāniem. Tuvumā nekas nebija redzams, bet viņš sāka pacietīgi gaidīt. Atkal atskanēja šņākoņa un klepus, un tad tikko desmit soļu attālumā starp diviem robainiem akmeņiem viņš ieraudzīja vilka pelēko galvu. Tā ausis nebija tik smaili saslietas kā parasti vilkiem, acis bija nespodras un asinīm pieplūdušas, galva šķita gurdi un nevarīgi nokārta. Zvērs visu laiku blisināja acis spilgtajā gaismā. Tas, acīm redzot, bija slims. Kad cilvēks paskatījās, vilks atkal iegārdzās un ieklepojās.

Tas vismaz ir kaut kas īsts, cilvēks nodomāja un atkal pagriezās atpakaļ, lai redzētu pasauii, ko viņam līdz šim bija aizklājušas sapņu vīzijas. Bet jūra vēl arvien tāpat mirdzēja tālumā — un kuģis bija skaidri saredzams. Varbūt tomēr arī tas ir īsts? Viņš aizvēra acis, ilgi domāja un beidzot saprata visu. Viņš bija gājis uz ziemeļaustrumiem, attālinādamies no Dīzas upes, uz Kopcrmainas ieleju. Šī platā un lēnā upe ir Kopermaina. Šī mirdzošā jūra — Ziemeļu Ledus okeāns. Šis kuģis ir valzivju mednieku kuģis, kas no Mekenzijas grīvas devies uz austrumiem, tālu uz austrumiem un stāv noenkurojies Kronēšanas līcī. Viņš atcerējās Hudzona līča sabiedrības karti, ko bija redzējis pirms krietna laika, un tagad viss viņam kļuva skaidrs un saprotams.

Cilvēks piecēlās sēdus un sāka domāt, ko vispirms iesākt. No segas pagatavotie tinamie bija noplīsuši un viņa satūkušās kājas nobrāztas jēlas. Pēdējā sega bija izlietota. Šautene un nazis bija pazuduši. Arī cepuri viņš bija kaut kur pazaudējis un līdz ar to sērkociņus, kas bija aizbāzti aiz oderes, bet sērkociņi uz krūtīm, ietīti pergamenta papīrā un paslēpti tabakas makā, bija saglabāju- šies un sausi. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit un tikšķēja. Acīm redzot, viņš arvien bija to uzvilcis.

Cilvēks bija mierīgs un pie pilnas apziņas. Lai arī novājējis līdz pēdējam, tomēr viņš sāpes nejuta. Nebija arī izsalkuma. Viņam pat negribējās domāt par ēdienu, un visu, ko viņš darīja, to darīja aiz prāta apsvērumiem. Viņš noplēsa līdz ceļgaliem abus bikšu stilbus un apsēja ar tiem kāju pēdas. Katliņš viņam, kā par brīnumu, bija saglabājies. Vajadzēja iedzert karstu ūdeni, pirms sāka ceļu uz kuģi, ļoti grūtu ceļu, tik daudz viņš saprata.

Viņa kustības bija lēnas. Viņš trīcēja kā paralītiķis. Gribēdams saplūkt sausas sūnas, viņš pārliecinājās, ka nevar piecelties kājās. Veltīgi izmēģinājies, sāka vilkties četrrāpus. Reiz viņš nokļuva pavisam tuvu slimajam vilkam. Tas negribot pakāpās atpakaļ, laizīdams žokļus ar mēli, ko tikko varēja pakustināt. Cilvēks ievēroja, ka mēlei nebija parastais veselīgais sarkanums, tā bija dzel- tcni brūna un šķita pārklāta ar biezām, pa pusei sakaltušām gļotām.

Padzēries karstu ūdeni, viņš juta sevī pietiekami daudz spēka, lai pieceltos kājās un pat ietu, cik labi vien mirējs spēj staigāt. Gandrīz ik mirkli viņam vajadzēja apstāties un atpūsties. Cilvēks gāja gurdiem un nedrošiem soļiem, un tādiem pašiem gurdiem un nedrošiem soļiem viņam pa pēdām sekoja vilks; kad pienāca nakts un mirdzošā jūra iegrima tumsā, cilvēks bija ticis krastam tuvāk ne vairāk par četrām jūdzēm.

Visu nakti viņš dzirdēja klepojam slimo vilku un šad tad briežu maurošanu. Visapkārt bija dzīvība, spēka un veselības pilna dzīvība, un viņš zināja, ka slimais vilks nāk viņam pa pēdām cerībā, ka cilvēks nomirs pirmais. No rīta, atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka vilks raugās viņā skumīgi un kāri. Tas bija pieplacis pie zemes, iemiedzis asti kājstarpi, kā nožēlojams un padzīts suns. Tas drebēja aukstajā rīta vējā un žēli atņirdza zobus, kad cilvēks uzrunāja to aizsmakušā čukstā.

Uzlēca spoža saule, un visu rīta cēlienu cilvēks klupdams un krizdams gāja mirdzošās jūras un kuģa virzienā. Laiks bija jauks. Bija iestājusies īsā atvasara, kā tas šai apvidū parasts. Tā varēja ilgt nedēļu, varēja izbeigties rīt vai parīt.

Pēcpusdienā viņš uzdūrās pēdām. Tās bija cilvēka pēdas, kas nebija gājis, bet līdis četrrāpus. Viņam iešāvās prātā, ka tas varētu būt bijis Bills, bet šī doma nesatrauca viņa trulo vienaldzību. Viņā vairs nebija ziņkāres. Viņam bija zudusi katra spēja reaģēt uz iespaidiem. Viņš vairs nejuta sāpju. Vēders un nervi bija iemiguši. Viņu dzina uz priekšu tikai dzīvības dziņa. Viņš bija ļoti piekusis, bet dzīvība viņā negribēja dzist. Un tāpēc, ka tā negribēja dzist, viņš vēl arvien ēda purva ogas un grunduļus, dzēra karsto ūdeni un neizlaida no acīm slimo vilku.

Viņš gāja pa otra cilvēka pēdām un drīz vien ieraudzīja viņa ceļa galu — dažus nesen apgrauztus kaulus mitrajā sūnā, kurā vēl bija palikušas vilku ķetnu pēdas. Turpat mētājās cieši piebāzts briežādas maisiņš — tāds pats, kāds bija viņam, tikai asu zobu apgrauzts. Viņš pacēla šo maisiņu, lai gan tāds smagums bija gandrīz par lielu viņa vārgajiem pirkstiem. Tātad Bills līdz pašām beigām nebija šķīries no tā. Ha-ha! Viņš var pasmieties par Billu.

Viņš paliks dzīvs un paņems maisiņu līdzi uz kuģa, kas stāv vizošajā jūrā. Viņa smiekli skanēja aizsmakuši un baigi kā kraukļa ķērciens, un slimais vilks pievienojās viņam, žēli iekaukdamies. Cilvēks pēkšņi apklusa. Kā gan viņš var smieties par Billu, ja tas ir Bills, ja šie tīrie, balt- sārtie kauli ir viss, kas palicis no Billa?

Viņš novērsās. Lai arī Bills bija viņu pametis, viņš neņems tā zeltu un nesūkās tā kaulus. Bills droši vien nevilcinātos to darīt, ja būtu noticis otrādi, viņš, tālāk klibodams, prātoja.

Cilvēks nonāca pie kādas lāmas un, noliecies paskatīties, vai tanī nav grunduļu, kā dzelts atrāva atpakaļ galvu. Viņš bija ieraudzījis ūdenī savu atspulgu. Skats bija tik briesmīgs, ka atmodināja notrulināto apziņu un viņš ilgāku laiku jutās satriekts. Lāmā peldēja trīs grunduļi, bet tā bija par lielu, lai to izsmeltu. Kādu brīdi velti nopūlējies noķert zivis ar katliņu, cilvēks atteicās no šā nodoma. Viņš baidījās, ka aiz vājuma iekritīs ūdenī un noslīks. Aiz šā paša iemesla viņš neriskēja laisties pa upi jāteniski uz kāda no baļķiem, kuru smilšu sērēs bija tik daudz.

Sai dienā cilvēks samazināja atstatumu starp sevi un kuģi par trim jūdzēm, nākamajā — par divām, jo tagad viņš līda četrrāpus, tāpat kā bija līdis Bills. Piektās dienas beigās kuģis vēl arvien atradās septiņu jūdžu atta- lumā no viņa, bet viņš vairs nespēja noiet ne jūdzi dienā. Atvasara vēl arvien pieturējās, un cilvēks vēl arvien ra- poja uz priekšu, brīžiem zaudēdams samaņu, bet aiz viņa visu laiku klepoja un gārdza slimais vilks. Ceļgali, tāpat kā kāju pēdas, cilvēkam asiņoja, un, lai gan viņš tos bija aptinis ar krekla strēmelēm, sūnās un uz akmeņiem aiz viņa stiepās asiņaina sliede. Reiz atskatījies viņš redzēja, ka vilks kāri laiza šo asiņaino sliedi, un skaidri sev iztēlojās, kāds gals viņu gaida, ja tikai — ja tikai viņš pats nenogalinās vilku. Tad sākās drūmākā traģēdija cīņā par eksistenci, kāda jebkad risinājusies, — slimais cilvēks, kas rāpoja uz priekšu, slimais vilks, kas kliboja viņam nopakaļ, divi pusdzīvi radījumi, vilkās pa tuksnesīgo klajumu, uzglūnēdami viens otram.

Ja vilks būtu vesels, cilvēks samierinātos ar savu likteni, bet viņam riebās domāt, ka viņu aprīs šis pretīgais, pussprāgušais radījums. Viņš vēl spēja sajust riebumu. Tad viņa apziņa atkal aptumšojās un viņš nonāca halucināciju varā, bet skaidras apziņas brīži kļuva arvien retāki un retāki.

Viņš atmodās no nemaņas, juzdams kādu gārdzoši elpojam pie pašas auss. Vilks neveikli atlēca atpakaļ un pakrita aiz nespēka. Tas bija smieklīgi, bet cilvēks nesmējās. Viņam nebija arī bail. Viņš jau bija pārkāpis visu cilvēcisko sajūtu robežas. Bet viņa apziņa uz mirkli apskaidrojās, un viņš gulēdams sakārtoja domas. Līdz kuģim bija atlikušas vairs tikai četras jūdzes. Izberzējis aizmiglotās acis, viņš gluži skaidri saskatīja kuģi, un vēl viņš ieraudzīja mazu laivu ar baltu buru, kas traucās pa mirdzošo jūru. Bet viņam vairs nenorāpot šīs četras jūdzes. Viņš to apzinājās un vairs neuztraucās. Viņam nenorāpot pat ce- turtdaļjūdzi. Un tomēr viņš gribēja dzīvot. Pēc visa pārciestā nebija nekādas jēgas nomirt. Liktenis prasīja no viņa pārāk daudz. Pat mirstot viņš cīnījās ar nāvi. Var būt, ka tas bija neprāts, bet, atrazdamies jau nāves skavās, cilvēks izaicināja to un turpināja cīņu.

Viņš aizvēra acis un ārkārtīgi piesardzīgi sagatavojās. Viņš negribēja padoties smacējošajai nemaņai, kas gluži kā paisums piepildīja visus viņa būtnes dziļumus. Šī nāvējošā nemaņa līdzinājās jūras vilnim, kas uzplūda atkal un atkal, pamazām izdzēsdams viņa apziņu. Brīžiem viņš jau gandrīz nogrima, gurdi peldēdams šai aizmirstībā, taču. kaut kāda nesaprotama spēka pamudināts, atrada sevī jaunas gribas drumstalas un uzpeldēja virspusē.

Cilvēks nekustēdamies gulēja uz muguras un dzirdēja, kā palēnām arvien tuvāk un tuvāk nāca slimā vilka gārdzošā ieelpa un izelpa. Laiks vilkās bezgalīgi, bet cilvēks nekustējās. Vilka elpa bija jau pie pašas auss. Raupjā un sausā mēle kā smilšpapīrs noberza viņam vaigu. Viņš aši izstiepa abas rokas, mazākais, gribēja izstiept. Pirksti saliecās kā ķetnas, bet satvēra tikai gaisu. Ātrumam un noteiktībai ir vajadzīgs spēks, bet viņam tā nebija.

Vilka pacietība bija briesmīga. Cilvēka pacietība bija ne mazāk briesmīga. Veselu pusi dienas viņš nogulēja nepakustēdamies, baidīdamies zaudēt samaņu un uzmanīdams katru tā radījuma kustību, kurš gribēja viņu apēst un ar kuru viņš pats gribēja remdēt savu izsalkumu. Viņam arvien uzplūda aizmirstības viļņi un rādījās gari sapņi, bet kā miegā, ta nomoda viņš gaidīja, ka tūliņ izdzirdēs gārdzošo elpu un jutīs raupjās mēles pieskārienu.

Vilka elpu viņš nedzirdēja, bet atkal kadu sapni iztraucēja mēles pieskāriens rokai. Viņš nogaidīja. Vilka ilkņi saspieda roku sākumā vieglāk, tad spēcīgāk. Vilks pēdējiem spēkiem centās iespiest zobus gaļā, ko tik ilgi bija gaidījis. Bet arī cilvēks bija gaidījis ilgi, un viņa izmocītā roka sažņaudza vilka žokļus. Un, kamēr vilks bezspēcīgi pretojās, bet cilvēka pirksti tikpat bezspēcīgi žņaudza tā žokļus, vilka kaklu aptvēra viņa otra roka. Piecas minūtes vēlāk cilvēks ar visu savu smagumu uzvēlās vilkam. Cilvēka rokām trūka spēka, lai vilku nožņaugtu, bet viņa seja piespiedās pie vilka kakla un mute bija pilna spalvām. Pagāja vēl pusstunda, un cilvēks juta kaklā ieplūstam kaut ko siltu. Sajūta nebija patīkama, it kā viņam iekšā ar varu lietu izkausētu svinu, bet viņš piespieda sevi to norīt. Pēc tam cilvēks apvēlās uz muguras un aizmiga.

Uz valzivju mednieku kuģa «Bedford» atradās vairāki zinātniskās ekspedīcijas dalībnieki. Viņi no klāja pamanīja krastmalā kādu dīvainu radījumu. Tas virzījās pa pludmali uz jūru. Viņi nevarēja noteikt, kas tas tāds ir, un, būdami zinātņu vīri, nolaida ūdenī laivu un devās uz krastu. Viņi ieraudzīja dzīvu būtni, ko grūti bija nosaukt par cilvēku. Sis radījums neko neredzēja un neko nesaprata. Viņš locījās pa zemi kā dīvains tārps. Viņa pūles lielāko tiesu bija veltīgas, bet neatlaidīgas, viņš grozījās un vijās, un pavirzījās uz priekšu varbūt kādus pāris desmit soļus stundā.

Pēc trim nedēļām, gulēdams uz lāviņas valzivju mednieku kuģī «Bedford» un pārplūzdaims asarām, cilvēks pastāstīja, kas viņš tāds un ko viņam vajadzējis pārdzīvot. Viņš kaut ko nesakarīgi šļupstēja arī par savu māti, saulaino Kaliforniju un ziediem apvītu mājiņu apelsīnu birzī.

Pagāja dažas dienas, un viņš jau sēdēja pie galda kopā ar zinātniskās ekspedīcijas dalībniekiem un kuģa virsniekiem. Ar acīm viņš aprija uz galda noliktos daudzos ēdienus, nemierīgi vērodams, kā tie pazūd citu mutēs, un viņa sejā parādījās dziļš žēlums. Viņš bija pie pilna prata, bet ēdienu reizēs neieredzēja galda biedrus. Viņu vajāja bailes, ka barības pietrūks. Viņš iztaujāja pavāru, jungu un kuģa kapteini par kuģa pārtikas rezervēm. Tie neskaitāmas reizes nomierināja viņu, bet viņš neticēja un veikli iemanījās noliktavā, lai pārliecinātos pats savām acīm.

Tad visi ievēroja, ka šis cilvēks briest. Diendienā viņš kļuva pilnīgāks. Zinātnieki kratīja galvas un izteica dažādus minējumus. Viņi ierobežoja vīram ēdienu, tomēr viņš pamatīgi uzbilda, it īpaši jostas vieta.

Jūrnieki smīnēja. Viņi zināja, kāpēc tas tā. Un, kad zinātnieki sāka cilvēku novērot, arī viņiem viss kļuva skaidrs. Viņi redzēja cilvēku pēc brokastīm aizzogamies prom un kā ubagu ar izstieptu roku tuvojamies kādam jūrniekam. Jūrnieks pasmīnēja un iedeva viņam sausiņu. Cilvēks kāri satvēra to kā skopulis zeltu un paslēpa azotē. Tādas pašas žēlastības dāvanas viņš dabūja arī no pārējiem smīnošajiem jūrniekiem.

Zinātnieki izturējās taktiski. Viņi neko neteica, tikai slepus apskatīja viņa lāviņu. Tā bija pilna ar sausiņiem. Ar sausiņiem bija piebāzts arī matracis. Sausiņi rēgojās katrā kaktā un šķirbā. Bet cilvēks bija gluži pie pilna prāta. Viņš nodrošinājās, lai atkal nebūtu jābadojas, — tas bija viss. Zinātnieki nosprieda, ka tas pāries. Un tas patiešām pārgaja, pirms vēl valzivju mednieku kuģis noenkurojās Sanfrancisko osta.

BRŪNIS VILKS

Viņa iegāja atpakaļ mājā, lai uzvilktu galošas, jo zāle vēl mirka rasā, un, iznākusi ārā, redzēja, ka vīrs, viņu gaidīdams, iegrimis plaukstoša mandeļkoka ziedpumpura apbrīnošanā. Viņa meklējot pārlaida skatienu pār augsto zāli starp augļu kokiem.

—   Kur Vilks? — viņa jautaja.

—   Nupat vēl bija tepat, — Volts Irvins sacīja, atraudams skatienu no plaukstošā zieda poētiskā brīnuma, un arī sāka lūkoties visapkārt. — Vēl tikko redzēju viņu dzenamies pakaļ trusim.

—   Vilk! Vilk! Surp, sunīt! — viņa sauca, kad viņi izgāja no augļu dārza un devās tālāk pa taku, kura caur gaiļpiešu džungļiem veda uz ciema ceļu.

Irvins iebāza mutē abu roku mazo pirkstiņu un, papildinot viņas saukšanu, spalgi iesvilpās.

Viņa ātri aizspieda ausis un neiecietīgi saviebās.

—  Ak šausmas! Tu esi liriski noskaņots dzejnieks ar tik smalku jušanu un nezin ko, bet tik nejēdzīgi svilp. Man pārplīsīs bungādiņa. Tu jau svilp trakāk par…

—   Orfeju.

—   Es gan gribēju teikt — ielas puiku, — viņa pārmetoši pabeidza teikumu.

—   Poēzija cilvēku nekavē būt praktiskam — vismaz mani ne. Es neesmu no tiem badmirām dzejniekiem, kas nespēj savas dzejas pērles pārdot žurnāliem.

Viņš piepūtās tēlotā pašapziņā.

—   Es neesmu pažobeļu dziedonis vai par lētu naudu nolīgts trallinātājs balles zālēs. Un kādēļ? Tādēļ, ka esmu praktisks. Mana dzeja nav tik nabadzīga, ka par to pretī nevarētu iegūt drošu vērtību, teiksim, puķēs slīgstošu kotedžu, burvīgu ziedu pļavu kalnos, priedulāju, augļu dārzu ar trīsdesmit septiņiem kokiem, vienu garu upenāju rindu un divām īsām zemeņu dobēm, nemaz jau nerunājot par ceturtdaļjūdzi burbuļojoša strauta. Es, mīļā Medža, tirgojos ar skaistumu, pārdodu dziesmu un iekasēju lietderīgas vērtības. Es nodziedu dziesmu un ar žurnālu palīdzību pārvēršu to par vakarvēja elpu, kas šalko mūsu priežu silā, par čalojošu strautu, kas burzguļodams plūst pār apsūnojušiem akmeņiem un atbalso manī jaunu dziesmu, kura tomēr ir tā pati vecā, tikai brīnumaini — hm — pārvērtusies.

—   Kaut visas tavu dziesmu pārvērtības būtu tik veiksmīgas! — viņa smiedamās atteica.

—   Nosauc vienu, kura nebūtu tāda!

—  Abi jaukie soneti, kas pārvērtās par sliktāko govi visā apkaimē.

—   Govs bija skaista … — viņš gribēja aizstāvēties.

—   Tikai nedeva pienu, — Medža viņu pārtrauca.

—   Bet skaista tā tomēr bija, — viņš neatlaidās.

—   Sajā gadījumā skaistais ar lietderīgo nekādi nebija apvienojams, — vina atbildēja. — Bet redzi, Vilks arī ir klāt.

No brikšņiem apauguša pakalna atskanēja lūstošu zaru troksnis, un tad pēdas četrdesmit virs viņiem klints stāvās nokares virsotnē parādījās Vilka galva un pleci. Viņš stāvēja, stingri atspēries, un ar priekšķepām izkustināja oli; izslietām ausīm un vērīgām acīm viņš sekoja akmens lidojumam, līdz tas nokrita viņiem pie kājām. Tad viņš palūkojās uz saimniekiem un, muti iepletis, smēja pār visu purnu.

—  Vilk! Vilciņ! — vīrietis un sieviete vienā balsī uzsauca sunim. — Mījais Vilk!

Izdzirdis saucienu, suns atglauda ausis un pastiepa galvu uz priekšu, it kā ļaudamies neredzamas rokas glāstām.

Viņi noskatījās, kā Vilks, atmuguriski kāpdamies, pazuda biezoknī, un gāja tālāk. Pēc dažām minūtēm ceļa līkumā, kur kalns nebija tik stāvs, suns viņiem piebiedrojās, saceldams ap sevi veselu sīku oļu un putekļu lavīnu. Suns nebija sevišķi pieglaudīgs. Vīrietis viņam papliķēja pa muguru un paberzēja ausis, sieviete viņu apmīļoja mazliet maigāk un ilgāk, un Vilks aizdrāzās pa celiņu viņiem pa priekšu, slīdēdams viegli un ātri, īsta vilka gaita.

Pēc ķermeņa veidojuma un spalvojuma tas bija īsts, liels meža vilks; tikai spalvas krāsa un plankumi noliedza izcelsmi no vilku cilts. Sīs pazīmes liecināja, ka tas tomēr ir suns. Nekad nav redzēts tādas krāsas vilks. Kažokā mijās gaišbrūna, tumši brūna, kastaņbrūna nokrāsa — visdažādāko brūnumu gamma. Mugura un pleci bija silti brūnā tonī, kas uz sāniem kļuva gaišāks, līdz uz vēdera pargaja pavisam dzeltenā krāsā, kura šķita mazliet nosmulēta, jo bija sajaukta ar brūno. Baltais kakls un ķepas, tapat arī plankumiņi virs acīm izskatījās netīri, jo baltumā jaucās brūna piekrāsa, bet acis zaigoja kā divi zeltainbrūni topāzi.

Vīrietis un sieviete bija sunim ārkārtīgi pieķērušies — varbūt tādēļ, ka ar milzu grūtībām bija iekarojuši tā mīlestību. Tas patiesi nebija nācies viegli, kad suns pirmoreiz mīklainā kārtā nezin no kurienes uzradās viņu kalnu kotedža. Nobrāztām kājām un izbadējies tas viņu acu priekšā, turpat pie viņu logiem, nokoda trusi, tad aizrā- poja gabaliņu nostāk un apgūlās strautmalā zem upenāju krūrna. Kad Volts Irvins gāja turp, lai iebrucēju aplūkotu mazliet tuvāk, suns viņu sagaidīja ar niknu ņur- doņu, tāpat tas žņieba zobus pretī Medžai, kad viņa devās lejā pie strauta, nesdama par izlīguma zīmi lielu bļodu ar pienu un maizi.

Atnācējs šķita gaužām nemīlīgas dabas, jo noraidīja visus draudzīgos tuvošanās mēģinājumus, neļaudams sev pieskarties un sagaidīdams viņus ar atņirgtiem zobiem un saboztu spalvu. Un tomēr projām negāja, gulšņāja strautmalā un apēda visu, ko viņi tam deva, ja vien nolika to drošā atstatumā un paši aizgāja. Viņš neapšaubāmi uzkavējās tikai tādēļ, ka bija tik novārdzis; pēc dažām dienam, mazliet atkopies, viņš nozuda.

Ar to pašu suns būtu izgaisis no Irvina un viņa sievas dzīves, ja Irvinam tieši tad nebūtu gadījušās darīšanas štata ziemeļos. Braukdams vilcienā, viņš netālu no Ka- lifornijas un Oregonas štatu robežas, nejauši palūkojies ārā pa logu, ieraudzīja gar sliežu ceļu skrienam savu nedraudzīgo ciemiņu. Kā brūns vilks tas noguris, tomēr nenogurdināms joņoja gar dzelzceļa sliedēm, divsimt jūdžu garajā ceļā noputējis un noskretis.

Irvins bija impulsīvs cilvēks, turklāt dzejnieks. Nāka- maja stacijā viņš izkāpa no vilciena, nopirka skārnī gabalu gaļas un netālu no pilsētiņas klaidoni noķēra. Bagāžas vagonā Vilks otrreiz atgriezās Irvinu kalnu mājiņā. Tur viņu veselu nedēļu noturēja ķēdē un abi Irvini viņu kopa lielā mīlestībā. Bet tā bija mīlestība, kurā ne mirkli nedrīkstēja aizmirst piesardzību. Noslēdzies un naidīgs kā atnācējs no citas planētas — suns ar ņurdoņu atbildēja uz viņu mīļajiem vārdiem. Viņš nekad nerēja. Pa visu laiku, kamēr tas pie viņiem uzturējās, viņi ne reizes nedzirdēja viņu ierejamies.

Iekarot suņa draudzību bija ļoti grūti. Bet Irvinam patika grūti uzdevumi. Viņš lika pagatavot metāla plāksnīti un tajā ieštancēt: «NOGĀDĀT VOLTAM IRVINAM GLENELLENA, SONOMAS APGABALĀ, KALIFORNIJĀ». Plāksnīti piestiprināja pie adas siksniņas, ko aplika sunim ap kaklu. Tad viņu atlaida vaļa, un viņš tūliņ pazuda. Nākamajā diena viņi saņēma telegrammu no Men- dosinas. Divdesmit stundās Vilks bija noskrējis vairāk nekā simt jūdžu uz ziemeļiem un ceļā notverts.

Mājās viņu nogādāja Velsa transporta firma; trīs dienas viņš nostāvēja ķēdē, bet ceturtajā, vaļā palaists, nekavējoties nozuda. Šoreiz viņam izdevās sasniegt Dienvid- oregonu, pirms viņu sagūstīja un atsūtīja atpakaļ. Ikreiz, ticis brīvībā, viņš aizbēga un vienmēr bēga uz ziemeļiem. It kā nezināms spēks viņu nemitīgi vilktu uz ziemeļiem. «Dzimtas puses instinkts,» sacīja Irvins, samaksājis izpirkumam visu naudu, ko,bija dabūjis par iespiestu sonetu, un atvedis dzīvnieku atpakaļ no Ziemeļoregonas.

Citā reizē brūnajam klaiņotājam bija palaimējies izskriet cauri Kalifornijai, visai Oregonai un lielākajai daļai Vašingtonas štata, pirms viņu nogādaja atpakaļ «pēc piederības». Visdīvainākais šajos ceļojumos bija apbrīnojamais ātrums, ar kadu suns skrēja. Tiklīdz viņš, labi paēdis un atpūties, tika vaļā, ta visu enerģiju veltīja tikai skriešanai. Bija izdevies noskaidrot, ka pirmajā dienā viņš noskrien pat līdz pusotra simta jūdžu un pēc tam pa simt jūdzēm dienā līdz tam brīdim, kad tiek notverts. Mājās viņš pastāvīgi atgriezās izkāmējis, izsalcis un me žonīgs, bet ceļa devās atspirdzis, uzkrājis jaunus spēkus; viņš traucās uz ziemeļiem, it kā paklausīdams kādam noslēpumainam aicinājumam, ko neviens neprata izskaidrot.

Beidzot, veselu gadu nesekmīgi mēģinājis ai/bet t, suns pakļāvās neizbēgamajam liktenim un nolēma palikt mājā, kur viņš paša pirmaja dienā bija nokodis trusi un atgūlies strautmalā atpūsties! Un pat tad vel pagaja krietns laiks, iekām viņš sāka paciest saimnieka un saimnieces pieskaršanos. Tā bija liela uzvara, jo viņi bija vienīgie, kas drīkstēja suni noglāstīt. Vilks bija neiedomājami nedraudzīgs, un nevienam viesim, kas apmeklēja kotedžu, neizdevās nodibināt ar viņu sirsnīgas attiecības. Katru tuvošanās mēģinājumu viņš sagaidīja ar klusu ierūkšanos, bet, ja kādam pietika drosmes iet vēl tuvāk, zobi atžņiebās un rūciens pārgāja ņurdoņā — tik ļaunīgā un baisā ņurdoņā, ka nobijās pat visuzņēmīgākie, un tāpat no tās baidījas ari apkārtējo fermeru suņi, kas bija gan dzirdējuši suņa ņurdēšanu, bet nekad šādu vilka ņurdoņu.

Vilkam nebija pagatnes. Viņa dzīves stāsts sākās ar Voltu un Medžu. Viņš bija ieradies no dienvidiem, bet nekad neizdevās nekā uzzināt par saimnieku, kuram viņš piederējis un no kura, acīm redzot, aizbēdzis. Misis Džonsona, viņu tuvākā kaimiņiene, kas viņus apgādāja ar pienu, apgalvoja, ka tas esot Klondaikas suns. Viņas brālis strādāja zeltraktuvēs tās tālās zemes ledājos, tādēļ viņa pati sevi uzskatīja par autoritāti šajā jautājumā.

Irvini par to arī nestrīdējās. Vilka ausu galiņi bija bojāti, acīm redzot, kādreiz stipri apsaldēti, jo nekad pilnīgi nesadzija. Turklāt viņš izskatījās visai līdzīgs tiem Aļaskas suņiem, ko viņi bija redzējuši žurnālu un avīžu attēlos. Viņi bieži spriedelēja par Vilka pagātni un mēģināja iedomāties (no lasītā un, dzirdētā), kāda bijusi viņa dzīve ziemeļos. Viņi saprata, ka ziemeļi suni vēl aizvien vilina; naktīs viņi šad tad dzirdēja to klusi smilkstam; un, kad sāka pūst ziemeļu vējš un gaisā bija jūtams sala spī- vums, suni pārņēma nevaldāms nemiers un viņš sāka želi gaudot, kā mēdz gaudot vilki. Nekas nespēja viņu ierosināt izpaust savas jūtas ar īstu suņa riešanu.

Kamēr viņi centas iekarot Vilka draudzību, notika garas pārrunās par to, kuram no viņiem suns pieder. Abi uzskatīja viņu par savu, abi skaļi dižojās ar katru viņam paradītu suņa pieķeršanās izpausmi. Taču Irvinam jau no paša sākuma veicās labāk laikam tāpēc, ka viņš bija vīrietis. Likās, Vilkam nebija ne mazākās izpratnes par sievietēm. Viņš nesaprata sievietes. Nekad viņš nespēja samierināties ar Medžas svārkiem. Vajadzēja tiem tikai iečaukstēties, kad viņš jau aizdomīgi saboza spalvu, un vējainā dienā viņa vispār nedrīkstēja sunim tuvoties.

No otras puses, Medža viņu baroja; bez tam viņa valdīja virtuvē — un vienīgi ar viņas laipnu atļauju Vilks drīkstēja ieiet šai svētajā vietā. Viņa cerēja, ka šīs lielas priekšrocības palīdzēs pārvarēt suņa nepatiku pret čaukstošajiem svārkiem. Tad Volts ar lielām grūtībām pieradināja Vilku gulēt viņam pie kājām, kamēr viņš rakstīja,

un, glāstīdams suni un visu laiku ar to sarunādamies, protams, pastrādāja visai maz. Beidzot Volts tomēr uzvarēja, droši vien tikai tādēļ, ka bija vīrietis, taču Medža centās pierādīt, ka viņiem piederētu vēl ceturtdaļjūdzes urdzošā strauta un viņu priedēs šalkotu vismaz divi va- karvēji, ja Volts būtu savu enerģiju ziedojis dzejas pārvēršanai naudā un licis mierā Vilku, lai tas neietekmēts varētu pats sev izvēlēties īsto saimnieku.

—- Būtu laiks saņemt kādu ziņu par trioletieni, — ierunājās Volts, kad viņi minūtes piecas klusēdami bija gājuši lejup pa taku. — Skaidrs, ka pastā būs čeks, un mēs to pārvērtīsim gardos griķu miltos, galonā kļavu sīrupa un jaunu galošu pārī tev.

—  Un gardajā pienā no misis Džonsonas skaistās govs, — Medža piebilda, — rīt, kā tu zini, ir pirmais datums.

Volta seja neviļus apmācās, taču tūliņ atkal noskaidrojās. un viņš uzsita ar plaukstu pa svārku krūšu kabatu.

—  Nekas! Te man ir iekšā jauna, jauka gotiņa. Labākā piena govs visā Kalifornijā.

—  Kad tu to uzrakstīji? — viņa dedzīgi iejautājās. Tad pārmetoši piebilda: — Tu neesi man to pat parādījis.

—  Saglabāju, lai nolasītu ceļā uz pastu, tik burvīgā vietā kā šī, — viņš atteica, ar rokas mājienu norādīdams uz nokaltuša, zemē guļoša koka stumbru, uz kura varēja apsēsties.

No paparžu biezokņa irdzēja sīks strautiņš un, pārslīdējis pāri apsūnojušiem akmeņiem, šķērsoja taciņu viņiem pie pašām kājām. No ielejas cēlās pļavu cīruļu treļļi, bet viņiem virs galvas, te pazuzdami ēnā, te pazibēdami saules mirdzā, lidinājās lieli, zeltaini tauriņi.

Kamēr Volts klusi lasīja dzejoli, no lejas atskanēja neierasts troksnis. Smagi soļi iečirkstējās uz oļainās takas, un ik pa brīdim lejup noripoja kāds kājas izkustināts akmentiņš. Kad Volts bija beidzis un uzlūkoja sievu, gaidīdams atzinību, takas līkumā parādījās svešs vīrietis. Viņš bija kailu galvu un nosvīdis. Viena roka ar mutautu slaucīja sviedrus no pieres, bet otrā viņš nesa jaunu platmali un samirkušu, iestīvinātu apkaklīti, ko bija noņēmis. Tas bija spēcīgi noaudzis vīrs, un likās, ka muskuļi teju, teju pārplēsīs gluži jauno gatavu apģērbu veikala pirkto melno uzvalku.

—   Silta dieniņa, — Volts viņu sveicināja. Volts gribēja draudzīgi sadzīvot ar apkārtējiem lauciniekiem un nekad nepalaida garām izdevīgu gadījumu, lai to pierādītu.

Svešais apstājās un piekrītot pamāja.

—   Es neesmu lāgā pieradis pie tāda karstuma, — viņš it kā atvainodamies sacīja. — Man vairāk pa prātam ir savi grādi trīsdesmit zem nulles.

—  To jūs šajā pusē nesagaidīsiet, — Volts smiedamies atteica.

—  Droši vien, — svešinieks piekrita, — bet neesmu arī nācis šurp to meklēt. Gribu apciemot savu māsu. Varbūt jūs zināt, kur viņa dzīvo? Viņas vārds ir Džonsona, Viljama Džonsona kundze.

—   Tad jau jūs būsiet viņas brālis no Klondaikas! — Medža iesaucās, un viņas acis dzīvi iemirdzējās. — Tas pats, par kuru esam tik daudz dzirdējuši?

—   Jā, kundze, tas pats, — vīrietis pieticīgi apstiprināja. — Mans vārds ir Millers, Skifs Millers. Gribēju viņai sagādāt pārsteigumu.

—  Jūs ejat pa pareizo ceļu. Tikai esat nogriezies uz mazās taciņas. — Medža piecēlās, lai parādītu viņam ceļu, pamādama uz kraujas pusi apmēram ceturtdaļjūdzes augšup. — Vai redzat tur to priedulāju? Ejiet pa taku, kas pagriežas pa labi! Tas ir īsākais ceļš uz jūsu masas mājām. Apmaldīties nevarat.

—   Labi, kundze, paldies, kundze, — viņš pateicās.

Bija skaidri redzams, ka svešais grasās iet tālāk, bet

tomēr bija kā pienaglots pie zemes. Viņš neapzinatā apbrīnā nespēja nolaist acu no Medžas un grima aizvien dziļākā apjukumā kā milzīgā jūrā.

—  Mums ļoti gribētos paklausīties jūsu stāstos par Klondaiku, — Medža sacīja. — Varbūt drīkstam kādreiz aiziet, kamēr ciemosieties pie māsas? Bet vēl labāk būtu, ja jūs neatteiktos atnākt pie mums pusdienās.

—   Jā, kundze, paldies, kundze, — ceļinieks automātiski nomurmināja, bet tad atjēdzās un piebilda: — Es neuzkavēšos ilgi. Man jāsteidzas atpakaļ uz Ziemeļiem. Braukšu jau šodien pat ar nakts vilcienu. Man, redzat, ir noslēgts ar valdību līgums par pasta piegādi.

Kad Medža bija izteikusi savu dziļo nožēlu, viņš no jauna gribēja saņemties un aiziet. Tomēr nespēja atraut skatienu no viņas sejas. Dziļajā apbrīnā viņš aizmirsa pat

apjukumu, un nu pienāca viņas kārta pietvīkt un justies neveikli.

šajā mirklī, kad Volts bija nolēmis, ka arī viņam būtu jābilst kāds vārds, Vilks, kas ošņādams bija skraidījis pa briksnāju, izskrēja klajumā.

Skifs Millers atskurba kā uz burvja mājienu.

Skaistā sieviete bez pēdām pazuda no viņa redzes loka. Nu viņš redzēja vairs tikai suni, un sejā viņam atspoguļojās ārkārtīgs pārsteigums.

—       Lai velns mani paraujl — viņš lēni un svinīgi noteica.

Viņš smagnēji atsēdās uz koka stumbra, neievērodams, ka Medža paliek stāvam. Izdzirdis viņa balsi, Vilks pieglauda ausis un tad pavēra muti platā smaidā. Suns nesteidzīgi piegāja svešajam klāt, vispirms apostīja viņa rokas, tad sāka tās laizīt.

Skifs Millers noglāstīja sunim galvu un tikpat lēni un svinīgi atkārtoja:

—   Lai velns mani paraujl

Atvainojiet, kundze, — viņš tūliņ steidzās piebilst, — es vienkārši esmu pagalam pārsteigts, vairāk nekā.

—       Arī mēs esam pārsteigti, — Medža jautri atteica, — nekad neesam redzējuši Vilku tā izturamies pret svešinieku.

—  Ak jūs viņu saucat par Vilku? — Millers jautāja.

Medža pamāja.

—        Bet es tomēr nesaprotu viņa laipnību pret jums, varbūt tas ir tādēļ, ka esat no Klondaikas. Viņš, zināt, ir Klondaikas suns.

—       Jā, kundze, — Millers izklaidīgi noteica. Viņš pacēla vienu Vilka priekškāju un, ar īkšķi aptaustīdams un paspaidīdams, pārbaudīja ķepas spilventiņu. — Pamīk- sta, — viņš konstatēja, — sen nav bijis aizjūgā.

—       Patiesi, — sarunā iejaucās Volts, — patiesi dīvaini, kā viņš jums ļaujas.

Skifs Millers piecēlās un, pilnīgi aizmirsis mulso apbrīnu pret Medžu, skadri un lietišķi noprasīja:

—   Cik ilgi viņš pie jums ir?

Šajā mirklī suns; kas visu laiku bija grozījies un berzies gar atnācēja kājām, pavēra muti un ierējās. Tās bija īsas, priecīgas rejas, bet viņš reja.

—       Paskat, tas ir kaut kas jauns, — noteica Skifs A^il- lers.

Volts un Medža neizpratnē saskatījās. Bija noticis brīnums — Vilks rēja.

—       Tā ir pirmā reize, kad viņš rej, — Medža paskaidroja.

—   Arī es to dzirdu pirmo reizi, — Millers piekrita.

Medža smaidīdama palūkojās uz viņu. Šis vīrs, acīm

redzot, bija jokupēteris.

—       Protams, — viņa sacīja, — jo jūs viņu pazīstat tikai piecas minūtes.

Skifs Millers uzmeta viņai pētījošu skatienu, it kā cenzdamies ieraudzīt viltību, ko domājās saklausījis viņas vārdos.

—       Man šķita, ka esat sapratusi, — viņš nesteidzīgi sacīja. — Domāju, ka jūs uzreiz sapratāt, kad redzējāt, kā viņš luncinās ap mani. Tas ir mans suns. Un viņu nesauc par Vilku, bet gan par Brūni.

—   O, Volti — Medža iesaucās, pagriezdamās pret vīru.

Volts tūliņ metās viņai palīgā.

—   Kā jūs zināt, ka tas ir jūsu suns? — viņš noprasīja.

—   Tāpēc, ka viņš ir mans, — skanēja atbilde.

—   Tīras iedomas, — Volts asi atcirta.

Skifs savā gausajā, smagnējā manierē palūkojās viņam acīs un tad pamāja ar galvu uz Medžas pusi.

—        Kā jūs zināt, ka tā ir jūsu sieva? Jus vienkārši atbildēsiet: «Tāpēc, ka viņa ir mana sieva,» — bet es sacīšu — tīrās iedomas. Tas ir mans suns. Esmu viņu kopis un uzaudzinājis, tad jau laikam arī zināšu. Paskatieties, es jums tūliņ pierādīšu!

Skifs Millers pagriezās pret suni.

—       Brūni! — viņš asi uzsauca, un suns, to izdzirdis, pieglauda ausis, it kā tiktu glāstīts. — Hei! — Suns strauji pagriezās pa labi. — Uz priekšu! — Suns pagriezienā spēji aprāvās un, paklausīgi izpildīdams pavēli, metās uz priekšu. — To pašu varu panākt ar svilpieniem, — Millers lepni paskaidroja, — viņš bija mans vedējsuns.

—       Bet jūs taču neņemsiet viņu sev līdzi? — Medža drebošā balsī iejautājās.

Svešais palocīja galvu.

—   Atpakaļ uz drausmīgo Klondaiku, atpakaļ ciešanās?

Viņš vēlreiz pamāja un piebilda:

—       Tur nemaz neklājas tik ļauni. Paraugieties uz mani! Esmu taču stiprs un vesels, kā jums šķiet?

—  Bet suni! Šausmīgi grūtie apstākļi, smagais darbs, bads, sals! Esmu par to lasījusi, zinu, kā tur ir.

—   Reiz pie Mazo Zivju Upes es viņu bezmaz apēdu, — Millers drūmi piebilda. — Viņu izglāba vienīgi tas, ka todien man beigās tomēr pagadījās uz grauda briedis.

—   Es drīzāk būtu pati nomirusi! — Medža iesaucās.

—   Šajā malā viss ir citādi, — Millers sacīja. — Te jums suņi nav jāēd. Bet, kad cilvēkam nāve degungala, viņš spriež citādi. Jūs to nekad neesat pārdzīvojusi, tāpēc ari nesaprotat.

—   Tieši par to jau es runāju, — viņa dedzīgi attrauca, — Kalifornijā suņus neēd. Kādēļ negribat viņu atstāt šeit? Jūs zināt, ka te viņam nekad netrūks barības. Nebūs jācieš sals un mocības. Te viss ir liegs un piemīlīgs. Ne cilvēkos, ne dabā te nav nekā mežonīga, šeit viņš nekad nejutīs pātagas cirtienu. Un laiks ir labs — te nekad nesnieg.

—  Bet vasarās te, piedošanu, ir neganti karsts, — Skifs Millers smiedamies iebilda.

—  Jūs man tomēr neatbildējāt, — Medža dedzīgi turpināja, — kādu dzīvi varat sunim tur Ziemeļos solīt.

—  Pilnu vēderu, kad man būs ēdamais, un lielāko tiesu man ir ko ēst.

—   Bet pārējā laikā?

—   Tad nekā.

—   Un darbs?

—   Jāstrādā ir, — Millers nepacietīgi attrauca. — Jāstrādā bez gala, jāpabadojas reizēm un jāsalst, un jācieš visas posta dienas, kas gadās, — to viņš baudīs, atnākdams man līdzi. Bet viņam tas patīk. Viņš pie tā ir pieradis. Viņš tādu dzīvi pazīst. Tādai viņš dzimis un audzināts. Bet jūs to nesaprotat. Jūs pati nezināt, ko runājat. Tajā dzīvē šis suns iederas, tur viņš būs īsti laimīgs.

—   Suns nekur neies, — Volts stingrā balsī paziņoja.

—   Kā tad tā? — Millers jautāja, viņa uzacis drūmi saraucās un pierē iesitas stūrgalvības sārtums.

—   Es teicu, ka suns nekur neies, un ar to šis jautājums nokārtots. Neticu, ka tas ir jūsu suns. Varbūt esat to kādreiz redzējis. Varbūt esat pat kādreiz vadījis pajūgu suņa saimniekam. Viņa paklausība Aļaskas pajūgu suņu komandām nav nekāds pierādījums, ka viņš pieder jums. Aļaskā ikviens suns tām paklausītu gluži tāpat, kā to darīja viņš. Turklāt tas, bez šaubām, ir vērtīgs suns, jo sevišķi Aļaskā, ar to arī izskaidrojama jūsu vēlēšanās viņu iegūt. Lai būtu kā būdams, jums jāpierāda, ka tas pieder jums.

Skifs Millers klausījās mierīgi un aukstasinīgi, tikai stūrgalvīgi pietvīkusi piere piesarka vēl tumšāka, spē- cīgie muskuļi zem uzvalka melnā auduma pietūka, un viņš ar skatienu nomērīja dzejnieku no galvas līdz kājām, it kā vērtēdams, cik liels spēks slēpjas trauslajā augumā.

Klondaikas zeltrača sejā pavīdēja nicīga izteiksme, kad viņš beidzot ierunājās:

—  Gribētos gan redzēt, kas man aizliegtu pievākt suni šo pašu brīdi.

Volts piesarka, likās, ka arī viņa roku un plecu muskuļi saspringst cīņai. Tad viņa sieva iztrūkusies iejaucās sarunā.

—   Varbūt misteram Milleram ir taisnība, — viņa sacīja. — Bīstos, ka viņam tiešām ir taisnība. Vilks, liekas, viņu pazīst un turklāt klausa uz vārdu Brūnis. Viņš tūliņ izturējās tik draudzīgi, kā agrāk ne pret vienu nav izturējies. Un tu dzirdēji, kā viņš rēja. Viņš nezināja, kur aiz prieka dēties. Par ko viņš tā priecājās? Bez šaubām, par to, ka atradis misteru Milleru.

Volta saspringušie muskuļi atslāba un pleci bezcerīgi nošļuka.

—   Liekas, tev taisnība, Medž, — viņš teica. — Vilks nav Vilks, viņš ir Brūnis un droši vien pieder misteram Milleram.

—  Varbūt misters Millers ir ar mieru to pārdot, — viņa ierosināja, — mēs varētu viņu nopirkt.

Skifs Millers papurināja galvu, taču ne vairs kareivīgi, bet draudzīgi, acīm redzot, gribēdams uz augstsirdību atbildēt ar augstsirdību.

—   Man bija pieci suņi, — viņš sacīja, it kā meklēdams piemērotākos vārdus, lai mīkstinātu savu atteikumu. — Viņš bija vedējsuns. Tas bija labākais suņu aizjūgs visa Aļaskā. Neviens nespēja tos panākt. Deviņdesmit astotajā gadā es liedzos tos pārdot par piectūkstoš dolāriem. Suņi toreiz bija dārgi, bet ne jau tāpēc man solīja tādu pasakainu cenu. To man deva tieši par šo aizjūgu. Brūnis bija labākais no visiem. Toziem man par viņu vien deva tūkstoti divus simtus. Es viņu nepārdevu toreiz un nepārdošu tagad. Man šitais suns ir traki dārgs. Trīs gadus dzenu viņam pēdas. Kļuvu vai slims, kad man viņu nozaga, — un ne jau lielās naudas dēļ, nē… esmu tam sunim pieķēries kā pēdīgais nejēga, piedošanu par izteicienu. Nespēju ticēt savām acīm, kad viņu te ieraudzīju. Man likās, ka sapņoju. Domāju, ka tādi brīnumi nevar notikt. Es taču viņu izauklēju. Katru vakaru apčubināju kā bērnu. Viņa māte nobeidzās, es viņu baroju ar kondensēto pienu, maksāju divus dolārus par bundžiņu, ne- atļaudamies pats to likt pie kafijas. Esmu bijis viņam mātes vietā. Viņš mēdza zīst manu pirkstu, mazais, plušķainais resgalis, šito pašu pirkstu!

Un Skifs Millers, kam aizrāvās balss, izslēja rādītājpirkstu.

—   Šito pašu pirkstu, — viņš aizžņaugtā balsī atkārtoja, it kā ar to gribēdams pierādīt savas īpašnieka tiesības un lielo pieķeršanos.

Viņš vēl joprojām lūkojās uz savu pirkstu, kad Medža ierunājās.

—   Bet suns, — viņa sacīja, — jūs nemaz neesat padomājis par suni.

Skifs Millers uzmeta viņai izbrīnījušos skatienu.

—  Vai esat padomājis par viņu? — Medža jautāja.

—   Nesaprotu, ko jūs gribat teikt, — viņš atbildēja.

—   Varbūt arī sunim ir zināmas tiesības izšķirties, — Medža turpināja, — varbūt viņam pašam ir sava griba un savas vēlēšanās. To jūs neesat ņēmis vērā. Jūs nedodat viņam iespēju. Jums pat prātā nav ienācis, ka viņš varbūt izšķirtos par Kaliforniju. Jūs domājat tikai par sevi un izturaties tā, it kā runa būtu par kartupeļu mai- šeli vai siena ķīpu.

Tas bija jauns viedoklis, un Millers izskatījās gaužām apjucis, kamēr klusībā to apsvēra. Medža izmantoja viņa apjukumu.

—   Ja jūs viņu patiesi mīlat, tad varētu justies laimīgs tikai tad, kad viņš būtu laimīgs, — viņa nelikās mierā.

Skifs Millers vēl joprojām savā prātā pārdomāja dzirdēto, un Medža uzmeta triumfējošu skatu vīram, kura acīs izlasīja sirsnīgu atzinību.

—   Kas jums īsti ir prātā? — klondaikietis pēkšņi iejautājās.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Medža apmulsusi atjautāja.

—  Vai jums liekas, ka viņš labprātāk paliktu Kalifor- nijā?

Viņa palocīja galvu.

—   Esmu pārliecināta.

Skifs Millers atkal sāka prātot — šoreiz balsī, šad tad uzmezdams mirkli dzīvniekam, par kura likteni viņi lēma.

—   Viņš bija labs strādnieks. Viņš manā labā ir strādājis ļoti daudz. Nekad nav mēģinājis izvairīties no darba un lieliski prata noturēt kopā nesaradušu aizjūgu. Viņam ir gudra galva. Tik vien trūkst kā valodas. Brūnis saprot visu, ko viņam saka. Paskatieties uz viņu! Arī tagad viņš zina, ka mēs runājam par viņu.

Suns, galvu uz ķepām nolicis, gulēja Skifam Milleram pie kājām un, ausis saslējis, modrām acīm sekoja katram vārdam, ko izteica kāds no runātājiem.

—   Viņš vēl var krietni pastrādāt. Derēs darbam vēl dažu labu gadu. Un es viņu milu, trakoti mīlu, sasodits!

Vēl pāris reižu Skifs Millers gribēja kaut ko sacīt, jau pavēra muti, bet atkal apklusa. Beidzot tomēr ierunājās:

—   Es jums teikšu, ko esmu nodomājis darīt. Jūsu vārdos, kundze, ir sava daļa taisnības. Suns ir smagi strādājis un varbūt pelnījis vieglāku, mierīgāku dzīvi, un viņam ir tiesības pašam izvēlēties. Lai notiktu kas nolikdams, es visu atstāšu viņa ziņā. Kā viņš teiks, tā būs. Jūs palieciet tepat un sēdiet, kā sēdējuši! Es atvadīšos un neuzkrītoši aiziešu. Ja viņš gribēs, lai paliek. Ja gribēs skriet man līdzi, lai skrien. Es nesaukšu viņu līdzi, jūs nesauciet viņu atpakaļ.

Tad viņš pēkšņi uzmeta aizdomīgu skatienu Mcdžai un piebilda:

_— Bet jāspēlē godīgi! Jūs nedrīkstat vilināt suni, tikko būšu pagriezis muguru!

—  Mēs būsim godīgi, — Medža iesāka, bet Millers pusvārdā partrauca viņas apgalvojumu.

—   Es pazīstu sieviešu niķus, — viņš sacīja, — viņām ir mīksta sirds. Un, tiklīdz kaut kas aizkustina sirdi, viņas spēj samainīt kārtis, nebīstas ne no kādas viltības un melo kā pats nelabais… lūdzu piedošanu, kundze. Es runāju par sievietēm vispār.

—   Nezinu, kā lai jums pateicos, — Medža atteica trīcošā balsī.

—   Nesaprotu, par ko gan jums būtu man jāpateicas,— viņš sacīja. — Brūnis jau vēl nav izšķīries. Ja nu jums nebūtu nekas pretī, es lēnām sākšu kustēt, ko? Tas būs pavisam godīgi, jo pēc simt soļiem es vairs nebūšu saredzams.

Medža piekrita, piebilzdama:

—   Es jums ar goda vārdu apsolos, ka mēs nedarīsim itin nekā, lai viņu ietekmētu.

—   Labi, tad varu iet, — Skifs Millers sacīja tādā tonī, kā cilvēki parasti mēdz atvadīties.

Izdzirdis pārmaiņu viņa balsī, Vilks spēji pacēla galvu un vēl spējāk pietraucās kājās, kad redzēja, ka klondai- kietis paspiež Medžai roku. Suns pacēlās pakaļkājās, atspiedās ar priekšķepām pret Medžas gurnu un nolaizīja Milleram roku. Kad tas atsveicinājās no Irvina, Vilks vēlreiz izdarīja to pašu, pieslējās pie Volta un laizīja abiem vīriem rokas.

—   Sitais nāciens nebija nekāda izprieca, — Millers vēl noteica, tad pagriezās un lēnām devās pa taku projām.

Vilks vēroja, līdz Millers bija aizgājis soļus divdesmit; suns izskatījās sasprindzis un gaidpilns, it kā cerētu, ka gājējs apgriezīsies un nāks atpakaļ. Tad, īsi, klusi iesmilkstējies, Vilks aizskrēja viņam pakaļ, saudzīgi satvēra zobos viņa roku un maigi centās piespiest viņu apstāties.

Kad tas neizdevās, Vilks lēkšiem atskrēja atpakaļ pie Volta Irvina un, saķēris zobos viņa svārku piedurkni, veltīgi mēģināja viņu piedabūt, lai iet pakaļ aizgājējam.

Vilks kļuva aizvien nemierīgāks. Viņš gribēja būt gan te, gan tur. Gribēja būt divās vietās uzreiz — gan pie veca saimnieka, gan pie jaunā, bet atstatums starp abiem vērtās aizvien lielāks. īsiem, nervoziem lēcieniem viņš uztraukts lēkāja uz priekšu un atpakaļ, skrēja no viena pie otra sāpīgā neziņā, pats neizprazdams, ko grib, ilgodamies ir pēc viena, ir pēc otra, un, nespēdams izšķirties, ik pa brīdim žēli iesmilkstējās, līdz beidzot saka elsot.

Tad viņš piepeši aptupās, izslēja purnu un saka krampjaini plātīt muti, ikreiz ieplezdams to plašāk. Katru mutes papletienu pavadīja spazmas rīklē, kuras ar katru reizi kļuva spēcīgākas un mokošākas. Beidzot krampji satricināja balss saites — un tās sāka drebēt, sākumā pavisam klusi, vibrācija saplūda ar gārdzošo elpu, kas sunim lauzās ārā no krūtīm, tad pārvērtās par zemu, dobju skaņu, zemāko, kādu cilvēka auss jel kad uztvērusi. Tā bija muskuļu sagatavošanās, ieskaņa gaudošanai.

Bet tajā mirklī, kad kauciens jau lauzās ārā no atplestās rīkles, mute krišus aizkrita ciet, krampji norima, un suns, acu nenovērsis, atkal skatījās pakaļ aizgājējam. Vilks pagrieza galvu un pār plecu tikpat neatlaidīgi sāka vērot Voltu. Taču vaicājošais skatiens palika bez atbildes. Suns nesagaidīja ne vārda, ne kustības, nekāda ierosinājuma vai norādījuma, ko tam darīt, kā izturēties.

Īss skatiens uz priekšu, kur vecais saimnieks tuvojās takas līkumam, Vilku no jauna satrauca. Viņš iesmilkstēdamies pielēca kājās un, it kā būtu kaut ko jaunu izdomājis, pievērsās Medžai. Pirmāk Vilks vispār nebija viņu ievērojis, bet tagad, ne 110 viena saimnieka palīdzības nesagaidījis, saprata, ka vienīgās cerības liekamas uz Medžu. Suns piegāja viņai klāt, ielika galvu klēpī un bakstīja ar purnu viņas roku. Tas bija vecs niķis, ja viņš gribēja ko izlūgties. Tad, pakapies nostāk, viņš sāka rotaļīgi dīžāties, pieplaka ar priekškājām pie zemes un centās ar visu augumu, sākot ar lūdzošajam acīm un pieglaustajām ausīm un beidzot ar asti, kas luncinājās kā vēzēklis, darīt viņai zināmu to domu, ko citādi neprata izteikt.

Taču drīz viņš atteicās ari no tā. Suni nomāca to cilvēku saltums, kas nekad agrāk nebija pret viņu salti izturējušies. Viņš nespēja sagaidīt no tiem ne atbildi, ne palīdzību. Tie izlikās viņu neredzam. Tie bija kā miruši.

Vilks atkal lēni pagriezās un skatījās pakaļ vecajam saimniekam. Skifs Millers patlaban griezās Ceļa līkumā. Pēc mirkļa viņš būs izzudis skatam. Taču ne reizes viņš nepagrieza galvu atpakaļ, bet soļoja taisni uz priekšu smagnēji, vienmērīgi, it kā viņu nepavisam neinteresētu tas, kas notiek aiz muguras.

Sādā solī viņš nozuda aiz takas līkuma. Vilks gaidīja, vai gājējs neparādīsies no jauna. Gaidīja veselu garu minūti, gaidīja klusēdams, rāms, pat nepakustēdamies, it kā pārvērties par akmeni — par dzīvu, par ilgu un kaislas vēlēšanās apgarotu akmeni. Vienreiz ierējies, viņš apklusa un gaidīja. Tad pagriezās un aiztecēja atpakaļ pie Volta Irvina. Apostījis viņa roku, suns smagi apgūlās viņam pie kājām, nenovērsdams acu no ceļa līkuma, kas bija tukšs un pamests.

Šķita, ka sīkais strautiņš, kas tecēja lejup pa apsūnojušajiem akmeņiem, pēkšņi sācis burbuļot skaļāk. Skanēja vēl tikai pļavu cīruļa dziesma, citādi neviena troksnīša. Lielie, zeltainie tauriņi laidelējās saules mirdzas pielietajā gaisā, lāgiem pazuzdarni snaudulīgajā ēnā. Medža uzmeta vīram triumfējošu skatienu.

Pēc pāris minūtēm Vilks piecēlās. Viņa kustības pauda stingru apņēmību. Viņš nepaskatījās ne uz vīrieti, ne uz sievieti. Skatiens bija kā piekalts ceļam. Vilks bija izšķīries. Viņi to saprata. Un saprata, ka viņiem pašiem grūtais pārbaudījums tikai tagad sākas.

Vilks sāka skriet, un Medžai jau savilkās lūpas, lai suni mīļi pasauktu, sauciens ar varu lauzās uz āru. Un tomēr neizlauzās. Neviļus viņa paskatījās uz vīru un redzēja, cik bargi tas viņu vēro. Lūpas aizvērās, un viņa klusi nopūtās.

Vilks vairs neskrēja rikšiem, bet joņoja gariem lēcieniem. Ne reizi viņš nepalūkojās atpakaļ, vilka aste bija taisni nostiepta. Vienā lēcienā viņš nošķēla ceļa līkumu un pazuda.

VIENAS DIENAS PATVĒRUMS

Tā bija vistrakākā, visbriesmīgākā skriešanās, kādu jebkad esmu redzējis. Pa ledu joņoja tūkstoš suņu aizjūgu. Garaiņu dūmakā suņi nemaz nebija saredzami. Trīs vīri tajā naktī nosala un vismaz ducis citu sabeidza plaušas uz visiem laikiem. Bet vai es pats savām acīm netiku redzējis āliņģa dibenu? Tas bija dzeltens kā sinepes — viss vienā zeltā. Tādēļ jau es arī saspraudu mietiņus Jukonā un uzrakstīju pieteikumu. Tādēļ arī izcēlās neprātīgā skriešanās. Un beigu beigās tur nebija nekā. Kad es jums skaidri saku — NEKĀ. Un tā es vēl šobaltdien neprotu to izskaidrot.

No Snrtlja stāsta

Ar dūraini rokā Džons Mesners valdīja dīseli, turēdams nartas ceļa sliedē. Ar otru dūraiņoto roku viņš berzēja vaigus un degunu. Viņš tos berza ik pa mazam brītiņam. Patiesību sakot, viņš to darīja gandrīz nepārtraukti un lāgiem, kad tie kļuva pavisam nejūtīgi, berza sevišķi nikni. Pieri nosedza kažokādas cepures nags, ausis bija drošībā zem ausu aizsegiem. Zodu sargāja bieza bārda, kas zeltaini brūna spīdēja cauri sarmas kārtai.

Viņam aiz muguras slīdēja smagi piekrautas Jukonas nartas, bet pa priekšu tecēja piecu suņu aizjūgs. Grožu virve, aiz kuras tie vilka nartas, berzās Mesneram gar lielu. Kad suņi griezās ceļa līkumā, viņš ikreiz pārkāpa virvei pāri. Līkumu ceļā bija daudz, un viņam bieži vajadzēja kāpt pāri virvei. Reizēm viņš sapinās un bezmaz paklupa, neveiklās kustības liecināja, cik viņš pārguris; kamanas dažu labu reizi uztriecās viņam uz papēžiem.

Nokļuvis taisnā ceļa gabalā, kur nartas brītiņu varēja slīdēt nevadītas, viņš palaida vaļā dīseli un dauzīja labo roku pret cieto koku. Nebija viegli atjaunot rokā asinsriti. Taču, pat dauzīdams vienu roku pret dīseli, viņš ar otru visu laiku berza degunu un vaigus.

—   Braukšanai tomēr pārāk auksts, — viņš sacīja. Viņš runāja skaļā balsī, kā mēdz darīt cilvēki, kas pieraduši pie vientulības. — Tikai muļķis dodas ceļā tādā salā. Ja pašlaik nav pilni astoņdesmit grādi zem nulles, tad septiņdesmit deviņi droši.

Viņš izvilka pulksteni, paskatījās un tad ar pūlēm iebāza to atpakaļ biezā vilnas kamzoļa kabatā. Pēc tam pārlaida skatienu debess plašumam un pakavējās pie gaišās svēd- ras dienvidu malā.

—  Pulkstenis rāda divpadsmit, — viņš nomurmināja, — debesis skaidras, bet saule nerādās.

Minūtes desmit viņš nosoļoja klusēdams, tad, it kā pirmītējo valodu nepārtraucis, piebilda:

—   Kūņojamies tikpat kā uz vietas vien, braukšanai tiešām pārāk auksts.

Piepeši viņš uzkliedza suņiem: — ITo-o! — un apstājās. Šķiet, viņu bija pārņēmušas paniskas bailes labās rokas dēļ, un viņš turpināja to mežonīgi dauzīt pret dīseli.

—   Ak jūs, nabaga velni, — viņš uzrunāja suņus, kas smagi bija atkrituši uz ledus atpūsties. Balss viņam aiz- rāvas no piepūles, ar kādu viņš sita notirpušo plaukstu pret dīseli. — Ko jūs esat ļauna nodarījuši, ka vajadzēja atnākt divkājainiem, iejūgt jūs kamanās, apspiest visus iedzimtos instinktus un padarīt jūs par jūga lopiem?

Viņš berza degunu mežonīgi, bez apdoma, lai tikai piespiestu asinis riņķot, tad paskubināja suņus ķerties atkal pie darba. Viņi brauca pa lielu, aizsalušu upi. Aiz muguras tā jūdzēm tālu aizlocījās līkumu līkumos un pazuda pirmatnējas, fantastiskas kalnu blīvas sniegotajā klusumā. Priekšā upe sazarojās daudzās pietekās, izveidodama salas, kuru svaru nesa uz savām krūtīm. Salas grima baltā klusumā. To netraucēja ne kukaiņu sanēšana, ne dzīvnieku balsis. Saltajā gaisā nelidinājās neviens putns. Nekur neskanēja cilvēku valodas, nekur neredzēja cilvēku roku darbu. Pasaule gulēja, tā šķita aizmigusi nāves miegā.

Vispārējā, gurda vienmuļība pārmāca arī Mesneru. Sals stindzināja prātu. Ar nodurtu galvu viņš kumuroja uz priekšu, automātiski berzēdams degunu un vaigus un taisnajos ceļa posmos dauzīdams labo roku pret dīseli.

Suņi turpretī bija vērīgi, piepeši apstajās, pagrieza galvas un uzlūkoja saimnieku gudrām, jautājošām acīm.

Skropstas un purni suņiem bija apsarmojuši, un nogurums kopā ar sarmas sirmumu piešķīra tiem vecu kaulu- kambaru izskatu.

Ceļinieks jau gribēja viņus mudināt uz iešanu, bet tad daudzmaz atjēdzās un palūkojās apkārt. Suņi bija apstājušies pie āliņģa, nevis pie plaisas ledū, bet pie īsta āliņģa, ko cilvēka rokas ar sūriem, grūtiem pūliņiem bija izcirtu- šas trīsarpus pēdu biezajā ledū. No jauna pārvilkusies krietna ledus kārta liecināja, ka āliņģis jau labu laiku nav lietots. Mesners pārlaida skatienu tuvākajai apkārtnei. Suņi jau rādīja viņam ceļu, pastiepuši purnus uz to pusi, kur no kamanu ceļa nogriezās taka, kas vijās augšup salas krasta kraujā.

— Labi jau, labi, jūs nomocītie nabagi, — viņš sacīja. —Aiziešu apskatīties. Man pašam ne mazāk kā jums gribas atpūsties.

Viņš uzrāpās krastā un pazuda. Suņi pat nesagūla, bet, kājās stāvēdami, modri gaidīja viņu atgriežamies. Atnācis atpakaļ, viņš apmeta sev ap pleciem nartu priekšgalā piesieto virvi. Tad pagrieza suņus pa labi un dzina skriešus kraujā. Nebija viegli uzvilkt kamanas stāvajā krastā, bet suņi šķita pilnīgi aizmirsuši nogurumu, kad, sniegā pie zemes pieplakuši, nepacietīgi un priecīgi smilkstēdami, ar pēdējiem spēkiem rausās augšup. Ja kads no priekšējiem paslīdēja, aizmugurē ejošie koda tam pakaļkajās. Saimnieks kliedzot mudināja un draudēja, pats ar visu auguma svaru uzguldams virvei.

Suņi strauji uzrāva nartas krastā, tūliņ pagriezās pa kreisi un pieskrēja pie guļbaļķu būdas. Tā bija neliela, neapdzīvota būda ar vienu pašu astoņas pēdas platu un desmit pēdas garu telpu. Mesners izjūdza suņus, izkravāja kamanas un ievācās būdā. Pēdējais ceļa gājējs, kas te mitinājies, bija atstājis sagatavotas malkas krājumu. Mesners uzstādīja savu vieglo, saliekamo dzelzs krāsniņu un iekūra uguni. Viņš iebāza cepeškrāsnī suņu barībai piecus saulē kaltētus laša gabalus, lai atkūst, un no āliņģa piesmēla kafijkannu un kastroli.

Gaidīdams ūdeni uzvārāmies, viņš nolieca seju pār krāsniņu. Elpas valgums bija sarasojis bārdā un sasalis biezā ledus pikā, kas tagad sāka atkust. Izkusušais ledus lāsēm vien krita uz krāsniņas un tvaikoja. Viņš ar pirkstiem lupināja ārā no bārdas mazus ledus gabaliņus, kas tinkšķēdami bira uz klona.

Pēkšņas suņu rejas nespēja viņu atraut no iesāktā darba. Bet tad viņš izdzirda svešu suņu ņurdoņu un spalgos rējienus, un arī cilvēku balsis. Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—   Nāciet iekšā! — Mesners uzsauca neskaidrā balsī, jo patlaban sūca nost no augšlūpas tur piesalušu ledus gabaliņu.

Durvis atvērās, un viņš cauri garaiņu mākonim ieraudzīja uz sliekšņa parādāmies vīrieti un sievieti.

—   Nāciet iekšā! — viņš atkārtoja kā pavēli. — Un veriet durvis ciet!

Biezajos garaiņos viņš nekādā skaidrībā par atnācējiem netika. Sievietei pār seju bija uzmaukts deguna un vaigu sildītājs un galva tā novīstīta, ka varēja redzēt tikai melnu acu pāri. Arī vīrietim bija tumšas acis un gludi skūta seja, kurā kuploja vienīgi ūsas, tā piesarmojušas, ka pilnīgi aizsedza muti.

—   Mēs tikai gribējām uzzināt, vai tuvumā nav vēl kāda būda, — vīrietis sacīja, pārlaizdams skatienu telpai, kurā nebija gandrīz nekādu mēbeļu. — Domājām, ka šī būda ir neapdzīvota.

—   Tā nav mana būda, — Mesners atbildēja, — es pats to uzgāju tikai pirms īsa brītiņa. Nāciet vien iekšā un apmetieties šepat! Vietas ir daudz, un jums nevajadzēs savas krāsns. Pietiks visiem.

Izdzirdusi Mesnera balsi, sieviete uzmeta viņam ašu, ziņkārīgu skatienu.

—   Novelc virsdrēbes, — vīrietis viņu mudināja, — es iziešu izkravāties un atnesīšu ūdeni, lai drīzāk tiekam pie ēšanas.

Mesners paņēma atsilušo lasi un izgāja ārā pabarot suņus. Viņam vajadzēja tos aizsargāt pret svešo suņu varzu, un, kad viņš atgriezās būdā, otrais vīrietis jau bija izkravājis kamanas un atnesis ūdeni. Mesnera kafijkanna burbuļoja. Viņš iebēra tur kafiju un pielēja puskrūzītes auksta ūdens nostādināšanai. Atkausēdams cepeškrāsniņā dažus skābmīklas sausiņus, viņš vienlaikus uzsildīja kastrolī pupas, ko bija novārījis iepriekšēja vakarā un visu rītu vedis sasalušas līdzi kamanās.

Novācis savus traukus no krāsniņas, lai ļautu ari atnācējiem vārīt ēdienu, Mesners ierīkojās pie pārtikas lādes ēst, apsēdies uz gultas drānu rituļa. Ēzdams viņš sāka ar svešo vīru runāt par ceļu un suņiem, kamēr tas, galvu pār krāsniņu noliecis, kausēja ledu no ūsām. Būdā bija divas guļvietas, un svešinieks, atkausējis lāstekas, uzsvieda uz vienas lāviņas drēbju rituli.

—   Mēs gulēsim te, — viņš sacīja, — ja vien jūs neesat šo gultu izraudzījis sev. Jūs atnācāt pirmais, jums, protams, pieder izvēle.

—  Vienalga, — Mesners atteica, — viena gulta ir tikpat laba kā otra.

Viņš ieklāja savas drēbes otrā guļvietā un atsēdās uz gultas malas. Galvgalī zem segām svešais palika mazu ārsta instrumentu somiņu spilvena vietā.

—   Jūs esat ārsts? — Mesners apvaicājās.

—   Jā, — otrais atbildēja, — bet varat ticēt, ka neesmu ieradies Klondaikā praktizēt.

Sieviete noņēmās ap pavardu, bet vīrietis grieza speķa šķēles un piemeta malku. Būdā valdīja puskrēsla, jo gaisma spiedās iekšā tikai pa mazu lodziņu, kuram priekšā bija aizstiepts cūku taukiem piesūcināts papīrs, tādēļ Džons Mesners lāgā nevarēja saredzēt, kā sieviete izskatās. Viņš arī to sevišķi netīkoja. Sieviete viņu, šķiet, neinteresēja. Turpretī tā ik pa brīdim ziņkārīgi palūkojās uz tumšo kaktu, kur sēdēja viņš.

—   Kas šī par varenu dzīvi! — ārsts jūsmīgi iesaucās, uz mirkli pārtraukdams trīt nazi gar krāsniņas dūmvadu. — Man patīk šāda cīņa, kad viss jāiegūst ar paša rokām, patīk pirmatnība, īstenības sajūta.

—   Temperatūra neapšaubāmi neļauj aizmirst īstenību, — Mesners smiedamies atteica.

—   Vai jūs maz zināt, cik stipri ārā salst? — ārsts apvaicājās.

Mesners papurināja galvu.

—   Es jums varu to pateikt. Septiņdesmit četri grādi zem nulles — to rādīja spirta termometrs pie kamanām.

—   Tas nozīmē simt sešus grādus zem sasaluma punkta — pārāk auksts braukšanai, vai ne?

—   Praktiski tā ir pašnāvība, — ārsts sacīja. — Cilvēks iztērē milzīgu enerģijas daudzumu. Smagi elpojot, viņš ierauj plaušās salu tīrā veidā. Plaušas stipri atdziest, apsalst audu apmales. Cilvēku sāk mocīt sauss, rejošs kass, kopā ar krēpām viņš izspļauj atmirušos audus un nākamajā vasarā nomirst ar plaušu karsoni, pats nesaprazdams, kur tas uzradies. Domāju palikt šajā būdā kaut vai veselu nedēju, līdz termometrs pacelsies vismaz līdz mīnus piecdesmit grādiem.

Paklau, Tes, — viņš nākamajā mirklī sacīja, — vai kafija beidzot nebūs gatava?

Izdzirdis nosaucam sievietes vārdu, Džons Mesners piepeši saausījās. Viņš uzmeta tai īsu skatienu, bet pār viņa seju pārlaidās dīvaina ēna — pēkšņi atdzīvojušos sen pārciestu sāpju rēgainais atspulgs. Taču jau nākamajā mirklī viņš ar stipru gribasspēku piespieda rēgu pazust. Seja kļuva tikpat vienaldzīga kā pirmāk, bet pats viņš bija kļuvis tramīgs un dusmojās, ka vara gaisma neļauj labāk saskatīt sievietes seju.

Viņas pirmā neapzinātā kustība bija nolikt kafijkannu atpakaļ uz krāsniņas. Tikai tad viņa paskatījās uz Mes- neru. Bet viņš jau bija atguvies. Un viņa redzēja vienīgi svešu vīrieti sēžam uz gultas malas un uzmanīgi pētījam savu mokasīnu purngalus. Bet, tiklīdz sieviete atkal sāka rīkoties pie uguns, viņš no jauna pameta īsu skatu uz tās pusi, un ta, ātri atskatīdamās, šo mirkli uztvēra. Mesners ļāva acīm aizslīdēt tālāk pie ārsta, bet lupās viņam iezīmējas viegla vīpsnā par to, cik veikli sieviete bija viņu pieķērusi.

Viņa izvilka no pārtikas lādes sveci un to aizdedzināja. Ar vienu skatu gaismas apspīdētajā sejā Mesneram pietika. Šaurajā būdā pat lielākais atstatums bija tikai daži soļi, un jau nākamajā mirklī sieviete atradās viņam blakus. Tišām tā turēja sveci pavisam tuvu pie Mesnera sejas un raudzījās viņā izbailēs ieplestām acīm, kas viņu bija atpazinušas. Viņš atbildēja skatienam ar rāmu smaidu.

—   Ko tu meklē, Tes? — ārsts jautāja.

—  Matadatas, — viņa atteica un pagriezusies sāka rakņāties pa gultā iemesto drēbju nastu.

Galdu viņi uzklāja uz savas pārtikas lādes un ēda, sēdēdami uz Mesnera lādes ar seju pret viņu. Viņš bija atlaidies gultā atpūsties un gulēja uz sāniem, roku zem galvas palicis. Mazajā telpa radās iespaids, ka viņi visi sēž pie viena galda.

—   No kuras puses jūs esat? — Mesners jautāja.

—  No Sanfrancisko, — ārsts atbildēja, — bet nu jau divus gadus esmu šeit.

—   Arī es esmu no Kalifornijas, — paziņoja Mesners.

Sieviete lūdzoši viņā paraudzījās, bet viņš smaidīdams turpināja:

—   No Berklijas, zināt.

Otrais tūliņ izrādīja interesi.

—   No universitātes?

—  Jā, astoņdesmit sestā gada izlaidums.

—       Es domāju, ka esat profesors, — ārsts paskaidroja, — jums tāds izskats.

—       Cik žēl! — Mesners viņam uzsmaidīja. — Man gan labāk patīk, ja mani notur par zeltraci vai suņu dzinēju.

—       Manuprāt, viņš izskatās tikpat līdzīgs profesoram, cik tu ārstam, — sarunā iejaucās sieviete.

—       Pateicos, — atsaucās Mesners. Tad, pagriezies pret viņas ceļa biedru, sacīja: — Starp citu, dakter, kā jūs sauc, ja drīkstu vaicāt?

—       Heitorns, bet jums vajadzēs man ticēt uz vārda. No vizītkartēm atteicos reizē ar civilizāciju.

—       Un jūs esat misis Heitorna, — Mesners ar pieklājīgu galvas mājienu piebilda.

Viņa palūkojās uz Mesneru ar skatu, kurā niknums ņēma virsroku pār lūgumu.

Heitorns savukārt gribēja pavaicāt sarunu biedra uzvārdu. Viņš jau pavēra muti jautājumam, kad Mesners viņu pārtrauca:

—       Man nupat nāk prātā, dakter, ka jūs varbūt varēsiet apmierināt manu ziņkāri. Berklijā profesoru aprindās pirms gadiem diviem vai trim tenkoja par kādu skandalozu notikumu. Viena angļu valodas profesora sieva… hm, lūdzu, piedodiet, misis Heitorna … aizbēga ar kādu ārstu no Sanfrancisko, ja atmiņa mani neviļ, tikai nevaru pašreiz atcerēties viņa uzvārdu. Vai jums šis gadījums zināms?

Heitorns pamāja.

—        Kā nu ne, toreiz tas sacēla diezgan lielu troksni. Viņu sauca Grehems Vombls. Ārsts ar spožu praksi. Es viņu mazliet pazinu.

—       Paskat, un man visu laiku gribējās uzzināt, kas ar viņiem notika vēlāk. Vai esat ko dzirdējis? Viņi taču pazuda, kā ūdenī iekrituši.

—       Viņš labi pratis noslēpt pēdas, — Heitorns teica un nokāsējās. — Paklīda baumas, ka viņi ar preču šoneri braukuši uz Dienvidjūras salām un taifūna laikā pa ceļam gājuši bojā vai kaut kas tamlīdzīgs.

—       To man nebija gadījies dzirdēt, — Mesners sacīja. — Vai arī jūs atceraties šo notikumu, misis Heitorna?

—       Atceros to ļoti labi, — viņa atbildēja, un apvaldītā balss bija apbrīnojamā pretstata ar niknumu seja, kuru viņa novērsa, lai Heitorns to neredzētu.

Ārsts jau atkal vēra muti, lai pavaicātu AAesnera uzvārdu, kad tas ierunājās:

—       Šis doktors Vombls — esmu dzirdējis, ka viņš bijis ļoti izskatīgs un ka viņam… hm … bijuši, ta teikt, lieli panākumi pie dāmām.

—       Var jau būt, bet ar šo dēku viņš sevi pazudināja,— Heitorns drūmi nomurdēja.

—       Un tas sievišķis, kā esmu dzirdējis, esot bijis traki negants. Berklijā runāja, ka vīram dzīve ar viņu neesot bijusi nekāda paradīze.

—       Tā nu gan man pirmā dzirdēšana, — Heitorns atteica. — Sanfrancisko runāja tieši pretējo.

—       Tur viņu laikam uzskatīja par mocekli, ko? Par laulības krustā piesistu nabaga sievieti?

Ārsts pamāja. Mesnera pelēkas acis pauda tikai vieglu ziņkāri.

—       Tā jau domāju — katrai medaļai ir divas puses. Dzīvodams Berklijā, iepazinu tikai vienu pusi. Liekas, viņa daudz laika pavadīja Sanfrancisko.

—   Lūdzu, ielej man kafiju, — Heitorns teica.

Sieviete piepildīja krūzīti un jautri iesmējās.

—       Jūs abi tenkojat ka divas čaukstenes, — viņa pārmeta vīriešiem.

—       Tas taču ir ļoti interesanti, — Mesners, viņai uzsmaidīdams, atbildēja un atkal pievērsās ārstam: — Vīram, šķiet, Sanfrancisko bijusi tīra mežoņa reputācija?

—       Gluži pretēji — stīvs morālists, — Heitorns pārsteidzoši dedzīgi attrauca, — pedantisks zinātnieks, sausiņš, kam dzīslās nav ne pilicniņa karstu asiņu.

—  Vai jūs viņu pazināt?

—       Neesmu pat redzējis. Man nebija paziņu universitātes aprindās.

—       Atkal tikai medaļas viena puse, — AAesners teica, it kā būtu apņēmies šo jautājumu objektīvi un pamatīgi iztirzāt. — Tiesa, nebija jau viņš nekāds skaistulis — es domāju, pēc izskata, bet vārgulis gan ari ne. Viņš kopā ar studentiem nodevas sportam. Bez tam viņam bija zināmās dotības. Viņš pat uzrakstīja lugu, kas turienes sabiedrībā guva visai spožus panākumus. Dzirdēju arī, ka viņš ticis izvirzīts angļu valodas fakultātes dekāna amatam, bet tad atgadījās šis notikums, viņš pameta universitāti un aizbrauca. Jādomā, skandāls izpostīja viņa karjeru. Lai nu bija kā būdams, mūsu aprindās runāja, ka viņš no tā trieciena diezin vai atspirgšot. Domā, ka viņš sievu esot ļoti mīlējis.

Heitorns, iztukšojis kafijas krūzi, kaut ko vienaldzīgi nopurpināja un aizkūpināja pīpi.

—       Laime, ka viņiem nebija bērnu, — Mesners turpināja.

Bet Heitorns, uzmetis skatienu krāsniņai, paņēma cepuri un dūraiņus.

—       Iziešu un ienesīšu vēl kādu klēpi malkas, — viņš sacīja, — pēc tam varēšu novilkt mokasīnus un iekārtoties mājīgāk.

Durvis noklaudzēja viņam aiz muguras. Labu brīdi būdā valdīja klusums. Mesners palika, kā bijis, gultā guļam. Sieviete apsēdās uz pārtikas lādes viņam pretī.

—   Ko tu domā darīt? — viņa beidzot strupi noprasīja.

Mesners paraudzījās uz viņu laiskā neziņā.

—       Ko man, pēc tavām domām, vajadzētu darīt? Ceru, ka negaidi nekā dramatiska. Tu pati redzi, ka esmu braucienā nomocījies un stīvs, un te gultā ir tik labi.

Viņa mēmā niknumā sāka kodīt lūpu.

—       Bet… — viņa kaisli iesāka, tad, rokas sažņaugusi, aprāvās.

—       Ceru, tu nevēlies, lai es nogalinu misteru … hm … Heitornu, — viņš mīlīgi, gandrīz lūdzošā balsī sacīja. — Tas būtu šausmīgi un, tici man, pilnīgi nevajadzīgi.

—   Bet kaut kas tev ir jādara! — viņa iesaucās.

—   Tieši otrādi, man vispareizākais šķiet nedarīt nekā.

—   Tu domā palikt šeit?

Viņš pamāja.

Viņa pārlaida izmisušu skatienu būdai, paskatījās uz savīstīto drēbju rituli otrā gultā.

—       Drīz būs vakars. Tu nevari palikt šeit! Nevari! Saproti jel, ka nevari!

—       Varu gan. Atļauj atgādināt, ka es būdu atradu pirmais un ka jūs esat mani viesi.

Viņas skatiens vēlreiz pārslīdēja visam, kas atradās būdā, līdz, šausmās sastindzis, atkal apstājās pie otras guļvietas.

—   Tad mums jāiet projām, — viņa apņēmīgi paziņoja.

—   Tas nav iespējams. Tev ir sauss, rejošs kass — tieši tāds, kādu misters … hm … Heitorns tik profesionāli aprakstīja. Tev jau tagad ir mazliet apsaldētas plaušas. Un viņš taču ir ārsts, viņam tas vislabāk zināms. Viņš to nekādā ziņā nepieļaus.

—   Bet ko tad tu domā darīt? — viņa vēlreiz jautāja, un balsī bija jūtams saspringums, kas vēstīja tuvojošos dusmu izvirdumu.

Mesners palūkojās viņā gandriz vai tēvišķīgi, ar dziļu līdzjūtību un pacietību, ar kādu bija nolēmis pārciest gaidāmo vētru.

—  Mīļo Terēz, es tev jau sacīju, ka nezinu. Tiešām neesmu par to padomājis.

—   O! Tu mani padarīsi traku! — Viņa pietraucās kājās un bezspēcīgā niknumā žņaudzīja rokas. — Agrāk tu nekad tāds nebiji.

—  Jā, biju allaž pati pazemība un maigums, — viņš piekrita. — Varbūt tieši tādēļ tu mani pameti?

—   Tu esi pilnīgi pārvērties, esi kļuvis tik drausmīgi mierīgs. Man bail no tevis. Jutu, ka visu laiku esi perinājis kādu drausmīgu plānu. Bet dari ko darīdams, tikai nepārsteidzies! Neaizraujies …

—   Es vispār vairs neaizraujos, — Mesners viņu pārtrauca, — kopš tu no manis aizgāji.

—   Tu esi apbrīnojami labojies, — viņa atcirta.

Mesners piekrizdams pasmaidīja.

—   Kamēr es sagudrošu, kas man darāms, pateikšu, kas jādara tev, — pasaki misteram … hm … Heitornam, kas es esmu. Tas, iespējams, padarīs mūsu uzturēšanos šai būdā — kā to lai saka — nepiespiestāku.

—   Kāpēc tu man sekoji uz šo briesmīgo zemi? — viņa negaidot jautāja.

—   Tikai nedomā, ka es atbraucu šurp, lai meklētu tevi, Terēz! Nepriecē savu iedomību ar šādiem maldiem! Mūsu sastapšanās ir vistīrākā nejaušība. No universitātes es aizgāju, un kaut kur taču man vajadzēja palikt. Godīgi sakot, uz Klondaiku atbraucu tieši tādēļ, ka šeit nemūžam necerēju tevi sastapt.

Nograbēja durvju rokturis, durvis atvērās, un ienāca Heitorns ar malkas klēpi. Rokturim iegraboties, Terēze sāka vākt nost traukus. Heitorns izgāja otrreiz pēc malkas.

—   Kādēļ tu tnūs neiepazīstināji? — Mesners jautāja.

—   Es viņam pateikšu, — viņa atbildēja un, galvu atmetusi, piebilda: — Nedomā, ka man bail!

—   Nekad neesmu manījis, ka tev no kaut kā būtu bijis stipri bail.

—   Un nav ari bail atzīties, — viņa sacīja, un tiklab seja, kā balss atmaiga.

—   Bīstos tikai, ka tu atzīšanos pārvērtīsi par maskētu izspiešanu, par apzinātu pašlabuma meklēšanu un sevis slavināšanu.

—   Neskaiti kā no grāmatas, — viņa niķīgi attrauca, taču balsī jautās aizvien lielāks maigums, — man nekad nav patikušas gudras diskusijas. Starp citu, es pat nebaidos lūgt tev piedošanu.

—   Man nav ko piedot, Terēz. īstenībā man pat jāsaka tev paldies. Sākumā es, protams, cietu; bet tad manī it kā atmodās pavasaris un es atskārtu, ka esmu laimīgs, ļoti laimīgs. Tas bija brīnumains atklājums.

—   Bet ja nu es atgrieztos pie tevis? — viņa jautāja.

—   Tas (Mesners, viltīgi pavīpsnādams, paraudzījās viņā) radītu drausmīgu sajukumu.

—   Esmu tava sieva. Tu taču neesi no manis šķiries.

—  Jā, — viņš domīgi novilka, — esmu izturējies pārāk nevērīgi. Tiklīdz atgriezīšos, tūliņ to nokārtošu.

Viņa piegāja Mesneram klāt un uzlika roku viņam uz pleca.

—   Vai tu manis vairs negribi, Džon? — Klusā balss bija maiga un pieskāriens liegs ka glāsts. — Ja nu es tev teiktu, ka esmu kļūdījusies? Ja teiktu, ka esmu ļoti nelaimīga? Un es tiešām esmu nelaimīga. Un tiešām esmu kļūdījusies.

Mesneru sāka mākt bailes. Viņš juta, ka vieglais pieskāriens viņam laupa spēkus. Viņš zaudēja varu par situāciju, brīnišķīgais miers un savaldība zustin zuda. Sieviete raudzījās uz viņu valgām acīm, un viņā viss sāka kust un irt. Viņam piepeši likās, ka viņš atrodas bezdibeņa malā un nespēj pretoties viņas varai.

—   Es gribu atgriezties pie tevis, Džon. Gribu atgriezties tagad .. . tūliņ.

Ka lietuvēna mocīts, Mesners centās atbrīvoties no viņas rokas. Klausoties viņas balsī, viņam ausīs, liegi guldzot, ieskanējās Lorelejas dziesma. Šķita, kaut kur tāluma kāds spēlē klavieres un pazīstamā melodija spiedin spiežas ausis.

Piepeši viņš pietrūkās kājās, atgrūda Terēzes rokas, kas tiecās viņu apskaut, un sāka atmuguriski kāpties uz durvju pusi. Viņš bija līdz nāvei iztrūcies.

—   Es izdarīšu kaut ko neprātīgu! — viņš iekliedzās.

—   Es taču tevi jau brīdināju neaizraujies! — Viņa zobgalīgi iesmējās un sāka mazgāt traukus. — Nevienam tu neesi vajadzīgs. Es ar tevi tikai paspēlējos. Esmu laimīga ar viņu.

Bet Mesners tam neticēja. Viņš atcerējās, cik veikli Terēze prot mainīt taktiku. To viņa darīja arī tagad. Tā bija maskēta izspiešana. Viņa nebija laimīga ar to otru. Bija atklājusi savu kļūdu. To iedomājoties, viņa patmīlība jutās gandarīta. Viņa vēlējās atgriezties, bet viņš to nevēlējās ne par kādu maksu. Viņa pirksti neapzināti sataustīja durvju rokturi.

—   Neskrien nu tūliņ projām! — viņa iesmējās. — Es tev nekodīšu.

—   Es nekur neskrienu, — viņš bērnišķīgā spītā attrauca, — ienesīšu tikai ūdeni.

Viņš savāca tukšos spaiņus un atgrūda durvis vaļā. Tad paraudzījās atpakaļ.

—   Neaizmirsti, ka tev jāpasaka misteram … hm … Heitornam, kas es esmu!

Mesners pārsita ledus kārtu, kas pa īso laiciņu jau bija aizvilkusi āliņģi ciet, un piesmēla spaiņus. Tomēr viņš tūlīt atpakaļ uz būdu negāja. Nolicis spaiņus uz takas, viņš ātriem soļiem staigaja šurp un turp, lai paglābtos no sala, kas dzeldinaja miesu ka uguns. Barda no elpas vien nosarmoja balta, pirms sarauktā piere iz- gludinājās un sejā parādījās stingra apņēmība. Viņš bija izlēmis, ko darīt, un nosalušajās lūpās un vaigos, par to domājot, iegūla smīns. Pār spaiņiem jau bija pār- vilkusies plāna ledus kārtiņa, kad viņš tos pacēla un devas atpakaļ uz būdu.

Iegājis viņš sastapa ārstu stāvam pie krāsns un gaidām, jūtami samulsušu un neveiklu. Mesners nolika spaiņus zemē.

—   Priecājos ar jums iepazīties, Grehem Vombl, — viņš konvencionāli sacīja ka pēc iepazistinašanas labakajā sabiedrībā.

Tomēr roku viņš nesniedza. Vombls neveikli samīņājās,

juzdams pret Mesneru naidu, kādu cilvēks dažkārt jūt pret to, kam nodarījis jaunu.

—       Ak tad jūs tas bijāt, — Mesners sacīja, tēlodams izbrīnu. — Labi, labi. Es tiešām priecājos ar jums iepazīties. Man … hm … Joti gribējās zināt, ko Terēze jūsos saskatījusi, kur, ja drīkstu tā izteikties, slēpjas jūsu pievilcība. Labi, labi.

Un viņš ar skatienu nomēroja ārstu no galvas līdz kājām, it kā tas būtu pērkams zirgs.

—       Varu iedomāties, ko jūs pret mani jūtat, — Vombls iesāka.

—       Nav ko pieminēt, — Mesners ar pārspīlētu sirsnību balsī un manierē viņu pārtrauca. — To vairs nav vērts pieminēt. Man drīzāk kārojas zināt, kā jums viņa patīk. Piepildīja jūsu cerības? Kā viņa uzvedas? Dzīve jums droši vien kopš tā laika bijusi nebeidzams, laimīgs sapnis?

—   Nerunā muļķības! — Terēze viņu pārtrauca.

—       Kāds jau esmu, tāds esmu, — Mesners žēlabaini noteica.

—        Būtu saprātīgāk, ja jūs izturētos lietišķi un praktiski, — Vombls asi noskaldīja. — Mēs gribam zināt, ko jūs esat nolēmis darīt.

Mesners nevarīgi noplātīja rokas.

—       Patiesi nezinu. Šī ir viena no tām neiespējamajām situācijām, no kurām grūti atrast izeju.

—   Trijatā mēs šonakt nevaram šajā būdā palikt.

Mesners pamāja.

—   Kādam jāiet projām.

—       Jums taisnība, — Mesners piekrita. — Ja trim cilvēkiem nav iespējams vienā laikā uzturēties vienā un tai pašā telpā, tad kādam tā jāatstāj.

—       Un šis kāds esat jūs, — Vombls drūmi paziņoja. — Līdz tuvākajai nometnei ir desmit jūdžu, to jūs vēl gluži labi varat paspēt.

—       Tā ir pirmā kļūda jūsu aprēķinā, — Mesners protestēja. — Kādēļ gan tieši man būtu jāiet projām? Es taču pirmais atradu šo būdu.

—       Tesa nevar nekur iet, — Vombls paskaidroja, — viņai jau tagad ir apsaldētas plaušas.

—       Es jums piekrītu. Viņa tiešām nevar riskēt doties desmit jūdžu garā ceļā. Viņai katrā ziņā jāpaliek.

—       Tātad notiks, kā es sacīju, — Vombls ar uzsvaru noteica.

Mesners nokremšļojās.

—   Bet jūsu plaušas taču ir kārtībā, man šķiet.

—   Protams, bet kāda tam nozīme?

Mesners vēlreiz nokremšļojās un sacīja lēnām, it kā apsvērdams katru vārdu:

—       Nu, varētu teikt, nekādas sevišķās, es tikai gribēju piebilst, ka saskaņā ar jūsu paša izteiktajām domām nav nekādu šķēršļu, lai no šejienes aizietu jūs un nobrauktu salā tās desmit jūdzes. Jums tas ir pa spēkam.

Vombls uzmeta ātru, aizdomīgu skatu Terēzei un uztvēra viņas acīs priecīgu pārsteigumu.

—   Ko tu teiksi? — viņš tai jautāja.

Viņa vilcinājās, un Vombla seja dusmās pietvīka. Viņš pagriezās pret Mesneru.

—   Pietiek! Jūs nevarat šeit palikt!

—   Varu gan.

—       Es to nepieļaušu, — Vombls teica, izriezdams plecus. — Noteikumus diktēju es.

—   Es tomēr nekur neiešu, — Mesners nepiekāpās.

—   Es jūs izmetīšu ārā.

—   Bet es atgriezīšos.

Vombls uz mirkli apklusa, lai apvaldītu balsi un dusmas. Tad lēnām klusā, saspringtā balsī teica:

—        Paklausieties, Mesner, ja jūs neiesiet prom ar labu, es jūs piekaušu. Te nav Kalifornija. Es jus samalšu miltos.

Mesners paraustīja plecus.

—       Ja jūs to izdarīsiet, es sasaukšu zeltraču sapulci un noskatīšos, kā jūs pakar tuvākajā kokā. Kā jūs pats teicāt — te nav Kalifornija. Zeltrači ir vienkārši ļaudis, un pietiks, ja parādīšu viņiem kautiņā dabūtos zilumus, pastāstīšu patiesību par jums un pieprasīšu atpakaļ savu sievu.

Sieviete gribēja kaut ko sacīt, bet Vombls viņai nikni uzkliedza:

—   Stāvi jel tu klusu!

Tas izskanēja krasā pretstatā ar Mesnera pieklājīgo piebildi:

—   Lūdzu, nepārtrauc mās, Terēz!

Aiz dusmām un ar varu apspiestā satraukuma viņai

uznaca sauss, rejošs klepus, un piesarkusi, roku pie krūtīm piespiedusi, viņa gaidīja, līdz lēkme pāries.

Vombls, vērodams klepu, drūmi raudzījās uz Terēzi.

—   Kaut kas jādara, — viņš sacīja, — viņas plaušas tādu piepūli nespēj izturēt. Viņa nevar braukt tālāk, pirms laiks nekļūs siltāks. Un es ir nedomāju no viņas atteikties.

Mesners paminstinājās, noklepojās, vēlreiz paminstinā- jās un tad sacīja:

—   Man vajadzīga nauda.

Vombla sejā iegūla nicinājums. Beidzot otrs parādīja savu niecību, noslīdēja nesalīdzināmi zemāk par viņu.

—   Jums ir pieklājīgs zelta smilšu maišelis, — Mesners turpināja, — ievēroju to, kad kravājāt mantas ārā no kamanām.

—   Cik jūs gribat? — Vombls jautāja, necenzdamies slēpt nicinājumu ne balsī, ne sejā.

—   Es aptuveni novērtēju maišeli un nospriedu … hm… ka tur varētu būt mārciņas divdesmit. Ko jūs teiktu par četriem tūkstošiem?

—   Paklausieties, tas ir viss, kas man pieder! — Vombls iesaucās.

—   Bet jums paliek viņa, — Mesners mierinot aizrādīja. — Tik daudz taču viņa būs vērts. Padomājiet, no kā es atsakos. Man šķiet, tā ir mērena cena.

—   Lai notiek! — Vombls metās pāri būdāi pie zelta smilšu inaišeļa. — Jo ātrāk tieku no jums vaļā, jo labāk … jūs sīkais tārps.

—   Nu rāmāk, rāmāk, — Mesners pavīpsnādams sacīja. — Vai no ētikas viedokļa kukuļa devējs nav tikpat nicināms kā ņēmējs? Zagtas mantas pircējs taču ir vērts to pašu, ko zaglis, vai ne? Jums nav nekāda pamata šai nelielajā darījumā justies morāli pārākam.

—   Ejiet ratā ar savu ētiku! — Vombls uzkliedza. — Labāk nāciet šurp un skatieties uz svariem! Ka es jūs nepiekrāpju!

Sieviete, atspiedusies pret gultu, bezspēka dusmās vēroja, kā viņu izsver dzeltenās smiltīs un tīrradņos ar svariņiem, kas bija uzstādīti uz pārtikas lādes. Svariņi bija mazi, svēršana ieilga, un Mesners rūpīgi pārbaudīja katru svērumu.

—   Liels sudraba piejaukums, — viņš piezīmēja, siedams ciet zelta maisiņu. — Šķiet, ka nemaz nedabūšu pilnus sešpadsmit dolārus par unci. Jūs tomēr esat mani mazliet apšmaucis, Vombl.

Viņš mīlīgi uzlūkoja un pasvārstīja maišeli, ar šādai vērtībai pienācīgo cieņu iznesa to ārā un ieguldīja kamanās. Atgriezies viņš savāca savus kastroļus un pannas, sasaiņoja pārtikas lādi un saritināja gultas drānas. Kad kamanas bija nosietas un smilkstošie suņi iejūgti, viņš vēlreiz iegāja būdā, lai paņemtu dūraiņus.

—  Ardievu, Tes, — viņš sacīja, stāvēdams atvērtajās durvīs.

Viņa pagriezās pret Mesneru, mēģinādama kaut ko izteikt, bet pārvarīgais niknums, kas viņa plosījās, aiz- slāpēja balsi.

—  Ardievu, Tes, — viņš maigi atkārtoja.

—  Zvērs! — viņa ar mokām izgrūda.

Tad viņa pagriezās, piestreipuļoja pie gultas, iekrita tajā uz mutes un elsoja:

—   Zvēri! Ak jūs, zvēri!

Džons Mesners klusi aizvēra durvis sev aiz muguras un, samudinājis suņus, ar lielu atvieglojumu sejā vēlreiz paraudzījās atpakaļ uz būdu. Krastmala pie āliņģa viņš apturēja kamanas. Izvilcis no vezuma zelta maišeli, viņš to aiznesa līdz āliņģim. Tam jau atkal bija pārvil- kusies ledus plēve. To viņš pārsita ar dūri. Tad ar zobiem atknibināja maišeļa mezglu un sagāza visu saturu ūdenī. Upe tajā vietā bija sekla, un pāris pēdu dziļumā vakara dziesnā upes dibens ievizējās palsa dzeltenuma. Noskatījies uz to, Mesners iespļava āliņģi.

Viņš sāka trenkt suņus uz priekšu pa Jukonas kamanu ceļu. Suņi, neganti smilkstēdami, negribēja skriet. Turēdams ar labo roku dīseli un ar kreiso berzēdams vaigus un degunu, viņš tenterēja uz priekšu, klupdams pār virvi, kad suņi griezās līkumā.

—   Uz priekšu, nabaga klibiķi! — viņš uzsauca. — Nu, uz priekšu, uz priekšu!

BALTĀ CILVĒKA CEĻŠ

— Šovakar vēlos vārīt uz tava pavarda un šo nakti pārgulēt zem tava jumta, — es paziņoju, ieiedams vecā Ebitsa būdā; viņš tikai truli pablenza manī ar savām nespodrajām acīm, bet Zilla mani pagodināja ar skābu ģīmi un nicīgu ņurdienu. Zilla bija viņa sieva, un gar visu Jukonu nebūs vairs otras vecas indiānietes ar tik skarbu mēli un tik īgnu prātu. Es arī neapstātos pārnakšņot tieši pie viņiem, ja vien mani suņi nebūtu tik pārguruši vai ja ciematā atrastos vēl kāds cits iemītnieks. Bet apdzīvota bija vienīgi šī būda, un tā nu gribot negribot šinī būdā es arī meklēju patvērumu.

Vecais Ebitss pa reizītei saņēmās un salasīja kopā sava izšķobītā saprāta paliekas, un tā viņa acīs te paspīgoja sajēgas dzirkstītes, te tūdaļ arī apdzisa. Kamēr es gatavoju sev maltīti, viņš pat dažas reizes kā laipns namatēvs apjautājās, kā man ar veselību, cik man suņu un vai tie stipri nodzīti, cik lielu ceļa gabalu es šodien nobraucis. Bet Zilla tad ikreiz rādīja jo sirdīgāku vaigu un ņurdēja vēl nīgrāk.

Tomēr jāatzīst, ka jautrībai viņiem tiešām trūka jebkāda iemesla. Tur viņi abi sakņupuši tupēja pie pavarda, divi cilvēki tuvu mūža galam, veci, izdēdējuši un nevarīgi, reimatisma savilktiem locekļiem, bada novārdzināti, un ceptās gaļas smarža viņiem sagādāja tīrās mocības. Gurdi, bezcerīgi viņi klanījās uz priekšu un atpakaļ, un ik piecas minūtes Ebitss izdvesa klusu kunkstu. Ne tik daudz aiz sāpēm viņš kunkstēja kā aiz sāpīga gurdenuma. Smagā nasta, ko dēvē par dzīvi, bija viņu nomocījusi, un vēl vairāk viņu mocīja bailes no nāves. Tā ir vecuma mūžīgā traģēdija — ar gadiem dzīves prieki izgaisuši, bet alkas pēc nāves nav stājušās to vietā.

Briežgaļa sprakstēdama čurkstēja pannā, un es vēroju, kā vecā Ebitsa nāsis trīs un raustās, ieelpojot ēdiena smaržu. Uz brīdi viņš pat pierima klanīties un piemirsa kunkstēt, bet sejā viņam šķita pavīdam saprāta izteiksme.

Zilla turpretī klanījās vēl žiglāk un pirmo reizi dzirdami izdvesa savas ciešanas — ar tādiem kā skarbiem, aprautiem rējieniem. Man uzmācās iedoma, ka viņi izturas tieši tāpat kā izbaduši suņi, un šī iztēles aina bija tik spilgta, ka es nepavisam nebrīnītos, ja pēkšņi izrādītos, ka Zillai ir aste un viņa to būkā pa grīdu — kā jau daždien suns. Ebitss ērmoti vaikstījās un vai ik brīdi pārtrauca klanīšanos, lai, uz priekšu sakucies, tuvinātu drebošās nāsis garšīgi smaržojoša kārdinājuma avotam.

Kad es katram pasniedzu šķīvi ceptas gaļas, viņi rija kārīgi, skaļi šmakstinādami, — izdrupušie zobi čamstēja, krūtis sēca, to visu pavadīja nemitīga sprauslošana un murdēšana. Vēlāk, kad katram biju iedevis pa krūzei verdoši karstas tējas, trokšņi pieklusa. Sejas tiem laistījās labsajūtā un apmierinātībā. Zillas skarbi savilktā mute atslāba tiktāl, ka varēja izdvest labpatikas nopūtu. Viņi arī vairs neklanījās, bet šķita ieslīguši rāmā apcerē. Tad Ebitsa acīs parādījās miklums — un es sapratu, ka viņam kļuvis pašam sevis žēl. Ilgā meklēšana, līdz atradās pīpes, skaidri liecināja, ka sen tiem nav bijis tabakas, un kāre pēc šīs narkotikas padarīja veco vīru tik nevarīgu, ka man vajadzēja iededzināt viņa pīpi.

—   Kāpēc jūs esat vieni paši ciematā? — es ievaicājos. — Vai tad visi citi apmiruši? Vai te pāri gājusi nikna sērga? Un jūs vienīgie palikuši starp dzīvajiem?

Vecais Ebitss papurinaja galvu un atteica:

—   Nē, nav bijis nekādas niknas sērgas. Visi ciemata ļaudis aizgājuši medīt gaļu. Mēs parak veci, mūsu kājām vairs nav spēka, mūsu muguras vairs nespēj nest apmetņu un ceļa nastas. Tālab esam palikuši še un gaidām, kad jaunie vīrieši atgriezīsies ar gaļu.

—   Un kas par to, ja arī jaunie atgriezīsies ar gaļu? — Zilla skarbi noprasīja.

—   Varbūt tiem atgriežoties būs pulka gaļas, — viņš cerību pilns nomurmināja.

—   Lai arī būtu pulka gaļas, — viņa attrauca vēl skarbāk nekā pirmāk. — Kas no tā tiks tev un man? Daži kauli, ko krimst mūsu vecajām bezzobu mutēm. Bet treknie mugurgabali, iekšas un mēles — tie visi, vecais, nokļūs citās mutēs, ne tavējā, ne arī manējā.

Ebitss nodūra galvu un sāka klusītēm šņukstēt.

—  Nav vairs neviena, kas mums medītu gaļu, — viņa izsaucās, nikni pavērsdamās pret mani.

Viņas žests pauda apsūdzību, un es paraustīju plecus, likdams saprast, ka neapzinos nekādu vainu noziegumā, ko man uzkrauj.

—   Zini, ak, baltais cilvēk, tā ir tavas cilts vaina, visu balto cilvēku vaina, ka mums abiem ar vīru mūža galā nav vairs gaļas un mēs sēžam aukstumā bez tabakas.

—   Nē, — Ebitss drūmi noteica ar skaidrāku taisnības izjūtu. — Mums ir nodarīts pāri, tas tiesa; tomēr baltais cilvēks nezināja, ka dara mums pāri.

—   Kur ir Moklans? — Zilla uzstājīgi prasīja. — Kur tavs stiprais dēls Moklans un tās zivis, ko viņš arvien labprāt nesa, lai tu tās ēstu?

Vecais vīrs papurināja galvu.

—   Un kur ir Bidaršiks, tavs stiprais dēls? Viņš arvien bija varens mednieks, un arvien viņš no brieža un ka- ribu parnesa tev gardos mugurgabala treknumus un mīkstās žāvētās meles. Es vairs neredzu neviena trekna mugurgabala un nevienas mīkstas žāvētas mēles. Tavs vēders jau dienām ilgi pildīts ar tukšumu, un cilvēkam no tas nožēlojamās meļu cilts nākas tevi pabarot.

—   Nē, — vecais Ebitss laipnā garā iejaucās, — baltais cilvēks nav melis. Baltais cilvēks runā patiesību. Allaž un arvien baltais cilvēks runa patiesību. — Viņš uz brīdi apklusa, apsvērdams, ar kādiem vārdiem izteikt mērenāk to bargo, kas viņam sakāms. — Tomēr baltais cilvēks runā patiesību dažādi. Šodien viņš runā patiesību vienādi, rīt viņš runā patiesību otrādi, un nav iespējams saprast ne viņu, ne arī viņa patiesības ceļus.

—   Šodien runāt patiesību vienādi, rīt runāt patiesību otrādi — tas nozīmē melot, — skanēja Zillas negrozāmais spriedums.

—   Balto cilvēku izprast nav iespējams, — Ebitss tiepīgi palika pie sava.

Gaļa, tēja un tabaka, šķiet, bija atkal atgriezušas viņu dzīvē, un viņš spēja stingrāk saistīt domu tēlus, kas slīdēja gar vecuma aizmiglotajām acīm. Viņš pat saslējas staltāk. Balss bija zaudējusi žēlabaino un smilkstošo pieskaņu, kļūdama spēcīga un noteikta. Viņš pievērsās man cienīgi, uzrunādams mani kā līdzīgs līdzīgu.

—   Baltā cilvēka acis nekad nav slēgtas, — viņš iesāka. — Baltais cilvēks redz visu, viņš domā lielas domas un ir ļoti gudrs. Tomēr baltais cilvēks vienu dienu nav tāds pats ka baltais cilvēks citu dienu, un izprast viņu nav iespējams. Viņš neko nedara allaž vienādi. Un neviens nespēj nojaust, kā viņš rīkosies turpmāk. Indiānis vienu un to pašu lietu allaž dara vienādi. Briedis allaž nāk lejā no augstajiem kalniem, kad iestājusies ziema. Lasis allaž ierodas pavasarī, kad ledus upē izgājis. Visa dzīva radība allaž mēdz visu ko darīt vienādi, un indiānis to zina un saprot. Bet baltais cilvēks neko nedara vienādi, un indiānis to nespēj ne zināt, ne saprast.

Tabaka ir ļoti laba. Tā ir barība izsalkušam cilvēkam. Spēcīgu vīru tā dara stiprāku un niknajam liek aizmirst dusmas. Tādēļ arī tabaka ir dārga. Tā ir ļoti dārga. Indiānis dod lielu lasi par vienu tabakas lapu, un šās tabakas viņam pietiek ko zelēt ilgam laikam. Tabakas sulā jau slēpjas viss labums. Kad tā plūst lejup pa rīkli, tā dod patīkamu sajūtu iekšpusē. Bet baltais cilvēks! Kad mute tam pilna ar tabakas sulu, ko viņš dara? So sulu, šo milzum dārgo sulu viņš izspļauj sniegā, un pagalam ta ir. Vai baltajam cilvēkam patīk tabaka? Es nezinu. Bet, ja viņam tabaka patīk, kālab viņš izspļauj pašu dārgāko un liek tam sniega iet boja? Tā ir liela muļķība, kas nav izprotama.

Viņš apklusa, papakšķināja pīpi un, pamanījis, ka tā izdzisusi, padeva to Zillai, kas notrausa baltajam cilvēkam veltīto nievu smīnu no lūpām, lai sakļautu tās ap pīpes kātu. Ebitss šķita no jauna atslīgstam vecuma vārgumā, stāsts palika nepabeigts, un es ievaicājos:

—   Kas tad noticis ar taviem dēliem Moklanu un Bi- daršiku? Un kālab jūs abi ar veco sievu mūža galā esat bez gaļas?

Viņš uztrūkās kā no snaudas un ar pūlēm atslējās.

—   Zagt nav iabi, — viņš teica. — Ja suns pakampj tavu gaļu, tu sit suni ar rungu. Tāds ir likums. Tas ir likums, ko cilvēks devis, un sunim jādzīvo pēc šā likuma, citādi dabūs just rungu. Ja cilvēks paņem tavu gaļu vai tavu laivu, vai tavu sievu, tu nokauj šo cilvēku. Tads ir likums, un tas ir labs likums. Zagt nav labi, un tālab ir likums, ka cilvēkam, kas zog, jāmirst. Kas lauž šo likumu, tam smagi jācieš. Un mirt — tās ir smagas ciešanas.

—   Bet, ja tu nonāvē cilvēku, kālab tad suni tu nenosit? — es vaicāju.

Vecais Ebitss palūkojās manī izbrīnījies kā bērns, kamēr Zilla gluži atklāti noņirdza par manu aplamo jau- tājumu.

- Tāds, rau, ir baltā cilvēka ceļš, — Ebitss nomurmināja vieglā rezignācijā.

—  Tāda ir baltā cilvēka muļķība, — Zilla atcirta.

—  Lai tad vecais Ebitss pamāca balto cilvēku gudrībā, — es laipni ierosināju.

—   Suni nenosit tāpēc, ka tam jāvelk cilvēka kamanas. Cilvēks nekad nevilks otra cilvēka kamanas, tālab arī cilvēku nokauj.

—  Ak tā, — es nomurmināju.

—   Tāds ir likums, — vecais Ebitss turpināja. — Bet nu uzklausi, ak, baltais cilvēk, un es tev pastāstīšu par lielu muļķību. Dzīvo kāds indiānis. Viņa vārds ir Mobitss. Viņš nozog baltajam cilvēkam divas mārciņas miltu. Ko nu baltais cilvēks dara? Vai viņš sit Mobitsu? Nē. Vai viņš nokauj Mobitsu? Nē. Ko tad viņš dara ar Mobitsu? Es tev pastāstīšu, ak, baltais cilvēk. Viņam ir māja. Viņš paņem Mobitsu tajā mājā. Jumts tai ir ciešs. Sienas ir biezas. Viņš kurina uguni, lai Mobitsam būtu silti. Viņš dod Mobitsam daudz ko ēst. Tas ir labs ēdiens. Savu mūžu Mobitss vēl nav ēdis tik labu barību. Tur ir žavēta gaļa un maize, un pupu bez sava gala. Mobitss dzīvo labas dienas.

Pie durvīm ir liela atslēga, lai Mobitss nebēgtu projām. Tā arī ir varena muļķība. Mobitss nemaz negrib bēgt. Tajā vietā taču visu laiku ir bagātīgs ēdiens un siltas segas, un liels pavards. Būtu pavisam muļķīgi bēgt projām. Mobitss nav muļķis. Trīs mēnešus Mobitss paliek taja vietā. Viņš ir nozadzis divas mārciņas miltu. Par to baltais cilvēks gādīgi aprūpē viņu. Mobitss apēd daudz mārciņu miltu, daudz mārciņu cukura, bet gaļas un pupu viņš ēd bez gala. Tāpat Mobitss dzer daudz tējas. Pēc trim mēnešiem baltais cilvēks atver durvis un saka, lai Alobitss iet projām. Mobitss negrib iet projām. Viņš ir ka suns, kas ilgu laiku barots vienā vietā. Viņš grib palikt tajā vietā, un baltajam cilvēkam Mobitss dzišus japadzen. Tā nu Mobitss pārnāk atpakaļ savā ciematā, un viņš ir nobarojies resns. Tāds ir baltā cilvēka ceļš, un tas nav izprotams. Tā ir muļķība, milzīga muļķība.

—  Bet tavi dēli? — es nemitējos taujāt. — Tavi stiprie dēli un bads vecuma dienās?

—   Dzīvoja Moklans, — Ebitss sāka stāstīt.

—   Spēcīgs vīrs, — māte viņu pārtrauca. — Viņš varēja mērkt airi ūdenī augu dienu un nakti un ne reizes neapstājas, jo atpūtas viņam nevajadzēja. Viņš labi zināja laša paražas un ūdens paražas. Viņš bija ļoti gudrs.

—   Dzīvoja Moklans, — Ebitss atkārtoja, neņemdams vērā sievas iejaukšanos. — Pavasarī viņš aizbrauc lejup pa Jukonu kopā ar citiem jauniešiem, lai tirgotos Kem- bela fortā. Tur ir veikals, kas pilns ar baltā cilvēka labajām mantām, un tur dzīvo tirgotājs, vārdā Džounss. Tapat tur ir balto cilvēku zintnieks, ko jūs saucat par misionāru. Bet tur pie Kembela forta ir neganti ūdeņi, kur Jukona kļūst tieviņa kā jauna meitene un ūdens skrien ātri, un straumes plūst gan uz šo pusi, gan uz to pusi un sanāk atkal kopā, un tur ir atvari un krāces, un straumes allažiņ mainās, un ūdens līmenis mainās, tā ka divas reizes pēc kārtas tas nekad nebūs tads pats. Moklans ir mans dēls, un tādēļ viņš ir dūšīgs vīrs…

—  Vai tad mans tēvs nebija dūšīgs vīrs? — Zilla noprasīja.

—   Tavs tēvs bija dūšīgs vīrs, — Ebitss atzina, acīm redzami vēlēdamies par katru cenu saglabat majas mieru. — Moklans ir tavs un mans dēls, tāpēc viņš ir dūšīgs. Viss var būt, ka tieši tava ļoti dūšīgā tēva dēļ Moklans ir pārāk dūšīgs. Tas ir tāpat, it kā katla būtu ieliets par daudz ūdens un tas šļacas pāri. Tā arī Moklanā ir par daudz brašuma, un šis brašums šļācas pāri.

Jaunieši ļoti baidās no negantajiem ūdeņiem pie Kembela forta. Bet Moklans nebaidas. Viņš skaļi nosmejas — ha, ha! — un brauc iekšā negantajos ūdeņos. Bet tur, kur straumes saplūst kopā, laiva apgāžas. Atvara virulis sagrābj Moklanu aiz kājām, un tā viņš virpuļo apkārt un apkārt, grimst arvien dziļāk un dziļāk, un nekad viņš vairs nav redzēts.

—  Ai, ai! — Zilla ievaimanājās. — Spēcīgs un gudrs viņš bija — un pie tam mans pirmdzimtais.

—  Es esmu Moklana tēvs, — Ebitss teica, pacietīgi ļāvis sievai brītiņu paklaigāt. — Es kāpju laivā un ceļoju lejup uz Kembela fortu iekasēt parādu.

—   Parādu! — es izsaucos. — Kādu parādu?

—   Paradu no Džounsa, kas ir galvenais tirgotājs, — skanēja atbilde. — Tāds ir likums par ceļojumiem svešā novadā.

Es pakratīju galvu, rādīdams, ka nekā nesaprotu, un

Ebitss ar līdzjūtīgu nožēlu paskatījās manī, bet Zilla nosprauslojās ierastajā nicībā.

—   Redzi, baltais cilvēk, — viņš teica, — tavā nometnē ir suns, kas kož. Kad šis suns sakož cilvēku, tu dod tam cilvēkam dāvanu, tāpēc ka tev vajag atvainoties un tāpēc ka suns ir tavs. Tu viņam atlīdzini. Vai tad tā nav? Tāpat tev jāatlīdzina, ja tavā novadā ir bīstamas medības vai neganti ūdeņi. Tas ir taisnīgi. Tāds ir likums. Vai mana tēva brālis neaizgāja uz Tananas novadu, kur viņu saplosīja lācis? Un vai Tananas cilts nesamaksāja manam tēvam ar daudzām segām un labām zvēra dam? Tas bija taisnīgi. Medības tur bija bīstamas, un Tananas ļaudis atlīdzinaja par šīm bīstamajām medībām.

Tā nu es, Ebitss, ceļoju lejup uz Kembela fortu iekasēt parādu. Džounss, kas tur ir galvenais tirgotājs, paskatījās uz mani un sāka smieties. Viņš smējās pilnā kaklā un pat nedomāja dot man atlīdzību. Es gāju pie zintnieka, ko jūs saucat par misionāru, un ilgi stāstīju par negantajiem ūdeņiem un par atlīdzību, kas man pienākas. Bet misionārs runāja pavisam par ko citu. Viņš runā par to, kur nonācis Moklans, kad viņš nu ir miris. Tajā vietā esot lieli ugunskuri, un, ja vien misionārs teica patiesību, es zinu, ka Moklanam nekad vairs nebūs auksti. Tāpat misionārs skaidro, kurp iešot es, kad būšot miris. Un par to viņš stāsta daudz ko sliktu. Viņš saka, ka es esot akls. Tie nu ir meli. Viņš saka, ka es mītot liela tumsībā. Tie nu ir meli. Un es atbildu, ka diena un nakts pār visiem nāk vienādi un ka manā ciematā nav nemaz tumšāks kā Kembela forta. Vēl es saku, ka tumsa un gaisma, tapat arī vieta, kur nonāksim, kad būsim miruši, ir pavisam kas cits un tam nav nekāda sakara ar taisnīgo atlīdzinājumu par negantajiem ūdeņiem. Tad misionārs lielās dusmās lamājas par manu tumsību un liek man iet projām. Tā es atgriežos no Kembela forta, nesaņēmis nekādu atlīdzību, un Moklans ir miris, un savās vecuma dienās es esmu bez zivīm un gaļas.

—   Baltā cilvēka dēļ, — Zilla piemetināja.

—   Baltā cilvēka dēļ, — Ebitss pievienojās. — Un vēl daudz kas noticis baltā cilvēka dēļ. Dzīvoja Bidaršiks. Kā baltais cilvēks apgājās ar viņu, tas bija viens; bet pavisam cits bija tas, kā baltais cilvēks apgājās ar Jami- kanu, kurš izdarīja to pašu. Tā nu vispirms man jāpastāsta tev par Jamikanu, kas bija jauns vīrs no šā paša ciemata un kam gadījās nonāvēt balto cilvēku. Nav labi nogalināt cilvēku no citas cilts. Tad arvien ir lielas nepatikšanas. Tā nebija Jamikana vaina, ka viņš nonāvēja balto cilvēku. Jamikans allaž runā mīlīgus vārdus un bēg no ķīviņiem kā suns no rungas. Bet šis baltais, sadzēries par daudz viskija, nakts laikā ierodas pie Jamikana mājas un dikti plosās. Jamikans nevar aizbēgt, un baltais cilvēks grasās to nosist. Jamikans negrib mirt, tālab viņš nosit balto cilvēku.

Visā ciematā nu ir lielas bēdas. Mēs ļoti baidāmies, ka mums būs jādod milzīga atlīdzība balta cilvēka ciltij, un paslēpjam savas segas un zvērādas, un visas savas bagātības, lai izskatītos, ka esam nabaga ļautiņi un varam dot tikai nelielu atlīdzību. Pēc ilga laika ierodas baltie cilvēki. Tie ir balto cilvēku zaldāti, un tie aizved Jarau kanu sev līdzi. Viņa māte gauži vaimanā un kaisa pelnus matos, jo zina, ka nu Jamikans ir pagalam. Un visf ciematā zina, ka Jamikans pagalam, un ir laimīgi, Ica nav prasīta nekāda atlīdzība.

Tas notiek pavasari, kad ledus upē izgājis. Paiet viens gads, paiet divi gadi. Atkal ir pavasaris un ledus upē izgājis. Un tad Jamikans, kas taču ir pagalam, atgriežas pie mums; un viņš nemaz nav pagalam, bet ir nobarojies resns, un nu mēs zinām, ka viņš gulējis siltumā un viņam bijis diezgan ko ēst. Viņam daudz skaistu drēbju, un viņš ir gluži ka baltais cilvēks, un viņš savācis lielu gudrību, tā ka drīz vien kļūst par ciemata virsaiti.

Un dīvainas lietas viņš zina stāstīt par baltā cilvēka ceļu, jo daudz ko redzējis no baltā cilvēka dzīves un tālu ceļojis pa baltā cilvēka zemi. Vispirms balto cilvēku zaldāti aizveduši viņu tālu, tālu lejup pa upi. Viņi to veduši visu upes ceļu līdz pat galam, kur tā ietek ezerā, kas ir lielāks par visu zemi un tik liels kā debesis. Es nemaz nezināju, ka Jukona ir tik liela upe, bet Jamikans to ska tījis pats savām acīm. Man ne prātā nenāca, ka ir tādi ezers, kas lielāks par visu zemi un tik liels kā debesis, bet Jamikans ir to redzējis. Un vēl viņš man stāstīja, ka šā ezera ūdeņi esot sāļi, tas ir ļoti dīvaini un nekādi nav izprotams.

Bet Baltais Cilvēks jau pats zina visus šos brīnumus, tādēļ nemocīšu viņu, stāstot par tiem. Gribu tikai pastāstīt, kas notika ar Jamikanu. Baltais cilvēks dod Jamikanam daudz garda ēdiena. Visu laiku Jamikans ēd vienā ēšanāļ un visu laiku ēdamā ir daudz vairāk, nekā var apēst. Baltais cilvēks dzīvo zem pašas saules, tā teica Jamikans, tur ir ļoti silts un dzīvnieki klāti vienīgi ar spalvu, bet kažokādu tiem nav, un visi zaļie augi izaug lieli un kupli un top par miltiem, par pupām, par kartupeļiem. Un tur, zem saules, nekad nav bada. Tur allaž ēdamā papilnam. Es nezinu. Jamikans tā teica.

Un nu nāk pats dīvainākais no visa, kas noticis ar Ja- mikanu. It nekad baltais cilvēks viņu nesit. Tie tikai dod viņam siltu gultu naktī un daudz garda ēdiena. Tie viņu aizved pāri sāļajam ezeram, kas ir tik liels ka debesis. Viņš brauc balta cilvēka ugunslaiva, ko jūs saucat par tvaikoni, tikai viņš brauc laivā, kura ir varbūt reizes divdesmit lielāka nekā Jukonas tvaikoņi. Pie tam tā taisīta no dzelzs, šī laiva, un tomēr negrimst. To 1111 es nespēju saprast, bet Jamikans teica: «Es esmu braucis talu ceļu ar šo dzelzs laivu, un redzi — es vēl arvien esmu dzīvs.» Ta ir balto cilvēku zaldatu laiva, un tajā ir daudz zaldātu.

Pēc daudzām naktsguļām ceļa, pēc ilga, ilga laika Jamikans nonāk zemē, kur nemaz nav sniega. Es tam nespēju ticēt. Tas nemaz nav lietu dabā, ka, ziemai atnākot, nebūtu sniega. Bet Jamikans ir to redzējis. Es ari esmu jautājis baltajiem cilvēkiem, un tie man atbildēja: ja, tanī zemē neesot nemaz sniega. Bet es tomēr nevaru ticēt, un tagad es vaicāju tev: vai taja zemē tiešām nekad ne- snieg sniegs? Tapat es gribu dzirdēt tās zemes vārdu. Šo vārdu esmu jau dzirdējis, bet gribu dzirdēt vēlreiz, vai tas būs tas pats, — ta es uzzināšu, vai esmu dzirdējis melus vai patiesu valodu.

Vecais Ebitss uzmanīgi vērās manī ar saspringtu seju. Viņš vēlējās dzirdēt patiesību, lai kāda tā būtu, kaut gan ļoti kāroja paturēt ticību brīnumiem, kādus nekad nebija redzējis.

—  Jā, — es atbildēju. — Patiesa ir valoda, ko tu esi dzirdējis. Taja zemē sniega nav, un tās vārds ir Kalifornija.

—   Kal-ī-forn-ī-jā, — viņš divas vai trīs reizes nomurmināja, vērīgi ieklausīdamies, ka skan viņa lūpu veidotās zilbes. Tad apstiprinādams palocīja galvu. — Jā, tā ir tā pati zeme, par kuru runāja Jamikans.

Es atskārtu, ka Jamikana piedzīvojumi, acīm redzot, varējuši atgadīties senajās dienās, kad Aļaska tikko bija pārgājusi Savienoto Valstu īpašumā. Sādā gadījumā, ja slepkavība bija izdarīta laikā, pirms vēl stājušies spēkā teritoriālie likumi un apstiprināti vietējie ierēdņi, itin labi varēja notikt, ka noziedznieku nogādāja Savienotājās Valstis, lai prāvu iztiesātu Federālajā tiesā.

—   Kad nu Jamikans nonācis tajā zemē, kur nav sniega, — vecais Ebitss turpinaja, — viņu ieved iielā mājā, kur daudzi cilvēki runā vienā runāšanā. Ilgu laiku viņi runā. Viņi arī daudz jautā Jamikanam. Vēlāk viņi saka Jamikanam, ka šim nu vairs neesot ko bēdāt. Jamikans nesaprot, jo nekādu bēdu viņam nav bijis. Visu šo laiku viņi tam devuši siltu vietu gulēšanai un daudz ēdamā.

Bet pēc tam viņi dod tam vēl labāku ēdienu, un viņi dot tam naudu un vadā pa dažādām vietām baltā cilvēka zemē, un viņš redz daudz dīvainu lietu, līdz kurām Ebitsa saprašana nesniedz, jo viņš ir vecs vīrs un nav tālu ceļojis. Pēc diviem gadiem Jamikans pārrodas mājās savā ciematā, un te viņš ir virsaitis, pie tam ļoti gudrs virsaitis līdz pat savai miršanas stundiņai.

Bet, kamēr viņš dzīvo, viņš daudzas reizes nāk pasēdēt pie mana pavarda un stasta par dīvainajām lietām, ko piedzīvojis. Un Bidaršiks, kas ir mans dēls, arī sēž pie pavarda un klausās; un acis tam ieplešas lielas un platas no visa dzirdēta. Kādu vakaru, kad Jamikans aizgājis mājās, Bidaršiks pieceļas kājās, tads garš un stalts, sit. ar duri pa krūtīm un saka: «Ja es esmu vīrs, man arī jāceļo uz tālām malām, līdz pat tai zemei, kur nav sniega, un pašam jāredz visi šie brīnumi.»

—   Bidaršiks arvien mēdza ceļot uz tālām malām, — Zilla lepni pārtrauca.

—   Tas tiesa, — Ebitss nopietni piebalsoja. — Un allaž viņš atgriezās, lai sēdētu pie pavarda un salktu pēc citam tālām un neredzētām malām.

—   Un arvien viņš pieminēja sāļo ezeru, kas ir tik liels kā debesis, un zemi, kas ir zem saules un kur nav sniega, — Zilla piebilda.

—   Un allaž viņš sacīja: «Kad man būs pilns vīra spēks, es došos ceļā un paskatīšos pats, vai patiesu valodu runājis Jamikans,» — Ebitss atteica.

—   Bet nebija ceļa, pa kuru nokļūt baltā cilvēka zemē,— Zilla sacīja.

—       Vai tad viņš neaizbrauca lejup līdz pat sāļajam ezeram, kas ir tik liels kā debesis? — Ebitss atjautāja.

—   Bet tur viņam nebija ceja, pa kuru nokļūt pāri sāļajam ezeram, — Zilla attrauca.

—   To var tikai baltā cilvēka ugunslaivā, kas taisīta no dzelzs un ir lielāka par divdesmit Jukonas tvaikoņiem, — Ebitss teica. Viņš nikni pablenza Zillā, kuras sažuvušās lūpas no jauna grasījās vērties runāšanai, un tā piespieda viņu klusēt. — Bet baltais cilvēks neļāva viņam braukt pāri sāļajam ezeram ugunslaivā, un viņš atkal atgriezās mājās sēdēt pie pavarda un salkt pēc zemes, kas ir zem saules un kur nav sniega.

—   Tomēr sāļajā ezera viņš redzēja to dzelzs uguns- laivu, kura negrimst, — nenomierināmā Zilla izsaucās.

—   Jā, — Ebitss piekrita, — un viņš redzēja, ka Jamikans stāstījis patiesību par to, ko skatījis. — Bet Bi- daršikam nebija ceļa, pa kuru nokļūt baltā cilvēka zemē zem saules, un viņš nu kļuva pavisam slims un nevarīgs kā sirmgalvis un nekustēja nost no pavarda. Viņš vairs nedevās projām, lai medītu zvērus …

—   Un neēda vairs gaļu, ko nolika viņam priekšā, — Zilla atkal iejaucas. — Viņš tikai mēdza pakratīt galvu un teikt: «Man kārojas ēst vienīgi baltā cilvēka ēdienu un nobaroties resnam gluži tapat ka Jamikanam.»

—   Viņš neēda gaļu, — Ebitss trauca talak. — Un Bi- daršika slimība auga augumā, līdz pēdīgi es jau domāju, ka viņš mirs. Šī slimība mita nevis miesā, bet galvā. Šī slimība cēlās 110 ilgošanās. Es, Ebitss, kas esmu viņa tēvs, domāju ilgi un daudz. Vairāk dēlu man nav, un es negribu, ka Bidaršiks mirst. Viņa slimība atrodas galvā, un ir tikai viens ceļš kā to izdziedēt. Bidaršikam jādodas ceļojumā pāri ezeram, kas ir tik liels kā debesis, uz to zemi, kur nav sniega, citādi viņš mirs. Es domāju ļoti Ilgi un ļoti daudz, un tad es saskatīju ceļu, pa kuru Bidaršikam jāiet.

Ta nu kādu vakaru, kad viņš sēž pie uguns gluži vārgs, galvu nokāris, es saku: «Mans dēls, esmu izdomājis ceļu, pa kuru tev jāiet, lai nokļūtu baitā cilvēka zemē.» Viņš paskatās uz mani, un seja viņam top laimīga. «Ej,» es saku, «tieši tāpat, kā gāja Jamikans!» Bet Bidaršiks ir slims, viņš mani nesaprot. «Ej ārā,» es saku, «un sameklē kādu balto cilvēku, un, tāpat kā Jamikans, tu nokauj šo cilvēku. Tad atnāks balto cilvēku zaldati un saņems tevi ciet, un aizvedis pāri sājajam ezeram uz baltā cilvēka zemi, tāpat kā viņi aizveda Jamikanu. Pēc tam, tāpat kā Jamikans, tu atgriezīsies joti nobarojies un tavas acis bus pilnas ar brīnumiem, ko tās skatījušas, bet tava galva pilna ar gudrību.»

Bidaršiks trūkstas kājās veikli jo veikli, un roka tam jau sniedzas pēc šautenes. «Kurp tu dosies?» es vaicāju. «Nonāvēt balto cilvēku,» viņš atbild. Es redzu, ka mani vārdi ir bijuši patīkami Bidaršika ausīm un ka viņš atkal kjūs vesels. Tāpēc es zinu, ka mani vārdi bijuši gudri.

Mūsu ciematā ir apmeties kads baltais cilvēks. Viņš nemeklējas pēc zelta smiltīm zemē, ne arī pēc zvērādām mežos. Visu laiku viņš meklē tikai vaboles un mušas. Viņš taču neēd ne vaboles, ne mušas — kālab tad viņi tās meklē? Es nezinu. Zinu tikai to, ka viņš ir jocīgs baltais cilvēks. Tāpat viņš meklē arī putnu olas. Viņš neēd šīs olas. Visu, kas tur iekša, viņš iztecina ārā un glabā vienīgi čaumalas. Olu čaumalas nav derīgas ēšanai. Viņš jau arī neēd šīs čaumalas, bet saliek mīkstās kastēs, lai nesaplīstu. Viņš ķer daudz sīku putniņu. Bet viņš neēd šos putniņus. Viņš tikai novelk tiem ādiņas un noglabā kastēs. Tāpat viņam patīk kauli. Kauli nav derīgi ēšanai. Un šim jocīgajam baltajam cilvēkam vislabāk patīk kauli no senseniem laikiem — tādi, kurus viņš izrok no zemes.

Bet viņš nav sirdīgs baltais, un es zinu, ka viņš mirs viegli, tālab es saku Bidaršikam: «Mans dēls, šis, āre, ir tas baltais cilvēks, ko tev nonāvēti» Un Bidaršiks atzīst, ka mani vārdi ir gudri. Tālab viņš dodas uz kādu vietu, kur zina daudz kaulu zemē. Viņš sarok pulka šādu kaulu un aiznes tos uz dīvainā baltā cilvēka apmetni. Baltais vīrs joti priecājas. Seja viņam staro kā saule, un, kaulus aplūkodams, viņš smaida vienā priekā. Viņš noliec galvu lejup, rau, tā, lai labāk apskatītu kaulus, un tad Bidaršiks dod viņam pamatīgu belzienu pa galvu ar cirvi — vienu reizi, tā, un dīvainais baltais cilvēks apveļas un ir beigts.

«Tagad,» es saku Bidaršikam, «atnaks baltie zaldāti un aizvedīs tevi uz zemi zem saules, tur tu daudz ēdīsi un kļūsi resns.» Bidaršiks ir laimīgs. Viņa slimība jau beigusies, un viņš sēž pie pavarda un gaida, kad ieradīsies balto cilvēku zaldāti.

Bet kā es varēju zināt, ka baltā cilvēka ceļš nekad nav divreiz viens un tas pats? — vecais vīrs noprasīja, strauji pasviezdamies pret mani. — Kā es varēju zināt, ka to, ko baltais cilvēks darījis vakar, viņš vairs nedara šodien un to, ko baltais cilvēks dara šodien, viņš vairs nedarīs rit? — Ebitss skumīgi papurināja galvu. — Balto cilvēku nav iespējams saprast. Vakardien viņš aizveda Jamikanu uz zemi zem saules un nobaroja to resnu ar bagātīgu ēdienu. Šodien viņš aizved Bidaršiku un … ko gan viņš dara ar Bidaršiku? Ļauj, lai tev pastāstu, ko viņš izdarīja ar Bidaršiku!

Es, Ebitss, viņa tēvs, gribu tev to pateikt. Viņš aizved Bidaršiku uz Kembela fortu un apsien tam virvi ap kaklu, rau, tā, un, kad Bidaršika kājas vairs nesniedz zemi, viņš ir beigts.

—  Ai, ai! — Zilla vaimanāja. — Un nekad viņš nebrauks pāri ezeram, kas ir tik liels kā debesis, ne ari ska- tis zemi, kas ir zem saules un kur nav sniega.

—   Tālab tad nu, — vecais Ebitss sacīja drūmā cienībā, — nav vairs neviena, kas man medītu gaļu vecuma dienās, un es izsalcis sēžu pie pavarda un stāstu šos notikumus Baltajam Cilvēkam, kas devis man ēdienu un stipru tēju, un tabaku manai pīpei.

—  Tā ir melīgo un ļoti nožēlojamo balto cilvēku vaina, — Zilla griezīgā balsī paziņoja.

—   Nē, — sirmgalvis atteica savā laipnīgajā stūrgalvībā. — Tas viss tālab, ka baltā cilvēka ceļš nav izprotams un nekad nav divreiz viens un tas pats.

STĀSTS PAR KIŠU

Kišs dzīvoja sensenos laikos polārās juras piekrastē, ilgus un veiksmēm bagātus gadus viņš bija sava ciemata vecākais, nomira cienīts un godāts, un viņa vārdu daudzināja visu ciematnieku mutes. Viņš dzīvoja tik sen, ka vienīgi visvecākie ļaudis vēl atceras Kiša vardu — šo vārdu un šo stāstu, ko tie savukārt dzirdējuši no vēl vecākiem ļaudīm, bet nākamo paaudžu vecie ļaudis to atkal stāstīs tālāk saviem bērniem un bērnubērniem — un tā līdz pat visu laiku galam. Un ziemas tumsībā, kad ziemeļu vētras no tālienes brāžas pari ledāju blīvām, kad gaisu pilda balti virpuļi, kad neviens vīrs labprat nedodas projām no mājām, — tad pienāk īstais bridis stāstīt par to, kā Kišs, nācis no paša nabadzīgākā iglu visā ciematā, pacēlās varā un godā augstu pār visiem citiem.

Viņš bija možs zēns, tā pauž nostāsts, spirgts un spēcīgs, un laika tecējumā bija skatījis trīspadsmit saules. Jo saule taču katru ziemu pamet zemi tumsībā, bet nākamajā gada atgriežas jauna saule, lai cilvēki atkal varētu sasildīties un paraudzīties cits citam vaigā. Kiša tēvs bijis varen drosmīgs vīrs, tomēr sastapies ar nāvi bada laika, kad, gribēdams glābt savu ciematnieku dzīvības, lūkojis atņemt dzīvību lielam ledus lācim. Savā straujuma viņš saķēries ar lāci krūti pret krūti, un tā arī viņa kauli sabrīkšķinati; bet gaļas no lāča ticis daudz, un ļaudis bijuši glābti. Kišs bija viņa vienīgais dēls, un nu tie palika dzīvot divi vien ar māti. Tomēr cilvēki labprāt mēdz visu ko aizmirst, un tā tie aizmirsa, ko paveicis Kiša tēvs; pats Kišs vēl bija tīrais puišelis, bet viņa māte — tikai sieviete, tālab arī viņus drīz vien piemirsa, un nepagāja necik ilgi, kad abiem vajadzēja iemitināties visnožēlojamākajā no visiem iglu.

Tas notika kādu vakaru cilts sapulcē virsaiša KIoš- kvana lielajā iglu, kad Kišs parādīja, kādas asinis rit viņa dzīslās un kāda vīrišķība dara viņu nelokāmu. Viņš piecēlās kājās kā pieredzējis vīrs un nogaidīja, kamēr aprims balsu murdoņa.

—   Kas ir, tas ir, mēs ar māti aizvien saņemam savu tiesu gaļas, — viņš sacīja. — Tomēr bieži šī gaļa ir veca un sīksta, turklāt tajā mēdz būt neparasti daudz kaulu.

Visi mednieki — kā sirmi veči, tā zaļokšņi jaunekļi — izbrīnā sastinga. Kaut kas tāds vēl nebija pieredzēts. Bērns runā kā pieaudzis vīrs un saka skarbus vārdus tiem tieši acīs!

Tomēr Kišs nesamulsa un svinīgā nopietnībā runāja tālāk:

—   Man ir zināms, ka mans tēvs Boks bijis dižens mednieks, un tāpēc es saku šos vārdus. Stasta, ka Boks nesis mājās vairāk gaļas nekā divi labākie mednieki kopā, ka pats ar savām rokām viņš to sadalījis, ka pats savām acīm pieskatījis, lai katra večiņa un katrs večukiņš saņemtu taisnīgu tiesu medījuma.

—   Kas vēl nebūs! — vīri sāka klaigāt. — Dzeniet to puiku arā! Sūtiet viņu gulēt! Kas šis jau par viru, ka uzdrīkstas tā runāt ar vīriem un sirmgalvjiem!

Kišs rāmā gara nogaidīja, līdz satraukums pierimst.

—   Tev ir sieva, Ughluk, — viņš teica, — un tu runā viņas labā. Arī tev ir sieva, Masuk, un bez tam vēl māte, un tu runā viņu labā. Manai mātei nav cita kā vienīgi es, tālab jārunā man. Ta kā Boks pārdrošās medības ir gājis boja, tad es saku, ka pēc tiesas un taisnības man, kas esmu viņa dēls, un Aikīgai, kas ir mana māte un bija viņa sieva, pienākas saņemt gaļas papilnam, kamēr vien visā cilti tās ir papilnam. Es, Kišs Boka dēls, esmu runājis.

Viņš apsēdās, ar modru ausi ieklausīdamies nikno iebildumu brāzmā, ko bija sabangojuši viņa vārdi.

—  Kā gan zeņķis iedrīkstas runāt sapulcē! — vecais Ughluks murmulēja.

—   Vai auklējami zīdaiņi aizrādīs, kas mums, vīriem, darāms? — Masuks noprasīja dārdošā balsī. — Vai gan es esmu tas vīrs, ko drīkstēs apsmiet katrs pēc gaļas brēcošs puišelis?

Dusmas kūsāja baltiem mutuļiem. Kišu raidīja migā sust, draudēja nedot šim vairs ne cīpsliņas gaļas un piekaut zili melnu par ša pārdrošību. Kiša acis sāka dzirkstīt, dzīslas zem ādas pietūka tumšas un smagi pulsēja. Zaimu un paļu viesulī viņš pietrūkās kājās.

—   Klausieties mani, jūs vīri! — viņš uzsauca. — Nekad es vairs nerunāšu sapulcē, nekad — līdz tam brīdim, kamēr vīri nāks pie manis un teiks: «Ir pareizi, Kiš, ka tev jārunā, tas ir pareizi, un mēs to vēlamies.» Tas, jus vīri, lai būtu mans pēdējais vārds. Boks, mans tēvs, bija dižens mednieks. Ari es, viņa dēls, pats iešu medīt gaļu, ko ēst. Un lai visiem turpmāk būtu zināms, ka katrs varēs saņemt savu tiesu no mana medījuma. Un neviena atraitne, neviens vārgulis vairs naktī neraudās tāpēc, ka trūkst gaļas, kamēr stiprie vīri kunkst lielās vēdergraizēs, jo ir pārēdušies. Tais dienās, kas vēl nāks, kauns guls pār stiprajiem vīriem, kuri mēdz pārēsties. Es, Kišs, esmu to sacījis!

Naidīgas ņirgas un zaimi izvadīja Kišu no iglu, bet viņa žokļi bija cieši sakosti, un viņš aizgaja savu ceļu, nepavērdamies ne pa labi, ne pa kreisi.

Nākamajā dienā viņš devās projām pa krastmalu gar robežu, kur ledus satiekas ar zemi. Tie, kas pamanīja zēnu aizejam, ievēroja, ka viņš paņēmis līdzi stopu un krietnu krājumu no kaula izdrāztu bultu, bet par plecu viņam pārmests tēva lielais medību šķēps. Šinī sakarībā daudz tika smiets un daudz tērgats. Tas bija nepieredzēts atgadījums. Nekad tik jauni zēni negāja medīt, pie tam vēl medīt vienatnē. Tāpēc ciematnieki kratīja galvas un klusām murdēja dažādus pareģojumus, bet sievietes nožēlā skatījās uz Aikīgu, kuras seja bija samākusies un drūma.

—   Drīz vien būs atpakaļ, — tās mierinādamas teica.

—   Lai skrien vien, tā nāks pie prāta, — runāja mednieki. — Nepaies necik ilgi, kad atvilksies mājas un turpmāk būs kļuvis mīksts un runās pieklajīgāk.

Tomēr pagāja viena diena, tad otra, un trešajā sagriezās neganta auka, bet no Kiša vēl nebija ne vēsts. Ai- kīga plūca sev matus un par sēru zīmi aptriepa seju ar roņa tauku lampiņas sodrējiem, bet sievietes bargi rāja vīrus, ka tie ļauni izturējušies pret zēnu un ta iedzinuši viņu nāvē; vīri pat neatbildēja viņām, gatavodamies iet meklēt līķi, tiklīdz vētra būs pierimusi.

Galu galā nākamā rīta agrumā Kišs ieradās ciematā. Bet viņš nenāca ar kaunīgu vaigu. Uz muguras zēns nesa nastu ar svaiga medījuma gaļu. Soļi viņam bija cienīgi un valoda pašapzinīga.

—   Ņemiet, jus vīri, suņus un nartas, — viņš teica,

—  un ejiet pa manām pēdām vairāk nekā pusi vienas dienas gājuma! Tur uz iedus palika daudz gaļas — lācene ar diviem pusauga lācēniem.

Aikīga nezināja, ko apsākt aiz priekiem, bet Kišs uzņēma viņas sajūsmību gluži kā pieaudzis vīrs, sacīdams:

—   Nāc, Aikīga, tagad mēs ēdīsim! Bet pēc tam es likšos gulēt, jo esmu ļoti piekusis.

Kišs iegāja iglu, pamatīgi paēda un tad nogulēja divdesmit stundu no vietas.

No sākuma ciematā valdīja lielas šaubas, daudz tika gudrots un spriedelēts. Nogalināt ledus lāci ir ļoti bīstami, bet trīskārt — nē, pat trīsreiz trīskārt bīstami ir medīt lāceni ar lācēniem. Vīri neparko negribēja ticēt, ka šis puika Kišs pats savām rokām būtu paveicis tādu brīnumdarbu. Tomēr sievas aizrādīja uz svaigo gaļu, ko viņš pārnesis uz muguras, un tas neapgāžami atspēkoja vīru neticību. Tā viņi beigu beigās savīkšās braukt pēc medījuma, gan īgni ņurdēdami, ka droši vien, ja arī viss izrādītos tīra patiesība, puika noteikti būšot aizmirsis sacirst lāčus gabalos. Ziemeļos, rau, ir ārkārtīgi nepieciešams izdarīt to tūdaļ uz vietas, kamēr medījums vēl silts. Citādi gaļa sasalst tik pamatīgi, ka var nolauzt visasāko dunci, bet ievelt nartas trīssimt mārciņu smagu, ragā sasalušu lāci un vilkt to pa grambainu ledu nav nekāda nieka lieta. Tomēr, sasnieguši norādīto vietu, vīri ne vien atrada medījumu, ko vispār bija apšaubījuši, bet arī ieraudzīja, ka Kišs ar īstu mednieka maņu sadalījis katru lāci četros gabalos un izņēmis tiem iekšas.

Tā sākās Kiša noslēpums — noslēpums, kas jo dienas kļuva neizprotamāks. Jau nākamajā reizē viņš nomedīja jaunu, gandrīz pieaugušu lāci, bet aiznākamajā — lielu lāču tēviņu līdz ar mātīti. Parasti Kišs uzkavējās prom trīs četras dienas, bet nekāds retums nebija arī nedēļu ilgi klaiņojumi pa ledus klajiem. Allaž viņš noteikti atsa- cījas no pavadoņa savās gaitās, un ļaudis nevarēja vien beigt brīnīties.

—   Ka viņš to dabū gatavu? — tie taujāja cits citam.

—  Nekad neņem līdzi pat suni, bet suņi taču medībās ļoti noderīgi.

—  Kāpēc tu medī tikai lāčus? — reiz uzdrošinājās tam pajautāt Kloškvans.

Kiša atbilde bija īsa un kodolīga.

—  Visiem taču zināms, ka lācim visvairāk gaļas, — viņš atteica.

Ciematā paklīda arī valodas par burvestībām.

—   Viņam medībās palīdz ļauni gari, — dažs centās iegalvot, — tālab jau šim allaž paveicas. Ka gan citādi tas būtu iespējams, ja ne ar ļauno garu palīdzību?

—   Bet varbūt tie ir labi gari, nevis ļauni, — citi iebilda. — Zināms jau, ka viņa tēvs bija varens mednieks. Vai nevar būt tā, ka tēvs medī kopā ar viņu un piešķir viņam gan panākumus, gan izturību, gan prasmi? Ko var zināt?

Lai nu kā, Kišam sekmējās ari turpmāk, un mazāk veiksmīgie mednieki ne vienreiz vien bija spiesti pārtikt no viņa medījuma. To Kišs sadalīja taisnīgi. Tapat kā savā laikā Kiša tēvs, arī viņš tagad uzmanīja, lai ikviena vecenīte, ikviens sirmgalvis dabūtu savu taisnīgu tiesu medījuma, bet pats sev paturēja vienīgi tik daudz, cik nepieciešams uzturam. Gan tālab, gan arī viņa mednieka nopelnu pēc viņu uzlūkoja ar cieņu, pat ar godbijību, un padzirdās baumas, ka viņu varētu ievēlēt par virsaiti pēc vecā Kloškvana. Viņa sasniegumu pēc ciematnieki gaidīt gaidīja, lai Kišs atkal ierastos sapulcē, tomēr viņš nekad nenāca, un aicinat tie kautrējās.

—   Esmu nodomājis uzcelt sev jaunu iglu, — viņš kādu dienu teica Kloškvanam un citiem medniekiem. — Tam jābūt lielam iglu, kur mēs ar Aikīgu varētu ērti mitināties.

—   Kā tad. — Visi nopietni palocīja galvas.

—   Bet man pašam nav laika. Mans darbs ir medības, un tās aizņem visu manu laiku. Ta ka būtu taisnīgi un pareizi, ja ciemata vīri un sievietes, kuri ēd gaļu, ko es nomedīju, uzceltu man jaunu iglu.

Un iglu arī tika uzcelts — liels un plašs, apmēros tas parsniedza pat Kloškvana mājokli. Kišs ar mati pārcēlās taja uz dzīvi, un kopš Boka nāves šis Aikīgai bija pirmais laimes mirklis. Taču ne jau dzīves apstākļi vien viņai vērtās laimīgāki — visu apbrīnotā dēla dēļ bija radies tāds stāvoklis, ka viņu pamazām sāka uzlūkot par pirmo sievieti visa ciemata; pārējas sievietes nāca viņu apciemot, prasīt padomu vai lūgt, lai izšķir ķildas gan sievu pašu starpā, gan ar to vīriem.

Tomēr Kiša brīnumaino medību noslēpums ļaudīm nedeva mieru, tas vien visiem stāvēja prātā. Un kādu dienu Ughluks viņam tieši acīs pārmeta nodošanos pesteļiem.

—   Tevi apvaino sakaros ar ļauniem gariem, — viņš zīmīgi teica, — tāpēc tev medībās aizvien tā laimējoties.

—   Vai tad gaļa nav laba? — Kišs attrauca. — Vai jel viens ciematā ir sasirdzis, to ēzdams? Kā tu zini, ka te notiek burvestības? Jeb vai tu tikai pats klusībā tā spriedelē, tāpēc ka tevi gremž skaudība?

Ughluks sakaunējies aizvilkās projām, kamēr sievietes nosmējās tam nopakaļ. Bet kādu vakaru sapulcē pēc garam spriedelēšanām nolēma tā: kad Kišs atkal dosies medībās, jāsūta viņam pa pēdām okšķeri, lai tie izdibina viņa paņēmienus. Tā nu Bims un Bouns, divi jaunekļi un pie tam paši izveicīgākie mednieki, sekoja Kišam nākamajā medību gājiena, piesardzīgi slapstīdamies, lai netiktu pamanīti. Pēc piecām dienām viņi atgriezās; acis izbolījuši, viņi aizgūtnēm trauca vēstīt, ko pieredzējuši. Kloškvana mitekli steigšus sasauca sapulci, un Bims saka stāstīt:

—   Brāļil Kā jau jūs likāt, mēs devāmies pa Kiša pēdām, un viltīgi mēs gājām, lai viņš mūs neievērotu. Pirmajā dienā ap pusdienlaiku viņš izcēla lielu lāču tēviņu. Tas bija ļoti liels lācis.

—   Neredzēti liels, — Bouns apstiprināja un pats turpināja stāstīšanu: — Tomēr lācis negribēja cīnīties, tas apgriezās un gausi aizslāja pa ledu. To visu mēs noskatījāmies no piekrastes klintīm; lācis nāca tieši uz mūsu pusi, bet viņam sekoja Kišs un nebija itin nemaz nobijies. Viņš sirdīgi brēca uz lāci, vicināja pa gaisu stopu un šķēpu, vārdu sakot, ārdījās, cik spēja. Tad lācis ap- skaitas, paslējās pakaļkājās un ierūcās. Bet Kišs gāja lācim tieši virsū.

—   Kā tad, — Bims atkal pārņēma stāstījumu. — Tieši virsū lācim Kišs gāja. Lācis metās uz Kišu, bet viņš pabēga prom. Skriedams viņš nosvieda uz ledus mazu, apaļu bumbiņu. Lācis apstājās, paošņāja to un tad aprija vienā kampienā. Kišs tikai bēga tālāk un visu laiku meta uz ledus mazas bumbiņas, bet lācis tikai rija tās citu pēc citas.

Sacēlās klaigas, skanēja neticīgi izsaucieni, un Ughluks atklāti izteica savas šaubas par dzirdēto.

—   Paši savām acīm mēs to redzējām, — Bims apgalvoja.

Un Bouns piemetināja:

—       Kā tad, paši savām acīm. Un tā tas vilkās tik ilgi, līdz kamēr lācis pēkšņi pieslējās stāvus, sāpēs skaļi ierēcās un kā traks svaidīja priekšķepas. Bet Kišs tikai drāza vien pa ledu projām, turēdamies drošā atstatumā. Taču lacis nelikās par viņu ne zinis un tikai staipījās aiz sāpēm, ko sacēla mazās, apaļās bumbiņas tam vēdera.

—   Kā tad, tam vēdera, — Bims metās starpa. — Jo viņš sita ar ķepām pats ap sevi un lēkāja pa ledu kā kucēns, kas rotaļājas, tomēr kaucieni un smilksti skaidri rādīja, ka viņš lēkā nevis aiz prieka, bet aiz sāpēm. Tādu skatu es vēl nebiju redzējis!

—   Nē, tāds skats vēl nav redzēts, — Bouns atkal ņēma stāsta pavedienu savās rokās. — Turklāt tas bija tik milzonīgs lācis.

—   Burvestības, — Ughluks nosprieda.

—   To es nezinu, — Bouns atbildēja. — Stāstu tikai to, ko manas acis skatījušas. Pēc kāda laiciņa lācis piekusa un kļuva gurdens, jo viņš taču bija liels un smags un visu laiku lēkājis, cik spēka; tad viņš lēnām aizklum- zaja gar krastmalas ledus blāķiem, gausi šūpoja galvu šurpu turpu un reižu reizēm aptupās smilkstēdams un gaudodams. Kišs sekoja lācim, un mēs sekojām Kišam, un visu to dienu un vēl trīs dienas pēc tam mēs tā sekojām cits citam. Lācis metās arvien vārgāks un ne mirkli nemitējās kaukt aiz sāpēm.

—   Nu tak burvestības! — Ughluks izsaucās. — Nekas cits kā burvestības!

—  Viss var būt.

Bims atkal pārtrauca Bounu:

—   Lācis klaiņoja gan šurp, gan turp, vilkās uz priekšu un atpakaļ, gāja krustu šķērsu, līču loču pats pa savam pēdām, tā ka galu galā nonāca atkal netālu no tās vietas, kur Kišs to pirmoreiz satika. Tagad nu viņš, tas lācis, bija galīgi novārdzis, nespēja lāgā vairs ne ķetnas pavilkt; tad Kišs piegāja tam klāt un ar šķēpu nobeidza pavisam.

—   Un tad? — Kloškvans taujāja.

—   Tad mēs pametām Kišu lāci dīrājam un skriešus vien drāzām mājup, lai varētu pastāstīt par šīm medībām.

Tās pašas dienas pēcpusdienā sievietes pārveda mājās lāča gaļu, kamēr viri, kā sapulcējušies, tā arī sēdēja sapulcē. Kad Kišs bija atgriezies, pie viņa tūdaļ raidīja ziņnesi ar lūgumu ierasties sapulcē. Tomēr viņš atsūtīja atpakaļ atbildi, ka esot izsalcis un noguris; bez tam viņa iglu esot tik plašs un ērts, ka varot uzņemt daudz vīru.

Un vīru ziņkāre bija tik liela, ka visa sapulce ar Kloš- kvanu priekšgalā cēlās kājās un devās uz Kiša iglu. Viņš patlaban ēda, bet viesus saņēma ar cieņu un nosēdināja tos, kur katram piederas pēc stāvokļa. Aikīga gan lepni saslējās, gan uztraukta rosījās, bet Kišs palika gluži mierīgs.

Kloškvans atstāstīja, ko redzējuši Bims un Bouns, noslēgumā bargi piebilzdams:

—   Tagad, ai, Kiš, mēs gaidām paskaidrojumu par taviem medību paņēmieniem! Vai tur ir kāda burvestība?

Kišs pacēla acis un pasmaidīja.

—   Ak, nē, ai, Kloškvan! Ne jau zēnu varā ir burvju spēki, un par burvestībām man nekas nav zināms. Es tikai izmantoju līdzekļus, ar kuriem var viegli nogalināt ledus laci, tas viss. Tas ir galvas spēks, nevis burvju spēks.

—   Un to var izdarīt kurš katrs?

—   Kurš katrs.

Labu bridi visi klusēja. Vīri uzlūkoja cits citu, bet Kišs tikai ēda vien tālāk.

—   Bet… bet… bet vai tu mums to nepastāstītu, ai, Kiš? — Kloškvans beigu beigās ievaicājās dreboša balsi.

—   Jā, es tev pastāstīšu. — Kišs beidza sukāt smadzeņu kaulu un piecēlās kājās. — Tas ir pavisam vienkārši. Redzi!

Viņš pacēla plānu vaļa ūsu strēmelīti un parādīja to visiem. Gali tai bija nosmailēti asi kā adatas. Strēmelīti Kišs rūpīgi saritinaja, līdz tā pavisam pazuda viņa saujā. Kad viņš to strauji atlaida vaļā, tā spēji izšāvās atkal taisna. Nu Kišs pacēla piciņu vaļa tauku.

—   Skatieties, — viņš teica, — jāņem neliels vaļa tauku gabaliņš, re, tāds, un, lūk, ta jāiztaisa tajā dobulitis. Nu dobulitī var ielikt vaļa ūsu strēmelīti, are, ta, cieši saritinātu, un tai virsū pieķepina vēl otru vaļa tauku pic- kiņu. Tagad to izliek ara aukstumā, kur tā sasalst par mazu, apaļu bumbiņu. Lācis aprij šo mazo bumbiņu, tauki izkūst, vaļa ūsu strēmelīte izšauj asos galus uz āru, lācis kļūst vārgs, un, kad tas galīgi novārdzis, nu, tad to nodur ar šķēpu. Tas ir pavisam vienkārši.

Ughluks teica: — Ahā! — un Kloškvans teica: — Ak tā! — Katrs izsaucās, kā kurš paradis, un visi nu bija sapratuši.

Šis tad nu ir stāsts par Kišu, kas sensenos laikos dzīvoja polāras jūras piekrastē. Viņš prata lietot galvas speķu, nevis burvju spēku un tālab, kaut gan cēlies no paša trūcīgākā iglu, kļuva par sava ciemata virsaiti, un visus Kiša mūža gadus, ka stāsta, viņa cilts zēlusi un plaukusi un nevienai atraitnei, nevienam vārgulim naktis nevajadzējis skaļi raudāt tāpēc, ka trūktu gaļas.

NEGAIDĪTAIS

Kas gan var būt vieglāk nekā redzēt skaidri saskatāmo, darīt to, kas parasts? Dzīve mūsdienu cilvēku saista pie sastingušām formām, bet civilizācijas attīstība šo tieksmi vēl pastiprina, tādēļ mūsu dzīvē pārsvaru ņem parastais un kaut kas negaidīts notiek gaužam reti. Bet lāgiem negaidītais tomēr mūs pārsteidz. Un dažreiz tas apsviež otrādi visu dzīvi, un nespēcīgie tad aiziet bojā. Viņi nespēj saskatīt to, kas nav skaidri saredzams, neproi ātri izlemt un, nokļuvuši jaunos, neparastos apstākļos, zaudē galvu. īsi sakot, ja viņu vecais, iebrauktais dzīves ceļš apraujas, viņi aiziet bojā.

Taču ir cilvēki, kam izdodas pastāvēt. Atsevišķas, piemēroties spējīgas personības prot izglābties no boja ejas, kad apstākļu vara viņus izmet no ierastās, pazīstamās gultnes, piespiežot viņus iet jaunu, nezināmu ceļu.

Ta notika ar Edīti Vitlsiju. Viņa bija dzimusi Anglijā, uz laukiem, kur dzīve rit pēc sensenas kārtības, bet viss negaidītais ir patiesi tik negaidīts un neparasts, ka tiek uzskatīts par netikumisku. Pēc tās pašas kopš senseniem laikiem iedibinātās kārtības viņa agri izgāja darbā un kļuva par kādas cienījamas dāmas istabeni.

Civilizācijas attīstība noved pie tā, ka mūsu dzīves ritms, pakļaujoties stingriem likumiem, savā vienveidībā pielīdzināms mašīnas darbībai. Viss nevēlamais tiek izmests, viss neizbēgamais priekšlaikus paredzēts. Mēs pat lietū vairs nesamirkstam un salā nedrebināmies, un nāve — drausmā, nelūgtā viešņa — mums vairs neuzglūn uz katra soļa: tā mūsu laikos ir pārvērsta par krāšņu, labi iestudētu izrādi, kas beidzas" ģimenes ligzdā, kur pat durvju viras ir rūpīgi ieeļļotas, lai rūsa tās nesaēstu, un telpas tiek regulāri vēdinātas, lai uz marmora nenosēstos putekļi.

Tādā dzīvē iegāja Edīte Vitlsija. Nekas tur nenotika. Par vienīgo notikumu varbūt varēja uzskatīt vienīgi to, ka tad, kad Edītei jau bija pilni divdesmit pieci gadi, viņai vajadzēja pavadīt savu kundzi ceļojumā pa Savienotajam Valstīm. Dzīves parastā gultne tikai mazlietiņ mainīja virzienu. Gultne palika tā pati — gluda un līdzena. Braucot pa to kā pa labu ceļu, Edīte un viņas kundze, nekā neparasta nepiedzīvojušas, šķērsoja Atlantijas okeānu tvaikonī, kas nepavisam nebija jūras bezgalīgajos plašumos svaidīts kuģītis, bet drīzāk līdzinājās daudzstāvu viesnīcai, kura mierīgi un atri virzījās uz priekšu, ar savu vareno stāvu samaļot bangojošās jūras viļņus, ar savu nesatricināmo mieru atgādinot milzu dzirnakmeņus. Arī otrpus okeāna turpinājās tas pats līdzenais ceļš — gaužām respektējams, labi iekārtots, ar viesnīcām katrā piestātnē un viesnīcām uz riteņiem starp piestātnēm.

Čikāgā, kur viņas kundze interesējās par dzīves vienu pusi, Edīte iepazinās ar tās pašas dzīves otru pusi un šeit pirmo reizi ieraudzīja iespēju stāties cīņā ar negaidīto un šajā cīņā uzvarēt. Uzteikuši savai kundzei darbu, Edīte Vitlsija kļuva par Edīti Nelsoni. Hansu Nelsonu, imigrantu, pēc tautības zviedru un pēc amata namdari, urdīja tas mūžīgais nemiers, kas daudzus dzen bez mitas meklēt piedzīvojumus. Viņš bija stiprs, muskuļains vīrs. Iztēles trūkumu viņam aizstāja milzīga uzņēmība, bet mīlestības un pieķērības spēks atbilda fiziskajam spēkam.

— Saraušu labi dūšīgi, iekrāšu naudu un braukšu uz Kolorādo, — viņš paziņoja Edītei otrā dienā pēc kāzām. Un gadu vēlāk viņi tiešām atradās Kolorādo, kur Hanss Nelsons pirmo reizi sastapās ar zelta meklētājiem un kļuva par zelta drudža upuri. Dzīdamies pēc zelta, viņi šķērsoja Ziemeļu un Dienvidu Dakotu, Aidaho un Aus- trumoregonu un nokļuva līdz Britu Kolumbijas kalnu virsotnēm. Gan ceļā, gan atpūtā Edīte Nelsone bija vīram blakus, dalījās ar viņu panākumos, trūkumā un darbā. Pilsētnieces tipināšanu viņa apmainīja pret kalnu iedzīvotājas brīvo, plato soli. Viņa iemācījās bezbailīgi raudzīties acīs briesmām un uz visiem laikiem atbrīvojās no paniskajām bailēm, kas uzmācas, ja cilvēks neizprot ap- stakļus, un pārvērš pilsētniekus par stulbu aitu baru, kas šausmās spiežas cita pie citas un pazemīgi gaida savu likteni vai ari meklē glābiņu bēgšanā, cita citu no- spiezdamas un sētin nosēdamas ceļu ar līķiem.

Ar negaidīto Edīte Nelsone sastapās katrā ceļa līkumā, un viņas skatiens iemācījās atšķirt ne tikai saredzamo, bet arī apslēpto. Šī sieviete, kas senāk nekad nebija vārījusi ēst, iemācījās uzraudzēt miklu bez rauga vai ierauga un izcept maizi virs ugunskura parastajā pannā. Kad viņi bija apēduši pēdējo speķa šķēli un notērējuši pēdējo miltu krūzīti, Edīte Nelsone tomēr nezaudēja galvu: no veciem mokasīniem un neģērētas ādas siksnām viņa savārīja kaut ko līdzīgu ēdienam, kas viņiem palīdzēja kaut ka izvilkt dzīvību un kaut ka kulties uz priekšu. Viņa iemācījās tikpat labi kā vīrietis uzkraut zirgam nastas (uzdevums, kas pilsētniekam patiesi nav pa spēkam) un zināja, ar kādiem mezgliem sasienams katrs sainis. Viņa prata ar slapjiem žagariem iekurt ugunskuru, kad lietus gāza ka no spaiņa, turklāt ne mirkli nezaudēdama labo omu. īsi sakot, Edīte Nelsone iemācījās godam izkļūt no vissarežģītākajām situācijām. Taču Lielais Negaidītais viņai vēl tikai uzglūnēja, līdz pienāks brīdis mēroties spēkiem.

Zeltraču straume traucās uz ziemeļiem, uz Aļasku. Kā jau varēja gaidīt, Hanss Nelsons ar sievu ari iekļuva šajā virpulī un atjēdzās tikai Klondaika. 1897. gada rudens viņus pārsteidza Daijā, bet viņiem nebija naudas, lai nogādātu mantas pāri Cilkutas grēdai un dotos lejup pa upi uz Dausonu. Hanss Nelsons atgriežas pie sava agrākā amata un krietni pastrādāja zeltraču ciemata Skagveja celšanā, kurš aši izauga ka no zemes gluži kailā vietā.

Hanss Nelsons bija palicis pie pašas apsolītās zemes sliekšņa, un tā viņu vilināja visu ziemu. Visspēcīgāk vilināja Letnijas līcis, un 1898. gada vasarā Nelsonu pāris garā sivašu kanoe slīdēja gar līkumoto krastu. Laivā bez viņiem vēl bija trīs baltie un vairāki indiāņi. Indiāņi izsēdināja viņus krastā vientuļā vietā, simtiem jūdžu no Letnijas līča, izkrava mantas un devas atpakaļ uz Skag- veju, bet trīs baltie vīri palika kopa ar Nelsoniem, jo visi nu bija viena zeltraču grupa. Visi ar vienādu tiesu piedalījās izdevumos, un arī ieguvumu tika nolemts sadalīt vienlīdzīgi. Edīte Nelsone uzņēmās pavāra pienākumus, un viņai bija tiesības uz tādu pašu daļu kā vīriešiem.

Vispirms viņi nogāza dažas egles un uzcēla būdu, ko sadalīja trīs telpas. Saimniecību vajadzēja vadīt Edītei Nelsonei. Viru uzdevums bija meklēt zeltu, ko viņi arī darīja, un to atrast, kas arī izdevās. Starp citu, ieguvums nebija pārāk liels: viņiem gadījās diezgan nabadzīgas atradnes, un grūtās darba dienas beigās katram tika piecpadsmit līdz divdesmit dolāru. Aļaskas īsā vasara togad noturējās ilgāk nekā parasti, un zeltrači dienu pēc dienas atlika atgriešanos uz Skagveju, bet pēc tam jau bija par vēlu. Sakumā viņi vienojās ar indiāņiem, kas ik rudeni brauca gar krastu ar savām precēm. Sivaši gaidīja baltos cilvēkus līdz pēdējam brīdim, bet tad aizbrauca vieni paši. Nu neatlika nekas cits kā gaidīt na- kamo izdevību. Pa to laiku atradnes bija izsmeltas un sagatavoti malkas krājumi ziemai.

Atvasara negribēja un negribēja beigties, bet tad pēkšņi ar vēja auriem un puteņiem Aļaskā ielauzās ziema. Tā piezagas naktī, un, kad zeltrači no rīta pamodās, aiz logiem gaudoja vējš, pār zemi brāza putenis un lāmās ūdens bija pārvilcies ar ledu. Tikko viena vētra beidzās, sākās jauna, bet īsajos starplaikos valdīja klusums, kurā ielauzās vienīgi bangu dārdoņā tuksnesīgajā krastā, kur smiltīs kā balta sarma nogūla jūras sāls svēdra.

Būdas iemītniekiem neklājās slikti. Zeltrači bija savākuši zeltu par astoņiem tūkstošiem dolāru, sūdzēties nevarēja. Vīrieši sev sameistaroja slēpes, gāja medībās un papildināja pārtikas krājumus ar svaigu gaļu, bet vakaros nodevās bezgalīgai vista un pedro spēlei.

I\ad darbi raktuvēs beidzās, Edīte Nelsone krāsns kurināšanu un trauku mazgāšanu nodeva vīru ziņā, bet pati lāpīja viņiem zeķes un laboja virsdrēbes.

Būdā nekad nedzirdēja nopietnus strīdus vai sīkmanīgu ķildošanos, un tas iemītnieki paši bieži vien cits citam sacīja, ka šiem esot laimējies. Hanss Nelsons bija labsirdīgs un saticīgs cilvēks, bet Edītē viņu jau kopš pazīšanas sākuma bija sajūsminājusi spēja labi satikt ar cilvēkiem. Harkijs, garš, kalsns teksasietis, gan bija noslēgtas dabas cilvēks un klusētājs, taču apbrīnojami miermīlīgs. Viņš cieši ticēja, ka zelts pazemē nemitīgi vairojas, un, kamēr neviens to necentās apstrīdēt, viss bija labi. Ceturtais būdas apdzīvotājs Maikls Dennins ar savu īru humoru palīdzēja visiem uzturēt možu garu un jautrību. Tas bija varena auguma vīrs platiem pleciem, viņš spēja pēkšņi iedegties dusmās par tīrajiem niekiem, turpretī nekad nezaudēja aukstasinību grūtos brīžos. Pēdējais — piektais, Dečijs, bija, ka mēdz teikt, visas sabiedrības dvēsele. Viņš labprāt ļāva par sevi pazoboties un bija gatavs uz visu, lai tikai pārējos uzjautrinātu. Likās, viņa dzīves mērķis bija smīdināt cilvēkus. Dzīvi būdā ne reizes neaptumšoja cik necik nopietnas domstarpības. Ziemeļu īsajā vasarā katrs zeltracis bija kļuvis par tūkstoš sešsimt dolāru īpašnieku, un viņi jutās apmierināti un turīgi.

Bet tad viņus pārsteidza Negaidītais. Viņi tikko bija apsēdušies pie brokastīm. Pulkstenis bija astoņi (pēc darbu izbeigšanās atradnēs zeltrači brokastis ēda vēlāk), tomēr uz galda vēl dega pudeles kaklā iestiprināta svece. Edīte un Hanss sēdēja viens otram pretī. Starp viņiem ar muguru pret durvīm — Harkijs un Dečijs. Den- nins vēl nebija atnācis.

Hanss Nelsons palūkojās uz tukšo krēslu, nogrozīja galvu un, neveikli mēģinādams pajokot, noteica:

—       Dennins taču vienmēr ir pirmais pie galda! Dīvaini gan. Ka tikai nabadziņam nav piemetusies kāda indeve!

—   Kur Maikls palicis? — apvaicājās Edīte.

—       Piecēlās melnā naktī un nezin uz kurieni aizgāja,— atbildēja Harkijs.

Dečija sejai pārslīdēja viltīgs smaids. Viņš centās izrādīt, ka zina, kādēļ Dennins nav atnācis brokastīs, bet, kad pārējie sāka viņu izprašņāt, kļuva noslēpumains. Edīte piecēlās, pavēra vīriešu guļamistabas durvis un atgriezās. Hanss uzmeta viņai jautājošu skatienu. Viņa papurināja galvu.

—       Vēl nekad viņš nav nokavējis ēdiena reizi, — viņa piebilda.

—       Nekā nesaprotu, — Hanss brīnījās, — viņam tak vienmēr ir vilka ēstgriba.

—       Posts un bēdu dienas! — satriekts sacīja Dečijs, galvu vārdiem līdzi klanīdams.

Biedra pazušana jau sāka visus uztraukt.

•— Nelaime gan! — nerimās Dečijs.

—   Kas noticis? — visi kā viena balsī jautāja.

—   Nabaga Maikls! — noskanēja drūma atbalss.

—   Kas viņam lēcies? — noprasīja Harkijs.

—       Nabaga Maikls paspējis aizmirst, kas ir izsalkums, — turpināja Dečijs. — Galīgi pazaudējis ēstgribu. Ēšana viņu vairs neinteresē.

—       Nu, paskatoties uz viņu, to vis nevarētu sacīt: kā liek pie bļodas, tā stūķē iekšā kā gubenī, — piebilda Harkijs.

—   Ko nu, to viņš tikai tapat pieklājībās pēc, lai nc- apvainotu misis Nelsoni, — Dečijs bez kavēšanās atrada atbildi. — Liecieties mierā, es zinu labāk .. . Nē, drausmīgi gan! Kāpēc viņš nesēž pie galda? Tāpēc, ka ir aizgājis. Bet uz kurieni aizgajis? Aizgājis dzenāt rokā ēstgribu. Bet kā to dara? Bizo basām kājām pa sniegu. iVlan lai neviens nestāsta! Visi bagātnieki skraida basām kājām pa sniegu, kad grib sadzīt pēdas pazudušai ēstgribai. Maiklam pieder tūkstoš sešsimt dolāru, viņš kļuvis bagāts. Un tāpēc pazaudējis ēstgribu. Nu viņš dzenas tai pakaļ. Ja neticat, paveriet durvis, gan ieraudzīsiet sniegā Maikla pliko kāju ieminumus. Bet ēstgribu nekur nemanīsiet. Un no tā ceļas viss posts. Kad Maikls būs noķēris ēstgribu, viņš to aprīs viena kumosā un nāks mājās brokastīs.

Visi smējās, klausoties Dečija tērgāšanā. Smiekli vēl nebija apklusuši, kad atvērās durvis un ienāca Dennins. Roka viņš turēja divstobreni. Visu skatieni pievērsās viņam, bet viņš pacēla bisi pie pleca un divas reizes no vietas izšāva. Pēc pirmā šāviena Dečijs sabruka uz galda, ar galvu apgāzdams kafijas krūzīti un ar dzelteno matu kodeļu iekrizdams putras šķīvī; viņa piere piespieda šķīvja malu pie galda, un tas saslējās augšup četrdesmit piecu grādu leņķī. Kad nogranda otrais šāviens, Harkijs bija paguvis pietrūkties kājās. Viņš sabruka uz grīdas, izgārdza: — Ak dievs! — un saļima.

Ta atnaca Negaidītais. Hanss un Edīte sēdēja sastinguši. Viņi bija ka pieauguši pie krēsliem un ka apmāti skatījās uz slepkavu. Dūmos, kas piepildīja istabu, viņi tikko varēja saredzēt. Un pilnīgajā klusumā bija dzirdams vienīgi, kā no apgāztās krūzītes uz grīdas tek kafija. Dennins atlieca stobru un izmeta tukšās čaulītes; vienā rokā turēdams bisi, viņš otru iebaza kabatā, meklēdams patronas.

Viņš jau saka tās likt stobrā, kad Edīte Nelsone atjēdzās. Skaidrs, ka tagad Dennins gatavojas nošaut viņu un Hansu. Negaidītais šoreiz izpaudās tik neiespējama, drausmīgā veidā, ka uz dažām sekundēm pilnīgi apstulboja Edīti un paralizēja viņas gribu. Taču viņa tūliņ atjēdzas un stājās tam pretī. Jā, viņa metās cīņā ar Negaidīto, kaķa lēcienā uzklupa slepkavam un ieķērās abām rokām viņam apkaklē. Viņa sadūrās ar slepkavu krūti pret krūti un ar savu svaru piespieda to neviļus pakāpties atpakaļ. Neizlaizdams ieroci no rokas, Dennins mēģināja sievieti nokratīt. Bet tas nebija viegli izdarāms. Viņas spēcīgajam, muskuļainajam augumam piemita kaķa veiklība. Nosvērusies ar visu ķermeņa smagumu uz vieniem sāniem, viņa bezmaz nogāza Denninu uz grīdas. Bet viņš izslējās un mežonīgi cirtās uz otru pusi, un parāva Edīti līdzi. Kājas viņai uzlidoja gaisā, apmetot loku, bet, pirkstus vaļā nepalaizdama, viņa krampjaini turējās Denninam apkaklē. Uztriekusies virsū krēslam, viņa pakrita, norāva Denninu līdzi, un, viens otram drēbēs ieķērušies, viņi sāka vārtīties pa grīdu.

Hanss Nelsons cīņu ar Negaidīto saka pussekundes vēlāk nekā sieva. Viņa organismam nebija tik ātras uztveres, smadzenes un nervi reaģēja gausāk, un pagāja lieka pussekunde, pirms viņš atskārta, kas noticis, izšķīrās un sāka darboties. Edīte jau bija piekltipusi Denninam pie rīkles, kad Hanss pielēca kājās. Viņam nepiemita spēja visu vēsi apsvērt; viņā virsroku ņēma neprata dusmas, zvēra niknums. Pielēcis kājas, viņš izgrūda tadu kā sē- cienu, kā rūcienu. Dennins jau rāva Edīti sānis, kad Hanss rēkdams metās pie viņiem un pieskrēja klat, kad abi jau vārtījās pa grīdu.

Hanss picklupa pie nokritušā Dennina un sāka kā ārprātīgs apstrādāt viņu ar dūrēm. Viņš sita un sita kā ar āmuru pa laktu, un, kad Edīte juta, ka Dennins kļūst šļaugans, viņa atlaida sažņaugtos pirkstus un aizrapoja mala. Uz grīdas gulēdama un smagi elsodama, viņa vēroja cīņu. Sitienu krusa joprojām kapāja Denninu, bet viņš, likās, to nemaz nejuta. Viņš pat nepakustējās. Beidzot Edīte apjēdza, ka Dennins zaudējis samaņu. Viņa uzkliedza Hansam:

— Beidz!

Uzkliedza vēlreiz, bet Hanss nedzirdēja. Tad viņa sagrāba vīru aiz rokas, taču viņš arī to nelikās manām.

To, ko Edīte darīja pēc tam, viņai nemācīja saprāts. Uz tādu rīcību viņu nemudināja ne žēlsirdība, ne bauslis «Tev nebūs nokaut!». Neizskaidrojama tieksme pēc likuma taisnības, rases ētika, kas viņā sakņojās kopš bērnības, lika Edītei Nelsonei mesties starp vīru un Denninu un ar savu augumu aizsegt neaizsargāto slepkavas ķermeni. Edīte atgrūda Hansu no Dennina, un viņš tai paklausīja, kā nikns, bet pakļāvīgs suns paklausa saimniekam, kas viņu dzen projām. Jā, Hanss Nelsons bija līdzīgs ķēdes sunim: niknums, kas viņā plosījās, zvēriskā rēcienā izlauzās no krūtīm, un viņš vairākkārt no jauna mēģināja uzbrukt upurim. Taču Edīte ikreiz aši aizsedza Denninu ar savu augumu. Viņa stūma Hansu aizvien tālāk nost no Dennina. Nekad viņa viru nebija redzējusi tādā stāvoklī. Viņai kļuva drausmi. Pat Dennins cīņas karstumā nebija viņai iedvesis tādas šausmas. Viņa nespēja ticēt, ka šis niknuma ārprāta pārņemtais radījums ir viņas virs, ka tas ir Hanss, un nodrebēja neizprastās baismās, it kā ieraudzījusi plēsīgu zvēru, kas teju, teju iekodīsies viņai rokā. Kādu brīdi Hanss vēl svārstījās — te rāvās uz priekšu spīvā stūrgalvībā no jauna mesties virsū upurim, te atkāpās, bīdamies iesist sievai. Taču viņa tikpat stūrgalvīgi stājās viņam ceļā, līdz beidzot virs atguva saprātu un sāka pierimt.

Viņi piecēlās kājās. Hanss grīļodamies pakāpās atpakaļ un atspiedās pret sienu; seja viņam krampjaini raustījās, dobjie rēcieni, kas lauzās pār lūpām, pamazām noklusa. Sākās reakcija. Edīte, rokas lauzīdama, stavēja istabas vidū, smagi elsoja un drebēja kā drudzī.

Hanss truli blenza vienā punktā, bet Edītes skatiens aši pārskrēja pār istabu, it kā gribētu uztvert un saglabāt pēdējo sīkumu. Dennins gulēja nepakustēdamies. Viņam blakus neprātīgajā kautiņā apgaztais krēsls. Dennins bija uzkritis virsū divstobrenei, kas rēgojās zem gulētāja. Abas patronas, ko viņš nebija paguvis ielikt stobrā, mētājās uz grīdas. Harkijs gulēja zemē sakņupis tai vietā, kur viņu pārsteidza lode, bet Dečijs joprojām sēdēja, nolicis ar galvu pār galdu, ar matu kodeļu putras šķīvī. Edītes uzmanību piesaistīja stāvus saslējies šķīvis. Kādēļ tas nekrīt? Cik nejēdzīgi! Ja arī nogalināts cilvēks, tas nenozīmē, ka putras šķīvim jāslienas ar malu gaisā!

Edīte pavērsās pret Denninu, taču neviļus viņas skatiens atgriezās pie šķīvja. Patiesi — cik nejēdzīgi! Edītei pēkšņi uzmācās nepārvarama vēlēšanās smieties. Bet tad viņa sāka izjust klusumu, kas valdīja istabā, un aizmirsa šķīvi. Gribējās vairs tikai vienu: lai jel kas pārtrauktu mokošo klusumu. Izlijusi kafija vēl joprojām pilēja no galda uz grīdu, un pilienu vienmuļā pakšķēšana padarīja klusumu vēl neciešamāku. Kādēļ Hanss klusē? Kādēļ viņš nekā nedara? Edīte paskatījās uz viņu, gribēja kaut ko sacīt, bet mēle neklausīja, kakls bija sāpīgi aizžņaugts, mute izkaltusi. Klusēdama viņa skatījās uz Hansu, un Hanss skatījās uz viņu.

Piepeši klusumā ielauzās spalgs, metālisks troksnis. Edīte iekliedzās un uzmeta mirkli galdam. Šķīvis bija nokritis zemē. Hanss dziļi nopūtās, it kā pamodies no miega. Nokritušā šķīvja radītais troksnis atsauca viņus dzīvē, jaunā nepazīstamā pasaulē. Tepat būdā pēkšņi bija radusies šī jaunā pasaule, kurā viņiem nu turpmāk vajadzēs dzīvot un darboties. Vecā pazudusi uz visiem laikiem. Nākotnē viss būs jauns un nezināms. Negaidītais bija izdzēsis perspektīvu, padarījis vērtības nevērtīgas un, ietinis visu savā burvestības gaismā, sajauca reālo ar nereālo, sapina visu ērmotā, ņudzeklīgā vērpetē.

—  Ak dievs, Hans! — beidzot ierunājās Edīte.

Hanss klusēdams palūkojās viņa plaši ieplestām

šausmu pilnām acīm. Lēnām viņš pārlaida skatienu istabai, it ka ieraudzījis to visu pirmo reizi, tad uzlika galva cepuri un devās uz durvju pusi.

—   Kurp tu iesi? — Edite, šausmu pārņemta, ieprasījās.

Viņš jau bija satvēris durvju rokturi un, pagriezies uz

iešanu, atbildēja sievai:

—   Kapus rakt.

—       Neatstāj, Hans, mani vienu… — viņas skatiens ātri pārskrēja pār visu, kas istabā, — ar šiem …

—  Agrāk vai vēlāk — tikpat būs jārok, — viņš atteica.

—       Tu taču vēl nezini, cik kapu būs jārok, — viņa, bezmaz raudādama, pretojās un, pamanījusi, ka vīrs sak svārstīties, piebilda: — Vēlāk iesim abi kopā, es tev palīdzēšu.

Hanss piegāja pie galda un automātiski noknieba svecei nodegušo dakti. Pēc tam viņi abi kopā sāka apskati. Dečijs un Harkijs bija nošauti uz vietas un izskatījās drausmīgi, jo slepkava bija šāvis no neliela atstatuma. Denninam Hanss atteicās pieskarties, un Edītei vajadzēja vienai pieiet tam klāt.

—   Dzīvs, — viņa sacīja vīram.

Tas arī piegāja un ieskatījās slepkavain sejā.

—       Ko tu saki? — Edīte jautāja, uztverdama vira neskaidru murdoņu.

—       Velns un elle, kāpēc es viņu nepiebeidzu! — Hanss sacīja.

Edīte, ceļos nometusies, noliecās pār Denninu.

—       Ej prom! — Hanss pēkšņi uzsauca aizsmakušā, dīvaini pārvērstā balsī.

Viņa iztrūkusies uzmeta vīram īsu skatienu. Pacēlis no zemes divstobreni, kas Denninam bija izkritusi no rokām, Hanss ielika tajā patronas.

—       Ko tu gribi darīt? — Edīte iekliedzās, pielēkusi kājās.

Hanss klusēja, bet viņa redzēja, ka tas paceļ ieroci pie pleca, un, strauji satvērusi stobru, pavērsa to pret griestiem.

—   Ej prom! — Hanss aizsmakušā balsī viņai uzkliedza.

Viņš centās izraut sievai bisi, bet viņa, piegājusi tuvāk, abām rokām apskāva vīru.

—       Hans, Hans, atjēdzies! — viņa lūdzās. — Tu esi kā bez prāta, Hans!

—       Viņš nonāvēja Dečiju un Harkiju, — Hanss atteica, — un es nošaušu viņu.

—       Tā nedrīkst, — Edīte pretojās. — Pastāv taču likums.

Hanss atbildes vietā tikai nicinoši saviebās, it kā teikdams: «Likums? Sinī dieva aizmirstajā pasaules malā?» — un truli, stūrgalvīgi atkārtoja:

—  Viņš nonāvēja Dečiju un Harkiju.

Sieva centās viņu pārliecināt, bet Hanss uz visiem viņas iebildumiem atkārtoja tikai vienu un to pašu:

—  Viņš nonāvēja Dečiju un Harkiju.

Taču Edīte nespēja sevī pārvarēt to, kas viņā bija ieaudzināts kopš bērnības, ko viņa bija iezīdusi ar mātes pienu. Bijība pret likumu viņai bija asinīs, un viņa spēja rīkoties vienīgi tā, kā pavēl likums. Viņai pat prāta neienāca, ka varētu rīkoties arī citādi. Hanss, kas pats gribēja stāties likuma vieta, viņas acīs kļuva par tādu pašu noziedznieku ka Dennins.

—       Ja pret ļaunumu vērsīsies ar jaunu ļaunumu, tad drīz vispār nebūs vairs nekā laba, — viņa centās pārliecināt vīru. — Ir tikai viens ceļš, kā sodīt Denninu, un tas ir nodot viņu tiesai.

Beidzot Hanss piekāpās.

—       Labi, — viņš sacīja, — dari, kā zini. Bet piedzīvosi, ka jau rit viņš nogalinās arī mūs abus.

Viņa papurināja galvu un pastiepa roku pēc divstob- renes. Hanss jau grasījās atdot viņai ieroci, bet tad atkal saminstinājās.

—   Ļauj labāk tomēr viņu nošaut!

Edīte atkal papurināja galvu, un viņš atdeva tai bisi. Taja brīdī durvis atvērās un nepieklauvējis būdā ienāca indiānis. Kopā ar viņu ietriecās vējš un sniega virpulis. Edīte un Hanss pagriezās. Hanss joprojām turēja rokā divstobreni. Aina, kas pavērās nelūgtajam ciemiņam, to nepavisam nesamulsināja. Viņa skatiens vienā mirklī ietvēra Harkija un Dečija līķus un nesamaņā guļošo Denninu. Indiāņa sejā nepavīdēja ne izbrīns, ne ziņkārība. Harkija līķis aizšķērsoja viņam ceļu, bet viņš nelikās to manām. Seja palika pilnīgi vienaldzīga, it kā uz grīdas nekā nebūtu.

—  Liels vējš, — indiānis uzbilda sveiciena vietā. — Kā labi klājas? Viss labi?

Hanss, joprojām sažņaudzis rokās divstobreni, saprata, ka indiānis, redzēdams izkropļotos miroņus, par slepkavu uzskata viņu, un lūdzoši uzlūkoja sievu.

—   Sveicināts, Neguk, — Edīte ierunājās ar pūlēm, drebošā balsī. — Nē, nav labi. Liela nelaime.

—   Uz redzēšanos, iešu tālāk. Es ļoti steidzos, — atteica indiānis, tomēr nepavisam neizrādīdams, ka steidzas, kārtīgi pārkāpa pari asins peļķei uz grīdas, atvēra durvis un aizgāja.

Hanss un Edīte saskatījās.

—  Viņš domā', ka to esam izdarījuši inēs, — aizžņaugtā balsī sacīja Hanss, — ka to esmu izdarījis es.

Edīte mirkli klusēja, tad īsi un lietišķi noteica:

—  Lai domā, ko grib! Par to vēlāk. Tagad jārok kapi! Bet vispirms jāsasien Dennins, lai neaizbēg.

Hanss negribēja Denninam pieskarties, un Edīte viena pati cieši sasaistīja viņam rokas un kājas, tad kopā ar Hansu izgāja bezgalīgajā, sniegainajā plašumā.

Zeme bija sasalusi, ar lauzni neko nevarēja izdarīt. Viņi savāca zarus, atraka sniegu un sakūra ugunskuru.

Veselu stundu viņi kurināja uguni, līdz beidzot zeme par dažu collu tiesu atkusa. Tai vietā viņi izraka bedri un no jauna kurināja uguni. Tā pamazītēm viņi rakās dziļumā — ne vairāk kā divas trīs collas stundā.

Tas bija smags, mokošs darbs. Sniega virpuļi neļāva ugunskuram kārtīgi iedegties, bet vējš, pūzdams cauri apģērbam, stindzināja locekļus. Viņi strādāja klusēdami. Vējš neļāva muti pavērt. Viņi pārmija tikai dažus vārdus, cenzdamies uzminēt, kas varējis pamudināt Denninu uz noziegumu, tad, šausmu pārņemti, atkal klusēja. Pusdienlaikā Hanss, paskatījies uz būdas pusi, paziņoja, ka esot izsalcis.

—  Nē, nē, pagaidi, Hans, — Edīte lūdzās. — Es nespēju iet viena pati iekšā un vārīt pusdienas, kamēr viņi visi ir tur.

Divos pēcpusdienā Hanss piedāvājās iet viņai līdzi, taču sieva viņu pierunāja vēl brīdi pastrādāt, un ap pulksten četriem kapi bija izrakti. Divas seklas bedres, ne dziļākas par divām pēdām, tomēr pietiekamas, lai tur varētu aprakt mirušos. Satumsa vakars. Hanss paņēma nartas, un abi miroņi naktī un putenī sāka ceļojumu uz savām saltajām kapenēm. Bēru gājiens nebija nekāds lepnais. Nartas dziļi grima kupenās un bija ļoti smagi velkamas. Hanss un Edīte, kopš vakardienas neēduši, pārmocījušies, pārguruši un izsalkuši tikko turējās kajas. Viņiem trūka spēka pretoties vēja brāzmām, kas viņus bezmaz gāza gar zemi. Dažā kupenā nartas apsviedās, un tad ikreiz vajadzēja baismo kravu no jauna dabūt uz tām virsū. Pēdējie simt soļi veda augšup pa stāvu nogāzi, un viņi metās četrrāpus kā suņi, ar rokām dziļi kārpīdamies irdenajā sniegā. Smagā krava vilka atpakaļ, un slīdēdami un klupdami viņi divi lāgi novēlās pa nogāzi lejā; iejūgs, nartas, dzīvie un mirušie sakrita drausmā ņudzeklī.

—  Rīt es šeit uzsliešu stabiņu ar viņu vārdiem, — Hanss sacīja, kad kapi bija aizbērti.

Edīte raudāja un tikai ar mokām piespiedās trīcošā balsī noskaitīt lūgsnu; visu atlikušo ceļu Hanss viņu gandrīz nesus nesa uz mājām.

Dennins bija atžilbis. Veltīgi pūlēdamies atbrīvoties, viņš vārtījās pa grīdu. Kad Hanss un Edīte iegāja būdā, viņš uzmeta tiem dusmās liesmojošu skatienu, bet neteica ne vārda. Hanss vēlreiz paziņoja, ka ir nedomā pieskarties slepkavam, un drūmi noskatījās, kā Edīte to vilkšus velk uz otru istabu. Taču, lai kā viņa mocījās, tomēr viņai pietrūka spēka iecelt Denninu gultā.

—  Ļauj, es viņu nošaušu, un būs miers, — Hanss sacīja, pēdējo reizi mēģinadams sievu pierunāt.

Bet Edīte tikai purināja galvu un atkal noliecās pār Denninu. Viņai par brīnumu ķermenis šoreiz viegli pacēlās, un viņa saprata; ka Hanss padevies un palīdz. Pēc tam viņi sāka piekopt virtuvi, taču asiņu traipi uz grīdas joprojām brēktin brēca par notikušo traģēdiju, tādēļ Hanss paņēma ēveli, noēvelēja grīdu un skaidas sadedzināja krāsnī.

Ritēja diena pec dienas — puskrēsla un klusumā, kurā dārdēja vienīgi bangas, kas sitās pret apledojušo krastu. Ha nss pa klaušīgi darīja visu, ko Edīte lika. Viņa lieliska uzņēmība bija pilnīgi zudusi. Dennina likteni Edīte pārņēma savās rokās, jo Hanss vairs nevēlējās nekur iejaukties.

Slepkava tomēr viņiem bija nemitīgs drauds. Varēja pienākt mirklis, kad viņam palaimētos atbrīvoties no siksnām, ar kurām bija sasiets, tādēļ tie nekad nenolaida no viņa acu. Viens ar pielādētu divstobreni rokā pastāvīgi sēdēja pie slepkavas gultas. Sākumā Edīte bija noteikusi astoņu stundu sardzi, tomēr redzēja, ka tāda slodze nav pa spēkam, un viņi sāka nomainīt viens otru ik pa četrām stundām. Sardze ilga bez pārtraukuma visu diennakti, bet vajadzēja taču arī vārīt ēdienu, nest malku… Viss laiks viņiem pagāja, apsargājot Denninu.

Pēc Neguka kļūmīgās iegriešanās būdā indiāņi centās tai iet apkārt ar līkumu. Edīte aizsūtīja Hansu pie viņiem: viņa gribēja, lai indiāņi aizved Denninu ar kanoe līdz tuvākajai balto apmetnei vai fāktorijai. Bet Hanss izstaigājas bez panākumiem. Tad Edīte pati devās pie Neguka. Neguks — maza sivašu ciema galva, pārpilns atbildības par sava ciema ļaužu likteni, — nopietni īsos vārdos paskaidroja Edītei savu viedokli.

— Baltajiem cilvēkiem uzbrukusi nelaime, — viņš sacīja, — sivašiem nelaime nav uzbrukusi. Mana tauta palīdzēs tavai tautai, uzbruks nelaime manai tautai. Kad balto cilvēku nelaime satiksies ar sivašu nelaimi un būs viena nelaime, tad tā būs liela nelaime, tik liela, ka pateikt nevar, tik liela, ka gala nav. Un tas būs pavisam slikti. Mana tauta Jauna nedara. Kāpēc tai jāiet palīgā tavai tautai, lai iznāk nelaime?

Un Edīte Nelsone bez panākumiem atgriezās savā drausmīgajā būdā, lai atkal četras stundas sēdētu sardzē. Gadījās, ka, sēžot ar pielādētu divstobreni uz ceļiem preti gūsteknim, acis sāka vērties ciet, plakstiņi liptin lipa kopā un neatvairāmi mācās virsū snaudiens. Taču ikreiz viņa salēcās, kā dunku dabūjusi, un drudžaini sagrāba ciešāk ieroci, vienlaikus uzmetot baiļpilnu skatienu slep- kavam. Šīs pēkšņās pamošanās ļoti bojāja nervus un nesolīja nekā laba. Tomēr arī tad, kad snaudiens nemāca, vajadzēja tikai Denninam zem segas pagrozīties, un Edīte negribot sāka drebēt un satvēra ciešāk ieroci, tik briesmīgi viņa bijās slepkavas.

Jebkuru mirkli varēja uznākt nervu sabrukums, un viņa to saprata. Sākās ar spiedienu uz acu āboliem. To vaļēja novērst, vienīgi aizverot acis. Drīz viņa sāka nervozi bez vajadzības mirkšķināt plakstus, un tur nekas nebija līdzams. Bet visvairāk Edīti nomocīja tas, ka viņa nespēja aizmirst notikušo. Likās, laiks ne par mata platumu nav pavirzījies uz priekšu kopš ta baigā rīta, kad Negaidītais ielauzās būdā un pārvērta visu dzīvi. Spiesta diendienā rūpēties un gādāt par slepkavu, viņa, zobus sakodusi, centas sevi savaldīt.

Ar Hansu bija citādi. Viņu mocīja tikai viena vienīga doma: Dennins jānogalina. Un ikreiz, kad viņš baroja gūstekni vai dežurēja pie tā, Edīte trīcēja bailēs, ka viņš asiņainajam sarakstam varētu pievienot vēl vienu upuri. Hanss nemitīgi lādēja Denninu un izturējās pret to Joti rupji. Viņš gan centās slēpt slepkavošanas māniju, kas viņu bija pārņēmusi, un lāgiem sacīja sievai:

—   Pagaidi'vien, gan tu pati mani lūgsies, lai es viņu nobeidzu, bet tad man vairs negribēsies rokas smērēt.

Dažu labu reizi, aizgājusi no sargposteņa, Edīte slepšus piezagās pie durvīm un redzēja, ka abi vīrieši kā plēsīgi zvēri ar acīm vai aprij viens otru; Hansa sejā atspoguļojās slepkavības alkas, bet Dennina seja — sprostā iedzīta zvēra neprātīgais niknums un izmisums.

—   Hans! — viņa tad uzsauca. — Atjēdzies!

Nodrebējis viņš it kā atmodās, un skatienā pavīdēja apjukums un bailes, bet nekad tur neparadījas nožēla.

Tā arī Hanss kļuva par daļu problēmā, ko Negaidītais lika risināt Edītei Nelsonei. Sākumā tas bija nozīmējis vienīgi izrīkoties ar slepkavu pēc likuma, ko Edīte saprata tā, ka Denninam jābūt viņu gūsteknim, kamēr viņi varēs to nodot varas iestādēm, kas spriedīs tiesu. Bet nu vajadzēja domāt arī par Hansu, jo Edīte redzēja, ka uz spēles ir vīra saprāts un dvēseles glābšana. Turklāt drīz vien viņa atskārta, ka arī pati — viņas spēks un izturība — kļuvusi par problēmas sastāvdaļu. Saspīlējums bija pārlieku smags. Rokas viņai sāka raustīties un drebēt, viņa nespēja pacelt pie lūpām karoti, neizlaistot zupu, bet kreisā roka vispār negribēja vairs klausīt. Edīte baidījās, ka nesākas kaut kas līdzīgs svētā Vita dejai. Ar šausmām viņa iedomājās, ka drīz var kļūt par kropli.

Kas notiks, ja viņa neizturēs? Un viņa sastinga šausmās, kad iedomājās ainu: Hanss un Dennins vieni paši šai budā.

Ceturtajā dienā Dennins sāka runāt.

—   Ko jūs gribat ar mani darīt? — viņš jautāja un atkārtoja šo jautājumu katru dienu.

Edite ikreiz atbildēja, ka ar viņu rīkosies pēc likuma, un savukārt vaicāja viņam:

—   Kādēļ tu to darīji? — taču atbildes nesagaidīja. Sis jautājums Denninā vienmēr izraisīja dusmu lēkmi, un viņš sāka kā negudrs plosīties un mētāties pa gultu, cenzdamies saraut siksnas, ar kurām bija sasiets. Viņš draudēja Edītei, solīdamies izrēķināties ar viņu, tiklīdz izdosies atbrīvoties … Un agrak vai vēlāk viņam tas izdošoties. Šādos mirkļos Edīte uzvilka bises gaili, gatava nošaut viņu uz vietas, ja viņš tiešam sarautu siksnas, bet pati trīcēja aiz saspīlējuma un bailēm, juzdama, ka galva reibst un kaklā kāpj nelabums.

Taču pamazām Dennins kļuva runīgāks. Acīm redzot, viņš bija paguris dienām nogulēt bez kustībām. Viņš sāka lūgties Edīti, lai viņu atbrīvojot, dievodamies un zvērēdams pie visa, ko vien spēja izdomāt. Viņš neaiztikšot ne Edīti, ne Hansu, pats kājām aiziešot gar krastu un pieteikšoties varas iestādēm. Visu savu tiesu zelta atstāšot Hansam un Edītei, gluži viens aiziešot ledus tuksnesī, neviens viņa vairs nedabūšot redzēt, nedz par viņu dzirdēt. Viņš esot pat gatavs nogalināties, lai tikai viņam atraisot rokas. Parasti šī lūgšanās pārgāja nesakarīgā burkšķēšanā un murgos. Edītei ikreiz likās, ka Denninam sākas nervu lēkme, bet viņa tikai purināja galvu, liegdama brīvību, kuru viņš tik kaislā izmisumā lūdzās.

Taču pagāja nedēļas, un Dennins pamazām pierima. Nogurums darīja savu.

—   Ak, cik noguris es esmu, cik noguris! — viņš murmināja, mētādamies pa gultu kā niķīgs bērns. Pagāja vēl nedēļa, un Dennins ka apmāts saka lūgties, lai viņu nogalina. — Nošauj mani! — viņš plijās virsū Edītei vai arī lādēdamies lūdzās Hansu darīt galu viņa mokām, teikdams, ka vēloties vienīgi mieru.

Saspīlējums kļuva nepanesams. Edītes nervi bija kā nostiepta stīga, un viņa ik mirkli gaidīja katastrofu. Viņa nespēja ne mirkli atpūsties aiz bailēm, ka Hanss var padoties savai mānijai un, izmantodams brīdi, kad viņa

būs aizmigusi, nogalināt Denninu. Bija pienācis janvāris, bet viņi zināja, ka paies vēl vairāki mēneši, iekams kāds tirgotāju šoneris iegriezīsies viņu līcī. Ari pārtika gāja uz beigām, jo viņi taču nebija domājuši, ka vajadzēs pārziemot būdā, un Hanss nevarēja iet medībās, lai papildinātu pārtikas krājumus. Dienu un nakti viņi bija piesieti pie mājas, sargajot gūstekni.

Vajadzēja par kaut ko izšķirties, un Edīte to saprata. Viņa vēlreiz apsvēra problēmu, tomēr nespēja pārvarēt bijību pret likumu, bijību, ko bija mantojusi no senčiem, nespēja atteikties no principiem, pēc kuriem bija audzināta, kuri bija viņai asinīs. Un garās bezmiega naktīs, sēžot ar divstobreni blakus Denninam, kas nemierīgi grozījās savās cisās, un klausoties vēja auros aiz loga, Edīte pratoja par socioloģijas problēmām un izveidoja pati savu teoriju par likumu evolūciju. Beidzot viņa izsecināja, ka likums nav nekas cits kā zināmas cilvēku grupas gribas izpausme. Nav nozīmes, cik šī grupa liela. Ir nelielas grupas, piemēram, Šveice, — sprieda Edite, — un lielas kā, piemēram, Savienotās Valstis. Lai arī grupa būtu pavisam maza, būtība paliek ta pati. Kaut arī valstī ir tikai desmit tūkstoši iedzīvotāju, šo cilvēku griba valstī tomēr būs likums. Bet, ja nu reiz tā, tad arī tūkstoš cilvēku var izdot likumu. Un, ja to var tūkstotis, kādēļ lai nevarētu simts? Un, ja var simts, kādēļ ne piecdesmit? Kādēļ ne pieci? Kādēļ ne divi?

Šis secinājums viņu iztrūcināja, un viņa to izklāstīja Hansam. Hanss uzreiz neaptvēra teikto, bet, tiklīdz doma viņam kļuva saprotama, viņš tūliņ sāka minēt pārliecinošus piemērus. Viņš stāstīja par zeltraču sapulcēm, kurās sanāk ļaudis no visām atradnēm, izdod likumu un piešķir tam spēku. Var sanākt kaut vai desmit, piecpadsmit cilvēku, sacīja Hanss, tomēr vairākuma griba ir likums visiem, un, kas to neievēro, tiek sodīts.

Beidzot Edīte saprata, kas viņai darāms: Dennins jāpakar. Hanss bija vienis prātis ar viņu. Viņu mazajā grupā vairākums bija viņi abi. Denninam jāmirst, jo tāda ir vairākuma griba. Edīte cik spēdama centās ievērot noteikto formu, bet grupa bija tik maza, ka viņiem abiem vienlaikus vajadzēja būt gan lieciniekiem, gan tiesnešiem, gan zvērinātajiem un … pat bendēm.

Edīte noskaitīja Maiklam formālu apsūdzību par Dečija un Harkija noslepkavošanu. Gūsteknis, gultā gulēdams noklausījās liecinieku — vispirms Hansa, tad Edītes — liecību. Pats viņš atteicās runāt, negribēdams savu vainu ne noliegt, ne atzīt, un uz Edītes jautājumu, ko viņš varot teikt sev par attaisnojumu, atbildēja ar klusēšanu. No vietas neizkustēdamies, Hanss un Edīte — šoreiz kā zvērinātie — taisīja spriedumu: Maikls Dennins atzīts par vainīgu slepkavībā. Pēc tam Edīte, nu jau tiesneša lomā, pasludināja spriedumu. Balss viņai drebēja, plakstiņi raustījās, kreisā roka trīcēja, taču viņa norunāja visu līdz galam.

—  Maikl Dennin, saskaņā ar tiesas spriedumu jūs esat notiesāts ar nāvi pakarot, spriedums izpildāms triju dienu laikā.

Tāds bija spriedums. Gūsteknim izlauzās atvieglojuma nopūta; pēc tam viņš, izaicinoši iesmējics, noteica:

—  Lieliski! Vismaz nolādētie dēļi man vairs nespiedīs sānus. Paldies kaut vai par to!

Kad sods bija piespriests un pasludināts, visiem kļuva it kā vieglāk. Visvairāk pārvērtās Dennins. No viņa līdzšinējā drūmuma un rupjības vairs nebija ne vēsts: viņš tērgaja ar saviem cietumsargiem, lāgiem pat pilnīgi bez bravūras un dzēlībām. Edīte lasīja viņam priekšā bībeli, un viņš uzmanījas, lai ne vārdiņš nepaslīdētu garām. Viņa lasīja Jauno derību, un slepkava vērīgi klausījās līdzību par pazudušo dēlu un ļaundara lūgšanu pie krusta.

Vienu dienu pirms soda izpildīšanas Edīte vēlreiz uzdeva Denninam mūžīgo jautājumu:

—   Kādēļ tu to darīji?

Un viņš atbildēja:

—   Pavisam vienkārši. Es domāju …

Edīte negaidot viņu pārtrauca, palūdza mazliet pagaidīt un skrēja pie Hansa. Tas pēc sardzes gulēja un, kad sieva viņu pamodināja, murdēdams apsēdās uz gultas malas un berzēja acis.

—  Ej, — Edīte viņam sacīja, — un atved Neguku un vēl kādu indiāni! Maikls ir gatavs atzīties. Paņem līdzi bisi un atved viņus šurp kaut ar varu!

Pēc pusstundas Neguks un viņa radinieks Hedikvans ienāca istaba, kur gulēja uz nāvi notiesātais. Viņi bija nākuši nelabprat. Hanss ar divstobreni rokā noslēdza gājienu.

—  Neguk, — sacīja Edite, — mēs nedarīsim ļaunu ne tev, ne taviem ļaudīm. Mums no jums nekā nevajag, tikai sēdiet, klausieties un centieties visu saprast.

Tā uz nāvi notiesātais Maikls Dennins publiski atzinās savā noziegumā. Viņš runāja, Edīte pierakstīja viņa liecību, indiāņi klausījās, bet Hanss stāvēja sardzē pie durvīm, lai lieciniekiem neienāktu prāta aizbēgt.

Dennins teica, ka piecpadsmit gadu nav bijis savā dzimtajā pusē un visus šos gadus vēlējies tikai vienu: iegūt pēc iespējas vairāk naudas, atgriezties mājās un apgādāt savu veco māti, lai tā lidz mūža beigām vairs grūtu dienu neredz.

—   Bet vai ar tūkstoš sešsimt dolāriem var ko prātīgu iesākt? — Dennins turpināja. — Man vajadzēja dabūt visu zeltu, visus astoņus tūkstošus. Tad es būtu varējis atgriezties mājās kā bagāts vīrs. Ko vairāk, es nodomāju, apšaušu visus, bet Skagvejā paziņošu, ka to izdarījuši indiāņi, un braukšu uz mājām, uz Īriju. Domāts, darīts — gribēju nošaut jūs visus pēc kārtas… Jā, laikam kumoss bija par lielu, kā būtu teicis Harkijs, un es aizrijos. Ta ir visa mana atzīšanās. Velns man sajauca prātu, tagad, dievs dos, izpirkšu savu grēku.

—   Neguk un Hedikvan, vai jus dzirdējāt, ko teica baltais cilvēks? — Edite noprasīja indiāņiem. — Es viņa vārdus pierakstīju uz ša papīra, bet jums te jāpavelk krustiņi. Kad atnāks baltie cilvēki, viņi paskatīsies uz papīru un redzēs, ka jūs esat dzirdējuši ša vīra vārdus.

Abi indiāņi pievilka krustiņus blakus savam vārdam, saņēma uzaicinājumu rit ierasties kopā ar citiem ciema iedzīvotājiem, lai būtu par lieciniekiem tam, kas notiks, un pēc tam tika palaisti mājās.

Denninam atbrīvoja rokas, lai viņš varētu parakstīt atzīšanos. Pēc tam istabā iestājās klusums. Hanss nemierīgi soļoja šurp un turp. Arī Edīte jutās nelāgi. Dennins, uz muguras gulēdams, vērās griestu nomelnējušajās sijās.

—   Jā, nu man vajadzēs savu grēku izpirkt, — viņš nopurpināja, tad, pagriezies pret Edīti, palūdza: — Palasi man vēl no tās gramatas! — Un pēc tam jokodams piebilda: — Tad nolādētā gulta tik traki negriež sānos.

Diena, kad Denninu veda uz soda vietu, bija padevusies skaidra, salta. Termometrs noslīdēja līdz divdesmit pieciem grādiem zem nulles, ledains vējš, lodādams zem apģērba, stindzināja līdz kauliem. Dennins pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem piecēlās no gultas. Muskuļi tik ilgi nebija darbināti, ķermenis tā atradinājies no vertikāla stāvokļa, ka viņš tikko spēja noturēties kājās: viņš streipuļoja no vienas puses uz otru, lāgiem pat klupa, tādās reizēs cenzdamies ar saistītajam rokām satvert Edīti.

—   Skat, akurāt kā piedzēris, — viņš pasmējās, bet pēc mirkļa piebilda: — Ek, labi gan, ka viss cauri. Tā nolādētā gulta mani gandrīz vai nobeidza.

Kad Edīte uzlika viņam galvā cepuri un nolaida ausu aizsegus, viņš iesmiedamies pajautāja:

—   Kālab tad tā?

—  ārā salst.

—   Un nabaga Maikls Dennins var nosaldēt ausis? Bet vai pēc desmit minūtēm viņam tas nebūs sasodīti vienalga?

Pirms beidzamā — baismīgā pārbaudījuma Edīte bija sasprindzinājusi gribu lidz pēdējai iespējai un centās noturēties mierīga, taču Dennina vārdi smagi iedragāja viņas savaldību. Lidz šim brīdim viņa bija dzīvojusi kā miega, it kā nereālā rēgu pasaulē, bet nu Dennina izteiktā rupjā patiesība viņu pamodinaja — un visi notikumi parādījās pavisam citādā gaisma. Viņas satraukums nepalika apslēpts arī Denninam.

—   Es ar savu stulbo runāšanu laikam tevi sabudi- nāju, — viņš nožēlodams sacīja. — Bet es jau tikai pajokoju, dieva vārds. Šodien Maiklam Denninam ir liela diena un viņš ir līksms kā cīrulis.

Viņš sāka svilpot, bet trellis drīz vien visai neskanīgi pārtrūka.

—   Žēl, ka nav mācītāja, — viņš domīgi ieteicās, bet tūliņ steidzās piebilst: — Nekas, Maikls Dennins ir vecs zaldāts, kam nepiestāv ilgoties pēc mīkstiem pēļiem, kad kara ceļš zem kājām.

Gūsteknis bija tik novārdzis, tā atradinājies staigāt, ka vēja brāziens to bezmaz nogaza no kājām, tikko viņš bija pārkāpis pār slieksni. Hanss un Edīte gāja viņam katrs savā pusē un viņu balstīja, bet viņš gvelza jokus, cenzdamies abus uzmundrināt. Tikai uz mirkli viņš kļuva nopietns, kad, aprāvies pusvārdā, ņēmās skaidrot, kā viņa zelta tiesu nosūtīt mātei uz Īriju.

Uzkāpuši lēzenā pakalnā, viņi nonāca nelielā klaju- miņā starp kokiem. Tur sniega ap mucu, kas bija nostādīta ar dibenu uz augšu, puslokā pulcējās indiāņi, kurus bija atvedis Neguks un Hedikvans. Visi ciema ļaudis, pat zīdaiņi un suņi, bija sapulcināti noskatīties, kā baltie cii- veki izpildīs savu likumu. No ugunskuriem izkausētā sniegā turpat netālu rēgojās pasekla bedre, ko Hanss bija izracis sasalušajā zemē.

Dennins lietišķi apskatīja visu: kapu, mucu, pār zaru pārmesto virvi; pārbaudīja virves resnumu un zaru stiprumu.

—  Vareni, Hans! Ja man to visu būtu vajadzējis sarīkot priekš tevis, es nebūtu izdarījis labāk.

Viņš skaļi iesmējās par savu joku, bet Hansa kā mironim bālā seja bija drūma un sastingusi — varēja domāt, ka vienīgi pastarās tiesas bazūnes spētu satricināt šo akmeņaino stingumu. Hanss turējās, cik spēja, bet viņam bija neizsakāmi smagi. Tikai tagad viņš saprata, cik grūti ir aizraidīt savu tuvāko uz viņu sauli. Edīte to bija sapratusi daudz agrāk, bet no tā viņai uzdevums vieglāks nekļuva. Ari šai bridi viņa baiļojās, ka nepietiks spēka izturēt lidz galam. Ik pa brīdim viņu sagrāba nepārvaramas alkas raudāt, kliegt, nokrist sniega un ierakties tur ar seju vai skriet projām — tikai skriet un skriet, kurp acis rāda… Vienīgi drausmīgi sasprindzinot visus dvēseles spēkus, viņai izdevās sevi piespiest atnākt šurp, turēties stingri un darīt to, kas jādara. Visu laiku viņa klusībā pateicās Denninam, redzēdama, kā tas cenšas viņai palīdzēt.

—  Pieturi, — Dennins sacīja Hansam, rāpdamies uz mucas.

Ticis augšā, viņš pieliecās, lai Edītei vieglāk uzmaukt viņam cilpu kakla, pēc tam izslējās taisni un gaidīja, kamēr Hanss piestiprinās virvi pie zara virs viņa galvas.

—  Maikl Dennin, vai tu vēlies kaut ko sacīt? — Edīte jautāja skaidri un skanīgi, kaut gan balss viņai drebeja.

Dennins pamīņājās uz mucas, pārlaizdams mulsu skatienu apakšā stāvētājiem — kā cilvēks, kas pirmo reizi mūžā gatavojas teikt runu, un nokremšļojās.

—  Esmu priecīgs, ka tam visam reiz būs gals, — viņš sacīja. — Jūs esat izturējušies pret mani kā īsti kristīgi ļaudis, un es no sirds jums pateicos par labu, ko esat man darījuši.

—  Lai dievs pieņem grēkus nožēlojuša grēcinieka dvēseli! — noteica Edīte.

Un, kā atbalsodams viņas satraukumā trīcošo dzidro balsi, Dennins dobji atkārtoja:

—   Lai dievs pieņem grēkus nožēlojuša grēcinieka dvēseli!

—  Ardievu, Maikl! — kliegšus izkliedza Edite, un šajā saucienā izskanēja viss viņas izmisums.

Ar visu auguma svaru viņa uzgula mucai, tomēr nespēja to apgāzt.

—  Hans! Ātrāk! Palīdzi! — viņa vārgi iesaucās.

Spēki zuda, bet muca nekustējās. Hanss piesteidzās

viņai palīgā un izsita mucu Maiklam Denninam no kāju apakšas.

Edīte pagriezās ar muguru pret pakārto un aizspieda ar pirkstiem ausis. Tad viņa sāka smieties — skadriem, aizsmakušiem, metāliskiem smiekliem. Viņas smiekli Hansu satrieca lidz sirds dziļumiem: nekā drausmīgāka par tiem viņš savā mūžā nebija dzirdējis. Tas, no kā Edīte Nelsone visu laiku tik ļoti baidījās, bija noticis. Taču pat šai brīdi, raustīdamās histērijā, viņa saprata, kas ar viņu notiek, un priecājās, ka spējusi izturēt lidz galam. Grīļodamās viņa piespiedās pie Hansa.

—  Ved mani uz mājam, Hans, — viņa tikko dzirdami sacīja. — Un ļauj man atpūsties! Ļauj atpūsties, atpūsties, atpūsties…

Balstīdamās uz Hansa rokas, kas viņu turēja un vadīja viņas nedrošos soļus, Edite sāka iet pa sniegu uz priekšu. Bet indiāņi palika un svinīgā klusumā vēroja, kā darbojas balto ļaužu likums, kas liek cilvēkam dejot gaisā.

PA VILTUS SAUĻU TAKU

Sitka Cārlijs sfica pīpi, domīgi pētīdams pie sienas pielipināto no žurnāla izgriezto ilustrāciju. Labu pusstundu viņš, acu nenovērsis, skatījās attēlā, bet es visu laiku slepšus viņu vēroju. Viņa smadzenēs kaut kas norisinājās — dievs vien zina kas, taču katrā ziņā kaut kas interesants. Viņš bija nodzīvojis bagātu mūžu, kurā daudz r pieredzējis, un viņā bija notikusi neparasta pārvērtība: viņš bija aizgājis no savas tautas un, cik nu tas indiānim iespējams, ieguvis baltā cilvēka garīgo seju. Viņš pats mēdza teikt, ka ieraudzījis uguni, gājis turp, piesēdies pie mūsu ugunskura un kļuvis par vienu no mums. Lasīt un rakstīt viņš netika iemācījies, bet runāt prata lieliski un vēl lieliskāk bija aptvēris balto cilvēku domāšanas veidu un viņu pieeju dzīvei.

So pamesto būdu mēs atradām pēc dienu ilga, grūta pārgājiena. Bet nu suņi bija pabaroti, vakariņu trauki nomazgāti — un mēs pilnā mērā izbaudījām to burvīgo brīdi, kāds tiem, kas ceļo pa Aļasku, pienāk tikai reizi, tikai vienu pašu reizi dienā, kad nogurušo ķermeni no gultas šķir vienīgi nepieciešamība pirms aizmigšanas izpīpēt vēl vienu pīpi. Kāds no būdas iepriekšējiem iemītniekiem bija izrotājis sienas ar ilustrācijām no žurnāliem un avīzēm, un šīs ilustrācijas piesaistīja Sitkas Cārlija uzmanību, tikko šeit ieradāmies — pirms divām stundām.

Viņš tās pētīja un pētīja, pakavēdamies te pie vienas, te pie otras, tad atkal pievērsdamies iepriekšējai; un es redzēju, ka viņš ir samulsis un kaut ko neizprot.

—   Nu, — es beidzot pārtraucu klusumu, — ko tu prāto?

Pīpi no mutes izņēmis, viņš vienkārši atbildēja:

—   Nesaprotu.

Tad ievilka dūmu, vēlreiz izņēma pīpi no mutes un ar pīpes kātu norādīja uz pirmējo ilustrāciju.

—   Nu šī pati bilde. Ko tā nozīmē? Nesaprotu.

Arī es paskatījos turp. Cilvēks ar briesmīgu ļaundara ģīmi, traģiski piespiedis roku pie sirds, ļimst pie zemes; otrs, atriebēja eņģeļa izskatā, skaists kā Adoniss, stāv viņam pretī, pacēlis kūpošu revolveri.

—       Viens vīrs nošauj otru, — es atteicu un arī pats sa- mulsu, jo jutu, ka neprotu attēloto izskaidrot.

—   Kādēļ? — Sitka Cārlijs noprasīja.

—   Nezinu, — es vaļsirdīgi atzinos.

—       Sitajā bildē ir tikai beigas, — viņš paziņoja, — nav sākuma.

—   Tā ir dzīve, — es teicu.

—   Dzīvē vienmēr ir sakums, — viņš protestēja.

Es klusēju, bet viņš pa to laiku pievērsās citam attēlam — gleznas «Leda ar gulbi» reprodukcijai.

—       Šinī bildē nav sākuma, — viņš sacīja, — un beigu arī nav. Es bildes nesaprotu.

—       Nu paskaties uz šo! — Es norādīju uz trešo ilustrāciju. — Tai ir noteikts saturs. Kā tu to izproti?

Viņš labu brīdi lūkojas attēla.

—       Meitenīte ir slima, — viņš beidzot sacīja. — Pavci, kā ārsts uz viņu skatās! Viņi visu nakti nav gulējuši: redzi — lampā palicis pavisam maz petrolejas, bet loga jau sārtojās rītausma. Slimība ir grūta; varbūt meitene uz miršanu, tādēļ dakteris tāds sadrūvējies. Bet tur — māte. Slimība patiesi nopietna: māte noliekusi galvu uz galda un raud.

—       Kā tu zini, ka raud? — es pārtraucu. — Seju tak nevar redzēt. Varbūt viņa iemigusi.

Sitka Cārlijs pārsteigts paskatījās uz mani, tad atkal pievērsās attēlam. Bija skaidrs, ka viņš neprot sevī kontrolēt iespaidu, ko tas atstājis.

—       Var jau būt, ka guļ, — viņš piekrita. Tad paraudzījās vērīgāk. — Nē, neguļ vis. No pleciem redzams, ka neguļ. Esmu redzējis sievietes raudam — tad viņām ir šitādi pleci. Māte raud, meitenīte ir ļoti slima.

—       Nu, raugi, tad jau esi bildes saturu sapratis! — es iesaucos.

Viņš papurināja galvu un noprasīja:

—   Vai meitene nomirs?

Man nebija ko sacīt.

—      Vai nomirs? — viņš atkārtoja jautājumu. — Tu pats esi mākslinieks. Tev ta kā būtu jāzina.

—   Nē, nezinu, — es atzinos.

—   Tā nav dzīve, — viņš pamācīgi noteica. — Dzīvē

meitene vai nu nomirtu, vai izveseļotos. Dzīvē visu laiku kaut kas notiek. Bildē nenotiek nekas. Nē, es bilžu nesaprotu.

Viņš bija gluži nelaimīgs. Viņam ļoti gribējās saprast visu, ko saprot baltie cilvēki, bet šoreiz tas neizdevās. Viņa balsī skanēja arī izaicinājums: viņš gribēja, lai es pierādu, ka bildēs ir jēga un gudrība. Turklāt viņam piemita izcili spēcīga iztēle, to es jau sen biju pamanījis. Viņš visu iedomājās uzskatāmi. Dzīvi vēroja tēlos, izjuta tēlos un domāja par to tēlos. Un tai paša laikā viņš tomēr nesaprata teļus, ko bija radījuši citi un ar krāsu un līniju palīdzību atveidojuši uz audekla.

—   Tāda bilde ir dzīves daļiņa, — es sacīju, — mēs attēlojam dzīvi tā, kā to redzam. Teiksim, tu, Carlij, ej pa ceļu. Tu ieraugi būdu. Logā deg gaisma. Tu pāris mirkļu paraugies pa logu iekšā. Kaut ko redzējis, ej tālāk. Pieņemsim, tur sēdēja cilvēks un rakstīja vēstuli. Tu redzēji kaut ko bez sākuma un bez beigām. Nekas nenotika. Bet tu tomēr redzēji mazu dzīves gabaliņu. Un to neaizmirsīsi. Tev atmiņā palikusi bilde. Glezna loga ietvarā.

Viņš izskatījās ieinteresēts; zināju, ka, klausoties manī, viņš jau it ka skatās pa logu un redz cilvēku rakstām vēstuli.

—   Vienu bildi tu esi uzzīmējis tādu, ko saprotu, — viņš sacīja. — Tā ir īsta. Un pavisam skaidra. Tavā būdā Dausonā salasījušies vīri. Sež pie galda un spēlē faraonu. Uz lielam summām. Un likmes aug un aug.

—   Kā tu zini, ka aug?. — es satraukts jautaju, jo šajā mirklī manu darbu vērtēja bezkaislīgs kritiķis, kas labi pazīst dzīvi, nemaz nepazīst mākslu, bet reālajā pasaulē jūtas ka zivs ūdenī. Jāatzīst, ka tieši šī glezna man bija ļoti mīļa. Biju nosaucis to par «Pēdējo partiju» un uzskatīju par vienu no saviem labākajiem darbiem.

—   Naudas uz galda nav, — Sitka Cārlijs paskaidroja, — spēlē ar žetoniem. Tātad par visu, kas bankā. Vienam priekšā ir dzelteni žetoni — katrs varbūt par tūkstoti, varbūt par diviem tūkstošiem dolāru. Otram — sarkani, varbūt par piecsimt dolāriem, varbūt par tūkstoti. Traki augsta spēle. Visas likmes augstas, spēlē par banku. Kā es to zinu? Tavs bankas turētājs pavisam sarkans ģīmī. (Biju sajūsmināts.) Tas, kam dod kārtis, sēž, uz priekšu salīcis. Kāpēc tā salicis? Kāpēc viņam tāda sastingusi seja? Bet acis deg. Kāpēc bankas turētājs tik sarkans?

Kāpēc visi kā pārakmeņojušies? Visi — ir tas ar dzeltenajiem žetoniem. Ir tas ar baltajiem. Un tas ar sarkanajiem arī. Par ko viņi visi klusē? Par to, ka spēle traki augsta. Par to, ka pēdējā partija.

—   Kā tu zini, ka pēdējā? — es jautāju.

—   Banku ņems ar kungu, septiņnieks atklāts, — viņš atbildēja. — Uz savām kārtīm neviens neliek. Pašu kārtis — pie malas. Visiem prātā tikai viens. Visi liek uz septiņnieku. Bankas turētājs var pazaudēt tūkstošus divdesmit, bet var arī vinnēt. Jā, to bildi es saprotu!

—   Bet beigas tā kā tā nezini! — es triumfējot iesaucos. — Tas ir pēdējais aplis, bet kārtis vēl nav atklātas. Un gleznā arī netiks atklātas. Un paliks nezināms, kurš vinnēs, kurš zaudēs.

—   Un tā viņi sēdēs un klusēs? — viņš pārlieku izbrīnījies noprasīja, un skatienā pavīdēja šausmas. — Un tas, kuram dod kārtis, visu laiku tā paliks, salīcis sēžam? Un bankas turētājs paliks tāds pats sarkans? Cik savādi! Tā viņi tur sēdēs un sēdēs mūžīgi. Un kārtis nekad neatklās.

—  Tā ir glezna, bilde, — es sacīju. — Tā ir dzīve. Tu pats esi daudz ko tādu redzējis.

Viņš paskatījās uz mani, padomāja, tad lēni noteica:

—   Jā, tu runā pareizi. Te nav beigu. Neviens tās nekad neuzzinās. Tas tiesa. Esmu pieredzējis. Tā ir dzīve.

Viņš ilgi sūca pīpi, neteikdams ne vārda, laikam apsvērdams un vērtēdams baltā cilvēka prasmi attēlot un salīdzinādams to ar dzīves īstenību. Brīžiem viņš nogrozīja galvu un kaut ko nopurpināja, tad izkratīja pelnus, rūpīgi piebāza vēl vienu pīpi un, brītiņu padomājis, to aizkūpināja.

—  Jā, es esmu redzējis daudzas dzīves ainas, — viņš sacīja. — Ne jau zīmētas, bet tādas, ko redzi pats savām acīm. Esmu uz tām skatījies it kā pa logu uz to, kas raksta vēstuli. Esmu redzējis daudzus tādus gabaliņus no dzīves — bez beigām, bez sākuma, bez skaidras jēgas.

Pēkšņi viņš pagriezās pret mani, paskatījās man tieši acīs un domīgi uzbilda:

—   Paklau. Tu esi mākslinieks. Diezin kā tu attēlotu to, ko es reiz pieredzēju: bildi bez sākuma un ar neizprotamām beigām, gabaliņu dzīves kāvu gaismā un Aļaskas ietvaros.

—  Milzīgs audekls, — es nomurmināju.

Taču viņš neklausījās manos vārdos, jo acu priekšā viņam jau rādījās atmiņu atmodināta aina, un viņš sāka to apcerēt.

— To varētu nosaukt gan šā, gan tā, — viņš turpināja, — bet tur bija daudz viltus sauju, tāpēc es to nolēmu nosaukt tā: «Viltus sauju taka». Tas jau bija sen. Pirmo reizi es šo sievieti sastapu pirms septiņiem gadiem, tūkstoš astoņi simti deviņdesmit septītā gada rudenī. Man toreiz pie Lindermana ezera piederēja lieliska kanoe. Strādāju par pasta vedēju un pari Cilkutai vedu divtūkstoš vēstuļu Dausonai. Toreiz visi skrēja uz Klondaiku. Ceļā satiku milzumu cilvēku. Daudzi gaza kokus un taisīja laivas. Upes varēja kuru katru dienu aizvilkties ciet; gaisā sniegs, uz zemes sniegs, uz ezera ledus, upju līči arī jau vilkās ciet. Ar katru dienu vairāk sniega, vairāk ledus. Varbūt pēc dienas, pēc trim dienām, varbūt pēc nedēļas uznāks sals, un tad — pa ūdeni uz priekšu vairs netiks, ledus vien, visi paliks kājniekos. Līdz Dausonai sešsimt jūdžu, tāls ceļš. Bet laiva skrien atri, katram gribas tikt laiva. Visi plijas virsū: «Cārlij, paņem mani sava kanoe, došu divsimt dolāru!» — «Carlij, trīssimt dolāru!» — «Cārlij, četrus simtus!» Bet es saku: «Nē!» Visiem saku: «Nē!» Es esmu pasta vedējs.

No rīta piebraucu pie Lindermana ezera. Biju braucis visu nakti, briesmīgi noguris. Izvāru brokastis, paēdu, pēc tam liekos turpat krastmalā uz auss un trīs stundas noguļu. Pamostos. Pulkstenis desmit. Snieg. Pūš stiprs vējš, ļoti stiprs vējš. Man blakus sniega tup sieviete. Balta sieviete, jauna, ļoti skaisfa, gadus divdesmit, varbūt divdesmit piecus. Skatās uz mani. Es — uz viņu. Ļoti piekususi. Nav no tām vieglajam skuķēm, nē — kārtīga sieviete. Un ļoti piekususi.

«Vai tu esi Sitka Cārlijs?» viņa jautā.

Es pietraucos kājās, saloku segas, lai nepiesnieg iekšpuse.

«Es braucu uz Dausonu,» viņa saka, «tavā kanoe. Cik jamaksā?»

Es savā kanoe negribu ņemt nevienu, bet man nepatīk teikt «nē». Tāpēc es viņai saku:

«Tūkstoš dolāru.»

To pasaku tāpat vien, pa jokam, lai sieviete nevarētu braukt man līdzi; tomēr labāk nekā skaidri pateikt «nē». Viņa cieši paraugās manī un tad jautā: «Kad tu brauksi?»

«Tūliņ.»

Viņa nosaka:

«Labi.»

Viņa man došot tūkstoš dolāru.

Ko darīt? Man negribējās sievieti vest, bet biju apsolījies par tūkstoš dolāriem viņu paņemt lidzi. Nevarēju lagā saprast. Varbūt arī viņa tikai joko. Saku:

«Parādi tūkstoš dolāru!»

Un sieviete, jauniņā sieviete, galīgi viena, turpat uz takas, turpat sniegā, piepeši izvelk tūkstoš dolārus papīra naudā un liek man saujā. Skatos uz naudu, skatos uz viņu. Ko teikt?

«Nē,» es saku. «Mana kanoe ir joti maza. Nepietiks vietas mantām.»

Ret viņa smiedamās atteic:

«Es esmu veca ceļotāja. Te ir visas manas mantas.»

Un pabiksta ar kāju nelielu tīstokli sniega: brezentā ietītas divas kažokādu segas un paris sieviešu apģērba gabalu. Pasvārstu tīstokli rokā — mārciņas trīsdesmit piecas, ne vairāk. Esmu pārsteigts. Viņa izņem tīstokli man no rokām. Un saka:

«Braucam.»

Ņem tīstokli un nes uz kanoe. Ko tur lai saka? Ielieku laivā savas segas. Sākam braukt. Pūš stingrs vējš. Uzvelku mazo buru. Kanoe skrien ātri, lido kā putns pa augstajiem viļņiem. Sieviete briesmīgi pārbīstas.

«Ko brauc uz Klondaiku, ja esi tik bailīga?» es viņai jautāju.

Atbildes vietā viņa pasmejas skadriem smiekliem, bet gaiši redzams, ka viņai briesmīgi bail. Un ka ir ļoti piekususi. Vadu kanoe pa kanālu uz Benneta ezeru. Ūdens bango, sieviete reizēm bailēs iekliedzas. Braucam pa Benneta ezeru. Sniegs, ledus, negants vējš, bet sieviete ir tik piekususi, ka aizmieg.

Vakarā apstājamies atpūsties Undiarmā. Sieviete sēž pie ugunskura un ēd vakariņas. Skatos uz viņu. Viņa ir skaista. Sāk sukāt matus. Mati viņai biezi, kastaņbrūni, ugunskura gaisma laistās kā zelts, tikko viņa pagriež galvu — rau, tā, — tajos zibin iezibas zeltītas dzirkstelī- tes. Acis lielas, brūnas, brīžiem maigas kā sveces gaisma, kas spīd caur aizkaru, brīžiem dzēlīgi asas un spīgo kā ledus graudiņi saulē. Kad viņa pasmaida … kā to lai pasaka?… Kad pasmaida, es saprotu: baltajam vīrietim būtu ļoti patīkami viņu skūpstīt. Redzi, kāda! Smaga darba viņa nav redzējusi. Rociņas mīkstas kā bērnam. Un pati smalcina ka bērns — ne trausla, bet tāda maiga; rokas, kājas, visi muskuļi — maigi un mīksti kā bērnam. Pati šmauga. Un, kad pieceļas un staiga, pagriež galvu vai paceļ roku … nemāku ta īsti izteikt… nu tāda, tik glīti veidota kā laba kanoe — jā, ja, tieši tāda, un kustības — akurāt kā labai kanoe, kad tā slīd pa upes spoguli vai traucas pari stāviem, straujiem, putainiem viļņiem. Ļoti patīkami noskatīties.

Kālab viņa atbraukusi uz Klondaiku pavisam viena un ar tadu milzu naudu? Nezinu. Otrā dienā es viņai to pajautāju. Viņa tikai iesmejas un saka:

«Nav tava darīšana, Sitka Carlij. Es tev samaksāju tūkstoš dolāru, lai tu aizved mani uz Dausonu. Gar citu tev nav daļas.»

Otrā dienā apvaicājos, kā viņu sauc. Viņa atkal iesmejas un tad saka:

«Mērija Džonsa, tā mani sauc.»

Nezinu, kas viņai vārdā, tikai vienu gan zinu: ne Mērija Džonsa.

Laivā ir ļoti salti — un viņa jūtas nelāgi. Bet reizēm arī labi un tad uzdzied. Balss viņai ka sudraba zvārgulītis. Un man arī kļūst labi, it kā es atrastos Svētā Krusta baznīcā. No viņas dziedāšanas man rodas spēki, un es airēju kā velns. Pēc tam viņa pasmejas un jautā:

«Vai tiksim līdz Dausonai, pirms ūdeņi aizsals? Kā tu domā, Cārlij?»

Reizēm viņa, laivā sēdēdama, domā par kaut ko tālu — ar tādām nu pavisam tukšām acīm! Viņa neredz ne Sitku Cārliju, ne ledu, ne sniegu. Viņa ir kaut kur tālu, tālu. Ļoti bieži viņa ta sēž un domā par kaut ko tālu. Lāgiem, domājot par to nezin ko talo, viņai seja tā pārvēršas, ka labāk taja nemaz neskatīties. Ta izskatas cilvēks, kad viņa verd dusmas. Ta izskatās cilvēks, kas domā par slepkavību.

Pēdējā diena, pirms nokļuvām Dausonā, bija ļoti grūta. Krasta līčos ledus, upē ledus putra. Paairēt nav iespējams. Kanoe iesalst ledū. Nespēju aizkulties lidz krastam. Labi nav. Braucam lejup pa Jukonu, visu laiku pērdamies pa ledus putru. Nakti spēcīgi dārdi. Tad ledus sastingst, kanoe sastingst, viss sastingst.

«Ejam kājām uz krastu!» sieviete aicina.

Bet es saku:

«Nē, labāk pagaidīsim!»

Pamazām viss atkal sāk virzīties pa upi uz leju. Snieg, ka biezs, nekā nevar saredzēt. Vienpadsmitos vakarā viss atkal stāv uz vietas. Pēc stundas sakustas. Pulksten trijos apstājas. Kanoe sadrūp kā olas čaumala, bet nenogrimst, jo ir uzdzīta uz ledus. Izdzirdu suņu rejas. Gaidām. Aizmiegam. Pamazām aust rīts. Vairs nesnieg. Upe aizsalusi. Mums pretī Dausona. Kanoe salūza pie pašas Dausonas. Sitka Cārlijs atveda divtūkstoš vēstuļu pa vis- pēdējo ūdeni.

Sieviete noīrēja būdu pakalnā, un es viņu neredzēju veselu nedēļu. Tad viņa pēkšņi ierodas un saka:

«Cārlij, nāc pie manis strādāt! Vadīsi suņus, ierīkosi atpūtas apmetnes, brauksi kopā ar mani!»

«Esmu pasta vedējs,» es atbildu, «nopelnu, cik man iztikai vajag.»

Bet viņa neatlaižas:

«Cārlij, es maksāšu vairāk.»

«Raktuvju strādnieks atradnēs nopelna piecpadsmit dolāru dienā,» es saku.

Bet viņa:

«Tas iznāk četri simti piecdesmit dolāru mēnesī?»

«Sitka Cārlijs nav raktuvju strādnieks,» es atbildu.

«Saprotu, Carlij,» viņa saka, «es tev maksāju septiņi simti piecdesmit dolāru mēnesī.»

Ta ir krietna alga. Un es aizeju strādāt pie viņas. Mēs braucam pa Klondaiku, pa Bonanzi un Eldorādo, pa Indiāņu upi, pa Ziemeļu Strautu, nonākam līdz Kanādai, griežam pa ūdensšķirtni atpakaļ un caur Zelta Ieleju un Zelta Laukiem atgriežamies Dausonā. Viņa kaut ko meklē, bet es nespēju apjēgt — ko. Esmu pilnīgā neizpratnē.

«Ko tu meklē?» es viņai jautāju.

Viņa smejas.

«Tu meklē zeltu?»

Viņa atkal smejas. Pēc tam nosaka:

«Nav tava darīšana, Cārlij.»

Un es vairs nejautāju.

Viņai ir mazs revolverītis; to viņa nēsā aiz jostas. Reizēm brauciena laikā viņa vingrinās šaušana. Es smejos.

«Par ko tu smejies, Cārlij?» viņa jautā.

«Kādēļ tu ar to speiejies?» es viņai prasu. «Tas taču nekam neder. Rotaļlietiņa.»

Tikko esam atgriezušies Dausonā, viņa man lūdz, lai es viņai sadabūjot īstu pistoli. Nopērku četrdesmit četru kalibru koltu; tas ir ļoti smags, bet viņa tomēr pastāvīgi nēsā to aiz jostas.

Dausonā ierodas vīrietis. Nezinu, no kurienes tas uzga- dījies. Zinu tikai, ka tas ir chechaquo\ jūsu valodā — jaunulis. Rokas tādas pašas mīkstas kā šai. Smaga darba nav redzējušas. No galvas līdz kājām tāds mīksts. Sākumā nodomāju — virs. Nē, pārak jauns. Un guļ katrs savā vietā. Pēc izskata viņam gadu divdesmit. Acis zilas, mati gaiši, ūsiņas ari. Saucot par Džonu Džonsu. Varbūt brālis? Nezinu. Es vairs nekā nejautāju. Tikai nodomāju: nav Džons Džonss. Visi viņu sauc par misteru Džirvenu. Es gan spriežu, ka arī tas nav viņa īstais vārds. Un viņa nav mis Džirvena, kā visi viņu dēvē. Nodomāju, ka viņu īsto vārdu neviens nezina.

Vienu nakti es Dausonā guļu. Vīrietis mani pamodina un saka:

«Sajūdz suņus! Braucam!»

Es vairs nekā nejautāju; aizeju, sajūdzu suņus, un laižamies ceļā. Uz leju pa Jukonu. Ir novembra nakts un ļoti auksts: sešdesmit pieci grādi zem nulles. Viņa izpeikstē- jusi. Viņš izpeikstējis. Sals svelots. Abi piekusuši, paslepšus raud. Es ieminos: «Labāk būtu apstaties, sakurt uguni.» Taču viņi pavēl: «Uz priekšu!» Vēl otro un trešo lagu iesaku, ka labāk atpūsties un sasildīties, bet viņi tikai katru reiz atkarto: «Uz priekšu!» Es vairs nesaku nekā. Un tā visu laiku — diendienā. Abi briesmīgi mīksti. Dreb sala un nomocījušies līdz nabagam. Nav pieraduši pie mokasīniem, noberž kājas; klibo, streipuļo ka piedzēruši, slepus raud, bet visu laiku dzen mani vienā dzīšanā: «Uz priekšu! Uz priekšu!»

Viņi līdzinās vājprātīgajiem. Tikai uz priekšu, uz priekšu. Kādēļ uz priekšu? Nezinu. Tikai uz priekšu. Pēc kā viņi dzenas? Nezinu. Ne pēc zelta. Zelta drudža jau arī pašlaik nav. Un viņi tērē milzu naudu. Bet es vairs nekā nejautāju. Es ari eju tikai uz priekšu, uz priekšu, jo esmu izturīgs un man labi maksā.

Nonākam Sērklsitijā. Tā, ko viņi meklē, tur nav. Nu, nodomāju, tagad vismaz atpūtīsimies paši un ļausim atpūsties suņiem. I\as to deva — neiznāk pat viena vienīga diena atpūtai.

«Celies!» viņa saka viņam. «Braucam tālāk!»

Un mēs braucam tālāk. Pametam Jukonu. Pagriežamies uz rietumiem, pārbraucam pāri ūdensšķirtnei un nonākam Tananas novadā. Tur ir jaunas atradnes. Taču tā, ko viņi meklē, nav arī tur, un mēs atgriežamies Sērklā.

Ceļš ir ļoti grūts. Decembra beigas. Diena īsa. Drausmīgi auksts. Vienu rītu bija septiņdesmit zem nulles.

«Šodien labāk nebraukt,» es saku. «Ledainais gaiss iekļūst plaušās un tās apdedzina, būs nejauks kāss, bet pavasarī plaušu karsonis kā likts.»

Taču viņi abi ir chechaquo. Par pārgājieniem viņiem nav nekādas sajēgas. Paši aiz pārguruma vairāk līdzinās miroņiem nekā dzīviem cilvēkiem, bet paliek pie sava.

«Uz priekšu!»

Un mēs braucam uz priekšu. Sals viņiem apdedzina plaušas, sākas sausais kāss. Abi kāsē tā, ka asaras birst pa vaigiem. Kad es cepu speķi, viņi aizskrien no ugunskura un pa pusstundai sniegā kāsē. Viņi apsaldējuši vaigus, āda kļūst melna, viņiem ļoti sāp. Bez tam viņš atsaldējis īkšķi, pirksta gals tikko turas klāt, viņam jāvelk zem dūraiņiem vēl cimds, lai slimo pirkstu turētu siltumā. Taču ļoti negantā salā, kad aukstums kož pirkstā, jāvelk dūrainis nost un jāsilda roka starp kājām, pie kailas miesas.

Kaut kā aizkuļamies līdz Sērldai. Un pat es, Sitka Cārlijs, jūtu, ka esmu piekusis. Ziemsvētku vakars. Es iedzeru un dejoju, līksmojos, jo rīt ir Ziemsvētki, atpūtīsimies. Nekas neiznāk. Pulkstenis rada pieci no rīta. Ziemsvētki. Esmu nogulējis divas stundas. Bet viņš sten pie manas gultas:

«Celies, Carlij! Jūdz suņus! Braucam!»

Liekas, es jau teicu, ka biju atmetis iztaujāšanu. Viņi man maksā septiņsimt piecdesmit dolāru mēnesī. Viņi ir mani kungi. Es esmu viņu kalps. Ja viņi man teiktu: «Celies, Cārlij, braucam uz elli,» — es sajūgtu suņus, nošvīkstinātu pātagu un mēs laistu taisni uz elli. Tā nu aizeju, sajūdzu suņus, un mēs laižam pa Jukonu uz leju. Kurp? To viņi man nesaka. Tikai skubina:

«Uz priekšu! Uz priekšu! Braucam uz priekšu!»

Viņi ir drausmīgi noguruši. Nobraukuši simtiem jūdžu, bet īstenībā viņiem par pārgājieniem nav nekādas sajēgas.

Turklāt viņiem ir nejēdzīgs kāss — sausais kāss, no kura stiprs cilvēks sāk lādēties, vājš — raudāt. Bet viņi drāžas uz priekšu. Katru dienu — tikai uz priekšu. Suņiem ne mazākās atpūtas. Visu laiku pērk jaunus. Katrā apmetnē, katra miestā, katrā indiāņu ciemā pārgriež piekusušajiem suņiem aizjūga siksnas un liek iejūgt jaunus. Naudas viņiem kā pelu, viņi to neskaita; svaida pa kreisi un pa labi. Jukuši? Reizēm man šķiet, ka tiešām jukuši. Ko viņi meklē? Tas nav zelts. Viņi ne reizes pat nemēģina kaut kur rakt. Es ilgi par to domāju. Un tad man iešaujas prātā, ka viņi meklē kādu cilvēku. Bet — ko? Mēs viņu nekad nesastopam. Bet viņi ir līdzīgi vilkiem, kas dzenas laupījumam pa pēdām. Tikai tādi ērmoti vilki — mīksti un maigi; nekādi īstie vilki, tādi kucēni vien ir, un par pārgājieniem ne mazākās sajēgas. Naktīs miegā raud balsī, vaid, sten, gaužas par briesmīgo nogurumu. Bet dienu grīļodamies meimuro uz priekšu un raud tikai pa- slepus. Ērmoti vilki.

Izbraucam cauri Jukonas fortam. Izbraucam cauri Ha- miltona fortam. Cauri Minukai. Janvāris jau iet uz beigām. Diena pavisam īsa. Deviņos sāk aust gaisma. Trijos pēcpusdienā jau krēslo. Un kāds sals! Pat es, Sitka Cārlijs, esmu piekusis. Vai patiesi tā būs jabrauc un jābrauc bez gala? Nezinu. Skatos uz priekšu un nesaprotu — ko viņi meklē? Visā takā neviena cilvēka. Reizēm nobraucam simt jūdžu, nesastapdami nevienas dzīvas būtnes. Pilnīgs miers. Klusums. Lāgiem snieg — un mēs kļūstam līdzīgi rēgiem. Lāgiem debesis noskaidrojas, un pusdienlaikā aiz pakalniem dienvidos uz īsu brītiņu pa- radas saule. Debesīs uzplaiksni kāvi, dejo viltus saules; gaisā virmo sala putekšņi.

Es, Sitka Cārlijs, esmu stiprs cilvēks. Esmu ceļā dzimis un visas savas mūža dienas aizvadījis ceļā. Bet šie divi vilcēni mani nomocīja. Novājēju kā izbadējies kaķis, naktīs priecājos, ka varu atlaisties guļvietā, bet rītos cēlos augšā neatspirdzis. Taču mēs joprojām jau pirms rītausmas dodamies ceļā pilnīgā tumsā, un nakts mums pienāk ceļā. Ak, vilcēni, vilcēni! Ja es esmu vājš kā izbadējies kaķis, tad viņi izdiluši ka kaķi, kas tik sen nav dabūjuši ēst, ka bada nāve jau zobu galā. Acis abiem iekritušas, reizēm dziļajos dobuļos kvēlo drudža ugunī, reizēm kļūst blāvas, nespodras kā miroņiem. Vaigu vietā dobumi kā alas klinti. No biežās apsaldēšanās vaigi melni, bez adas. Dažreiz viņa no rīta saka:

«Nespēju piecelties. Nevaru pakustēties. Labāk nomirt.» Bet šis stāv pie viņas guļvietas.

«Celies! Braucam!»

Un viņi brauc. Citu ritu viņš nespēj piecelties, bet viņa saka:

«Celies! Braucam!»

Taču pastāvīgi viens un tas pats: viņi brauc uz priekšu.

Dažreiz tirdzniecības punktos viņi saņem vēstules. Nezinu, kas tur rakstīts. Bet tās ir pēdas, pa kurām viņi dzenas, šīs vēstules virza viņu ceļu. Reiz viņiem vēstuli atnesa indiānis. Es aprunājos ar šo vienatnē. Viņš pastāstīja, ka vēstuli iedevis vienacains vīrs, kas ari steidzoties lejup pa Jukonu. Vairāk nekā. Bet es nopratu: vilcēni dzenas pakaļ vienacim.

Februāris. Esam nobraukuši pusotra tūkstoša jūdžu. Izbraucam līdz Beringa jūrai. Tur vētras, sniegputeņi. Uz priekšu tikt grūti. Iebraucam Anvigā. Nezin kāpēc esmu pārliecināts, ka te viņi saņems vēstuli. Viņi briesmigi uztraucas, skubina:.

«Ātrāk, ātrāk! Uz priekšu!»

Es saku:

«Jāiepērk pārtikas krājumi.»

Bet viņi tikai savu:

«Jābrauc ātrāk — ar vieglu kravu. Pārtiku varēs nopirkt Cārlija Makkiona būdā.» ~

Saprotu, ka viņi nolēmuši doties uz Lielo Pagriezienu, jo Cārlijs Makkions dzīvo tieši tur', pie Melnās klints, pašā ceļa malā.

Pirms aizbraukšanas pārmiju dažus vārdus ar Anvi- gas garīdznieku. Jā, vienacis esot te braucis garām, ļoti steidzies. Tad nu ir skaidrs: viņi meklē vienaci. No An- vigas izbraucam gandrīz bez pārtikās krājumiem; mums nav tikpat kā nekādas kravas, steidzamies. Anvigā viņi nopirka trīs jaunus suņus, un mēs braucam ļoti ātri. Ir viņš, ir viņa gluži ka jukuši. No rītiem izbraucam vēl agrāk, naktsguļā liekamies vēl vēlāk. Lāgiem pagriežos atpakaļ palūkoties, vai abi vilcēni netaisās izlaist garu; bet viņi turas un tikai dzenas uz priekšu, uz priekšu. Kad sāk mocīt sausais kāss, viņi piespiež rokas pie krūtīm un, sniega sakņupuši, kāsē, kāsē, kasē. Viņi nespēj paiet, nespēj izteikt ne vārda. Kāsē minūtes desmit, varbūt veselu pusstundu, bet tad izslienas kājās. Asaras viņiem sasalst uz vaigiem, bet valoda tikai viena:

«Uz priekšu, uz priekšu!»

Pat es, Sitka Cārlijs, esmu briesmīgi pārguris un sāku domāt, ka septiņi simti piecdesmit dolāru nav liela maksa par tādu darbu. Izbraucam uz Lielā Pagrieziena; tur ir svaigas nartu pēdas. Vilcēni ierauga pēdas un uzsauc:

«Brauc!»

Un visu laiku urda:

«Brauc! Ātrāk! Ātrāk!»

Suņiem klājas grūii. Barības mums maz, nevaram sabarot tiem pilnus vēderus, un tiem sāk pietrūkt spēka. Bet darbs smags. Sievietei suņu no sirds žēl, un reizēm viņai šo dēj acīs asaras. Bet velns, kas viņus apsēdis un trenc uz priekšu, neļauj apstāties un dot suņiem mazliet atpūsties.

Un tad mēs panākam vienaci. Viņš guļ sniegā ceļa malā; viņam lauzta kāja. Kājas dēļ nav varējis ierīkot kārtīgu apmetni un trīs dienas nogulējis uz segām, kaut kā uzturēdams ugunskurā liesmu. Kad mēs viņu atrodam, viņš guļ sniegā un lādas kā nelabais. Nekad nebiju dzirdējis cilvēku tā lādamies.

Kļuvu priecīgs: nu viņi atraduši to, ko meklēja, nu varēsim atpūsties! Taču sieviete saka:

«Braucam! Ātrāk!»

Es brīnos, bet vienāds saka:

«Par mani nedomājiet! Atstājiet tikai man savus krājumus! Jūs rīt pie Makkiona varat iepirkt jaunus. Un pasakiet, lai Makkions atbrauc man pakaļ! Bet paši —

uz priekšu!»

Arī viņš ir vilks, tikai vecs. Un arī viņam tikai viena doma: uz priekšu! Atdodam viņam savus krājumus — tie gan nav lieli! — saskaldām malku, paņemam viņa visspēcīgākos suņus un braucam.

Pametām vienaci sniegā. Tur viņš nomira, jo Makkions neaizbrauca viņam pakaļ. Nezinu, kas šis cilvēks bija un ka viņš tur nokļuva. Taču domāju, ka viņa saimnieki maksāja viņam tikpat bagātīgi kā man par darbu viņu labā.

Visu to dienu un visu nakti mums nebija ko ēst. Un visu nākamo dienu braucām ļoti ātri, līdz beigu beigās bijām pavisam novārguši badā. Beidzot sasniedzam Melno klinti, kas paceļas piecsimt pēdu virs ceļa. Tas notika vakarā. Metās jau krēsla, un mēs nevarējām atrast

Makkiona būdu. Likāmies gulēt izsalkuši, bet no rīta sākām to meklēt. Tā bija pazudusi. Tas bija loti savādi, jo visi zināja, ka Makkions dzīvo būdā pie Melnās klints. Atradāmies netālu no krasta, kur pūš spēcīgs vējš un ir daudz sniega. Vējš bija sanesis veselus sniega kalnus.

Man iešaujas prātā doma. Izrakņāju vienu sniega kalnu, izrakņāju otru. Beidzot atdūros pret būdas sienu. Rokos tālāk, kamēr atrodu durvis. Ieeju iekšā. Makkions guj beigts. Nomiris pirms nedējām divām vai trim. Laikam slimība kavējusi viņu iziet no būdas. Pēc tam viņš ieputināts. Apēdis visus pārtikas krājumus un nomiris. Ielūkojos pieliekamajā, tas bija tukšs.

«Uz priekšu!» sacīja sieviete. Acīs viņai dega bada uguns, bet roku viņa turēja piespiestu pie sirds, it kā tur iekšā sāpētu. Viņa stāvēja un šūpojās kā koks vējā.

«Jā, uz priekšu!» apstiprināja vīrietis.

Balss viņam bija aizsmakusi un izklausījās kā veca kovārņa ķērkšana. Viņš aiz bada bija gluži sajucis. Acis dega kā kvēlojošas ogles. Arī viņš grīļojās. Un es redzēju, ka dvēsele viņam turas diega galā.

Un arī es teicu:

«Uz priekšu!» — jo šī doma bija kā pātaga mani šaustījusi mūsu pusotra tūkstošu jūdžu garajā braucienā un galu galā iezīdusies dvēselē, bet varbūt arī es biju sajucis. Mums neatlika nekas cits kā braukt uz priekšu: bijām taču palikuši bez pārtikas. Un mēs devāmies uz priekšu, nedomādami par vienaci, ko bijām pametuši sniegā.

Lielais Pagrieziens ir ceļš, ko maz lieto. Lāgiem pa to divus trīs mēnešus nebrauc neviens. Taka bija aizputināta, nekur neredzēja nekādu cilvēka atstātu zīmju ne uz vienu, ne uz otru pusi. Augām diennaktīm auroja vējš un putināja sniegs. Un mēs braucām dienu un nakti, un izsalkums plosīja mūsu iekšas. Ar katru soli kļuvām vārgāki. Tad sieviete reizēm pakrita. Pēc tam ari vīrietis. Es gluži zemē nekritu, tomēr arī man kājas kļuva smagas, vairākkārt klupu un bezmaz ari būtu nogāzies.

Februāra pēdēja nakts. Man ar viņas revolveri izdodas nošaut trīs sniega irbes, un mēs mazliet iestiprināmies. Bet suņiem nav ko dot. Tie mēģina sagrauzt no vēršādas un roņādas taisītās aizjūga siksnas; viņi ar rungu jādzen projām un siksnas jāpakar kokā. Suņi visu nakti gaudo un plosās zem tā koka. Bet mēs neliekamies ne zinis. Guļam kā nosisti, bet no rīta izlienam ka miroņi no kapa un braucam uz priekšu.

Pirmais marts. No rīta es pirmo reizi ieraugu tā pēdas, kuram viņi dzenas pakaļ. Saule ilgāk pakavējas pie debesīm, bet tai abās pusēs mirguļo viltus saules, un gaiss zvīgo sala putekšņos. Sniegs pierimis, taka vairs neaizsnieg, un es ieraugu svaigas suņu un slieču pēdas. Pajūgam blakus gājis viens cilvēks, pēc pēdām redzu, ka spēka viņam nav daudz. Ari viņš nav dabūjis paēst. Vilcēni, ieraudzījuši svaigās pēdas, sāk trakot:

«Brauc!» viņi saka. Un visu laiku skubina: «Brauc! Pasteidzies, Cārlij! Ātrāk, ātrāk!»

Mēs steidzamies, bet gaužām lēni. Ir viņa, ir viņš krīt gandrīz uz katra soļa. Bet, ja viņi lūko iesēsties nartas, gar zemi krīt pargurušie suņi. Un sals tāds, ka nartās var ātri nosalt pie gala. Izsalcis cilvēks viegli nosalst. Kad sieviete pakrīt, vīrietis palīdz viņai piecelties. Citreiz tā palīdz viņam. Bet gadās, ka abi nokrīt reizē un nespēj piecelties. Un man ikreiz jāceļ viņi augšā, citādi paliktu guļam un turpat sniegā nomirtu. Man briesmīgi grūti ar viņiem jēgties, jo pats esmu pagalam noguris un vēl jāvada suņi, bet tie ir pavisam bez spēka, tādēļ gausi un smagi. Arī es tagad diezgan bieži pakritu sniega, bet man neviens nepalīdz, jātiek augša pašam. Un tā es visu laiku ceļos pats, ceļu šos un vadu suņus.

Vakarā izdodas nošaut tikai vienu irbi — un mēs paliekam ļoti izsalkuši. Bet viņš saka:

«Cikos mēs rīt sāksim braukt, Cārlij?»

Balss viņam skan dobji, it ka 110 kapa.

«Tu vienmēr liec doties ceļā piecos,» es atbildu.

«Rīt izbrauksim trijos,» viņš nosaka.

«To tu neizturēsi,» es, rūgti pasmiedamies, saku.

«Rīt izbrauksim trijos,» viņš atkārto.

Un mēs izbraucam trijos, jo es esmu viņa kalps 1111 daru to, ko man pavēl. Skaidrs, salts, kluss, vēja nav. Kad ataust gaisma, var tālu saredzēt. Un tads klusums. Dzirdam tikai paši savus sirdspukstus: šajā klusumā tie skan ļoti skaļi. Ejam pusaizmiguši, kā mēnessērdzīgie, kamēr pakrītam; tad saprotam, ka jāceļas augšā. Un atkal redzam ceļu un dzirdam savus sirdspukstus. Arī es eju ka aizmidzis, un piepeši man sāk nākt prātā ērmotas domas. «Kādēļ Sitka Cārlijs dzīvo pasaule?» es jautaju pats sev. «Kādēļ Sitka Cārlijs raujas sviedriem vaigā, klimst izbadējies un cieš tādas mokas?»

«Septiņi simti piecdesmit dolāru dēļ,» es pats sev atbildu un saprotu, ka tā ir muļķīga atbilde. Bet patiesa… Un kopš tā laika es vairs nekad nedomāju par naudu. Tādēļ ka tajā dienā man atvērās acis, uzzibsnīja spilgta gaisma — un man kļuva labi. Un es sapratu, ka cilvēks nedzīvo naudas dēļ, bet tādēļ, lai būtu laimīgs, un laimi neviens nevar ne iedot, ne nopirkt, ne pārdot, to ne ar ko nav iespējams atlīdzināt.

No rīta piebraucam pie apmetnes, kur pēdējo reizi uzturējies tas, ko viņi meklē, tas, kas mums vēl priekšā. Slikta apmetne, izsalkuša un novārguša cilvēka apmetne. Sniegā segas un brezenta skrandas. Un es tūliņ zinu, kas noticis: viņa suņi apēduši aizjūga siksnas, un viņš uztaisījis jaunas — no savas segas.

Virietis un sieviete ar acīm zīstin iezižas šajās paliekās. Skatos uz viņiem abiem, un man pār muguru pārskrien saltas tirpas kā no ledaina vēja. Acis viņiem iegrimušas dziļi dobuļos un aiz pārguruma un bada deg ārprātā ugunīs. Sejas kā- badā nomirušiem cilvēkiem, vaigi, sala apsvilināti, gluži nomelnējuši.

«Uz priekšu!» viņš saka.

Bet viņa sāk kāsēt un pakrīt sniegā; Tas ir sausais kāss, ari viņas plaušas apsvilinājis sals. Viņa ilgi kāsē, tad ar grūtībām pieceļas kājās, it kā izrāptos no kapa, asaras viņai uz vaigiem sastingst ledū un elpa svelpjot laužas ārā no krūtīm. Taču viņa saka:

«Uz priekšu!»

Mēs atkal dodamies ceļā. Streipuļojam pilnīgā klusuma kā aizmiguši. Aizsnaužamies ejot un vairs nejūtam mokas. Tad pēkšņi klūpam un pamostamies. Un redzam sniegu un kalnus, un tās svaigās pēdas, kuras mums ir priekšā, un no jauna izjūtam savu grūtumu. Aizejam līdz vietai, kur atklājas sniega klajš un tas, ko viņi meklē, — tieši mums priekšā. Apmēram jūdzes attāluma no mums sniegā ir melni plankumi. Melnie plankumi kustas. Man satumst acīs, un es sasprindzinu visus spēkus, lai saredzētu. Redzu: cilvēks ar suņiem, nartas. Vilcēni ari redz. Viņi vairs nespēj parunāt, viņi čukst:

«Uz priekšu! Uz priekšu! Ātrāk!»

Viņi krīt no kājām, bet iet. Tam, kas ir mums priekšā, visu laiku trūkst no segas sagrieztās aizjūga saites: viņam jāapstājas un jāsasien tās no jauna. Mums aizjūgs ir kārtībā, jo es siksnas katru vakaru pakāru kokā. Pulksten vienpadsmitos tas vīrs vel ir pusjūdzi no mums. Pulksten vienos — ceturtdajjūdzi. Viņš ir ļoti vārgs. Redzam, kā viņš ik pa brīdim pakrīt sniegā. Viens no viņa suņiem vairs nejaudā tālāk paiet, un viņš pārgriež saiti, taču suni nenosit. Un es, kad ejam garām, nositu to ar cirvi, kā daru pats ar saviem suņiem, kad tiem vairs nav spēka iet tālāk.

Tagad mūs no viņa šķir vairs tikai trīssimt jardu. Virzāmies uz priekšu drausmīgi lēnām: varbūt jūdzi divās trīs stundas. Mēs neejam. Mēs visu laiku krītam. Pieceļamies, streipuļodami pasperam divus trīs soļus un krītam atkal. Un man visu laiku viņi abi jāceļ augšā. Dažreiz, pastājušies ceļos, viņi atkal saļimst sniegā; trīs četras reizes atsitas ar pieri pret sniegu, pirms saņem spēkus piecelties kājās; tad grīļodamies pasper divus trīs soļus un atkal pakrīt. Bet vienmēr viņi krīt uz priekšu. Vai nu stāv kājās, vai uz ceļiem, bet krīt tikai uz priekšu, ta ikreiz tuvojoties mērķim kaut par sava auguma tiesu.

Lāgiem viņi rāpjas uz visām četrām kā meža zvēri. Mēs velkamies ka gliemeži, kā mirstoši gliemeži, ta mēs velkamies. Un tomēr ātrāk nekā tas, kas ir mums priekšā. Viņš arī visu laiku krīt, bet viņam nav Sitkas Cārlija, kas viņu paceltu. Nu viņš vairs ir tikai divsimt jardu no mums. Paiet ilgs laiks, un nu mūs no viņa šķir tikai simt jardi.

Jocīgs skats! Tik jocīgs, ka man iegribas skaļi smieties. Jā, jā, smieties pilnā balsī. Miroņu un beigtu suņu skriešanās sacīkstes. Gluži kā sapnī, kad tevi moka lietuvēns: tu skrien, ko kājas nes, lai glābtu dzīvību, bet tikko tiec uz priekšu. Vīrietis zaudējis prātu. Sieviete zaudējusi prātu. Es esmu zaudējis pratu. Visa pasaule kļuvusi traka. Un tas ir tik jocīgi, ka smiekli mani smacē nost.

Nepazīstamais, kas mums priekšā, pamet suņus un tālāk brien pa sniegu viens pats. Paiet ilgs laiks, tad mēs beidzot panākam viņa suņus. Tie nevarīgi guļ sniegā, iejūgti no segas un brezenta darinātās aizjūga siksnās, aiz muguras tiem nartas. Kad 'ejam garām, tie smilkst un gaudo, un skatās uz mums kā izbadējušies bērni.

Tad arī mēs pametam savus suņus un brienam pa sniegu vieni paši. Viņš un viņa ir dzīvi miroņi. Vaid, sten, elš, bet kust uz priekšu. Es ari kustu uz priekšu. Man ir tikai viena doma: panākt nepazīstamo. Tad es atpūtīšos. Tikai tad. Un man šķiet, kā likšos, tā nogulēšu tūkstoš gadu, tik neprātīgi esmu piekusis.

Nepazīstamais ir piecdesmit jardu no mums — gluži viens baltajā sniegā. Viņš krīt un rāpo, pieceļas, klūp, pakrīt un atkal rāpo. Ka smagi ievainots zvērs, kas grib izbēgt no mednieka. Nu viņš vairs necejas, tikai četrrāpus lien uz priekšu. Vīrietis un sieviete arī vairs neceļas, bet rāpjas viņam pakaļ. Bet es pieceļos. Krītu, tomēr ikreiz atkal pieceļos.

Ērmota bilde! Visapkārt sniegs, un sniega vidū klusējot rāpo vīrietis un sieviete. Bet viņiem pa priekšu — nepazīstamais. Saulei katrā pusē zvīgo viltus saule, tā ka debesīs vienā laika ir trīs. Gaisā no sala virmo dimanta putekšņi. Sieviete kāsēdama nekustīgi guļ sniegā, līdz lēkme pāriet, tad rāpo tālāk. Vīrietis skatās uz priekšu, bet acis viņam asaro ka vecim; viņam tās ik pa mirklim jānoslauka, lai saredzētu nepazīstamo. Nepazīstamais palūkojas pār plecu atpakaļ . .. Bet Sitka Cārlijs vēl kaut kā turas uz kājām un, ja ari pakrīt, tad atkal uzceļas un izslienas visā augumā.

Paiet ilgs laiks, un nepazīstamais vairs nerāpo. Viņš lēnām pieceļas kājās, novelk dūraini un ar revolveri rokā gaida, grīļodamies no vienas puses uz otru. Viņa seja ir kauli un āda, visa vienos melnos plankumos: apsaldēta. Bada cietēja seja. Acis dziļi iegrimušas, zobi atžņiebti.

Vīrietis un sieviete arī pietraušas kājās un ļoti lēni iet viņam klāt. Un visapkārt tikai sniegs un klusums. Un debesīs trīs saules. Bet gaiss virmo dimanta putekšņos.

Un tad notika, ka es, Sitka Cārlijs, redzēju, kā vilcēni noslepkavoja cilvēku. Neviens nebilst ne varda. Tikai nepazīstamais ar bada cietēja seju drausmīgi atžņiebj zobus. Viņš grīļojas, plecos sašļucis, ceļos ielicis, stāv plaši ieplestām kājām, lai nenokristu. Vīrietis un sieviete nostājās soļus piecdesmit no viņa. Arī viņi plati iepletuši kajas, lai nenokristu, ari viņi grīļojas. Nepazīstamais ir ļoti vārgs. Viņam trīc roka, un lode, ko viņš raida vīrietim, aizspindz sniegā. Vīrietis neparko nevar novilkt dūraini. Nepazīstamais atkal šauj viņam virsū. Arī šoreiz lode paskrien garām. Tad vīrietis ar zobiem nostīvē dūraini. Bet roka viņam apsaldēta; viņš nespēj noturēt revolveri, tas nokrīt sniegā. Skatos uz sievieti. Arī viņa novilkusi dūraini, un rokā viņai lielais kolts. Citu pēc citas viņa izšauj trīs reizes. Nepazīstamais tāpat atžņieb- tiem zobiem saļimst sniegā. Viņi nepaskatās uz nošauto.

«Uz priekšu!» viņi saka.

Un mēs ejam. Taču tagad, atraduši to, ko bija meklējuši, viņi kļūst par miroņiem. Pēdējie spēki viņiem zuduši. Viņi vairs nepavisam nespēj noturēties kājās. Nespēj pat parāpties. Viņiem ir tikai viena vienīga vēlēšanās — aizvērt acis un aizmigt. Redzu netālu labu vietu apmetnei, spārdu viņus ar kāju. Man rokā ir suņu dzenamā pātaga, un es viņiem situ. Viņi skaļi brēc un paši pret savu gribu rapo uz priekšu, kaut kā aizvelkas līdz apmetnes vietai. Es iekuru ugunskuru, lai viņi nenosaltu, pēc tam piedzenu klāt nartas. Nositu nepazīstamā suņus, lai mēs nenomirtu badā. Apsedzu abus ar segām, un viņi aizmieg. Laiku pa laikam es viņus modinu un dodu viņiem paēst; viņi ēd nepamodušies. Sieviete noguļ pusotras diennaktis, tad pamostas un aizmieg atkal. Vīrietis guļ divas diennaktis, pamostas un atkal aizmieg. Pēc tam virzāmies uz piekrasti, uz Sentmaiklu. Un, kad no Beringa jūras izgājis ledus, vīrietis un sieviete aizbrauc ar tvaikoni. Taču pirms tam viņi man samaksā septiņi simti piecdesmit dolārus par katru mēnesi. Un tūkstoš dolāru vēl uzdāvina tāpat.

Taja gadā Sitka Cārlijs ziedoja lielu summu Svētā Krusta misijai.

—   Kādēļ viņi nošāva nepazīstamo? — es vaicāju.

Sitka Carlijs brīdi klusēja. Vispirms viņš aizkūpināja pīpi, paskatījās uz ilustrāciju no žurnāla, nozīmīgi pamāja uz to un nesteidzīgi ierunājas:

—  Esmu daudz par to domājis. Nezinu. Tā notika. Tā ir bilde, ko atceros. Gluži tā, it kā būtu ielūkojies logā un redzējis cilvēku, kas raksta vēstuli. Viņi ienāca manā dzīvē un aizgāja no tās, un bilde iznāca tada, kā teicu: bez sākuma un ar neizprotamām beigām.

—  Tu stāstīdams sazīmēji ļoti daudz bilžu, — es piebildu.

—  Jā, — viņš pamāja. — Bet tās visas ir bez sākuma un beigām.

—   Pašai pēdējai bija beigas, — es teicu.

-— Jā, — viņš atņēma, — bet kādas?

—   Tas bija gabaliņš dzīves, — es sacīju.

—   Jā, gabaliņš dzīves, — viņš apstiprināja.

Content

Londons Džeks Dzīvotgriba. Stāstu krājums

DZĪVOTGRIBA

BRŪNIS VILKS

VIENAS DIENAS PATVĒRUMS

BALTĀ CILVĒKA CEĻŠ

STĀSTS PAR KIŠU

NEGAIDĪTAIS

PA VILTUS SAUĻU TAKU