Londons Džeks

Lepnības nams. stāstu krājums

Lepnības nams

Tomēr starp pazīšanu un patikšanu ir dziļš bezdibenis. Armijas viru damas viņu pat mazliet biedēja. Tās uzvedās pavisam citādi nekā sievietes, kas bija pa viņa prātam, proti, pavecākas dāmas, vecmeitas, jaunavas ar acenēm, vispār visas ļoti nopietnas dažāda vecuma sievietes, ar kurām viņš tikās baznīcu, bibliotēku un bērnudārzu komitejās un kuras visā pazemībā mēdza ierasties pie viņa pēc ziedojumiem un norādījumiem. Pār šīm sievietēm viņš valdīja ar savu garīgo pārākumu, milzīgo bagātību un augsto vietu, kādu ieņēma Havaju salu komerciālajā aristokrātijā. No tām viņš nebaidījās itin nemaz. Tās neuzmācās ar savu sievišķīgumu. Nu jā, tur jau tas slēpās. Sīm sievietēm piemita kaut kas cits, pareizāk sakot, kaut kas vairāk nekā uzbāzīgā dzīves vulgaritāte. Viņš bija izsmalcināts cilvēks, kā pats atzina, un šīs armijas aprindu dāmas ar atsegtiem pleciem un kailām rokām, ar nekautrīgiem skatieniem, ar kūsājošu dzīvesprieku. un izaicinošu sievišķīgumu aizvainoja viņa smalkās jūtas.

Labākās domās viņš nebija arī par virsniekiem, kas uz dzīvi raudzījās vieglprātīgi, mūžu pavadīja dzerdami, smēķēdami un lādēdamies un nodevās visām rupjajām miesas baudām tikpat nekaunīgi kā viņu sievietes. Armijas laužu sabiedrībā viņš arvien jutās neomulīgi. Arī tiem, šķiet, nebija visai omulīgi. Fords arvien manīja, ka klusībā tie smīn par viņu, nožēlo vai arī tikai pacieš viņu. Bez tam tie uzsvērti lika Fordam saprast, ka viņam, lūk, trūkstot kaut kā, kas šiem pašiem piemītot bagātīgi, — bet Fords tencināja dievam par šo savu trūkumu. Pē! Tādi paši kā viņu dāmas.

Patiesību sakot, sievietes Pērsivalu Fordu ieredzēja ne labāk kā vīrieši. Vajadzēja tikai uzmest viņam skatienu, lai kļūtu skaidrs, kāpēc. Viņš gan bija labi noaudzis, nepazina nopietnu slimību, pat ne vieglas sirgšanas, tomēr viņam galīgi trūka dzīvīguma. Viss viņā bija neizteiksmīgs. Ne niecīgākā kvēle laikam nedzirkstīja asinīs, kas bija barojušas un veidojušas šo garo, šauro seju, plānās lūpas, kalsnos vaigus un mazās, skadrās acis. Gludi piesukātie pelnu krāsas mati, taisni un reti, lika nojaust, cik trūcīgā augsnē tie auguši, tāpat arī plānais, smalki veidotais deguns, kas mazliet atgādināja knābi. Vārgās asinis viņam bija atrāvušas visus dzīvespriekus un apveltījušas viņu tikai ar vienu vienīgu pārmērību, proti, ar paštaisnīguma apziņu. Viņš kaismīgi nodevās prātojumiem par taisnīgu rīcību, un viņa dabai tikpat nepieciešams bija darīt visu pēc sava prāta pareizi, kā vienkāršajiem mirstīgajiem ir nepieciešams mīlēt un kļūt mīlētiem.

Pērsivals Fords sēdēja zem algarobas kokiem starp lanai un pludmali. Pārlaidis acis dejotājiem, viņš pavērsa galvu sānis un sāka raudzīties jūras virzienā pār klusi šalcošo bangotni uz Dienvidu Krustu, kas zaigoja pie apvāršņa. Viņu kaitināja sieviešu kailie pleci un rokas. Bijusi viņam meita, tai gan viņš kaut ko tādu neatļautu, nē, nekad. Tomēr šī prātuļošana bija vistīrākā abstrakcija. Domu gaita nesaistījās ar priekšstatu par šādu meitu tiešamībā. Viņš nemaz neredzēja īstu meitu ar rokām un pleciem. Gluži otrādi — nevilšā iedoma par precību iespēju izraisīja viņa sejā smīnu. Pērsivalam Fordam bija trīsdesmit pieci gadi, tomēr trūka jebkādas personiskas pieredzes mīlestībā, tālab tā viņam šķita nevis teiksmaina, bet vienīgi dzīvnieciska. Ikviens jau var apprecēties. Japāņu un ķīniešu kūliji, kas vergo cukura plantācijās un rīsa laukos, arī precas. Viņi neizbēgami apprecas pirmajā izdevīgajā gadījumā. Tas tāpēc, ka viņi dzīvē stāv uz tik zemas pakāpes. Cits nekas jau tiem neatliek. Viņi ir tādi paši kā šie armijas aprindu ļaudis. Fordam

toties bija citi mērķi — cildenāki. Viņš krasi atšķīrās no tiem, no itin visiem pārējiem. Viņš lepojās ar savu izcelšanos. Viņš vis nebija dzimis no kādas nožēlojamas mīlas saistības. Viņš bija piedzimis cēlā laulībā, kur pienākums apvienojies ar ziedošanos augstākiem mērķiem. Viņa tēvs nebija precējies aiz mīlestības. Mīlas stulbums nekad netika jaucis prātu Aizekam Fordam. Atsaucoties aicinājumam doties pie pagāniem, lai sludinātu priecas vēsti, tam pat prātā nebija nākusi doma par precēšanos. Sinī ziņā viņi abi ar tēvu ir gluži vienādi. Tomēr misijas padome mēdza rīkoties taupīgi. Ar Jaunanglijas pavalstniekiem raksturīgo sīkstulību padomes vīri bija pārdomājuši, apsvēruši un izlēmuši, ka precēti misionāri prasa mazāk izdevumu uz galviņu un darbojas rosīgāk. Tālab padome pavēlēja Aizekam Fordam precēties. Bez tam vēl tā pagādāja viņam arī sievu, otru tādu pašu centīgu dvēseli, kas ne domāt nedomāja par precēšanos, bet kāroja vienīgi strādāt tā kunga darbu pagānu vidū. Pirmo reizi viņi redzējās Bostonā. Padome saveda viņus kopā, visu nokārtoja, un pēc nedēļas viņi jau kā precēti ļaudis devās garajā ceļojumā ap Horna ragu.

Pērsivals Fords jutās lepns, ka radies no šādas laulības. Viņš bija cildeni dzimis un uzskatīja pats sevi par gara aristokrātu. Un viņš lepojās ar savu tēvu. Tā viņam bija īsta kaislība. Aizeka Forda staltais, askētiskais tēls bija iededzinājis savu zīmogu viņa lepnības apziņā. Uz rakstāmpults viņam stāvēja miniatūra ar šā dieva karavīra attēlu. Guļamistabā karājās Aizeka Forda portrets, gleznots tolaik, kad viņš kalpoja monarhijai premjerministra postenī. Ne jau pēc izcilas vietas un pasaulīgas mantas dzinās Aizeks Fords, taču, būdams premjerministrs un vēlāk baņķieris, viņš spēja izdarīt ievērojamus pakalpojumus misijas lietai. Vācu tirgotāju sabiedrība un angļu tirgotāju sabiedrība, vārdu sakot, visa tirdznieciskā pasaule ņirgājās par Aizeku Fordu, šo komersantu — dvēseļu glābēju, bet viņš, Aizeka dēls, visu saprata pa savam. Kad iezemieši, pēkšņi izrauti no feodālās iekārtas, nespēdami aptvert zemes īpašuma jēdzienu un tā nozīmi, ļāva saviem plašajiem zemes gabaliem izslīdēt no rokām, tad Aizeks Fords bija tas, kas atrāva tirgoņu pūlim viņu laupījumu un sagrāba pats sev neizmērojamas neskartas zemes platības. Nav nekāds brīnums, ka tirgotājiem netika kavēties pie šīm atmiņām. Tomēr uz savu neaprēķināmo bagātību Aizeks Fords nekad nebija raudzījies kā uz savu vien. Viņš uzskatīja sevi par dieva kalpu. Par saviem ienākumiem viņš cēla skolas, slimnīcas un baznīcas. Vai tad tā viņa vaina, ka cukurs pēc ekonomiskās krīzes cēlās cenā par četrdesmit procentiem, ka viņa dibinātās bankas veiksmīgās finansu operācijas sagādāja viņam personiskā īpašumā dzelzceļu vai ka, starp citu, tie piecdesmit tūkstoši akru Oahu ganību zemes, ko viņš bija pircis par dolāru akrā, ik pēc pusotra gada deva astoņas tonnas cukura no akra? Tomēr, lai nu kā, Aizeks Fords bija izcila personība, cienīga, kā Pērsivals Fords pie sevis sprieda, lai viņa piemineklis stāvētu līdzās Kamehamehas Pirmā statujai Tiesu palātas priekšā. Aizeks Fords bija miris, bet viņš, tā dēls, turpina šo labo darbu vismaz tikpat cītīgi, ja arī ne tik prasmīgi.

Viņš no jauna pievērsa acis lanai. Kāda gan atšķirība, viņš sev jautāja, starp nekaunīgajām hula dejām, ko lēkā zāļu vijumiem joztās iezemietes, un dejām, kurās griežas viņa paša rases dekoltētās sievietes? Vai te vispār ir būtiska atšķirība? Jeb vai visu izšķir tikai stāvoklis?

Kamēr viņš prātoja par šo problēmu, kāda roka uzgula uz viņa pleca.

—   Sveiks, Ford, — ko tad jūs šeit darāt? Vai arī dzīrojat?

—   Cenšos būt iecietīgs, dakter Kenedij, pat tikai noskatīdamies, — Pērsivals Fords drūmi atbildēja. — Vai nepiesēdīsiet?

Kenedijs apsēdās un spalgi sasita plaukstas. Žigli atsteidzās balti ģērbts japāņu sulainis.

Kenedijs pasūtīja skotu viskiju ar sodas ūdeni, tad, pagriezies pret līdzās sēdošo, ieminējās:

—   Protams, jūs es pat nelūdzu piebiedroties.

—   Es tomēr kaut ko pasūtīšu, — Fords stingri noteica. Ārsta acis pauda pārsteigumu, un sulainis gaidīja.— Zēn, limonādi, lūdzu!

Ārsts sirsnīgi nosmējās, it kā ar viņu būtu pajokots, tad pavērās mūziķos zem hau koka.

—   Nu, tas taču Alohas orķestris! — viņš izsaucās. — Es domāju, ka otrdienas vakaros viņi spēlē Havajas viesnīcā. Kā liekas, tur tie būs saķīvējušies.

Viņa acis uz brīdi pakavējās pie cilvēka, kas spēlēja ģitāru un dziedāja havajiešu dziesmiņu orķestra pavadī

jumā. Raugoties dziedātājā, viņa seja apmācās un nenoskaidrojās arī tad, kad viņš pievērsās kaimiņam.

—   Paklausieties, Ford, — vai jums reiz nebūtu laiks likt mierā Džo Gārlendu? Cik noprotu, jūs esat noskaņots pret Labdarības komitejas lēmumu sūtīt viņu uz Savienotajām Valstīm sakarā ar sērfinga sarīkojumu, un es vēlējos par to parunāt ar jums. Man likās, ka jūs tieši priecāsieties, dabūdams viņu projām no šās zemes. Tā jums būtu lieliska izdevība izbeigt šo vajāšanu.

—   Vajāšanu? — Pērsivala Forda uzacis jautājoši pacēlās.

—   Sauciet to, kā gribat, — Kenedijs turpināja. — Jūs taču trenkājat šo nabaga velnu jau gadiem ilgi. Bet viņš te nav vainojams. To pat jūs nevarat noliegt.

—   Viņš nav vainojams? — Pērsivala Forda plānās lūpas uz mirkli sakniebās ciešāk. — Džo Gārlends ir izlaidīgs un slinks. Viņš arvien bijis dienaszaglis un slaists.

—   Bet tas nav nekāds iemesls, lai jūs tā medītu viņu. Es jūs vēroju no paša sākuma. Pats pirmais, ko jūs apsā- kāt, kad, atgriezies no koledžas, atradāt viņu strādājam plantācijā par lauka lutia\ — jūs viņu atlaidāt, kaut gan jums pieder miljoni, bet viņš saņem sešdesmit dolāru mēnesī.

—   Tas nebija pirmais, ko apsāku, — atteica Pērsivals Fords oficiālā balsī, kādā bija paradis runāt komiteju sapulcēs. — Vispirms es izsacīju viņam brīdinājumu. Pārvaldnieks teica, ka viņš esot dūšīgs luna. Šai ziņā man nebija nekādu iebildumu. Runa bija par to, kā viņš dzīvoja ārpus darbalaika. Viņš ārdīja manas darbības rezultātus straujāk, nekā es spēju tos atjaunot. Kāda gan nozīme bija svētdienas skolām, vakarskolām un šūšanas kursiem, ja vakaros turpat atradās Džo Gārlends ar saviem nolādētajiem ģitāras un ukuleles trinkšķiem, ja viņš tur dzēra un dejoja hula? Kad biju viņu jau brīdinājis, es reiz nejauši uzdūros viņam — to es nekad neaizmirsīšu, — uzdūros tur lejā pie strādnieku būdām. Tas notika vakarā. Jau pa gabalu dzirdēju hula dziesmas, bet tad arī ieraudzīju to skatu. Tur bija meičas, kas mēnesnīcā dejoja savas nekaunīgās dejas, — tās pašas meitenes, kam biju ziedojis tik daudz pūļu, lai iemācītu viņām tikumīgi dzīvot un pareizi uzvesties. Bez tam vēl, atceros,

1 Strādnieks, algādzis.

iris no šīm meitenēm tikko bija beigušas misijas skolu. Skaidra lieta, es izsviedu Džo Gārlendu. Es zinu, tas pats notika arī Hilo. Ļaudis apgalvo, it kā es jaucies svešās darīšanās, uzstādams, lai Mēsons un Fičs atlaiž Gārlendu. Bet to taču misionāri pieprasīja no manis. Ar savu kļūmo paraugu Gārlends grāva visu viņu darbību.

—   Vēlāk, kad viņš sāka strādāt uz dzelzceļa — uz jūsu dzelzceļa, viņu atlaida bez jebkāda iemesla, — Kenedijs izaicinoši atgādināja.

—   Nebūt ne, — atbilde sekoja strauji. — Es viņu uzaicināju savā kabinetā un veselu pusstundu runāju ar viņu.

—   Jūs atlaidāt viņu par nespējību darbā?

—   Par amorālu dzīves veidu, ja vēlaties zināt.

Kenedijs griezīgi nosmējās.

—   Kāds velns gan jums iepūtis galvā uzstāties par soģi un tiesātāju? Vai tad zemes īpašnieka stāvoklis jums piešķīris pārraudzību par jūsu labā vergojošo cilvēku nemirstīgajām dvēselēm? Esmu jūsu ārsts. Varbūt arī man rīt sagaidāms jūsu rīkojums — atteikties vai nu no viskija ar sodu, vai arī no jūsu aizgādības? Ko vēl ne! Ford, jūs uz dzīvi raugāties pārāk spīvi. Atcerieties, kad Džo bija iekūlies tajā kontrabandas ķezā (pie tam viņš nemaz nestrādāja jūsu uzņēmumā) un atrakstīja jums, lūgdams samaksāt par viņu soda naudu, jūs mierīgi ļāvāt viņam visus sešus mēnešus nostrādāt spaidu darbos uz rifa. Ne- piemirstiet, toreiz jūs pamētāt Džo Gārlendu nelaimē! Jūs viņu nežēlīgi atstūmāt; un tomēr es atceros pirmo dienu, kad jūs iestājāties skolā — mēs taču dzīvojām vienā pansijā, tikai jūs mācījāties dienas maiņā — un jūs vajadzēja iesvētīt skolas dzīvē. Trīsreizēja iegremdēšana zem ūdens peldbaseinā — atcerieties, tā bija kārtējā deva, kas jāsaņem katram jaunatnācējam skolniekam. Bet jūs turējāties pretī. Jūs apgalvojāt, ka neprotat peldēt. Jūs bijāt pārbijies, kritāt histērijā …

—   Jā, zinu, — Pērsivals Fords gausi atteica. — Es biju nobijies. Un tie bija meli, jo es pratu peldēt… Es biju vienkārši nobijies.

—   Un vai atceraties, kurš tad metās cīniņā par jums? Kurš meloja jūsu labā negantāk, nekā jūs pats pratāt melot, un zvērējās labi zinām, ka jūs tiešām nemākot peldēt? Kurš ielēca baseinā un izvilka jūs ārā pēc pirmās iegremdēšanas, un kuru par to tikko nenoslīcināja pārējie zēni, kas bija jau ievērojuši, ka jūs protat peldēt?

—   Protams, atceros, — kaimiņš vēsi atteica. — Bet viens augstsirdības gadījums bērnībā neattaisno sliktu dzīves veidu visu pārējo mūžu.

—  Viņš taču nekad jums nav nodarījis nekā ļauna — tieši jums pašam, es domāju.

—   Nē, — skanēja Pērsivala Forda atbilde. — Tieši tas dara manu nostāju nesatricināmu. Man pret viņu nav itin nekāda personiska naida. Viņš ir slikts cilvēks, tas viss. Viņa dzīve ir slikta …

—   Citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka viņš nav ar jums vienis prātis par to, kādā veidā dzīve īsti jādzīvo,— ārsts iebilda starpā.

—  Varat teikt arī tā. Tas nav svarīgi. Viņš ir laisks un…

—   Ar ko pietiek, — atkal runātājs tika pārtraukts, — lai attaisnotu visas tās neskaitāmās reizes, kad jūs viņu izsviedāt no darbavietas.

—   Viņš ir netikumīgs …

—   Ak nu, beidziet taču reiz, Ford! Pietiek malt vienu un to pašu! Jūs esat visīstākais Jaunanglijas stīvmuguris. Džo Gārlends ir pa pusei kanaks. Jūsu asinis ir vēsas. Viņa asinis kūsā. Dzīve jūsu acīs ir pavisam kas cits nekā viņa acīs. Viņš caur dzīvi iet smiedams, dziedādams un dejodams, līksms, pašaizliedzīgs, draugs ikvienam — gluži kā bērns. Jūs caur dzīvi virzāties kā staigājoša lūgšanu mašīna, jums nav neviena drauga, izņemot taisnīgos, un taisnīgie ir tie, kuri par taisnīgu uzskata to pašu, ko jūs. Un galu galā — kas zina? Jūs dzīvojat kā cremīts. Džo Gārlends dzīvo kā lāga puisis. Kuram dzīve sniedz vairāk? Mēs par dzīvi tiekam atalgoti, kā paši zināt. Ja alga nav pietiekama, mēs pametam darbavietu, un tas tad arī, ticiet man, ir iemesls visām ar prātu apsvērtajām pašnāvībām. Džo Gārlends nomirtu badā ar to atalgojumu, kādu jūs saņemat no dzīves. Ieskatiet taču reiz, ka viņš ir citādi veidots! Tāpat jūs ciestu un mocītos ar algu, ko dzīve piešķir viņam, jo tās ir dziesmas un mīlestība, un …

—  Miesaskāre, piedodiet, lūdzu, — Fords pārtrauca runātāju.

Kenedijs pasmīnēja,

—   Jums mīlestība ir tikai vārds, kas sastāv no deviņiem burtiem, un definīcija, ko esat iemācījies no vārdnīcas. Bet mīlestību, īsto mīlestību, kas ir dzidra kā rasa un maigi pulsē cilvēka sirdī, — to jūs nemaz nepazīstat. Ja jau dievs radījis jūs un mani, vīriešus un sievietes, ticiet man, viņš radījis arī mīlestību. Bet griezīsimies nu atpakaļ! Ir laiks pārvilkt reiz svītru Džo Gārlenda vajāšanai. Tas nav jūsu cienīgi, tas ir gļēvi. Jums tagad vajadzētu pastiept roku un piedāvāt to viņam.

—   Kālab gan man, nevis, teiksim, jums? — kaimiņš attrauca. — Kālab tad jūs nesniedzat viņam šo roku?

—   Esmu to darījis. Patlaban arī es viņam sniedzu šo roku. Es mēģinu jūs pierunāt neizgāzt Labdarības komitejas priekšlikumu sūtīt viņu projām. Es viņam toreiz sameklēju darbu Hilo pie Mēsona un Fiča. Esmu apgādājis viņam savu pusduci darbavietu, no kurām visām jūs viņu izdzināt. Bet lai nu tas paliek. Nepiemirstiet tikai vienu, — nu, maza vaļsirdība jau jūs neaizvainos, — tā nav godīga rīcība, ja par cita grēkiem gribat atdarīt Džo Gār- lendam; pašam jums to vajadzētu atskārst, ka tieši jūs vismazāk drīkstētu to darīt. Ai, ai, jaunais cilvēk, tā nav laba uzvediba! Tas ir vienkārši nepieklājīgi.

—   Nu es vairs nespēju sekot jūsu domu gaitai, — Pērsivals Fords atbildēja. — Jūs esat uzbraucis mākoņos ar kādu miglainu zinātnisku teoriju par iedzimtību un personisku bezatbildību. Bet kā jel kāda teorija spēj apgalvot, ka Džo Gārlends nav atbildīgs par saviem ļaunajiem darbiem, un tai pašā laikā darīt mani atbildīgu par tiem — vairāk atbildīgu nekā citi, ieskaitot pašu Džo Gārlendu? Tas sniedzas pāri manai saprašanai.

—   Man šķiet, tā ir vai nu pārsmalcinātība, vai arī labais tonis, kas liedz jums aptvert manus vārdus, — Kenedijs asi atcirta. — Ir jau labi sabiedrības priekšā klusuciešot šo to ignorēt, bet jūs taču darāt daudz vairāk nekā tikai klusuciešot ignorējat.

—   Kas tad tas būtu, lūdzami, ko es klusuciešot ignorēju?

Kenedijs bija noskaities. Kad viņš atbildēja, seju viņam klāja spilgtāks sārtums nekā parastais, ko tajā lēja kārtējās viskija devas.

—   Jūsu tēva dēls.

—   Bet ko jūs ar to gribat teikt?

—       Velns ar ārā, cilvēk, jūs nevarat prasīt, lai es runātu vēl atklātāk! Bet, ja vēlaties, lai notiek: Aizeka Forda dēls — Džo Gārlends — jūsu brālis.

Pērsivals Fords sēdēja nekustīgi, ar īgnas neizpratnes izteiksmi sejā. Kenedijs ziņkārīgi pavērās viņā, tad, mirkļiem gausi velkoties uz priekšu, sāka justies samulsis un iztrūcies.

—   Ak tu kungs! — viņš beidzot izsaucās. — Jūs taču negribēsiet man iestāstit, ka jūs to nezinājāt!

Tam par atbildi Pērsivala Forda vaigi pamazām vērtās pelēksnīgi.

—   Tas ir nejēdzīgs joks, — viņš teica, — nejēdzīgs joks.

Ārsts jau bija savaldījies.

—   Tas zināms ikvienam, — viņš atbildēja. — Es domāju, ka arī jūs zināt. Un, ja tiešām nezinājāt, tad jums ir pēdējais laiks to uzzināt, un esmu priecīgs, ka tieši man gadījās izdevība atvērt jums acis. Džo Gārlends un jūs esat brāļi — nu, pusbrāļi.

—   Tie ir meli! — Fords izsaucās. — Jūs tā nemaz nedomājat. Džo Gārlenda māte bija Iliza Kunīlija. (Kenedijs palocīja galvu.) Es viņu labi atceros, viņai piederēja pīļu dīķis un sīks zemes gabaliņš taro audzēšanai. Viņa tēvs bija Džozifs Gārlends, bīčkomers. (Kenedijs pakratīja galvu.) Viņš nomira pirms pāris gadiem. Viņš mēdza piedzerties. Lūk, no kā Džo mantojis savu izlaidību! Te jums ir tā iedzimtība!

—   Un neviens pats nav jums to pastāstījis, — Kenedijs izbrīnā noteica pēc neliela klusuma brīža.

—   Mister Kenedij, jūs pateicāt kaut ko šausmīgu, ko es tāpat vien nevaru palaist gar ausīm. Jums tas vai nu jāpierāda, vai arī, vai arī…

—   Pārbaudiet pats! Pagriezieties atpakaļ un paraugie- ties uz viņu! Jums viņš redzams profilā. Ievērojiet viņa degunu! Tas ir Aizeka Forda deguns. Jūsējais ir tikai vājš tā atdarinājums. Tā tas ir. Pavērojiet! Seja gan ir apaļīgāka, bet līdzība skaidri saskatāma.

Pērsivals Fords palūkojās uz pusasiņu kanaku, kas zem hau koka spēlēja ģitāru, un viņam šķita, it kā spožā uzliesmojumā viņš ieraudzītu pats savu atspulgu. Vaibsts pēc vaibsta iegaismojās neapšaubāmā līdzībā. Vai arī drīzāk jāsaka — viņš pats bija tā otrā — spēka pārpilnā un stalti noaugušā cilvēka vājš atspulgs. Viņa paša vaibsti un arī šā otrā cilvēka vaibsti — tie atgādināja Aizeku

Fordu. Un neviens nebija viņam to pateicis. Viņš pazina ikkatru Aizeka Forda sejas pantu. Tēva miniatūrattēli, portreti un fotogrāfijas cita pēc citas atmiņā aizstrāvoja caur viņa smadzenēm, un atkal un atkal šajā sejā tepat acu priekšā viņš šur tur uztvēra vienādību vai vismaz nelielu līdzību. Tā taču bija īsta velnišķība — Aizeka Forda askētiskos vaibstus ieburt šajā izlaidīgajā, jūsmīgajā sejā, ko skatīja viņa acis. Jaunais vīrietis reiz pagriezās, un uz vienu acumirkli Pērsivalam Fordam likās, ka viņš redz savu tēvu, sen mirušo, sen aizgājušo, raugāmies viņā ar Džo Gārlenda seju.

—   Tas taču nav nekas sevišķs, — viņš tik tikko saklausīja Kenediju sakām. — Senajās dienās jau viņi visi te jaucās juku jukām. Jūs to labi zināt. Pats esat to vērojis visu mūžu. Jūrnieki apprecēja karalienes un dzimtās princeses — un tā joprojām. Tā taču šeit Salās bija pavisam parasta lieta.

—   Bet ne ar manu tēvu, — Pērsivals Fords viņu pārtrauca.

—   Te nu bija! — Kenedijs paraustīja plecus. — Visuma graušana un dzīves putekļi. Vecais Aizeks Fords turēja sevi stingri grožos — un tā tālāk, un es zinu, ka tādas lietas izskaidrot nav iespējams, sev pašam jau nu nepavisam. Viņš to izprata ne labāk kā jūs. Dzīves putekļi, tas ir viss. Un nepiemirstiet vienu, Ford! Vecajā Aizekā Fordā ritēja arī lāsīte nemierpilnu asiņu, un tās mantojis Džo Gārlends — itin visu, gan Visuma graušanas tendences, gan dzīves putekļus; bet jūs esat mantojis visas vecā Aizeka askētiskās asinis. Un tieši tāpēc, ka jūsu asinis ir vēsas, mierīgas un disciplinētas, jums nav ne mazākā iemesla raukt pieri par Džo Gārlendu. Ja arī Džo Gārlends jauc jūsu darīto darbu, iegaumējiet, ka abās pusēs ir vienīgi vecais Aizeks Fords, kurš ar vienu roku ārda to, ko ar otru uzcēlis. Jūs esat, ja tā var sacīt, Aizeka Forda labā roka. Džo Gārlends ir viņa kreisā roka.

Pērsivals Fords neko neatbildēja, un šai klusuma brīdī Kenedijs izdzēra piemirsto viskiju ar sodas ūdeni. Pāri laukumam atskanēja kāda automobiļa pavēlnieciskā tau- rēšana.

—   Mašīna jau klāt, — ārsts sacīja pieceldamies. — Nu man jāsteidzas. Man žēl, ka tā satraucu jūs, un tai pašā laikā esmu ļoti priecīgs. Atcerieties tikai vienu — Aizeka

Forda nemierpilno asiņu lāsīte bija ārkārtīgi niecīga, un Džo Gārlends mantojis to pilnīgi. Un vēl ko. Ja jūsu tēva kreisā roka jūs apgrēcina, necērtiet to nost! Pie tam Džo ir kārtīgs puisis. Atklāti sakot, ja man būtu jāizvēlas, ar kuru no jums dzīvot kopā uz vientuļas salas, es izvēlētos Džo.

Mazi, baskājaini bērneļi skraidelēja ap Pērsivalu Fordu, rotaļādamies mauriņā, bet Pērsivals Fords pat neredzēja tos. Viņš visu laiku neatlaidīgi vērās tikai dziedonī zem hau koka. Reiz viņš pat pārsēdās citā vietā, lai nokļūtu tam tuvāk. Garām gāja Liedaga rakstvedis, aiz vecuma pieklibodams un smagi vilkdams neklausīgās kājas. Viņš Salās bija nodzīvojis četrdesmit gadu. Pērsivals Fords viņam pamāja, un rakstvedis bijīgi tuvojās, brīnīdamies, ka Pērsivals Fords viņu vispār ievērojis.

—       Džon, — Fords sacīja, — es vēlētos no jums kādu informāciju. Vai jūs neapsēstos?

Rakstvedis neveikli piesēdās, pārsteigts par negaidīto godu. Viņš pašķielēja blakus sēdētājā un nomurmināja:

—   Jā, ser, pateicos jums.

—   Džon, kas ir Džo Gārlends?

Rakstvedis izbijies pablenza viņā, acis blisinādams, tad nokrekšķinājās un neteica neko.

—        Sakiet vien! — Pērsivals Fords pavēlēja. — Kas viņš ir?

—       Jūs jokojat ar mani, ser, — vecais vīrs tikko spēja izrunāt.

—   Es runāju pavisam nopietni.

Rakstvedis pavirzījās nostāk.

—       Jūs tak nedomājat teikt, ka nezināt to? — viņš iejautājās, un šis jautājums pats jau bija atbilde.

—   Es gribu zināt.

—        Nu, viņš ir … — Džons aprāva un bezpalīdzīgi pameta skatienu apkārt. — Vai jūs labāk nepajautātu kādam citam? Visi domā, ka jūs zināt. Mēs arvien domājām…

—   Jā, turpiniet vien!

—       Mēs arvien domājām, ka tieši tāpēc jūs viņu neieredzat.

Aizeka Forda fotogrāfijas un miniatūrattēli atkal rindu pēc rindas traucās caur viņa dēla smadzenēm, un visapkārt gaisā šķita rēgojamies spoki Aizeka Forda izskatā.

—       Novēlu jums arlabvakaru, ser, — viņš saklausīja rakstvedi sakām un redzēja, ka tas sāk klibot projām.

—   Džon! — viņš strupi uzsauca.

Džons panācās atpakaļ un palika stāvam tam līdzās, mirkšķinādams acis un nervozi laizīdams lūpas.

—   Klausieties, jūs man tomēr nekā nepateicāt.

—   Ak tā, par Džo Gārlendu?

—   Jā, par Džo Gārlendu. Kas viņš ir?

—   Viņš ir jūsu brālis, ser, ja nu reiz man tas jāsaka, kaut gan ne man tādas lietas sakāmas.

—   Pateicos, Džon! Arlabvakar!

—   Un jūs tiešām nezinājāt? —• vecais vīrs taujāja, labprāt vēl gribēdams pakavēties, kad nu pats bīstamākais brīdis bija garām.

—   Pateicos, Džon! Arlabvakar! — viņš saņēma par atbildi.

—   Jā, ser, pateicos, ser! Man liekas, ka būs lietus. Arlabvakar, ser!

Tieši no skaidrajām debesīm, ko pildīja vienīgi zvaigznes un mēnesnīca, norasināja lietutiņš, tik sīks un smalks, ka drīzāk līdzinājās nemanāmām tvaika strūkliņām. Neviens tam neveltīja ne mazākās vērības, bērni turpināja rotaļas, basām kājām lakstīdami pa zālīti un lēkādami pa smiltīm; un pēc piecām minūtēm lietus jau bija pāri. Dienvidaustrumos pret zvaigznēm atēnojās Dimanta Galvas kratera tumšais plankums ar asi iezīmētām aprisēm. Pēc gurdeniem starpbrīžiem bangotne aizšļāca putu mutuļus pāri smilšu joslai līdz pat mauram, un tālumā kā melnus punktiņus varēja viest cilvēkus, kas mēness gaismā peldējās. Apklusa dziedātāju balsis, kas bija skandējušas valša melodiju, un klusumā kaut kur no koku paēnas atšalca sievietes smiekli — tas bija mīlas sauciens. Pērsivals Fords satrūkās, šie smiekli viņam atsauca atmiņā Kenedija vārdus. Lejā pie smiltīs izvilktajām airu laivām viņš redzēja kanakus — vīrieši un sievietes laiski sapņaini zvilnēja pludmalē, un sievietes bija tērpušās baltos holoku; pret vienu šādu holoku viņš pamanīja laivas stūrmaņa tumšo galvu atdusamies uz sievietes pleca. Vēl tālāk, kur pretī ieejai lagūnā smilšu strēmele paplašinājās, varēja vērot vīrieti un sievieti soļojam plecu pie pleca. Kad tie tuvojās apgaismotajai lanai, viņš pamanīja, ka sievietes delna noslīd līdz viduklim, lai atbīdītu roku, kas turēja to apskautu. Tad abi pagāja garām; Pērsivals Fords sveicinādams palocīja galvu pret kapteini, ko pazina, un kāda majora meitu. Dzīves putekļi, jā, tā tas ir, un cik daudz aptver šie vārdi! Atkal no algarobas lapotnes tumšās paēnas atšalca sievietes smieklu vilnis — mīlas sauciens; garām viņa krēslam japāņu auklīte rādamās vadīja uz dusu baskājainu mazuli. Dziedoņu balsis maigi un kūstoši salējās havajiešu mīlas dziesmā, un pa lanai, rokas savijuši, no jauna sāka slīdēt un virpuļot virsnieki ar sievietēm; un vēlreiz zem algarobas kokiem iesmējās sieviete.

Bet Pērsivals Fords prata vienīgi noraidīt visu to. Viņu kaitināja sievietes mīlas smiekli, stūrmanis, kura galva bija noslīgusi uz baltā holoku, mīlētāju pāri, kas staigāja pa liedagu, dejojošie virsnieki un sievietes, mīlas sumi- nātāju dziedoņu balsis un viņa paša brālis, kurš līdz ar citiem dziedāja zem hau kokiem. Jo sevišķi viņu kaitināja smejošā sieviete. Viņa domas pēkšņi bija sākušas darboties pavisam neparastā virzienā. Viņš ir Aizeka Forda dēls, un tas, kas atgadījies ar Aizeku Fordu, var atgadīties arī ar viņu. Šī doma sadzina vaigos vāju notvī- kuma sārtmi un durstija viņu ar dzeļošu kauna sajūtu. Pērsivals Fords izbijās no tā, kas varbūt snauž viņa asinīs. Gluži tā, it kā viņš pēkšņi būtu uzzinājis, ka tēvs bijis spitālīgs un ka viņa paša asinīs var slēpties šās briesmīgās sērgas dīgļi. Aizeks Fords, šis stingrais tā kunga karavīrs, — vecs liekulis! Kāda gan atšķirība starp viņu un jebkuru bīčkomeru? Lepnības nams, ko Pērsivals Fords bija sev uzcēlis, draudēja sagrūt pār viņa galvu.

Stundas ritēja, armijas ļaudis smējās un dejoja, iezemiešu orķestris spēlēja bez mitas, un Pērsivals Fords mocījās ar satriecošo problēmu, kas tik piepeši bija viņam uzbrukusi. Viņš klusībā lūdza dievu, atspiedis elkoni pret galdu un balstīdams galvu uz rokas; no malas vērojot — gurdens skatītājs. Deju starplaikos virsnieki ar savām dāmām un privātie viesi bariem viļņoja ap Pērsivalu Fordu, konvencionāli tērzēdami, bet, kad tie aizplūda atpakaļ uz lanai, viņš no jauna nodevās mokpilnajam cīniņam tieši no tās vietas, kur bija to pārtraucis.

Pamazām viņš sāka atkal lipināt kopā savu drupās satriekto Aizeka Forda ideālu, un par cementu viņam noderēja izgudri viltīga loģika. Šāda loģika spēj veidoties vienīgi egoistisku cilvēku smadzeņu laboratorijā, un tā kalpo labi. Pērsivalam Fordam šķita pats par sevi saprotams, ka viņa tēvs bijis darināts no smalkāka māla nekā visi pārējie cilvēki; tomēr vecais Aizeks vēl atradās tikai tapšanas stadijā, kamēr viņš, Pērsivals Fords, jau ir pilnveidots. Viņš pat centās attaisnot savu tēvu, pats iekvēlodamies cēlā sajūsmā par šo savas pilnības pierādījumu. Viņa vārgais un niecīgais es pieauga līdz kolosāliem apmēriem. Nu viņš bija dižens diezgan, lai spētu piedot. Viņš tvīka cildenā tīksmē, par to domādams. Aizeks Fords bija dižs, bet viņš ir vēl dižāks, jo spēj piedot Aizekam Fordam un pat no jauna pacelt to svētajā vietā savās atmiņās, kaut arī šī vieta vairs nebūtu gluži tik svēta, kā bijusi līdz šim. Tāpat viņš klusībā izteica atzinību Aizekam Fordam par to, ka tēvs ignorējis šā sava vienīgā kļūmīgā soļa iznākumu. Nu jauki, arī viņš to ignorēs!

Dejas izbeidzās. Orķestris lika izskanēt «Aloha oe» melodijai un posās doties mājās. Pērsivals Fords sasita plaukstas, aicinādams japāņu sulaini.

—   Pasakiet tur tam cilvēkam, ka vēlos viņu redzēt, — viņš teica, norādīdams uz Džo Gārlendu. — Pasakiet, lai tūlīt nāk šurp!

Džo Gārlends ieradās un godbijīgi palika stāvam dažu soļu atstatumā, nemierīgi ņirbinādams pirkstus pār ģitāru, ko vēl arvien turēja rokās. Pērsivals Fords neuzaicināja viņu apsēsties.

—   Jūs esat mans brālis, — viņš teica.

—   Ak nu, tas taču katram zināms, —- skanēja atbilde izbrīna pilnā balsī.

—   Jā, to nu esmu atskārtis, —- Pērsivals Fords sausi atteica. — Tomēr es to nezināju līdz pat šim vakaram.

Klusumā, kas sekoja viņa vārdiem, pusbrālis neomulīgi gaidīja, un pa šo laiku Pērsivals Fords aukstasinīgi apsvēra turpmākos vārdus.

—   Vai jūs atceraties, kā es pirmo reizi ierados skolā un kā zēni mērcēja mani ūdenī? — viņš ievaicājās. — Kālab jūs nostājāties manā pusē?

Pusbrālis tikai kautri pasmaidīja.

—   Vai tāpēc, ka jums tas bija zināms?

—   Nu jā, tāpēc gan.

—   Bet es nezināju, — Pērsivals Fords atkārtoja tajā pašā sausajā tonī.

—   Jā, — otrs atbildēja.

Atkal iestājās klusums. Sulaiņi uz lanai sāka izdzēst spuldzes.

—    Tātad tagad… jūs zināt, — pusbrālis vienkārši ieminējās.

Pērsivals Fords sarauca uzacis. Tad viņš pārlaida pusbrālim pētījošu skatienu.

—    Cik daudz jūs vēlētos saņemt par to, lai atstātu Salas un nekad vairs šeit neatgrieztos? — viņš noprasīja.

—    Un nekad vairs neatgrieztos? — Džo Gārlends nodrebēja. — Šī ir vienīgā zeme, ko pazīstu. Citas zemes ir aukstas. Citas zemes es nepazīstu. Te man ir daudz draugu. Citās zemēs neatskanēs neviena balss, kas man uzsauktu: «Aloha, Džo, manu zēn!»

—    Es sacīju: lai nekad vairs neatgrieztos atpakaļ, — Pērsivals Fords neatlaidīgi atkārtoja. — «Alameda» rīt izbrauc uz Sanfrancisko.

Džo Gārlends bija galīgi apjucis.

—    Bet kālab? — viņš vaicāja. — Tagad taču jūs zināt, ka mēs esam brāļi.

—    Tieši tāpēc, — skanēja atbilde. — Kā jūs pats teicāt, tas zināms ikvienam. Es jums pilnīgi atlīdzināšu.

Viss biklums un mulsa Džo Gārlendam izgaisa. Gan pēc izcelsmes, gan stāvokļa viņi nu šķita apmainījušies vietām.

—    Jūs vēlaties, lai es aizbraucu? — viņš cieši noprasīja.

—    Es vēlos, lai jūs aizbraucat un nekad vairs neatgriežaties, — atbildēja Pērsivals Fords.

Un šinī acumirklī, it kā zibenim uzzibsnījot un momentā izdziestot, viņš pēkšņi saskatīja brāli stāvam pār sevi augstu kā kalnā, bet pats jutās sarūkam un izkūstam par mikroskopisku niecību. Tomēr nav labi, ja cilvēks saskata sevi kailā īstenībā, neviens arī nespēj sevi tā vērot ilgi un pēc tam vēl turpināt dzīvi; un tā vienīgi šo zib- snīgo mirklīti Pērsivals Fords redzēja sevi un savu brāli tādus, kādi viņi bija. Jau nākamajā brīdī viņa sīkais un nesātīgais es atkal bija guvis virsroku.

—    Kā jau teicu, es jums to atlīdzināšu. Jūs nepaliksiet cietējos. Es jums labi samaksāšu.

—    Labs ir, — Džo Gārlends atbildēja, — es braukšu prom.

Viņš pagriezās uz iešanu.

—        Džo, — otrs vēl izsaucās, — rīt no rīta aizejiet pie mana advokāta! Pieci simti uz rokas un divi simti ik mēnesi, cik ilgi vien jūs paliksiet projām.

—        Jūs esat ļoti laipns, — Džo Gārlends mierīgi atteica. — Jūs esat pārāk laipns. Bet tik un tā es nevēlos jūsu naudu. Rīt es aizbraucu ar «Alamedu»,

Viņš aizgāja neatsveicinājies.

Pērsivals Fords sasita plaukstas.

—   Zēn, — viņš sacīja japānim, — limonādi!

Un, sūkdams limonādi, viņš vēl ilgi smīkņāja, apmierināts pats ar sevi.

KŪLAUS-SPITALIGAIS

— Tāpēc, ka esam slimi, mums atņem brīvību. Mēs pakļāvāmies likumam. Mēs neesam nodarījuši nekā ļauna. Bet mūs grib ieslodzīt cietumā. Molokai ir cietums. To jūs zināt. Lūk, Niuli, — jau septiņi gadi, kopš viņa māsa aizsūtīta uz Molokai. Pēc tam viņš to vairs nav redzējis. Un nekad neredzēs. Viņa paliks Molokai līdz mūža galam. Tā nav viņas griba. Arī Niuli to negrib. Tā grib baltie cilvēki, kas valda mūsu zemē. Bet kas viņi ir, šie baltie cilvēki?

Mēs to zinām. Mums par viņiem ir stāstījuši mūsu tēvi un vectēvi. Viņi ieradās mierīgi kā jēri, runādami laipnus vārdus. Tas arī saprotams, jo mūsu taču bija daudz, mēs bijām stipri un visas salas piederēja mums. Jā, viņi atnāca ar laipniem vārdiem. Viņi bija divu sugu. Vieni mūs lūdza viņiem atļaut, žēlīgi atļaut sludināt mums dievvārdu. Otri lūdza viņiem atļaut, žēlīgi atļaut tirgoties ar mums. Bet tas bija tikai sākums. Tagad viņi visu paņēmuši sev — visas salas, visu zemi un visus lopus. Tie, kuri cildināja dievu, un tie, kuri cildināja rumu, rīkojās uz vienu roku un kļuva par lieliem virsaišiem. Nu viņi dzīvo kā valdnieki mājās ar daudzām istabām — un viņiem ir bariem kalpu. Viņiem nebija nekā, bet tagad viņi valda pār visu, un, ja jūs, es vai citi kanaki mirst badā, viņi tikai ņirdz un saka: «Kāpēc tad tu nestrādā? Vari iet uz plantācijām.»

Kūlaus apklusa. Viņš pacēla roku un ar sakropļotajiem, savilktajiem pirkstiem noņēma krāšņo hibisku vainagu, kas rotāja viņa melnos matus. Mēnesnīca sidraboja visu apkārtni. Tā bija mierīga nakts, bet tie, kas te sēdēja un klausījās Kūlaua vārdos, izskatījās pēc sīvās kaujās cietušiem karavīriem. Viņu sejas atgādināja lauvu purnus. Vienam deguna vietā rēgojās caurums, otram no pleca nokarājās stumbenis — satrūdējušas rokas palieka. Viņu bija trīsdesmit — vīrieši un sievietes —, trīsdesmit atstumtie, jo uz viņiem gulēja zvēra zīmogs.

Viņi sēdēja, izrotājušies ziediem, smaržu pilnā gaišā naktī, ar neskaidrām, gārdzošām skaņām pauzdami savu piekrišanu tam, ko saka Kūlaus. Kādreiz viņi bija bijuši vīrieši un sievietes, tagad — tikai briesmoņi — grotes- kas cilvēku karikatūras. Viņi bija tik riebīgi izkropļoti un izķēmoti, it kā tūkstošiem gadu būtu spīdzināti ellē. Viņu rokas, kam tās vēl bija saglabājušās, atgādināja harpiju ķetnas. Sejas bija kā neizdevušies un nemākulīgi lipinā- jumi, kurus kāds ārprātīgs dievs rotaļādamies sadauzījis un saspiedis dzīves mašīnā. Vienam otram šis ārprātīgais dievs bija noslaucījis pusi sejas, bet kādai sievietei karstas asaras ritēja no melniem dobumiem, kuros kādreiz bija mirdzējušas acis. Daži mocījās un skaļi vaidēja aiz sāpēm. Citi kāsēja tā, ka šķita — kaut kur plīst audekls. Divi bija plānprātiņi un izskatījās pēc milzīgiem pērtiķiem, kas radīti tik neveiksmīgi, ka pērtiķi salīdzinājumā ar viņiem šķita tīrie eņģeļi. Ar smagiem zeltainu ziedu vainagiem galvā viņi vaikstījās un kaut ko murmināja mēnesnīcā. Viens no viņiem, kam uztūkusī auss ļipiņa kā vēdeklis nokarājās līdz plecam, norāva krāšņu oranžsārtu ziedu un izrotāja ar to savu briesmīgo ausi, kas šūpojās līdzi katrai viņa kustībai.

Un Kūlaus bija šo radījumu valdnieks. Un šī ziedu pārpilna aiza starp robainajām klintīm, no kurām atskanēja kalnu kazu blējieni, bija viņa valstība. Trijās pusēs pacēlās drūmas klinšu sienas, pār kurām nokarājās brīnišķīgi tropu augu aizkari un kur melnoja alas — viņa pavalstnieku kalnu midzeņi. Ceturtajā pusē zeme iegāzās drausmīgā bezdibenī, un tālumā bija redzamas zemāku kalnu virsotnes un klintis, kuru pakājē putoja un bangoja Klusā okeāna viļņi. Rāmā laikā pie Kalalauas ielejas akmeņainā krasta varēja piestāt ar laivu, bet tikai ļoti rāmā laikā. Un drosmīgs kalnu kāpējs varēja uzrāpties no piekrastes līdz ielejas augšgalam, klinšu iežogotajai aizai, kur valdīja Kūlaus, bet tādam cilvēkam vajadzēja būt ļoti drosmīgam un arī labi pazīt kalnu kazu takas. Taisni neticami, kā Kūlaua ļaudis — šie nožēlojamie un nevarīgie kropļi — varējuši uzrāpties gar bezdibeņa malu tik nepieejamā vietā.

— Brāļi, — Kūlaus iesāka.

Pēkšņi viens no pērtiķiem līdzīgajiem radījumiem, kas visu laiku bija snaikstījies, dzīvnieciski iekliedzās — un Kūlaus apklusa, nogaidīdams, līdz šā neprātīgā, spalgā kliedziena atbalss, veldamās starp klinšu sienām, izgaisīs tālumā, nekustīgajā nakts gaisā.

—   Brāļi, vai tas nav savādi? Sī zeme piederēja mums, bet tagad tā vairs nav mūsu. Ko mums ir devuši par mūsu zemi tie, kas cildina dievu, un tie, kas cildina rumu? Vai kāds no jums par to ir dabūjis kaut dolāru, kaut vienu dolāru? Tagad tā pieder viņiem un viņi mums saka, ka mēs varam apstrādāt zemi, viņu zemi un ka mūsu darba augļi arī piederēs viņiem. Agrāk mums nevajadzēja strādāt. Un tagad, kad mūs pārņēmusi sērga, viņi laupa mums brīvību.

—   Bet kas atnesa mums šo slimību, Kūlau? — jautāja kalsnais un vājais Kiloliana, kura seja tik ļoti izskatījās pēc smejoša fauna sejas, ka likās — pēdu vietā viņam jābūt āža nagiem. Tās patiešām bija šķeltas kā āzim, bet šķēlumus radīja lieli augoņi un zilgani pūstošas miesas plankumi. Taču kādreiz Kiloliana drošsirdīgāk par visiem bija rāpies kalnos, pazina visas kazu takas un bija atvedis Kūlauu un viņa nelaimīgos sekotājus šai nomaļajā vietā, kur tie varēja justies drošībā.

—   Tas ir pareizs jautājums, — Kūlaus atbildēja. — Tā kā mēs negribējām strādāt viņu cukurniedru plantācijās, kur agrāk ganījās mūsu zirgi, viņi atveda no aizjūras vergus — ķīniešus. Bet tiem līdzi atnāca ķīniešu slimība, tā pati, ar kuru slimojam mēs un kuras dēļ mūs grib ieslodzīt Molokai. Mēs esam Kauaijā. Esam bijuši arī citās salās — Oahu, Maui, Havajā un Honolulu. Bet vienmēr mēs atgriezāmies Kauaijā. Kāpēc mēs atgriezāmies? Kā jūs domājat? Tāpēc, ka mēs mīlam Kauaiju. Te mēs esam piedzimuši. Te mēs dzīvojam. Un te mēs nomirsim, ja … ja vien mūsu vidū nav gļēvuļu. Tādu mums nevajag! Tādiem vieta Molokai! Un, ja tādi ir mūsu vidū, lai tie aiziet! Rīt piekrastē ieradīsies kareivji. Lai gļēvās dvēseles dodas lejā pie tiem! Viņus tūlīt aizvedīs uz Molokai. Bet mēs paliksim un cīnīsimies. Un nebaidieties, mēs neaiziesim bojā. Mums ir šautenes. Jūs taču zināt, cik takas ir šauras, divi nevar paiet viens otram garām. Es, Kūlaus, reiz esmu gūstījis meža vēršus Niihauā un viens pats varu aizstāvēt šādu taku pret tūkstoš ienaidniekiem. Lūk, Kapahejs, agrāk viņš bija tiesnesis, godāts cilvēks, bet tagad ir vajāta žurka, tāpat kā mēs visi. Uzklausiet viņu! Viņš ir gudrs.

Kapahejs piecēlās. Kādreiz viņš bija bijis tiesnesis.

Viņš bija mācījies Punahouas koledžā. Viņš bija sēdējis pie viena galda ar kungiem un priekšniekiem, un ievērojamiem svešu valstu pārstāvjiem, kas sargāja tirgotāju un misionāru intereses. Lūk, kāds vīrs agrāk bija bijis Kapahejs! Bet tagad, kā jau Kūlaus teica, viņš bija vajāta žurka, cilvēks ārpus likuma, tik dziļi iegrimis cilvēcisko šausmu dubļos, ka atradās zemāk par likumu un arī augstāk par to. Deguna un vaigu vietā viņam bija tikai melni dobumi, acīm nebija uzacu un plakstiņu, tās kvēloja zem kailajiem pieres kauliem.

—   Mēs negribam sacelties, — viņš iesāka. — Mēs lūdzam, lai mūs atstāj mierā. Bet, ja viņi neliks mūs mierā, tad lai paši atbild par šo sacelšanos un saņem pelnīto sodu. Jūs redzat, man nav pirkstu. — Viņš pacēla savus roku stumbeņus, lai visi varētu redzēt. — Bet man vēl palicis šis īkšķa posms, un es varu ar to nospiest šautenes gaili tikpat stingri kā agrāk ar rādītāja pirkstu. Mēs mīlam Kauaiju. Tad dzīvosim vai arī nomirsim šeit, bet nedosimies cietumā uz Molokai! Sī slimība nav mūsu. Mums nav grēka. Tie, kas cildina dievu, un tie, kas cildina rumu, atveda šeit slimību līdz ar ķīniešu kū- lijiem, kas apstrādā mums nozagtās zemes. Es biju tiesnesis. Es zinu likumus un kārtību, un es jums saku: nav taisnīgi, ja cilvēkam nozog zemi, aplipina šo cilvēku ar ķīniešu slimību un pēc tam uz visu mūžu iesloga cietumā.

—   Dzīve ir īsa, un mūsu dienas pilnas moku, — sacīja Kūlaus. — Dzīvosim un dejosim, un būsim laimīgi kā varēdami!

No klinšu alas iznesa kalabašus un laida apkārt. Tie bija pildīti ar ārkārtīgi stipru ti augu sakņu uzlējumu, un, kad šķidrā uguns iesitās šiem radījumiem galvā un izplūda pa visu ķermeni, viņi aizmirsa visu un atkal kļuva cilvēki. Sievietei, kas no tukšajiem acu dobumiem lēja karstas asaras, pamodās agrākās jūtas, un viņa, strinkšķinādama ukuleles stīgas, sāka dziedāt mežones mīlas dziesmu, kas bija radusies pirmatnējās pasaules tumšajos mežu biezokņos. Gaisu tricināja viņas valdonīgā un vilinošā balss. Uz kāda paklāja dziesmas ritmā dejoja Kiloliana. Katra viņa kustība nepārprotami pauda mīlu, un viņam līdzās uz paklāja dejoja sieviete, kuras pilnīgās gūžas un augstās krūtis dīvaini kontrastēja ar slimības saēsto seju. Tā bija dzīvu miroņu deja, jo viņu pūstošajos ķermeņos vēl slēpās kā mīla, tā alkas. Sieviete, kuras aklās acis lēja karstas asaras, vēl arvien dziedāja savu mīlas dziesmu, dejotāji turpināja mīlas deju siltajā naktī, un kalabaši gāja apkārt no rokas rokā, līdz visu smadzenēs atkal gruzdēja atmiņas un vēlmes. Līdzās sievietei uz paklāja dejoja trausla meitenīte; seja viņai bija skaista un tīra, bet uz savilktajām rokām, kas pacēlās un nolaidās dejā, slimība jau bija atstājusi postošas pēdas. Nomaļus, kaut ko murminādami un sēkdami, dejoja abi plānprātiņi — briesmīgi un pretīgi radījumi —, viņi izķēmoja mīlas deju tāpat, kā dzīve bija izķēmojusi viņus pašus.

Piepeši sievietes mīlas dziesma aprāvās pusvārdā, kalabaši tika nolikti — un deja beidzās. Visu skatieni vērsās pāri aizai uz jūru, virs kuras mēnesnīcā uzliesmoja spokaini blāva raķete.

— Tie ir kareivji, — Kūlaus teica. — Rit būs kauja. Mums jāizguļas un jāsagatavojas.

Spitālīgie paklausīja un ielīda klintis, savās migās, un Kūlaus drīz vien palika viens. Viņš nekustīgi sēdēja mēness gaismā, turēdams šauteni sev klēpī un raudzīdamies lejā uz tālo krastu, pie kura piestāja laivas.

Kalalauas ielejas augšdaļa bija drošs patvērums. Izņemot Kilolianu, kas pazina visas apkārtējās takas aizas stāvajās sienās, neviens te nevarēja nokļūt citādi kā pa smailo kalna skaustu. Šis kalna skausts bija simt jardu garš, bet ne platāks par divpadsmit collām. Abās pusēs tam rēgojās bezdibeņi. Ja tikai paslīdēja kāja, gan pa labi, gan pa kreisi cilvēku gaidīja droša nāve. Bet ceļa galā viņam atklājās paradīze zemes virsū. Te bija viena vienīga zaļumu jūra, zaļi viļņi plūda no vienas klintssie- nas līdz otrai, vīteņaugi pilēja no klinšu galiem, papardes šķieda putas neskaitāmajās plaisās. Kūlaus un viņa pavalstnieki jau vairākus mēnešus bija cīnījušies ar šo augu jūru. Viņiem bija izdevies atspiest mežonīgos, pārmērīgi ziedošos augus, tā ka banānu, apelsīnu un mango kokiem tagad bija vairāk vietas. Nelielos izcirtumiņos auga arorūti, uz akmens terasēm, ko sedza plāna zemes kārtiņa, viņi bija ieaudzējuši taro un melones. Visās brīvajās vietās, kur vien iespiedās saule, auga zeltītiem augļiem bagātie papaija koki.

Šai patvēruma vietā Kūlaus bija uznācis no ielejas le- jasgala, no jūrmalas. Ja vajadzētu aiziet arī no šejienes, viņam bija padomā citas aizas starp kalnu virsotnēm salas vidienē, uz kurieni viņš varētu aizvest savus pavalstniekus un apmesties uz dzīvi. Un tagad viņš gulēja, nolicis šauteni sev līdzās, un raudzījās caur lapotnes aizkaru uz kareivjiem tālajā piekrastē. Viņš redzēja, ka tie bija atveduši sev līdzi smagos lielgabalus, kas it kā spogulī atplaiksnīja sauli. Taisni viņa priekšā atradās smailais kalna skausts. Pa taciņu, kas veda uz to, rāpās augšup sīki punktiņi — cilvēki. Viņš zināja, ka tie ir policisti, nevis kareivji. Ja policistiem nekas neizdosies, tad iejauksies kareivji.

Ar sakropļoto roku viņš maigi noglāstīja šautenes stobru un pārbaudīja mērķēkli. Šaut viņš bija iemācījies jau sen, kad gaja medībās Niihauas salā, un tur vēl tagad nebija aizmirsta viņa šaušanas māksla. Kustīgajiem punktiem tuvojoties un palielinoties, Kūlaus noteica atstatumu un iespējamo lodes novirzi, jo vējš pūta no labās puses un mērķis atradās ļoti zemu. Bet viņš vēl nešāva. Viņš ļāva tiem uzrāpties līdz tai vietai, kur sākās smailā kalnu mugura, un tikai tad atklāja savu klātbūtni. Viņš neatstāja biezokni, tikai uzsauca:

—   Ko jums vajag?

—   Mums vajadzīgs Kūlaus-spitālīgais, — vietējās policijas nodaļas priekšnieks zilacains amerikānis atbildēja.

—   Ejiet atpakaļ, — sacīja Kūlaus.

Viņš pazina šo cilvēku — tas bija šerifs, tas pats, kas neļāva viņam dzīvot Niihausā un vajāja viņu pa visu Kauaiju līdz Kalalauas ielejai, bet no turienes vēl uz augšu līdz pat šai aizai.

—   Kas tu esi? — šerifs jautāja.

—   Esmu Kūlaus-spitālīgais, — skanēja atbilde.

—   Tad nāc laukā! Tu mums esi vajadzīgs dzīvs vai miris. Par tavu galvu izsolīts tūkstoš dolāru. Tu neizbēgsi!

Kūlaus biezoknī skaļi iesmējās.

—  Nac laukā! — šerifs pavēlēja, bet par atbildi bija tikai klusums.

Viņš apspriedās ar policistiem, un Kūlaus saprata, ka tie nolēmuši viņam uzbrukt.

—   Kūlau! — šerifs iesaucās. — Kūlau, es eju pie tevis.

—  Tad vispirms paskaties uz sauli, debesīm un jūru, jo tu nekad vairs tos neredzēsi.

—   Labi, labi, Kūlau, — šerifs mierinādams sacīja.

— Es zinu, ka tu esi krietns šāvējs. Bet man taču tu nešausi. Neesmu nodarījis tev nekā ļauna.

Kūlaus biezoknī kaut ko norūca.

—  Vai nav taisnība? — šerifs atkārtoja. — Es taču neesmu nodarījis tev nekā ļauna.

—   Tu dari man ļaunu ar to, ka gribi ieslodzīt mani cietumā, — skanēja atbilde. — Un tu dari ļaunu ar to, ka gribi dabūt par manu galvu tūkstoš dolāru. Ja tev ir dārga tava dzīvība, paliec uz vietas.

—   Man jānokļūst pie tevis un jāsaņem tevi ciet. Ko lai dara, tas ir mans pienākums!

—   Tu mirsi, bet netiksi te pāri!

Šerifs nebija gļēvulis, tomēr pēkšņi sāka šaubīties. Viņš paraudzījās pa labi un kreisi bezdibenī, pārlaida skatienu kalna šaurajam skaustam un izšķīrās.

—   Kūlau! — viņš iesaucās.

Biezoknis klusēja.

—   Kūlau, nešauj! Es eju.

Šerifs pagriezās pret policistiem, pateica tiem dažus rīkojumus un devās savā bīstamajā ceļā. Viņš gāja lēnām. Likās, ka viņš ietu pa izstieptu virvi. Viņam nebija cita atbalsta kā tikai gaiss. Akmeņi drupa viņam zem kājām un strauji ripoja bezdibenī. Saule tveicēja, un seju viņam pārklāja sviedri. Bet viņš gāja tikai uz priekšu un bija nokļuvis jau līdz pusceļam.

—   Stāt! — Kūlaus no biezokņa pavēlēja. — Vēl soli, un es šaušu.

Šerifs apstājās, sagrīļodamies pār bezdibeni, lai noturētu līdzsvaru. Viņš nobālēja, bet acīs viņam bija apņēmība. Viņš aplaizīja sausās lūpas un ierunājās:

—   Kūlau, tu nenogalināsi mani! Es zinu, ka nenogalināsi.

Viņš atkal devās uz priekšu. Lode lika viņam sagriezties kā vilciņam. Šerifam krītot, viņa sejā pavīdēja nikns samulsums. Viņš vēl lūkoja izglābties, nokrītot šķērsām pār kalna šķautni, bet tai pašā brīdī viņu pārsteidza nāve. Mirklis, un kalna skausts bija tukšs. Pieci policisti cits pēc cita drosmīgi sāka skriet pa smailo kalna skaustu, bet pārējie tūliņ atklāja uguni uz biezokni. Tas bija neprāts. Kūlaus piecas reizes nospieda gaili tik ātri, ka šāvieni norībēja gandrīz kā nepārtraukta kārta. Pie- placis pie pašas zemes, vairīdamies no lodēm, kas svilpdamas urbās biezoknī, viņš palūkojās laukā. Četri policisti bija nozuduši tāpat kā viņu priekšnieks. Piektais, vēl dzīvs, gulēja šķērsām pārkritis pār kalna šķautni. Viņā galā drūzmējās pārējie policisti, kas jau bija mitējušies šaut. Viņu stāvoklis uz šās kailās klints bija bezcerīgs. Kūlaus varēja apšaut viņus visus līdz pēdējam vīram un neļaut atgriezties ielejā. Bet viņš nešāva, un pēc īsas apspriedes viens policists novilka savu balto kreklu un pamāja kā ar karogu. Pēc tam viņš un aiz viņa vēl otrs devās pa kalna muguru pēc ievainotā biedra. Nenododams sevi ne ar vienu kustību, Kūlaus noskatījās, kā viņi lēnām atkāpās un atkal pārvērtās melnos punktos, kas nogrima ielejā.

Pēc pāris stundām Kūlaus no cita biezokņa pamanīja, ka grupa policistu mēģina uzrāpties pa gravas pretējo nogāzi. Kalnu kazas aizbēga no viņiem uz visām pusēm, bet viņi rāpās arvien augstāk un augstāk, līdz beidzot, neuzticēdamies pats sev, Kūlaus aizsūtīja pēc Kilolianas.

—   Nē, tur nav ceļa, — Kiloliana sacija.

—   Bet kazas? — Kūlaus jautāja.

—   Kazas atnākušas no blakus ielejas, bet te tās nevar nokļūt. Te nav ceļa. Šie cilvēki nav gudrāki par kazām. Varbūt viņi nogāzīsies lejā un nositīsies. Paskatīsimies.

—   Tie ir drošsirdīgi vīri, — Kūlaus sacīja. — Labi, paskatīsimies.

Gulēdami viens otram līdzās rīta saules spožajos staros zem dzeltenajiem hau ziediem, kas slīga pār viņiem, abi draugi vēroja, kā sīkie cilvēciņi rāpjas augšup, — un tas, ko viņi gaidīja, notika: trīs policisti paslīdēja, veldamies un šļūkdami pārlidoja pāri klinšu izcilnim un nogāzās piecsimt pēdu lielā dziļumā.

Kiloliana iesmējās.

—   Nu mūs vairs netraucēs, — viņš noteica.

—  Viņiem ir lielgabali, — Kūlaus iebilda. — Kareivji vēl nav teikuši savu vārdu.

Tveicīgajā pēcpusdienā lielākā daļa spitālīgo gulēja savās alās. Arī Kūlaus snauduļoja pie alas, turēdams klēpī iztīrīto un pielādēto šauteni. Meitene ar sakropļotajām rokām gulēja lejā biezoknī un uzmanīja šauro kalna skaustu. Piepeši Kūlauu uzmodināja sprādziens, kas atskanēja piekrastē. Nākamajā mirklī gaisu it kā sarāva gabalos. Briesmīgais troksnis viņu izbiedēja. Šķita, ka dievi satvēruši debesu segu un plēš to tāpat, kā sievietes mēdz plēst katūnu. Milzīgā dārdoņa strauji tuvojās.

Kūlaus bailīgi paskatījās uz augšu, šāviņš sprāga augstu kalnos, un pār aizu izauga melnu dūmu stabs. Klints pārsprāga, un akmeņi nobira tās pakājē.

Kūlaus pārlaida roku nosvīdušajai pierei. Viņš bija satriekts. Lielgabalu šāvienu troksni viņš vēl nekad nebija dzirdējis un nebija varējis pat iedomāties, cik tas ir briesmīgs.

—   Viens, — noteica Kapahejs, kas nezin kāpēc bija nolēmis skaitīt šāvienus.

Otrs un trešais šāviņš kaukdami pārlidoja pāri aizai un sprāga kaut kur tālāk. Kapahejs skaitīja. Spitālīgie drūzmējās klajumiņā alu priekšā. Apšaude sākumā viņus biedēja, bet šāviņi lidoja pāri aizai, un viņi drīz vien nomierinājās un sāka apbrīnot neparasto skatu. Abi plānprātiņi spiedza sajūsmā un sāka vaikstīties un lēkāt ik reizi, kad gaisu šķēla šāviņš. Kūlaus atguva pašpaļāvību. Lielgabali nenodarīja nekā ļauna. Droši vien ar tik lieliem metamiem un tādā attālumā nav iespējams tik noteikti trāpīt kā no šautenes.

Bet tad situācija mainījās. Šāviņi sāka krist tuvāk. Viens sprāga biezoknī pie kalna skausta. Kūlaus atcerējās meiteni, kas tur gulēja sardzē, un aizskrēja apskatīties. Krūmi vēl kūpēja, kad viņš tur ielīda. Kūlaus izbijās. Zari bija salauzti un sašķaidīti. Tai vietā, kur bija gulējusi meitene, zemē melnoja bedre. Pati viņa bija saraustīta gabalos, šāviņš bija tieši trāpījis viņai.

Izbāzis galvu no krūmiem un pārliecinājies, ka uz kalna šķautnes vēl nav kareivju, Kūlaus skriešus devās atpakaļ uz alām. Šāviņi kaukdami, svilpdami un vaidēdami lidoja viņam pār galvu, un visa ieleja dārdēja un drebēja no sprādzieniem. Alu priekšā lēkāja abi plānprātiņi, ar pussapuvušajiem pirkstiem ieķērušies viens otrā. Un piepeši Kūlaus ieraudzīja, ka viņiem līdzās no zemes paceļas melns dūmu stabs. Sprādziens aizsvieda viņus katru uz savu pusi. Viens palika guļam nekustēdamies, otrs uz rokām sāka rāpties uz alas pusi. Kājas viņam nevarīgi vilkās pa zemi, no brūcēm plūda asinis. Viņš noasiņoja un kauca kā kucēns. Visi pārējie noslēpās alās, palika tikai Kapahejs.

—   Septiņpadsmit, — teica Kapahejs un tūliņ piebilda: — Astoņpadsmit.

Astoņpadsmitais šāviņš nokrita pie pašas ieejas kādā alā. Pēc šā sprādziena visi pameta savas alas, bet no apšaudītās nerādījās neviens. Kūlaus ielīda tajā, sīvi smirdošie dūmi aizrāva viņam elpu. Zemē gulēja četri sakropjoti līķi. Starp tiem bija sieviete ar aklajām acīm, kurās tikai tagad bija izžuvušas asaras.

Kūlaua pavalstniekus bija pārņēmusi panika, un viņi jau sāka kāpt pa kazu taku, kas veda no aizas augšup, kalnu virsotņu un krauju jūklī. Ievainotais plānprātiņš, klusu smilkstēdams, rāpās pa zemi, cenzdamies panākt pārējos. Bet jau pie pirmā klints izciļņa viņam pietrūka spēka — un viņš palika iepakaļ.

—   Labāk būtu viņu nonāvēt, — Kūlaus sacīja Kapa- hejam, kas sēdēja turpat, kur iepriekš.

—   Divdesmit divi, — Kapahejs atbildēja. — Jā, tas būtu gudri darīts, ja mēs viņu nošautu. Divdesmit trīs… Divdesmit četri…

Ieraudzījis pret sevi vērsto stobru, plānprātiņš skaļi iekaucās. Kūlaus sāka šaubīties un nolaida šauteni.

—   Tas nav viegli, — viņš noteica.

—   Tu esi muļķis. Divdesmit seši, divdesmit septiņi, — Kapahejs atbildēja. — Ļauj, es tevi pamācīšu!

Viņš piecēlās un, paņēmis no zemes smagu akmeni, devās pie ievainotā. Mirklī, kad viņš atvēzējās, jauns šāviņš trāpīja taisni viņu, atbrīvodams no nepieciešamības rīkoties un pavilkdams svītru viņa rēķinam.

Kūlaus palika aizā viens. Viņš noskatījās pakaļ saviem pavalstniekiem, līdz pēdējais salīkušais stāvs nozuda aiz kraujas malas. Tad viņš apgriezās un devās lejā uz biezokni, kur bija nonāvēta meitene. Apšaude turpinājās, bet viņš negāja projām, jo pamanīja, ka no tālās piekrastes lejā kareivji jau rāpās uz augšu. Kāds šāviņš sprāga desmit soļu no viņa. Pieplacis pie zemes, Kūlaus dzirdēja, ka šķembas lido viņam pāri. Hau ziedi nobira pār viņu kā lietus. Viņš pacēla galvu, paskatījās uz taciņu un nopūtās. Viņam bija ļoti baigi. Lodes viņu neapmulsinātu, bet lielgabalu uguns radīja šausmas. Pie katra šāviena viņš drebēdams spiedās klāt zemei, bet katru reizi atkal pacēla galvu un vēroja taciņu.

Beidzot apšaudi pārtrauca. Droši vien tāpēc, viņš nodomāja, ka kareivji jau bija tuvu. Tie rāpās pa taciņu cits aiz cita, un viņš sāka tos skaitīt, bet sajuka. Droši vien to bija vairāk nekā simts — un visi atnākuši pēc Kūlaua — spitālīgā. Mirkli viņā iedegās lepnums. Viņu vajā ar šautenēm un lielgabaliem, policiju un kareivjiem, bet viņš ir viens pats, pie tam vēl slims kroplis. Par viņu, dzīvu vai mirušu, apsolīts tūkstoš dolāru. Visā mūžā viņam nav bijis tik daudz naudas. Tā bija rūgta doma. Kapahejs bija teicis taisnību. Viņš, Kūlaus, nevienam nebija darījis ļaunu. Baltajiem cilvēkiem vajadzēja dar- baroku, kas apstrādātu zagto zemi, un viņi atveda ķīniešu kūlijus, bet tiem līdzi atnāca slimība. Un tagad, tāpēc ka viņš saslimis ar šo slimību, par viņu sola tūkstoš dolāru, bet viņam pašam tos nedabūt! Par viņa līķi, kas būs sapuvis aiz slimības vai šāviņa saplosīts, — par to samaksās šo milzu naudu.

Kad kareivji sasniedza kalna šķautni, Kūlaus gribēja viņus brīdināt. Bet viņa skatiens krita uz nonāvēto meiteni, un viņš klusēja. Kad taciņā parādījās sestais kareivis, viņš atklāja uguni un šāva, līdz taciņa bija atkal tukša. Kūlaus izšāva visas lodes, atkal pielādēja šauteni un atkal šāva bez pārtraukuma. Visi vecie aizvainojumi dega viņa smadzenēs kā uguns, un viņu bija pārņēmušas atriebības slāpes. Izklīduši pa visu taciņu, arī kareivji šāva, un, lai gan viņi nogulās zemē, cenzdamies paslēpties nelielos iedobumos, uz viņiem tēmēt nebija grūti. Lodes svilpoja un krita Kūlauam visapkārt, skaļi atsizdamās pret akmeņiem. Viena lode ieskrambāja viņam galvas ādu, otra apsvilināja plecu, tomēr neievainoja.

Tā bija slepkavošana, un to izdarīja viens cilvēks. Kareivji sāka atkāpties, nesdami līdzi ievainotos. Nolaizdams kareivjus citu pēc cita no kājas, Kūlaus piepeši saoda degošas gaļas smaku. Viņš apskatījās visapkārt, bet tad saprata, ka pie nokaitētās šautenes aizdegušies viņa paša pirksti. Slimība bija saārdījusi rokas nervus. Miesa dega, viņš saoda smaku, bet sāpju sajūtas nebija.

Viņš gulēja biezoknī un smaidīja, tad piepeši atcerējās lielgabalus. Katrā ziņā tiks atkal atklāta uguns un šoreiz uz biezokni, no kura viņš bija nodarījis tik lielu postu. Tikko viņš paguva paslēpties aiz kāda neliela klintāja, kur pēc viņa novērojumiem šāviņi neķēra, apšaude atkal atjaunojās. Viņš skaitīja. Lielgabali raidīja uz aizu vēl sešdesmit šāviņu un tad apklusa. Nelielais laukumiņš bija sprādzienu saārdīts vienās bedrēs, šķita neiespējami, ka tur būtu palicis vēl kāds dzīvs radījums. Kareivji tā arī nolēma un pēcpusdienas saules tveicē sāka atkal rāpties augšup pa kazu taku. Bet atkal viņiem nebija lemts pāriet kalna skaustu, un atkal viņi atkāpās uz piekrasti.

Kūlaus vēl divas dienas aizstāvēja taku, lai gan kareivji turpināja apšaudīt viņa slēptuvi tikai ar lielgabaliem. Tad aizas galā uz klinšu kraujas parādījās spitālīgais zēns Pahaus un klaigādams pavēstīja, ka Kiloliana, medīdams kazas, lai viņi visi nenomirtu badā, nokritis un nosities un ka sievietes ir izbijušās un nezina, ko iesākt. Kūlaus paaicināja zēnu lejā un, iedevis rezerves šauteni, atstāja viņu sargāt taku. Kūlaus atrada savus ļaudis pagalam izmisušus. Lielākā tiesa bija tik nespēcīgi, ka nevarēja sagādāt sev pārtiku tik grūtos apstākļos, tāpēc visi badojās. Kūlaus izraudzīja divas sievietes un vīrieti, kurus slimība vēl nebija visai pārņēmusi, un aizsūtīja viņus atpakaļ uz aizu pēc ēdiena un paklājiem. Pārējos viņš centās uzmundrināt un nomierināt, tā ka pat visvārgākie sāka darboties, lai ierīkotu sev kādu patvērumu.

Bet pēc ēdiena aizsūtītie neatgriezās, un Kūlaus devās atpakaļ uz aizu. Kad viņš parādījās uz kraujas malas, vienlaikus noklaudzēja piecu sešu šauteņu aizslēgi. Viena lode izurbās cauri viņa pleca mīkstumam, otra atsitās pret klinti, un atlēkusi šķemba ievainoja viņam vaigu. Kūlaus atsprāga atpakaļ, bet pamanīja, ka aiza pilna ar kareivjiem. Viņa paša ļaudis bija vinu nodevuši. Lielga- bal u uguns bija bijusi parak briesmīga, un viņi bija izvēlējušies Molokai cietumu.

Kūlaus atkāpās un atraisīja vienu no savām smagajām patronu jostām. Apgūlies starp klintīm, viņš ļāva pirmā kareivja galvai un plecam parādīties virs kraujas malas un tikai tad nospieda gaili. Tas atkārtojās divas reizes, bet tad, pēc brīža, uz kraujas galvas un plecu vietā parādījās balts karogs.

—   Ko jums vajag? — Kūlaus jautāja.

—   Man vajag tevi, ja tu esi Kūlaus-spitālīgais, — skanēja atbilde.

Kūlaus aizmirsa it visu, viņš gulēja un brīnījās par šo haole — balto cilvēku dīvaino neatlaidību. Kaut vai debesis sagrūst pāri, bet viņi panāk savu. Jā, viņi pakļauj sev citus cilvēkus un itin visu, pat ja tas maksā viņiem dzīvību. Viņam neviļus bija jāapbrīno baltie vīri tieši šās gribas dēļ, kas bija stiprāka par dzīvības instinktu un pakļāva sev it visu pasaulē. Viņš saprata, ka viņa cīņa ir bezcerīga. Nebija nozīmes pretoties balto cilvēku briesmīgajai gribai. Ja viņš arī nogalinātu tūkstoti, viņi tomēr celtos kā smiltis jūrmalā un uzbruktu viņam arvien lielākā un lielākā skaitā. Viņi nekad neatzīst sevi par uzvarētiem. Tā ir viņu kļūda, un tur slēpjas viņu spēks. Viņa paša ļaudīm tas nepiemīt. Tagad viņam kļuva skaidrs, kā niecīga saujiņa dieva kalpu un ruma kalpu iekarojusi viņa zemi. Tas notika tāpēc, ka …

—   Nu, ko tu sacīsi? Vai nāksi man līdzi?

Tā bija neredzama cilvēka balss, un viņš stāvēja zem baltā karoga. Nūja, īsts haole un dodas tieši uz nosprausto mērķi.

—   Parunāsimies, — Kūlaus sacīja.

Virs kraujas malas pacēlās galva un pleci, un tad viss cilvēka augums. Tas bija jauniņš — gadus divdesmit piecus vecs kapteinis ar gludu seju un zilām acīm, stalts un glīts savā formas tērpā. Viņš nāca uz priekšu, bet tad pēc Kūlaua zīmes apstājās un apsēdas apmēram piecus soļus no viņa.

—   Tu esi drošsirdīgs, — Kūlaus, viņu apbrīnodams, sacīja. — Es varu tevi nosist kā mušu.

—   Nē, nevari, — kapteinis atbildēja.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tu esi cilvēks, Kūlau, kaut arī ļauns cilvēks. Es zinu visu par tevi. Tu nonāvē tikai godīgi.

Kūlaus kaut ko norūca, bet sirdī viņš jutās glaimots.

—   Ko tu izdarīji ar maniem ļaudīm? — viņš jautāja. — Kur zēns, abas sievietes un vīrietis?

—   Viņi mums padevās. Un tagad ir tava kārta, es atnācu pēc tevis.

Kūlaus neticīgi iesmējās.

—   Es esmu brīvs cilvēks, — viņš paziņoja. — Es nevienam neesmu darījis ļauna. Lūdzu tikai vienu, lai mani atstāj mierā. Esmu dzīvojis kā brīvs vīrs un nomiršu brīvs. Es nekad nepadošos.

—   Tad tavi ļaudis ir gudrāki par tevi, — teica jaunais kapteinis. — Paskaties, kur tie nāk!

Kūlaus pagrieza galvu un redzēja parādāmies sava bara atliekas. Pūzdama un vaidēdama garām aizvilkās nožēlojama un briesmīga procesija. Bet Kūlauam bija lemts piedzīvot vēl lielāku sarūgtinājumu, jo, garām iedami, ļaudis apbēra viņu ar pārmetumiem un lamām, bet sirmgalve, kas noslēdza gājienu, apstājās un, izstiepusi kaulaino roku ar harpijas nagiem, atņirgusi zobus un galvu kratīdama, nolādēja viņu. Spitālīgie cits pēc cita pārkāpa pāri kraujas malai un padevās kareivjiem, kas bija paslēpušies aiz tās.

— Tagad tu vari iet, — Kūlaus teica kapteinim. — Es nekad nepadošos. Tas ir mans pēdējais vārds. Sveiks!

Kapteinis nošļūca lejā pa klinti pie saviem kareivjiem. Nākamajā brīdī viņš pamiera karoga vietā pacēla uz zobena uzmauktu savu ķiveri, un tūliņ to izurba Kūlaua lode. Līdz vakaram viņi apšaudīja Kūlauu ar lielgabaliem no piekrastes, un, kad viņš uzkāpa augstāk, nepieejamās klintīs, kareivji viņam sekoja.

Sešas nedējas viņi vajāja Kūlauu pa kalnu alām, virsotnēm un kazu takām. Kad viņš noslēpās lantanu biezoknī, viņi izveidoja dzinēju ķēdi un medīja viņu kā trusi caur lantanu džungjiem un guavas krūmiem. Bet viņš ik reizes sajauca pēdas un aizbēga. Nebija iespējams viņu notvert. Ja vajātāji pienāca pavisam tuvu, Kūlaus laida darbā šauteni — un viņi aiznesa savus ievainotos pa kalnu takām uz piekrasti. Gadījās, ka kareivji šāva, pamanījuši biezoknī pavīdam viņa brūno stāvu. Reiz pieci kareivji panāca viņu uz klajas kazu takas un izšāva uz viņu visas savas lodes. Viņš klibodams aizbēga, rāpdamies gar bezdibeņa malu. Vēlāk viņi ieraudzīja zemē asiņainas pēdas un saprata, ka viņš ir ievainots. Pēc sešām nedējām viņam atmeta ar roku. Kareivji un policisti atgriezās Honolulu, atstādami Kalalauas ieleju viņam brīvā lietošanā, lai gan atsevišķi galvu mednieki šad tad mēģināja viņu notvert — paši sev par postu.

Pēc diviem gadiem Kūlaus pēdējo reizi ielīda biezoknī un apgūlās starp ti lapām un meža ingvera ziediem. Viņš bija dzīvojis kā brīvs vīrs un arī nomira brīvs. Sāka smidzināt lietus, un viņš apsedza savas sakropļotās kājas ar apdriskātu segu. Augumu aizsargāja vaskadrānas apmetnis. Mauzeri viņš nolika sev uz krūtīm, rūpīgi noslaucīdams no stobra lietus lāses. Rokai, kas slaucīja šauteni, jau vairs nebija pirkstu — viņš tagad nespētu nospiest gaili.

Viņš aizvēra acis; ķermeni pārņēma gurdums, smadzenes — miegainība, un viņš saprata, ka gals ir tuvu. Kā meža zvērs viņš bija ielīdis biezoknī nomirt. Pusnemaņā, murgos viņš domās atgriezās savās jaunības dienās Ni- ihauā. Dzīvība dzisa, lietus arvien klusāk šalca lapās, bet viņam šķita, ka viņš atkal vajā meža zirgus, ka stūrgalvīgs kumeļš dejo zem viņa un slejas pakaļkājās un kāpšļus viņš cieši iespiedis tam sānos. Vai arī viņš mežonīgi joņo pa aploku, un viņa palīgi metas sāņus, lēkdami pār žogu. Mirkli vēlāk, nemaz nebrīnīdamies par pēkšņo pārmaiņu, viņš jau vajāja meža vēršus pa kalnu ganībām un, uzmetis kādam laso, veda lejup ielejā. Aplokā, kur notika apzīmogošana, no sviedriem un putekļiem viņam sūrstēja acis un kutēja nāsis.

Viņš sapņoja par savu brīvo un veselīgo jaunību, līdz nāves agonijas asās sāpes atgrieza viņu īstenībā. Viņš pacēla savas sagandētās rokas un pārsteigumā raudzījās uz tām. Kāpēc? Kā? Kāpēc viņam, brīvam, jaunam un veselam, vajadzēja tik briesmīgi pārvērsties? Tad viņš atcerējās visu un mirklī atkal kļuva Kūlaus-spitālīgais. Viņa plaksti gurdi nolaidās, un viņš vairs nesadzirdēja lāsojam lietu. Augums vēl brīdi trīsēja. Tad izbeidzās arī trīsas. Viņš pacēla galvu, bet tūliņ atkal nolaida zālē. Viņa acis atdarījās un jau vairs ncaizvērās. Viņa pēdējā doma bija par šauteni, un, aptvēris bezpirkstu rokām, viņš to cieši piespieda pie krūtīm.

ARDIEVU, DžEK!

Havaju salas ir viena ērmīga vieta. Sociālā ziņā te viss ir, es teiktu, ačgārni. Ne tāpēc, ka te kaut kas būtu nepieklājīgs. Nē, drīzāk te viss ir pārāk pieklājīgs un tomēr — ar kājām gaisā. Visprivileģētākie te ir misionāri. Ir diezgan pārsteidzoši uzzināt, ka Havaju salās nepazīstams misionārs, kas ilgojas pēc mocībām, sēž naudīga aristokrāta galda galā. Un tomēr tas tā ir. Pazemīgie angļi, kas parādījās te deviņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados, ieradās ostā, lai mācītu kanakiem patieso reliģiju un vienīgā īstā un nenoliedzamā dieva pielūgšanu. Reliģijas izplatīšanā un vietējo iedzīvotāju civilizē- šanā viņi guva tādus panākumus, ka otrajā vai trešajā paaudzē kanaki izmira. Tie bija dieva vārda sējuma augli, bet misionāru (viņu dēlu un mazdēlu) sējumu auglis bija viņu īpašumā pārgājušās salas — zeme, ostas, pilsētas un cukurniedru plantācijas. Misionāri, kas bija ieradušies sniegt gara barību, palika, lai mielotos ar pagānu kārumiem.

Bet neba par šo Havaju salu dīvainību es domāju, sākdams savu stāstu. Nevar taču runāt par stāvokli Havaju salās, nepieminot misionārus. Nu, kaut vai Dželai Kers- deilu, par kuru es gribēju stāstīt. No vecāsmātes puses viņš cēlies no misionāru dzimtas. Viņa vecaistēvs Bendže- mins Kersdeils, jenkiju tirgotājs, savā laikā ticis pie miljona, pārdodot lētu viskiju un džinu. Lūk, vēl viena dīvainība! Vecie misionāri un vecie tirgotāji bija nāvīgi ienaidnieki, viņiem bija pilnīgi pretējas intereses, bet viņu bērni salaba — saprecējās un pārdalīja salas savā starpā.

Dzīve Havaju salās ir dziesma. Lūk, ko par to saka Stodards:

Kā notis mūžs te dienas kopā sies man.

Te katra sala — strofa, visas — dziesma.

Un viņam ir taisnība. Cilvēka miesa te ir zeltaina. Iezemiešu sievietes ir saulē ienākušās Junonas, iezemiešu vīrieši — bronzēti Apolloni. Viņi dzied un dej, zaļumu vijām krāšņoti un puķēm vainagoti. Bet ārpus stingrās misionāru sabiedrības baltie vīrieši ļaujas klimata un saules iedarbībai un, lai cik aizņemti būtu, dzied, dejo un nēsā aiz ausīm un matos puķes. Tāds bija arī Džeks Kersdeils. Viņš bija viens no nevaļīgākajiem cilvēkiem, kādus es jebkad esmu saticis, — multimiljonārs, cukura karalis, kafijas plantāciju īpašnieks, kaučuka ieguves pionieris, lopkopis un atbalstīja trīs no katriem četriem jauniem pasākumiem salās. Viņš bija sabiedrisks cilvēks, klubu biedrs, jahtas īpašnieks, vecpuisis un turklāt viens no tiem skaistajiem vīriešiem, kurus tā dievina neizprecināto meitu māmiņas. Starp citu, viņš bija beidzis Jēlas universitāti — un galva viņam bija tā piebāzta ar visnepieciešamākajiem statistikas un zinātnes datiem par Havaju salām kā nevienam no man pazīstamajiem saliniekiem. Darba viņam bija vairāk nekā saprašanas, bet viņš dziedāja, dejoja un rotāja matus ar puķēm ne sliktāk par jebkuru dīkdieni.

Viņš bija drosmīgs un divus lāgus cīnījies divkaujā — abus lāgus politisku apsvērumu dēļ —, vēl būdams pavisam zaļš jauneklītis, kas pirmo reizi izgājis politikas arēnā. Pēdējā revolūcijā, kad gāza iezemiešu dinastiju, viņam neapšaubāmi bija uzslavas cienīga un drosmīga loma, bet tolaik viņam nevarēja būt vairāk par sešpadsmit gadiem. To, ka viņš nebija gļēvulis, es uzsveru, lai jūs varētu novērtēt tālākos notikumus. Esmu redzējis viņu Ha- leakalas rančo iejājam četrus gadus vecu ērzeli, ko divus gadus nebija varējuši pielauzt fon Tempska labākie kovboji. Un man jāpastāsta vēl viens gadījums. Tas notika Konā jeb, pareizāk sakot, virs Konas, tāpēc ka vietējie iedzīvotāji nevēlas dzīvot zemāk kā tūkstoš pēdu augstumā. Mēs visi sēdējām uz doktora Gudhjū bungalo terases. Es sarunājos ar Dotiju Fērčaildu, kad milzīgs simtkājis — tas bija septiņas collas garš, mēs vēlāk izmērījām — no spārēm iekrita tieši viņai frizūrā. Mani šis preteklis, jāatzīstas, paralizēja. Es nespēju pakustēties. Manas smadzenes atteicās darboties. Divas pēdas no manis viņas matos locījās riebīgs indīgs kukainis. Kuru katru brīdi tas varēja nokrist uz viņas kailajiem pleciem — mēs tikko bijām piecēlušies no pusdienu galda.

—   Kas tas ir? — viņa jautāja, celdama roku.

—   Neaiztiecietl — es uzsaucu. — Neaiztieciet!

—    Bet kas tas tāds ir? — viņa nerimās, mana baismu pilnā skatiena un drebošo lūpu sabiedēta.

Mans kliedziens piesaistīja Kersdeila uzmanību. Viņš nevērīgi paskatījās uz mūsu pusi un saprata visu. Viņš bez skubas pienāca mums klāt.

—   Lūdzu, nekustieties, Dotij, — viņš mierīgi sacīja.

Viņš ne mirkli nešaubījās, bet arī nesteidzās un tāpēc

nekļūdījās.

—   Atļaujiet, — viņš teica.

Ar vienu roku viņš paņēma viņas šalli un cieši aptina to viņai ap pleciem, lai simtkājis neaizkristu aiz ņiebura. Otru — labo roku viņš ielaida viņai matos, satvēra atbaidošo dergli, cik tuvu pie skausta vien varēja, un, saspiedis to starp īkšķi un rādītājpirkstu, izvilka no matiem. Tas bija visbriesmīgākais un visvaronīgākais skats, kādu tikai var iedomāties. Man pa muguru sāka skraidīt skudriņas. Septiņas collas garais kukainis, kājas tirinādams, locījās, raustījās un sitās pret roku, vijās ap pirkstiem un, mēģinādams tikt vaļā, skrāpēja ar nagiem ādu. Tas divreiz iekoda viņam — es to redzēju —, lai gan viņš, nomezdams pretekli uz grantētā celiņa un nomīdāms, apgalvoja dāmām, ka tas neesot nodarījis viņam neko ļaunu. Bet pēc piecām minūtēm es sastapu viņu operāciju zālē, kur doktors Gudhjū ar griezieniem paplašināja viņam brūces un šļircinaja kālija permanganātu. Otrā rītā Kersdeila roka bija resna kā muca, un pampums turējās trīs nedēļas.

Tam visam nav nekāda sakara ar manu stāstu, bet es nevarēju neatgādināt notikumu ar simtkāji, lai pierādītu, ka Džeks Kersdeils nebija nekāds gļēvulis. Toreiz viņš parādīja tādu drosmi, kādu man vēl nekad nebija gadījies redzēt. Viņš ne aci nepamirkšķināja. No viņa lūpām nenozuda smaids. Un viņš ielaida īkšķi un rādītājpirkstu Dotijas Fērčaildas matos tik jautri, it kā tā būtu kaste ar sālītām mandelēm. Taču šo pašu cilvēku man bija lemts redzēt tūkstoškārt briesmīgāku baiļu varā, nekā pārdzīvoju es, redzēdams, kā preteklis lokās Dotijas Fērčaildas matos, šūpodamies virs viņas acīm un krūtīm.

_Es interesējos par spitālību, un šajā jautājumā, tāpat ka visos citos jautājumos, kas attiecās uz salu, Kersdei- lam bija enciklopēdiskas zināšanas. Taisnību sakot, spitālība bija viens no viņa jājamzirdziņiem. Viņš dedzīgi aizstāvēja Molokai koloniju, uz kurieni sūtīja spitālīgos no

visām salām. Demagogu uzkurināti, iedzimtie spriedelēja un uztraucās par cietsirdību Molokai salā, kur vīrieši un sievietes, atrauti no draugiem un ģimenes, bija spiesti dzīvot ieslodzījumā līdz savai nāves stundai. Te nebija iespējama nedz sprieduma atcelšana, nedz mīkstināšana. «Atmet cerību!» bija rakstīts uz Molokai vārtiem.

—   Ticiet man, viņi tur jūtas laimīgi, — palika pie sava Kersdeils. — Un viņiem ir daudz labāk nekā viņu draugiem un radiniekiem, kuri ir veseli un dzīvo ārpusē. Molokai šausmas ir blēņas. Es varu parādīt jums jebkuru slimnīcu vai jebkuru nabadzīgo kvartālu jebkurā no pasaules lielajām pilsētām, un jūs ieraudzīsiet kaut ko tūkstoškārt briesmīgāku. Dzīvie miroņi! Radījumi, kas kādreiz bijuši cilvēki! Pasaciņas! Jums vajadzētu redzēt, kā šie dzīvie miroņi piedalās zirgu skriešanās sacensībās ceturtajā jūlijā! Dažiem no viņiem ir laivas. Viens iegādājies motorlaivu. Viņiem nav ko darīt, un viņi jautri pavada laiku. Ēdiens, pajumte, apģērbs, ārstēšana — tas viss ir viņu rīcībā. Viņi ir šīs zemes aizbilstamie. Klimats tur ir daudz labāks nekā Ilonolulu, un ainava tur ir lieliska. Man pašam nebūtu nekādu iebildumu pavadīt tur atlikušās mūža dienas. Tā ir jauka vietiņa.

Tā Kersdeils sprieda par laimīgajiem spitālīgajiem. Viņš nebaidījās no lepras un piemetināja, ka viņam, tāpat kā jebkuram citam baltajam, tikpat kā neesot iespējams ap- lipt ar šo slimību, kaut gan vēlāk viņš atzinās, ka viens no viņa skolas biedriem, Alfrēds Stārters, inficējies, aizbraucis uz Molokai un tur nomiris.

—   Zināt, vecos laikos, — Kersdeils paskaidroja, — drošas spitālības pazīmes nebija zināmas. Pietika ar kaut ko neparastu vai nenormālu, lai nosūtītu cilvēku uz Molokai. Iznākums bija tāds, ka uz turieni nosūtīja desmitiem cilvēku, kas bija tikpat spitālīgi kā jūs vai es. Tagad tādas kļūdas neatkārtojas. Veselības departamenta pārbaudes ir nekļūdīgas. Interesanti, ka, līdzko ārsti bija iemācījušies noteikt šo slimību, viņi nekavējoties devās uz Molokai, izmeklēja slimniekus un atklāja, ka daudzi nemaz nav spitālīgi. Viņus tūlīt izsūtīja no Molokai. Vai viņi bija laimīgi, ka var braukt projām? Viņi vaimanāja skaļāk nekā tad, kad vajadzēja braukt no Honolulu uz Molokai. Daži atteicās braukt, un tos vajadzēja aizvest ar varu. Viens pat apprecējās ar spitālīgu sievieti, kam slimība bija pēdējā stadijā, un vēlāk rakstīja patētiskas vēstules Veselības departamentam, protestējot pret viņa izdzīšanu, jo, lūk, neviens nepratīšot kopt viņa nabaga veco sievu tā kā viņš.

—   Kāds tad ir šis nekļūdīgais slimības noteikšanas paņēmiens? — es apvaicājos.

—   Bakterioloģiskā izmeklēšana. No tās nekur nevar izsprukt. Ārsts Hervijs — viņš, jūs jau zināt, ir mūsu eksperts — pirmais lietoja šo metodi. Viņš ir burvis. Viņš zina par spitālību vairāk nekā jebkurš cits visā pasaulē, un, ja vispār kāds spitālības ārstēšanas līdzeklis tiks atklāts, tad atklājējs būs viņš. Pati izmeklēšana ir ļoti vienkārša. Izdevās izolēt un izpētīt bacillus leprae. Tagad to pazīst uzreiz. Viņi tikai paņem no aizdomās turētā gabaliņu ādas, lai to bakterioloģiski izmeklētu. Cilvēks bez redzamām spitālības pazīmēm var būt pilns ar spitālības baciļiem.

—   Tātad tiklab jūs kā es, paši nezinot, — es piezīmēju,

—   varam būt pilni ar tiem.

Kersdeils paraustīja plecus un iesmējās.

—   Kas to lai zina? Inkubācijas periods ilgst septiņus gadus. Ja jūs šaubāties, aizejiet pie ārsta Hervija. Viņš izkniebs jums gabaliņu ādas un vienā mirklī pateiks, vai esat slims vai neesat.

Vēlāk viņš iepazīstināja mani ar Herviju, kas sadeva man Veselības departamenta atskaites un brošūras par minēto slimību un aizveda mani uz Kalihi pieņemšanas punktu Honolulu, kur aizdomīgos pārbaudīja, bet patiešām slimos paturēja līdz nosūtīšanai uz Molokai. Tādas nosūtīšanas notika reizi mēnesī, kad spitālīgie, pateikuši pēdējās ardievas, sakāpa mazajā tvaikonītī «Noeau» un brauca uz koloniju.

Kādu pēcpusdienu klubā, kur es rakstīju vēstules, iegriezās Džeks Kersdeils.

—   Tieši jūs man esat vajadzīgs, — viņš mani uzrunāja.

—   Es parādīšu jums traģēdijas visbēdīgāko pusi — spitālīgo vaimanas pirms izbraukšanas uz Molokai. «Noeau» viņus uzņems pēc dažām minūtēm. Bet es jūs brīdinu, neļaujiet vaļu jūtām. Lai cik neviltotas ir šīs bēdas, pēc gada viņi vaimanātu vēl briesmīgāk, ja Veselības departaments mēģinātu aizvest viņus prom no Molokai. Mēs vēl pagūsim iedzert viskiju ar sodu. Mani gaida pajūgs. Nepaies ne piecas minūtes, kad mēs jau būsim piestātnē.

Un mēs braucām uz piestātni. Ap četrdesmit nelaimīgo, nošķirti no pārējiem, tupēja starp savām mašām, segām un dažādām mantām. «Noeau» bija tikko piestājis pie lihtera, kas to šķīra no piestātnes. Misters Makvejs, kolonijas priekšnieks, uzraudzīja iekāpšanu. Mani iepazīstināja ar viņu, kā arī ar doktoru Džordžu — vienu no Veselības departamenta ārstiem, ar kuru es jau biju ticies Kalihi. Spitālīgie bija pagalam nobēdājušies. Lielākajai tiesai sejas bija atbaidošas — pārāk briesmīgas, lai es tās aprakstītu. Taču šur tur manīja diezgan pievilcīgus cilvēkus bez redzamām spitālības pazīmēm. Es ievēroju kādu balto meitenīti, kurai nebija vairāk par divpadsmit gadiem, ar zilām acīm un zeltainiem matiem. Vienu vaigu tomēr bija skārusi spitālība. Atbildot uz manu piezīmi, cik vientuļa viņa jutīsies starp melnādainajiem slimniekiem, Džordžs sacīja:

—   Diezin vai. Šī ir laimīga diena viņas mūžā. Viņa ir no Kauai. Viņas tēvs ir lops. Tagad, dabūjusi šo kaiti, viņa brauc pie mātes uz koloniju. Māti aizsūtīja uz turieni pirms trim gadiem — ļoti smags gadījums.

—   Ne vienmēr var spriest pēc ārienes, — paskaidroja misters Makvejs. — Vai redzat to dūšīgo, zaļoksno puisi? Izskatās kā pati veselība, bet es nejauši uzzināju, ka viņam čūla izēdusies cauri pēdai un otra tāda pati ir uz pleca. Ir arī vēl citi. Vai redzat meiteni, kas smēķē papirosu? Paskatieties uz viņas roku! Pirksti viņai ir savilkti. Tie kļuvuši nedzīvi. Slimība skar nervus. Jūs varat nogriezt meitenei pirkstus ar trulu nazi vai saberzt ar muskatriekstu rīvi, un viņa itin neko nejutīs.

—   Nu, bet tai skaistajai sievietei, — es nerimos, — gan nevar būt šī kaite. Viņa ir tik jauka un apburoša.

—   Bēdīgs gadījums, — pār plecu izmeta misters Makvejs, jau griezdamies, lai ietu ar Kersdeilu pastaigāties pa piestātni.

Tā bija skaista sieviete — tīrasiņu polinēziete. Kaut gan manas zināšanas par šo rasi un tās tipiem bija niecīgas, es nevarēju nesecināt, ka viņa cēlusies no senas virsaišu cilts. Viņai nebija vairāk par divdesmit trijiem vai divdesmit četriem gadiem. Viņas auguma līnijas un samēri bija nevainojami, un viņā tikai mazliet bija iezīmējies šīs rases sievietēm raksturīgais apaļīgums.

—   Tas bija trieciens mums visiem, — doktors Džordžs pats ierunājās. — Viņa labprātīgi paziņoja par savu sli-

mlbu. Nevienam tas nebija ne prātā nācis. Taču viņa kaut kā bija saķērusi šo kaiti. Mēs visi bijām satriekti, ticiet man. Panācām to, ka avīzēs šī ziņa neparādījās. Neviens, izņemot mūs un viņas ģimeni, nezina, kas ar viņu noticis. Lai kam jūs Honolulu pajautāsiet, katrs jums pateiks, ka viņa laikam aizbraukusi uz Eiropu. Paklausot viņas lūgumam, mēs vairījāmies to izpaust. Nabaga meitene, cik viņa ir lepnai

—   Bet kas viņa ir? — es jautāju. — Spriežot pēc tā, ko jūs par viņu stāstāt, viņai ir jābūt kaut kam.

—   Vai esat dzirdējis par Lusiju Mokunui? — viņš atjautāja.

—   Lusiju Mokunui? — es atkārtoju, cenzdamies atcerēties, tad papurināju galvu. — Tā kā būtu dzirdējis šo vārdu, bet nevaru atcerēties.

—   Neesat dzirdējis par Lusiju Mokunui? Par Havaju lakstīgalu? Piedodiet, jūs taču esat malahini\ kā lai jūs to zinātu! Redzat, Lusija Mokunui bija Honolulu, nē, visu Havaju salu mīlule.

—   Jūs sakāt «bija»? — es pārtraucu.

—   Tieši tā. Tagad ar viņu ir cauri. — Viņš līdzjūtīgi paraustīja plecus. — Divpadsmit haoles, piedodiet, baltie bija iemīlējušies viņā. Sīkos pielūdzējus es neskaitu klāt. Minētie divpadsmit bija haoles ar stāvokli un teikšanu. Ja vien gribējusi, viņa būtu apprecējusies ar augstākā tiesneša dēlu. Jūs sakāt, ka viņa ir skaista? Bet jums vajadzētu dzirdēt, kā viņa dzied! Labākā iezemiešu dziedātāja Havaju salās. Rīkle viņai ir no tīra sudraba un saules stariem. Mēs viņu dievinājām. Vispirms viņa apbraukāja Ameriku ar havajiešu karalisko orķestri. Pēc tam divas, reizes brauca viena pati — koncertēja.

—  A! — es iesaucos. — Tagad atceros. Pirms diviem gadiem dzirdēju viņu Bostonā. Tad tā ir viņa! Tagad es viņu pazīstu.

Mani nomāca skumju smagums. Dzīve labākajā gadī- umā bija bezjēdzīga. Pagājuši tikai divi gadi, un šī lie- iskā būtne, kas stāvējusi panākumu virsotnē, tagad atrodas spitālīgo barā un gaida, kad viņu sūtīs uz Molokai. Man ienāca prātā Henlija rindas:

Vecs klaidonis ļauj skatīt savas čūlas;

Man dzīve liekas misēklis un kauns.

1 Iebraucējs.

Es nodrebēju, iedomājoties pats savu nākotni. Ja tik briesmīgs liktenis piemeklējis Lusiju Mokunui, kālab tas nevar piemeklēt mani vai kādu citu? Es labi zināju, ka dzīvē mums ik uz soja uzglūn nāve, bet… dzīvot starp dzīviem miroņiem, mirt un nebūt mirušam, būt vienam no tiem nožēlojamajiem radījumiem, kas kādreiz bijuši vīrieši un sievietes, kuras reiz bijušas līdzīgas Lusijai Mokunui, visu Polinēzijas burvību iemiesojumam, māksliniecei un vīriešu valdzinātājai… Es laikam nespēju noslēpt satraukumu, tāpēc Džordžs steidza mani pārliecināt, ka spitālīgie kolonijā jūtoties ļoti laimīgi.

Tas viss bija neiedomājami briesmīgi. Es nespēju skatīties uz viņu. Netālu no mums aiz novilktas virves, ko apsargāja policists, stāvēja spitālīgo radi un draugi. Viņiem neļāva nākt tuvāk. Nebija nedz pēdējo apkampienu, nedz atvadu skūpstu. Viņi sasaucās, izkliegdami pēdējos uzdevumus, pēdējos mīlas vārdus, pēdējos atkārtotos rīkojumus. Aiz virves stāvošie šausmīgā sasprindzinājumā skatījās. Pēdējo reizi viņi lūkojās savu mīļoto sejās, tāpēc ka tie bija dzīvi miroņi, kurus ar bēru kuģi veda uz Molokai kapsētu.

Džordžs deva rīkojumu, nelaimīgie radījumi ar mokām pietrausās kājās un, savu nastu smaguma liekti, sāka streipuļot pāri lihterim uz tvaikoni. Tas bija bēru gājiens. Aiz virves palikušie sāka vaimanāt. Asinis stinga dzīslās, sirds plīsa pušu. Es vēl nekad nebiju dzirdējis tādas vaimanas un, cerams, nekad arī nedzirdēšu. Kersdeils un Makvejs joprojām stāvēja piestātnes otrā galā, nopietni sarunādamies — par politiku, protams, tāpēc ka abi bija pagalam aizrāvušies ar šo spēli. Kad Lusija Mokunui gāja man garām, es zagšus paskatījos uz viņu. Lusija bija skaista. Viņa bija skaista pat mūsu izpratnē — viens no retajiem ziediem, kas izplaukst reizi simts gados. Un tieši viņai bija lemta Molokai. Viņa kā karaliene aizgāja pa lihteri taisni uz kuģa pakaļgalu un nokāpa uz atklātā klāja, kur pie reliņa saspiedušies spitālīgie, asaras liedami, raudzījās uz krastā palikušajiem tuviniekiem.

Atdeva galus, un «Noeau» sāka attālināties no piestātnes. Vaimanas kļuva skaļākas. Cik daudz bēdu un izmisuma! Es vēl nebiju paguvis sev nosolīties, ka savu mūžu vairs nebūšu liecinieks «Noeau» atiešanai, kad atgriezās Makvejs un Kersdeils. Kersdeilam mirdzēja acis, bet viņa lūpas nespēja valdīt jautru smaidu. Acīmredzot saruna par politiku bija sagādājusi viņam prieku. Virve tika atāķēta nost, un raudošie radinieki drūzmējās piestātnē, kur stāvējām mēs.

—   Tā ir viņas māte, — čukstēja ārsts Džordžs, rādīdams uz sirmgalvi, kas stāvēja man blakus un, šurpu turpu līgodamās, asaru aptumšotām acīm skatījās uz tvaikoni. Es pamanīju, ka Lusija Mokunui arī raud. Pēkšņi viņa mitējās raudāt un palūkojās uz Kersdeilu. Tad viņa izstiepa rokas, kā to tik apburoši bija darījusi Olga Ne- zersola, apskaudama publiku, un uzsauca:

—   Ardievu, Džek! Ardievu!

Viņš izdzirdēja kliedzienu un atskatījās. Es nekad nebiju redzējis tādu baiļu pārņemtu cilvēku. Viņš sagrīļojās, nobālēja līdz matu saknēm, it kā iekšēji sašļuka un saguma. Viņš strauji pacēla rokas un izdvesa: «Mans dievs, mans dievs!» — tad ar milzīgu piepūli savaldījās un uzsauca:

—   Ardievu, Lusija! Ardievu!

Kersdeils stāvēja piestātnē un māja viņai ar rokām, līdz beidzot «Noeau» bija krietni tālu no krasta un atsevišķas pie reliņa sadrūzmējušos aizbraucēju sejas vairs nevarēja saskatīt.

—   Es domāju, ka jūs zināt, — teica Makvejs, kas ziņkāri bija vērojis viņu. — Lai nu kam, bet jums vajadzēja zināt. Es domāju, ka tieši tāpēc jūs esat atnācis uz šejieni.

—   Tagad zinu, — ļoti nopietni atbildēja Kersdeils.

—   Kur ir pajūgs?

Viņš ātri, gandrīz skriešus devās pie pajūga. Man arī vajadzēja gandrīz vai skriet, lai tiktu viņam līdzi.

—   Brauciet pie ārsta Hervija, — viņš sacīja kučierim.

—  Un cik ātri vien varat.

Elsdams un pūzdams viņš atlaidās sēdeklī. Viņš kļuva arvien bālāks. Lūpas viņam bija cieši sakniebtas, uz pieres un augšlūpas parādījās sviedru lāses. Likās, ka viņš cieš briesmīgas mokas.

—   Dieva dēj, Mārtiņ, paskubini zirgus! — Kersdeils piepeši uzsauca. — Uzdod viņiem ar pātagu! Vai dzirdi? Uzdod zirgiem ar pātagu!

—   Viņi sāks auļot, ser, — kučieris iebilda.

—        Lai auļo, — atbildēja Kersdeils, — Es jums labi samaksāšu un nokārtošu visu ar policiju. Uzdod viņiem! Nu, tā, tā! Ātrāk, ātrāk!

—       Man taču nenāca ne prātā… — Kersdeils murmināja, atkal atslīgdams sēdeklī un drebošām rokām no- rausdams sviedrus.

Pagriezienos pajūgs tā lēkāja, svaidījās un gāzelējās, ka sarunāties nebija iespējams. Un nebija jau arī par ko runāt. Bet es dzirdēju viņu nepārtraukti čukstam:

—   Man taču nenāca ne prātā, man nenāca prātā…

«ALOHA OE»

Nekur tā nepavada kuģus kā Honolulu ostā. Lielais prečinieks, uzdzinis tvaiku, jau bija gatavs atiet. Uz tā bija ap tūkstoš cilvēku, bet piestātnē stāvēja pieci tūkstoši. Šurpu turpu pa garo midčipu[2] pastaigājās iezemiešu prinči un princeses, cukura karaļi un šīs zemes augstas amatpersonas. Aizmugurē garās rindās pēc iezemiešu policijas pavēles bija sastājušies Honolulu aristokrātijas pajūgi un automobiļi. Piestātnē karaliskais havajiešu orķestris spēlēja «Aloha oe», bet, kad tas apklusa, iezemiešu mūziķu stīgu orķestris uz prečinieka klāja pārtvēra tās pašas skaņas — un iezemiešu dziedātājas balss kā putns pacēlās pāri instrumentu elsām un šķiršanās kņadai. Ta bija sidraba mēle, kuras tīrā, dzidrā nots bija saklausāma cauri daudzajiem atvadu trokšņiem.

Priekšgalā uz apakšējā klāja pie reliņa sešās rindās stāvēja haki krāsas tērpos ģērbušies jaunieši, kuru bron- zainās sejas liecinaja par trīs gadus ilgu uzturēšanos tropu saulē. Taču atvadīšanās nebija sarīkota nedz par godu viņiem, nedz uz augstā tiltiņa stāvošajam balti ģērbtajam kapteinim, kas bija tāls kā zvaigznes un noraudzījās lejup uz kņadoņu zem sevis. Atvadīšanās nebija domāta arī jaunajiem virsniekiem, kas atgriezās no Filipīnām, un viņu klimata izmocītajām, bālajām sievām, kuras stāvēja viņiem blakus. Uz pastaigas klāja aiz paša midčipa stāvēja pārdesmit Savienoto Valstu senatoru ar savām sievām un meitām: tā bija izklaidēties atbraukusi senatoru kompānija, kura kādu mēnesi bija cienāta ar ēdamo un dzeramo, nesātīgi barota ar statistiku, vilkta augšā vulkāniskā kalnā un lejā lavas piepildītā ielejā, lai parādītu visus Havaju salu jaukumus un bagātības. Tikai šīs jautrās kompānijas dēļ uz Honolulu bija atsaukts prečinieks, un tikai no šīs kompānijas atvadījās Honolulu.

Senatori bija appušķoti ar vītnēm un puķēm. Senatora Džeremija Sembrūka resnais kakls un varenās krūtis bija izrotātas ar veselu duci vainagu. No šā ziedu blāķa bija izbāzta viņa galva un nesen iedegusi, nosvīdusi seja. Par puķēm viņš domāja ar riebumu, bet pūli piestātnē uzlūkoja kā statistiķis, kas neuztver skaistumu, bet redz darbaspēku, fabrikas, dzelzceļus un plantācijasL kuras atrodas aiz pūļa un iemieso šis pūlis. Viņš redzēja bagātības, domāja par attīstības iespējām un bija pārāk aizņemts ar sapņiem par materiāliem sasniegumiem un varu, lai ievērotu meitu, kas stāvēja turpat blakus, sarunādamās ar jaunekli glītā vasaras uzvalkā un salmenē. Jaunais cilvēks, likās, redzēja tikai meiteni un nenolaida kveldo- šās acis no viņas sejas. Ja senators būtu paskatījies uz meitu, viņš saprastu, ka tagad kopā ar viņu aizbrauc sieviete, nevis piecpadsmit gadu veca meitene, kuru viņš bija atvedis uz Havaju salām pirms mēneša.

Havaju klimats veicina nobriešanu, bet uz Dorotiju Sembrūku tas bija iedarbojies sevišķi labvēlīgos apstākļos. Slaida, bāla, ar zilām acīm, kuras bija mazliet nogurušas, ilgi sēžot pie grāmatām un mēģinot izprast dzīvi,— tāda viņa bija pirms mēneša. Tagad acis raudzījās moži, nevis gurdi, vaigus bija skārusi saule, bet augums ļāva apjaust pirmās noapaļotās līnijas. Šajā mēnesī viņa nebija pieskārusies grāmatām, tāpēc ka lielāku prieku bija iepazinusi, lasot dzīves grāmatu. Viņa bija jājusi, kāpusi vulkānos un mācījusies vizināties bangās. Tropi bija iekvēlinājuši meitenes asinis, un viņa bija iemīlējusi siltumu, krāsas un saules gaismu. Un šo mēnesi viņa bija pavadījusi kopā ar Stīvenu Naitu — atlētu, bangu jātnieku, bronzaino jūras dievu, kas savaldīja rēcošos viļņus, lēca tiem mugurā un dzina tos uz krastu.

Dorotijai Sembrūkai nebija ne nojausmas par šīm pārmaiņām. Viņas apziņa vēl bija jaunas meitenes apziņa, un viņai sagādāja pārsteigumu un bažas Stīva izturēšanās šajā atvadu brīdī. Meitene bija skatījusies uz viņu kā uz rotaļu biedru, un visu šo mēnesi viņš arī bija bijis viņas biedrs, taču tagad vairs neatvadījās no viņas kā biedrs. Viņš vai nu satraukti un nesakarīgi runāja, vai arī klusēja, klusēja, kamēr izmeta kādu vārdu. Reizēm viņš nedzirdēja, ko meitene saka, bet, kad dzirdēja, neatbildēja tā, kā parasti mēdza atbildēt. Dorotiju mulsināja Stīvena skatiens. Līdz šim viņa nebija ievērojusi, ka jauneklim ir tādas liesmojošas acis. Tajās slēpās kaut kas tāds, kas viņu biedēja. Viņa nespēja izturēt šo skatienu un, pavērusies viņā, tūlīt nolaida acis. Un tomēr šajā skatienā bija kaut kas vilinošs, un meitene atkal un atkal pacēla acis, lai notvertu šo ugunīgo, valdonīgo, ilgu pilno blāzmojumu, ko viņa līdz šim nebija redzējusi cilvēku acīs. Viņu pārņēma dīvaina neizpratne un satraukums.

Kuģis apdullinoši nosvilpās, un puķēm rotātais pūlis piespiedās tuvāk pie borta. Dorotija Sembrūka iebāza pirkstus ausīs, savieba seju, neapmierināta ar plosošo skaņu, un atkal pamanīja Stīva acīs valdonīgo, ilgu pilno spožumu. Viņš lūkojās nevis uz meiteni, bet uz viņas ausīm, kas bija maigi rožainas un caurspīdīgas rietošās saules slīpajos staros. Pārsteigtā un apburta viņa skatījās Stīva acīs, līdz viņš apģida, ka ir pieķerts. Viņa pamanīja, ka jauneklis pietvīkst kā biete un nomurmina kaut ko nesaprotamu. Viņš bija apmulsis tāpat kā meitene. Stjuarti nervozi staigāja apkārt, lūgdami pavadītājus atstāt kuģi. Juzdama, ka Stīva pirksti spiež viņas pirkstus, kā tūkstošiem reižu bija spieduši, vizinoties ar dēļiem pa bangām vai kāpelējot pa lavas klātajām nogāzēm, viņa citādi saprata elsojošo dziesmu, ko sudrabainā balsī bija dziedājusi havajiete:

Kahalia ko aloha kai hiki mai, Ke hone ae nei i ku' u manava, O oe no ka'u aloha A loko e hana nei.

Stīvs bija iemācījis viņai melodiju un vārdus un izskaidrojis dziesmas jēgu — tā viņai vismaz bija licies, bet tagad, pēdējā rokas spiediena un silto delnu saskaršanās brīdī, viņa pirmo reizi saprata dziesmas īsto jēgu. Meitene lāgā nemanīja viņu aizejam un nevarēja arī atrast uz pārpildītajām kāpnēm, tāpēc ka bija iemaldīju- sies dziļi atmiņu labirintā, pārdzīvojot nule aizvadītās četras nedēļas un pārlūkojot notikumus jaunatklājuma gaismā.

Kad senatora kompānija bija izkāpusi krastā, tika noorganizēta izklaidēšanas komiteja, kurā darbojās arī Stīvs. Viņš pirmais Vaikiki piekrastē demonstrēja atbraucējiem, kā vizinās bangās: sēdēdams uz šaura dēļa, viņš īrās pretī viļņiem, līdz pārvērtās par sīku punktiņu, tad, kā jūras dievs izsliedamies no baltajiem putu mutuļiem, pēkšņi parādījās no jauna un strauji cēlās aizvien augstāk: vispirms kļuva redzami pleci, tad krūtis, gurni un kājas, līdz viņš ar putu šļakatām apvītām pēdām parādījās visā augumā uz milzīga, jūdzi gara viļņa, kā ātrvilciens drāzās uz krastu un pārsteigto skatītāju priekšā mierīgi iznāca malā. Tā viņa pirmo reizi ieraudzīja Stīvu. Komitejā viņš bija visjaunākais — gadus divdesmit vecs jauneklis. Viņš neizklaidēja viesus ar runām un neizcēlās pieņemšanās. Savu daļu izklaidēšanas programmā viņš ieguldīja, slīdēdams pa bangām Vaikiki, dzīdamies pakaļ savvaļas lopiem Mauna Kea un iejādams zirgus Halea- kalas rančo.

Meiteni neinteresēja nebeidzamā statistika un pārējo komitejas locekļu mūžīgās runas. Tās neinteresēja arī Stīvu. Un viņa kopā ar Stīvu aizlavījās no piknika Ha- makuā un no kafijas plantatora Eba Luisona, kas divas apnicīgi garas stundas nebija runājis ne par ko citu kā tikai par kafiju. Toreiz viņi jāja starp kokveida papardēm un Stīvs mācīja viņai «Aloha oe», dziesmu, ko dziedāja ievērojamiem viesiem katrā ciemā, rančo un plantācijā.

No pašas pirmās dienas Stīvs un viņa daudz laika pavadīja kopa. Viņš bija meitenes rotaļu biedrs. Dorotija bija pārņēmusi jaunekli savā ziņā tajā laikā, kad viņas tēvs nodarbojās ar salas statistiku. Viņa bija pārāk lēnīgas dabas, lai tiranizētu savu rotaļu biedru, un tomēr viņa jaunekli pilnīgi pakļāva sev, un, tikai braukājot ar laivu, jājot vai vizinoties bangās, pavēlētājs bija Stīvs, bet viņa paklausīja. Un tagad, kad bija atdoti gali un lielais preču tvaikonis sāka lēnām attālināties no piestātnes, Dorotija, pēdējo reizi klausoties šo dziesmu, saprata, ka Stīvs viņai ir kaut kas vairāk nekā tikai rotaļu biedrs.

Pieci tūkstoši balsu dziedāja «Aloha oe» — «Pie tevis mana mīla būs, līdz atkal tiksimies» —, un šajā pirmajā apzinātas mīlas mirklī Dorotija saprata, ka viņu šķir no Stīva. Vai viņi kādreiz vēl satiksies? Viņš pats bija iemācījis meitenei šos vārdus. Viņa atcerējās, kā Stīvs dziedāja to atkal un ajkal zem hau koka Vaikiki salā. Vai tas bija pareģojums? Viņa jūsmoja par jaunekļa dziedāšanu, teica, ka viņš dzied ļoti izteiksmīgi. To atminoties, viņa skaļi, histēriski iesmējās. Ļoti izteiksmīgi! Ar viņa balsi taču lauzās ārā tas, kas bija viņa sirdī! Tagad viņa to zināja, taču bija par vēlu. Kāpēc viņš nebija ne vārda bildis? Tad viņa atcerējās, ka meitenes viņas gados neprecas, bet pēkšņi nodomāja: nē, Havaju salās precas gan. Havaju salās viņa bija nobriedusi, salās, kur miesa ir zeltaina un kur visas sievietes nobriest, saules skūpstītas.

Velti Dorotija lūkojās piestātnē palikušajā pūlī. Kas ar Stīvu bija noticis? Viņa bija gatava atdot visu, lai vēl kaut reizi uzmestu viņam skatienu, un gandrīz vai cerēja, ka kāda briesmīga slimība piemeklēs kapteini, kas vientuļš stāvēja uz tiltiņa, un aizbraukšana tiks atlikta. Pirmo reizi mūžā Dorotija paraudzījās uz tēvu vērtējoši un atklāja viņā agrāk nepazītas gribasspēka un apņēmības iezīmes. Būtu briesmīgi runāt viņam pretī. Un kādas viņai būtu izredzes uzvarēt šajā cīņā? Bet kāpēc Stīvs neko neteica? Tagad bija par vēlu. Kāpēc viņš nerunāja zem hciu koka Vaikiki?

Un tad, sirdij pamirstot, meitene atskārta, kāpēc viņš klusējis. Ko viņa viendien bija dzirdējusi? Ak jā, tas notika, dzerot tēju pie misis Stentonas, kad misionāru biedrības dāmas bija sarīkojušas pieņemšanu senatoru kundzēm un meitām. Jautātāja bija misis Hodžkinsa, gara blondīne. Dorotija skaidri atcerējās visu — plato terasi, siltzemju puķes, nedzirdamos kalpotājus aziātus, daudzo sieviešu balsu murdoņu un netālu no viņas stāvošās misis Hodžkinsas jautājumu. Misis Hodžkinsa vairākus gadus bija nodzīvojusi kontinentā un acīmredzot apprašņājās par saviem jaunības dienu draugiem.

—   Kā iet Sūzijai Meidvelai? — viņa vaicāja.

—   O, mēs ar viņu vairs netiekamies! Viņa apprecējās ar Villiju Kupelu, — atbildēja kāda cita saliniece.

Senatora Bērenda sieva iesmējās un jautāja, kāpēc Sū- zijas Meidvelas laulība atstūmusi viņas draugus.

—   Viņš bija hapa-haole, — skanēja atbilde, — jauktenis, un mums, saliniekiem, jādomā par saviem bērniem.

Dorotija pagriezās pret tēvu, nolēmusi pārbaudīt viņu.

—   Tēt, ja Stīvs atbrauks uz Savienotajām Valstīm, varbūt viņš kādreiz mūs apciemos?

—   Kas? Stīvs?

—   Jā, Stīvens Naits, tu taču viņu pazīsti. Vēl nav pagājušas ne piecas minūtes, kopš tu no viņa atvadījies. Vai viņš drīkstēs apciemot mūs, ja kādreiz atbrauks uz Savienotajām Valstīm?

—   Protams, nedrīkstēs, — strupi atteica Džeremijs Sem- brūks. — Stīvens Naits ir hapa-haole, un tu jau zini, ko tas nozīmē.

—   O! — Dorotija vārgi izdvesa, un viņas sirdī iezagās mēms izmisums.

Viņa zināja, ka Stīvs nav hapa-haole, bet zināja arī to, ka viņa dzīslās rit piliens tropu saules siltuma un ka ar to pietiek, lai jautajums par laulībām būtu izšķirts. Tā gan bija dīvaina pasaule! Godājamais A. S. Kleghorns, piemēram, bija apprecējis melnādainu princesi no Kame- hamehas dzimtas, un tomēr cilvēki uzskatīja par godu būt pazīstamiem ar viņu — un vissmalkākās dāmas no ultrasmalkās misionāru biedrības bija redzētas dzeram tēju pie viņa. Bet Stīvs … Neviens nebija iebildis pret to, ka viņš māca meiteni vizināties bangās ar dēli, ka, turēdams pie rokas, vada viņu pa bīstamām takām uz Kilauea krāteri. Stīvs drīkstēja pusdienot kopā ar Dorotiju un viņas tēvu, drīkstēja dejot ar viņu un piedalīties izklaidēšanas komitejas darbā, bet nedrīkstēja precēties ar Dorotiju tāpēc, ka viņa dzīslās rit piliens tropu saules siltuma.

Taču tas nedūrās acīs. Nezinātājam tas nenāktu ne prātā. Un viņš izskatījās tik skaists! Viņa tēls bija iespiedies Dorotijai atmiņā, un meitene, pati to neapzinādamās, ar prieku atcerējās viņa lielisko augumu, platos plecus, spēku, ar kādu Stīvs viegli iecēla viņu seglos, nesa cauri rēcošajām bangām vai aiz alpīnista spieķa vilka augšā pa sastingušās lavas nogāzi Saules Mājokli. Atmiņā nāca vēl kaut kas netveramāks un noslēpumaināks, ko viņa tikai tagad sāka apzināties, —• vīrieša, īsta vīrieša, vīrišķīga vīrieša tuvuma izjūta. Samulsusi viņa atguvās no savām domām. Karstas asinis nosārtoja meitenes vaigus, tad viņa spēji nobālēja, iedomājoties, ka nekad vairs neredzēs Stīvu. Kuģis jau bija pagriezies ar priekšgalu pret jūru, un pastaigas klājs atradās līdzās piestātnes galam.

—   Skat, kur Stīvs, — teica tēvs. — Pamāj viņam ar roku, Dorotija!

Stīvs lūkojās uz viņu kvēlām acīm un ieraudzīja meitenes sejā kaut ko līdz šim neredzētu. Pēc prieka uzplūda viņa sejā meitene apjauta, ka viņš saprot. Gaisā trīsēja dziesma:

Es tevi mīlu.

Pie tevis mana mīla būs, līdz atkal tiksimies.

Vārdi nebija vajadzīgi, lai viņi saprastos. Viņai apkārt stāvošie pasažieri meta savas ziedu vijas krastā palikušajiem. Stīvs pacēla rokas, un viņa acis lūdza. Dorotija gribēja noņemt pār galvu savu puķu vītni, bet tā bija sapinusies ar austrumu pērļu virkni, ko Mervins, vecais cukura karalis, bija aplicis meitenei ap kaklu, vedot viņu ar tēvu uz tvaikoni.

Viņa raustīja pērles, kas bija sapinušās ar puķēm. Kuģis slīdēja uz priekšu. Stīvs jau atradās iepretī viņai. Tagad bija īstā reize. Vēl mirklis, un viņš būs garām. Dorotija iešņukstējās, un Džeremijs Sembrūks jautājoši palūkojās uz meitu.

— Dorotija! — viņš skarbi uzkliedza.

Viņa spēji rāva pavedienu, un pār viņas mīļoto nolija puķu un pērļu lietus. Viņa skatījās uz Stīvu tik ilgi, kamēr asaras aizmigloja skatienu, tad ar seju piekļāvās pie pleca Džeremijam Sembrūkam, kurš piemirsa savu iemīļoto statistiku, brīnīdamies, ka mazas meitenītes grib par katru cenu būt lielas. Pūlis dziedāja, kā dziedājis, dziesma, izgaisdama tālumā, izskanēja aizvien klusāk, taču tajā joprojām trīsēja jutekliskais Havaju salu mīlas maigums, bet tās vārdi dzeldēja meitenes sirdi kā skābe, tāpēc ka šie vārdi bija nepatiesi.

Aloha oe, aloha oe, e ke onaona no ho ika lipo.,.

Es tevi apskaušu, ahoi ae au, kad atkal tiksimies…

ČUN A ČUNS

Čun A Čuna ārienē nebija nekā uzkrītoša. Kā lielākā tiesa ķīniešu, viņš bija pamaza auguma, šauriem pleciem un kalsns. Jebkurš tūrists, nejauši uzmetis viņam skatienu Honolulu ielās, nospriestu, ka tas ir labsirdīgs mazs ķīnietis, plaukstošas veļas mazgātavas vai drēbnieka darbnīcas īpašnieks. Kas attiecas uz labsirdību un plaukšanu, tad vērtējums būtu pareizs, kaut gan pārāk zems, tāpēc ka A Cuna labsirdība līdzinājās viņa bagātībai, bet neviens nezināja ne desmito daļu viņa bagātības. Visi zināja, ka viņš ir traki bagats, bet šajā gadījumā «traki» bija tikai nezināmā simbols.

A Cunam bija skadras, melnas, spožas ačeles, tik mazas, ka izskatījās pēc izurbtiem caurumiņiem. Bet tās stāvēja tālu viena no otras un slēpās zem pieres, kas nepārprotami bija domātāja piere. A Cunam bija risināmas savas problēmas, un ar tām viņš bija nodarbojies visu mūžu. Nevar teikt, ka problēmas sagādātu viņam raizes, īstenībā viņš bija filozofs, un, būdams tiklab kūlijs, kā multimiljonārs un daudzu cilvēku likteņa lēmējs, viņš tomēr saglabāja dvēseles līdzsvaru. Viņš vienmēr bija garīgi ļoti nosvērts, un šo nosvērtību netraucēja nedz veiksmes, nedz neveiksmes. Viņš pieņēma visu — ir uzrauga sitienus cukurniedru plantācijā, ir cukura cenu krišanos, kad šīs plantācijas piederēja viņam pašam. Tā, stāvēdams uz savas apmierinātības nesatricināmās klints, viņš risināja problēmas, ar kurām reti kāds saduras, vismazāk jau nu gan ķīniešu zemnieks.

A Cuns tieši bija ķīniešu zemnieks, kas dzimis, lai dienu no dienas strādātu laukos kā dzīvnieks, bet ar likteņa gādību aizbēgtu no šiem laukiem kā pasaku princis. A Cuns neatcerējās savu tēvu, mazu fermeri, kas dzīvoja netālu no Kantonas, neatcerējās arī māti, kas nomira, kad viņam bija seši gadi. Toties viņš atcerējās savu cienījamo tēvoci A Kou, kam bija vergojis no sešu gadu vecuma līdz divdesmit četru gadu vecumam. Tad viņš arī aizbēga, noslēdzis līgumu, lai trīs gadus strādātu par kūliju Havaju salu cukurniedru plantācijās par piecdesmit centiem dienā.

A Cuns bija vērīgs. Viņš pamanīja tādus sīkumus, kādus nesaskatīja neviens no tūkstoš cilvēkiem. Trīs gadus viņš strādāja laukos un, kad termiņš gāja uz beigām, zināja par cukurniedru audzēšanu vairāk nekā uzraugi un pat virsuzraugs, kas būtu pārsteigts, cik daudz mazais, izmērējušais kūlijs zina par cukura pārstrādi fabrikā. A Cuns iepazinās ne tikai ar cukura apstrādi. Viņš centās arī izdibināt, kā cilvēki kļūst par cukura fabriku un plantāciju īpašniekiem. Pie viena secinājuma viņš nonāca agri, proti, cilvēki nekļūst bagāti, strādājot paši savām rokām. To viņš zināja, jo pats bija nostrādājis kādus divdesmit gadus. Cilvēki, kas iedzīvojās bagātībā, rauša šo bagātību ar citu rokām. Bagātākais bija tas, kura labā sviedrus lēja visvairāk viņa tautasbrāļu.

Lūk, tāpēc, kad līguma termiņš bija beidzies, A Cuns ieguldīja savus ietaupījumus nelielā importa firmā kopā ar otru ķīnieti A Jungu. Vēlāk firma pārvērtās par prāvu uzņēmumu «A Cuns un A Jungs», kas tirgojās ar visu, sākot ar Indijas zīdu un žeņšeņu un beidzot ar gvano salam un darbaspēka vervētāju kuģiem. Tai pašā laikā A Cuns salīga darbā par pavāru. Viņš bija labs pavārs un pēc trim gadiem saņēma vairāk nekā citi Honolulu pavāri. Viņa karjera bija nodrošināta, un Dentins, viņa saimnieks, pateica, ka A Cuns ir muļķis, atmezdams ar roku šim amatam. Bet A Cuns labāk zināja, kas viņam izdevīgi, tāpēc saimnieks nosauca viņu par galīgu ģeķi un piemeta viņam pa virsu algai piecdesmit dolārus.

Firma- «A Cuns un A Jungs» plauka. A Cunam vairs nevajadzēja strādāt par pavāru. Tas Havaju salām bija uzplaukuma laiks. Vērsās plašumā cukurniedru stādīšana, un trūka darbaspēka. A Cuns paģida iespēju tikt uz zaļa zara un sāka nodarboties ar strādnieku importu. Viņš atveda uz Havaju salām tūkstošiem Kantonas kūliju un pamazām kļuva aizvien bagātāks. Viņš sāka ieguldīt naudu dažādos pasākumos. A Cuna melnās, spožās ačeles saskatīja izdevību tur, kur citiem jau rādījās bankrots. Viņš par smiekla naudu nopirka zivju dīķi, kas vēlāk deva viņam piecsimt procentus peļņas un tādējādi pavēra ceļu Honolulu zivju tirgus monopolizācijai. Viņš neteica publicēšanai domātas runas, viņš nenodarbojas ar politiku un nepiedalījās revolūcijās, bet notikumu pravietošanā bija tālredzīgāks par ļaudīm, kas šos notikumus gatavoja. Gara acīm viņš skatīja Honolulu kā modernu, ar elektrību apgaismotu pilsētu, lai gan tolaik tā bija izsvaidīta, nekārtīga un smiltīm pienesta apdzīvota vieta uz neauglīga augstas koraļļu klints rifa. A Cuns sāka iepirkt zemi. Viņš pirka to no tirgotājiem, kam bija vajadzīga skaidra nauda, no trūcīgiem iezemiešiem, no vieglprātīgiem tirgotāju dēliņiem, no atraitnēm, bāreņiem un spitālīgajiem, kas devās uz Molokai. Un iznāca tā, ka pēc vairākiem gadiem viņa nopirktie zemes gabali bija vajadzīgi noliktavām, kantoriem vai viesnīcām. Viņš tos iznomāja, pārdeva, pirka un no jauna pārdeva.

Gadījās' arī citi darījumi. Viņš uzticēja savu naudu dezertējušajam kapteinim Parkinsonam, uz kuru neviens nepaļāvās. Un Parkinsons devās noslēpumainā ceļojumā ar mazo «Veģu». A Cuns rūpējās par Parkinsonu līdz viņa nāvei, bet pēc daudziem gadiem Honolulu pārsteidza vēsts, ka gvario salas — Dreika un Ekorna — pārdotas Britu fosfāta trestam par trīsceturtdaļmiljonu. Kad pienāca karaļa Kalakaua valdīšanas ziedu laiki, A Cuns samaksāja trīssimt tūkstošus dolāru par tiesībām tirgoties ar opiju. Lai gan šis monopols izmaksāja trešdaļu miljona, tas tomēr bija izdevīgs ieguldījums, jo dividendes deva iespēju nopirkt Kalalau plantāciju, kas savukārt septiņpadsmit gados ienesa viņam trīsdesmit procentus un visbeidzot tika pārdota par pusotra miljona.

Ilgi pirms tam, Kamehamehu dinastijas laikā, A Cuns kalpoja savai dzimtenei kā Ķīnas konsuls: šis stāvoklis nebija neizdevīgs. Kamehameha IV laikā viņš mainīja pavalstniecību un kļuva Honolulu salu pilsonis, lai apprecētu Stellu Elendeilu, kas bija šā tumšādainā karaļa pavalstniece, kaut gan viņas dzīslās ritēja vairāk anglosakšu nekā polinēziešu'asiņu. īstenībā viņā bija sajauktas visdažādākās asinis, dažas pat attiecībā viens pret astoņi un viens pret sešpadsmit. Viena sešpadsmitā daļa viņā bija vecvecmāmiņas Paahao-Paahao princeses asiņu — vecvecmāmiņa bija cēlusies no valdnieku dzimtas. Stellas Elendeilas vecvectēvs, kāds kapteinis Blants, angļu dēku meklētājs, bija kalpojis Kamehameham I un iemantojis virsaiša godu. Viņas vectēvs bija bijis kāda Ņūbedfordas vaļu medību kuģa kapteinis, bet tēvā itāliešu un portugāļu asinis bija sajaukušās ar viņa paša angļu asinīm. A Cuna laulātā draudzene, juridiski būdama Havaju salu pavalstniece, drīzāk piederēja pie vienas no šīm trijām tautībām.

Un šajā asiņu maisījumā A Cuns ieplūdināja mongoļu asinis. Tādējādi viņa bērni no misis A Cunas bija par vienu trīsdesmit otro daļu polinēzieši, par vienu sešpadsmito daļu — itālieši, par vienu sešpadsmito daļu — portugāļi, par pusi — ķīnieši un par vienpadsmit trīsdesmit otrajām daļām angļi un amerikāņi. Varēja gadīties, ka A Cuns būtu atturējies no laulībām, ja būtu paredzējis, cik apbrīnojama ģimene radīsies no šīs savienības. Tā bija apbrīnojama daudzējādā ziņā. Vispirms jau sava kupluma dēļ. Tajā bija piecpadsmit dēli un meitas, lielākoties meitas. Vispirms bija nākuši pasaulē dēli, trīs dēli, pēc tam negrozāmā secībā ducis meitu. Asiņu sajaukums bija lielisks. Tas izrādījās ne tikai auglīgs: A Cuna pēcnācēji visi kā viens bija veseli un bez jebkādas vainas. Taču visapbrīnojamākais bija šīs ģimenes locekļu skaistums. Visas meitenes bija ēteriski liegi daiļas. Māmiņas A Cunas pilnmiesīgās līnijas it kā bija izlīdzinājušas kalsnā tētiņa A Cuna stūrainību, tā ka meitas bija šmaugas un lokanas, bet ne šķeistīgas, apaļīgas, bet ne tuklas. Katrā sejas vaibstā kaut kas neskaidri atgādināja Āziju, bet visās sejās varēja samanīt Vecās un Jaunās Anglijas un Dienvideiropas iezīmes. Neviens vērotājs, ja viņam iepriekš nepateiktu, pat neiedomātos, ka bērnu dzīslās plūst ķīniešu biezo asiņu straume, turpretī ikviens vērotājs, uzzinājis to, uzreiz saskatītu ķīniskas iezīmes.

A Cuna meitu skaistumā bija kaut kas jauns, līdz šim neredzēts. Viņas bija brīnum līdzīgas cita citai, un tomēr katras skaistums bija krasi atšķirīgs. Meitenes nebija iespējams sajaukt citu ar citu. Un tomēr zilacainā un gaišmatainā Moda ikvienam atgādināja Henrietu, olīv- krāsas bruneti ar lielām, tumšām, gaidošām acīm un zil- ganmelniem matiem. Līdzība, kas samierināja visas atšķirības, bija A Cuna ieguldījums. Viņš bija devis pamatu, uz kura savu zīmogu bija atstājušas visas rases. Viņš bija devis ķīniešu skeletu, kura smalkie kauli bija apaudzēti ar vārajiem un maigajiem sakšu, latīņu un polinēziešu miesas audiem.

Misis A Cunai bija pašai savi uzskati, ar kuriem A Cuns rēķinājās tik ilgi, kamēr tie nebija nonākuši pretrunā ar viņa filozofisko mieru. Viņa bija radusi dzīvot kā eiro- piete. Ļoti labi. A Cuns uzdāvināja sievai prāvu savrupmāju. Vēlāk, kad dēli un meitas bija paaugušies un varēja dot tēvam padomu, viņš uzbūvēja plašu bungalo, tikpat vienkāršu, cik lielisku. Bez tam ar laiku Tantala kalnā pacēlās māja, kur ģimene varēja paglābties, kad no dienvidiem pūta slikts vējš. Vaikiki piekrastē viņš uzbūvēja villu, turklāt uz tik veiksmīgi izraudzīta zemes gabala, ka vēlāk, kad Savienoto Valstu valdība nolēma te uzcelt cietoksni, A Cuns saņēma milzīgu atkāpšanās naudu. Visās mājās bija biljards, smēķēšanas un viesu istabas, tāpēc ka A Cuna apbrīnojamajiem pēcnācējiem patika dzīvot plaši. Iekārta bija ekstravaganti vienkārša. Karaliskās summas netika tērētas, lai izrādītu savu turību, bet tāpēc, ka A Cuna bērniem piemita izsmalcināta gaume.

Izglītībai A Cuns naudu nežēloja. «Ar izdevumiem nerēķinieties,» viņš savā laikā bija teicis Parkinsonam, kad šis nevīžīgais jūrnieks pat nebija domājis sagatavot «Veģu» jūras braucienam. «Jūs vadat šoneri, es maksāju, cik vajag.» Tāpat viņš izturējās pret dēlu un meitu audzināšanu. Viņiem bija jāiegūst izglītība, nevis jādomā par izdevumiem. Ilarolds, vecākais dēls, bija mācījies Har- vardā un Oksfordā, Alberts un Čārlzs — Jēlā, meitas, sākot ar visvecāko, Milsa privātskolā Kalifornijā, pēc tam pārgājušas uz Vasaru, Velsleju vai Brainmauru. Dažas bija izteikušas vēlēšanos pabeigt izglītību Eiropā. Un A Cuna dēli un meitas atgriezās no visām pasaules malām, lai dotu padomus, kā izrotājamas tēva necilās, bet lieliskās rezidences. Pats A Cuns deva priekšroku juteklīgajai Austrumu greznībai, taču, filozofs būdams, labi saprata, ka viņa bērnu gaume atbilst Rietumu standartiem.

Protams, viņa bērni nebija pazīstami ar A Cuna vārdu. Kā viņš no kūlija bija kļuvis par multimiljonāru, tāpat bija evolucionējis viņa vārds. Māmiņa A Cuna bija rakstījusi savu vārdu «A'Cuna», bet viņas gudrākās atvases bija atmetušas apostrofu un rakstīja «Ačuna». A Cuns neiebilda. Sā vārda pareizrakstība nepagalam netraucēja viņa labsajūtu un filozofisko mieru. Turklāt viņš nebija lepns. Bet, kad bērni pacēlās iestīvinātu kreklu, cietu apkaklīšu un svārku augstumos, A Cuna labsajūta un miers bija traucēti. Viņš negribēja par to ne dzirdēt. Viņam labāk patika brīvie ķīniešu tērpi, un bērniem nedz ar glaimiem, nedz ar draudiem neizdevās grozīt viņa prātu.

Bērni izmēģināja abas metodes, taču otrā izrādījās sevišķi neveiksmīga. Ne velti viņi bija dzīvojuši Amerikā. Tur viņi bija uzzinājuši, kāds spēks ir organizēto strādnieku boikotam, un tagad ar A Cunas māmiņas svētību un atbalstu boikotēja savu tēvu A Cunu viņa paša mājā. Bet A Cuns, kas maz ko sajēdza no Rietumu kultūras, bija ļoti kompetents Rietumu strādnieku kustības jautājumos. Pats būdams bagāts darba devējs, viņš zināja, kā cīnīties pret strādnieku taktiku. Viņš nekavējoties pasludināja saviem dumpīgajiem pēcnācējiem un maldu piemeklētajai laulātajai draudzenei lokautu. A Cuns atlaida daudzos kalpus, aizslēdza zirgu staļļus un mājas un pārcēlās uz dzīvi Havaju salu Karaliskajā viesnīcā, kuras galvenais akcionārs viņš bija. No sliedēm izsistā ģimene viesojās pie draugiem, bet A Cuns pa to laiku vienā mierā kārtoja savus daudzos darījumus, kūpināja garo pīpi ar mazo sudraba galviņu un prātoja par saviem apbrīnas vērtajiem pēcnācējiem.

Šī problēma netraucēja A Cuna mieru. Viņš filozofiski sprieda, ka atrisinās problēmu, līdzko tā būs nobriedusi. Pa to laiku A Cuns iedvesa bērniem pārliecību, ka viņš ir un paliek A Cuna dinastijas absolūts diktators, lai cik iecietīgs būtu. Ģimene kādu nedēļu izturēja, tad atgriezās bungalo kopa ar A Cunu un daudzajiem kalpiem. Un kopš tā laika neviens neiebilda, kad A Cuns ieradās savā greznajā viesistabā zilā zida tērpā, mīkstās čībās un melnā zīda banītē ar sarkanu podziņu virsū vai arī kūpināja savu slaido pīpi ar sudraba galviņu plašajā verandā vai smēķēšanas istabā, kur virsnieki un civilpersonas smēķēja papirosus un cigārus.

A Cuns ieņēma īpašu stāvokli Honolulu. Kaut gan viņš nerādījās sabiedrībā, tomēr visur viņu gaidīja. Viņš apmeklēja tikai ķīniešu tirgotājus, turpretī uzņēma daudzus un savā mājā vienmēr jutās kā saimnieks un sēdēja galda •galā. Viņš, ķīniešu zemnieks, bija pārāks par visu šo salu pašiem kulturālākajiem un izsmalcinātākajiem ļaudīm. Šajās salās neviens nebija tik lepns, lai uzskatītu par pazemojošu pārkāpt viņa mājas slieksni un baudīt viņa viesmīlību. Pirmkārt, tāpēc, ka A Cuna namā viss atbilda nevainojamas gaumes prasībām. Otrkārt, pats A Cuns bija ietekmīga persona. Un, visbeidzot, A Cuns bija tikumības paraugs un godīgs komersants. Lai gan veikala darījumos salinieki bija godīgāki par kontinenta iedzīvotājiem, A Cuns aizēnoja visus Honolulu komersantus, būdams nelokāmi taisnprātīgs pat sīkumos. Mēdza teikt, ka A Cuna vārds ir viņa paraksta vērts. Viņš vienmēr jutās saistīts arī bez paraksta un nekad nelauza vārdu. Divdesmit gadus pēc Hočkisa — Hočkisa un Mor- tersona firmas vadītāja nāves vecos papīros atrada ierakstu par trīsdesmit tūkstošu dolāru lielu aizdevumu A Cunam. To viņš bija saņēmis, būdams Kamehamehas II slepenpadomnieks. Tā laika trakajā steigā, dzenoties pēc naudas, A Cunam šis darījums bija izgājis no prāta. Nebija nekāda paraksta, neviens viņam neko arī neprasīja, un tomēr A Cuns pilnīgi norēķinājās ar Hočkisa firmu, samaksādams sarežģītos procentus, kas bija krietni lielāki par pamatkapitālu. Tāpat bija, kad viņš mutiski galvoja par nelaimīgā Kakiku kanāla būvi, lai gan pat vislielākie pesimisti uzskatīja, ka nav vajadzīgi nekādi galvojumi. «Džentlmeņi, aci nepamirkšķinādams, viņš parakstīja čeku par divsimt tūkstošiem,» paziņoja izjukušā pasākuma sekretārs, kas bez jebkādām izredzēm bija sūtīts uzzināt A Cuna nodomus. Var minēt daudz līdzīgu piemēru, kas liecina par viņa vārda stingrību, turklāt: diez vai salās atrastos kāds godājams cilvēks, kam A Cuns nebūtu sniedzis finansiālu palīdzību.

Lūk, kāpēc visa Honolulu uzmanīgi vēroja, kā viņa apbrīnojamās ģimenes attiecības pārvēršas par sarežģītu problēmu, un slepeni juta līdzi viņam, jo neviens nespēja iedomāties, kā viņš tiks ar to galā. Bet A Cuns izprata problēmu daudz skaidrāk nekā šie vērotāji. Viņš vienīgais zināja, cik tālu atsvešinājies no ģimenes. Pat viņa ģimene to nenojauta. A Cuns zināja, ka viņam nav vietas starp šīm apbrīnojamām atvasēm, un, domājot par tuvojošos vecumu, nojauta, ka aizvien vairāk atsvešināsies no bērniem. A Cuns nesaprata savus bērnus. Viņi sprieda par lietām, kas tēvu neinteresēja un par kurām viņš neko nezināja. Rietumu kultūra bija pagājusi viņam garām. Viņš bija caur un cauri aziāts, citiem vārdiem sakot, pagāns. Kristietību viņš uzskatīja par nejēdzību. Tomēr viņš būtu ar mieru nelikties zinis par visu to kā par kaut ko svešu, ja vien spētu izprast pašus bērnus. Kad Moda, piemēram, pateica, ka saimniecības izdevumiem vajadzīgi trīsdesmit tūkstoši mēnesī, viņš to saprata, gluži tāpat kā saprata Alberta lūgumu iedot piecus tūkstošus, lai varētu nopirkt divmastu jahtu «Mjuriela» un kļūt par Havaju salu jahtkluba biedru. Taču sarežģītākas vēlmes un domu gājieni mulsināja A Cunu. Drīz vien viņš saprata, ka visu viņa dēlu un meitu garīgā dzīve ir slepens labirints, kuru viņam nekad nav lemts izstaigāt. Mūždien viņš atdūrās pret sienu, kas šķīra Austrumus no Rietumiem. Bērnu dvēseles nebija viņam pieejamas, un pēc tā A Cuns secināja, ka viņa dvēsele nav pieejama bērniem.

Turklāt, gadiem ritot, viņu aizvien vairāk vilka atpakaļ pie viņa paša rases. Asās ķīniešu kvartāla smakas viņam likās visjaukākās smaržas. Iedams pa ielu, viņš ar baudu vilka tās nāsis, jo šīs smaržas atgādināja Kan- tonas šaurās, līkumotās ieliņas ar to drūzmu un kustību. Viņš nožēloja, ka, izdabādams Stellai Elendeilai, pirms kāzām bija nogriezis savu bizi, un nopietni domāja, vai nenoskūt galvvirsu un neizaudzēt jaunu bizi. Ēdieni, kurus viņam cepa un vārīja ļoti dārgais pavārs, tā nekairināja garšas sajūtu kā dīvainās ēdmaņas, ko gatavoja piesmakušajā restorānā ķīniešu kvartālā. Daudz labāk viņam patika pusstundiņu pasmēķēt un patērzēt ar diviem trijiem draugiem ķīniešiem nekā vadīt bagātīgās un izsmalcinātās pusdienas, ar kurām bija slavens viņa bungalo, kur pie gara galda sēdēja izmeklēta amerikāņu un eiropiešu sabiedrība un sievietēm bija dotas tādas pašas tiesības kā vīriešiem. Klusinātajā gaismā uz sieviešu baltajiem kakliem un rokam laistijas dārgakmeņi, vīrieši bija ģērbušies smokingos; visi pļāpāja par tādiem notikumiem un smējās par tādiem jokiem, kas nedz interesēja, nedz uzjautrināja, kaut arī tie viņam nebija tik nesaprotami kā grieķu valoda.

Taču ne tikai A Cuna atsvešinātība un vēlēšanās atgriezties pie iemīļotajiem ķīniešu ēdieniem radīja problēmu. Klāt nāca arī viņa bagātība. Viņš bija lolojis cerību uz mierīgām vecumdienām. Viņš bija sūri grūti strādājis un kā atlīdzību gaidījis mieru un atpūtu. Tomēr viņš apzinājās, ka ar viņa milzīgo bagātību uz mieru un atpūtu nav ko cerēt. Jau bija vērojamas šādas tādas draud- pilnas pazīmes. Kaut ko tamlīdzīgu viņš jau bija pieredzējis. Viņa kādreizējam saimniekam Dentinam bērni ar tiesas palīdzību bija izrāvuši no rokām īpašumu pārvaldīšanas grožus, un tiesa bija iecēlusi viņam aizbildņus. A Cuns zināja, turklāt gaužām labi zināja: bijis Dentins trūcīgs, tiesa būtu atzinusi, ka viņš pats ir spējīgs nokārtot savas lietas. Bet vecajam Dentinam bija tikai trīs bērni un pusmiljons, turpretī viņam, A Cunam, piecpadsmit bērnu, bet, cik daudz miljonu, — to zināja viņš vienīgais.

—        Mūsu meitenes ir skaistas, — kādu vakaru viņš teica sievai. —• Jaunu vīriešu ir daudz. Māja allaž ir pilna ar viņiem. Mani rēķini par cigāriem ir ļoti lieli. Kālab viņas neprecas?

Ačunas māmiņa paraustīja plecus un gaidīja.

—        Sievietes paliek sievietes, bet vīrieši paliek vīrieši. Dīvaini, kālab viņas neprecas. Varbūt jaunekļiem nepatīk mūsu meitas ..,

—       Ak, patikt jau patīk, — atbildēja Ačunas māmiņa, — bet viņi nevar aizmirst, ka tu esi meiteņu tēvs.

—       Tu taču aizmirsi, kas ir mans tēvs, — nopietni teica A Cuns. — Tu tikai lūdzi, lai nogriežu savu bizi.

—   Jaunie cilvēki, jādomā, ir prasīgāki, nekā biju es.

—        Kas ir vislielākais pasaulē? — A Cuns negaidot jautāja.

Ačunas māmiņa brīdi padomāja un atbildēja:

—   Dievs.

A Cuns pamāja ar galvu.

—        Dievi ir dažādi. Ir papīra, ir koka, ir bronzas dievi. Man viens mazs dieviņš kantorī noder par presi. Muzejā ir daudz dievu no koraļļiem un lavas.

—        Bet ir tikai viens dievs, — viņa stingri paziņoja, kareivīgi izriezdama kuplās krūtis.

A Cuns nomanīja briesmas un izvairījās.

—        Kas tādā gadījumā ir stiprāks par dievu? — viņš vaicāja. —- Varu tev atbildēt — nauda. Man savā laikā bijusi darīšana ar ebrejiem un kristīgajiem, ar muhamedāņiem un budistiem, un maziem, melniem cilvēciņiem no Zālamana salām un Jaungvinejas, kuri savus dievus nēsāja līdzi, ietinuši tos sviestpapīrā. Viņiem, šiem cilvēkiem, ir dažādi dievi, bet viņi visi pielūdz naudu. Pie mums nāk kapteinis Higinsons. Šķiet, viņam patīk Hen- rieta.

—        Kapteinis viņu nemūžam neprecēs, —• iebilda Ačunas māmiņa. — Vēl dzīvs būdams, viņš kļūs par admirāli…

—        Par kontradmirāli, — A Cuns pārtrauca. — Jā, es zinu. Tā viņi visi aiziet pensijā.

—   Viņa ģimene Savienotajās Valstīs ieņem augstu stāvokli. Viņiem nepatiks, ja viņš precēs… ja viņš neprecēs amerikānieti.

A Cuns izkratīja pelnus no pīpes, domīgi piebāza sudraba galviņu ar tabaku, aizsmēķēja un tikai tad sāka runāt:

—   Henrieta ir vecākā meita. Kāzu dienā es viņai došu trīssimt tūkstošus dolāru. Uz šī āķa uzķersies kā kapteinis Higinsons, tā visa viņa augstdzimusī ģimene. Vajag tikai bilst viņam kādu vārdu. To es uzticu tev.

A Cuns sēdēja un smēķēja, un sprogotajās dūmu vijās viņam rādījās kāda seja un augums — Toi Sueja, kalpone viņa tēvoča mājā kādā Kantonas provinces ciemā. Darba viņai vienmēr bija vairāk nekā saprašanas, un par šo darbu viņa saņēma vienu dolāru gadā. Dūmu vijās A Cuns ieraudzīja arī pats sevi, jaunekli, kas astoņpadsmit gadus bija strādājis tēvoča tīrumā par vēl mazāku atalgojumu. Un tagad viņš, A Cuns, zemnieks, deva savai meitai pūrā trīssimt tūkstošus tāda darba gadu. Bet viņa bija tikai viena no divpadsmit meitām. Šī doma viņu nesajūsmināja. A Cunam iešāvās prātā, ka viņš dzīvo jokainā, dīvainā pasaulē, un viņš skaļi iesmējās, nobiedēdams māmiņu Ačunu, kas bija ļāvusies sapņiem, kuri — viņš to zināja — slēpās sievas dvēseles vistumšākajās dzīlēs, kur viņam ne reizi nebija izdevies ielūkoties.

Bet A Cuna vārdi, pat čukstus izteikti, sasniedza mērķi, un kapteinis Higinsons, aizmirsis kontradmirāļa godu un savu ievērojamo ģimeni, apņēma par sievu trīssimt tūkstošus dolāru un smalku, izglītotu meiteni, kura bija par vienu trīsdesmit otro daļu polinēziete, par vienu sešpadsmito — itāliete, par vienu sešpadsmito — portugāliete, par vienpadsmit trīsdesmit otrajām — angliete un amerikāniete un pa pusei ķīniete.

A Cuna devība iedarbojās. Viņa meitas pēkšņi kļuva par piemērotām un vēlamām līgavām. Pēc Henrietas nāca Klāra, bet, kad Teritorijas sekretārs formāli bildināja viņu, A Cuns darīja zināmu, ka viņam vēl jāpagaida sava kārta, tāpēc ka Moda ir vecākā un viņai jāiziet pie vīra vispirms. Tā bija gudra politika. Visa ģimene bija ārkārtīgi ieinteresēta, lai Moda izietu pie vīra, un pēc trijiem mēnešiem viņa arī apprecējās ar Nedu Hamfriju, Savienoto Valstu pilnvaroto imigrācijas lietās. Jaunais pāris nebija apmierināts, jo saņēma pūrā tikai divsimt tūkstošus. A Cuns paskaidroja, ka viņa sākotnējās devības nolūks bijis lauzt ledu un ka turpmāk viņa meitām neatliks nekas cits kā kļūt vēl lētākām.

Modai sekoja Klāra, un pēc tam divus gadus bungalo tika svinētas kāzas pēc kāzām. A Cuns pa to laiku nesēdēja, rokas klēpī salicis. Viņš izņēma no apgrozības ieguldījumus, pārdeva savas pajas daudzos uzņēmumos un pamazām, lai tirgū nesāktu kristies cenas, pārdeva savus milzīgos nekustamos īpašumus. Beigās A Cuns pasteidzināja cenu krišanos un pārdeva ar zaudējumiem sev. Tā steigties viņu mudināja pie apvāršņa saskatāmie negaisa mākoņi. Kad pie vīra bija izgājusi Ljūsila, nesaskaņu un nenovīdības atbalsis jau nonāca līdz viņa ausīm. Atmosfēru sabiezināja projekti un pretprojekti, kuru nolūks bija izpelnīties viņa labvēlību vai noskaņot pret vienu vai otru znotu vai pret visiem znotiem, izņemot vienu. Tas viss nenāca par labu mieram un atpūtai, ko viņš bija iecerējis baudīt vecumdienās.

A Cuns steidzināja darījumus. Viņš jau ilgu laiku sarakstījās ar galvenajām bankām Šanhajā un Makao. Vairākus gadus katrs tvaikonis bija vedis kāda Cun A Cuna čekus par noguldījumiem šajās Tālo Austrumu bankās. Tagad tika parakstīti čeki par lielākām summām. Divas viņa jaunākās meitas vēl nebija apprecējušās. A Cuns negaidīja, bet noguldīja Havaju salu bankā pa simts tūkstošiem uz katras meitas vārda, lai līdz kāzu dienai augtu procenti. Alberts pārņēma firmas «A Cuns un A Jungs» vadību, Harolds, vecākais dēls, atzina par labāku paņemt ceturtdaļmiljona un pārcelties uz dzīvi Anglijā. Čārlzs, jaunākais dēls, dabūja simts tūkstošus un aizbildni un aizbrauca uz Kīleju, lai pabeigtu izglītību. Ačunas māmiņa dabūja bungalo, māju Tantala kalnā un jaunu piejūras villu valdībai pārdotās vietā. Bez tam Ačunas māmiņa saņēma naudā pusmiljona droši ieguldītu dolāru.

Tagad A Cuns bija gatavs ķerties pie paša galvenā. Kādā jaukā rītā, kad visa ģimene sēdēja pie brokastu galda, — A Cuns bija parūpējies, lai visi znoti un meitas būtu klāt, — viņš paziņoja, ka atgriežas savu 9enču dzimtenē. īsā, labi pārdomātā runā viņš paskaidroja, ka ir bagātīgi nodrošinājis savu ģimeni, bet pēc tam izklāstīja dažadas pamācības, kas, viņaprāt, palīdzēšot jaunajiem dzīvot mierā un saskaņā. Bez tam A Cuns deva lietišķus padomus saviem znotiem, pacildināja gausīgas dzīves un drošu ieguldījumu labumus un dalījās ar viņiem savās enciklopēdiskajās zināšanās par stāvokli Havaju salu rūpniecībā un tirdzniecībā. Tad viņš pasauca pajūgu un raudošās Ačunas māmiņas pavadībā brauca uz Klusā okeāna tvaikoni, atstādams panikas pārņemtās meitas un znotus bungalo. Sadusmotais kapteinis Higinsons gribēja viņu aizturēt. Meitām lija baltas asaras. Viens no vīriem, bijušais federālais tiesnesis, šaubījās, vai A Cuns ir pie pilna prāta, un aizsteidzās pie attiecīgiem speciālistiem, lai pārliecinātos par to. Atgriezies viņš pavēstīja, ka iepriekšējā dienā A Cuns pieprasījis, lai viņu pārbauda komisija, un lieliski izturējis šo pārbaudi. Viņiem neatlika nekas cits kā iet uz piestātni un atvadīties no sīkā vecīša, kurš, stāvēdams uz pastaigas klāja, meta viņiem ar roku, kamēr milzīgais tvaikonis, pagriezies ar priekšgalu pret jūru, gāja cauri koraļļu rifiem.

Taču sīkais vecītis nebrauca uz Kantonu. Viņš pārāk labi pazina savu dzimteni un mandarīnu jūgu, lai dotos uz turieni ar atlikušo solīdo īpašumu. Viņš devās uz Makao. A Cuns ilgi bija turējis savās rokās karaļa varai līdzīgu varu un bija radis pavēlēt kā karalis. Kad viņš, ieradies Makao, iegāja vislielākās eiropiešu viesnīcas kantorī pierakstīties, klerks viņam deguna galā aizcirta ciet grāmatu. Ķīniešiem te bija aizliegts ienākt. A Cuns ataicināja pārvaldnieku, kas izturējās pret viņu tikpat augstprātīgi. Viņš aizbrauca, bet pēc divām stundām atkal bija klāt. Viņš pasauca klerku un pārvaldnieku, samaksāja viņiem algu par mēnesi un atlaida abus. Viņš pats kļuva par viesnīcas īpašnieku un mēnešiem ilgi dzīvoja labākajās istabās, kamēr viņam uzbūvēja greznu piepilsētas pili. Pa to laiku viņš ar savu parasto izveicību paaugstināja lielās viesnīcas ienesīgumu no trijiem līdz trīsdesmit procentiem.

Nedienas, no kurām A Cuns bija bēdzis, ilgi nelika sevi gaidīt. Daži znoti nesekmīgi ieguldīja kapitālus, citi šķie- dās ar A Cuna meitu pūra naudu. Kad A Cuns bija projām, viņi meta acis uz Ačunas māmiņu un viņas pusmiljonu, un tas znotos nebūt nemodināja labākās jūtas citam pret citu. Advokāti tūka, pūlēdamies izskaidrot pilnvaru jēgu. Prasības un pretprasības pārplūdināja Havaju salu tiesas. Arī policijas iecirkņiem vajadzēja iejaukties. Notika niknas sadursmes, kuru dalībnieki dabūja dzirdēt nepatīkamus vārdus un izjust vēl nepatīkamākus sitienus. Gadījās arī tā, ka tika mesti puķpodi, lai padarītu spārnotos vārdus vēl iespaidīgākus. No tiesas uz tiesu ceļoja sūdzības par apmelošanu, un visa Honolulu ar satraukumu sekoja liecinieku liecībām.

Savā pilī, visas dārgās Austrumu greznības ieskauts, A Cuns rāmi kūpina pīpi un ieklausās pāri jūrai sadzirdamajā kņadā. Ar katru pasta tvaikoni no Makao uz Honolulu ceļo nevainojamā angļu valodā sacerēta un ar amerikāņu mašīnu pārrakstīta vēstule, kurā A Cuns dod savai ģimenei ieteikumus un norādījumus, kā dzīvot mierā un saskaņā. Viņš pats stāv tālu no visa tā un jūtas apmierināts. Viņš ir ieguvis mieru un atpūtu. Reizēm viņš klusībā nosmejas, saberzē rokas un viņa šķībās ačeles iedzirkstas, iedomājoties, cik jocīga ir šī pasaule. No visas dzīves un filozofijas A Cunam palikusi viena vienīga atziņa — šī pasaule ir gaužām jocīga.

KONAS šERIFS

—   Gribot negribot jums iepatīkas šis klimats, — teica Kadverts, atbildot manai slavas dziesmai par Konas krastu. — Es atbraucu uz šejieni pirms astoņpadsmit gadiem, tikko beidzis koledžu. Kopš tā laika neesmu no šejienes izbraucis, nerunājot, protams, par tām reizēm, kad esmu ciemojies savā dzimtenē. Un es jūs brīdinu: ja kāda vieta zemes virsū jums ir dārga, nekavējieties te pārāk ilgi, citādi šis nostūris liksies vēl dārgāks.

Mēs nupat bijām paēduši pusdienas plašā terasē, kas bija pavērsta pret ziemeļiem, lai gan novietojumam tādā jaukā klimatā nav nekādas nozīmes.

Sveces nodzēsa, un baltās drānās ģērbies slaids japānis kā spoks parādījās sudrabainajā mēness gaismā, pasniedza mums cigārus un izgaisa bungalo tumsā. Es skatījos caur banānu un lchua koku lapotni lejup, kur tūkstoš pēdu zemāk aiz guaijavas brikšņiem pletās mierīgā jūra. Veselu nedeļu, kopš biju izkāpis krastā no nelielā kabotāžas kuģīša, es dzīvoju pie Kadverta, un šajā laikā vējš ne reizi nebija sagrumbojis rāmo ūdens virsmu. Tiesa, bija atskrējušas pūsmas, bet tās bija vismaigākās dvesmas, kas jebkad vasarā pieredzētas salās. Tās nevarēja saukt par vēju: tās bija nopūtas — garas, smaržīgas nopūtas, ko, atelpai ļaudamās, izdvesa pasaule.

—   Lotosu zeme, — es teicu.

—   Kur diena ir līdzīga dienai un katra diena ir kā paradīze, —• atbildēja Kadverts. — Nekad nekas nenotiek. Nav pārāk karsts, nav pārāk auksts. Vienmēr ir tieši tā, kā vajag. Vai esat ievērojis, kā jūra un zeme elpo pēc kārtas?

Es patiešām biju pamanījis šo tīkamo, ritmisko elpu. Katru rītu vēroju, kā jūras vējiņš, pie krasta sacēlies un maigi apdvesis zemi ar ozonu, atgriežas jūrā. Rotaļādamies virs jūras, tas viegli satumsināja ūdens virsmu, un visur bija redzamas garas joslas, kurām vēsmas kaprīzie skūpsti lika pārvietoties, ņirbēt un mainīties. Bet katru vakaru es vēroju, kā jūras elpa sastingst dievišķā mierā, un klausījos, kā kafijas kokos un palmās šalc liegā zemes elpa.

—   Tā ir mūžīgā klusuma zeme, — es teicu. — Vai te kādreiz pūš vējš? Vai pūš tā pa īstam? Jūs saprotat, ko es domāju.

Kadverts papurināja galvu un norādīja uz austrumiem.

—   Kā tas var pūst, ja to apstādina tāda barjera?

Augstu pacēlās Mauna-Kea un Mauna-Loa kalnu milzeņi, it kā aizsedzot pusi zvaigžņotās debess. Divarpus jūdžu virs mūsu galvas slējās to galotnes, klātas ar sniegu, ko tropu saule nebija spējusi izkausēt.

—   Lieku galvu ķīlā, ka trīsdesmit jūdzes no šejienes tieši šobrīd pūš vējš ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Es neticīgi pasmaidīju.

Kadverts piegāja pie telefona uz terases. Viņš izsauca vispirms Vaimeu, Kohalu un Hamakuu. No sarunas fragmentiem sapratu, ka vējš pūš. «Pamatīgi uzpūš un norimst, jā?… Un cik ilgi?… Tikai nedēļu?… Hallo, Eib, tas esat jūs? … Jā, jā … Jūs tomēr stādīsiet kafijas kokus Hamakuas krastā… Ejiet kārties ar saviem vējžogiem! Jums vajadzētu redzēt manus kokus!»

—   Vētra, — viņš sacīja, pakārdams klausuli un pagriezdamies pret mani. — Es vienmēr izjokoju Eibu par viņa kafiju. Viņa plantācijas aizņem piecsimt akru, un viņš taisa brīnumus ar saviem vējžogiem, bet, kā saknes noturas zemē, — tas ir pāri manai saprašanai. Vai pūš? No Hamakuas puses pastāvīgi pūš. Kohala ziņo, ka šoneris ar dubultrifiem kuļas pa kanālu starp Havaju salām un Maui un ka tam iet smagi.

—   Grūti iedomāties, — es nedroši teicu. — Vai tiešām kaut vēsmiņa nevar pa kādu apkārtceļu atkļūt līdz šejienei?

—   Ne mazākā vēsmiņa. Mūsu zemes vējam ar to nav nekāda sakara, jo tas sākas šaipus Mauna-Kea un Mauna- Loa. Redzat, zeme izstaro siltumu ātrāk nekā jūra, un tādējādi naktī zeme apdveš jūru ar savu elpu. Dienā zeme sasilst vairāk nekā jūra, un tad jūra apdveš zemi… Klausieties! Ceļas zemes elpa, kalnu vējš.

Es dzirdēju, kā tas tuvodamies liegi šalc kafijas kokos, sakustina palmas un nopūšas cukurniedrēs. Uz terases vēl klusums. Un tad bija klāt pirmā kalnu vēja pūsma, vāji aromātiska, pikanta un tīkami vēsa, vēsa kā zīds, kā vīns — tik vēsa, cik vēss var būt vienīgi Konas kalnu vējš.

—   Jūs brīnāties, ka pirms astoņpadsmit gadiem es iemīlējos Konā? — jautāja Kadverts. — Tagad es vairs nespētu aizbraukt no šejienes. Es laikam nomirtu. Tas būtu briesmīgi. Bija vēl viens cilvēks, kas mīlēja Konu tāpat kā es. Manuprāt, viņš mīlēja to vēl vairāk, tāpēc ka bija dzimis Konas piekrastē. Viņš bija dižs cilvēks, mans labākais draugs, vairāk nekā brālis man. Bet viņš aizbrauca un nav miris.

—   Mīlestība? — es apvaicājos. — Sieviete?

Kadverts papurināja galvu.

—   Viņš arī neatgriezīsies, lai gan viņa sirds paliks te līdz pašai nāvei.

Kadverts apklusa un paskatījās lejup uz piekrastes ugunīm. Es klusēdams smēķēju un gaidīju.

—   Viņš jau bija iemīlējies … savā sievā. Bez tam viņam bija trīs bērni — un viņš tos mīlēja. Tagad viņi dzīvo Honolulu. Zēns stājas iekšā koledžā.

—   Kāda pārsteidzīga rīcība? — es pēc brīža nepacietīgi jautāju.

Viņš atkal papurināja galvu.

—   Viņš neko noziedzīgu nebija izdarījis, un viņu nekādās noziedzībās neapsūdzēja. Viņš bija Konas šerifs.

—   Jūs gribat būt paradoksāls, — es teicu.

—   Tā laikam gan izklausās, — viņš piekrita. — Tā ir īsta sodība.

Kadverts brīdi pētīgi skatījās uz mani, tad pēkšņi sāka stāstīt:

—   Viņš bija spitālīgais. Nē, tā viņam nebija iedzimta, nevienam tā nav iedzimta. Viņš saslima ar spitālību. Šis cilvēks… Bet vai nav vienalga? Viņu sauca Laits Gre- gorijs. Katrs kamai zina šo stāstu. Viņš bija dzimis amerikānis, bet augumā līdzinājās veco Havaju salu virsaišiem. Viņš bija sešas pēdas un trīs collas garš, bez drēbēm svēra divsimt divdesmit mārciņas — vieni muskuļi un kauli, ne unces tauku. Viņš bija stiprākais cilvēks, ko es savā mūžā esmu redzējis, atlēts, milzis, dievs. Mans draugs. Un viņa sirds un dvēsele bija tikpat skaistas kā ķermenis.

Interesanti, ko jūs darītu, ieraugot savu draugu, savu brāli uz slidenas bezdibeņa malas. Viņš slīd, slīd, bet jūs nekādi nevarat viņam palīdzēt. Tieši tā bija. Es neko nevarēju darīt. Es redzēju, ka tas tuvojas, un neko nevarēju darīt. Mans dievs, ko lai es būtu darījis? Slimība bija uzlikusi viņam uz pieres ļaunu un neapstrīdamu zīmi. Neviens cits to neredzēja. Es vienīgais to redzēju — laikam tāpēc, ka mīlēju viņu. Es neticēju savām acīm. Tas bija pārāk briesmīgi. Un tomēr šī zīme bija viņam uz pieres, uz ausīm. Es pamanīju, ka viņam piepamst ausu ļipiņas — pavisam nedaudz. Vēroju mēnešiem ilgi. Par spīti visam, cerēju, bet tad kļuva tumšāka āda starp uzacīm — parādījās tumšs plankumiņš, gluži kā viegls iedegums. Es arī būtu noturējis to par iedegumu, bet tas it kā neredzami spīdēja, brīdi paspīdēja un nodzisa. Mēģināju iestāstīt sev, ka tas ir iedegums, taču man neizdevās. Es zināju, ko tas nozīmē. Es vienīgais to redzēju. Neviens cits to nebija pamanījis, tikai Stīvens Kaluns, bet to es uzzināju vēlāk. Redzēju, ka tās tuvojas — nolādētās, neaprakstāmās šausmas, bet atraidīju domas par nākotni. Man bija bail. Es nespēju domāt. Un naktīs raudāju.

Viņš bija mans draugs. Mēs kopā ķērām haizivis Niihauā. Dzināmies pakaļ savvaļas lopiem Mauna-Kea un Mauna-Loa. Iejājām zirgus un iededzinājām zīmes vēršiem Kartera rančo. Medījām kazas Haleakalā. Viņš mācīja man nirt un vizināties bangās ar dēli, kamēr es kļuvu gandrīz tikpat veikls kā viņš, bet viņš bija veiklāks par kuru katru kanaku. Es redzēju, kā viņš ienirst piecpadsmit asu dziļumā un paliek zem ūdens divas minūtes. Viņš bija amfībija un kalnietis. Viņš rāpās pa tādām takām, pa kurām uzdrošinājās kāpaļāt tikai kalnu kazas. Viņš nebaidījās ne no paša velna. Viņš atradās uz «Lugas», kas cieta avāriju, un nopeldēja trīsdesmit jūdzes trīsdesmit sešās stundās pa nemierīgu jūru. Viņš sveiks un vesels iznāca no briesmīgiem viļņiem, kas jūs un mani pārvērstu receklī. Viņš bija dižens cilvēks, cilvēks dievs. Mēs izgājām cauri revolūcijas ugunīm. Mēs abi bijām romantiski monarhisti. Viņu divreiz ievainoja, viņam piesprieda nāves sodu. Viņš bija pārāk dižens cilvēks, lai republikāņi viņu nogalinātu. Viņš tikai smējās par tiem. Vēlāk, parādot pienācīgo godu, viņu iecēla par Konas šerifu. Viņš bija vienkāršs cilvēks, liels bērns, kas nekad nekļuva pieaudzis. Viņa domu gaita nebija sarežģīta. Šis process viņam ritēja bez samešanās un novirzēm. Viņš gāja taisni uz mērķi, un viņa mērķi vienmēr bija vienkārši.

Šis cilvēks bija sangviniķis. Es neesmu pazinis otru tik paļāvīgu, apmierinātu un laimīgu cilvēku. Viņš neko neprasīja no dzīves. Viņam vairs nebija ko vēlēties, jo dzīve neko nebija palikusi viņam parādā. Dzīve viņam bija samaksājusi pilnā mērā, skaidrā naudā un vēl avansā. Ko tad viņš vēl varēja vēlēties, ja jau bija saņēmis šo lielisko ķermeni, dzelzs veselību, imunitāti pret visām parastajām slimībām un kautro, tīro dvēseli? Fiziski viņš bija pati pilnība. Savu mūžu viņš nebija slimojis. Viņš nezināja, kas ir galvas sāpes. Kad man sāpēja galva, viņš skatījās uz mani neizpratnē, un man nāca smiekli par viņa neveiklajiem mēģinājumiem just līdzi. Viņš nesaprata, ko tādas galvas sāpes vispār nozīmē, nespēja saprast. Sangviniķis! Nav nekāds brīnums. Vai tad viņš, apveltīts ar tādu ārkārtīgu dzīvīgumu un neiedomājami lielisku veselību, varēja būt citāds?

Minēšu tikai vienu piemēru, lai parādītu jums, kā viņš ticēja savai brīnišķajai zvaigznei1 un kā šī ticība attaisnojās. Viņš vēl bija jauneklis — mēs tikko bijām satikušies, — kad apsēdās spēlēt pokeru Vailuku. Spēlmaņu vidū bija kāds dūšīgs vācietis, vārdā Šulcs, kas spēlēja rupji un pašpārliecināti. Vācietim veicās, un viņš bija kļuvis pilnīgi neciešams, kad Laits Gregorijs nolēma izmēģināt roku. Pirmais likmes lielumu pieteica šulcs. Laits, tāpat kā pārējie, pievienojās, bet Šulcs piespieda visus pasēt, visus, tikai ne Laitu. Viņam nepatika vācieša tonis, un viņš paaugstināja likmi. Šulcs savukārt paaugstināja, bet Laits neatpalika. Tā viņi turpināja spēli, te viens, te otrs paaugstinādams likmi. Likmes bija augstas. Bet vai jūs zināt, kādas kārtis bija Laitam? Divi karaļi un trīs mazie kreiči. Tas nebija pokers. Laits nespēlēja pokeru, viņš spēlēja savu optimismu. Viņš nezināja, kādas kārtis ir Šulcam, bet paaugstināja un paaugstināja likmi, kamēr Šulcs iekaucās, bet Šulcam bija rokā trīs dūži. Padomājiet tik, cilvēks ar pāris karaļiem piespiež trīs dūžus taisīt piepirkumu!

Jā, Šulcs pieprasīja divas kārtis. Dalīja otrs vācietis, turklāt Šulca draugs. Tobrīd Laits jau zināja, ka spēlē pret trim vienādām kārtīm. Un ko viņš darīja? Ko jūs būtu darījis? Protams, paceltu trīs kārtis un atstātu abus karaļus. Bet Laits rīkojās citādi. Viņš spēlēja optimismu.

Viņš nometa karaļus, atstāja trīs mazos kreičus un pie- pirka divas kārtis. Viņš pat nepaskatījās uz tām. Viņš skatījās uz Šulcu, gaidīdams, kad tas pieteiks likmi, un Šulcs pieteica arī pamatīgu. Tā kā vācietim bija trīs dūži, viņš zināja, ka uzvarēs Laitu. Laitam gan rokā bija trīs vienādas kārtis, tomēr tām katrā ziņā vajadzēja būt mazākām par dūžiem. Nabaga Šulcs! Viņa spriedumi bija pilnīgi pareizi. Maldīgs bija secinājums, ka Laits spēlē pokeru. Piecas minūtes viņi paaugstināja likmi, līdz beidzot Šulca pārliecība sāka gaist. Bet Laits līdz šim nebija paskatījies uz savām piepirkuma kārtīm, un Šulcs to zināja. Es redzēju, ka viņš domā, tad atdzīvojas un atkal lielīgi paaugstina likmi. Beidzot vācietis neizturēja sasprindzinājumu.

«Pagaidiet, Gregorij,» viņš beidzot ierunājās. «Esmu jūs apspēlējis no paša sākuma. Man nav vajadzīga jūsu nauda. Man rokā ir …»

«Vienalga, kas jums ir,» Laits viņu pārtrauca. «Jūs nezināt, kas man rokā. Es apskatīšos.»

Viņš paskatījās un paaugstināja likmi par simts dolāriem. Tad viņi no jauna sāka pēc kārtas paaugstināt likmi. Beidzot Šulcs piekāpās, pacēla un atklāja savus trīs dūžus. Laits parādīja savas piecas kārtis. Tās visas bija melnas. Viņš bija piepircis vēl divus kreičus. Zināt, viņš bija sabojājis Šulcam nervus, vācietis vairs nevarēja spēlēt pokeru. Tā viņš vairs nekad nespēlēja. Viņam zuda pārliecība, un viņš kļuva nedrošs.

«Bet kā tu to dabūji gatavu?» es vēlāk jautāju Laitam. «Piepērkot divas kārtis, tu taču zināji, ka paspēlēsi. Turklāt tu ne reizi nepaskatījies uz savu piepirkumu.»

«Man nebija ko skatīties,» Laits atbildēja. «Es zināju, ka tur ir divi kreiči. Citādi nevarēja būt. Tu domāji, ka es ļaušu, lai tas resnais vācietis mani apspēlē? Tas nebija iespējams! Es neesmu no tiem, kurus var apspēlēt. Man vajadzēja uzvarēt. Zini, es būtu juties pārsteigts vairāk par visiem, ja man nebūtu bijuši kreiči.»

Tāds bija Laits, un varbūt šis gadījums palīdzēs jums novērtēt viņa bezgalīgo optimismu. Laits uzskatīja, ka viņam pienākas gūt sekmes un dzīvot bez bēdu. Un šajā gadījumā, tāpat kā desmit tūkstošos citu, viņš atrada apstiprinājumu šai pārliecībai. Viņš patiešām arī guva sekmes un dzīvoja bez bēdu. Lūk, kāpēc viņš ne no kā nebaidījās! Ar viņu nekas nevarēja notikt. Viņš to zināja, tāpēc ka līdz šim ar viņu nekas nebija noticis. Toreiz, kad nogrima «Luga» un Laits nopeldēja trīsdesmit jūdzes, viņš pavadīja ūdenī divas naktis un vienu dienu. Un visu šo briesmīgo laiku viņš ne reizi nebija zaudējis cerību, ne reizi nebija šaubījies, ka izglābsies. Viņš zināja, ka sasniegs zemi. Viņš pats man to teica, un es zināju, ka tā ir taisnība.

Tāds bija Laits Gregorijs. Pavisam cita kaluma cilvēks nekā parastie mirstīgie. Viņš bija augstāka būtne, ko neskāra parastās slimības un likstas. Viņš dabūja visu, ko gribēja. Sievu, skaistuli no Karuteru ģimenes, viņš atkaroja kādam ducim sāncenšu. Viņa apmetās uz dzīvi pie Laita un kjuva par labāko sievu pasaulē. Viņš gribēja dēlu un dabūja. Viņš gribēja meitu un otru dēlu un dabūja arī. Un bērni bija bez jebkādas vainas un trūkumiem, ar krūškurvjiem kā mazām mučelēm; viņi bija mantojuši tēva veselību un spēku.

Un tad notika nelaime. Viņam bija uzspiesta zvēra zīme. Es vēroju viņu kādu gadu. Man sirds plīsa pušu. Bet viņš to nezināja, un arī nevienam citam tas nenāca prātā, vienīgi tam nolādētajam hapa-haole Stīvenam Ka- lunam. Viņš to zināja, bet man nebija ne jausmas, ka viņš zina. Ak jā, zināja arī ārsts Strovbridžs! Viņš bija apgabala ārsts un uzreiz pamanīja spitālības pazīmes. Redzat, viņa pienākums bija arī apskatīt aizdomās turētos un nosūtīt tos uz pieņemšanas staciju Honolulu. Arī Stīvens Kaluna bija ievingrinājis aci spitālīgo noteikšanā. Slimība plosījās viņa ģimenē, četri vai pieci viņa radinieki jau bija nosūtīti uz Molokai.

Visa nelaime sākās ar Stīvena Kalunas māsu. Kad viņu sāka turēt aizdomās, bet viņa vēl nebija nonākusi ārsta Strovbridža rokās, brālis aizgādāja viņu kādā klusā vietiņā. Laits bija Konas šerifs, un viņa pienākums bija sameklēt meiteni.

Tovakar mēs visi pulcējāmies Hilo, Neda Ostina bārā. Kad iegājām, Stīvens Kaluna jau bija tur — jau mazlietiņ iedzēris un ķildīgs. Laits smējās par kādu joku — smējās veselīgi, laimīgi kā milzīgs puika. Kaluna nievīgi nospļāvās uz grīdas. Laits, tāpat kā visi pārējie, to pamanīja, bet nelikās zinis par puisi. Kaluna meklēja kašķi. Viņš uzskatīja par personisku apvainojumu Laita cenšanos sameklēt viņa māsu. Viņš visvisādi izrādīja savu neapmierinātību ar Laita klātbūtni, bet Laits joprojām neli

kās zinis. Laitam, jādomā, bija viņa drusku žēl, jo šerifa vissmagākais pienākums bija spitālīgo arestēšana. Nav sevišķi patīkami ielauzties kādā mājā un aizvest tēvu, māti vai bērnu, kas nav nodarījis nekā ļauna, bet pēc tam izraidīt viņu mūžīgā trimdā Molokai. Protams, tas ir nepieciešams sabiedrības drošībai, un es ticu, ka Laits pirmais apcietinātu savu paša tēvu, ja vien viņam rastos aizdomas.

Beidzot Kaluna izgrūda:

«Paklausieties, Gregorij, jūs domājat, ka dabūsiet rokā Kalaniveo, bet jums nekas neiznāks!»

Kalaniveo bija viņa māsa. Izdzirdējis savu vārdu, Laits palūkojās uz viņu, bet neatbildēja. Kaluna lēca no ādas ārā. Viņš nepārtraukti uzkurināja sevi.

«Zināt, es jums kaut ko pateikšu,» viņš kliedza. «Jūs pats nokļūsiet Molokai ātrāk nekā aizdabūsiet uz turieni Kalaniveo! Es pateikšu, kas jūs esat. Jums nav tiesību atrasties godīgu cilvēku sabiedrībā. Jūs esat sacēlis baigu kņadu, pārlieku pļāpādams par savu pienākumu, vai tā nav? Jūs esat daudzus spitālīgos nosūtījis uz Molokai, visu laiku zinādams, ka jums pašam tur ir vieta.»

Ne reizi vien biju redzējis Laitu sadusmotu, bet tik pārskaitušos kā toreiz — nekad. Ar spitālību, kā jūs zināt, pie mums nejoko. Vienā lēcienā Laits bija klāt Kalunam, sagrāba viņu aiz kakla un norāva no krēsla. Šerifs nikni purināja viņu, tā ka jauktenim zobi sāka klabēt.

«Ko tu gribēji teikt»? Laits jautāja. «Klāj vaļā, citādi es no tevis izspiedīšu patiesību!»

Kā jūs zināt, Rietumos ir kāda frāze, kas izrunājama ar smaidu. Tāpat ir pie mums salās, tikai mūsu frāze attiecas uz spitālību. Lai nu kāds bija Kaluna, bet gļēvulis gan viņš nebija. Līdzko Laits atlaida vaļīgāk roku, Kaluna atbildēja:

«Es pateikšu tev taisnību. Tu pats esi spitālīgais.»

Laits negaidot nogrūda jaukteni sāniski uz krēsla, nenodarot viņam nekādu ļaunumu, un sāka no visas sirds smieties. Taču viņš smējās viens un, pamanījis to, pārlaida acis mums visiem. Es piegāju pie Laita un raudzīju aizvest viņu prom, bet viņš nepievērsa man uzmanību. Viņš kā apburts skatījās uz Kalunu, kas ātri, nervozi berzēja sev kaklu, it kā lai dabūtu nost sērgu, ko bija at

stājuši žņaudzēja pirksti. Šīs kustības bija neapzinātas, īstas.

Laits atkal pārlaida acis mums visiem, lēni noskatīdams visus pēc kārtas.

«Ak mans dievs, zēni! Ak mans dievs!» viņš teica.

Viņš nevis izrunāja, bet drīzāk izdvesa šos vārdus aizsmakušā, baiļu un šausmu pārņemtā balsī. Bailes aizžņaudza Laitam rīkli, bet es domāju, ka diezin vai viņš līdz šim ir pazinis bailes.

Beidzot viņa bezgalīgais optimisms guva virsroku, un viņš atkal iesmējās.

«Lielisks joks, vienalga, kas to būtu izdomājis,» viņš sacīja. «Iedzeršana uz mana rēķina. Man uz brīdi dūša saskrēja papēžos. Bet, zēni, neatkārtojiet to ne ar vienu! Tas ir par daudz nopietni. Ticiet man, šajā brīdī es miru tūkstoš reižu. Man ienāca prātā sieva, bērni un…»

Viņam aizlūza balss, un jauktenis, kas vēl aizvien berzēja kaklu, novērsa acis. Viņš bija apmulsis un noraizējies.

«Džon,» Laits sacīja, pagriezdamies pret mani.

Viņa līksmā, dārdošā balss skanēja man ausīs. Tomēr es nespēju atbildēt viņam. Tajā brīdī es riju asaras, turklāt zināju, ka no manas sejas visu var nolasīt.

«Džon,» viņš atkārtoja, panākdamies tuvāk.

Viņš uzsauca man bikli, taču baismāks par visiem lietuvēniem bija tieši Laita Gregorija balsī saklausāmais biklums.

«Džon, Džon, ko tas nozīmē?» viņš turpināja vēl ne- drošāk. «Tas taču ir joks, vai ne? Džon, še mana roka! Vai tad es sniegtu tev roku, ja būtu spitālīgs? Vai es esmu spitālīgais, Džon?»

Viņš sniedza man roku; un, pie velna vai pie dieva, no kā man bija jābīstas? Laits bija mans draugs. Es satvēru viņa roku, kaut gan sirds man sažņaudzās, redzot viņa seju apskaidrojamies.

«Tas bija tikai joks, Lait,» es teicu. «Mēs gribējām iznest tevi cauri. Bet tev taisnība — tas ir pārāk nopietni. Mēs vairs tā nedarīsim!»

Šoreiz viņš nesmējās. Viņš smaidīja kā cilvēks, kas pamodies no nelāga sapņa un vēl nav ticis vaļā no smagā iespaida.

«Nu labi,» Laits teica. «Nedariet vairs tā, bet es parūpēšos par iedzeršanu. Bet man jāatzīstas, ka jūs, zēni, brīdi likāt man pamatīgi trūkties. Paskatieties, kā esmu nosvīdis!»

Viņš nopūtās, norausa sviedrus no pieres un devās pie letes.

«Tas nav joks,» strupi pateica Kaluna.

Es biju gatavs ar acīm nogalināt viņu un jutu, ka tiešām varētu aizraidīt Kalunu uz viņpasauli. Tomēr es neiedrošinājos nedz bilst kādu vārdu, nedz sist. Tas tikai paātrinātu katastrofu, bet es vēl loloju cerību kaut kā novērst to.

«Tas nav joks,» Kaluna atkārtoja. «Jūs esat spitālīgais, Gregorij, un jums nav tiesību pieskarties pie godīgu cilvēku miesas… pie godīgu cilvēku tīrās miesas!»

Tad Gregorijs saskaitās.

«Tas joks ir aizgājis par tālu! Rimsties, Kaluna, rimsties, kad tev saka, citādi es tevi iekaustīšu!»

«Vispirms aizejiet uz bakterioloģisko pārbaudi,» Kaluna atbildēja, «un pēc tam sitiet mani kaut līdz nāvei, ja vēlaties! Paskatieties taču, cilvēk, uz sevi spogulī! Pats redzēsiet. Kuram katram tas redzams. Jums veidojas lauvas seja. Redzat, āda virs acīm kļuvusi tumšāka.»

Laits ielūkojās spogulī, un es pamanīju, ka viņam dreb rokas.

«Es neko neredzu,» viņš beidzot sacīja, tad pagriezās pret hapa-haole. «Tev ir melna sirds, Kaluna. Un es nekaunos atzīties, ka tu esi mani nobiedējis tā, kā neviens cilvēks nedrīkst biedēt otru. Es turēšu tevi pie vārda — tūlīt iešu to noskaidrot. Iešu taisni pie doktora Strov- bridža. Bet, kad nākšu atpakaļ, sargies!»

Neskatīdamies uz mums, Laits gāja uz durvju pusi.

«Pagaidi tepat, Džon!» viņš sacīja, redzēdams, ka grasos iet līdzi.

Mēs palikām, sastinguši kā rēgi.

«Tas ir taisnība,» sacīja Kaluna. «Gan paši redzēsiet!»

Visi paskatījās uz mani, un es pamāju ar galvu. Harijs Bērnlijs pielika glāzi pie lūpām, bet tūlīt pat nolaida to. Pusi viņš izšļakstīja uz letes. Lūpas viņam drebēja kā bērnam, kas gatavs laist vaļā raudienu. Neds Ostins vandījās pa ledus kasti. Viņš tur neko nemeklēja un, manuprāt, diezin vai apjauta, ko dara. Visi klusēja. Harijam Bērnlijam lūpas drebēja vēl vairāk. Pēkšņi viņš, savilcis seju atbaidoši ļaunā grimasē, iegāza Kalunam ar dūri pa seju. Kaluna nepalika parādā. Mēs nemēģinājām viņus izšķirt. Mums būtu vienalga, kaut vai nogalinātu jaukteni. Kautiņš bija briesmīgs, bet mūs tas neinteresēja. Es pat neatceros, kad Bērnlijs mitējās sist un atļāva nabaga zellim aizrāpot. Mēs bijām pārāk satriekti.

Vēlāk ārsts Strovbridžs man visu izstāstīja. Rakstīdams ziņojumu, viņš aizsēdējies līdz vēlam vakaram, kad viņa kabinetā ienācis Laits. Šerifs jau bijis atguvis savu optimismu: ienācis līgodamies un, lai gan vēl mazliet dusmojies uz Kalunu, tomēr bijis pilnīgi pārliecināts par sevi.

«Ko lai es būtu darījis?» ārsts jautāja man. «Es zināju, ka viņš ir slims. Vairākus mēnešus biju vērojis, kā attīstās slimība. Taču es nespēju atbildēt viņam, nespēju pateikt «jā». Jāatzīstas, es neizturēju un sāku raudāt. Viņš lūdza izdarīt bakterioloģisko izmeklēšanu. «Nogrieziet gabaliņu, dakter,» vienā laidā atkārtoja. «Nogrieziet gabaliņu un pārbaudiet!»»

Strovbridža asaras, jādomā, bija pārliecinājušas Laitu. Otrā rītā «Klodīne» izbrauca uz Honolulu. Mēs notvērām viņu jau ceļā uz piestātni. Redzat, viņš devās uz Honolulu, lai pats pieteiktos Veselības departamentā. Mēs neko nevarējām izdarīt ar viņu. Pārāk daudzus Laits bija nosūtījis uz Molokai, lai tagad pats izvairītos. Mēs gribējām pierunāt viņu braukt uz Japānu, bet viņš negribēja ne dzirdēt.

«Man jāpalieto zālītes,» — tas bija viss, ko viņš teica, un šos vārdus viņš atkārtoja bez gala. Šī doma bija apsēdusi viņu.

Laits nokārtoja visas savas darīšanas un no pieņemšanas stacijas Honolulu devās uz Molokai. Tur viņš nejutās labi. Vietējais ārsts mums rakstīja, ka no Laita pāri palikusi ēna. Redzat, viņš bēdājās par sievu un bērniem. Viņš zināja, ka mēs rūpējamies par viņiem, un tomēr viņam bija smagi ap sirdi. Pēc kādiem sešiem mēnešiem es devos uz Molokai. Es sēdēju spoguļstikla vienā pusē, viņš — otrā. Mēs skatījāmies viens uz otru caur stiklu un sarunājāmies pa tādu kā runājamo cauruli. Taču manas pūles bija veltas. Laits bija nolēmis palikt. Veselas četras stundas es mēģināju pārliecināt viņu. Galu galā man vairs nebija spēka — un arī tvaikonis svilpdams jau deva man zīmi.

Tomēr mēs nevarējām samierināties ar to. Pēc trijiem mēnešiem mēs nofraktējām šoneri «Alkione». Tas vadāja kontrabandas opiju un lidoja ar burām kā putns. Tā īpašnieks bija kāds skandināvs, kas naudas dēļ bija gatavs uz visu ko, un mēs piedāvājām viņam prāvu summu par braucienu uz Ķīnu. Viņš izbrauca no Sanfrancisko, un pēc dažām dienām mēs izgājām jūrā ar vienmasta burinieku. Tas bija piectonnīgs kuģelis, bet mēs nesāmies pret vēju uz ziemeļaustrumiem ar piecdesmit jūdžu ātrumu. Jūras slimība? Tā mani nekad nebija mocījusi tik briesmīgi. Kad zeme nebija vairs saredzama, mēs satikām «Alkioni» un abi ar Bērnliju pārkāpām uz tās.

Ap vienpadsmitiem vakarā mēs tuvojāmies Molokai. Šoneris nolikās dreifā, un mēs, ar laivu izbraukuši cauri bangām, ieradāmies Kalavao — vietā, kur, kā jums zināms, miris tēvs Damiens. Tas skandināvs bija īsts trakulis. Piekarinājis sev pāris revolveru, viņš nāca mums līdzi. Trijatā šķērsojām pussalu un, nogājuši apmēram divas jūdzes, sasniedzām Kalaupapu. Iedomājieties tikai, nakts melnumā ciematā starp tūkstošiem spitālīgo meklēt vienu cilvēku! Saprotiet, ja saceltu trauksmi, mums būtu beigas. Vieta sveša, tumšs, ka dur vai acī. Izskrēja spitālīgo suņi un sāka riet uz mums, bet mēs klupdami malā- mies apkārt, kamēr apmaldījāmies.

Skandināvs atrada izeju. Viņš slāja uz pirmo atšķiru stāvošo māju. Mēs aizslēdzām durvis un iededzām gaismu. Mājā atradās seši spitālīgie. Mēs pamodinājām viņus, un es uzrunāju nelaimīgos vietējā valodā. Man bija vajadzīgs kokua. Burtiskā tulkojumā «kokua» nozīmē «palīgs», iezemietis, kas neslimo ar spitālību, dzīvo ciematā un saņem no Veselības departamenta algu par to, ka kopj spitālīgos, pārsien viņiem brūces un tamlīdzīgi. Mēs palikām mājā, lai neizlaistu no acīm tās iemītniekus, bet skandināvs, paņēmis līdzi vienu no viņiem, devās meklēt kokua. Viņš to arī sadabūja un, draudot ar revolveri, lika viņam sekot. Bet kokua bija puisis uz goda. Kamēr skandināvs sargāja māju, kokua veda Bērnliju un mani pie Laita. Laits dzīvoja viens.

«Es jau tā domāju, ka jūs atnāksiet,» viņš teica. «Ne- skarieties man klāt, Džon! Kā klājas Nedam, Cārlijam un visai mūsu kompānijai? Nu, nekas, pastāstīsiet vēlāk! Tagad esmu gatavs iet jums līdzi. Esmu nodzīvojis te deviņus mēnešus. Kur ir laiva?»

Mēs gājām atpakaļ pēc skandināva. Bet pa to laiku jau bija sacelta trauksme. Mājās bija iededzinātas ugunis, blākšķēja durvis. Bijām norunājuši, ka šausim tikai tādā gadijumā, ja nebūs citas izejas, un, kad mūs aizturēja, laidām darbā dūres un revolveru spalus. Es atgaiņājos no kāda liela tēvaiņa. Viņš mācās virsū kā nelabais, kaut gan es divas reizes biju iegāzis ar dūri viņam pa seju. Mēs saķērāmies, nogāzāmies zemē, vārtījāmies un nelaidām viens otru vaļā. Viņš jau sāka mani vārēt, kad pēkšņi pieskrēja kāds ar laternu. Tad es ieraudzīju viņa seju. Kā lai apraksta tās šausmas? Tā nebija seja, tie bija zuduši vai zūdoši vaibsti, irstoša dzīva miesa bez deguna, bez lūpām, ar vienu piepampušu, sakropļotu ausi, kas nokarājās uz pleca. Man aptumšojās prāts. Viņš pievilka mani sev tik cieši klāt, ka viņa auss pieskārās man pie sejas. Tad es zaudēju galvu. Tas bija pārāk briesmīgi. Es sāku sist viņam ar revolveri. Kā tas notika, nezinu, bet, tiklīdz biju atbrīvojies no spitālīgā, viņš iekodās manī ar zobiem. Mana roka bija pa pusei šajā bezlūpu mutē. Tad es ar revolvera spalu ievilku viņam taisni starp uzacīm — un viņa zobi atlaidās.

Kadverts izstiepa roku, un mēness gaismā es ieraudzīju brūces. Roka izskatījās kā suņa sakosta.

—   Vai jūs sabijāties? — es jautāju.

—   Sabijos gan. Septiņus gadus es gaidīju. Kā jūs zināt, tik ilgs ir inkubācijas periods. Gaidīju te, Konā, un nesaslimu. Bet šajos septiņos gados nebija nevienas dienas, nevienas nakts, kad es nebūtu domājis… nebūtu domājis par visu to… — Kadverta balss aprāvās, un viņa skatiens aizslīdēja no mēness gaismas pielietās jūras līdz sniegotajām kalnu virsotnēm. — Es nevarēju paciest domu, ka tas viss būtu jāzaudē, ka man nekad vairs nebūtu lemts redzēt Konu. Septiņi gadi! Es nesaslimu. Bet, luk, tāpēc paliku vecpuisī. Es biju saderinājies, bet neuzdrīkstējos precēties, kamēr šaubas nebija izklīdinātas. Viņa to nesaprata. Aizbrauca uz Savienotajām Valstīm un apprecējās. Kopš tā laika neesmu viņu vairs redzējis.

Līdzko biju ticis vaļā no spitālīgā policista, kļuva dzirdama pakavu klaboņa, it kā uzbruktu kavalērija. Tur drāzās skandināvs. Viņš bija nobijies no jezgas un piespiedis tos sasodītos apsargājamos spitālīgos apseglot četrus zirgus. Mēs bijām gatavi sekot viņam. Laits bija izrēķinājies ar trijiem kokua, bet pēc tam mēs atpestījām Bērn- liju no diviem. Ap to laiku viss ciemats jau vārījās, bet, kad mēs laidām ļekas vaļā, kāds sāka bliezt mums virsū no vinčestra. Tas droši vien bija Džeks Makvejs, Molokai vecākais uzraugs.

Tas tik bija jājiens! Spitālīgo zirgi, spitālīgo segli, spitālīgo iemaukti, necaurredzama tumsa, ložu žvindzoņa un diezgan draņķīgs ceļš. Turklāt skandināvam bija nevis zirgs, bet mūlis — un viņš nemaz neprata jāt. Mēs tomēr nokļuvām līdz laivai un, irdamies prom, dzirdējām, ka lejup pa nogāzi no Kalaupapas aulekšo zirgi.

Jūs braucat uz Sanhaju. Iegriezieties pie Laita Gregorija. Viņš strādā tur kādā vācu firmā. Uzaiciniet viņu pusdienās. Pasūtiet vīnu. Dodiet viņam visu to labāko, bet neļaujiet viņam ne par ko maksāt. Rēķinu atsūtiet man. Viņa sieva un bērni dzīvo Honolulu, un nauda vajadzīga viņiem. Es zinu to. Algas lielāko daļu Laits sūta viņiem, bet pats dzīvo kā vientuļnieks. Un pastāstiet viņam par Konu. Tai pieder viņa sirds. Izstāstiet viņam visu, ko zināt par Konu.

[1] terase, veranda.

[2] midčips — platforma, kas savieno galvenā klāja daļas.

Content

Londons Džeks Lepnības nams. stāstu krājums

Lepnības nams

KŪLAUS-SPITALIGAIS

ARDIEVU, DžEK!

«ALOHA OE»

ČUN A ČUNS

KONAS šERIFS