Londons. Džeks

Publicistika

Džeks Londons. Publicistika

FOMA GORDEJEVS

«Foma Gordejevs» ir liela grāmata: tajā jūtams ne tikai Krievijas plašums, bet arī dzīves elpa. Sajā tirdzniecības centru un biržu pasaulē, šajā darījumu un spekulāciju laikmetā ik valstī atskan drosmīgas balsis, saucot dzīvi pie atbildības. «Fomā Gordejevā» balsi paceļ krievs, jo Gorkijs — «Rūgtais» ir īsts krievs pēc savas dzīves uztveres un izpratnes. Viņam piemīt krieviem raksturīgais pašvērojums un neatlaidīga pašanalīze. Un Gorkija daiļrade, tāpat kā viņa tautasbrāļu daiļrade, piesātināta ar kvēlu, kaismīgu protestu. Tam ir savs iemesls. Gorkijs raksta tāpēc, ka viņam ir ko teikt pasaulei. No viņa sažņaugtās dūres nāk ārā nevis viegli un smalki romāniņi, veikli sacerēti, valdzinoši un melīgi, bet patiesība — jā, smaga, rupja un atbaidoša, taču neviltota patiesība.

Viņš paceļ balsi, aizstāvot atstumtos un nicinātos, apsūdz veikalniecisko pasauli, protestē pret sociālo netaisnību, pret trūkumcietēju un vārgdieņu apspiešanu, pret bagāto un stipro neģēlībām, kuras viņi pastrādā, kā neprātīgi dzīdamies pēc ietekmes un varas. Stipri jāšaubās, vai vidusmēra buržujs, pašapmierināts, taukos apvēlies un pārticis, spēj saprast Fomu Gordejevu. Sā cilvēka asiņu bangojums viņu nesatrauc. Buržujs netiks gudrs, kāpēc šis cilvēks, kuram ir veselība un miljoni, nevar dzīvot tā, kā dzīvo viņa šķiras pārstāvji, — zināmas stundas pavadot kantorī un biržā, kārtojot tumšus darījumus, izputinot konkurentus un priecājoties par amata brāļu neveiksmēm. Varētu likties, ka ir vieglāk par vieglu nodzīvot mūžu pārtikušam un visu cienītam un tad mirt. Kāpēc, kā paradis, rupji pārtrauc Foma, raust naudu, ja galu galā jāmirst un jāsairst pīšļos? Bet buržujs, kuru viņš rupji pārtraucis, nesapratīs viņu. Nesaprata arī Majakins, kas briesmīgi zūdījās par savu niķīgo krustdēlu.

«Ko jūs lielāties?» Foma iesviež viņam acīs. «Par ko tev jālielās? Kur ir tavs dēls? Kur ir tava meita? Eh tu, dzīves saimnieks! Nu, tu esi gudrs, tu visu zini… Saki man — kāpēc tu dzīvo? Kāpēc tu krāj naudu? Vai tad tu nedomā mirt? Un kas tālāk?»

Majakins klusē, viņam nav ko atbildēt, bet viņš paliek nesatricināms un nepārliecināms.

Mantojis tēva mežonīgo vērša raksturu un mātes pasīvo iecietību un nemierīgo garu, lepnais un dumpīgais Foma nicina egoistisko, mantkāro vidi, kurā viņš dzimis. Ignats, viņa tēvs, Majakins, viņa krusttēvs, un visa veiksmīgo tirgoņu orda, kas dzied slavas dziesmas spēkam un cildina cietsirdīgu, nesaudzīgu laissez faire nespēj viņu pārliecināt. «Kāpēc?» viņš jautā. «Tie ir murgi, nevis dzīve! Tai nav nekādas jēgas. Ko tas viss nozīmē? Kas ir tur iekšā? Un kam tas viss?»&gt;

«Cilvēkus vajag žēlot… to tu labi dari,» saka Ignats mazajam Fomam. «Tikai — vajag žēlot ar prātu. Papriekš novēro cilvēku, papētī, ko no viņa var sagaidīt, kāds no viņa var būt labums. Un, ja redzi, ka viņš ir spēcīgs, darbaspējīgs, palīdzi viņam, ja gribi. Bet, ja cilvēks ir vājš, bez tieksmes strādāt, — uzspļauj tādam un ej savu ceļu. Un to tu iegaumē, ja kāds sūdzas par visu, vaid un sten, tāds nav ne graša vērts, tāds nepelna līdzjūtību, un tev nebūs nekāda labuma, ja tu viņam palīdzēsi.»

Tāds ir atklātā un karojošā veikalnieciskuma princips, ko izauro starp diviem degvīna mēriņiem. Bet tad runā Majakins — zaglīgi un bez zobgalības:

«Bet kas ir ubags? Ubags ir cilvēks, kura liktenis spiež atcerēties mums Kristu, viņš ir Kristus brālis, viņš ir tā kunga zvans un zvana dzīvē tādēļ, lai atmodinātu mūsu sirdsapziņu, lai traucētu paēdušo cilvēku miesas. Viņš stāv zem loga un dzied: «Kristus dēļ!» — un ar šo dziedāšanu liek atcerēties mums Kristu, viņa svēto bausli palīdzēt tuvākajam… Bet cilvēki tā iekārtojuši savu dzīvi, ka viņiem nemaz nav iespējams rīkoties saskaņā ar Kristus mācību, un Jēzus Kristus ir kļuvis mums pavisam lieks. Ne reizi vien, bet varbūt simttūkstoš reižu mēs esam nodevuši viņu krustā sišanai un tomēr nevaram izraidīt viņu no savas dzīves, kamēr viņa nabagie brāļi dzied ielās viņa vārdu un liek mums atcerēties viņu… Un, lūk, tagad mēs esam izgudrojuši, ka ubagi jāieslēdz

1 Lieciet mierā, neiejaucieties. (Fr.)

R tādās sevišķās mājās, lai tie neklaiņotu pa ielām un nemodinātu mūsu sirdsapziņu.»

Bet Foma nepieņems ne vienu, ne otru. Viņš nav ne iekārdināms, ne ar glaimiem pierunājams. Viņa dvēsele kliedz alkās pēc gaismas. Viņam nepieciešama gaisma. Un, sveloša riebuma dzīts, viņš klīst apkārt, meklēdams dzīves jēgu. «Viņa doma pēkšņi un bez piepūles aptvēra visus šos mazos cilvēciņus, kas strādāja smagu darbu. Bija savādi — kālab viņi dzīvo? Kāds viņiem prieks dzīvot pasaulē? Visi tikai strādā savu netīro, smago darbu, ēd draņķīgi, ģērbjas slikti, žūpo … Dažam jau pie sešdesmit, bet viņš vēl laužas blakus jauniem puišiem … Un visus viņus Foma savā iztēlē skatīja kā milzīgu tārpu kaudzi, kuri rakņājas pa zemi, tikai lai paēstu.»

Foma neatlaidīgi jautā dzīvei. Viņš nevar sākt dzīvi, iekams nezina dzīves jēgu, un viņš veltīgi meklē šo jēgu. «Ta dzīvot es nevaru … Es gribu dzīvot brīvi… lai pats visu zinātu,» viņš iebilst, kad Majakins pūlas pierunāt viņu atgriezties un kārtot veikala lietas. Kāpēc cilvēkiem jāstrādā viņa labā, jābūt viņa un viņa naudas vergiem?

«Darbs cilvēkam vēl nav viss,» viņš saka. «Tas nav tiesa, ka pūliņos ir attaisnojums … Daži cilvēki nestrādā nemaz visu mūžu, bet dzīvo labāk nekā darbaļaudis … kā tas var būt?… Bet kāds attaisnojums ir man? Un visi cilvēki, kuri komandē, — ar ko viņi attaisnosies? Kālab dzīvojuši? Es tā domāju, ka katrā ziņā visiem cieši jāzina — kālab dzīvo?… Vai tad tiešām cilvēks piedzimst, lai pastrādātu, saraustu naudu, uzceltu māju, piedzemdētu bērnus un — nomirtu? Nē, dzīve taču kaut ko nozīmē… Cilvēks piedzima, padzīvoja un nomira — kādēļ? Vajag apdomāt — kādēļ dzīvo? Mūsu dzīvei nav jēgas… Vieni ir bagāti — tūkstoš cilvēkiem pietiktu viņu naudas … un dzīvo bez darba … citi — visu mūžu loka muguras darbā, bet viņiem nav ne graša …»

Taču Foma var būt tikai postītājs. Viņš nav radītājs. Viņa mātes neapzināti meklējošais gars un vides lāsts pārāk smagi nomāc Fomu, noved viņu līdz uzdzīvei un trakumam. Viņš dzer ne jau tāpēc, ka vīns viņam garšotu. Pērkamās draudzenes, kas apmierina viņa zemiskās iegribas, viņu nevaldzina. Tas viss ir ļoti riebīgi un nekrietni, bet meklējumi viņu ved, un viņš tiem arī seko. Viņš zina, ka viss ir viena vienīga nejēdzība, bet nevar ļaunumu ne izlabot, ne izskaidrot. Viņš var tikai atmaskot un graut. «Kāds attaisnojums jums ir dieva priekšā? Kādēļ jūs dzīvojat?» viņš jautā kopā sanākušajiem tirgoņiem, kuriem dzīvē ir veicies. «Nevis dzīvi jūs esat cēluši — jūs samazgu bedri esat iztaisījuši! Dubļus un smirdoņu jūs ar saviem darbiem esat izplatījuši. Vai jums ir sirdsapziņa? Vai jūs atceraties dievu? Pieckapeiku gabals — jūsu dievs! Bet sirdsapziņu esat aiztriekuši…»

Gluži kā Izaja kliedziens — «Ejiet, jūs bagātie, raudiet un vaimanājiet par savām likstām, kas piemeklēs jūs!» — skan Fomas vārdi: «Asinssūcēji. No citu darba pārtiekat… citu rokām strādājat! Cik ļaužu nav lējuši asiņainas asaras jūsu lielo darbu pēc! Pat ellē jums, neliešiem, nav vietas pēc jūsu nopelniem… Nevis ugunī, bet verdošos dubļos jūs vārīs. Mūžu mūžos neizbēgsiet mokām …»

Šā dzīves zaņķa satriekts, Foma meklē atbildi, taču meklē veltīgi kā Sofijas Medinskas greznajā viesistabā, tā pirmās pa rokai pagadījušās staigules sirds tumšajās dzīlēs. Viņam nespēj palīdzēt ne Ļubova, kuras grāmatas runā cita citai pretī, ne ceļotāji ļaužu pārpilnajos tvaikoņos, ne arī kupletisti un prostitūtas dzertuvēs un netiklības perēkļo's. Un tā neizprazdams, pārdomādams, muls- dams, brīnīdamies, ļaudamies dzīves trakajam virpulim, griezdamies nāves dejā, mēģinādams sataustīt vārdā nenosaucamo neskaidro, maģisko formulu, lietu būtību, visdziļāko jēgu — gaismas zibsni aklā tumsā —, vārdu sakot, saprātīgu eksistences attaisnojumu, Foma Gordejevs iet pretī neprātam un nāvei.

Grāmata nav no patīkamajām, bet tajā meistarīgi analizēta dzīve — ne dzīve vispār, bet mūsdienu sabiedrības dzīve. Grāmata nav iepriecinoša, bet arī sabiedrības dzīve nav iepriecinoša. Tu aizver grāmatu ar smagu sirdi, ar riebumu pret dzīvi ar tās «meliem un izvirtību». Taču tā ir dziedinoša grāmata. Sabiedrības kaites tajā attēlotas tik bezbailīgi, ļaunumam virsū uzkrāsotais skaistums tiek noplēsts tik nesaudzīgi, ka grāmatas mērķis ir nepārprotams — apliecināt labo. Tā ir līdzeklis, ar ko pamodināt ļaužu snaudošo apziņu un ieraut viņus cīņā par cilvēcīgumu.

Bet var iebilst, ka neviens notikums nav izstāstīts līdz galam, nekas nav pabeigts. Patiešām, kad Saša ielēca no plosta ūdenī un peldēja pie Fomas, kaut kas atgadījās. Notikumi varēja risināties tālāk. Tomēr nekas būtisks nenotika. Saša atstāja Fomu un aizbrauca ar bagāta degvīna fabrikas īpašnieka dēlu. Viss labākais, kas bija Sofijā Medinskā, atdzīvojās, kad viņa uzlūkoja Fomu ar sievietes un mātes skatienu. Viņa varēja kļūt Fomas dzīvē par labdarīgu spēku, varēja ieliet tajā gaismu, pasargāt viņu no briesmām, padarīt par godājamu un saprātīgu cilvēku. Tomēr viņa pameta Fomu — un viņš to vairs neredzēja. Neviens notikums nav izstāstīts līdz galam, nekas nav pabeigts.

Bet stāsts par Fomu Gordejevu taču ir izstāstīts, viņa dzīve ir beigusies, tāpat kā ik dienas beidzas dzīves mums visapkārt. Turklāt tā ir dzīves patiesība, un Gorkija meistarība ir reālista meistarība. Bet tas ir daudz aktīvāks reālisms par Tolstoja vai Turgeņeva reālismu. Katrā lappusē tas dzīvo un elpo tik ugunīgā trauksmē, kādu viņi retumis sasniedz. Viņu mantija ir nokritusi uz Gorkija jaunajiem pleciem, un viņš sola to valkāt karaliski.

Un tomēr Foma Gordejevs ir tik nevarīgs, viņa dzīve ir tik bezcerīga un briesmīga, ka mūs pārņemtu dziļa nožēla par Gorkiju, ja mēs nezinātu, ka viņš iznācis no Enu Ielejas. Mēs zinām, ka viņš lolo cerību, citādi viņš tagad nenīktu Krievijas cietumā par to, ka vīrišķīgi aizstāvējis šo cerību. Viņš pazīst dzīvi un zina, kālab un kā ir jādzīvo. Un vēl kas ir svarīgi: Foma Gordejevs nav abstraktas idejas iemiesojums vien. Jo, tāpat kā dzīvoja un izjautāja dzīvi Foma Gordejevs, tā sviedros, asinīs un mokās dzīvojis arī pats Gorkijs.

Pjedmontā, Kalifornijā, 1901. gada novembri

ZELTAINĀS MAGONES

Man pieder magoņu lauks. Citiem vārdiem sakot, pateicoties dieva žēlastībai un izdevēju labsirdībai, man ir iespēja katru mēnesi iedot kantora darbiniekam dažādus zelta gabalus un kā atlīdzību par šiem zelta gabaliem katru mēnesi no jauna iegūt īpašuma tiesības uz magoņu lauku. Sis lauks liesmo augstu Pjedmonthilas nogāzē. Tās piekājē guļ visa pasaule. Tālumā aiz sudrabainā līča, apmetusies uz saviem daudzajiem pakalniem, kā otra Roma kūp Sanfrancisko. Netālu no pilsētas savu roboto kamiesi gaisā slej Tamalpaisas kalns, bet vidū starp tiem ir Zelta Vārti, kur labprāt kavējas jūras miglas. No šā lauka mēs bieži redzam tālumā zvīguļojam Klusā okeāna zilgmi un mūždien darbīgi šaudāmies kuģus.

—   Magoņu lauks sagādās mums daudz prieka, — teica Besa.

—   Jā, — es atbildēju. — Kā nabaga pilsētnieki apskaudīs mūs, izbraukuši apciemot, un cik labi viņiem būs ap sirdi, šķiroties no mums ar lieliem zeltainu magoņu klēpjiem!

Bet tos gan mums vajadzēs novākt, — es piemetināju, norādīdams uz neskaitāmajiem uzbāzīgajiem brīdinājumiem (mantojumu no iepriekšējā rentnieka), kas bija piesisti visredzamākajās vietās gar visu robežu un skanēja visi kā viens: «Privāts zemes gabals. Ienākt aizliegts.»

—    Kādēļ gan liegt nabaga pilsētniekiem paklaiņot pa rtiūsu lauku? Tikai tādēļ, ka viņiem nav tas gods būt mūsu paziņām?

—   Kā es nevaru ciest šādus aizliegumus, — sacīja Besa, — šos nekaunīgos varas simbolus!

—   Tie pazemo cilvēku, — es piekritu.

—   Tie dara kaunu krāšņajai ainavai, — viņa turpināja,

—  un ir pretīgi.

—   Cūcība! — es dedzīgi iesaucos. — Nost ar tiem!

Mēs ar Besu gaidījam parādāmies magones, gaidījām

l i, kā spējīgi gaidīt vienīgi pilsētas iedzīvotāji, kam tas ilgi bijis liegts. Es aizmirsu pieminēt, ka aiz magoņu lauka atradās māja, pie zemes pieplacis, izļodzījies bun- galo, kurā mēs bijām nodomājuši atteikties no pilsētas ieradumiem un piekopt veselīgāku dzīves veidu tuvāk pie dabas. Pirmās oranždzeltenās un zeltainās magones parādījās starp labības stiebriem, un mēs staigājām tām ap- kart līksmi, kā to vīna apskurbināti un teicām viens otram, ka, lūk, te nu tās ir. Mēs ik pa brīdim ne no šā, ne no tā, valdot pilnīgam klusumam, iesmējāmies, dažbrīd sakaunējāmies un slepšus skrējām uz mūsu dārgumu. Bet, kad beidzot magones kā uguns vilnis pārplūdināja visu lauku, mēs, ļaujot vaļu savam neprātam, pilnā kaklā kliedzām, dejojām un sitām plaukstas.

Bet tad ieradās goti. Pirmā uzbrukuma brīdī man seja bija ziepju putās un es paliku stāvam ar gaisā paceltu bārdas nazi, lai paskatītos uz savu mīļoto lauku. Tā attālākajā malā es ieraudzīju meitenīti un puisēnu, kuriem rokas bija pilnas ar dzelteno laupījumu. «Ak,» es nodomāju pēkšņā labvēlības uzplūdā, «viņu prieks ir mans prieks! Cik jauki, ka bērni plūc magones manā laukā! Viņi plūks tās cauru vasaru. Tikai tiem jābūt maziem bērniem,» es apķēries piebildu, «un jāplūc magones pašā malā.» Sī pēdējā doma man ienāca prātā, kad paskatījos uz staltajam, zeltainajām skaistulēm, kas māja ar galvu kviešos zem mana loga. Tad bārdas nazis turpināja savu darbu. Skūšanās vienmēr prasa uzmanību, un es nepaskatījos pa logu, kamēr nebiju pabeidzis šo operāciju. Bet paskatījies es apstulbu. Tas taču vairs nebija mans magoņu lauks! Nē, tomēr bija, jo tā malā lepni slējās priežu puduris, zem ziedu smaguma līka magnoliju zari un ar Japānas cidoniju apaugušais žogs gar piebraucamo ceļu bija sarkans, kā ar asinīm apliets. Jā, tas bija mūsu lauks, bet pār to vairs nevēlās liesmojošo magoņu viļņi, un kviešos zem loga man vairs nemāja ar galvu staltās, zeltainās skaistules. Es uzrāvu mugurā jaku un metos ārā pa durvīm. Tālumā nozuda divi milzīgi, spilgti baloni — oranžs un dzeltens; likās, pār lauku aizlīgo divas neredzēti lielas magones.

— Džonij, — es teicu savam deviņus gadus vecajam māsasdēlam, — Džonij, ja meitenes vēl kādu reizi nāks mūsu laukā plūkt magones, pieej viņām klāt un mierīgi un pieklājīgi pasaki, ka tas nav atļauts.

Iestājās silts laiks, un saule lika pacelties no atraisītās zemes klēpja jaunam uzliesmojumam. Drīz vien, mātes sūtīta, pie manis ieradās kaimiņu meitenīte un izlūdzās Besai atļauju saplūkt nedaudz magoņu istabu izrotāšanai. Taču es to nezināju un, ieraudzījis meitenīti lauka vidū, pacēlu roku kā semaforu pret debesīm.

—   Mcitenīt, — es uzsaucu, — meitenīti

Viņa likās prom, ka papēži vien zibēja, bet es ārkārtīgi pacilats gāju pie Besas, lai pastāstītu viņai, cik man varena balss. Besa cēlsirdīgi mēģināja glābt stāvokli, tūliņ dodamās pie meitenes mātes, lai atvainotos un izskaidrotos. Bet meitenīte vēl līdz šai dienai, ieraudzījusi^ mani, dod kājām vaļu, un es zinu, ka māte nekad nebūs pret mani tik sirsnīga kā līdz šim.

Atnāca drūmas, apmākušās dienas, sāka pūst skarbi, stindzinoši vēji, dienu no dienas lija gāzmains lietus, un pilsētnieki ierāvās savos mājokļos kā žurkas plūdu laikā. Un gluži kā žurkas, kam tikko palaimējies izglābties, viņi, līdzko laiks noskaidrojās, izlīda laukā uz Pjedmon- tas zaļajām nogāzēm, lai svētlaimīgi pagozētos saulītē. Un viņi baru bariem klupa iekšā manā laukā, iemīdīdami zemē manus mīļos kviešus un alkatīgām rokām raudami ar visām saknēm magones.

—   Es piesitīšu dēlīti ar uzrakstu, lai te nestaigātu, — es teicu.

—  Jā, — nopūzdamās atsaucās Besa. — Baidos, ka bez tā nevarēs iztikt.

Taču nebija vēl pienācis vakars, kad viņa atkal nopūtās.

—   Baidos, ka no taviem brīdinājumiem nebūs nekada labuma, mīļais. Cilvēki šajās dienās ir aizmirsuši, kā jālasa.

Es izgāju verandā. Kāda pilsētas nimfa vieglā vasaras kleitā un appuķotā cepurē bija apstājusies pie viena no maniem nesen izliktajiem brīdinājumiem un uzmanīgi lasīja to. Viņas kustības liecināja par intensīvu domu darbību. Sieviete bija gara un stalta, taču, papurinājusi galvu un noplandījusi kleitu, viņa nometās četrrāpus un palīda zem žoga, bet, iekšpusē piecēlusies kājās, jau turēja abās rokās magones. Es piegāju sievietei klāt, paskaidroju viņai, ka šāda rīcība nav ētiska, un viņa aizgāja. Pēc tam es piesitu vel vairākus uzrakstus.

Agrākos gados šos pakalnus bija sedzis magoņu pa- klājs. Postošie spēki nespēja nomākt magoņu dzīvotgribu, cīņā pret tiem magones prata saglabā.t zināmu līdzsvaru un palika tur, kur bija. Bet pilsētnieki, šie briesmīgie postītāji, nāca un nāca, līdzsvars tika izjaukts, un gandrīz visas magones aizgāja bojā. Tā kā pilsētnieki rāva puķes ar visgarākajiem kātiem un vislielākajiem ziedkausiem, bet saskaņā ar dabas likumu ikviena dzīva radība tiecas radīt sev līdzīgu, garkātainās un lielziedainās magones vairs neražoja sēklas — un uz pakalniem auga vairs tikai panīkušas, īsas pasugas. Un šīs pašas panīkušās un īsās puķes bija reti atrodamas lielā platībā. Dienu no dienas un gadu no gada pilsētnieki baru bariem klaiņāja pa Pjedmontas nogāzēm, un tikai vietumis atsevišķiem rases ģēnijiem izdevās saglabāt dzīvību kā nožēlojamām sīkām, necilām, ātri noziedošām puķītēm, kas atgādināja nabadzīgo kvartālu bērnus, kuri, skriešus i/.skrējuši cauri jaunībai, priekšlaikus sasniedz mokpilnu, neauglīgu briedumu.

Turpretī manā laukā magones ziedēja krāšņi; tās tika sargātas ne vien no barbariem, bet arī no putniem. Savā laikā šis lauks bija apsēts ar kviešiem, kas katru gadu nenovākti izbira un no jauna sadīga, un to vēsajā paēnā nuifioņu seklas bija paslēptas no dziedātājputnu redzīgajam ;nnn. Stiepdamās starp kviešu stiebriem pretī saulei, magones auga aizvien garakas un garākas, vēl karaliskākas par tām, kss bija kādreiz augušas atklātās vietās.

Tā nu pilsētnieki, no kailajiem pakalniem skatīdamies u/. manu ugunīgo, liesmojošo lauku, izjuta nepārvaramu kārdinājumu un, jāsaka, bieži vien arī briesmīgi krita grēkā. Bet, lai cik briesmīgi viņi krita grēkā, vēl briesmīgāk klājās manām mīļotajām magonēm. Tur, kur labība saglabā rasu un mazina saules svelmi, augsne ir mitra, un izraut magoni ar visu sakni no tādas ir vieglāk nekā parlauzt stublāju. Bet pilsētnieki, tāpat kā citi cilvēki, labprātāk iet pa vieglākās pretestības ceļu, un līdz ar puķēm tika izrauti daudzi stingri saritināti pumpuri, tādējādi uz laiku laikiem iznīcinot arī visu nākamo skaistumu.

Kāds pilsētnieks, pusmūža džentlmenis, ar baltām rokām un šaudīgām acīm, darīja manu dzīvi sevišķi interesantu. Viņa izrīcību deļ mēs iesaucām šo cilvēku par Ripīteru [1] . Kad mes, stāvēdami veranda, lūdzam viņu neraut puķes, viņš lēni, it kā nekas nebūtu bijis, gāja pie žoga, izlikdamies, ka neko nav dzirdējis un pats nolēmis doties uz mājām. Lai pastiprinātu šo iespaidu, viņš joprojām bezrūpīgi un it kā netīšām pieliecās un noplūca vēl vienu magoni. Ar šādu mānīšanos svešais paglāba sevi no apkaunojošas izdzīšanas un liedza mums to prieku izdzīt viņu, taču viņš nāca atkal — turklāt bieži — un katru reizi aizgāja ar prāvu laupījumu.

Pilsētnieku nav par ko apskaust. Par to es esmu dziļi pārliecināts. Viņa dzīves veidā ir kaut kas tāds, kas rada bīstamu aklumu un kurlumu; tā vismaz ir ar tiem pilsētniekiem, kas nāk uz manu magoņu lauku. No tiem, kam es mēģināju izskaidrot, cik neētiska ir viņu rīcība, visredzamākajās vietās izliktos brīdinājumus nebija redzējis neviens, un no piecdesmit cilvēkiem, kuriem mēs uzsaucām no verandas, dzirdēja tikai viens. Bez tam es atklāju, ka pilsētnieks izturas pret lauku puķēm gluži tāpat kā badā mirstošais pret ēdienu. Tāpat kā badā mirstošais nesaprot, ka labāk notiesāt vienu unci nekā piecas mārciņas gaļas, tā arī viņi nesaprot, ka pieci simti salauzītu un čumurā saspiestu magoņu nav tik skaistas kā divas trīs brīvi izvietotas puķes, kas parāda savas zaļās lapas un zeltainos ziedkausiņus visā krāšņumā.

Taču mantkārību ir grūtāk piedot nekā gaumes trūkumu. Jaunu neliešu ordas aplaupa mani un nodara zaudējumus manai nākotnei tādēļ vien, lai, stāvot uz ielas stūra, varētu klaigāt: «Kalifornijas magones! Tikai pieci centi pušķis!» Lai kā es aizsargājos, dažiem no viņiem mans dārzs ienesa veselu dolāru dienā. Vienu ordu es atceros ar sevišķu rūgtumu. Lai izdibinātu, vai mums nav suņa, puišeļi pienāca pie virtuves durvīm un palūdza, lai iedodam padzerties ūdeni. Kamēr viņi dzēra, mēs lūdzām, lai nerauj puķes. Viņi pamāja ar galvu, noslaucīja muti un aizgāja, turēdamies pēc iespējas tuvāk pie mājas. Viņi iznīcināja magoņu lauku pie maniem logiem, pēc tam visi seši izvērsās vēdekļa veidā un ņēmās plūkt ar abām rokām, dzīdami posta vālu pašā lauka vidū. Neviens ciklons nespētu drāzties ātrāk un nopostīt pamatīgāk. Es uzkliedzu puikām, un viņi aizloba kā plēsti, aizstiepdami līdzi lielās karaliskās magones ar aplauzītiem kātiem un sakropļotas, pat vilkdami tās pa zemi. Esmu pārliecināts, ka tas bija vispārdrošākais pirātu uzbrukums, kāds jebkad noticis uz sauszemes.

Klīdu dienu es aizgāju pamakšķerēt, un tieši šajā dienā iii ii iui lauku apciemoja kāda sieviete. Tā kā ne lūgumi, ne protesti no verandas neatstāja uz viņu nekādu iespaidu, liesa aizsūtīja meitenīti palūgt, lai svešā neplūc magones. Sieviete mierīgā garā plūca tikai tālāk. Tad Besa, spītēdama tveicei, pati gāja pie viņas. Turpinādama plūkt puķes, nelūgtā viešņa spriedelēja par īpašumu, noliegdama liesas īpašuma tiesības un pieprasīdama, lai Besa pierāda tas ai faktiem un dokumentiem. Turklāt viņa nemitējās plnkl puķes, nepalaizdama garām nevienu pašu. Viņa bija gara auguma, kareivīga izskata sieviete, turpretī Besa bija tikai sieviete un neprata rīkoties ar dūrēm. Iebrucēja pilini, kamēr viņai apnika, tad pateica: «Sveiki!» — un celi aizpeldēja.

Man šķiet, ka pēdējos gados cilvēki patiešām ir kļuvuši sliktāki, — Besa gurdenā balsī teica, kad mēs pēc pusdienām sēdējām bibliotēkā. Nākamajā dienā es biju gatavs viņai piekrist.

- Kāda sieviete ar mazu meiteni iet taisnā ceļā pie magonēm, — sacīja mūsu kalpone Meja.

Es izgāju verandā un gaidīju viņas parādāmies. Pazibējušas starp priedēm, viņas iegāja laukā, un, līdzko pirmās magones ar visam saknēm bija izrautas, es viņām uzsaucu. Viņas atradās apmēram simt pēdu no manis. Abas pagriežas un skatījās uz mani.

— Ludzu, nepluciet magones, — es sacīju.

Kādu brīdi viņas apsvēra, tad sieviete kaut ko klusi pateica meitenei, abas noliecās un atsāka slaktiņu. Es uzkliedzu, bet viņas pēkšņi bija kļuvušas kurlas. Es uzbrēcu tik nikni, ka meitene sāka šaubīties. Taču sieviete plūca magones, kā plūkusi, un es dzirdēju, ka viņa paklusam drošina meiteni.

! Es atcerējos sirēnsvilpi, ar kuru es mēdzu aicināt savu māsasdēlu. Tā bija šaušalīga svilpe, no tām, ar kurām var mirušos piecelt no kapiem. Es pūtu vienā pūšana, bet saliektās muguras neiztaisnojās. Ar vīriešiem es tiktu galā, bet izredzes sakauties ar sievietēm mani neiepriecināja, taču šai sievietei, kas kūdīja meiteni uz nekrietnu rīcību, man gan gribējās sadot.

Aizgāju uz māju pēc šautenes. Asinskārīgi vicinādams ieroci un baismīgi vaikstīdamies, es metos virsū iebrucējām. Meitene kliegdama bēga uz priedēm, bet sieviete mierīgi turpināja plūkt magones. Viņa nepievērsa man ne mazāko uzmanību. Biju cerējis, ka, ieraugot mani, viņa ņems kājas pār pleciem, bet notika kaut kas pārsteidzošs. Es kā satracināts vērsis drāzos pa lauku taisni virsū sievietei, bet viņa negāja nost no ceļa. Man neatlika nekas cits kā palēnināt gaitu, jo es skaidri apzinājos, cik tas viss ir muļķīgi. Kad līdz sievietei bija atlikušas desmit pēdas, viņa atliecās taisni un veltīja man skatienu. Es apstājos un nosarku līdz matu galiem. Varbūt es tiešām biju viņu nobiedējis (reizēm es cenšos sev iestāstīt, ka tā bija), bet var arī būt, ka viņai kļuva manis žēl. Lai būtu kā būdams, viņa atstāja manu lauku rāmā, nē, cēlā gaitā, ar oranžu un zeltainu ziedu pilnām rokām.

Turpmāk es tomēr saudzēju savas plaušas un vairāk vicināju šauteni. Bez tam es izdarīju dažus vispārinājumus. Sieviete laupīdama izmanto sava dzimuma priekšrocības. Vīrieši jūt pret svešu īpašumu lielāku cieņu nekā sievietes. Vīrieši savās ļaundarībās nav tik neatlaidīgi kā sievietes, un sievietes tā nebaidās no šautenes kā vīrieši. Tātad, ja mēs iekarojam zemi, riskēdami ar dzīvību un cīnīdamies, tad paldies par to pienākas mūsu mātēm. Mēs, anglosakši, esam zemes un jūras laupītāju rase, un nav nekāds brīnums, ka mūs-zīdījušas tādas sievietes kā tās, kas izlaupa manu magoņu lauku.

Taču laupīšana turpinājās. Nelīdzēja ne sirēna, ne šautenes vicināšana. Pilsētnieki bija drošsirdīgi un bezbailīgi, un es ievēroju, ka «ripīterisms» ir kļuvis vispārējs. Kāda jēga bija bez sava gala dzīt viņus prom, ja mēs ikreiz atļāvām viņiem aiznest līdzi nelikumīgo guvumu? Kad esi padzinis vienu un to pašu cilvēku otro un trešo reizi, tevī pamostas kaut kas līdzīgs asinskārei. Un, kad tu esi reiz izjutis vēlēšanos nogalināt, šķiet, ka liktenis sagrābj tevi un velk uz bezdibeni. Ne reizi vien es pieķēru sevi, ka ceļu šauteni pie pleca, lai tēmētu uz nožēlojamajiem robežas pārkāpējiem. Sapnī es iznīcināju viņus ar visdažādākajiem paņēmieniem un viņu līķus metu ūdens tvertnē. Vēlēšanās iešaut viņiem kājās kļuva ar katru dienu stiprāka, un likteņa balss kļuva ar katru dienu pavēlošāka. Man rēgojās karātavas, un es ar cilpu kaklā skatījos, kāda kauna un negoda aptraipīta nākotne sagaida manus bērnus. Es sāku baidīties pats no sevis, bet Besa noraizējusies slepus lūdzās manus draugus, lai viņi pierunā mani atpūsties. Un tad, kad mani spēki bija galīgi izsīkuši, man ienāca prātā glābēja doma. «Kāpēc lai es neatņemtu?» Ja pilsētniekiem no iebrukumiem nebūs nekāda labuma, tie mitēsies paši no sevis.

Pirmais manā laukā pēc tam parādījās kāds vīrietis. Es viņu gaidīju … Ak, tavu prieku! Tas bija pats Ripīters, pašapmierināts, agrākās veiksmes spārnots. Nevērīgi turēdams šauteni, es gāju viņam pretī.

—   Lūdzu piedošanu, bet man jūs jātraucē sakarā ar šīm magonēm, — es sacīju saldā balsī. — Tās tiešām ir vajadzīgas man pašam.

Viņš vērās manī kā valodu zaudējis. Tam vajadzēja būt lieliskam skatam. Tas katrā ziņā bija kaut kas dramatisks. Ar šauteni rokā un ar laipno lūgumu, kas vēl joprojām skanēja man ausīs, es jutos kā Bleks Bārts, Džesijs Džeimss, Džeks Separds, Robins Huds un daudzi citi lielceļa laupītāji.

—   Jā, jā, — es teicu mazliet asāk, jo tāds tonis man likās piemērotāks, — man ļoti žēl jūs traucēt, jel ticiet, bet man ir vajadzīgas šīs magones.

Es nevērīgi pacēlu šauteni augstāk un pasmaidīju. Tas iedarbojās uz viņu. Ne vārda neteicis, viņš atdeva man puķes, pagriezās un gāja pie žoga, bet no viņa nemākslotās pašpārliecinātības nebija vairs ne vēsts, un viņš arī neapstājās, lai it kā nejauši noplūktu magoni. Tā bija Ripītera pēdējā parādīšanās. Pēc viņa acīm sapratu, ka es viņam nepatīku, un, kamēr vien šis cilvēks nebija nozudis manam skatienam, pat viņa mugura pauda pārmetumu. , • '

Kopš tās dienas mana mājiņa grimst magoņziedos. Visas vāzes un māla krūzes ir pilnas ar tām. Magones liesmo uz katra kamīna podiņa un plosās visās istabās. Es dāvinu puķes saviem draugiem milzīgām buķetēm, un lomēr hipnie pilsētnieki nāk un plūc tās man.

Pasēdiet vel kādu brīdi, — es saku promejošajam viesim.

Un tā nu mēs sēžam ēnainajā verandā, bet centīgie pilsētnieki pa to laiku, svīzdami karstajā saulē, plūc manas magones. Kad viņi gana saplūkušies zeltaino krāšņumu, es ar šauteni rokā noeju lejā un atbrīvoju viņus no šis nastas. Tā es esmu nonācis pie atziņas, ka nav Jaunuma bez labuma.

Konfiskācijai bija panākumi, taču es nebiju ņēmis vērā vienu apstākli, proti — pilsētnieku lielo skaitu. Lai gan agrākie pārkāpēji vairs nenāca, katru dienu parādījās jauni, un man bija jāveic patiešām titānisks uzdevums — jāiestāsta veselas pilsētas iedzīvotājiem, cik nelietderīgi ir uzbrukt manam magoņu laukam. Sākumā, atņemot viņiem laupījumu, es mēdzu izskaidrot savu viedokli, bet drīz vien atmetu tam ar roku. Neatmaksājās dzesēt muti. Viņi nespēja saprast mani.

Kādai dāmai, kas pārmeta man alkatību, es teicu:

—   Dārgā kundze, jums netiek nodarīts pāri. Ja es nebūtu sargājis šīs magones vakar un aizvakar, jūsu pilsētnieku pūji būtu tās noplūkuši jau vakar un aizvakar un jūsu acis, kurām šis lauks šodien pavērās, vispār nebūtu ieraudzījušas magones. Magones, kuras jūs nedrīkstat plūkt šodien, ir tās pašas, kuras es neļāvu plūkt vakar un aizvakar. Tāpēc, ticiet man, jūs neko neesat zaudējusi.

—   Bet magones šodien taču ir te, — viņa iebilda, ar iekāri skatīdamās uz šo daili.

—   Es jums samaksāšu par tām, — citreiz sacīja kāds džentlmenis. (Es tikko biju atbrīvojis viņu no vesela klēpja.)

Pēkšņi man kļuva kauns, pats nezinu, kādēļ; viņa vardi man nupat bija atgādinājuši, ka manām puķēm ir ne vien estētiska, bet arī naudas vērtība. Mani nomāca apziņa, ka rīkojos zemiski, un es vārgi izdvesu:

—   Es nepārdodu savas magones. Ņemiet, ko esat sarāvis!

Bet nebija vēl pagājusi nedēļa, kad es atkal saskrējos ar šo pašu džentlmeni.

—   Es jums samaksāšu par tām, — viņš teica.

—  Jā, — es atbildēju, — maksājiet vien. Divdesmit dolāru, lūdzu.

Viņš noelsās, pētījoši paskatījās uz mani, vēlreiz no- elsās un tad, ne vārda neteikdams, bēdīgi nolika magones zemē. Bet, kā vienmēr, nekaunības kalngalus sasniedza sieviete. Kad es atteicos no naudas un pieprasīju, lai atdod man noplūkto skaistumu, viņa paziņoja, ka nedarīšot to.

—   Es šīs magones saplūcu, — viņa teica, — bet laiks ir nauda. Samaksājiet man par zaudēto laiku, tad dabūsiet puķes!

Viņas vaigi dega sašutumā, seja — diezgan skaista, man jāatzīst — pauda nelokāmu gribu un apņēmību. Bet es lāču biju vīrietis no kalniešu cilts, turpretī viņa — nekas vairāk kā pilsētniece, un, neiedziļinoties sīkumos, es ar prieku varu darīt jums zināmu, ka magoņu pušķis kļuva par mūsu mājokļa rotu, bet sieviete atgriezās pilsētā ar garu degunu. Lai nu kā, bet tās tomēr bija manas magones!

—   Tās ir dieva magones, — teica sajūsmināta jauna radikāle, aizskarta savās demokrātiskajās jūtās, redzot, ka es dzenu pilsētniekus ārā no sava lauka. Un viņa divas nedēļas nīda mani kā nāvi. Es panācu tikšanos ar šo sievieti un izskaidroju viņai visu. Izskaidroju gari un plaši. Es izstāstīju visu par magonēm, kā Meterlinks bija izstāstījis par bišu dzīvi. Es iztirzāju jautājumu no bioloģiskā, psiholoģiskā un socioloģiskā viedokļa, es aplūkoju to no ētiskā un estētiskā viedokļa. Es iekarsu un aizrāvos, un, kad biju beidzis, viņa atzina, ka man taisnība, taču sirds dziļumos biju pārliecināts, ka tas ir teikts vienīgi aiz līdzjūtības.

Es drāzos pie saviem draugiem meklēt mierinājumu. Es pastāstīju viņiem par magonēm. Likās, ka šis stāsts viņus sevišķi neinteresē. Mani pārņēma satraukums. Viņi jutās pārsteigti un aizvainoti. Viņi skatījās uz mani ar ziņkāri.

—   Plēšanās magoņu dēļ tev nedara godu, — viņi sacīja. — Tas tev nepiedien.

Es drāzos pie citiem draugiem. Es alku attaisnoties. Attaisnojums man bija vajadzīgs kā ēst, man vajadzēja pierādīt savu taisnību. Јs jutu nepieciešamību izskaidroties, lai gan labi zināju, ka tas, kas mēģina izskaidroties, ir pazudis. Es vēlreiz izstāstīju visu par magonēm. Es atcerējos visnenozīmīgākos sīkumus, papildināju un izvērsu savu stāstu. Es runāju līdz aizsmakumam, bet, kad vairs nejaudāju parunāt, viņi izskatījās garlaikoti. Pēc tam viņi sāka pļāpāt visādas aplamības, ņēmās mierināt mani un runāja pavisam par ko citu, kam nebija nekāda sakara ar magonēm. Es plīšu no dusmām un reizi par visām reizēm aizdzinu viņus visus ratā.

Tagad es guļu savā bungalo un gaidu nejaušus viesus. Ar gudru ziņu es uzsāku sarunu par magonēm un nenolaižu acu no viņu sejām, lai uztvertu pirmās nepiekrišanas pazīmes, bet pēc tam izgāžu uz viņu galvām savas ilgi krātās dusmas. Es stundām strīdos ar tiem, kas neatzīst, ka man ir taisnība. Esmu kļuvis līdzīgs Gija de

Mopasāna vecim, kas pacēlis auklas galu. Es skaidroju nepagurdams, bet neviens negrib mani saprast. Esmu sācis izturēties bargāk pret plēsonīgajiem pilsētniekiem. Man vairs nesagādā prieku atņemt viņiem laupījumu, jo tas jau ir kļuvis par apgrūtinošu pienākumu, par smagu un pretīgu darbu. Draugi skatās uz mani greizi un, kad mēs satiekamies pilsētā, kaut ko līdzjūtīgi murmina zem deguna. Viņi reti kad apmeklē mani. Viņi baidās. Es esmu žultains, vilies cilvēks, šķiet, ka manu dzīvi neapspīd neviens stars un visa gaisma ir koncentrēta manā ugunīgajā laukā. Tāda ir maksa par īpašumu.

Pjedmontā, Kalifornijā, 1902. gada aprīlī

KO MAN NOZĪME DZĪVE

Es piedzimu strādnieku vidē. Agri iepazinu jūsmu, godkāri un tieksmi pēc ideāliem, un ilgoto mērķu sasniegšana kļuva par manas bērnības sapni. Es dzīvoju starp rupjiem, skarbiem un nemācītiem cilvēkiem. Vairāk lūkojos nevis apkārt, bet augšup. Mana vieta bija sabiedrības viszemākajos slāņos. Te dzīve nesolīja neko citu kā vienīgi zemiskumu un miesas un dvēseles kroplību, jo tiklab miesa, kā dvēsele cieta badu un mokas.

Pār mani slējās milzīgā sabiedrības ēka, un es uzskatīju, ka man vienīgā izeja ir kāpt augšup. Jau agrā bērnībā es izlēmu tā rīkoties. Tur, augšā, vīrieši staigāja melnos uzvalkos un iecietinātos kreklos, bet sievietes valkāja skaistas kleitas. Tur bija arī garšīgs ēdamais un netrūka, ko ēst. Tas bija miesai. Bet tur bija arī kaut kas dvēselei. Es zināju, ka tur, augšā, ir sastopams nesav- tigums, tīras un cēlas domas, vērīgs un rosmīgs prāts. Es zināju to tāpēc, ka lasīju «Jūrmalas bibliotēkas» romānus, kuros visi vīrieši un sievietes, izņemot ļaundarus un avantūristus, domā skaistas domas, runā skaistā valodā un veic dižus darblis. īsi sakot, tāpat kā es nešaubījos, ka rīt atkal lēks saule, es nešaubījos, ka sabiedrības ēkā virs manis viss ir tīrs, cēls un skaists, ka tur atrodams viss, kas rotā dzīvi, kas piešķir tai jēgu un atalgo cilvēku par viņa smagajiem pūliņiem un bēdām.

Tam nav nemaz tik viegli izlauzties no zemākajiem slāņi .'iii un kāpt augstāk, īpaši, ja cilvēku velk atpakaļ ideālu un iluziju nasta. Es dzīvoju rančo Kalifornijā un biju spiests meklēt kāpnes, pa kurām tikt uz augšu. Es agri sāku interesēties, cik procentu ienes noguldītā nauda, un mocīju savas bērna smadzenes, cenzdamies izprast, kāds spēks un priekšrocības piemīt šim ievērības cienīgajam cilvēka izgudrojumam — sarežģītajiem procentiem. Pēc tam es noskaidroju, kādas ir pastāvošās visu gada gājumu strādnieku algu likmes un kāds ir viņu iztikas minimums. Pamatojoties uz iegūtajām ziņām, es secināju: ja nekavējoties sākšu rīkoties un strādāšu, un krāšu naudu, tad piecdesmit gadu vecumā varēšu atmest darbam ar roku, lai baudītu tos labumus un priekus, kuri man būs pieejami sabiedrības ēkas augstākā stāvā. Protams, es cieši apņēmos neprecēties un vienlaikus pilnīgi aizmirsu darba cilvēku briesmīgo lāstu — slimības.

Taču manī verdošā dzīvība prasīja vairāk par nožēlojamu skopuļa eksistenci. Turklāt desmit gadu vecumā es kļuvu par avīžu zēnu — un mani nākotnes plāni sāka mainīties. Man apkārt bija tas pats zemiskums un kroplība, bet virs manis — tā pati vilinošā paradīze, turpretī kāpnes uz to bija citas. Tagad tās bija biznesa kāpnes. Kādēļ krāt naudu un ieguldīt to valdības obligācijas, ja, nopircis divas avīzes par pieciem centiem, es varēju, gandrīz vai nepakustinot pirkstu, pārdot tās par desmit centiem un divkāršot savu kapitālu? Biznesa kāpnes bija radītas man, un es jau redzēju sevi kā plikpaurainu un panākumiem bagātu tirdzniecības karali.

Ak vai, šie sapņi! Sešpadsmit gadu vecumā es jau biju ieguvis «karaļa» titulu. Taču šo titulu man bija piešķīrusi rīkļurāvēju un zagļu banda, viņi mani dēvēja par «austeru pirātu karali». Tajā laikā es jau biju ticis uz biznesa kāpņu pirmā pakāpiena-. Es biju kapitālists. Manā rīcībā bija kuģis un visi austeru pirātam nepieciešamie piederumi. Es biju sācis ekspluatēt savus tuvākos draugus. Mana kuģa komandā bija viens cilvēks. Kā kapteinis un kuģa īpašnieks es pievācu sev divas trešdaļas laupījuma un komandai atdevu vienu trešdaļu, kaut gan komanda strādaja tikpat smagi kā es un tapat riskēja ar dzīvību un brīvību.

šis pirmais pakāpiens bija augstākais, ko es sasniedzu uz biznesa kāpnēm. Kādu nakti es uzbruku ķīniešu zvejniekiem. Virves un tīkli maksāja dolārus un centus. Tā bija laupīšana, es piekrītu, taču šī rīcība pilnīgi atbilda kapitālisma garam. Kapitālists piesavinās sava tuvākā īpašumu, mākslīgi nositot cenu, nelietīgi izmantojot uzticību vai uzpērkot senatorus un augstākās tiesas locekļus. Vienīgā atšķirība bija tā, ka es lietoju rupjus paņēmienus — laidu darbā revolveri.

Bet mana komanda tonakt bija starp tiem neveiksminiekiem, par kuriem mēdz zūdīties kapitālists, jo šādi neveiksminieki, bez šaubām, palielina izdevumus un samazina peļņu. Mana komanda darīja kā vienu, tā otru.

Paviršības dēļ tā aizdedzināja un padarīja nelietojamu grotmasta buru. Tonakt peļņa man aizgāja gar degunu, toties ķīniešu zvejniekus padarīja bagātākus tīkli un virves, ko mums neizdevās nozagt. Es biju iedzīts bankrotā, es nespēju samaksāt sešdesmit piecus dolārus par jaunu grotburu. Es atstāju savu kuģi uz enkura un ar līča pirātu laivu devos sirojumā augšup pa Sakramento upi. Kamēr es biju prom, cita līča pirātu banda izlaupīja manu kuģi. Tā pievāca visu, pat enkurus, un vēlāk, atradis peldošo kuģa korpusu, es pārdevu to par divdesmit dolāriem. Es biju noslīdējis lejā no tā pakāpiena, kuru man bija izdevies sasniegt, un nekad vairs nemēģināju tikt augstāk pa biznesa kāpnēm.

No tā laika mani nežēlīgi ekspluatēja citi kapitālisti. Man bija muskuļi, un kapitālisti izspieda no tiem naudu, bet es — diezgan pieticīgu iztiku. Es biju matrozis, krāvējs, ostas strādnieks; es strādāju konservu fabrikās, rūpnīcās un veļas mazgātavās; es pļāvu zāli, izdauzīju paklājus un mazgāju logus. Un nekad pilnām nebaudīju sava darba augļus. Es skatījos, kā konservu fabrikas īpašnieka meita vizinās savos ratos, un sapratu, ka daļēji arī mani muskuļi palīdz vilkt šos ratus uz gumijas riteņiem. Es skatījos uz fabrikanta dēlu, kas mācījās koledžā, un sapratu, ka daļēji arī mani muskuļi sagādā viņam iespēju dzert vīnu un uzdzīvot ar draugiem.

Bet es to neņēmu ļaunā. Tādi bija spēles noteikumi. Viņi bija spēks. Ļoti labi, man arī netrūkst spēka. Es izcīnīšu sev vietu viņu «vidū un pats izspiedīšu naudu no citu cilvēku muskuļiem. Es nebijos darba. Man patika smags darbs. Es sasprindzināšu visus spēkus, strādāšu vēl cītīgāk un galu galā kļūšu par s'abiedrības pīlāru.

Tieši tajā laikā man palaimējās satikt darba devēju, kas bija tādos pašos uzskatos. Es gribēju strādāt, bet viņš vēl vairāk gribēja, lai es strādātu. Es domāju, ka apgūstu jaunu amatu, bet īstenībā es strādāju par diviem. Es domāju, ka saimnieks izmācīs mani par elektrotehniķi, bet īstenībā viņš ar mani nopelnīja piecdesmit dolāru mēnesī. Divi strādnieki, kurus es aizstāju, bija nopelnījuši četrdesmit dolāru mēnesī katrs. Es strādāju viņu abu vietā par trīsdesmit dolāriem mēnesī.

Šis darba devējs nodzina mani gandrīz līdz nāvei. Cilvēkam var garšot austeres, bet, ja tās ēd par daudz, viņam rodas nepatika pret austerēm. Tā bija ar mani.

Strādādams pāri saviem spēkiem, es sāku just riebumu pret darbu. Es nevarēju ciest darbu ne acu galā. Es bēgu no darba. Es kļuvu par klaidoni, klaudzināju pie durvīm, klīdu pa Savienotajām Valstīm un svīdu asiņainus sviedrus graustos un cietumos.

Es biju piedzimis strādnieku vidē un tagad astoņpadsmit gadu vecumā stāvēju vēl zemāk par to vietu, no kuras biju sācis. Es atrados sabiedrības pagrabstāvā, vistumšākajās nabadzības dzīlēs, par kurām nav patīkami runāt un arī nepiedien runāt. Es atrados bedrē, bezdibenī, sabiedrības atkritumu izgāztuvē, cilvēces lopkautuvē un kapenēs. Tas ir tāds sabiedrības ēkas nostūris, kuru šī sabiedrība vislabprātāk izliekas neredzam. Vietas trūkuma dēļ es par to šeit nerunāšu, piebildīšu tikai, ka tas, ko tur redzēju, mani briesmīgi biedēja.

Bailes lika man domāt. Sarežģītā civilizācija, kurā es pats dzīvoju, nostājās manā priekšā atkailinātā vienkāršībā. Dzīvot nozīmēja domāt par uzturu un mājokli. Lai tiktu pie uztura un mājokļa, katrs kaut ko pārdeva. Tirgotājs pārdeva apavus, politiķis — savu sirdsapziņu, tautas pārstāvis — bija, protams, arī izņēmumi — tautas uzticību, un gandrīz visi iztirgoja savu godu. Sievietes, vienalga, uz ielas izgājušās vai ar svētajām laulības saitēm saistītās, bija gatavas pārdot savu miesu. Viss bija prece, visu pirka un pārdeva. Vienīgā prece, ko varēja pārdot strādnieks, bija muskuļi. Viņa godam tirgū nebija noieta. Strādniekam bija tikai muskuļi, ko pārdot.

Bet šai precei piemita viena īpašība, turklāt būtiska īpašība. Apavus, uzticību un godu varēja atjaunot. To krājumi bija neizsīkstoši. Turpretī muskuļi nebija atjaunojami. Pārdodot savu preci, apavu tirgotāji nemitīgi papildina tās krājumus. Turpretī strādniekam nebija iespējas papildināt savu muskuļu spēka krājumus. Jo vairāk muskuļu viņš pārdeva, jo mazāk to viņam palika. Tā bija viņa vienīgā prece, un tās krājumi kļuva jo dienas jo mazāki. Galu galā, ja tikai strādnieks nenomira ātrāk, viņš pārdeva savas preces paliekas un aiztaisīja savu veikaliņu ciet. Strādnieks bija bankrotējis, un viņam neatlika nekas cits kā nokāpt sabiedrības pagrabstāvā un nomirt trūkumā.

Vēlāk es uzzināju, ka arī cilvēka smadzenes ir prece. Tās tomēr atšķīrās no muskuļiem. Tas, kas pārdod smadzenes, piecdesmit sešdesmit gadu vecumā ir spēku plaukumā, un viņa prece tiek vērtēta augstāk nekā jebkad. Bet strādnieks četrdesmit piecu, piecdesmit gadu vecumā jau ir izsūkts vai salauzts. Es atrados sabiedrības pagrabstāvā, un man šis mājoklis nebija pa prātam. Ūdensvads un kanalizācija bija antisanitārā stāvoklī, gaiss tāds, ka negribējās to ieelpot. Ja es nevarēju dzīvot sabiedrības viesistabā, tad varēju mēģināt vismaz iekļūt bēniņos. Ēdiens tur gan bija trūcīgs, toties gaiss bija tīrs. Es nolēmu vairs nepārdot muskuļus, bet kļūt par smadzeņu pārdevēju.

Tad sākās neprātīga dzīšanās pēc zināšanām. Es atgriezos Kalifornijā un sēdos pie grāmatām. Kamēr gatavojos kļūt par smadzeņu tirgotāju, es nevilšus iedziļinājos socioloģijā. Tad zināmās grāmatās es atradu zinātniski formulētus tos vienkāršos socioloģiskos priekšstatus, kurus es pats jau biju izveidojis. Citi un daudz dižāki prāti jau pirms manas nākšanas pasaulē bija izdomājuši to, par ko es lauzīju galvu, un vēl daudz vairāk. Es sapratu, ka esmu sociālists.

Sociālisti bija revolucionāri, jo viņi centās sagraut pastāvošo sabiedrību un uz tās drupām celt nākotnes sabiedrību. Es arī biju sociālists un revolucionārs. Es pievienojos strādnieku un inteliģentu grupām un pirmo reizi nonācu saskarē ar garīgo dzīvi. Te es sastapu ar asu prātu apveltītus cilvēkus, stiprus un garā možus strādnieku šķiras pārstāvjus ar tulznainām rokām, bez talāra palikušus garīdzniekus, kas kristietību saprata daudz plašāk nekā jebkura Mamona pielūdzēju brālība, profesorus, kuri nebija pratuši tā kā universitātes vadība pieglaimoties valdošajai šķirai un bija izmesti laukā par to, ka viņi savas bagātīgās zināšanas mēģināja likt lietā cilvēces labā.

Te es sastapu arī gaišu ticību cilvēcei, liesmainu ideālismu, viscēlāko pašaizliedzību, cildenumu un pašuzupurēšanos — visas lieliskākās, izcilākās gara īpašības. Te dzīve bija tīra, cēla un moža. Te dzīve reabilitēja sevi, kļuva brīnišķīga un lieliska, un es biju priecīgs, ka dzīvoju. Es sastapos ar krietniem cilvēkiem, kuru miesa un gars pacēlās pāri dolāriem un centiem un kuriem izsalkuša trūcīgu ļaužu bērna raudas nozīmēja vairāk nekā visa greznība un dzīšanās pēc tirdzniecības ekspansijas un uzkundzēšanās pasaulei. Es redzēju sev apkārt cēlus centienus un varonīgus pūliņus, ap mani dienu un nakti bija saules un zvaigžņu mirdzums, uguns un rasa, un manu acu priekšā vienmēr pacēlās degošs un liesmojošs svētais Grāls, paša Kristus Grāls, Kristus, kas daudz cietis un mocīts, tomēr beigās atbrīvots un glābts.

Bet es, nožēlojamais nelga, es domāju, ka tas viss vēstī tikai priekus, kurus iemantošu sabiedrības augstākos stāvos. Es biju zaudējis daudzas ilūzijas kopš tām dienām, kad Kalifornijas rančo lasīju «Jūrmalas bibliotēkas» romānus. Man bija lemts zaudēt vēl daudzas palikušās ilūzijas.

Kā smadzeņu tirgotājs es guvu panākumus. Sabiedrība atvēra manā priekšā savas parādes durvis. Es tūlīt iegāju viesistabā un drīz vien vīlos galīgi. Es sēdēju pie pusdienu galda kopā ar šīs sabiedrības saimniekiem, ar viņu sievām un meitām. Sievietes, man jāpiebilst, bija skaisti ģērbtas, bet es, naivais, sev par brīnumu, atklāju, ka viņas ir veidotas no tāda paša materiāla kā citas sievietes, kuras biju pazinis pagrabstāvā. Izrādījās, ka «pulkveža kundze un Džūdija O'Greidija būtībā ir līdzīgas kā masas», kaut gan ģērbušās dažādi.

Taču mani satrieca nevis šis apstāklis, bet gan viņu materiālisms. Tiesa kas tiesa, šīs skaisti ģērbtās un skaistās sievietes labprāt pļāpāja par maziem, jaukiem ideāliem un maziem, mīļjem tikumiem, bet, lai kā šīs sievietes pļāpāja, viņu dzīves galvenais saturs bija aprēķins. Un cik sentimentāli patmīlīgas viņas bija! Viņas piedalījās visādos sīkos labdarības pasākumos un darīja to zināmu citiem, bet tostarp barība, ko viņas ēda, un kleitas, ko viņas valkāja, bija pirktas par dividendēm, kuras bija aptraipītas ar bērnu darba, sviedrēšanas sistēmas žņaugto cilvēku darba un prostitūcijas asinīm. Kad es ieminējos par šādiem faktiem, savā naivumā gaidīdams, ka šīs Džūdijas O'Greidijas māsas tūlīt raus nost asinīm slacītos zīdus un dārgakmeņus, viņas uztraucās, sadusmojās un sāka man skaitīt pamācības, ka izšķērdība, žūpība un iedzimta izvirtība esot visa posta cēlonis sabiedrības pagrabstāvā. Kad es iebildu, ka lāgā neizprotu, kā izšķērdība, negausība un pusbadā panīkuša sešus gadus veca bērna iedzimta izvirtība var piespiest viņu katru nakti divpadsmit stundas strādāt Dienvidu kokvilnas vēptuvē, šīs Džūdijas O'Greidijas māsas uzbruka manai privātajai dzīvei un nosauca mani par «aģitatoru», it kā tas būtu kāds arguments.

Labāk es nejutos arī savu saimnieku vidū. Biju cerējis sastapt morāli tīrus, cēlus un rosmīgus cilvēkus ar tīriem, cēliem un dzīvi apliecinošiem ideāliem. Es apgrozījos starp cilvēkiem, kuri ieņēma augstu stāvokli, — starp sludinātājiem, politiskiem darbiniekiem, biznesmeņiem, profesoriem un redaktoriem. Es ēdu kopā ar viņiem gaļu, dzēru kopā ar viņiem vīnu, braucu kopā ar viņiem automobilī un pētīju viņus. Tiesa, es sastapu daudzus morāli tīrus un cēlus cilvēkus, taču, ja neskaita retus izņēmumus, viņi nebija rosmlgi. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka varētu saskaitīt visus šo izņēmumus uz abu roku pirkstiem. Ja viņu rosmīgums neizpaudās kā trūdēšana, ko paātrināja neķītrs dzīves veids, tie bija tikai neapbedīti miroņi — tīri un cēli kā labi saglabājušās mūmijas, tikai bez dzīvības. Sajā sakarā īpaši jāmin profesori, ar kuriem es iepazinos, cilvēki, kas turas pie dekadentiskā akadēmiskā principa: «Bezkaislīgu zināšanu bezkaislīgi meklējumi.»

Es iepazinos ar cilvēkiem, kuri savās atmaskojošajās runās pret karu iepina vārdu «miers», bet īstenībā izdalīja slepenpolicistiem ieročus, lai tie apšauj streikotājus viņu pašu fabrikās. Es iepazinos ar cilvēkiem, kuri ar putām uz lūpām kliedza par boksa brutalitāti un tajā pašā laikā bija līdzvainīgi pārtikas viltošanā, kuras dēļ katru gadu aizgāja bojā vairāk bērnu, nekā bija nogalinājis asiņainais Erods.

Hoteļos, klubos, savrupmājās, guļamvagonos un tvaikoņos es runāju ar rūpniecības magnātiem un brīnījos, cik maz viņi ir ceļojuši pa saprāta valstību. Tajā pašā laikā es atklāju, ka biznesa sfērā viņu prāts ir nenormāli attīstīts. Turklāt es atklāju, ka visos gadījumos, kam sakars ar biznesu, viņu morāle līdzinās nullei.

Šis izsmalcinātais džentlmenis ar aristokrātiskiem vaibstiem bija nevis direktors, bet lelle, paklausīgs ierocis, ar kura palīdzību firmas slepeni aplaupīja atraitnes un bāreņus. Šis džentlmenis, kas kolekcionēja retus izdevumus un bija pazīstams literatūras aizgādnis, pakļāvās municipālās mašīnas bosam, kuram bija atkāries žoklis un tumšas uzacis. Šis redaktors, kas publicēja patentētu zāļu reklāmas un, baidīdamies zaudēt reklāmas pasūtījumus, neiedrošinājās savā avīzē atklāt patiesību par šīrn zālēm, nosauca mani par nelietīgu demagogu, tāpēc ka pateicu, ka viņa zināšanas politekonomijā ir novecojušās, bet bioloģijā viņš ir Plīnija laikabiedrs.

šis senators ir rupja, neizglītota bosa ierocis, vergs un sīka marionete; to pašu var teikt par šo gubernatoru un šo augstākās tiesas locekli, bet viņiem visiem trim ir tiesības par brīvu braukt ar vilcienu. Šis cilvēks, kas prātīgi un nopietni spriež par to, cik jauks ir ideālisms un cik labs ir dievs, nupat kā piekrāpis savus kompanjonus. Šis cilvēks, baznīcas pīlārs un misionāru pabalstītājs, spiež sava veikala darbinieces strādāt desmit stundas dienā par nožēlojamiem grašiem un tādējādi spiež viņas nodoties prostitūcijai. Šis cilvēks, par kura līdzekļiem universitātēs nodibinātas jaunas katedras, dod tiesā nepatiesas liecības, lai saraustu vairāk dolāru un centu. Bet šis dzelzceļu magnāts lauza savu džentlmeņa un kristieša goda vārdu, slepeni piedāvādams atlaidi vienam no diviem rūpniecības magnātiem, kuri cīnījās uz dzīvību un nāvi.

Visur valdīja viens un tas pats — noziegums un nodevība, nodevība un noziegums, rosmīgi, bet netīri un zemiski cilvēki, tīri un cēli cilvēki, kuriem trūka dzīvības siltuma. Vēl bija milzīga nevarīga masa bez cēluma, bez rosmīguma, bet morāli tīra. Tā grēkoja nevis apzināti vai pārdomāti, bet savas pasivitātes un neizglītotības dēļ, samierinoties ar vispārējo netikumību un gūstot no tās labumu. Ja tā būtu bijusi cēla un drosmīga, tā nebūtu neizglītota un atteiktos pieņemt daļu peļņas, kas iegūta laupot un krāpjot.

Es nācu pie atziņas, ka man nepatīk dzīvot sabiedrības ēkas augšējos stāvos. Manam prātam bija garlaicīgi. Mana dvēsele skuma. Tad es atcerējos savus pazīstamos inteliģentus, sapņotājus, bez talāra palikušos garīdzniekus, laukā izmestos profesorus un godīgos, apzinīgos strādniekus. Es atcerējos saules un zvaigžņu apmirdzētās dienas, kad dzīve šķita esam neparasts, smaržīgs brīnums, gara paradīze, kur godā tiek turēta nesavtīga varonība un tikumiska romantika. Un es ieraudzīju savā priekšā nedziestošā gaismā starojošo un degošo svēto Grālu.

Tā es atgriezos pie strādnieku šķiras, kuras vidē biju piedzimis un pie kuras piederēju. Es vairs negribu kāpt augstāk. Iespaidīgās sabiedrības ēkas augstākie stāvi mani vairs nevilina. Mani interesē šīs ēkas pamati. Te es ar prieku ņemu rokās lauzni, lai strādātu plecu pie pleca ar inteliģentiem, sapņotājiem un apzinīgiem strādniekiem un, laiku pa laikam vērīgi ielūkodamies, kas notiek augšā, liktu šūpoties visai ēkai. Pienāks diena, kad mums būs vēl vairāk darba roku un laužņu un mēs sagāzīsim šo ēku ar visiem tās puvekļiem un neapraktajiem miroņiem, ar tās baismo savtīgumu un smirdošo materiālismu. Tad mēs iztīrīsim pagrabus un uzcelsim cilvēcei jaunu mājokli, kurā nebūs viesistabu, kurā visas istabas būs gaišas un ērtas un kur varēs elpot tīru un spirdzinošu gaisu.

Tādu es redzu nākotni. Es saskatu laiku, kad cilvēka augšupeju veicinās kaut kas vērtīgāks un cēlāks par viņa vēderu, kad cilvēka rīcības stimuls būs skaistāks nekā Šodien, kad cilvēkam galvenais ir piepildīt vēderu. Esmu saglabājis ticību cilvēka cēlumam un dižumam. Es ticu, ka gara tīrība un nesavtīgums uzvarēs šodien valdošo pārmērīgo alkatību. Un, visbeidzot, es ticu strādnieku šķirai. Kāds francūzis reiz teicis: «Laika kāpnēm nepārtraukti liek drebēt koka tupeles, kas kāpj augšup, un nospodrināti zābaki, kuri kāpj lejup.»

Ņūtonā, Aijovas štatā, 1905. gada novembri

REVOLŪCIJA

Kas sīks, tam pietiek arī šodienas. Tāds neskatās uz priekšu un nudien Ir līdzīgs mālam, kurā viņa laiks Uz mūžiem pēdas atstāj.

Nesen saņēmu vēstuli. Tā bija no Arizonas. Vēstule sākās ar vārdiem «Dārgais biedri». Tā beidzās ar vārdiem «Lai dzīvo revolūcija!». Es uzrakstīju atbildi, un mana vēstule sākās ar vārdiem «Dārgais biedri» un beidzās ar vārdiem «Lai dzīvo revolūcija!». Savienotajās Valstīs četrsimttūkstoš vīriešu, bet pavisam tur ir gandrīz miljons vīriešu un sieviešu, sāk savas vēstules ar «Dārgais biedri» un beidz ar «Lai dzīvo revolūcija!». Vācijā ir trīs miljoni cilvēku, kas sāk savas vēstules ar «Dārgais biedri» un beidz ar «Lai dzīvo revolūcija!», Francijā — viens miljons, Austrijā — astoņsimt tūkstošu, Be|ģijā — trīssimt tūkstošu, Itālijā — divsimt piecdesmit tūkstošu, Anglijā — simts tūkstošu, Šveicē — simts tūkstošu, Dānijā — piecdesmit pieci tūkstoši, Zviedrijā — piecdesmit tūkstošu, Holandē — četrdesmit tūkstošu, Spānijā — trīsdesmit tūkstošu. Visi viņi ir biedri un revolucionāri.

Salīdzinājumā ar šiem spēkiem Napoleona un Kserksa armijas izskatās smieklīgi niecīgas. Un šie spēki kalpo nevis pastāvošajai iekārtai, bet revolūcijai. Tiklīdz atskanēs kaujas sauciens, septiņi miljoni vīru liela armija atbilstoši mūsdienu apstākļiem visiem spēkiem metīsies cīņā, lai iekarotu pasaules bagātības un pilnīgi gāztu pastāvošo iekārtu.

Pasaules vēsturē līdz šim nav bijis nekā šai revolūcijai līdzīga. Tai nav nekā kopīga ar amerikāņu vai franču revolūciju. Tā ir vienreizēja un grandioza. Pārējās revolūcijas pret to ir kā asteroīdi pret sauli. Tāda revolūcija vēl nekad nav bijusi — tā ir pirmā pasaules revolūcija pasaulē, kur pastāvīgi notiek revolūcijas. Vēl vairāk: tā ir pirmā organizētā cilvēces kustība, kam jāaptver visa pasaule un ko ierobežos tikai mūsu planētas robežas.

Šī revolūcija nelīdzinās citām revolūcijām daudzējādā ziņā. Tā nav nejauša. Tā nav tautas sašutuma liesma, kas izšaujas un tajā pašā dienā nodziest. Tā ir vecāka par mūsu paaudzi. Tai ir sava vēsture un tradīcijas, bet tās mocekļu saraksts varbūt ir tikai mazliet īsāks par kristīgo mocekļu sarakstu. Par to sacerētas grāmatas, kuras ir neizmērojami iespaidīgākas, zinātniskākas un gudrākas par visām, ko radījušas agrākās revolūcijas.

Šie ļaudis, sociālistiskās revolūcijas cīņu biedri, sauc cits citu par biedriem. Un tas nav tukšs, nenozīmīgs vārds, kas nāk no vienaldzīgām lūpām. Tas saliedē cilvēkus vienotā saimē, kas plecu pie pleca soļo zem sarkanā revolūcijas karoga. Sarkanais karogs, starp citu, simbolizē cilvēku brālību, nevis kūda uz ļaundarībām, ka iedomājas pārbiedētie buržuji. Revolucionārus vieno dzīva un kvēla draudzība. Tā iet pāri ģeogrāfiskajām robežām, iznīcina rasu aizspriedumus un ir pierādījusi, ka ir stiprāka par Ceturto jūliju, par mūsu senču plātīgo ameri- kānismu. Franču un vācu sociālisti aizmirst Elzasu un Lotringu un, kad draud karš, pieņem rezolūcijas, kurās paziņo, ka viņiem kā strādniekiem un biedriem nav nekādu domstarpību. Vēl nesen, kad Japāna un Krievija klupa viena otrai pie rīkles, japāņu revolucionāri nosūtīja krievu revolucionāriem šādu vēstuli:

«Dārgie biedri! Jūsu valdība un mūsu valdība nesen sākušas karu par savām imperiālistiskajām interesēm, bet mums, sociālistiem, neeksistē ne robežas, ne rases, ne dzimtene, ne nācija. Mēs esam biedri, brāļi un māsas, un mums nav iemesla karot. Jūsu ienaidnieks ir nevis japāņu tauta, bet gan mūsu militārisms un tā saucamais patriotisms. Patriotisms, un militārisms ir mūsu kopīgie ienaidnieki.»

1905. gada janvārī sociālisti visās Savienotajās Valstīs pulcējās masu mītiņos, lai izteiktu līdzjūtību saviem krievu biedriem, kas sākuši revolucionāru cīņu, kā arī lai sagādātu līdzekļus karam, vācot naudu un nosūtot to pa telegrāfu Krievijas revolūcijas vadoņiem.

Gan aicinājums vākt naudu, gan kvēlā atsaucība un pats aicinājuma teksts ir pārsteidzošs un uzskatāms starptautiskas solidaritātes paraugs. «Lai kādi būtu Krievijas pašreizējās revolūcijas rezultāti, tā devusi sociālisma propagandai šajā zemē tādu stimulu, kādu nepazīst mūsdienu šķiru cīņu vēsture. Varonīgās brīvības cīņas smagumu uz saviem pleciem nes gandrīz tikai

Krievijas strādnieku šķira Krievijas sociālistu idejiskajā vadībā, un tas vēlreiz pierāda, ka proletariāts, kuram ir šķiras apziņa, kjuvis par visas mūsdienu atbrīvošanās kustības avangardu.»

Mūsu priekšā septiņi miljoni organizētas, starptautiskas, pasauli aptverošas revolucionārās kustības biedru. Tas apliecina, cik varena ir šī kustība. Ar to ir jārēķinās. Tas ir spēks. Un vienlaikus tas ir sapnis — tik dižens sapnis, ka vienkāršie mirstīgie ar savu prātu to nespēj aptvert. Revolucionāri ir cilvēki ar liesmojošām sirdīm. Viņiem dārgas cilvēka tiesības, viņi tur godā cilvēcīgumu un tikpat kā netur godā mirušo novēlējumus. Viņi atsakās paklausīt mirušajiem. Buržujus biedē viņu neticība pastāvošajā iekārtā valdošajiem aizspriedumiem. Viņi izsmej buržuāziskās sabiedrības skaistos ideālus un liekulīgo morāli. Viņu nodoms ir iznīcināt buržuāzisko sabiedrību ar tās liekulīgo morāli un skaistajiem ideāliem, īpaši ar tiem, kas grupējas tādās ailēs kā «Kapitālistiskais privātīpašums», «Dabiskā izlase» un «Patriotisms» — pat patriotisms!

Septiņu miljonu revolucionāru armija ir tāds spēks, ka valdnieki un valdošās šķiras ir spiestas apstāties un padomāt. Sīs armijas sauklis ir: «Nekādas žēlastības! Mēs prasām visu, kas jums' pieder. Mēs nebūsim apmierināti, kamēr mums nebūs viss, kas jums pieder. Mēs gribam turēt savās rokās varu un cilvēces likteni. Lūk, musu rokas. Tās ir stipras rokas. Pienāks laiks, un mēs atņemsim jums valdības mašīnu, jūsu pilis un karalisko greznību, un no šīs dienas jums pašiem būs jāpelna sev maize kā zemniekam tīrumā vai kā izsalkušam, vārgam klerkam jūsu lielpilsētās. Lūk, mūsu rokas. Tās ir stipras rokas.»

Valdniekiem un valdošajām šķirām ir par ko padomāt. Tā ir revolūcija. Turklāt šie septiņi miljoni nav armija uz papīra. Tās kaujasspēks atklātā laukā ir septiņi miljoni. Pasaules civilizētajās zemēs tie ir septiņi miljoni vēlētāju.

Vakar viņi nebija tik stipri. Rīt viņi būs vēl stiprāki. Un viņi ir cīnītāji. Viņi grib mieru, bet nebaidās no kara. Viņi nevēlas neko vairāk kā iznīcināt pastāvošo kapitālistisko iekārtu un iegūt visu pasauli. Ja valsts likumi to atļauj, viņi cīnās par šo mērķi mierīgiem līdzekļiem, pie vēlēšanu urnām. Ja valsts likumi to neatļauj un pret viņiem tiek lietots spēks, viņi paši lieto spēku. Uz vardarbību viņi atbild ar vardarbību. Viņi ir stipri un bezbailīgi. Krievijā, piemēram, nepastāv vēlēšanu tiesības. Valdība piespriež revolucionāriem nāves sodu. Revolucionāri nogalina valdības ierēdņus. Uz legalizētu slepkavošanu viņi atbild ar teroru.

Un tad revolūcija ieiet jaunā nozīmīgā fāzē, un arī par to valdniekiem derētu padomāt. Minēsim konkrētu piemēru. Es esmu revolucionārs. Turklāt es esmu saprātīgi domājošs, normāls cilvēks. Es runāju un domāju par krievu teroristiem kā par saviem biedriem. Tā domā visi mūsu biedri Amerikā un septiņsimt miljonu biedru visā pasaulē. Ko gan vērta būtu organizēta starptautiska revolucionārā kustība, ja mēs neatbalstītu savus biedrus visā pasaulē! Par šīs kustības spēku liecina tieši tas, ka mēs visi atbalstām krievu teroristus. Mēs neesam tolstojieši, un arī viņi nav tolstojieši. Mēs esam revolucionāri.

Mūsu biedri Krievijā ir nodibinājuši tā saukto «Kaujas organizāciju». «Kaujas organizācija» tiesāja un atzina par vainīgu iekšlietu ministru Sipjaginu, un piesprieda viņam nāves sodu. 2. aprīlī viņu nošāva Marijas pilī. Pēc diviem gadiem «Kaujas organizācija» sodīja ar nāvi otru iekšlietu ministru — fon Plēvi. Tūlīt pēc tam tika sastādīts ar 1904. gada 29. jūliju datēts akts, kurā bija uzskaitīts, par ko apvainots fon Plēve, un paziņots, ka «Kaujas organizācija» atbild par fon Plēves nogalināšanu. Sis dokuments — un te es nonāku pie galvenā — tika nosūtīts visas pasaules sociālistiem, kuri to publicēja žurnālos un avīzēs. Galvenais nav tas, ka sociālisti nebaidījās to darīt, ka uzdrošinājās to darīt, bet gan tas, ka šī rīcība viņiem bija pati par sevi saprotama, jo minēto aktu var nosaukt par starptautiskās revolucionārās kustības oficiālu dokumentu.

Tās ir lielas dienas revolūcijai, piekrītu, bet tie ir arī fakti. Un mēs atgādinām tos valdniekiem un valdošajām šķirām, nevis lai dižotos vai iebiedētu, bet lai viņi dziļāk izprastu pasaules revolūcijas būtību un dabu. Ir pienācis laiks, kad revolūcija prasa, lai ar to rēķinātos. Tā ir aizsniegusi visus civilizētās pasaules novadus. Līdzko zeme kļūst civilizēta, tajā sāk izplatīties revolucionārās idejas. Japānā līdz ar mašīnām parādījās sociālisms. Filipīnās tas iesoļoja kopā ar amerikāņu kareivjiem. Vēl nebija noklusušas pēdējo lielgabalu šāvienu atbalsis Kubā un Puertoriko, kad tur jau veidojās sociālistiskās komitejas.

Taču vēl svarīgāk ir tas, ka tai zemei, kurā sākusi izplatīties revolūcija, nekad vairs neizkļūt no tās tvēriena. Gluži otrādi: šis tvēriens visās zemēs kļūst ar katru gadu stiprāks. Kā aktīva kustība tā nemanot izauga apmēram pirms pusgadsimta. 1867. gadā par sociālistiem visā pasaulē balsoja 30 000 cilvēku. 1871. gadā balsotāju skaits pieauga līdz 100 000. Tikai 1884. gadā to skaits pārsniedza pusmiljonu. 1889. gadā tas sniedzās jau pāri miljonam. Kopš tā brīža sociālisma piekritēju skaits palielinās straujāk. 1892. gadā par sociālistiem visā pasaulē balsoja 1 798391, 1893. gadā — 2585898, 1895. gadā — 3033718, 1898. gadā — 4515591, 1902. gadā — 5253 054, 1903. gadā — 6 285374, un 1905. gadā pēc Kristus dzimšanas par sociālistiem balsoja vairāk nekā septiņi miljoni vēlētāju.

Revolūcijas liesma skāra arī Savienotās Valstis. 1888. gadā par sociālistiem balsoja tikai 2068, 1902. gadā — 127 713, bet 1904. gadā — 435 040 vēlētāju. Kas tad uzpūta šo liesmu? Ne jau grūtie laiki. Divdesmitā gadsimta pirmos četrus gadus uzskatīja par veiksmīgiem gadiem, tomēr tieši šajā laikā vairāk nekā 300 000 cilvēku ieplūda revolucionāru rindās, mezdami izaicinājumu visai buržuāziskajai sabiedrībai un nostādamies zem asinssarkanā karoga. Kalifornijā, kur dzīvo šā raksta autors, katrs divpadsmitais iedzīvotājs ir atklāti reģistrēts revolucionārs.

Un, lūk, kas ir skaidri jāsaprot. Tā nav neapmierinātu un izmisumā iedzītu cilvēku masu stihiska, neapzināta sacelšanās, akla, instinktīva vairīšanās no pārestībām. Gluži otrādi: sociālisma propaganda vēršas pie saprāta, šī kustība izriet no ekonomiskas nepieciešamības un iet kopsolī ar cilvēces evolūciju. Izmisumā nonākušie vēl nav sacēlušies. Revolucionārs nav izbadējies un novārdzis vergs, kas mīcās pa sociālās elles padibenēm. Parasti tas ir veselīgs, spēcīgs strādnieks, kas zina, ka padibenes gaida viņu un viņa bērnus, un grib izbēgt no šā pagrimuma. Izmisušie ir pārāk nevarīgi, lai rūpētos par sevi. Taču viņiem palīdz citi cilvēki, un nav aiz kalniem tā diena, kad viņi dos revolucionāru armijai varenu papildinājumu.

Vēl kas ir skaidri jāsaprot. Kaut gan vidusšķiru un brīvo profesiju pārstāvji pieslejas šai kustībai, pirmām kārtām tā tomēr ir strādnieku šķiras kustība. Tā ir visas pasaules strādnieku šķiras revolūcija. Pasaules strādnieki kā šķira cīnās ar pasaules kapitālistiem kā šķiru. Tā saucamā «lielā vidusšķira» kļūst par anomāliju sociālajā cīņā. Tā ir bojā ejoša šķira (lai ko apgalvo izmanīgie statistiķi), un tās vēsturiskā misija — būt par buferi starp kapitālistu šķiru un strādnieku šķiru — drīz būs piepildīta. Tai neatliek nekas cits kā, nozūdot aizmirstībā, apraudāt savu likteni, un to viņi jau dara ar populistu un Džefersona demokrātu balsīm. Cīņa ir sākusies. Revolūcija ir klāt, un visā pasaulē saceļas strādnieki.

Dabiski, rodas jautājums: kāpēc tas tā? Ne jau vienkārši untums ir izraisījis pasaules revolūciju. Untums nerada vienprātību. Ir jābūt kādam dziļi apslēptam iemeslam, lai septiņi miljoni cilvēku atrastu kopīgu valodu, lai viņi noraidītu buržuāzijas dievus un zaudētu ticību tik cēlām jūtām kā patriotisms. Revolucionāri apsūdz kapitālistu šķiru daudzos noziegumos, bet te mēs minēsim tikai vienu apsūdzību, uz kuru kapitāls nekad nav varējis 1111 nevar atbildēt.

Kapitālistu šķira ir valdījusi pār pasauli un valdījusi neveiksmīgi. Turklāt valdījusi ne vien neveiksmīgi, bet nožēlojami, nekrietni, riebīgi. Kapitālistu šķirai bija tādas priekšrocības, kādas nav bijušas nevienai valdošai šķirai visa cilvēces vēsturē. Tā atņēma varu vecajai feodālajai aristokratijai un nodibināja mūsdienu sabiedrību. Tā pakļāva sev dabu, radīja jaunu dzīves iekārtu un lika pamatus brīnumainam laikmetam cilvēces vēsturē, kad nevienai dzīvai būtnei nebūs jāgaužas, ka tā nav pietiekami paēdusi, kad katram bērnam būs nodrošināta izglītība, prāta un dvēseles spēku attīstība. Tā kā bija pakļauta daba un radīta jauna dzīves iekārta, tas viss bija iespējams. Tās bija tiešām lieliskas iespējas, taču kapitālisms neprata tās izmantot. Tas bija akls un alkatīgs. Tas pļāpāja par skaistiem ideāliem un cēlu morāli, bet ne reizi neizberzēja acis un neapvaldīja savu alkatību, un — piedzīvoja bankrotu, kas bija tikpat grandiozs kā garām palaistā izdevība.

Bet buržujam tas viss ir kā grāmata aiz septiņiem ziemeļiem. Viņš kā bijis, tā ir akls un nespēj ne redzēt, ne saprast. Labi, formulēsim apsūdzību skaidrāk, asākiem un nepārprotamākiem izteicieniem. Vispirms pievērsīsimies alu cilvēkam. Tas bija ļoti primitīvs radījums. Viņam galva bija saplacināta kā orangutanam, un arī saprata viņam nebija daudz vairāk. Viņš dzīvoja naidīgā vidē, mūždien baidīdamies, ka var kļūt par šīs nežēlīgās dzīves upuri. Ne viņš ko bija izgudrojis, ne ko prata. Viņa dabas dotā spēja iegūt barību līdzinājās, teiksim, vienam. Viņš pat neapstrādāja zemi. Ar šo dabas doto spēju, ko mēs pielīdzinājām vienam, viņš pieveica savus asinskāros ienaidniekus un ieguva sev barību un pajumti. Tas viņam bija jādara, citādi viņš nebūtu vairojies, izplatījies pa visu zemi un atstājis pēcnācējus, no kuriem pēc daudzām paaudzēm esam radušies arī mēs ar jums.

Alu cilvēks, kura dabas dotā spēja līdzinājās vienam, parasti bija paēdis, vismaz sistemātiski badu necieta. Turklāt viņš dzīvoja veselīgu dzīvi svaigā gaisā, slinkoja, atpūtās un atrada pietiekami daudz laika, lai vingrinātu iztēli un izgudrotu dievus. Citiem vārdiem sakot, viņam nevajadzēja plēsties pušu ar darbiem, lai kaut cik paēstu. Viņa bērniem (tas attiecas arī uz visu pirmatnējo cilvēku bērniem) bija bērnība, bezrūpīgu rotaļu un brīvas attīstības laiks.

Bet kā klājas modernajam cilvēkam? Iedomājieties Savienotās Valstis, pasaules bagātāko un civilizētāko zemi! Savienotajās Valstīs desmit miljoni cilvēku dzīvo nabadzībā. Par nabadzību sauc tādus dzīves apstākļus, kad barības un piemērota mājokļa trūkuma dēļ cilvēks nevar saglabāt normālas darba spējas. Savienotajās Valstīs desmit miljonu cilvēku dzīvo pusbadā. Sā iemesla dēļ Savienotajās Valstīs ir desmit miljonu izvārgušu, novājējušu cilvēku. Tas nozīmē, ka šie desmit miljoni barības trūkuma dēļ lēnām panīkst, fiziski un morāli mirst. It visās šīs plašās, bagātās un civilizētās zemes malās ir vīrieši, sievietes un bērni, kas dzīvo nožēlojamos apstākļos. Visās lielajās pilsētās, kur viņi iedzīti graustos un geto, izolēti no pārējiem iedzīvotājiem, simtiem tūkstošu un miljoniem cilvēku jau dzīvo kā lopi. Neviens alu cilvēks nav badojies tik bezcerīgi, kā badojas viņi, nav vārtījies tādos netīrumos, kādos vārtās viņi, nav, slimību mocīts, puvis tā, kā pūst viņi, nav strādājis tik smagi un tik ilgi kā viņi.

Čikāgā dzīvo kāda sieviete, kas strādā sešdesmit stundas nedēļā. Viņa piešuj pogas gataviem apģērbiem. Itāliešu skroderi Čikāgas sieviešu tērpu darbnīcās caurmērā saņem nedēļā deviņdesmit centus, bet strādā cauru gadu. Vīriešu bikšu apdarinātāju vidējā nedēļas alga ir 1 dolārs 31 cents, bet viņi ir nodarbināti vidēji apmēram 28 nedēļas gadā. Pirmajai kategorijai gada vidējā izpeļņa ir 37 dolāri, otrajai — 42 dolāri 41 cents. Ja cilvēks saņem tādu algu, viņa bērni nezina, kas ir bērnība, visi viņa ģimenes locekļi dzīvo kā lopi un cieš badu.

Pretstatā alu cilvēkam mūsdienu cilvēks nevar tikt pie barības un pajumtes, kad vien viņam rodas patika strādāt šajā nolūkā. Mūsdienu cilvēkam vispirms ir jāatrod darbs, un viņa meklējumi bieži jo bieži ir neveiksmīgi. Tad viņš nonāk galīgā postā. Tādus posta piemērus katru dienu apraksta avīzes. Minēsim kaut dažus no neskaitāmajiem piemēriem.

Ņujorkā dzīvoja kāda sieviete Mērija Mīda. Viņai bija trīs bērni: gadu vecā Mērija, divus gadus vecā Džoana un četrus gadus vecā Alise. Šīs sievietes vīrs nekādi nevarēja dabūt darbu. Ģimene cieta badu. Viņus izlika no dzīvokļa. Mērija Mīda nožņaudza gadu veco Mēriju, nožņaudza četrus gadus veco Alisi, mēģināja nožņaugt divus gadus veco Džoanu un pēc tam pati noindējās. Vīrs policijai paziņoja: «Pastāvīgā trūkuma dēļ mana sieva sajuka prātā. Mēs dzīvojām Stjūbenstrjtā 160, bet pagājušajā nedēļā mūs izdzina uz ielas. Es nevarēju atrast darbu. Nevarēju nopelnīt pat tik daudz, lai paēdinātu ģimeni. Mazie auga slimīgi un vārgi. Mana sieva gandrīz nepārtraukti mirka asarās.»

«Sabiedriskās apgādības ministrija ir tā pārplūdināta ar desmitiem tūkstošu bezdarbnieku lūgumiem pēc palīdzības, ka tā nav spējīga viņu labā kaut ko darīt.» («New York Commercial», 1905. ,g. 11. janvārī.)

Nevarēdams atrast darbu, lai nopelnītu iztiku, mūsdienu cilvēks ievieto avīzē šādus sludinājumus:

«Jauns, labi izglītots cilvēks, bezdarbnieks, vēlas pārdot ārstam vai bakteriologam eksperimentēšanai visas tiesības uz savu ķermeni. Piedāvājumus adresēt: 3466. pasta kastīte.» («Examiner».)

«Pagājušajā trešdienā Freks A. Mellins ieradās galvenajā policijas pārvaldē un lūdza, lai viņu iesēdina cietumā par klaidonību. Viņš paziņoja, ka tik ilgi jau veltīgi meklē darbu, ka ir uzskatāms par klaidoni. Lai nu kā, šis cilvēks bija tā izbadējies, ka viņu vajadzēja paēdināt. Policijas tiesnesis Grehems piesprieda viņam trīs mēnešus ieslodzījuma.» («San Francisko Examiner».)

Sanfrancisko, Ceturtajā ielā 32, viesnīcā «Soto House» tika atrasts kāda V. G. Robinsa līķis. Viņš bija atgriezis vaļa gāzes krānu. Turpat tika atrasta viņa dienasgrāmata, no kuras citēsim dažus izvilkumus:

«3. marts. Nekādu izredžu dabūt darbu. Ko lai iesāk?

7. marts. Vēl joprojām neko nevaru atrast.

8.  marts. Taukos vārīti pīrādziņi par 5 centiem ir visa mana dienas iztika.

9.  marts. Pēdējos 25 centus atdevu par istabu.

10.  marts. Dievs, palīdzi man! Man atlikuši vairs tikai 5 centi. Nevaru atrast nekādu darbu. Kas mani sagaida? Bada nāve vai… Nupat izdevu pēdējo monētu. Zagt, ubagot vai mirt? Sava mūža piecdesmit gados es nekad neesmu ne zadzis, ne ubagojis, ne arī zinājis, ko nozīmē mirt badā, bet tagad es stāvu bezdibeņa malā un nāve šķiet vienīgā izeja.

11.  marts. Visu dienu jūtos slikti… pievakarē stiprs drudzis. Pēdējo reizi esmu ēdis vakar ap pusdienas laiku. Mana galva, mana galva! Ardievu visi!»

Bet kā klājas bērniem šajā visbagātākajā no bagātajām civilizētajām zemēm? Ņujorkā 50 000 bērnu katru rītu iet uz skolu neēduši. Šīs pašas pilsētas avīzes 12. janvārī pavēstīja visai zemei, ko uzzinājis doktors E. I. Daniels, Ņujorkas sieviešu un bērnu slimnīcas ārsts. Viņš starp saviem pacientiem atklājis pusotra gada vecu bērnu, kas par piecdesmit centiem nedēļā strādājis kāda izdzinēja darbnīcā.

«Šorīt Bruklinā, Mētla avēnijā 513, policists Makonons no Flašinga avēnijas pārvaldes nemēbelētā, ledaini aukstā istabā uz lupatu kaudzes atrada bada nāvē nomirušo misis Mēriju Gellinu ar novājējušu četrus mēnešus vecu bērnu, kas raudāja viņai pie krūtīm. Saspiedušies kopā, lai būtu siltāk, istabas otrā galā gulēja tēvs Džeimss Gel- lins un trīs bērni vecumā no diviem līdz astoņiem gadiem. Bērni skatījās uz policistu kā izsalkuši zvērēni. Viņi bija pamērējuši, un viņu nemīlīgajā mājoklī nebija nekā ēdama.» («New York Journal», 1902. g. 2. janvārī.)

Savienoto Valstu tekstilfabrikās vien tiek nežēlīgi ekspluatēti 80 000 bērnu. Dienvidos viņu maiņa ir divpadsmit stundu gara. Viņi nekad neredz dienas gaismu. Tie, kas strādā nakts maiņā, guļ, kad saule lej pār zemi savu dzīvinošo siltumu, bet tie, kas strādā dienas maiņā, jau pirms rītausmas stājas pie mašīnām un atgriežas «mājās» savās nožēlojamajās migās tikai tumsā. Daudzi saņem ne vairāk kā desmit centus dienā. Ir mazuļi, kas strādā par pieciem vai sešiem centiem dienā. Lai nakts maiņā strādājošie neaizmigtu, viņiem iešļāc sejā aukstu ūdeni. Ir sešus gadus veci bērni, kuri jau gadu nostrādājuši nakts maiņā. Kad viņi sasirgst un nespēj piecelties no gultas, lai dotos uz darbu, īpaši cilvēki jāj no mājas uz māju un gan ar pierunāšanu, gan ar draudiem piespiež bērnus celties un iet uz darbu. Desmit procenti no šiem bērniem slimo ar tuberkulozi. Viņi visi ir invalīdi, sakropļoti garīgi un miesīgi. Lūk, ko Elberts Habards stāsta par Dienvidu tekstilfabriku mazgadīgajiem strādniekiem:

«Es gribēju pacelt vienu no šiem mazajiem strādnieci- ņiem, lai noteiktu, cik viņš sver. Visas trīsdesmit piecas mārciņas kaulu un ādas sāka trīcēt aiz bailēm, un viņš izrāvās man no rokām, lai sasietu pārtrūkušo pavedienu. Tad es piebikstīju viņam pie pleca un parādīju sudraba naudas gabalu. Viņš truli blenza manī; šī grumbu izvagota, ciešanu grimasē savilktā seja varēja piederēt sešdesmit gadu vecam vīram. Viņš nesniedzās pēc naudas gabala — viņš nezināja, kas tas ir. Šajā fabrikā strādā pārdesmit tādu bērnu. Man līdzi atnākušais ārsts teica, ka divu gadu laikā šie bērni būšot miruši un viņu vietā stāšoties citi — gribētāju esot vēl vairāk. Lielāko daļu no viņiem aiznes plaušu karsonis. Viņu organisms ir uzņēmīgs pret slimībām, un, kad tās piemeklē bērnus, tie nespēj pretoties. Zāles neko nelīdz: daba ir sakauta, uzvarēta, zaudējusi drosmi, bērns krīt nemaņā un mirst.»

Tā dzīvo mūsdienu cilvēks un viņa bērni Savienotajās Valstīs, pasaules visbagātākajā un viscivilizētākajā valstī. Nedrīkst aizmirst, ka minētie piemēri ir tikai piemēri un tos var uzskaitīt bezgalīgi. Nedrīkst aizmirst arī, ka tas, kas notiek Savienotajās Valstīs, notiek arī citās civilizētās valstīs. Alu cilvēks tādas ciešanas nepazina. Kas tad ir noticis? Vai būtu kļuvušas lielākas alu cilvēku pēctečiem draudošās briesmas? Vai alu cilvēku spēja iegūt barību un mājokli, ko mēs pielīdzinājām vienam, tagad būtu samazinājusies līdz pusei vai vienai ceturtdaļai?

Gluži otrādi: cilvēku vairs neapdraud tās briesmas, kas apdraudēja viņa tālo senci. Mūsdienu cilvēkam tās vairs neeksistē. Visi asinskārie plēsoņas, no kuriem cilvēkam viņa dzīves rītausmā bija jābaidās, ir iznīcināti. Daudzi plēsīgi zvēri ir izmiruši. Tikai šur un tur pasaules attālākos nostūros vēl saglabājies kāds no cilvēka briesmīgākajiem ienaidniekiem. Taču tie vairs neapdraud cilvēci.

Kad modernajam cilvēkam gribas atpūsties un izklaidēties, viņš dodas uz šiem tālajiem nostūriem pamedīt. Kad nav ko darīt, viņš gaužas, ka plēsīgo zvēru skaits sarūk un drīz vien tie pavisam pazudīšot no zemes virsas.

Salīdzinājumā ar alu cilvēku laikiem nav mazinājusies arī cilvēka spēja iegūt barību un mājokli. Tā ir tūkstoškārt pieaugusi. Cilvēks ir pakļāvis sev dabu. Ir atklāti tās noslēpumi. Formulēti tās likumi. Brīnišķīgie izgudrojumi — darba rīki, mašīnas — ārkārtīgi palielinājuši cilvēka iedzimto spēju iegūt barību un mājokli, ir radusies zemkopība, kalnrūpniecība, apstrādājošā rūpniecība, transporta un sakaru līdzekļi.

Ir milzu atšķirība starp to, ko spēja paveikt savas eksistences labā XVIII gadsimta meistars un ko spēja alu cilvēks. Bet šodien sakarā ar mašīnu parādīšanos strādnieka darbaspēja ir vēl daudzkārt pieaugusi. Lai uzkrautu 100 tonnas rūdas uz dzelzceļa platformas, agrāk bija vajadzīgas 200 stundas. Tagad, kad palīgā nāk mašīnas, šo darbu var veikt divās stundās. Savienoto Valstu Darba birojs ir izdevis šādu tabulu, kas rāda, kā samērā īsā laikā ir pieaudzis cilvēka darba ražīgums.

TOC "1-3" Mehanizētā Roku

darba stundas darba stundas

Mieži (100 bušeju)………………………….. 9 211

Kukurūza (50 bušeļu) …. (izkuļ, stublājus, mizas un lapas sagriež lopbarībai) … 34 228

Auzas (160 bušeļu)………………………… 28 265

Kvieši (50 bušeļu)……………… 7 160

rūdas iekraušana (100 tonnu dzelzsrūdas iekraušana vagonetēs) … 2 200 Ogļu izkraušana (200 tonnu 20 240 ogļu pārnešana no liellaivām uz bedrēm 400 pēdu attālumā) Dakšas (50 dakšas ar 12 collu

zobiem) ………………………. 12 200

Arkls (ar ozolkoka dīseli un rokturiem) 3 - 118

Pēc šā paša Darba biroja datiem, apstākļos, kad tiek izmantotas pilnīgākas lauksaimnieciskās ražošanas metodes, darbaspēks 20 bušeļu kviešu ražošanai izmaksā 66 centus, t. i., 372 centu — viena bušeļa ražošanai. Tāda darbaspēka vidējā izmaksa panākta Kalifornijā, paraug- fermā, kuras platība ir 10 000 akru. Misters Kerols D. Raits apgalvo, ka šodien 4 500 000 cilvēku ar mašīnu palīdzību dod tādu produkciju, kādu agrāk, strādājot ar rokām, būtu varējuši dot 40 miljoni cilvēku. Austriešu zinātnieks profesors Hercogs uzskata, ka 5 miljoni cilvēku ar modernu mašīnu palīdzību, strādājot pusotras stundas dienā, var apgādāt 20 miljonus cilvēku ar visu nepieciešamo un dažām greznumlietām.

Bet, ja jau cilvēks ir pakļāvis dabu, ja viņa spēja iegūt barību un mājokli salīdzinājumā ar alu cilvēka spēju ir tūkstoškārt pieaugusi, kāpēc tad miljoniem mūsdienu cilvēku dzīvo daudz nožēlojamākos apstākļos, nekā dzīvoja alu cilvēks? So jautājumu revolucionārs uzdod valdošajai šķirai, kapitālistu šķirai. Kapitālistu šķirai nav ko atbildēt uz to. Tā nevar atbildēt uz šo jautājumu.

Ja jau mūsdienu cilvēka spēja iegūt barību un mājokli ir tūkstoškārt lielāka nekā alu cilvēka, kāpēc tad šodien Savienotajās Valstīs ir 10 miljoni cilvēku, kuriem nav kārtīga mājokļa un kuri nav kārtīgi paēduši? Ja alu cilvēka bērniem nevajadzēja strādāt, kāpēc tad tagad Savienoto Valstu tekstilfabrikās vien strādā 80 000 bērnu, kas zaudē savus spēkus un veselību smagā darbā? Ja alu cilvēka bērniem nevajadzēja strādāt, kāpēc tad šodien Savienotajās Valstīs ir 1 752 187 mazgadīgi strādnieki?

Šis apsūdzības punkts nav apgāžams. Kapitālistu šķira ir nepareizi saimniekojusi agrāk un nepareizi saimnieko tagad. Ņujorkā 50 000 bērnu iet uz skolu izsalkuši, bet Ņujorkā ir arī 1320 miJjonāru. Tomēr cilvēce dzīvo trūkumā ne jau tāpēc, ka kapitālisti ir piesavinājušies bagātības. Tā nebūt nav. Cilvēce dzīvo trūkumā nevis tāpēc, ka kapitālistu šķira ir piesavinājusies bagātības, bet tāpēc, ka šis bagātības nemaz nav radītas. Šīs bagātības nav radītas tāpēc, ka kapitālistu šķira saimnieko pārāk izšķērdīgi un neapdomīgi. Kapitālistu šķira, savā aklumā un alkatībā grābjot visu, kas gadās pa ķērienam, ne vien nav izmantojusi iespējas, bet ir pat sagandējusi tās. Kapitālisma saimniekošanas metodes ir neticami izšķērdīgas. Nav par ļaunu to vēlreiz uzsvērt.

Atzīstot, ka mūsdienu cilvēks dzīvo daudz sliktāk par alu cilvēku un ka mūsdienu cilvēka spēja iegūt barību un mājokli ir tūkstoškārt lielāka nekā alu cilvēka spēja, iespējams tikai viens secinājums: mūsu saimniekošanas metodes ir neticami izšķērdīgas.

Ņemot vērā pasaules dabiskos resursus, jau izgudrotās mašīnas, saprātīgas ražošanas un sadales metodes un tikpat saprātīgas taupīšanas metodes, spēcīgiem strādniekiem nebūtu jāstrādā vairāk par divām trim stundām dienā, lai katru paēdinātu, katru apģērbtu, katru nodrošinātu ar mājokli, katram sagādātu iespēju izglītoties un katram dotu pat nedaudz komforta. Vairs nebūtu materiālu vajadzību un trūkuma, bērni vairs nezaudētu spēkus un veselību smagā darbā, vīrieši, sievietes un bērni vairs nedzīvotu kā lopi un nemirtu kā lopi. Cilvēks ne tikai būtu pakļāvis sev dabu, viņš vairs arī nebūtu mašīnas vergs. Cilvēku mērķi būtu skaistāki un cēlāki nekā tagad, kad svarīgākais ir piepildīt vēderu. Nevienu vīrieti, sievieti vai bērnu neskubinātu darboties tukšs vēders. Gluži otrādi: viņu darbošanās būtu brīva un aizraujoša kā bērnam, kas sacenšas ar otru bērnu, kā zēniem un meitenēm, kas iet rotaļās, kā zinātniekiem, kuri grib formulēt kādu likumu, kā izgudrotājam, kas šo likumu izmanto dzīvē, kā gleznotājam vai tēlniekam, kas apglezno audeklu vai piešķir veidolu mālam, kā dzejniekam, kas kalpo cilvēkiem ar savām dziesmām, vai valstsvīram, kas darbojas cilvēku labā. Šādos apstākļos sabiedrības garīgais, intelektuālais un estētiskais uzplaukums būtu pārsteidzošs. Cilvēce piedzīvotu neredzētu uzplaukumu.

Tāda izdevība bija kapitālistu šķirai. Nevajadzēja būt tik aklai un alkatīgai, vajadzēja saprātīgāk saimniekot — ar to būtu pieticis. Iespējams, ka cilvēce būtu pieredzējusi laimīgu dzīvi. Bet kapitālistu šķira piedzīvoja neveiksmi. Tā pārvērta civilizāciju par lopkautuvi. Un kapitālistu šķirai nav ar ko attaisnoties. Tā redzēja šo izdevību. Tās gudrie norādīja uz šo izdevību, tās mācītie vīri un zinātnieki norādīja kapitālistiem uz šo izdevību. Viss, ko viņi teikuši, tagad atrodams grāmatās, un tas ir pret kapitālismu vērsts apsūdzības materiāls. Taču kapitālisms neuzklausīja savus gudros. Tas bija pārlieku alkatīgs. Tas nekaunīgi cēlās kājās (tāpat kā ceļas vēl šodien) likumdošanas sapulcēs un paziņoja, ka peļņu nav iespējams nodrošināt bez bērnu un mazuļu darba. Tas iemidzināja savu sirdsapziņu ar pļāpāšanu par skaistiem ideāliem un cēlu morāli, ļaujot cilvēcei stigt vēl dziļāk ciešanās un izmisumā. īsi sakot, kapitālistu šķira noraidīja radušos iespēju.

Bet iespēja vēl joprojām ir. Kapitālistu šķira ir pārbaudīta un izkritusi cauri. Strādnieku šķirai atliek pārliecināties, kā tā prot izmantot šo izdevību. «Bet strādnieku šķira taču nespēj vadīt,» apgalvo kapitālisti. «Ko jūs par to zināt?» protestē strādnieku šķira. «Ja jūs izkritāt cauri, tas nenozīmē, ka mēs arī izkritīsim. Vismaz mēs mēģināsim. To saka septiņi miljoni strādnieku. Un ko jūs varat iebilst?»

Ko gan kapitālistu šķira var iebilst? Pieņemsim, ka strādnieku šķira nespēj vadīt. Pieņemsim, ka revolucionāru apsūdzība un argumenti ir aplami. Bet septiņi miljoni revolucionāru taču paliek! Viņu eksistence ir fakts. Viņu ticība saviem spēkiem, savai taisnībai ir fakts. Viņu neapturamā augšana ir fakts. Viņu nodoms sagraut pastāvošo sabiedrību ir fakts, tāpat kā viņu nodoms saņemt savās rokās pasauli ar visām tās bagātībām, tās tehniku, pārņemt visu varu. Turklāt arī tas ir fakts, ka strādnieku šķira ir skaitliski daudz lielāka par kapitālistu šķiru.

Mūsu revolūcija ir strādnieku šķiras revolūcija. Kā lai kapitālistu šķira, mazākumā būdama, spētu stāties pretī revolūcijas uzplūdiem? Ko tā var piedāvāt? Ko tā piedāvā? Uzņēmēju asociācijas, pret strādniekiem vērstus likumus, civilprasības, kuru mērķis ir aplaupīt arodbiedrības, protestus un intrigas pret slēgtajām darbnīcām1 , sīvu un nekaunīgu pretošanos prasībai pēc astoņu stundu darba dienas, niknas kampaņas pret jebkurām reformām, pret likumiem par bērnu darba aizsardzību, uzpirkšanu katrā municipālpadomē, kuluāru mahinācijas un kukuļošanu visās likumdevējās iestādēs, durkļus, ložmetējus, policistu stekus, profesionālus streiklaužus un bruņotus pinkertonus — lūk, kādus šķēršļus kapitālistu šķira liek ceļā revolūcijai, it kā tie varētu pagriezt revolūciju atpakaļ.

Kapitālistu šķira šodien neredz revolūcijas draudus, tāpat kā vakar neredzēja paša dieva doto iespēju. Tā nejūt, cik nedrošas ir tās pozīcijas, neprot novērtēt revolūcijas spēku un pārākumu. Tā iet tālāk savā rāmajā gaitā, pļāpādama par skaistiem ideāliem un cēlu morāli un bez kautrēšanās rausda.ma materiālus labumus.

Neviena gāzta šķira vai valdnieks nekad nav pratis pienācīgi novērtēt revolūciju, kas to gāzusi, un tas pats

, 1 Slēgtas darbnīcas — uzņēmumi, kur pieņem darbā galvenokārt organizētos strādniekus, arodbiedrību biedrus.

notiek tagad ar kapitālistu šķiru. Tā nevis piekāpjas, nevis pagarina savu mūžu, padarot kaut cik vieglāku strādnieku šķiras apspiestības nastu, bet sanikno strādnieku šķiru, mudināt mudina to uz revolūciju. Katrs izjaukts streiks, katra arodbiedrībai tiesas ceļā nolaupīta naudas summa, katra par atklātu darbnīcu pārvērsta slēgtā darbnīca ir aizdzinusi simtiem un tūkstošiem strādnieku taisni uz sociālisma nometni. Parādiet strādniekam, cik bezspēcīga ir viņa arodbiedrība, un viņš kļūs par revolucionāru. Ņemiet palīgā likumu un izjauciet streiku vai ar civilprasību iztukšojiet arodbiedrības kasi, un darbaļaudis ieklausīsies revolūcijas vilinošajās dziesmās un būs zuduši kapitālistu politiskajām partijām.

Naids nekad nav apslāpējis revolūciju, bet naids ir viss, ko var piedāvāt kapitālisti. Tiesa, viņi piedāvā dažas novecojušas idejas, kas bija ļoti efektīvas agrāk, bet tagad ir zaudējušas spēku. Ceturtā jūlija brīvība pēc «Neatkarības deklarācijas» un franču enciklopēdistu parauga vairs nav sevišķi piemērota. Tā neliekas pievilcīga strādniekam, kurš uz savas muguras izjutis policista steku vai pieredzējis, kā tiesas lēmums iztukšojis viņa arodbiedrības kasi, vai palicis bez darba jaunizgudrotas mašīnas dēļ. Savienoto Valstu, konstitūcija zaudējusi savu spožumu strādnieka acīs, kurš pieredzējis policijas vajāšanu un pretēji konstitucionālajām garantijām izraidīts no Ko- lorado. Strādniekam nekļūst vieglāk, lasot avīzēs, ka vajāšana un izraidīšana ir likumīgi un konstitūcijas atļauti pasākumi. «Pie velna tādu konstitūciju!» saka strādnieks, un revolucionāru armiju papildina jauns kaujinieks, kuru radījuši … paši kapitālisti.

īsi sakot, kapitālistu šķira savā aklumā nedara neko, lai attālinātu savu bojā eju, — gluži otrādi, tā tuvina to. Kapitālistu šķirai nav nekā tuva, cēla un dzīva, ko piedāvāt. Viss, ko piedāvā revolucionāri, ir tīrs, cēls un dzīvības pilns. Viņi piedāvā uzticīgu kalpošanu, nesavtī- gumu, upurēšanos, ciešanas — visu to, kas satrauc ļaužu iztēli, iejūsmina viņu sirdis, modinot tajās kvēlu, gandrīz reliģisku tiekšanos pēc labā.

Bet revolucionāri runā ar katru viņam saprotamā valodā. Viņu rīcībā ir fakti un statistikas dati, ekonomiski un zinātniski argumenti. Ja strādnieks domā tikai par sevi, revolucionāri parāda, matemātiski pierāda viņam, ka revolūcija atnesīs viņam labāku dzīvi. Ja strādnieks ir augstāk attīstīts, ja tiecas pēc labā, ja viņam ir dvēsele un saprāts, revolucionāri dod viņam to, kas nepieciešams dvēselei un saprātam, to, ko nevar izteikt dolāros un centos, ko nevar paņemt savā varā dolāri un centi. Revolucionārs nosoda ļaunumu un netaisnību un aizstāv taisnību. Un, kas ir vissvarīgākais, — viņš dzied mūžīgo brīvības dziesmu, visu zemju, visu tautu un visu paaudžu dziesmu.

Daži kapitālisti redz tuvojošos revolūciju. Lielākā daļa viņu ir pārāk dumji, bet daudziem acis aizmiglojušas bailes. Tas ir tas pats vecais stāsts par bojā ejai lemtajām valdošajām šķirām. Uzpūtušies savā varenībā un bagātībā, panākumu apreibināti, rāmās dzīves pārmērībās iz- lutuši, kapitālisti kā trani ņudzinās ap medus kārēm, līdz tiem uzklups darba bites, lai darītu galu šiem resnajiem liekēžiem.

Prezidents Rūzvelts neskaidri nojauš revolūcijas tuvošanos, bet, baidīdamies no tās, vairās skatīties acīs patiesībai. Viņš saka: «Pirmām kārtām mums jāatceras, ka politikas sfērā jebkura šķiru naida izpausme ir vēl ļaunāka, vēl postošāka nācijas labklājībai nekā rasu vai reliģiskais naids.»

Prezidents Rūzvelts uzskata, ka šķiru naids politikas sfērā ir vislielākais ļaunums. Bet šķiru naids politikas sfērā ir revolucionāru lozungs. «Šķiru cīņai ražošanas sfērā ir jāturpinās,» viņi sludina, «taču tā jāpārnes arī politikas sfērā.» Kā saka viņu līderis Judžins V. Debss: «Sajā cīņā nav labu kapitālistu un sliktu strādnieku. Katrs kapitālists ir jūsu ienaidnieks, bet katrs strādnieks —jūsu draugs.»

Tas ir šķiru naids politikas sfērā vārda vistiešākajā nozīmē. Tā ir revolūcija. 1888. gadā Savienotajās Valstīs bija 2000 tādu revolucionāru, 1900. gadā — 127 000, 1904. gadā — 435 000. Prezidenta Rūzveīta minētais «ļaunums» Savienotajās Valstīs acīmredzot pieņemas spēkā un plašumā. Kā nu ne, ja spēkā un plašumā pieņemas revolūcija.

Gadās, ka arī kāds no kapitālistu šķiras pārstāvjiem pamana revolūcijas tuvošanos un brīdinoši iekliedzas. Bet viņa šķira neliekas par to ne zinis. Harvarda universitātes rektors Eliots brīdināja: «Esmu spiests' secināt, ka vēl nekad Amerikai nav draudējušas tik lielas sociālisma briesmas, jo nekad vēl tas nav rīkojies tik organizēti.

Briesmas slēpjas tajā apstāklī, ka arodbiedrībās virsroku guvuši sociālisti.» Taču kapitālisti nevis uzklausa šos brīdinājumus, bet pilnveido streiklaužu organizācijas un rūpīgāk nekā jebkad gatavo ģenerāluzbrukumu arodbiedrību lolojumam — slēgtajām darbnīcām. Ja šis ģenerāluzbru- kums būs veiksmīgs, kapitālistu šķira tikai saīsinās tai atvēlēto dzīves laiku. Tā ir vecvecā patiesība, kas apstiprinās atkal un atkal. Apskurbušie trani alkatīgi ņudzinās ap medus kārēm.

Laikam gan visuzjautrinošākā pašreiz ir amerikāņu preses attieksme pret revolūciju. Tas ir aizgrābjošs skats. Aculieciniekam gribot negribot ir jādomā, ka viņa ciltsbrāli galīgi zaudējuši pašcieņu. Dogmatiski apgalvojumi no nelgas mutes dieviem liek smieties, bet cilvēkiem raudāt. Un amerikāņu žurnālisti (lielākā daļa no viņiem) tā pūlas! Tādas nodeldētas patiesības kā «Paliec savā vietā» un «Cilvēki nav brīvi un vienlīdzīgi no dzimšanas» tiek sludinātas tik skanīgi un dziļdomīgi, it kā cilvēka saprāts tās nule būtu atklājis. Viņu nožēlojamie spriedelējumi par revolūcijas būtību ir skolēna cienīgi. Paši būdami kapitālistu roklaižas un kalpodami kapitālistu šķirai, šie žurnālisti apstrādā sabiedrisko domu un tāpat apskurbuši ņudzinās ap medus kārēm.

Protams, tas nav attiecināms uz visiem amerikāņu žurnālistiem, bet uz lielāko daļu gan. Teikt to par visiem nozīmētu pārāk smagi apvainot cilvēku cilti. Turklāt tas nebūtu pareizi, jo šur un tur gadās pa žurnālistam ar redzīgām acīm, bet, materiālu apsvērumu skubināts, viņš parasti baidās izteikt savas domas. Kas attiecas uz socioloģiju un revolūcijas zinātnisku pamatojumu, tad vidusmēra žurnālists ir vismaz par veselu paaudzi atpalicis no laikmeta. Šis intelektuālais sliņķis tic faktiem tikai tad, kad tos ir atzinis par pareiziem vairākums, un lepojas ar savu konservatīvismu. Viņš pats pret savu gribu ir optimists, kas pieņem vēlamo par esošo. Revolucionārs sen jau ir no tā atteicies un pieņem nevis vēlamo, bet esošo, un tas ne vienmēr ir vēlamais.

Laiku pa laikam kāds žurnālists sparīgi izberž acis, piepeši ierauga revolūciju un, naivi sašutis, izplūst garā pļāpāšanā, tādā, kāda nesen bija lasāma avīzē «Chicago Chronicle»: «Amerikāņu sociālisti ir revolucionāri. Viņi zina, ka ir revolucionāri. Pēdējais laiks arī citiem to saprast.» Pēc tāda pavisam jauna, satriecoša atklājuma žurnālists izkliedz visai pasaulei, ka mēs, lūk, patiesi esam revolucionāri. Jā, tieši to mēs darījām visus šos gadus — klaigājām, lai visa pasaule dzird, ka mēs esam revolucionāri, un lai kāds mēģina aizbāzt mums muti.

Sen savu laiku pārdzīvojusi tāda prāta ievirze: «Revolūcija ir šausmīga. Ser, nekādas revolūcijas nav.» Tāpat sen savu laiku pārdzīvojis cits pazīstams viedoklis: «Sociālisms ir verdzība. Ser, sociālisma nekad nebūs.» Ir pagājis diskusiju, teoriju un sapņu laiks. Tāds jautājums vairs nepastāv. Revolūcija ir fakts. Te tā ir. Septiņi miljoni organizētu revolucionāru dienu un nakti nepagurdami sludina revolūciju, dedzīgi stāsta par cilvēku brālību. Un tā ir ne vien salta ekonomiskā propaganda — tā savā būtībā ir jauna reliģija, kas tiek sludināta ar apustuļa Pāvila un Kristus kaismi. Kapitālistu šķira ir notiesāta. Tā nav pratusi likt lietā savu varu, un šī vara tai ir jāatņem. Septiņi miljoni strādnieku paziņo, ka viņi apvienos ap sevi visus pārējos strādniekus un ņems varu savās rokās. Tā ir revolūcija! Ja kāds var, lai mēģina to apturēt.

Sakramento 1905. gada martā

3 — Dž. Londons, V sēj.

Content

Londons. Džeks Publicistika

FOMA GORDEJEVS

ZELTAINĀS MAGONES

KO MAN NOZĪME DZĪVE

REVOLŪCIJA