Londons Džeks

Džons Miežagrauds jeb Memuāri par alkoholu

DŽONS MIEŽAGRAUDS jeb Memuāri par alkoholu

I NODAĻA

Šī ideja man uzradās kādā vēlēšanu dienā. Kalifornijas pēcpusdienas tveicē es no mūsu rančo pa Mēness ieleju biju aizjājis uz mazo ciematiņu, lat nobalsotu «par» vai «pret» sakarā ar dažādiem labojumu projektiem Kali- fornijas štata konstitūcijā. Tā kā diena bija karsta, paguvu iztukšot pāris glāzīšu jau pirms biļetenu iemešanas urnā un vairākas glāzītes izmetu vēl pēc tam. Tad jāju mājās starp rančo vīndārzu pakalniem un paugurainajām ganībām; fermu sasniedzu tieši laikā, lai paspētu vēl iedzert savu malku pirms vakariņām.

—   Kā tad tu nobalsoji par sieviešu tiesību vienlīdzību? — Cārrniana apvaicājās.

—   Balsoju «par».

Viņa pārsteigumā izsaucās. Jo, jāatzīstas, jaunības dienās es, par spīti savam kaismīgajam demokrātismam, biju sieviešu līdztiesīguma pretinieks. Vēlākajos gados, kjuvis pieļāvīgāks, bez sevišķas sajūsmas samierinājos ar atziņu, ka šī sociālā parādība ir nenovēršama.

—   Kālab īsti tu nobalsoji «par»? — Cārrniana taujaja.

Es atbildēju. Atbilde bija gara un plaša. Skaidroju

gluži sašutis. Jo ilgāk klāstīju, jo vairāk iesvēlos sašutumā. (Nē, piedzēries es nebiju. Ne velti manu jājamo zirgu sauc par Dumpinieku. Gribētu redzēt piedzērušo, kurš spētu noturēties tam mugurāl)

Un tomēr — kā labāk pateikt? — es jutos pacilāts, biju lieliskā noskaņojumā, galvā tāda patīkama dūkoņa.

—  Tiklīdz sievietes iegūs vēlēšanu tiesības, tās tūdaļ nobalsos par alkohola aizliegumu, — es klāstīju. — Tikai viņas, vienīgi viņas — mūsu sievas, māsas un mātes — būs tās, kas iegrūdīs zārkā Džonu Miežagraudu …

—  Bet es domāju, ka tu esi Džona Miežagrauda draugs, — Cārrniana iestarpināja.

—  Esmu gan. Tas ir, biju. Nē, neesmu. Nekad neesmu bijis. Kad esam kopā un šķietamies tie labākie draugi, tieši tad esmu viņa lielākais nedraugs. Viņš taču ir meļu karalis. Viņš sludina taisnību un patiesību. Cildenākais ceļabiedrs, ar kuru kopā tu jūties dieviem līdzīgs. Bet viņš taču ir apvienībā ar Ģilteni! Viņa rādītais ceļš ved uz atkailinātu patiesību un uz nāvi. Viņš sniedz gan apskaidrotas atklāsmes, gan neprāta murgus. Viņš ir naidā ar dzīvi un māca aizkapa gudrības. Asiņains slepkava, kas nogalina mūsu jaunatni!

Cārrniana raudzījās manī un acīm redzami netika skaidrībā, kur es šādas domas rāvis.

Es tikai traucu vien tālāk. Kā jau teikts, jutos pacilāts. Manās smadzenēs katra doma bija savā vietā. Katra doma pilnā gatavībā dežurēja pie savas celles durvīm — gluži kā cietumnieks, kas pusnakts stundā gaida uz bēgšanas brīdi. Un katra doma bija vesela atklāsme — skaidra, nepārprotama, pārliecinoša. Alkohols apgaismoja manas smadzenes ar žilbinoši spožu gaismu. Džons Miežagrauds trauktin traucās klāstīt patiesības, gatavs atklāt savus visdziļākos noslēpumus. Bet es biju viņa runasvīrs. Pagājušo dienu atmiņas gūzmām blīda man acu priekšā, tūdaļ kārtodamās glītās rindās — gluži kā karavīri parādes laukumā. Man atlika tikai izvēlēties un paņemt. Es pilnībā pārvaldīju savu domu gaitu, vārdu krājumu un bagātīgo dzīves pieredzi, pratu nekļūdīgi izraudzīties faktus un meistarīgi veidot no tiem kopējo ainu. Tā Džons Miežagrauds māk kārdināt un valdzināt: viņš liek joņot prāta kaprīzēm, čukst priekšā nojausmas par liktenīgām patiesībām, ievij krāšņi zaigojošas iztēles ainas cilvēka ikdienas pelēcībā.

Attēloju Cārmianai savu dzīves gaitu un izskaidroju sava rakstura izveidošanos. Alkoholisms man nav iedzimts. Sākotnēji man nebija nekādas organiskas tieksmes pēc alkohola. Sinī ziņā mana attīstība ir pilnīgi normāla. Kāre pēc dzeršanas iegūta vēlāk. Iegūta ar mokām un ciešanām. Sākumā degvīns man šķita šausmīgi pretīgs, daudz šķebīgāks par jebkurām dakteru zālēm. Pat tagad vēl neciešu tā garšu. Dzeru tikai reibuma pēc. Bet laikā no piecu gadu vecuma līdz divdesmit pieciem gadiem vēl nebiju iemācījies kārot pēc šī reibuma. Divdesmit gadu biju spiests ar grūtībām radināties, lai organisms pārvarētu pretīgumu pret degvīnu un lai es no tiesas sāktu kārot pēc alkohola.

Īsumā pārstāstīju par savām pirmajām saskarēm ar reibinošiem dzērieniem, attēloju, kā pārcietu pirmās paģiras, un atkārtoti uzsvēru faktoru, kas mani arī pēdīgi pievārēja, — proti, ka alkohols allaž bijis viegli pieejams. Un ne tikai viegli pieejams — ikviena izprieca manā jaunības attīstības posmā dzītin dzina uz to. Vienalga, vai biju avīžu zēns ielās, jūrnieks, zeltracis, svešu zemju klaiņo- tājs, ikreiz, kur vien vīri sanāca kopā, lai aprunātos, pajokotos, palielītos, paspēkotos, vārdu sakot, atpūstos, aizmirstot nogurdinošo dienu un nakšu nomācošos pūliņus, — ikreiz tie sanāca kopā pie glāzes. Krogs arvien bija sadraudzības vieta. Ļaudis pulcējās krogā, gluži kā aizvēstures posma cilvēki mēdza salasīties ap ugunskuru midzeņa vai alas priekšā.

Atgādināju Cārmianai Klusā okeāna dienvidu salu laivu būdas, kurās viņai tika liegts ieiet, jo tajās pinkainie cilvēkēdāji mēdza nošķirties no cilts sievietēm, lai dzīrotu un dzertu paši vien; viņiem šīs būdas bija svētums, sievietēm — tabu, kura pārkāpšana draudēja ar nāvi. Arī man jaunības gados krogs līdzēja izbēgt no sieviešu sīkumainās aizgādnības un nokļūt plašajā, brīvajā vīru pasaulē. Visi ceļi veda uz krogu. Tūkstoši romantikas un dēku ceļu satecēja krogā un no turienes pašķīrās pa visu tālo pasauli.

—   Galvenais ir un paliek tas, — es nobeidzu savu sprediķi, — ka dziņu pēct alkohola manī atraisīja tieši šis fakts: degvīns arvien bija pieejams. Nemaz nekāroju pēc tā. Pat smējos par to. Bet te nu es galu galā esmu — nelabojams dzērājs. Divdesmit gadu pagāja, kamēr pieradinājos dzert, un vēl desmit gadu man vajadzēja, lai sāktu kārot pēc dzeršanas. Taču šīs kāres apmierināšana neved ne pie kā laba. Pēc dabas esmu miermīlīgs un jautrs cilvēks. Bet, staigādams kopā ār Džonu Miežagraudu, izciešu visas pesimisma elles mocības.

Tomēr, — steidzu piemetināt (es arvien steidzos ko piebilst), — gods, kam gods pienākas, Džons Miežagrauds vienmēr saka patiesību. Taču tur jau tā nelaime. Tā saucamās dzīves patiesības nemaz nav patiesas. Tie ir meli, kas nepieciešami dzīvības uzturēšanai, un Džons Miežagrauds šos melus atmasko.

—   Un dzīvībai tas par labu nenāk, — Cārrniana atsaucās.

—    Pilnīgi pareizi, — attraucu. — Te jau sākas visīs« tākā elle. Džons Miežagrauds iet rokrokā ar nāvi. Tālab es arī šodien nodevu balsi par labojuma projektu. Pašķirstījis savas dzīves grāmatas sākuma lappuses, atskārtu, ka tikai vieglā piekļūšana pie glāzītes novedusi mani līdz kārei pēc tās. Tici man, tikai samērā nedaudziem alkoholisms ir jau iedzimts. Par alkoholiķi es uzskatu cilvēku, kura organisms vairs nevar iztikt bez dzeršanas un kurš nepretodamies paļaujas šai tieksmei. Lielākā tiesa pieraduma dzērāju sākumā nemaz nav kārojuši pēc alkohola, gluži otrādi — jutuši riebumu pret to. Ne jau pirmā, ne arī divdesmitā vai simtā glāzīte iesvēlusi viņos šo kāri. Viņi vienkārši ir iemācījušies dzert, gluži tāpat kā iemācās smēķēt, — smēķēšanu gan ir vieglāk iemācīties nekā dzeršanu. Un iemācījās viņi tāpēc, ka degvīns visur ir pie rokas. Sievietes labi zina, kā tas notiek. Viņām taču par to visu jāsamaksā — sievām, māsām un mātēm. Un, ja viņas reiz dabūs balsstiesības, viņas noteikti balsos par sauso likumu. Un labākais šinī sakarībā ir tas, ka tad nākamajām paaudzēm vairs šādu grūtību nebūs. Alkohols nebūs pieejams, pie tā pierast nevarēs, un neviens arī neizjutīs alkohola trūkumu. Tas nozīmē pilnvērtīgu dzīvi visiem zēniem, kas vēl dzims un pieaugs par vīriem, — ak, un vēl pilnvērtīgāku dzīvi visām meitenēm, kas piedzims un izaugs, lai nodzīvotu mūžu kopīgi ar šiem jaunajiem vīriem.

—   Kālab tu par to neuzraksti šo nākamības jauno vīru un sieviešu labā? — Cārrniana riovaieāja. — Uzraksti tā, lai palīdzētu sievām, māsām un mātēm izvēlēties ceļu, kāds tām ejams, kad būs ieguvušas balsstiesībasl

—   Ak «Alkoholiķa memuārus»? — Es ņirdzīgi nosmē- jos; pareizāk sakot, ņirgājās Džons Miežagrauds, jo viņš taču sēdēja man līdzās pie galda, pildīdams mani ar šo tīksmo cilvēkmīlestības reibuli, un Džons Miežagrauds mīl izķēmot smaidu par ņirgu, pie tam bez kāda brīdinājuma.

—   Nē, — Cārrniana atteica, nelikdamās zinis par Džona Miežagrauda rupjībām, kā jau daudzas sievietes iemācījušās darīt, — tu taču pats sevi attēloji ne kā labprātīgu alkoholiķi, bet tikai kā ieraduma dzērāju, kas ilgu gadu ciešā saskarē smalki iepazinies ar Džonu Miežagraudu. Apraksti to un nosauc šo darbu: «Memuāri par alkoholu».

II NODAĻA

Pirms sāku rakstīt, man jālūdz lasītājs uzklausīt mani ar līdzcietību un, tā kā līdzcietība sakņojas izpratnē, tad censties izprast mani, kā arī cilvēkus un notikumus, par kuriem rakstīšu. Pirmām kārtām jāaizrāda, ka esmu rūdīts dzērājs. Man nav organiskas tieksmes pēc alkohola. Neesmu arī muļķis. Neesmu cūka. Dzeršanas ābeci esmu iepazinis no A līdz Z un protu dzert ar mēru. Nav vēl gadījies, ka mani vajadzētu stiept uz gultu. Nekad es nestaigāju streipuliski. īsi sakot, esmu parasts vidusmēra cilvēks un dzeru, kā mēdz dzert visi parasti vidusmēra cilvēki. Tātad uzsveru: es rakstīšu par alkohola ietekmi uz parastu vidusmēra cilvēku. Nedomāju ne aizstāvēt, ne attēlot pārmērībās kritušos alkohola narkomānus, jo pasaulē to ir niecīgs mazākums.

Plašā mērogā runājot, pastāv divi dzērāju tipi. Viens no tiem ir cilvēks, kādu mēs visi pazīstam, — pastulbs, aprobežots, ar iesūnojušām smadzenēm, kurās rosās vārgas domiņas; tāds cilvēks mēdz izplatu soļot uz grīļīgām kājām, bieži vien ieveļas ielas notekā un pārdzēries redz zilas pelītes vai rozā ziloņus, šis tips dod neizsmeļamu vielu anekdotēm joku žurnālos.

Otrais dzērāju tips apveltīts ar bagātīgu iztēli. Pat vis- tīksmīgākajā reibuma pakāpē viņš soļo stalti un turas dabiski, nekad nestreipuļo«un negāžas no kājām, arvien apzinās, kur atrodas un ko dara. Noreibušas ir viņa smadzenes, nevis ķermenis. Viņa runā kūsā asprātības, draugu pulkā viņš ir neaizstājams jokotājs. Ja arī viņam rādās murgi, tad tās ir intelektuālas, harmoniskas atklāsmes, stingri loģiskas vīzijas, kas reizēm izpaužas siloģismu formā. Šādā stadijā viņš mēdz noraut dzīvei tās veselīgo ilūziju čaulas un izmisis atskārš, ka viņa dvēseli žņaudz nepieciešamības dzelžu josta. Sajā stundā tad Džons Miežagrauds parāda savu izsmalcināto viltību. Iegāzties notekā var katrs — tas ir vieglāk par vieglu. Bet smags un nežēlīgs pārbaudījums cilvēkam ir stāvēt stingri uz abām kājām un atskārst, ka visā izplatījumā viņam piešķirta tikai viena vieniga brīvestība — proti, pašam izlemt savu nāves dienu. Šī cilvēkam ir viena no «baltās loģikas» stundām (kādu būs vēl daudz), kad viņš apjauš, ka spēj izzināt tikai dzīves likumus, bet nekad nespēs izprast tās jēgu. Šī ir briesmu stunda. Cilvēks sper soli uz takas, kas ved lejup kapā.

Viņam viss ir kļuvis skaidrs. Galvu mulsinošā prātošana par nemirstību nav nekas cits kā nāves baiļu pārņemtas dvēseles konvulsijas, un iztēle — lai tā trīskārt nolādēta! — spēj pārvērst tās panikā. Šādiem cilvēkiem trūkst nāves instinkta, tie neparko negrib mirt, kad nāves brīdis ir klāt. Tie viļ paši sevi, ticēdami, ka pratīs piemānīt likteni un iegūt sev aizkapa dzīvi nākamībā, lai tad nu citi dzīvie radījumi iznīkst kapa tumsībā vai krematorijas liesmās. Bet viņš, šis cilvēks, savā «baltās loģikas» stundā zina, ka tie tikai māna un viļ paši sevi. Tik un tā visus gaida viens un tas pats. Zem saules nav itin nekā jauna, nav arī tās vārgo dvēseļu kārotās pasaciņas — nemirstības. Šis cilvēks to zina, viņš to pilnīgi apzinās, kad stalti un bez grīļošanās stāv uz abām kājām. Cilvēks ir trausls mehānisms, darināts no miesas, no vīna, 110 gara dzirksts, no saules puteklīšiem un pasaules pīšļiem, kādu laika sprīdi tas darbosies, to labos un lāpīs gan dvēseles, gan miesas ārsti, bet beigu beigās to izmetīs atkritumu kaudzē.

Šādas pārdomas, protams, ir slimas dvēseles murgi, šādus meslus ar iztēli apveltīts cilvēks spiests maksāt par draudzēšanos ar Džonu Miežagraudu. Trulā cilvēka maksātie mesli ir daudz vienkāršāki un vieglāki. Tāds cilvēks piedzeras, līdz zaudē sajēgu. Tad viņš aizmieg dzērāja miegā un, ja arī sapņo, tad kaut ko neskaidru un izplūdušu. Bet intelektuālam cilvēkam Džons Miežagrauds sūta «baltās loģikas» nežēlīgi spilgtos siloģismus. Dzīvi un tās notikumus šāds cilvēks uzlūko ar vācu filozofa žultaino pesimismu. Viņš redz cauri visām ilūzijām. Viņš pārsver un atmet visas vērtības. Labais ir ļauns, patiesība ir krāpšana, un dzīve ir nerrastība. Raugoties no sava rāmā ārprātā augstienēm, viņš ar dieva viszinību dzīvi skata vienīgi ļaunu esam. Sieva, bērni, draugi — viņa loģikas spoži baltajā gaismā tie šķiet māņi un maldi. Viņš redz tiem cauri, domājas saskatām, cik tie vārgulīgi, nepilnīgi, zemiski un nicināmi. Viņu tie vairs nespēj apkrāpt. Tie ir nožēlojami sīki pašcildinātāji, tāpat kā citi sīkmanīši — viendienas mušiņas, kas nodanco savu stundu ilgo mūžiņu. Nekādas brīvestibas tie nepazīst. Tie ir akla gadījuma marionetes. Un viņš — gluži tāpat. To viņš apzinās. Tomēr ir kāda starpība. Viņš saskata, viņš saprot to. Un apjauš savu vienīgo brīvestību: viņš var izlemt savu nāves dienu. Tas viss nenāk par labu cilvēkam, kas taču radīts, lai dzīvotu, mīlētu un taptu mīlēts. Bet pašnāvība, vai nu aša, vai ilgstoša, vai nu strauja gāšanās bezdibenī, vai pakāpeniska, gadiem ilga aizplūšana nebūtībā, — tā ir cena, kādu sev kategoriski pieprasa Džons Miežagrauds. Neviens, kas draudzējies ar Džonu Mieža- graudu, nav ticis cauri bez šīs taisnīgās un neizbēgamas samaksas.

III NODAĻA

Man bija pieci gadi, kad es pirmo reizi piedzēros. Tveicīgā dienā man- tēvs ara tīrumā kādu pusjūdzi no mājas. Mājinieki maru sūtīja aiznest tēvam spainīti ar alu.

— Tikai pieraugi, neizšļakstini! — šķiroties viņi man piekodināja.

Cik atceros, tas bija tauku glabājamais spainītis — ar platāku augšdaļu un bez vāka. Man steberējot pa ceļu, alus šļācās pār malu un lija man uz kājām. Tā klinkādams, sāku prātot. Alu visi dikti augstu vērtē. Jādomā, ka brī- num garšīgs. Vai gan citādi mājās man nekad neļautu to nobaudīt? Ja lielie man neļauj ko darīt, tad vēlāk arvien izrādās, ka tas ir bijis kas ļoti patīkams. Tātad alus arī būs patīkams. Lielajiem var ticēt. Tie jau nu zina. Bez tam spainelis ir pārāk pilns. Alus šļakstās man uz kājām un izlaistās pa zemi. Kam laist mantu zudumā? Neviens jau nezinās, vai -es to ešmu izdzēris vai izlaistījis.

Biju vēl tik maziņš, ka man vajadzēja apsēsties un ievilkt spainīti sev klēpī, citādi netiku tam klāt. Vispirms es palūkoju putas. Jutos gaužām vīlies. Nekā patīkama nesagaršoju. Acīmredzot putas nav tās labās. Starp citu, garša tām bija pretīga. Tad atminējos redzējis, ka lielie pirms dzeršanas putas kausā atpūš nost. Es iegrūdu seju putās un iestrēbu pabiezo šķidrumu zem tām. Tas nu nepavisam nebija garšīgs. Es tomēr padzēros krietni. Tak jau lielie zina, citādi nedzertu. Cik daudz īsti izdzeru, par to grūti spriest, jo pats es biju sīciņš, spainis man klēpī liels un es strēbu no tā, elpu aizturējis un seju līdz ausīm iebāzis putās. Steigšus guldzināju alu tikpat kā riebīgas zāles — šķebinādamies un cenzdamies ātrāk tikt galā.

Atkal dodamies ceļā, es kratījos drebuļos un nospriedu, ka patīkamā garša laikam būs jūtama vēlāk. Garās pus- jūdzes laikā es vēl dažas reizes nobaudīju no spainīša, tiekdamies izjust cerēto labumu. Tad ar šausmām pamanīju, cik daudz alus trūkst spainītī, bet atcerējos redzējis, kā novadējušos alu atkal dabū putainu, paņēmu žagariņu un kūlu atlikumu tikām, kamēr putas pildīja spaineli līdz malām.

Tēvs nekā nepamanīja. Ardams izsviedrējies un izslāpis, viņš iztukšoja spaineli vienā rāvienā, atdeva man tukšo trauku un turpināja aršanu. Es centos klumhurot zirgiem līdzās. Atceros, ka pastreipuļoju un pakritu zirgiem zem pakaļkājām tieši spožo lemešu priekšā, bet tēvs tik sparīgi sarāva grožus, ka zirgi gandrīz vai uzsēdās man virsū. Vēlāk tēvs stāstīja, ka trūcis vēl kādas collas — un lemeši būtu uzšķērduši man vēderu. Kā pa miglu atminos, ka tēvs mani nesa uz rokām un noguldīja zem kokiem laukmalē, bet visa pasaule ap mani griezās un šūpojās, mani mocīja smags nelabums, kam klāt jaucās apziņa par šausmīgu apgrēkošanos.

Visu pēcpusdienu aizmidzis nogulēju zem kokiem, un, kad tēvs ap saules rietu mani pamodināja, tad, ar mokām pietrausies kājās, mājup gausi vilkās galīgi savārdzis puišelis. Mani māca gurdenums, smagās rokas un kājas vilka pie zemes, bet vēderā nemitīgi vibrēja tādas kā stīgas, kas sniedzās līdz pat rīklei un smadzenēm. Tā vajadzētu justies cilvēkam, kas ieņēmis indi. Un es jau arī biju saindējies.

Turpmākās nedēļas un mēnešus es alum vairs negāju ne tuvumā — tāpat kā virtuves pavardam, pēc tam kad reiz biju pie tā apsvilinājies. Lielajiem tomēr taisnība. Alus neder maziem bērniem. Lielie gan neko neiztaisa, bet viņi jau prot iedzert arī rīcineļļu un visādas tabletes. Es no savas puses lieliski iztiku bez alus. Jā, un līdz pat nāves stundai es mierīgi būtu varējis iztikt bez alus. Taču apstākļi noteica citādi. Pasaulē, kurā es dzīvoju, ik aiz stūra aicinoši māja Džons Miežagrauds. No viņa nekur nevarēja paglābties. Visas takas veda pie viņa. Bet pagāja vēl divdesmit gadu, kuru laikā pastāvīgi tikos ar Džonu Miežagraudu, garām ejot, apsveicinājos un liekulīgi paslavēju viņu, un tikai tad man pēdīgi šis nelietis sāka iepatikties.

IV NODALA

Nākamā saķeršanās ar Džonu Miežagraudu man gadījās septiņu gadu vecumā. Šoreiz vainojama bija mana iztēles spēja, un Šai cīniņā es metos aiz bailēm. Mūsu ģimene, kas nodarbojās ar lauksaimniecību, bija pārcēlusies uz jauno rančo Sanmateo apgabalā, kailā, drūmā piekrastes joslā dienvidos no Sanfrancisko. Tajās dienās tas bija atpalicis, pusmežonīgs novads; un man bieži gadījās dzirdēt māti lepojamies, ka mēs esot no vecā amerikāņu rauga, nevis nez kādi imigranti — īri un itālieši kā mūsu kaimiņi. Visā mūsu apkaimē mitinājās tikai vēl viena veco amerikāņu ģimene.

Kādu svētdienas rītu es atrados — kā un kāpēc, to vairs neatceros — Morisija rančo. No apkārtējām fermām tajā bija salasījies pulciņš jauniešu. Tur bija arī padzīvojuši vīri, kas dzēra jau kopš rītausmas un daži pat jau kopš iepriekšējā vakara. Morisiji visi bija prāva auguma cilvēki — ģimenē netrūka garu, muskuļotu dēlu un tēvoču ar smagiem zābakiem kājās, ar resnām dūrēm un dobjām balsīm.

Piepeši meičas sāka spiegt un klaigāt: «Kaujas!» No visām malām saskrēja cilvēki. No virtuves brāzās ārā vīri, kas tur bija dzēruši. Divi milži ar pietvīkušām sejām un iesirmiem matiem bija ieķērušies viens otram elkoņos. Viens no tiem bija Melnais Mets, kurš — tā visi zināja stāstīt — savā laikā esot nogalinājis divus cilvēkus. Sie- vieši šad tad klusiņām iespiedzās, meta krustus vai skaitīja saraustītus lūgšanu vārdus, aizklājuši acis ar rokām un lūrēdami pa pirkstu starpām. Es gan tā nedarīju. Es, jādomā, biju visjūsmīgākais skatītājs. Varbūt laimēsies — un es dabūšu redzēt, kā nokauj cilvēku! Lai nu kā, vismaz redzēšu īstu vīru kautiņu! Tomēr iznāca liela vilšanās. Melnais Mets un Toms Morisijs tikai turējās viens pie otra un cilāja klucīgos zābakus tādā kā groteskā ziloņu dejā. Tie abi bija pārāk pilni un nemaz nejaudāja kauties. Drīz vien samierinātājiem izdevās abus pierunāt un ievest atpakaļ virtuvē, lai tur nostiprinātu jaunu draudzību.

Drīz virtuvē visi buldurēja vienā laidā, klaigādami un smiedamies kā jau daždien pie svaiga gaisa raduši plat- krūšu vīri, kad viskijs aiztraucis viņu nerunību. Bet es, septiņu gadu zeperis, kam sirds aiz satraukuma vai pa

muti kāpa ārā un augums bija sasprindzis kā briedēnam, kas nupat grasās bēgt, lūrējos gar vaļējām durvīm un izbrīnīts vēroju, cik dīvaini uzvedas pieaugušie. Pārsteigts noskatījos, kā Melnais Mets ar Tomu Morisiju, iepletušies pāri galdam un rokām apskāvuši viens otra kaklu, birdināja sirsnīgas asaras.

4. Dzīres virtuvē turpinājās, un meičas ārpusē kļuva nemierīgas. Viņas zināja, ar ko tāda dzeršana mēdz beigties, un bija pārliecinātas, ka nupat notiks kas nelāgs. Meičas protestēdamas sprieda, ka šīs nevēloties būt klāt, kad te kas iešot vaļā, un kādas ieteica doties uz četras jūdzes attālo lielo itāliešu rančo, kur varēšot padancot. Tūdaļ jaunieši sadalījās pa pāriem — puisis ar meiču — un posās projām pa smilšaino ceļu. Katram puisim pie sāniem bija viņa sirdspuķīte — varat droši ticēt septiņgadu zeperim, tāds prot ausīties un labi pārzina visas sirdslietas savā apkaimē. Pie tam lieciet vērā — es taču arī biju puisis ar meiču pie sāniem! Man līdzās bija piestājusi maza īru meitenīte apmēram manos gados. Mēs bijām vienīgie bērni, kas piedalījās šajā spontānajā dēkā. Vecākajam no pāriem varēja bīit gadu divdesmit. Pārējās knīpas varēja skaitīt gadus četrpadsmit vai sešpadsmit, bet šķītās sev pilnīgi pieaugušas un lepni gāja līdzās saviem puišiem. Mēs ar īru meitenīti bijām nesalīdzināmi jaunāki par citiem un soļojām roku rokā, kaut gan reizēm, atdarinādams mūsu vecākos biedrus, arī es apliku roku viņai ap viduci. Tikai tā soļot bija neērti. Tajā saulainajā svētdienas rītā jutos varen lepns savā garā, kājodams līdz ar citiem pa vienmuļo ceļu starp kāpām. Man arī ir sava meiča, un es esrnu mazs vīrs!

Itāliešu rančo saimnieki bija neprecēti ļaudis. Mūsu apciemojums tika apsveikts ar sajūsmu. Visiem tūdaļ pielēja bieza stikla tējglāzes ar sarkanvīnu un no garās ēdamistabas izvāca dažas mēbeles, lai atbrīvotu vietu dejošanai. Jaunie puiši dzēra vīnu un dejoja ar savām meitenēm, jo kāds spēlēja akordeonu. Man šī mūzika šķita dievišķīga. Nekad vēl nebiju dzirdējis kaut ko tik brīnum jauku. Itāliešu jauneklis, kas gādāja šo mūziku, arī reizēm piecēlās padejot un, ar rokām apņēmis savu meiteni, spēlēja akordeonu tai aiz muguras. Brīnumu man te bija bez sava gala. Es nedejoju, bet sēdēju pie galda un, acis iepletis, vēroju pārsteigumu pilno dzīvi ap sevi. Tādam mazam knauķim kā man šai dzīvē bija vēl tik daudz, ko mācīties. Laikam ritot, īru puiši jau paši ielēja sev vīnu, un jautrība sita augstu vilni. Ievēroju, ka puiši sāk streipuļot, dažs pat nogāzās dejodams, un kāds jauneklis bija ielīdis kaktā un aizsnaudies. Viena otra meitene šķita apvainojusies un grasījās doties mājup, bet citas meičas apmierinātas smēja vienā laidā, neko nebēdādamas un nogaidīdamas, kas vēl notiks.

Mūsu namatēvi itālieši tika piedāvājuši vīnu arī man, tāpat kā citiem, bet es atteicos. Man pietika ar pieredzi alus dzeršanā, un nejutu ne mazākās vēlēšanās papildināt savas zināšanas par šo vielu vai kādu citu tai līdzīgu. Par nelaimi, jauns itālietis Pīters, liels palaidnis, ievērojis mani vientuļu sēžam pie galda, pēkšņi iedomājās mani uzmundrināt un, līdz pusei pielējis glāzi ar vīnu, pasniedza to man. Viņš sēdēja aiz galda man tieši pretī. Es atteicos. Viņa seja bargi saviebās, un viņš no jauna uzstājīgi pastiepa man preti vīna glāzi. Un tad mani sagrāba šausmīgas bailes — kāpēc, tas man jāpaskaidro tuvāk.

Manai mātei bija savas teorijas par dzīvi. Pirmām kārtām, viņa bija cieši pārliecināta, ka visi cilvēki ar melniem matiem un melnām acīm ir blēži. Lieki paskaidrot, ~yka mana māte bija gaišmate. Otrām kārtām, viņa uzskatīja, ka melnacainie romāņu tautību piederīgie visi bez izņēmuma ir viegli aizvainojami, neuzticami un asinskāri. Neskaitāmas reizes biju dzirdējis no viņas lūpām nostāstus par pasaules dīvainībām un baismām, un allaž viņa apgalvoja: ja kāfls apvainos itālieti — kaut vai mazlietiņ un gluži nevilšus, tad itālietis katrā ziņā atriebsies, iegrūz- dams tam dunci mugurā. Tas viņai bija iemīļots teiciens: «Iegrūdis tev dunci mugurā!»

Kaut gan šorīt vēl biju dedzīgi kārojis redzēt, kā Melnais Mets nogalina Tomu Morisiju, tomēr nepavisam nevēlējos šejienes dejotājiem demonstrēt ainu, kā duncis rēgojas manā mugurā. Vēl taču nebiju iemācījies atšķirt faktus no teorijām. Nešaubīgi ticēju savas mātes ieskatiem par itāliešu raksturu. Bez tam manī bija modusies neskaidra nojausma par viesmīlības svētumu. Te nu manā priekšā ir viegli aizvainojamais, neuzticamais, asinskārais itālietis, kas piedāvā man savu viesmīlību. Biju taču mācīts ticēt: ja es viņu apvainošu, viņš durs man ar dunci — gluži tāpat kā zirgs spers, ja tu stāvēsi tam pie pakaļkājām un kaitināsi to. Un tik tiešām bija tās šausmīgi melnās acis, par kādām tiku dzirdējis māti runājam. Pavisam citādas acis nekā tās, ko es pazinu, — zilas, pelēkas un gaišbrūnas manā ģimenē vai gaiši iepelēkas un iezilgas, kādas bija īriem. Pīters, jādomā, bija arī mazliet iedzēris. Sā vai tā, bet viņa acis bija spoži melnas un velnišķīgi dzirkstīja. Tās bija man svešādas un šķita noslēpumainas; un vai gan es, septiņgadu puika, pratu tās izpētīt un atklāt draiskulību, kas tajās slēpās? Es iedomājos, ka no tām glūn pēkšņa nāve, un vīnu uzdrīkstējos atraidīt tikai pavisam bikli. Pītera acu izteiksme tūdaļ mainījās. Tās kļuva bargas, pavēlošas, un Pīters pagrūda vīna glāzi man tuvāk.

Ko es varēju darīt? Kopš tās reizes man savā mūžā ir gadījies sastapties ar īstiem nāves draudiem, bet nekad mani nav sagrābušas tādas nāves bailes kā toreiz. Es pieliku glāzi pie lūpām, un Pītera acis atmaiga. Nopratu, ka nu viņš mani tūdaļ nokaut netaisās. Tas bija patīkami. Bet vīns nebija patīkams. Tas bija lēts nenorūdzis vīns, sīvs un skāņš, darināts no vīnogu atbirām un vīna mucu mielēm, un garšoja vēl riebīgāk nekā toreizējais alus. Ir tikai viens veids, kā izdzert pretīgas zāles, proti: tās jāizdzer. Tieši tāda veidā es izdzēru piedāvāto vīnu. Atgāzu galvu un salēju vīnu sev rīklē. Norīstījos vien, lai inde nenāk atpakaļ, jo maniem bērna miesas audiem un gļotādām tā tiešām bija inde.

Tagad, paraugoties atpakaļ, saprotu, ka Pīters bija pārsteigts. Viņš atkal pielēja pusglāzi vīna un padeva to pār galdu. Sastindzis aiz bailēm un šausmām par likteni, kāds man uzbrucis, es otro glāzi izriju tāpat kā pirmo. Tas nu Pīteram bija par daudz. Viņam gribējās kādam parādīt uzieto brīnuma bērnu. Viņš pasauca skatīties Dominiku, ūsainu itāliešu jaunekli. Šoreiz man pasniedza pilnu glāzi vīna. Lai izdzīvotu, katrs ķepurojas, kā var. Es sasparojos, apspiedu nelabumu, kas kāpa rīklē, un izdzēru pasniegto.

Šitādu varoņbērnu Dominiks vēl nebija redzējis. Divas reizes viņš no jauna piepildīja glāzi līdz pat malām un noskatījās, kā es to iztukšoju. Šoreiz mani varoņdarbi jau piesaistīja plašākas publikas uzmanību. Mani aplenca padzīvojuši itāliešu darbarūķi, Vecās pasaules zemnieki, kas neprata ne vārda angliski un tālab arī nedejoja ar īru meitenēm. Tie visi bija melnīgsnēji un izskatījās ļoti neganti; ģērbušies sarkanos kreklos un apjozušies ādas

jostām, tie drūzmējās ap mani kā pirātu bars, un es zināju, ka aiz jostām tiem aizbāzti dunči. Bet Pīters un Dominiks lika man sniegt izrādi šai publikai.

Ja man nepiemitusi tik spilgta iztēle, ja es bijis aprobežots un stulbā ietiepībā pratis pastāvēt pie sava, es arī nebūtu iepiņķerējies šajā jezgā. Bet puiši un meičas bija aizrāvušies ar dejām, un te nebija neviena, kas paglābtu mani no nelaimes. Cik daudz īsti izdzēru, man nav ne jausmas. Atmiņā palikušas tikai bezgala ilgas baiļu mocības šā slepkavnieku pūļa aplenkumā un neskaitāmas sarkanvīna glāzes, ko pastūma pa nolaistītā galda kailajiem dēļiem un ko es tad sagāzu savā izsvilinātajā rīklē. Vīns gan bija nejauks, bet duncis mugurā būtu vēl briesmīgāks, un es centos turēties pie dzīvības, lai tas maksā ko maksādams.

Ar dzērāja pieredzi pamezdams skatienu atpakaļ, tagad saprotu, kālab es bez samaņas nenogāžos pagaldē. Kā jau minēju, es biju stīvs aiz bailēm, pilnīgi paralizēts. Jaudāju izdarīt tikai vienu kustību: celt pie lūpām glāzes, kas nebeidzamā procesijā virzījās uz manu pusi. Biju tā saindēts, ka gāzu sevī šos vīna plūdus gluži kā nejūtīgā tvertnē. Baiļu stindzinātais ķermenis bija kļuvis inerts, un vīns nekustīgi palika man vēderā, kas bija pārstājis reaģēt un ielieto negrūda atpakaļ. Bet apkārt sastājušie itālieši, mutes atpletuši, brīnījās par dīvaino bērnu, kas gāž sev iekšā vīnu gluži kā nejūtīgs automāts. Negribu lielīties, bet uzdrošinos apgalvot: kaut ko tādu viņi savu mūžu nebija redzējuši!

Pienāca laiks šķirties. Piedzērušo puišu ālēšanos apnikušas, prātīgākās meitenes pēdīgi piedabūja visu pulciņu doties mājās. Kaut kā biju nokļuvis pie durvīm, un blakām stāvēja mazā īru meitenīte. Viņu nebija ķēris mans liktenis, tā ka meitēns bija možs un mundrs. Viņa sajūsmināta skatījās, kā puiši tenterēdami cenšas noturēties līdzās savām meičām, un sāka viņus atdarināt. Man tā šķita varen jauka rotaļa, un es arī sāku grīļīgi streipuļot. Taču viņas galviņu vīns nereibināja, bet manā galvā no straujajām kustībām aši sakāpa reibums. Tālab jau ar pirmajiem soļiem man šī rotaļa paveicās daudz dabiskāk nekā viņai. Pēc dažām minūtēm pats nevarēju nobrīnīties vien par saviem ģeņģeriem. Noskatījos, kā viens no puišiem, pasteberējis soļus desmit, paliek stāvot ceļmalā un drūmi blenž grāvī, bet pēc tam, it kā pamatīgi apsvēris, ar tikpat drūmu sejas izteiksmi iegāžas tajā. Tas man šķita velnišķīgi jocīgi. Es arī sāku klumburēt uz grāvmali, domādams, ka uz pašas malas apstāšos. Atģidos tikai grāvja dibenā, kad mani no turienes stīvēja laukā dažas pārbijušās meitenes.

Nu man vairs netikās tēlot piedzērušu. Prāts itin nemaz nenesās uz jokiem. Acis aizmiglojās, sāka trūkt elpas — muti plaši atplētis, es rīstījos pēc gaisa. Divas meitenes mani veda aiz rokām katra savā pusē, bet kājas man vilkās pa zemi kā svina pielietas. Izdzertais alkohols kā ar vāli dauzīja man sirdi un smadzenes. Bijis es vārgākas veselības, tad, esmu pārliecināts, gals man būtu pienācis visai drīz. Nāvei es tomēr biju daudz tuvāk, nekā satrauktās meičas spēja iedomāties. Dzirdēju viņas savā starpā ķīvējamies, kas pie tā visa vainīgs; dažas sāka pat šņukstēt — pašas par sevi, par mani, par savu puišu nejēdzīgo uzvešanos. Man viss bija vienaldzīgs. Es smaku nost, man trūka gaisa. Kustēšanās bija tīrā mocība. No kustībām es aizelsos vēl smagāk. Taču meitenes neatlaidīgi spieda mani soļot, bet līdz mājām bija četras jūdzes. Četras jūdzes! Kaut cik atminos — ar aizmiglotām acīm sablenzu kaut kur tālumā uz ceļa mazu tiltiņu. īstenībā līdz tam nebija ne simt pēdu. Aizvilcies līdz tiltiņam, es noslīgu zemē un, tvarstīdams pēc elpas, paliku guļam uz muguras. Meičas izmēģinājās mani pacelt, taču es biju galīgi ļengans un tikai grūti elsoju. Uz meiču palīgā saucieniem pienāca Larijs — piedzēries septiņpadsmitgadīgs jauneklis, kas, gribēdams izdarīt mākslīgo elpināšanu, uzlēca man uz krūtīm. Atceros to kā pa miglu, tāpat arī meiteņu spalgos brēcienus, kad tās stīvējās ar puisi, vilkdamas viņu no manis nost. Pēc tam vairs neatminos itin neko, tikai vēlāk man stāstīja, ka Larijs esot palīdis zem tiltiņa un tur arī pārgulējis nakti.

Pie sajēgas nācu jau tumsā. Mani nesamaņā bija stiepuši nēšus tās četras jūdzes un mājās noguldījuši gultā. Biju smagi slims, un, kaut arī sirds un viss organisms sparīgi cīnījās pret vājību, es atkal un atkal par jaunu gāzos delīrija murgos. Viss šausmīgākais un briesmīgākais, ko vien savā bērna apziņā kādreiz biju uztvēris, tagad virda uz āru. Baigie murgojumi man šķita dzīves īstenība. Es redzēju, kā nokauj cilvēkus, un tad slepkavas sāka vajāt mani. Es kliedzu, plosījos, turējos pretī. Cietu neiedomājamas mokas. Reiz, uz mirkli atžirbis no delīrija lēkmes, saklausīju mātes balsi: «Kas gan notiek viņa galviņā! Bērns taču zaudējis prātu!» Atkal slīgdams nesamaņā, biju paķēris šo domu sev līdzi, un nu murgos es tiku ieslodzīts trako namā, sanitāri mani dauzīja, bet apkārt auroja ārprātīgie.

Manā bērna prātā bija dziļi iespiedusies kādreiz noklausīta vecāku saruna par izvirtības perēkļiem Sanfrancisko ķīniešu kvartālā. Murgos tagad izstaigāju tūkstošiem šādu midzeņu dziļos pazemes pagrabos, kur, ieslēgts aiz dzelžu durvīm, nomiru tūkstoš nāvēs. Un, kad vienā šādā kapenē uzgāju savu tēvu, kurš sēdēja pie galda un ar ķīniešiem spēlēja kārtis par lielām zelta naudas kaudzēm, mans trakais niknums izlauzās neģēlīgos lāstos. Es pietrūkos gultā sēdus, plosīdamies situ pa rokām, kas centās mani saturēt, un lamāju savu tēvu tādiem vārdiem, ka vai jumts cēlās nost. Biju taču zemapziņā iegaumējis visas neķītrās lamas, kādas bērns var saklausīt šādā pusmežonīgā nomalē; līdz šim nebiju ne iedomājies ņemt mutē kādu no šiem lāstiem, bet tagad izbļāvu tos pilnā rīklē, lamādams savu tēvu, kurš manos murgos sēdēja pazemes ūķī un spēlēja kārtis ar ķīniešiem, kam garas bizes un gari nagi.

Pats brīnos, kā mana sirds un smadzenes spēja izturēt šādu nakti. Septiņgadīga bērna artērijas un nervu centri nepavisam nav piemēroti, lai izciestu tādas šausmu lēkmes, kādas mani plosīja. Tajā naktī, kad Džons Miežagrauds bija mani sagrābis savos nagos, fermas mazajā dēļu mājiņā neviens netika aizvēris acu. Bet Lariju, kas nakšņoja zem tiltiņa, nemocīja nekādas lēkmes. Esmu pārliecināts, ka viņš nogulēja trulā bezsapņu miegā, tikai rītā pamodās ar smagu galvu un īgnu prātu un, ja viņš šodien vēl dzīvs, tad, jādomā, pat neatceras šo nakti — tik neievērojams bija šis atgadījums. Taču manās smadzenēs šis notikums ir iededzināts uz visiem laikiem. Šobrīd, pēc trīsdesmit gadiem, rakstīdams šīs rindas, katru murgu ainu redzu tikpat skaidri un spilgti, visas ciešanas izdzīvoju tikpat skaudri un baismi.

Sirgu vēl dienām ilgi, un lieki man bija mātes brīdinājumi turpmāk vairīties no Džona Miežagrauda. Māte bija ārkārtīgi sašutusi. Viņa uzskatīja manu nodarījumu par ļaunprātību, jo es tīšuprāt esot rīkojies pretēji viņas pamācībām. Man nekad netika ļauts runāt pieaugušajiem pretī, man trūka pat vārdu, ar ko attēlot savas izjūtas, — kā es būtu varējis mātei pastāstīt, ka tieši viņas pamācības vainojamas šajā piedzeršanās kļūmē? Ja neticējis viņas teorijām par melnām acīm un itāliešu raksturu, es pat lūpas nebūtu apmērcējis skāņajā, sīvajā vīnā. Tikai būdams pieaudzis, reiz izstāstīju mātei visu patiesību par šo kaunpilno atgadījumu.

Atveseļošanās dienās daudz ko izprātojos — par šo to tā arī netiku skaidrībā, toties par citu ko mani spriedumi veidojās ļoti skaidri. Es jutos gan apgrēkojies, tomēr sāpīgi cietu no netaisnības apziņas. Kaut arī rīkojos nepareizi, vainīgs tomēr nebiju. Toties jo cieša bija mana apņēmība nekad vairs nepieskarties reibinošiem dzērieniem. Traks suns tā nebīstas no ūdens, kā es baidījos no alkohola.

Gribu uzsvērt vienu: lai cik briesmīga bija gūtā pieredze, galu galā tā nespēja mani paglābt no ciešas sadraudzības ar Džonu Miežagraudu. Pat tajos laikos itin viss manā apkaimē bīdīja mani viņa apkampienos. Pirmām kārtām, ja neskaita manu māti, kuras uzskati arvien bijuši ārkārtīgi puritāniski, pārējie pieaugušie uz šo notikumu raudzījās ļoti iecietīgi. Viņiem tas likās tikai smieklīgs un interesants atgadījums. Neviens nesaskatīja notikušajā kaut ko apkaunojošu. Pat puiši un meičas, kas tajā piedalījušies, smējās un irgoja par pašu izdarībām, sajūsmīgi pārstāstīdami, kā Larijs uzlēcis man uz krūtīm un pēc tam pārgulējis zem tiltiņa, kā Tādsuntāds tonakt nakšņojis kāpās un kas tālāk noticis ar puisi, kurš ievēlās grāvī. Tik tiešām — cik vien spēju apjaust, nevienu neskāra nekāds kauna traips. Tas bija tikai varen glauns uzjautrinājums, spoži krāsaina epizode šās drūmās, miglainās piekrastes vienmuļajā ikdienā un smagajā darbā.

Iru fermeri labsirdīgi vilka mani uz zoba par šo brīnumdarbu un papliķēja pa muguru, līdz pēdīgi sāku justies tiešām paveicis ko varonīgu. Pīters un Dominiks līdz ar pārējiem itāliešiem lepodamies klāstīja visiem par manu izveiksmi dzeršanā. Morāls nosodījums pret dzeršanu nevērsās. Visi taču dzer. Visā apkārtējā kopienā nebija neviena atturībnieka. Pat mūsu mazās lauku skoliņas skolotājs, sirmojošs piecdesmitgadnieks, laida mūs brīvdienās pa to laiku, kamēr devās cīniņā ar Džonu Miežagraudu, lai kristu uzvarēts. Mans pretīgums pret alkoholu bija vienīgi fizioloģiskas dabas. Es vienkārši nevarēju ciest šo nolādēto dziru.

V NODAĻA

So fizioloģisko nepatiku pret alkoholu nekad tā arī neesmu pārvarējis. Esmu to vienkārši apspiedis. Pat šodien man jāapspiež pretīgums ikreiz, kad tveru glāzīti. Smaganas nebeidz dumpoties pret šo dziru, un pēc dabas likumiem smaganām gan jāizjūt, kas ir un kas nav noderīgs organismam. Bet ne jau tāpēc cilvēki dzer, ka cerētu no alkohola kādu labumu savai miesai. Viņi dzer, lai izbaudītu alkohola efektu uz smadzenēm, un līdz turienei alkohols var nokļūt tikai caur ķermeni, — lai tad nu organisms tiek galā, kā prot!

Tomēr, par spīti fiziskajam riebumam pret alkoholu, manas bērnības spožākie atmiņu mirkļi saistīti ar krogiem. Kad sēdēju uz smagi piekrauta kartupeļu vezuma, kamēr visa apkārtne tinās miglā, kājas tirpa aiz nekustī- bas un zirgi gausi brida pa smiltīs iegremztām ratu risām starp kāpu pauguriem, man garo ceļu allaž īsināja viens gaišs cerību stars. Šis cerību stars bija Kolmas krogs, pie kura mans tēvs — vai nu kāds cits, kas tobrīd kučierēja, — arvien pieturēja, lai uzņemtu uz krūti. Es arī izkāpu, lai pasildītos pie platā pavarda un dabūtu savu sodas cepumu. Tikai vienkāršu sodas cepumu, bet man tas bija pasakains kārums! Tātad krogi tomēr kaut kam ir derīgi. Tālākā ceļā, atkal sēdēdams aiz smagi brienošo zirgu astēm, es vēl stundu skrubināju šo vienu cepumu. Es knibināju no tā pa sīkai drupatiņai, cenzdamies nepazaudēt nev-ienu knipatu, un sūkāju šo drupīti, līdz tā kļuva par plānu šķidras mīklas piciņu. Nekad es labprātīgi to nenoriju. Es tikai baudīju tās garšu, sūkāju, čāpstināju, grozīju ar mēli, pieplacināju pie viena, tad pie otra vaiga iekšpuses, līdz pēdīgi tā man paspruka un izkususi sīkās valguma lāsītēs noslīdēja pa rīkli. No manis pamācīties varētu pats Horass Flečers[1]!

Man patika krogi. It īpaši Sanfrancisko krogi. Tajos varēja dabūt visizmeklētākos gardumus — neparastas bulciņas un cepumus, sierus, cīsiņus, sardīnes — brīnumainus ēdamos, kādus nekad neredzēja uz mūsu liesi apgādātā ģimenes galda. Un reiz, atceros, kāds bufetnieks sajauca man saldu padzērienu no sīrupa un zeltera. Tēvam par to maksāt nelika. Bufetnieks mani pacienāja, un tā viņš man kļuva par laba un laipna cilvēka ideālu. Vēl gadiem es viņu jūsmīgi pieminēju. Kaut gan toreiz man bija tikai septiņi gadi, vēl šobrīd redzu viņu tikpat skaidri, lai arī pēc tās vienas reizes vairs neesmu saticis. Šis krodziņš bija dienvidos no Tirgus ielas Sanfrancisko. Tas atradās ielas rietumu pusē. Bufete pa kreisi no ieejas. Pa labi gar sienu lete silto ēdienu izsniegšanai. Telpa gara un šaura, un pašā galā, aiz alus muciņām ar krāniem, izvietoti mazi, apaļi galdiņi ar krēsliem. Bufetniekam bija zilas acis un gaiši, mīksti mati, ko sedza melna zīda banīte. Atceros, viņš valkāja brūnu vadmalas žaketi, un precīzi atminos pudeļu ierindā vietu, no kurienes viņš izņēma sarkanā sīrupa pudeli. Bufetnieks ar tēvu runājās ilgi, bet es sūcu saldo dzērienu un dievinādams noraudzījos viņā. Vēl pēc vairākiem gadiem man pat atmiņas par viņu šķita dievišķīgas.

Lai cik nelaimīgi beidzās abi mani pārbaudījumi, Džons Miežagrauds bija un palika varens — viņš valdīja visā sabiedrībā," visur bija sasniedzams, no visām malām valšķīgi aicināja mani. Krogs ar saviem netiešajiem kārdinājumiem jau robīja dziļas atzīmes manā bērnišķīgajā prātā. Bērns, veidodams savas pirmās atziņas par pasauli, atklāja, ka krogs ir jauka un iekārojama vieta. Ne veikali, ne sabiedriskās iestādes, ne arī daudzie cilvēku mājokļi nekad man neatvēra savas durvis, neļāva sildīties pie saviem pavardiem, nepiedāvāja dievišķus gardumus no šaurā plaukta pie sienas. Šīs durvis visas man allaž bija slēgtas, bet kroga durvis arvien plaši vaļā. Vienmēr un visur es priekšā atradu krogus — pie lielceļiem un sānceļiem, gar šaurām sānielām un ap drūzmainiem bulvāriem; tie bija spoži apgaismoti, jautrībā dūcoši, silti ziemā, bet krēslaini un vēsi vasarā. Jā, krogs nu reiz bija lielisks iestādījums — un pat vēl daudz kas vairāk.

Bet tad es ierados Oklendas pilsētā un tur bezmaksas grāmatnīcas plauktos atklāju visu plašo pasauli, kas aiz apvāršņiem. Te bija tūkstošiem grāmatu, tikpat labas kā manas četras brīnumgrāmatas, un daudzas pat vēl labākas. Bibliotēkas toreiz vēl nebija paredzētas bērniem, tā ka man gadījās arī visādi pārpratumi. Atceros, katalogā izlasīju nosaukumu «Perigrīna Pikla piedzīvojumi»[5], kas mani ieinteresēja. Izpildīju pieprasījuma blanku, un bibliotekāre izsniedza man nesaīsinātus Smoleta Kopotus rakstus vienā milzu sējumā. Es lasīju visu, kas gadījās, it īpaši vēsturisko un piedzīvojumu literatūru, no kuras man sevišķi patika seni ceļojumu un jūras braucienu apraksti. Lasīju no rīta, pēcpusdienās un vakaros. Lasīju gultā, lasīju pie galda, lasīju pa ceļam uz skolu un no skolas uz māju, lasīju starpbrīžos, kamēr citi zēni rotaļājās. Pēdīgi man «uzdeva» nervi. Katram, kas mani uzrunāja, es atbrēcu: «Ej prom! Nekrīti man uz nerviem!»

Un tā nu desmit gadu vecumā es biju avīžu zēns un staigāju pa ielām. Nu man vairs neatlika laika lasīšanai. Es čakli vācu dzīves pieredzi un mācījos kauties, mācījos būt nekaunīgs, neatlaidīgs un blēdīgs. Man bija bagāta iztēle, es kaismīgi interesējos par visu ko un redzēto sūk- tin uzsūcu sevī. Ne jau pēdējā vieta starp citam interesantām parādībām bija arī krogiem. Daudzus krogus es tiku izstaigājis. Atceros, tajās dienās Brodvejas austrumu pusē no Sestās līdz Septītās ielas stūrim stiepās vesela krogu virtene.

Krogos dzīve bija pavisam savādāka. Vīri tur runāja dižīgi, smējās skaļi, un tur valdīja tāda īpaši pacilāta atmosfēra. Pavisam kas cits nekā parastā ikdiena, kur nekas nenotiek. Šeit dzīve arvien virmot virmoja un dažkārt kļuva pat satraucoša — kad blīkšķēja sitieni, šķīda asinis un pa durvīm, pūli ar plecu pašķirdami, nāca iekšā gari polismeņi. Man šādi mirkļi šķita īpaši aizraujoši, jo galvu man pildīja apraksti par drosmīgu dēkaiņu siviem un varonīgiem cīniņiem gan uz jūras, gan sauszemes. Rikšot pa ielām un bāzt avizes durvju šķeltnēs — tie jau nebija nekādi diži pārdzīvojumi. Toties krogos pat galīgi apdulluši žūpas, kas snauda, uzguluši galdam vai no- vēlušies zāģu skaidās uz grīdas, man šķita noslēpumaini un apbrīnas cienīgi.

Un bez tam — krogi taču bija valstisks iestādījums. Pilsētas tēvi bija tos sankcionējuši un izdevuši tiem licences. Tie nemaz nebija tādi šausmīgi ūķi, par kādiem tos iztēlojās zēni, kuriem trūka manas personiskās pieredzes. Šausmīgi jau varbūt gan, bet tikai tajā nozīmē, ka — šausmīgi brīnišķīgi, un ikviens zēns kāro iepazit kaut ko šausmīgi brīnišķīgu, šausmīgi jau ir arī pirāti, kuģu avārijas un cīniņi kaujas laukos, — bet kurš veselīgs puika nebūtu ar mieru ziedot savu dvēseles nemirstību, lai tikai varētu piedalīties šādos notikumos?

Starp citu, krogos es dabūju redzēt arī reportierus un redaktorus, advokātus un tiesnešus, kuru vārdus un sejas pazinu no avīzēm. Tādu vīru klātbūtne galīgi apzīmogoja krogus par sabiedriski atzītiem iestādījumiem. Šie cilvēki vēl nostiprināja manu sajūsmu par krogiem. Acīmredzot arī viņi atraduši krogos to īpašo atšķirību no parastās dzīves, kādu es nojautu un pēc kuras meklēju. Kas tas īsti ir, to nezināju, bet kaut kam tādam jābūt, citādi taču vīri netrauktos šurp no visām malām gluži kā dūcošas mušas uz medus podu. Man pašam nekādu raižu nebija, pasaule likās koša un jauka, tāpēc arī man nenāca ne prātā, ka šeit cilvēki meklē aizmiršanos no trulām pūlēm un sūrām bēdām.

Tolaik es nedzēru. No desmit līdz piecpadsmit gadu vecumam reti kad liku pie lūpām degvīnu, tomēr allaž atrados ciešā saskarē ar dzērājiem un dzertuvēm. Vienīgais iemesls, kāpēc nedzēru, — nevarēju ciest alkoholu. Pa šo laiku tiku strādājis gan šur, gan tur: palīdzēju ledus izvadātājam, pacēlu apgāztos ķegļus ķegļu spēles laukumā, pie kura darbojās arī krodziņš, slaucīju grīdu parka paviljonos, kur svētdienās mēdza sarīkot piknikus.

Pilnmiesīgā jautrule Džozija Hārpere turēja alus paviljonu ceļmalā starp Telegrāfa avēniju un Trīsdesmit devīto ielu. Veselu gadu es piegādāju viņai kādu vakara avīzi, pirms mani pārcēla uz Oklendas piekrastes rajonu ar sliktu slavu. Kad es pēc pirmā mēneša ierados pie Džo- zijas Hārperes iekasēt maksu, viņa man ielēja glāzi vīna. Man bija kauns atteikties, tālab izdzēru to. Bet pēc tam es allaž izraudzījos brīdi, kad viņas pašas nebija klāt, un mēnešmaksu iekasēju no bufetnieka.

Man pirmo dienu strādājot ķegļu laukumā, bufetnieks pēc paraduma pasauca mūs, zēnus, padzerties, kad jau vairākas stundas bijām cēluši un izvietojuši nogāztās figūras. Citi zēni lūdza kausu alus. Es vēlējos ingverli- monādi. Zēni saķiķinājās, un es ievēroju, ka bufetnieks uzmet man stingru, neuzticīgu skatienu. Tomēr limonādes pudeli viņš atkorķēja. * Vēlāk laukumā spēļu starplaikos zēni man izklāstīja, kas par lietu. Es esot bufetnieku apvainojis. Pudele limonādes krodziņam izmaksājot daudz dārgāk nekā glāze mucas alus, un, ja es gribot paturēt šo vietu, lai dzerot vien parasto alu. Bez tam alus esot barojošs. No tā rodoties spēks strādāt. Bet ingverlimonādei neesot nekādu barības vielu. Pēc tam, ja nekādi nevarēju aizmanīties sānis, dzēru vien alu un nevarēju tikt gudrs, ko gan cilvēki tajā atraduši labu. Skaidra lieta, es te kaut ko nesapratu.

Kā man tajās dienās ļoti kārojās, tie bija saldumi. Par pieciem centiem, piemēram, varēja nopirkt piecas «lielga- ballodes» — lielus konfekšu pikučus ilgam patēriņam. Vienu tādu lodi varēja sūkāt un zelēt veselu stundu. Tad vēl tuvumā kāds meksikānis tirgojās ar lielām, brūnām, sīkstām īrisu plāksnēm par pieciem centiem gabalā. Pagāja stundas trīs, lai tādu plāksni nosūkātu. Dažu labu dienu es iztiku pat bez pusdienām, tikai ar tādu īrisu plāksni. Lūk, tajā gan ir barības vielas — bet kas tad alū?,

VI NODAĻA

Nu strauji tuvojās laiks, kad man vajadzēs uzsākt otro sēriju mačos ar Džonu Miežagraudu. Kļuvis četrpadsmit gadus vecs, piebāzis galvu ar veco jūras braucēju dēku stāstiem, sapņodams par tropu salām un tālu jūru krastiem, biju iegādājies mazu burulaiviņu ar nolaižamu ķīli un mēdzu vizināties tajā pa Sanfrancisko līci un Oklen- dns estuāru. Ilgojos kļūt par jūrnieku. Ilgojos pamest šejienes vienmuļību un pliekano pelēcību. Biju pašā jaunieša zaļoksnībā, romantikas un dēku kāres apšalkots, pilns sapņu par aizrautīgu dzīvi brīvo dēkaiņu pasaulē. Ne jausmas man nebija, cik cieši šās dēku pasaules meti un audi savīti kopā ar alkoholu.

Tā nu kādu dienu, kad patlaban uzvilku buru savai laivelei, pie manis pienāca Skotijs. Tas bija kalsnējs jauneklis, gadus septiņpadsmit vecs, un stāstīja, ka esot kāda angļu kuģa junga, bet aizbēdzis no tā Austrālijā. Nupat viņš, kalpodams uz cita kuģa, esot iebraucis Sanfrancisko un pašlaik apskatoties, vai nevarētu piemunsturēt uz kāda vaļu mednieku kuģa. Tepat pāri estuāram, netālu no vaļu mednieku enkurvietas, stāvot vienmasta jahta «Dīkdienis». Tās uzraugs esot kāds harpūnists, kas drīzumā došoties jūrā uz vaļu mednieka «Zelta bedre». Vai es nebūtu ar mieru viņu, Skotiju, pārvest savā laivelē pār līča atteku apciemot harpūnistu?

Vai es būtu ar mieru! Vai diezgan nebiju saklausījies nostāstus un baumas, kādas klīda par «Dīkdieni»? Šis lielais vienmastnieks esot atbraucis no Sendviču salām, kur nodarbojies ar opija kontrabandu. Un kur tad vēl harpūnists, kas ostā bija tā uzraugs! Cik bieži tiku viņu novērojis un apskaudis viņa brīvestību! Viņš drīkstēja palikt visu laiku uz ūdeņiem. Viņš ik nakti pārgulēja uz «Dīkdieņa», bet man vajadzēja braukt malā un iet gulēt uz mājām. Harpūnistam bija tikai deviņpadsmit gadu (ka viņš harpūnists, to gan zinu tikai no viņa paša izteicieniem, citu pieturas punktu man nav), bet manās acīs viņš bija tik izcila un slavena persona, ka nekad neuzdrošinājos viņu pat uzrunāt, airēdamies ap jahtu godbijīgā attālumā. Vai es būtu ar mieru aizvest dezertējušo jūrnieku Skotiju apciemot harpūnistu uz opija kontrabandas kuģa «Dīkdienis»? Vai es būtu ar mieru!

Padzirdis mūsu uzsaucienu, harpūnists iznāca uz klāja un aicināja mūs uz borta. Es, tēlodams pieredzējušu jūrnieku un pieaugušu vīru, piegriezu laivu kuģa pakaļgalā tā, lai nenoskrāpētu jahtas balto krāsojumu, un piestiprināju to pie man pamestās tauvas ar diviem nevērīgā žestā sietiem jūrnieku pusmezgliem. Nokāpām kajītē. Pirmoreiz skatīju kuģi no iekšpuses. Pie sienas sakarinātās virsdrēbes dvakoja pēc pelējuma. Bet kas par to? Tie taču bija jūrnieku apģērbi! Ar kordu oderētas ādas jakas, biezi tumšzilas vadmalas mēteļi, zīdvesteri, gari jūrnieku zābaki, vaskadrānas virsvalki… Visās malās dūrās acīs, cik taupīgi izmantota telpa, — šauras kojas, atliecami galdiņi, sienā iebūvēti skapīši. Te nu es ieraudzīju gan kontrolkompasu, gan griestu lampas piekarbal- stos, gan stūrī nobāztas, pavirši satītas jūras kartes ar zilo mugurpusi uz āru, gan signālkarodziņus, saliktus alfabēta kārtībā, gan stūrmaņa cirkuli, ar kuru pie koka sienas apšuvuma bija piesprausts kalendārs. Te nu pēdīgi bija īsta dzīve! Es pirmo reizi sēdēju kuģa kajītē — pie tam vēl kontrabandas kuģa! — un ar mani biedriski runājās harpūnists un dezertējis angļu matrozis, kas teicās saucoties Skotijs.

Pirmais, ko deviņpadsmitgadīgais harpūnists un septiņ- padsmitgadīgais matrozfs darīja, lai parādītu, ka ir īsti viri, — viņi uzvedās tā, kā to dara vīri. Harpūnists ieminējās, ka trakoties gribētos iemest, un Skotijs sagrābāja pa kabatām dažas desmit un piecu centu monētas. Tad harpūnists ar lielisku plakanu blašķi aizgāja uz kādu riteņkrodziņu, jo oficiālas dzertuves šai apkaimē nebija. Mēs strēbām lēto, draņķīgo viskiju no alus glāzēm. Vai es būtu mazāk stiprs, mazāk drosmīgs nekā harpūnists un matrozis? Tie abi bija pieauguši vīri. To viņi pilnā mērā pierādīja ar dzeršanu, kas ir vīrestības emblēma. Es arī līdz ar viņiem dzēru neatšķaidīto viskiju, neizlaizdams nevienu glāzi, kaut gan šī riebīgā dzira ne tuvu nevarēja līdzināties īrisa plāksnītei vai garšīgajai «lielgaballodei». Pie katras glāzes iekšēji nodrebinājos un apspiedu rīklē kāpjošo kamolu, tomēr vīrišķīgi neizrādīju nevienu šādu simptomu.

To pēcpusdienu blašķe vairākkārt tika piepildīta par jaunu. Naudas man vairāk nebija kā divdesmit centu, tomēr es liku tos galdā kā vīrs, klusībā ar nožēlu pieminēdams saldumu kaudzi, ko par šo naudu varētu nopirkt. Degvīns kāpa mums visiem galvā, un Skotijs ar harpū- nistu runāja par braucieniem pa austrumu kursu, Horna raga vētrām un pampero — aukstajiem pampu vējiem Platas grīvā, par brīzēm, kurām pūšot var braukt ar apakšējām marsburām, par Austrālijas dienvidu piekrastes brāzmainajām vējsīpām, par Klusā okeāna ziemeļdaļas aukstajiem negaisiem un par sadauzītām vaļu mednieku laivām Arktikas ledājos.

—   Tajos ledus ūdeņos tak nav iespējams peldēt, — harpūnists man biedriski skaidroja. — Pēc minūtes būsi sarauts čokurā un noiesi dibenā. Ja valis sadauza laivu, tad pirmām kārtām jāuzmetas ar vēderu šķērsām pār airi, lai varētu turēties virs ūdens, kad aukstums raus čokurā.

—   Skaidra lieta, — es atteicu, pateicīgi palocīdams galvu, ar tādu izskatu, it kā es katrā ziņā būtu nolēmis doties vaļu medībās un noteikti atradīšos sadauzītā laivā kaut kur Ziemeļu Ledus okeānā. Un es tik tiešām iegaumēju viņa padomu kā visvērtīgāko informāciju un noglabāju to kādā smadzeņu krociņā, kur tā glabājas vēl līdz šai dienai.

Pats jau no sākuma līdzi runāt nespēju. Debestiņ! Man taču tikai četrpadsmit, un savu mūžu neesmu izbraucis okeānā! Varēju tikai klausīties abu jūras vilku valodās un pierādīt savu vīra dūšu, centīgi dzerot savu porciju līdz ar viņiem — glāzi pēc glāzes.

Reibums lika sevi manīt; Skotija un harpūnista runāšana piepildīja «Dīkdieņa» šauro kajīti un šalkoja caur manām smadzenēm gluži kā brāzmainas brīva vēja sīpas, un es jau iztēlē izdzīvoju nākamos gadus, aijādamies sapņos par neskaitāmām dēkām plašajā, trauksmainajā, brīnišķīgajā pasaulē.

Nu bijām pilnīgi atkusuši. Izzuduši aizspriedumi un biklums. Šķitāmies cits citam pazīstami jau nezin cik ilgi un nosolījāmies nākamībā vēl garus gadus kopīgi kuģot pa jūrām. Harpūnists gaudās par savām neveiksmēm un slepenajiem netikumiem. Skotijs lēja gaužas asaras par savu nabaga māmuļu Edinburgā, — vecā dāma cēlusies no aristokrātiskas dzimtas, viņš apgalvoja, bet tagad nokļuvusi trūcīgos apstākļos un tikai knapinādamās sagrabinājusi paprāvo summu, kas bijusi maksājama rēderim par viņa apmācību uz kuģa; māmuļas dārgākais sapnis esot bijis redzēt dēlu kļūstam par tirdzniecības flotes virsnieku un džentlmeni, bet viņš lauzis tās sirdi, Austrālijā aizbēgdams no kuģa un piemunsturē- dams uz cita kuģa par vienkāršu matrozi. Skotijs savus vārdus varēja pierādīt. Viņš izvilka mātes pēdējo — žēlabu pilno vēstuli no kabatas un šņukstēdams nolasīja mums to priekšā. Mēs ar harpūnistu raudājām viņam līdzi un apzvērējāmies, ka visi trīs kopīgi brauksim uz vaļu mednieka «Zelta bedre», sakrāsim krietnu naudas žūksni un tāpat visi kopā dosimies svētceļojumā uz Edin- burgu, lai noliktu mūsu bagātību mīļās māmuļas klēpī.

Tā kā Džons Miežagrauds bija sakaitējis manas smadzenes, izkausējis manu atturību, atmiekšķējis manu biklumu, runādams caur mani, kopā ar mani un manā vietā — gluži kā kāds dvīņubrālis vai mans otrais «es», tad arī es pacēlu balsi, lai padižotos ar savām vīrišķīgajām dēkām, un sīki*, plātīgi un ilgi klāstīju, kā tiku braucis pāri Sanfrancisko līcim savā vaļējā laivelē, dienvidrietumu vētrai aurojot, kad pat šoneru matroži apšaubīja, vai es to spēšot. Tālāk es — jeb Džons Miežagrauds, kas ir viens un tas pats, — skaidroju Skotijam, ka viņš gan ir dziļjūras matrozis un, jādomā, smalki pazīst vispēdīgo tauvas galu uz lielajiem tālbraucēju kuģiem, bet, ja runā par burāšanu mazā laiviņā, tad tur es viņam esmu tālu priekšā un, ja mēs sacenstos braukšanā, es savā laivelē varētu mest lokus ap viņa laivu.

īstenībā šī plātīgā un lielīgā runāšana bija tīra patiesība. Būtu man piemitusi parastā atturība un mērenība, es neuzdrīkstētos atklāt Skotijam, kādās domās esmu par viņa spējām mazlaivu burāšanā. Bet tāds nu reiz ir Džona Miežagrauda paņēmiens — viņš padara cilvēkam mēli vaļīgu un liek izpļāpāt visas slepenās domas.

Skotijs — jeb Džons Miežagrauds vai arī tie abi kopā —, protams, apvainojās par maniem aizrādījumiem. Bet es jau ar neesmu memļa. Varu iekaustīt jebkuru dezertējušu matrozi, lai arī viņam septiņpadsmit gadu! Mēs ar Skotiju lamājāmies un ārdījāmies kā kauslīgi gailēni, līdz harpūnists salēja glāzēs jaunas degvīna porcijas, lai atvieglotu mums izlīgšanu. To mēs arī izdarījām, cieši apskāvuši viens otram kaklu un dedzīgi apliecinādami mūžīgu draudzību, — nu gluži tāpat kā Melnais Mets ar Tomu Morisiju toreiz Sanmateo rančo virtuvē, man ienāca prātā. To atcerējies, atskārtu, ka nu pēdīgi esmu kļuvis īsts vīrs — kaut arī nieka četrpadsmit gadus vecs —, tikpat dūšīgs kā tie divi plecīgie tēvaiņi, kas bija ķīvējušies un salīguši mieru tajā ievērības cienīgajā sen pagājušās svētdienas rītā.

Tobrīd mums bija pienācis dziedamais laiks, un es centos piebalsot Skotijam ar harpūnistu, raudams līdzi pa frāzei no viņu uzsāktajām jūrnieku dziesmām. Šeit, «Dīkdieņa» kajītē, es pirmo reizi dzirdēju tādas dziesmas kā «Lai vēji pūš!», «Lido mākoņi» un «Viskiju, Džonnij, viskiju!». Ai, cik tas bija lieliskil Man šķita, ka sāku aptvert dzīves jēgu. Te nav vietas pelēcībai, te nav ne Ok- lendas estuāra, ne nogurdinošu reisu ar avīžu saini gar parādes durvīm vai ar ledus izvadātāja vezumu, nav arī nekādas ķegļu statīšanas. Man pieder pasaule, visas takas klājas man zem kājām — tā Džons Miežagrauds mānija manu fantāziju, ļaudams jau šobrīd izbaudīt dēkaino dzīvi, pēc kādas ilgojos.

Mēs nebijām ikdienišķi cilvēki. Mēs bijām trīs apskurbusi jauni dievi — neticami viedi, žilbinoši talantīgi un neierobežoti vareni. Ak, — to varu apliecināt arī šodien, pēc daudziem gadiem, — ja Džons Miežagrauds spētu noturēt cilvēku šādās pacilātības augstienēs, es ne brīdi savā mūžā negribētu būt skaidrā. Bet šinī pasaulē nekas netiek dots par velti. Par visu jāsamaksā pēc dzelžainas likmes: ik spēka uzplūdu līdzsvaro vārguma brīdis, pēc entuziasma nāk depresija; ja mirkli esi šķities dieviem līdzīgs, pēc tam tevi nogāzīs dubļos kā rāpuli. Ikviens aizraujošas laimes mirklis, ko izdevies sasniegt garum garās dzīves laikā, tev jāatlīdzina ar augļu augļiem, — proti, tas saīsina tavu mūžu.

Sasprindzinājums nekad nevar būt ilgstošs — tāpat kā uguni nevar apvienot ar ūdeni, tas ir dabas likums. Tie iznīcina viens otru, tie nespēj eksistēt kopīgi. Džons Miežagrauds — lai kāds pārdabisks mags viņš varētu likties —, tāpat kā mēs, mirstīgie, ir pakļauts dzīvās dabas organiskajiem noteikumiem. Par ikvienu nervu maraton- skrējienu mums ir jāsamaksā, un pat Džons Miežagrauds nav spējīgs atvairīt šo taisnīgo maksājumu. Viņš var novest mūs līdz garīgās pacilātības augstienēm, bet noturēt mūs tur viņš nespēj, citādi jau mēs visi būtu kļuvuši viņa pielūdzēji. Bet tie, kas ir pieludzeji, tad arī maksā par trakulīgo deju, kādu spēlē Džons Miežagrauds.

Visas šīs atziņas man nākušas no vēlākās pieredzes, šādas gudrības ne prātā nenāca četrpadsmitgadīgajam puišelim, kas sēdēja «Dīkdieņa» kajītē starp harpūnistu un matrozi, kārīgi ieelpodams jūrnieku virsdrēbju miklo dvaku, un korī dziedāja līdz ar citiem: «Jeņķu kuģis peld pa upi — sarauj, puiši, sarauj!»

Nu jau bijām kļuvuši raudulīgi, visi runājām un bļāvām reizē. Man ir izturīgs organisms, un mans kuņģis spētu sagremot pat vecus dzelžus, tālab es vēl pilnā sparā turpināju savu maratonskrējienu, bet Skotijs jau sāka gurt un sašļukt. Viņa runa kļuva nesakarīga. Puisis minstinā- jās pēc vārdiem, nevarēja tos atķert, bet tos pašus, kurus sameklēja, viņa lūpas nemācēja izrunāt. Alkohola saindētā apziņa sāka dzist. Acis kļuva nespodras, un viņa skatiens vērtās tikpat stulbs kā nesakarīgā valoda. Līdz ar apziņas dzišanu gļēvi saļuma arī seja un augums. (Cilvēks taču nespēj nosēdēt taisni bez gribasspēka līdzdalības.) Skotija apreibušās smadzenes vairs nejaudāja kontrolēt muskuļus. Viņš nevaldīja pār savām kustībām. Mēģināja iedzert vēl malku viskija, bet glāze izšļuka no pirkstiem un nokrita uz grīdas. Tad, man par lielu pārsteigumu, viņš rūgti apraudājās, atmuguriski iegāzās kādā kojā un acumirklī sāka krākt dziļā miegā.

Mēs ar harpūnistu turpinājām iemest, augstprātīgi smīkņādami par Skotija ķibeli. Pēdējo blašķi izsūcām divatā, Skotija 'ritmisko gārdzienu pavadībā. Pēc tam no- lūza arī harpūnists un ievēlās savā kojā, un nu es, neuzvarētais, paliku viens kaujas laukā.

Jutos šausmīgi lepns, un Džons Miežagrauds lepojās līdz ar mani. Es spēju panest dzeršanu! Esmu īsts vīrs. Divus vīrus esmu nodzēris no kājas — glāzi pa glāzei, bet pats vēl stalti turos uz abām kājām, dodamies uz kuģa klāja, lai ievilktu svaigu gaisu izsvilinātajās plaušās. Žūpodams uz «Dīkdieņa», es arī atklāju, cik lieliski mans kuņģis un smadzenes spēj panest alkoholu, — ar šo atklāsmi lepojos vēl daudzus gadus, līdz pēdīgi nācās atzīt, ka tas ir liels posts. Vislaimīgākais ir cilvēks, kas nespēj panest vairāk par dažām glāzītēm alkohola, lai nesaindētos. Visnelaimīgākais — tas, kurš spēj turēt daudzus kausus, neko uz āru neizrādīdams, tas, kuram nepieciešami neskaitāmi kausi, lai sasniegtu attiecīgo reibuma pakāpi.

Kad vienatnē biju uztrausies uz «Dīkdieņa» klāja, saule patlaban slīga aiz apvāršņa. Lejā, kajītē, guļvietu bija gana. Man nebūtu vajadzības doties mājup. Taču es kāroju pats sev parādīt, kas es par vīru. Pakaļgalā piesieta šūpojās mana laivele. Spēcīgā bēguma pēdējie viļņi strauji plūda ārā pa estuāra izeju pretī okeāna brīzei, kuras ātrums bija četrdesmit jūdžu stundā. Es skaidri saskatīju stāvos, krēpjainos viļņus, to atstarpēs un pat cauri tiem varēja redzēt bēguma straumes plūsmu.

Uzvilku buru, atraisīju tauvu, apsēdos savā vietā pie stūres, saņēmu rokās šotes un stūrēju šķērsām pāri estu- āram. Laiva sasvērās uz sāniem un sāka spēcīgi zvalstīties. Šļakatas šķīda uz visām pusēm. Es biju sajūsmas kalngalos. Burādams pilnā rīklē dziedāju «Lai vēji pūš». Vairs nebiju četrpadsmit gadu zeņķis, kas velk vienmuļu dzīvīti nez kādā tur miegainā Oklendas pilsētelē. Es biju īsts vīrs, es biju dievs, man pakļāvās pat elementi, kad es tiem diktēju savu gribu.

Plūdmaiņas bija beigušās. Kādas simt pēdas plata šķidru dūņu josla šķīra laivu piestātni no brīva ūdens. Ievilku laivas ķīli, ar pilnu sparu iebraucu dūņu joslā, tad nolaidu buru un, nostājies priekšgalā, sāku virzīt laivu ar irkli, kā jau to bieži tiku darījis bēguma laikā. Tieši šai momentā es spēcīgi noreibu. Zaudēju līdzsvaru un uz galvas iegāzos dūņu žurgā. Kad atkal biju uzķe- purojies kājās, viscaur nošķiedies ar gļotām, man no rokām tecēja asinis, jo biju apdauzījis tās pie gliemežiem apauguša stabiņa, un tikai tad pirmo reizi apjēdzu, ka esmu pamatīgi pilnā. Bet kas par to? Viņpus estuāra divi braši jūrnieki nesamaņā sūt savās kojās — un es tos dzeršanā esmu pārspējis. Nu reiz es esmu vīrs! Vēl arvien turos kājās, lai arī līdz ceļgaliem dūņās. Tikt laivā atpakaļ es pat nemēģināju. Bridu pa dūņu ķelsi, stumdams laivu sev pa priekšu, un ķērcu brašu dziesmu — lai visa pasaule dzird, kas es par vīru!

Par visu to dabūju bargi samaksāt. Vairākas dienas nogulēju slims, gaužām slims, un rokas no gliemežvāku skrāpējumiem bija sāpīgi iekaisušas. Kādu nedēļu it neko nevarēju strādāt ar rokām, apģērbties un noģērbties bija tīrā mocība.

Nozvērējos: «Nekad vairs!» Tas nav to vērts. Maksa ir pārāk barga. Morāli pārmetumi mani nemocīja. Mans riebums bija tīri fizioloģisks. Lai cik jauki ir pacilātā reibuma brīži, tie nav vērts vēlāko sāpju un mocību stundu. Kad atkal atsāku izbraucienus laivā, «Dīkdienim» metu līkumu. Braukāju pa estuāra pretējo malu, lai nenāktu tam ne tuvumā. Skotijs bija pazudis. Harpūnists gan vēl mitinājās turpat, bet no viņa es vairījos. Reiz, kad viņš laivā piebrauca pie piestātnes, es paslēpos šķūnī, lai negadītos viņam acīs. Baidījos, ka tikai atkal neaicina uz iedzeršanu, un, kas zina, varbūt viņam viskija blašķe ir pat kabatā.

Un tomēr — te jau izpaužas Džona Miežagrauda maģiskā vara — tās dienas dzīres uz «Dīkdieņa» bija spilgta epizode manu dienu monotonajā ritējumā. Tā dziji iespiedās atmiņā. Domas nemitīgi rosījās ap šo notikumu. Atcerējos katru sīkumu un it kā pārdzīvoju tos vēl un vēlreiz. Galu galā nu reiz biju dabūjis ieskatīties vīru uzvedības sarežģītajā mehānismā. Biju redzējis Skotiju raudam par savu mazvērtību un par savas māmuļas — augstdzimušas Edinburgas dāmas bēdīgo likteni. Harpūnists tika izstāstījies par sevi zilus brīnumus. Biju saklausījies miljoniem vilinošu, kārdinošu norādījumu uz pasauli, kāda plešas aiz manas sīkās pasaulītes robežām, un tai es jutos ne mazāk piemērots kā abi puiši, ar kuriem kopā žūpoju. Biju dabūjis ieskatīties cilvēku dvēselēs. Biju dabūjis ieskatījies pats savā dvēselē un atklājis tajā neapjaustas iespējas.

Jā, šī diena pacēlās pāri visām citām. Tā bija īpaša diena. Atmiņas par to bija kā iededzinātas manās smadzenēs. Maksa tomēr bija pārāk augsta. Es nevēlējos piedalīties šai spēlē un pēc tam maksāt, labāk atgriezties pie «lielgaballodēm» un īrisu plāksnītēm. Veselīgais, normālais ķermenis dzina mani projām no alkohola. Šī manta man nederēja. Tā bija man pretīga. Taču, par spīti visam, apstākļi nemitīgi virzīja mani pretī Džonam Miežagraudam, atkal un atkal tie mani vedināja uz viņa takas, līdz pēdīgi pēc ilgiem gadiem pienāks laiks, kad es pats meklēšu Džonu Miežagraudu, kur tik vien sanāks kopā vairāki cilvēki, — meklēšu un līksmi apsveikšu viņu kā labdari un draugu. Un tomēr nepārtraukti nīdīšu un neieredzēšu viņu. Jā, Džons Miežagrauds ir dīvains draugs.

VII NODAĻA

Man bija tikko apritējuši piecpadsmit gadi, bet es jau garas stundas strādāju konservu fabrikā. Mēnesi pēc mēneša mana visīsākā darbadiena ilga desmit stundu. Ja tiešā darbā pie mašīnas pavadītām desmit stundām pieskaita stundu pusdienas pārtraukuma, kājošanu uz darbu un nākšanu mājup no tā, rītos piecelšanos, apģērbšanos un brokastis, vakaros paēšanu, noģērbšanos un došanos gulēt, tad no divdesmit četrām vairāk arī neatliek kā tieši tās deviņas stundas, kas veselam pusaudzim nepieciešamas miegam. Kad biju jau ielīdis gultā, bet acis vēl neslēdza miegs, no šīm deviņām stundām pamanījos nočiept kādu brītiņu lasīšanai.

Tomēr dažu labu vakaru no darba netiku vaļā agrāk kā pusnaktī. Bija gadījumi, kad strādāju astoņpadsmit un divdesmit stundu bez pārtraukuma. Vienreiz dabūju nostrādāt pie mašīnas trīsdesmit sešas stundas pēc kārtas. Un bija bezgala ilgas nedēļas, kad darbs man beidzās ap vienpadsmitiem, mājās un gultā tiku pusvienos naktī, bet pussēšos mani modināja — celties, paēst, steigties uz darbu un jau stāvēt pie mašīnas, kad septiņos pūtīs fabrikas svilpe.

Te nu ne brītiņa nevarēju nočiept savu mīļoto grāmatu lasīšanai. Jāprasa, kāds gan Džonam Miežagraudam varētu būt sakars ar piecpadsmitgadīga zēna saspringto, stoicisko pārpūli. Bet sakars bija visciešākais un tiešākais. Tūlīt paskaidrošu. Es toreiz vaicāju pats sev: vai tad tā ir dzīves jēga — būt darbalopam? Oklendā nevienam zirgam nebija jāstrādā tik garas stundas kā man. Ja to sauc par dzīvi, tad tādu nav iespējams mīlēt. Atcerējos savu laiviņu, kas tagad bezdarbīgi gulēja piestātnē un pamazām apauga ar gliemežiem; atcerējos vēju, kas ik dienas pūš pār līci, saullēktus un saulrietus, ko nu vairs nedabūju pat redzēt; atcerējos, kā sāļais gaiss dzel- dina nāsis un kā sāļais ūdens dzeldina miesu, kad tu pārlec pār laivas bortu; atcerējos, cik pasaulē daudz skaistuma, brīnumu un aizrautīgu pārdzīvojumu, kas man tagad liegti. Zināju tikai vienu vienīgu iespēju, kā izbēgt no nāvējošā, trulā darba pūliņa. Jādodas ārā uz jūras. Jāpelna savs maizes rieciens uz ūdeņiem. Taču ūdeņu ceļš neatvairāmi ved pie Džona Miežagrauda, tikai es to vēl nezināju. Kad pēdīgi uzzināju, man tomēr pietika dūšas negriezties vairs atpakaļ pie mašinas dar- balopa jūgā.

Kāroju būt tur, kur pūš dēku pilni vēji. Bet dēku pilnie vēji pūta austerpirātu vienmastnieku burās un dzina tos pāri Sanfrancisko licim — uz naksnīgiem sirojumiem austeru sēkļos un rītausmā atpakaļ uz pilsētas tirgus vietu aiz laivu piestātnēm, kur saradās iepirkties sīktirgotāji un krodzinieki. Ikviens šāds reiss uz austeru sēkļiem skaitās krimināls pārkāpums. Sods — Valsts cietums, strīpainais kamzolis, soļošana arestantu ierindā. Bet kas par to? Tie, kas valkā strīpainos kamzoļus, strādā īsāku darbadienu nekā es pie savas mašīnas. Pie tam nesalīdzināmi romantiskāk man šķita būt austerpirātam vai cietumniekam nekā mašīnas vergam. Bet pāri visam un cauri visam manā kūsājošās jaunības trauksmē šalkoja alkas pēc romantikas un piedzīvojumiem.

Tālab es devos pie mammiņas Džennijas — savas zīdītājas, kas mani maziņu bija barojusi no savas melnās krūts. Viņa dzīvoja pārtikušāk nekā manējie. Kopa slimniekus, salīgdama- uz nedēļām, un labi nopelnīja. Vai viņa nebūtu ar mieru aizdot naudu savam «baltajam dēlēnam»? Vai būtu ar mieru! «Ņem kaut visu, cik man ir!»

Tad es sameklēju austerpirātu Franču Frenku, kurš, kā biju dzirdējis, taisoties pārdot savu vienmastnieku «Plītnieks». Burinieks gulēja uz enkura estuāra Alamedas pusē, netālu no Vebsterstrītas tilta, un kajītē es atradu sēžam viesus, kurus Frenks cienāja ar vīnu. Lai pārrunātu darījumus, viņš iļznāca uz klāja. Jā, šis esot gatavs pārdot kuģi. Bet šodien svētdiena. Bez tam šim esot ciemiņi. Rīt viņš izrakstīšot pirkšanas-pārdošanas līgumu, un es tūdaļ varēšot pārņemt savu pirkumu. Bet tagad lai kāpjot lejā un iepazīstoties ar šā draugiem. Kajītē sēdēja divas māsas — Meimija un Tesa līdz ar savu godadāmu misis Hedliju, tad vēl austerpirāts Viskija Bobs, sešpadsmit gadu jauneklis, un Zirneklis Hīlijs — gadus divdesmit vecs melnūsainis, īsts ostasžurka. Meimija, kas Zirneklim iznāca brāļameita, tika dēvēta par Austerpirātu karalieni un pirātu dzīrēs sēdināta goda vietā. Franču Frenks bija Meimijā iemīlējies — to gan es toreiz vēl nezināju —, bet šī kategoriski atteicās precēties ar viņu.

Lai atzīmētu mūsu darījumu, Franču Frenks no lielas, appītas pudeles ielēja man tējglāzi sarkanvīna. Tūdaļ man prātā iešāvās sarkanvīns, ko toreiz dzēru itāliešu rančo, un es iekšēji nodrebinājos. Viskijs vai alus gluži tik pretīgi neliktos. Bet uz mani raudzījās Austerpirātu karaliene, turēdama rokā pusizdzertu glāzi. Man arī bija savs lepnums. Kaut tikai piecpadsmitgadīgs, nevaru taču izrādīties mazāk vīra vērts kā viņa! Bez tam te vēl sēdēja viņas māsa un misis Hedlija, un jaunais austerpirāts, un ūsainais ostasžurka — un visiem bija glāzes rokā. Vai es kāds pienapuika? Nē, tūkstoškārt nē — un kaut vai tūkstoš glāžu būtu jāizdzer! Iztukšoju lielo glāzi ar vīra cienīgu metienu. Franču Frenks bija sajūsmināts par mūsu tirdzniecisko darījumu, ko es biju jau nostiprinājis ar rokasnaudu — zelta divdesmit dolāru monētu. Viņš atkal ielēja visiem vīnu. Biju jau izmēģinājis, cik spēj turēt mana galva un kuņģis, un nospriedu, ka mērena iedzeršana mani uz nedēļu nesaindēs. Varu panest ne mazāk kā viņi, kas pie tam jau labu laiku metuši.

Sākām dziedāt. Zirneklis nodziedāja «Bostonas kramplaužus» un «Melno Lulū», Karaliene — «Putniņš būt vēlējos», bet viņas māsa Tesa — «Jel nedari pāri manai meitiņai». Jautrība aši pieņēmās un kļuva vētraina. Es atklāju, ka var arī neizdzert katru glāzi, jo neviens neko nevēroja un neuzmanīja. Tāpēc, stāvēdams uz trapa, tā ka galva un pleci rēgojās ārpusē,'un turēdams glāzi rokā, es vīnu varēju vienkārši izliet pār bortu.

Pie sevis spriedu apmēram šādi: tāda nu reiz ir šo cilvēku dīvainība — viņiem garšo šitāds riebīgs vīns. Lai būtu tā! Par viņu gaumi neiešu stridēties. Saskaņā ar viņu dīvainajiem uzskatiem esmu spiests pierādīt savu vīrestību, izliekoties, ka man arī garšo vīns. Labi. Izlik- šos. Tomēr dzeršu tik maz, cik vien varēšu.

Karaliene sāka ap mani lakstoties — kā nekā jauns rekrūtis austerpirātu flotē, pie tam nevis vienkāršs matrozis, bet saimnieks un kuģa īpašnieks. Viņa uzkāpa uz klāja paelpot svaigu gaisu un mani aizvilka sev līdzi. Viņa, protams, zināja to, par ko man nebija ne jausmas, — kā Franču Frenks lejā kajītē ārdās greizsirdības lēkmē. Iznāca arī Tesa un atsēdās uz kajītes virsbūves jumta, tad izlīda Zirneklis ar Bobu, vispēdīgi misis Hedlija un Franču Frenks. Tā mēs sēdējām uz klāja, turēdami glāzes rokā, un tik dziedājām, kamēr milzīgā pī- teņa pudele ceļoja apkārt. Es biju vienīgais tiešām skaidrais cilvēks šai kompānijā.

Par visu notiekošo biju tādā sajūsmā, kādu gan nespēja izbaudīt neviens no viņiem. Šajā bohēmiskajā atmosfērā pats no sevis radās salīdzinājums starp manu šodienu un vakardienu, kad es stāvēju pie mašīnas sasmakušajā, pieelpotajā gaisā, atkal un atkal visātrākajā tempā bez gala atkārtodams mehānisku kustību sēriju. Bet šobrīd es te sēdēju ar glāzi rokā, draudzīgi biedriskās attiecībās ar austeru pirātiem — dēkaiņiem, kas negribēja būt sīkmanīgās ikdienas vergi, kas kāpa pari visiem aizžogiem un uzšķaudīja likumiem, jo savu dzīvību un brīvību viņi turēja paši savās rokās. Tomēr vienīgi Džona Miežagrauda starpniecība man bija Jāvusi bez bikluma un bažām piebiedroties šim atbrīvoto dvēseļu pulciņam.

Pievakara brīze ievējoja sāļo jūras dvesmu manās plaušās un savirmoja viļņus estuāra vidū. Brīzei pa priekšu, gluži kā ierindā, rāju pie rājas traucās vairāki plakanķīļa šoneri, dobji svilpdami, lai paceļ nolaižamo tiltu. Mums garām tusnīja velkoņi ar sarkaniem skursteņiem, sašūpodami «Plītnieku» savos ķīļūdens viļņos. No ostas noliktavām tauvā vilka uz jūru baržu ar cukura kravu. Saules stari mirguļoja virmainajos vilnīšos, un dzīve bija lieliska. Zirneklis dziedāja:

Eijā, Lulū, melnā Lulū, mīļotā,

Kur tik ilgi pazudusi neziņā?

Cietumā sēdēju,

Draudziņu gaidīju:

Atnāks vai neatnāks, izpirks vai ne?

Pati dumpīguma, dēkainības, romantikas esence visā krāšņumā pludoja pār mani — tā slēpa sevī visu, kas aizliegts un tālab kļuvis izaicinoši lielisks. Nu es skaidri zināju, ka rītu vairs neatgriezīšos pie mašīnas konservu fabrikā. Rītu es jau būšu austerpirāts — brīvs jūras laupītājs, cik nu tas iespējams mūsu gadsimtā un Sanfrancisko līča ūdeņos. Zirneklis jau bija devis savu piekrišanu braukt man līdzi — viņš vienā personā pārstāvēs visu komandu un izpildīs pat koka pienākumus, kamēr es rīkošos uz klāja. No rītiem mēs apgādāsim pārtiku un ūdeni, uzvilksim lielo grotburu (zem tik milzīga audekla gabala man nekad vairs nav gadījies braukt pa jūrām), tad līdz ar pirmo jūras brīzi un pēdējo bēguma vilni izbrauksim no estuāra. Pēc tam atlaidīsim šotes un, sākoties paisumam, pa Sanfrancisko līci laidīsim pāri uz

Asparagu salām, kur izmetīsim enkuru vairākas jūdzes no krasta. Un pēdīgi piepildīsies mans sapnis: es varēšu nakšņot uz ūdeņiem. Un nākamajā rītā es pamodīšos uz ūdeņiem, un visas manas turpmākās dienas un naktis paies uz ūdeņiem .. „

Kad ap saulrietu Franču Frenks gatavojās vest savus viesus mājās, Karaliene palūdza, lai aizvedu viņu krastā savā laiviņā. Es pat neaptvēru, ko īsti varētu nozīmēt Frenka pēkšņā nodomu maiņa; viņš uzdeva viesu laivu airēt Viskija Bobam, bet pats palika uz vienmastnieka klāja. Un nepavisam nesapratu Zirnekļa izsmējīgo piezīmi: «Hoplā! Tu gan esi varen nadzīgs!» Kā manā puikas galvā varētu ataust doma, ka piecdesmitgadīgs pasirms vīrs kļuvis uz mani greizsirdīgs?

VIII NODAĻA

Kā jau norunāts, pirmdien mēs agri no rīta sastapāmies Džonija Heinholda krodziņā «Pēdējā šanse», kas bija īsti piemērota vieta vīriem, lai noslēgtu darījumus. Es samaksāju naudu, saņēmu pirkšanas-pārdošanas līgumu, un Franču Frenks izmaksāja. To es uzņēmu kā acīm redzamu, loģiski saprotamu paradumu — pārdevējs, kas nu ticis pie naudas žūkšņa, apslapina kādu monētu tai pašā iestādē, kur darījums noslēgts. Bet, man par pārsteigumu, Franču Frenks izmaksāja visam lokālam. Ka iedzeram mēs abi, tas man šķita saprotams; bet kālab piedāvāt glāzi arī Džonijam Heinholdam, krodziņa saimniekam, kas stāv aiz letes un apkalpo viesus? Tūdaļ aplēsu, ka viņš arī, jādomā, gūst savu peļņas tiesu no tā, ko pats dabū izdzert. Es, protams, atzinu, ka var uzcienāt arī draugus un kuģaļaudis, kā, piemēram, Zirnekli un Viskija Bobu, — bet kāda velna pēc jāaicina iemest arī, teiksim, ostas krāvējus Bilu Keliju un Supu Kene- diju?

Vēl tur bija Pets, Karalienes brālis, tā ka kopā iznāca astoņi. Bija agra rīta stunda, un visi pasūtīja viskiju. Ko lai apsāku es šajā vīru sabiedrībā, kas visi grib dzert viskiju?

— Viskiju, — izmetu ar tik nevērīgu izskatu, it kā būtu to teicis jau tūkstoš reižu. Un kas par viskiju! Es iegāzu to rīklē vienā paņemienā. Brrr! Vel šodien jutu tā garšu.

Mani satrieca cena, kādu Franču Frenks par to samaksāja, — astoņdesmit centu. Astoņdesmit, centu! Manai taupīgajai dvēselei tas šķita tīrais noziegums. Astoņdesmit centu — atlīdzinājums par astoņām garām smaga darba stundām pie mašīnas — salija mums rīklēs vienā acumirklī, atstājot mutē tikai nepatīkamu garšu. Nav nekādu šaubu — Franču Frenks ir izšķērdīgs cilvēks.

Man kāroties kārojas tikt projām — ārā, saules mirdzumā, uz ūdeņiem, pie sava brīnišķīgā kuģa. Tomēr neviens netaisījās iet projām. Stāvam palika arī mana komanda — Zirneklis. Biju tik neaptēsts, ka nekādi nespēju apķert, kāpēc visi vilcinās. Vēlākos gados es ne reizi vien pieminēju — sak, diezin ko viņi par mani domāja: zaļš jaunpienācējs, laipni uzņemts viņu pulciņā, stāv kopā ar visiem pie letes, bet neprotas izmaksāt nevienu pašu kārtu viskija!

Franču Frenks, jau kopš vakardienas briedēdams savās krūtīs nīgrumu pret mani, kaut gan man par to nebija ne jausmas, tagad, kad nauda par «Plītnieku» bija tam kabatā, kļuva pret mani pavisam modīgs. Es sajutu gan, ka viņa izturēšanās mainījusies, ievēroju drūmo mirgu viņa acīs, bet nekā nesapratu. Jo vairāk man nācās saskarties ar vīriem, jo dīvaināki tie man šķita. Džo- nijs Heinholds, pārliecies pār leti, iečukstēja man ausī:

— Viņam uz tevi zpbs. Uzmanies!

Es palocīju galvu par zīmi, ka esmu sapratis un piekrītu teiktajam, — kā jau vajadzētu izturēties vīram, kas pazīst cilvēkus. Tomēr īstenībā es biju vienkārši apstulbis. Ak tu debestiņ! Vai man, grūti strādājušam un neskaitāmus dēku stāstus izlasījušam piecpadsmit gadu puikam, kurš ne ar domiņu vairs nekavējās pie Austerpirātu karalienes un itin nekā nenojauta par Franču Frenka bezprātīgo dienvideiropieša mīlestību, — vai man varēja ienākt prātā, ka esmu viņu apkaunojis? Vai es varēju iedomāties, ka tenkas par to, kā Karaliene pametusi Frenku uz kuģa, tiklīdz ieraudzījusi mani, jau ļaunā priekā tiek laistas no mutes mutē pa visu ostmalu? Uri tālab — vai varēju nojaust, ka Karalienes brāļa Peta atturība pret mani nav tikai slikta garastāvokļa sekas? * Viskija Bobs pavilka mani uz mirklīti sānis*

—  Turi acis vajā, — viņš pačukstēja. — Klausi, ko tev saka! Franču Frenks ir bīstams tips. Es braukšu viņam līdzi augšup pa upi pirkt šoneri austeru zvejai. Kad viņš parādīsies pie sēkļiem, tad nesnaud! Esot teicies tevi nogremdēt. Ja viņš grozās ap sēkļiem, tad pa notumsu maini enkurvietu un izdzēs bortugunis! Saprati?

Nu protama lieta, ka sapratu. Palocīdams galvu, kā vīrs vīram pateicos par norādījumu un atgriezos pie pulciņa, kas stāvēja gar leti. Nē, es pat nedomāju izmaksāt. Ne sapņos man nenāca prātā, ka no manis gaida pacienāšanu. Paaicināju Zirnekli, un mēs kopā aizgājām, bet vēl tagad man tvīkst ausis, kad iedomājos, ko viņi man aiz muguras varēja būt runājuši.

Es Zirneklim gluži atklāti noprasīju, kāda muša īsti sakodusi Franču Frenku.

—   Viņš uz tevi nāvoti greizsirdīgs, — tas atbildēja.

—   Ej nu ej? — pabrīnījos un nolēmu, ka par tādiem niekiem nav ko galvu lauzīt.

Tomēr mana piecpadsmitgadīgā vīrestība lepnībā piepūtās, kad uzzināju, ka Franču Frenks — pusmūža dēkainis, kas izbraukājis visas pasaules jūras, ir greizsirdīgs uz mani, pie tam meitenes dēļ, kurai tik romantiska iesauka — Austerpirātu karaliene. Par tādiem gadījumiem biju gan lasījis grāmatās, bet iespējamība, ka tas varētu attiekties arī uz mani, šķitās vēl zilās tālēs. Tai rītā, kad mēs pirmoreiz uzvilkām lielo grotburu, pacēlām enkuru un, pilnām burām lavēdami pret vēju, izbraucām trīs jūdzes garo ceļa posmu līdz līcim, es jutos ellišķīgi jauki.

Tā es tiku vaļā no pārvarīgi smagā darba pie mašīnas un kļuvu par austerpirātu. Tiesa gan, mans jaunais dzīves posms iesākās ar dzeršanu — un nākotne solīja šīs dzeršanas turpinājumu. Bet vai tālab man no šīs dzīves vajadzētu atteikties? Visur, kur vien dzīve pulsēja brīvi un aizraujoši, vīrieši dzēra. Romantika un dēkainība, šķiet, arvien gāja roku rokā ar Džonu Miežagraudu. Lai ar tām abām iepazītos, gribot negribot biju spiests pieņemt arī trešo. Citādi man jāatgriežas pie bezmaksas bibliotēkas grāmatām un jālasa par brīnumdarbiem, ko paveikuši citi, bet pats neveikšu neko — tikai par desmit centiem stundā vergošu mašīnai konservu fabrikā.

Nē, no pasakainās dzīves uz ūdeņiem mani neaizbaidīs arī fakts, ka jūrniekiem piemīt dīvainā un izšķērdīgā kāre pēc alus, vīna un viskija. Varbūt viņu priekšstatos par laimi ietilpst arī jocīgā vēlēšanās redzēt mani dzeram? Ja viņi par vari pirks šo dziru un uzspiedīs to man, nu, tad es arī dzeršu. Tā būs cena, ko maksāšu par tiesībām atrasties viņu pulkā. Man taču nav jāpiedzeras. Nepiedzē- ros arī to svētdienas pēcpusdienu, kad gatavojos pirkt «Plītnieku», kaut gan pārējie itin visi bija pilnā. Lai notiek — tā rīkošos arī turpmāk: dzeršu, lai sagādātu citiem prieku redzēt mani dzeram, bet sargāšos piedzerties,

IX NODAĻA

Dzīve starp austerpirātiem pakāpeniski vien radināja mani pie dzeršanas, tomēr īstā žūpošana sākās pēkšņi, turklāt nevis aiz kāres pēc alkohola, bet gan aiz pārliecības, kas radās pēc dažiem apsvērumiem.

Jo dziļāk iepazinu šo dzīvi, jo vairāk tā mani valdzināja. Nekad neaizmirsīšu saviļņojumu, kādu pārdzīvoju, pirmo vakaru piedalīdamies kopējā sirojumā. Toreiz visi bijām sapulcējušies uz «Enijas» borta — tur bija gan raupji vīri, plecīgi un bezbailīgi, gan sīkās, biklās ostas- žurkas; daudzi no tiem — izbijuši cietumnieki, bet visi kā viens — likuma ienaidnieki un līdz ar to cietuma kandidāti; viņi valkāja garos zābakus un jūrnieku ģērbu, runāja aizsmakušās, klusinātās balsīs, bet Lielajam Džor- džam aiz jostas rēgojās revolveri, liecinādami, ka šis vīrs jokus neprot.

Ak jā, tagad, lūkodamies atpakaļ, es saprotu, ka šis pasākums bija negodīgs un aplams. Taču tajās dienās, kad sāku tuvāk iepazīties un iedraudzēties ar Džonu Mieža- graudu, es atpakaļ nelūkojos. Dzīve pirātu vidū likās jauka un aizraujoša, jo nu es pats dabūju piedalīties dēkās, par kādām līdz šim tiku vienīgi lasījis grāmatās.

Nelsons (iedēvēts par Jauno Skrāpi, lai atšķirtu no viņa tēva — Vecā Skrāpja) kopīgi ar Gliemi burāja uz «Ziemeļbrieža». Gliemis bija izslavēts pārgalvis, bet Nelsons — galīgi nevaldāms trakulis. Viņam bija divdesmit gadu un augums kā Herkulesam. Kad dažus gadus vēlāk Nelsonu Benišijā nošāva, kriminālizmeklētājs izteicies, ka tik platplecainu vīru šis vēl savu mūžu neesot redzējis noguldītu uz dēļiem.

, Nelsons neprata ne lasīt, ne rakstīt. Tēvs viņu kopš mazām dienām bija «audzinājis» uz Sanfrancisko līča ūdeņiem, un kuģi bija viņa īstā mājvieta. Puiša spēks bija taisni apbrīnojams, un gar visu ostmalu viņu daudzināja par nežēlīgu dūres varoni. Nelsonam šad tad mēdza uzkrist traka niknuma lēkmes, un tad viņš plosījās kā ārprātā. Es viņu iepazinu savā pirmajā burājumā ar «Plītnieku» — dabūju redzēt, kā viņš krietnā vētrā stūrē savu «Ziemeļbriedi» mums riņķī un apkārt, zvejodams austeres, kamēr mēs, pārējie, gulējām uz diviem enkuriem, baidīdamies pat tuvoties krastam.

Nelsons bija vīrs ko vērts, un es, protams, kļuvu varen lepns, kad viņš reiz mani uzrunāja netālu no traktiera «Pēdējā šanse». Bet varat gan iedomāties, ka es vai plīšu aiz lepnības, kad viņš tūdaļ uzaicināja mani iet iekšā un uzņemt uz krūti. Mēs abi stāvējām pie letes, dzērām pa kausam alus un risinājām vīru valodas par austerēm, par laivām un mīklaino gadījumu ar «Eniju» — kāds bija ielaidis tās grotburā skrošu lādiņu.

Mēs tērzējām un ilgi kavējāmies pie letes. Šī kavēšanās mani mulsināja. Alus kausu taču esam izdzēruši! Bet vai es varu uzdrīkstēties pirmais ierunāties par aiziešanu, ja diženais Nelsons vēlas palikt un balstīties pret leti? Man par lielu pārsteigumu, pēc dažām minūtēm viņš uzaicināja ieraut vēl pa vienam, ko mēs arī izdarījām. Tad runājāmies atkal, bet Nelsons pat negrasījās pamest traktieri.

Pacietieties ar mani, tūdaļ izskaidrošu jums savu domu gaitu un savu neziņu. Vispirms, ārkārtīgi lepojos, ka varu atrasties kopā ar Nelsonu — visslavenāko no austerpirā- tiem un Sanfrancisko līča dēkaiņiem. Manām kuņģa gļotādām par postu, Nelsonam piemīt dīvains rakstura untums — viņam sagādā patiku cienāt mani ar alu. Man nav ne mazākās kāres pēc alus, bet tāpēc vien, ka man tas negaršo un netīk tā sekas, es taču neiešu atteikties no godpilnās Nelsona sabiedrības. Viņam vienkārši iegribējies dzert alu un dzirdīt arī mani. Lai notiek — gan jau pēc tam pacietīšu pārejošās nepatikšanas.

Tā mēs turpinājām tērgāt, balstīt leti un dzert alu, ko pasūtīja un samaksāja Nelsons. Tagad, to visu atceroties, man šķiet, ka Nelsons bija vienkārši tapis ziņkārīgs. Viņam iekārojies papētīt, kas es tāds par dīvainu putnu. Sak,

44j redzēs, cik reižu šis īsti ļaus sev izmaksāt, nepiedāvādams cienastu arī no savas puses.

Kad bijām iztukšojuši piecus sešus kausus, es, atcerēdamies savu mērenības politiku, nolēmu, ka šoreiz man ir gana. Tālab ieminējos, ka man nu jāaiziet uz «Plītnieku», kas tobrīd stāvēja pilsētas puses piestātnē, kādus simt jardus no krodziņa.

Atvadijos no Nelsona un devos projām gar piestātni. Bet man līdzi nāca Džons Miežagrauds sešu alus kausu apjomā. Galva viegli reiba, un es jutos varen mundrs. Jūsmoju par savu vīra cienīgo dzīvi. Āre, te nu es, pavisam īstens austerpirāts, dodos pats uz savu kuģeli pēc iestiprināšanās «Pēdējā šansē» kopā ar Nelsonu, visdiženāko austerpirātu visā līcī! Acu priekšā vēl vīdēja aina, kā mēs abi, atzvēlušies pret leti, malkojam alu. Jocīgi gan, es prātoju, nez kāpēc cilvēkam uznāk tāda indeve — viņam sagādā prieku tērēt labu naudu, izmaksājot alu puisim, kas nemaz pēc tā nekāro.

Kamēr tā pārliku savā prātā, sāku atcerēties ievērojis, ka brīdi pa brīdim «Pēdējā šansē» ienāca arī citi vīri, ikreiz pa pārim, un tad viens pacienāja otru, bet pēc tam otrais savukārt izmaksāja pirmajam. Atmiņā uzausa arī «stiķēšana» uz «Dīkdieņa» — kā mēs ar Skotiju un harpūnistu rakāmies pa kabatām, grabinādami kopā vara un niķeļa monētas, par ko pirkt viskiju. Tad pēkšņi atcerējos puikas dienu morāles kodeksu: ja puika kādreiz piedāvā otram «lielgaballodi» vai īrisa stienīti, tad cer kādu citu reizi saņemt atpakaļ tādu pašu cienastu.

Ak tad tāpēc Nelsons kavējās pie letes! Izmaksājis man kausu alus, viņš, protams, gaidīja, ka nu savukārt izmaksāšu es. Es biju ļāvis izmaksāt sev sešus kausus un ne reizes neatkāries pacienāt ari viņu! Un tas taču bija diženais Nelsons! Jutu, ka notvīkstu aiz kauna. Noslīgu uz piestātnes pāļa un aizklāju seju ar rokām. Kauna sārtumā man kvēloja visa galva — kakls, vaigi, piere. Vēl daudzreiz mūžā man ir nācies sarkt, bet tik šausmīgi nokaunējies neesmu vairs ne reizes.

Kaunā kvēlodams, sēdēju uz piestātnes pāļa un pamatīgi pārdomāju un pārvērtēju visas vērtības. Esmu dzimis nabadzībā. Dzīvojis trūcīgi. Ir gadījies arī badoties. Nav man bijis ne paijiņu, ne rotaļlietu kā citiem bērniem. Vispir- mās bērnišķīgās atmiņas man saistās ar nabadzības žņaugiem. Un trūkums nekad nebeidzās. Astoņu gadu vecumā es pirmoreiz apvilku krekliņu, kas bija kārtīgi pirkts veikalā pie letes. Tikai vienu pašu apakškrekliņu. Kad tas bija savalkāts, man atkal vajadzēja vilkt mugurā neveiklos, rupjos mājās darinātos kreklus, kamēr pirkto izmazgā. Tik ļoti lepojos ar savu krekliņu, ka atteicos ģērbt tam pāri svārkus. Pirmoreiz sadumpojos pret māmuļu — kritu pilnīgā histērijā, līdz pēdīgi māmuļa atļāva man valkāt pirkto krekliņu tā, lai visiem tas būtu redzams.

Tikai cilvēks, kas reiz cietis badu, spēj pilnībā saprast, ko nozīmē ēdiens; vienīgi jūrnieki un tuksnešu iemītnieki zina, cik dārgs ir svaigs ūdens. Un tikai bērns ar savu bērnišķo iztēli spēj apjēgt īsto vērtību lietām, kas viņam līdz šim nav bijušas pieejamas. Jau agri iemācījos saprast, ka viss, pēc kā kāroju, jāiegūst pašam. Skopā bērnība attīstīja manī skopulību. Pirmie dārgumi, ko jaudāju pats sev apgādāt, bija cigarešu paciņās ieliekamās bildītes, cigarešu reklāmas un bukletiņi. Nekad man netika ļauts pašam tērēt naudu, ko nopelnīju, tālab, lai tiktu pie šiem dārgumiem, iznēsāju avīžu ekstraizlaidumus. Ar citiem zēniem mainīju bildīšu dublikātus, un, tā kā es, avīzes iznēsādams, apstaigāju visu pilsētu, man bija lielāka izdevība gan iemantot šīs bildītes, gan arī apmainīt tās.

Vēl pavisam nesen man bija pilnībā sakrātas visas sērijas, kādas vien izlaida cigarešu fabrikanti, — piemēram, «Slaveni sacīkšu zirgi», «Parīzes skaistules», «Visu tautību sievietes», «Visu valstu karogi», «Ievērojami aktieri», «Boksa čempioni» un tā tālāk. Katra sērija man bija visos trīs veidos — ieliekamās bildītes, reklāmu bildītes un bukleti.

Tad es sāku vākt dublikātus — gan sērijas, gan bukletus. Tos es iemainīju pret citām mantām, kādas puišeļiem patīk un kādas viņi parasti pērk par vecāku doto kabatas naudu. Protams, citiem trūka tās skaudrās vērtības atskārtas, kāda bija man, kam nekad netika dota nauda, lai kaut ko nopirktu. Es mainīju pret pastmarkām, akmentiņiem, dažādiem nieciņiem, putnu olām, stikla rotaļu bumbiņām. (Man piederēja lieliska ahātu kolekcija, kādas netiku redzējis nevienam citam puikam, un šās kolekcijas lepnums bija saujiņa akmentiņu kādu trīs dolāru vērtībā — tos biju ieguvis ķīlām par divdesmit centu aizdevumu kādam pasta izsūtāmajam zēnam, bet viņš nepaguva naudu atdot, jo tika nosūtīts uz labošanas koloniju.)

Es mainīju visu ko pret visu ko un biju gatavs maiņu atkārtot vai reižu desmit, līdz iemainīju to, kas man šķita vērtīgs. Ar savu maiņas tirdzniecības prasmi biju tālu izslavēts, pie tam pazīstams kā pamatīgs skopiķis. Pratu tā kaulēties, ka varēju pat vecam krāmu bodniekam asaras izspiest. Citi zēni aicināja mani palīgā pārdot viņu savāktās pudeles, lupatas, dzelzs lūžņus, labības un džutas maisus, piecgalonu petrolejas kannas — jā, un pat maksāja man komisijas naudu.

Un šis pats knauzerīgi taupīgais puika, radis vergot pie mašīnas, lai nopelnītu desmit centus stundā, tagad, sēdēdams uz piestātnes pāļa, apsvēra jautājumu par alu, kas maksā piecus centus kausā, momentā tiek saliets rīklē, bet jēgas no tā nav nekādas. Nu reiz es apgrozos starp cilvēkiem, ko visu laiku biju apbrīnojis. Lepojos, ka varu ar tiem satikties. Vai visa taupīšana un skopulība man jel vienreiz spējusi sniegt ko līdzīgu tiem jūsmīgajiem brīžiem, ko pārdzīvoju, nokļuvis austerpirātu sabiedrībā? Kas tad galu galā sver vairāk — nauda vai laime? Šitie vīri bez raizēm aizlaiž pa roku galam pieccentu monētu — un daudzas tādas monētas. Sitie vīri ir tik brīnumaini nevērīgi pret naudu, ka saaicina astoņus citus vīrus ieraut pa viskija glāzītei desmit centu vērtībā, kā to bija darījis Franču Frenks. Jā, un Nelsons nupat kā iztērēja sešdesmit centus par alu, ko mēs abi izsūcām.

Uz kuru pusi man nosliekties? Atskārtu, ka nupat man jāpieņem būtisks lēmums. Jāizšķiras starp naudu un cilvēkiem, starp skopulību un romantiku. Vai nu man jāmet pār bortu visi agrākie užskati par naudas vērtīgumu un turpmāk jāizšķiež tā ar vieglu roku, vai arī jāmet pār bortu draudzība ar šiem cilvēkiem, kuri nez kāda dīvaina untuma pēc iecienījuši stipros dzērienus.

Es griezos atpakaļ un gar piestātnēm aizgāju līdz «Pēdējai šansei», un Nelsons vēl stāvēja ārpusē pie durvīm,

—   Nāciet, ierausim pa aliņam, — es uzaicināju.

Atkal mēs stāvējām pie letes, dzērām un tērzējām, bet

šoreiz es biju tas, kas samaksāja desmit centus! Veselu stundu smaga darba pie mašīnas par dažiem malkiem dziras, kas man riebās un garšoja pretīgi! Tomēr tas man nepavisam nenācās grūti. Biju aizprātojies līdz jaunam pasaules uzskatam. Nauda vairs nekrīt svarā. Svarīga ir tikai draudzība.

—  Vēl vienu? — apvaicājos.

Mums ielēja vēl pa vienam, un es maksāju. Nelsons ar pieredzējuša dzērāja gudrību teica bufetniekam: — Man maziņo, Džonij.

Džonijs pamāja ar galvu un piestūma viņam kausu, kur varēja ieliet trešo daļu no porcijas, kādas bijām dzēruši līdz šim. Tomēr cena palika tā pati — pieci centi.

Es jau biju mākonītī, tāpēc šāda blēdīšanās mani neaizskāra. Pie tam es no visa kā nepārtraukti mācījos. Acīmredzot nav svarīgs izdzertā daudzums. Nu es to sāku aptvert. Izrādās, ir tāda pakāpe, kad nav svarīgs pats alus, svarīgs ir tikai biedriskums, kāds rodas, tukšojot alus kausus. Aha, un vēl kas! Es taču arī varu pasūtīt maziņos un tā par divām trešdaļām samazināt pretīgo kravu, kādu šī draudzēšanās uzkrauj dzērājiem.

—  Man vajadzēja aizskriet uz kuģi pēc naudas, — itin kā starp citu ieminējos, cerēdams, ka Nelsons to uzskatīs par izskaidrojumu, kālab es pirmīt ļāvu viņam maksāt sešas reizes pēc kārtas.

—  Vai die, tas nu gan nebija vajadzīgs, — viņš atteica. — Tādam puisim kā tu Džonijs dotu uz krīta, — vai ne, Džonij?

—   Skaidrs! — Džonijs pasmaidīja.

—  Cik ta man ir pierakstīts pie tevis? — Nelsons noprasīja.

Džonijs izvilka no letes aizmugures kantora grāmatu, uzšķīra Nelsona lappusi un saskaitīja rēķinu — sanāca vairāki dolāri. Mani tūdaļ sagrāba vēlēšanās, kaut arī man būtu sava lappuse šai grāmatā. Tas man šķita tīri tāds kā vīrestības simbols.

Kad bijām izdzēruši vēl pāris aliņu, par kuriem maksāju es, uzstājīgi to pieprasīdams, Nelsons nolēma doties projām. Mēs šķīrāmies biedriski un draudzīgi, un es čā- pāju gar piestātnēm uz «Plītnieku». Uz kuģa Zirneklis pašlaik kūra plīti vakariņu gatavošanai.

—  Kur ta tu tā piezūzājies? — Viņš pasmējās, redzēdams mani uz trapa.

— Tāpat vien — mēs tur ar Nelsonu, — es nevērīgi atmetu, pūlēdamies neizrādīt savu lepnumu.

Tad man iešāvās galvā kāda doma: šis taču arī ir viens no tās sadraudzības. Tā kā nu esmu iedibinājis sev jaunu pasaules uzskatu, tas jāizmēģina praksē.

—- Nāc, — es teicu, — ejam pie Džonija un iemetam!

Iedami gar piestātnēm, sastapām Gliemi, kas patlaban naca krastā. Gliemis bija Nelsona pārinieks — lāga puisis, dūšīgs un glīta paskata ūsainis ap gadiem trīsdesmit, vardu sakot, tiešs pretstats visām īpašībām, kādas apzīmē viņa iesauka.

—   Nāciet, — es teicu, — ejam un iemetam!

Vi ņš naca arī. Pie «Pēdējas šanses» durvīm sastapām ārā nākam Petu, Karalienes brāli.

—   Kurp tu steidzies? — uzrunāju viņu. — Mēs ejam iemest. Nāc tu ar!

—   Nupat jau vienu ieķemmēju, — viņš atņurdēja.

—   Kas par to? Tūlīt ieķemmēsim vēl vienu, — es atteicu.

Pets arī pievienojās mums, un tā es ar pāris alus kausiem atkausēju sev ceļu uz viņa labvēlību. Oho! To pēcpusdienu es daudz ko uzzināju par Džonu Miežagraudu. Alkoholā, izrādās, slēpjas vēj pavisam kas cits, ne tikai pretīgā garša, to iedzerot. Āre, par nieka desmit centu maksu drūms īgņa, kas jau draudēja izvērsties ienaidniekā, kļuva man labs draugs! Viņš kļuva pat sirsnīgs, raudzījās laipni, un mēs labā saskaņā pārcilājām ostas rajona un austersēkļu tenkas.

—  Man mazo aliņu, Džonij, — es ieteicos, kad pārējie bija pasūtījuši lielos kausus.

Jā, un es šos vārdus izmetu gluži kā rūdīts krogabrā- lis — nevērīgi, tā starp citu, it kā man šī doma nejauši būtu iekritusi prātā. Tagad, to atcerēdamies, esmu pārliecināts — vienīgi. Džonijs Heinholds uzminēja, ka esmu iesācējs dzeršanā.

— Kurt' šis paguva tā piesūkties? — saklausīju Zirnekli klusu jautājam Džonijam.

—  Ak, viņi ar Nelsonu jau te plencēja visu pēcpusdienu! — Džonijs atbildēja.

Izlikos neko nedzirdējis, bet klusībā piepūtos aiz lepnuma. Re, pat krodzinieks dod man īsta vīra rekomendāciju! «Viņi ar Nelsonu te plencēja visu pēcpusdienu.» Kas par maģiskiem vārdiem! Zobena piesitiens, ar ko ieceļ bruņinieku kārtā, — un to izdara krodzinieks ar alus glāzi!

Atcerējos, ka Franču Frenks bija uzcienājis arī Džoniju todien, kad es nopirku «Plītnieku». Kausi bija pielieti, un mēs taisījāmies dzert.

—   Ielej taču sev arī, Džonij, — es ieminējos tādā balsī, it kā sen to būtu gribējis teikt, tikai kļuvis mazliet aizmāršīgs, aizraudamies interesantajā sarunā ar Gliemi un Petu.

Džonijs uzmeta man ašu, pētīgu skatienu — esmu pārliecināts, viņš pabrīnījās par straujo tempu, kādā es apguvu šo mācību, — un ielēja sev-viskiju no atsevišķas pudeles. Vienu acumirkli mana taupīgā dvēsele sažņaudzās. Sev viņš ielej par desmit centiem, kamēr mēs pārējie dzeram par pieciem! Bet skopuma kniebiens ilga tikai mirkli. Atcerēdamies savus jaunos uzskatus, noraidīju šo domu kā zemisku un centos neko neizrādīt.

—   Esiet tik labs, pierakstiet man šo tēriņu grāmatā, — es teicu, kad bijām kausus iztukšojuši. Un ar lielu gandarījumu noskatījos, kā tīrā lappusē tika ierakstīts mans vārds un atzīmēta tēriņa summa — trīsdesmit centu par vienu kārtu. Kā caur zeltainu dūmaku es jau skatīju šo lapu nākamībā, pierakstītu pilnu ar ciparu ailēm, kas krustiski pārsvītrotas un tad rakstītas atkal jaunas.

Es pasūtīju otru kārtu, un tad, man par pārsteigumu, Džonijs nolīdzinājās par savu desmit centu glāzīti. Viņš savukārt pacienāja mūs, un es aši aplēsu, ka viņš norēķinās ar mani pilnīgi precīzi.

—  Aizkāpsim līdz «Sentluisam», — Zirneklis ierosināja, kad bijām izgājuši ārā. Pets, kas augu dienu bija lāpsto- jis ogles, devās mājup, bet Gliemim bija jāiet uz «Ziemeļbriedi» gatavot vakariņas.

Tā mēs ar Zirnekli divatā devāmies uz «Sentluisa» traktieri; man tā bija pirmā reize, kad iegāju lielajā zālē, kur bija salasījies cilvēku piecdesmit, galvenokārt ostas krāvēji. Te atkal sastapu Supu Kenediju un Bilu Keliju. Lēnām iesoļoja arī Srnits no «Enijas» — tas pats, kam tie revolveri aiz jostas. Uzpeldēja arī Nelsons. Iepazinos ar daudziem, piemēram, ar brāļiem Vigijiem, šā lokāla īpašniekiem, bet galvenais — ar Džo Zosi; šis cilvēks, kam bija ļaunas acis un lauzts deguns, valkāja puķainu vesti, spēlēja mutes harmonikas gluži kā trakulīgs eņģelis un mīlēja rīkot tik mežonīgas orģijas, ka pat Oklendas ostas rajona dauzoņas tās apbrīnoja un apjūsmoja.

Pasūtīju dzeramos, — citi, protams, atkal cienāja pretim, — un man galvā pavīdēja doma, ka mammiņa Džen- nija šonedēļ no «Plītnieka» peļņas neko daudz vis nedabūs atmaksai par aizdevumu.

«Bet kas par to?» nodomāju, pareizāk sakot, manā vietā to nodomāja Džons Miežagrauds. «Tu esi vīrs, un tev jā

iepazīstas ar vīriem. Mammiņai Džennijai tās naudas tik steidzami nemaz nevajag. Badā viņa nemirst. To tu labi zini. Bankā viņai vēl ir nauda. Lai pagaida vien, gan jau tu pamazām atmaksāsi!»

Tā es iepazinu vēl vienu Džona Miežagrauda īpašību. Viņš grauj morāli. Negodīga rīcība, kas gluži neiedomājama cilvēkam skaidrā prātā, tiek paveikta itin viegli, ja cilvēks nav skaidrā. Tā tas nu ir — cilvēks nespēj pretoties Džonam Miežagraudam, ja tas kā mūris nostājas starp tevī izsenis ieaudzinātajām uzvedības normām un tagadējām pēkšņajām iegribām.

Atvairīju domu par parādu mammiņai Džennijai un turpināju iepazīt cilvēkus, ar vieglu roku kaisīdams naudu gluži kā nevērtīgu un juzdams, ka dullums galvā sāk kļūt nomācošs. Nezinu, kurš mani tovakar nogādāja uz kuģa un noguldīja kojā, jādomā, tas būs bijis Zirneklis.

X NODAĻA

Tādā veidā es ieguvu godpilno vīra vārdu. Mans sabiedriskais stāvoklis ostmalā un austerpirātu pulkā tūdaļ lieliski uzlabojās. Mani uzskatīja par lāga puisi un ne jau no bailīgajiem. Starp citu, kopš tās dienas, kad es, sēdēdams uz pāļa Oklendsitijas kuģu piestātnē, radikāli mainīju savu pasaules uzskatu, par naudu nekad vairs neesmu lielu bēdu turējis. Neviens mani nav uzskatījis par sīkstuli, bet gluži otrādi — par manu bezrūpību naudas lietās arvien raizējas un bažījas tie, kas mani pazīst tuvāk.

Es tik pilnīgi sarāvu sakarus ar savu taupīgo pagātni, ka devu māmuļai ziņu, lai saaicina kaimiņu puikas un izdala tiem manas kolekcijas. Neesmu pat centies uzzināt, kurš puika kādu kolekciju ieguvis. Biju kļuvis vīrs un aizmēzu no savas apziņas visu, kas saistīts ar bērnišķīgo pagātni.

Mana reputācija strauji nostiprinājās. Kad pa ostas rajonu izplatījās ziņas, kā Franču Frenks ar savu šoneri mēģinājis taranēt mānu kuģīti, bet es stāvējis uz «Plītnieka» klāja ar uzvilktu divstobreni rokās, stūrēdams ar kājām, lai noturētu kuģi kursā, un tā piespiedis Frenku apgriezt stūresratu un lasīties lapās, — krastmalas ļaudis nosprieda, ka es gan esot jauns, toties dūšīgs. Un es tad arī rādīju savu dūšu. Bija reizes, kad ievadīju «Plītnieku»

ostā ar lielāku austeru kravu nekā visi pārējie divu vīru kuģeļi; reiz visi aizlaidām tālajā reisā pa Lejas līci, bet mans kuģis vienīgais jau rītausmā bija atpakaļ enkurvietā pie Asparāgu salām; kādu ceturtdienas nakti rīkojām īstas skriešanās sacensības, lai ātrāk nokļūtu tirgus vietā, un es, kaut arī pazaudējis stūres vadni, ar pirmo paisumu ievadīju «Plītnieku» ostā, tā dabūdams nosmelt visu krējumu, jo piektdienas rītos tirdzniecība ar zivīm un austerēm mēdz būt sevišķi izdevīga; un reiz ievadīju kuģi Augšējā līča piestātnē tikai ar klīverburu vien, jo Skotijs bija sadedzinājis manu grotburu. (Jā, jā, tas pats Skotijs, ko iepazinu dzīrēs uz «Dīkdieņa». Pēc Zirnekļa uz «Plītnieku» man biedros pārnāca Irs, bet Iru nomainīja Skotijs.)

Tomēr darbi, ko veicu uz ūdeņiem, paši par sevi vēl neko daudz nenozīmēja. Galvenais bija tas, ka krastā es uzvedos kā lāga zēns, neskopojos ar naudu un cienāju visus kā vīrs, un pēdīgi man pat piedaudzināja «Auster- sēkļu prinča» iesauku. Man savā laikā ne prātā nenāca, ka Oklendas ostas rajona iemītnieki, kuru dzīves veids kādreiz mani tā pārsteidza, paši būs pārsteigti par manām trakulīgajām izdarībām.

Taču vienmēr un arvien šī dzīve saistījās ar dzeršanu. Krogi ir nabaga ļaužu klubi. Krogi ir sanāksmju zāles. Krogos mēs norunājam sastapšanos. Krogos mēs svinam savas veiksmes un apraudam savas neveiksmes. Krogos mēs nodibinām jaunas pazīšanās.

Vai ir iespējams aizmirst to pievakari, kad pirmoreiz sastapos ar Veco Skrāpi — Nelsona tēvu? Tas notika «Pēdējā šansē». Džonijs Heinholds mūs iepazīstināja. Ievērības cienīgs bija jau fakts, ka Vecais Skrāpis ir Nelsona tēvs. Tomēr tas vēl nebūtu nekas. Viņš bija kabotā- žas šonera «Enija Maina» īpašnieks un kapteinis, un es sapņoju, ka varbūt reiz braukšu pie viņa par matrozi. Vēl vairāk — viņš manās acīs bija pats romantikas iemiesojums. Zilacains zeltmatis, kalsnējs vikings, spēcīgs un muskuļots, par spīti vecumam. Un senajās dienās, kad kuģošana vēl bija briesmu pilns pasākums, viņš visu tautību kuģos bija izbraukājis jūru jūras.

Saklausījies par viņu tik daudz fantastisku nostāstu, apbrīna pilnām acīm mēdzu raudzīties uz viņu no tālienes. Krogs bija tas, kas saveda mūs kopā. Pat arī tad pazīšanās varēja izbeigties ar rokas spiedienu un dažiem vārdiem — viņš visumā bija nerunīgs tēvainis —, ja nebūtu iedzeršanas.

— Ieņemsim pa vienam, — es tūdaļ uzaicināju, iepriekš ieturējis nelielu pauzi, jo biju iemanījies, ka tāda pieder pie labā toņa krogu dzīvē. Protams, kamēr dzērām manis pasūtīto un samaksāto alu, viņš bija spiests gan klausīties manī, gan runāties. Un Džonijs, kā daždien prasmīgs saimnieks, izmeta pa taktiskai piezīmei, kas atviegloja ierisināt mums abiem patīkamus sarunu tematus. Protams, izdzēris manis piedāvāto alus. kausu, kapteinis Nelsons izsauca no savas puses otru. Sarunas turpinājās, un Džonijs nu varēja attālināties, lai apkalpotu citus apmeklētājus.

Jo vairāk alus mēs ar kapteini Nelsonu izdzērām, jo labāk sapratāmies. Manī viņš atrada vērīgu un saprotošu klausītāju, jo no izlasītajām grāmatām jau daudz ko zināju par dzīvi uz jūras, kādu viņš pazina. Tā viņš aizpeldēja atpakaļ savās trakulīgajās jaunības dienās un pastāstīja man dažu labu brīnumainu notikumu, kamēr abi malkojām alu, pa kārtai izmaksādami viens otram kausu pēc kausa, un tā pavadījām visu saulaino vasaras pēcpusdienu. Un vienīgi Džons Miežagrauds deva man iespēju pavadīt veselu garu pēcpusdienu kopā ar veco jūras vilku.

Džonijs Heinholds gan slepus pār leti deva man zīmi, ka es jau sāku skurbt un laiks ķerties pie mazajiem aliņiem. Tomēr, tā kā kapteinis Nelsons vēl arvien dzēra lielos kausus, lepnums m^in liedza pasūtīt maziņos. Tikai tad, kad škiperis lika ieliet sev pirmo maziņo, arī es pieprasīju sev tādu pašu. Ai, ai, kad pēdīgi pienāca ilgo un sirsnīgo atvadu brīdis, es biju pilns kā mākonis! Tomēr, sev par gandarījumu, redzēju, ka arī Vecais Skrāpis ir tikpat pilnā. Tikai jaunības kautrība neļāva man ieskatīt, ka vecais, rūdītais avantūrists ir pat vēl vairāk pievitējies.

Vēlāk es gan no Zirnekļa, gan Peta, gan Gliemja, tāpat no Džonija Heinholda un vēl citiem dabūju dzirdēt, ka Vecajam Skrāpim es esot paticis un viņš nevarot vien noslavēt, kas es par glaunu zēnu. Tas bija gaužām neparasti, jo vecais bija plaši pazīstams kā nikns, kašķīgs dīvainis, kam neviens cilvēks nav pa prātam. (Pat viņa iesauka — Skrāpis bija cēlusies no mežonīgā paraduma — kautiņā plosīt ar nagiem pretinieka seju.) Par to, ka iemantoju viņa atzinību, visa pateicība pienākas Džonam

Miežagraudam. Šo gadījumu pieminēju tikai kā piemēru tam, cik dažādi ir vilinājumi, kārdinājumi un pakalpojumi, ar kādiem Džons Miežagrauds vervē sev sekotājus.

XI NODAĻA

Un tomēr man neradās kāre pēc alkohola, nekādas organiskas prasības. Gadiem ilga plītēšana neveidoja tieksmi. Dzeršana vienkārši bija manas toreizējās dzīves neatņemama sastāvdaļa, man apkārtējo cilvēku iesakņojies paradums. Burājumos pa līci nekad neņēmu līdzi pudeli, un, kamēr strādāju līcī, man ne prātā nenāca doma, ka derētu iedzert. Kad pietauvoju «Plītnieku» piestātnē, devos malā un iegriezos vīru pulcēšanās vietās, kur degvīns pludot pludoja, un tikai tad pār mani nogruva tāds kā sociāls pienākums un vīrestības rituāls — izmaksāt dzeramo citiem un pieņemt no tiem pacienājumus.

Tāpat gadījās reizes, kad, kuģim stāvot uz enkura pilsētas piestātnē vai pie smilšu sēres estuāra pretējā malā, uz borta ieradās viesi — Karaliene ar savu māsu, brāli Petu un misis Hedliju.. Kuģis bija mans, es biju namatēvs, un man atlika vienīgi parādīt viesmīlību ar tādiem līdzekļiem, kādus viņi saprata. Tad es steigšus triecu Zirnekli, īru vai Skotiju — kurš nu tobrīd skaitījās mana kuģa apkalpe — ar kannu pēc alus un ar lielo appīto pudeli pēc sarkanvīna. Citreiz atkal, kad es piestātnē pa rīta mijkrēsli centos iztirgot sazvejotās austeres, uz borta pazagšus mēdza ierasties plecīgi polismeņi vai vīri civiluz- valkos. Tā kā mēs visi dzīvojām policijas aizvēnī, tādās reizēs steidzām vērt vaļā austeru vākus un, apslacījuši tās ar piparotu mērci, cienājām nelūgtos viesus, celdami galdā arī alus krūku vai pat kādu grādīgākas dziras pudeli.

Lai arī dzēru dūšīgi, patika pret Džonu Miežagraudu neradās. Es viņu turēju cieņā un godā par biedrisko atmosfēru, kādu viņš prata sagādāt, taču viņa dzērieni man negaršoja. Visu šo laiku, pūlēdamies uzvesties kā īsts vīrs starp vīriem, klusībā tomēr loloju apkaunojošu kāri pēc saldumiem. Taču es drīzāk būtu gatavs nomirt nekā ļaut, lai kāds to nojauš. Tikai tādās reizēs, kad mana apkalpe devās nakšņot krastā, es slepenībā mēdzu nodoties vientuļām orģijām. Dienā jau aizgāju uz brīvbibliotēku un apmainīju grāmatas, pa ceļam sapirkos par kādu ceturtdaļa dolāru visādu šķirņu zelējamas un sūkājamas konfektes, uzlavījos atpakaļ uz «Plītnieka», ieslēdzos kajītē, likos kojā un pavadīju tajā garas laimes stundas, lasīdams grāmatas un sūkādams konfektes. Sīs bija vienīgās reizes, kad par savu naudu jutos ieguvis kaut ko vērtīgu. Sviezdams dolāru pēc dolāra uz letes, es nespēju nopirkt sev to apmierinājumu, kādu par divdesmit pieciem centiem varēju iegādāties saldumu veikalā.

Jo vairāk dzēru, jo biežāk sāku ievērot, ka dzīves krāšņākie momenti mēdz atgadīties tieši dzīru reizēs. Iedzeršanas arvien paliek atmiņā. Tad allaž notiek kas īpašs. Tādi cilvēki kā Džo Zoss datumus atzīmēja no vienas plītēšanas līdz nākamajai. Ostas st-rādnieki visi gaidīt gaidīja sestdienu, kad varēs iesviķot. Mēs, austerkuģu braucēji, parasti neuzsākām kārtējo plostu, pirms nebijām iz- pārdevuši savu kravu, kaut gan reizēm gadījās, ka starp citu iemesta glāzīte vai negaidīta tikšanās ar draugu izvērtās pamatīgā ārpuskārtas plītēšanā.

Starp citu, šīs ārpuskārtas plenderēšanas bija visjaukākās. Tādās reizēs mēdza notikt visdīvainākie un interesantākie atgadījumi. Kā, piemēram, to svētdienu, kad Nelsons ar Franču Frenku un kapteini Spinku nozaga Viskija Boba un Nikija Grieķa zagto lašu zvejas laivu. Austeru flotilē bija notikušas pārmaiņas. Nelsons ar Bilu Keliju uz «Enijas» bija salēkušies, un nu Nelsons staigāja ar cauršautu kreiso plaukstu. Saķildojies arī ar Gliemi un uzteicis savam pāriniekam, Nelsons bija salīdzis uz kuģa divus tālbraucējus matrožus, bet pats, kaut gan ar saitē pakārtu roku, vadījis «Ziemeļbriedi» tik pārgalvīgos gājienos, ka abi matroži nobijušies un aizbēguši. Tie palaida tādas valodas par Nelsona pādrošajām trakulībām, ka no ostas rajona neviens vairs negribēja stāties pie viņa darbā. Tā nu «Ziemeļbriedis» bez apkalpes gulēja uz enkura viņpus estuāra pie smilšu sēres. Tam līdzās gulēja «Plītnieks», kam grotbura bija sadegusi, un mēs ar Skotiju vaļojāmies uz borta. Viskija Bobs bija izšķīries ar Franču Frenku un kopā ar Nikiju Grieķi devies sirojumā «augšup pa upi».

Sā sirojuma ieguvums bija gluži jauna Kolumbijas upju tipa lašu laiva, nozagta kādam itāliešu zvejniekam. Itālietis, taujādams pēc savas laivas, apstaigāja visus aus- terpirātus, un mēs, pēc Viskija Boba un Nikija Grieķa ceļojumiem secinādami, bijām pilnā pārliecībā, ka vainīgie ir tieši viņi. Bet kur tad palikusi laiva? Vai vesels simts grieķu un itāliešu zvejnieku bija izmeklējušies pa visu upes teci un gar līci, pārbaudījuši katru krastmalas niedrāju un meldru kušķi. Kad īpašnieks savā izmisumā izsolīja piecdesmit dolāru atlīdzību atradējam, mūsu interese par notikumu pieauga, bet noslēpums kļuva vēl neizdibi- nāmāks.

Kādu svētdienas rītu mani apciemoja vecais kapteinis Spinks. Viņš gribēja aprunāties divatā. Nupat šorīt šis esot izbraucis ar savu laiviņu ķert zivis pie Alamedas vecā prāmja uzbrauktuves. Iestājoties bēgumam, šis pamanījis pie zemūdens pāļa piesietu virvi, kas vedusi dziļumā. Sis pūlējies virvi izcelt, lai redzētu, kas tai piesiets otrā galā, bet velti. Turpat netālu ieraudzījis vēl vienu virvi — tāpat piestiprinātu pie pāļa un tāpat neizkustināmu. Nekādu šaubu — tur atrodoties pazudusī laiva. Ja mēs to atdotu likumīgajam īpašniekam, tad dabūtu piecdesmit dolāru. Taču man bija savi īpaši ieskati par godīgumu zagļu starpā, un es atteicos piedalīties šinī pasākumā.

Bet Franču Frenks bija saķildojies ar Viskija Bobu un Nelsons arī viņa ienaidnieks. (Nabaga Viskija Bobs! Miermīlīgs labsirdis ar dāsnu roku un vārgu veselību, dzimis un audzis nabadzībā, mantojis nepārvaramu kāri pēc alkohola, viņš rāmā garā nodevās līča pirāta amatam, bet drīz pēc šī notikuma viņa līķi kāda doka tuvumā izvilka no ūdens, sašaudītu vienos caurumos.) Kādu stundu pēc tam, kad biju noraidījis kapteiņa Spinka priekšlikumu, ieraudzīju viņu uz «Ziemeļbrieža» klāja kopā ar Nelsonu aizbraucam lejup pa estuāru. Tiem savukārt sekoja Franču Frenks ar savu šoneri.

Necik ilgi, un abi kuģi jau brauca atpakaļ — dīvainā veidā sānu pie sāna. Kad tie sagriezās pret smilšu sēri, es pamanīju līdz margapmalēm ūdenī iegrimušo lašu zvejas laivu, ar virvēm cieši piesaistītu pie abiem kuģiem, lai nenogrimst pavisam. Bēgums bija pusē, un kuģi uzbrauca tieši uz sēres sēkļa, apstādamies abi līdzās ar ķīli uz smilts, un laiva gulēja tiem pa vidu.

Tūdaļ arī Hanss, viens no Franču Frenka matrožiem, ielēca laiviņā un steigšus aizairēja uz ziemeļu krastu. Lielā appītā pudele laivas pakaļgalā runāja gaišu valodu par viņa ceļamērķi. Tie tur nespēja nociesties ne minūti, neapslacījuši tik viegli nopelnītos piecdesmit dolārus. Tādas ir Džona Miežagrauda pielūdzēju paražas. Ja viss veicas labi, tie iedzer. Ja lāgā neveicas — iedzer cerībā uz labāku veiksmi. Ja gadās nelaime — iedzer, lai aizmirstos. Satikuši draugu, tie iedzer. Sastrīdējušies ar draugu vai zaudējuši to, iedzer. Ja mīlestībā laimējies, aiz priekiem jāiedzer. Ja iecerētā pametusi — jāiedzer aiz pretējā iemesla. Un, ja tiem nav nekā, ko darīt, tie iedzer, paļaudamies uz sensenu gudrību: kad būs pietiekami daudz iedzerts, gan jau niķi sāks rosīties pa galvu, un tad atradīsies darāmā vai cik. Būdami skaidrā, tie kāro iedzert, un piedzēruši tie kāro pēc vēl.

Protams, mūs ar Skotiju kā kaimiņus un biedrus arī uzaicināja uz dzīrošanu. Mēs centīgi palīdzējām rubināt vēl nesaņemtos piecdesmit dolārus. Sī pēcpusdiena, kas no sākuma solījās būt visparastākā vasaras svētdienas pēcpusdiena, izvērtās par lielisku, izcilu notikumu. Visi tērzējām un dziedājām, muldējām un plātījāmies, bet Franču Frenks ar Nelsonu tik gādāja, lai glāzes staigā riņķī. Kuģis stāvēja labi redzamā vietā pretī Oklenaas ostmalai, un mūsu skaļā līksmība pievilināja draugus. Laiva pēc laivas šķērsoja estuāru un atdūrās jomas smiltīs, un Hansa vienīgais darbs nu bija nemitīgi airēties turp un atpakaļ, lai nepietrūktu dzeramā.

Tad uzradās Viskija Bobs un Nikijs Grieķis — ar skaidrām galvām, pārskaitušies un aizvainoti par to, ka citi pirāti aizvilkuši viņu laupījumu. Franču Frenks, Džona Miežagrauda pabalstīts/teica liekulīgu runu par tikumību un godīgumu, pēc tam, it kā viņam nemaz nebūtu piecdesmit gadu, izvilka Viskija Bobu ārā uz smilšu sēres un sāka to kaustīt. Nikijs Grieķis, paķēris īskāta lāpstu, metās Viskija Bobam palīgā, bet Hanss viņu noguldīja viens divi. Un, protams, pēc tam kad Bobs ar Nikiju gluži asiņaini bija iestūkāti savā laivā, šo notikumu vajadzēja pienācīgi nosvinēt.

Ap to laiku mēs ar saviem neskaitāmajiem viesiem — liels pūlis visādu tautību un dažāda rakstura cilvēku — bijām Džona Miežagrauda krietni uzkurināti un zaudējuši jebkuru savaldību. Veci strīdi tika atkal celti gaismā, sen aizmirstas naidošanās uzliesmoja no jauna. Visās malās notika ķīviņi. Tiklīdz kāds ostas krāvējs atcerējās ko nelāgu par kādu kabotāžas matrozi vai otrādi, tiklīdz kāds austerpirāts nez ko atgādājās vai viņam ko atgādināja, tūdaļ novicinājās dūre — un kautiņš gāja vaļā. Ikvienu izcīnītu kautiņu pēc tam nekavējoties apslacināja, bet abi cīkstoņi, pārējo pabalstīti un labināti, krita viens otram ap kaklu un apzvērēja nevīstošu draudzību.

No visiem citiem brīžiem tieši šo brīdi Sups Kenedijs bija izvēlējies, lai ierastos pēc sava vecā krekla, ko pametis uz «Ziemeļbrieža» vēl tajā laikā, kad viņi te strādāja kopā ar Gliemi. Nelsona ķildā ar Gliemi viņš bija turējies Gliemja pusē. «Sentluisa» traktierī viņš jau bija paspējis brangi ieturēties, tā ka īstenībā uz smilšu sēri pēc krekla viņu atveda Džons Miežagrauds. Vārds šurp, vārds turp — un sākās sadursme. «Ziemeļbrieža» matrožu kub- rikā viņš ar Nelsonu saķērās krūtīs un šajā jezgā tik tikko izspruka sveikā — gar viņa galvu nošņāca dzelzs stienis, ko vēzēja sakaitinātais Franču Frenks, sakaitināts tāpēc, ka cilvēks, kam abas rokas veselas, uzbrucis vienrocim. (Ja «Ziemeļbriedis» vēl peld pa ūdeņiem, dzelzs stieņa iesistais robs noteikti ir redzams kubrika cietkoka apmalojumā.)

Bet Nelsons izrāva no cilpas sašauto, pārsaitēto roku un, kaut gan mēs centāmies viņu savaldīt, dzēruma asarām plūstot, trakuma lēkmē auroja, ka varot Supu Kene- diju samalstīt miltos arī ar vienu roku. Un mēs ļāvām, lai tad arī iet uz smilšu sēres kauties. Vienu brīdi, kad likās, ka Nelsonam klājas plāni, Franču Frenks, Džona Miežagrauda paskubināts, no mugurpuses negodīgā veidā uzbruka viņa pretiniekam. Skotijs protestēdams iebļāvās un vilka Franču Frenku atpakaļ, bet tas apsviedies ieklupa Skotijam krūtīs, nogāza viņu gar zemi, un abi saķērušies aizripoja pa smiltīm pēdas divdesmit, līdz Franču Frenks uzvēlās Skotijam virsū un sāka apstrādāt viņu ar dūrēm. Mēs citi metāmies abus šķirt, pa tam vairākkārt sakaudamies paši. Mēs savus kautiņus šādi vai tādi izbeidzām vai arī izlīdzinājām tos ar iedzeršanu, bet visu šo laiku Nelsons ar Supu Kenediju turpināja cīkstēties. Brīdi pa brīdim pieskrējām pie abiem cīņas gaiļiem, lai izlīdzētu ar labiem padomiem, — piemēram, kad kaušļi aizkusuši gulēja gar zemi, vairs nespēdami dūres vicināt, mēs sausām: «Met viņam smiltis acīs!» Un abi bārstīja viens otram smiltis acīs, atžirguši cēlās atkal kājās un cīnījās, kamēr vairs nejaudāja.

Protams, tas viss bija neģēlīgi, bezjēdzīgi un lopiski, bet pamēģiniet iedomāties, ko tas nozīmēja man — seš- padsrnitgadīgam jauneklim, kurš tvīkst piedzīvojumu kaismē, kura fantāzija pildīta ar nostāstiem par kuģiniekiem un jūras laupītājiem, par izlaupītām pilsētām un līdz zobiem apbruņotu dēkaiņu sadursmēm un kura iztēli vēl trakāk sakaitējusi izdzertā inde. Tā bija dzīve — visā rupjumā un kailumā, toties mežonīga un brīva, vienīgā dzīve, pēc kādas tīkot man jāva laiks, kurā biju dzimis, un vieta, kur dzīvoju. Un ne jau tas vien. Šajā dzīvē slēpās solījumi nākamībai. Te bija tikai sākums. No šīs smilšu sēres ceļš veda ārā pa Zelta Vārtiem bezgalpla- šajā, dēkām bagātajā pasaulē, kur vīri cīnās ne jau par veciem krekliem vai nozagtām lašu laivām, bet cēlu mērķu un romantisku ieceru labad.

Tā kā es neslēpu Skotijam savas domas par to, ka viņš ļāvis tādam vecim kā Franču Frenks sevi pieklapēt, arī mēs abi sākām plūkties, tā ziedodami savu artavu omulīgajai sadzīvei uz smilšu sēres. Bet Skotijs atteicās turpmāk strādāt par mana kuģa apkalpi un aizlaidās jau tajā pašā vakarā, paķerdams līdzi pārīti manu segu. Pa nakti, kamēr austerpirāti izgulēja dzērumu savos guļam- tīklos, paisuma ūdeņi pacēla šoneri un «Ziemeļbriedi» no smiltīm, un kuģi šūpodamies grozījās ap izmestajiem enkuriem. Bet ar akmeņiem piebērtā lašu laiva, ūdens pilna, tāpat gulēja uz grunts.

Agrā rīta stundā, izdzirdis niknus bļāvienus no «Ziemeļbrieža», izklunkurēju uz klāja vēsajā ausmas mijkrēslī un ieraudzīju skatu, par ko ostmalas rajonā ļaudis smējās vēl dienām ilgi. Skāistā lašu zvejas laiva gulēja cietās smiltīs, sapresēta plakana kā pankūka, jo Franču Frenka šoneris un «Ziemeļbriedis» bija uzsēdusies tai virsū. Nelaimīgā kārtā laivas masīvais ozolkoka priekš- vadnis bija ielauzis «Ziemeļbriedim» divas brangas. Kāpjošā paisuma viļņi sākuši sisties iekšā pa caurumu un pamodinājuši Nelsonu, šļākdamies viņa guļvietā. Es gāju palīgā, par abiem mēs izsūknējām ūdeni un salabojām bojājumu.

Tad Nelsons sarūpēja brokastis, un ēzdami mēs apsvērām situāciju. Viņš bija galīgi tukšā. Es tāpat. Par nožēlojamu skangalu kaudzi zem kuģa ķīļa neviens nemaksās piecdesmit dolāru atlīdzību. Nelsonam bija ievainota roka un trūka apkalpes, Man bija sadegusi grotbura un arī trūka apkalpes.

—   Ko tu teiktu, ja mēs abi? — Nelsons ierosināja,

—   Norunāts, — es atteicu.

Tā es kļuvu pārinieks Jaunajam Skrāpim Nelsonam — vistrakākajam un nevaldāmākajam no visiem austerpirā- tiem. To pašu dienu mēs aizņēmāmies no Džonija Hein- holda naudu pārtikas aizgādam, piepildījām ūdens mucas un stūrējām uz austeru sēkļiem.

XII NODAĻA

Nekad neesmu nožēlojis vistrakāko ēverģēlību pilnos mēnešus, ko pavadīju pie Nelsona. Viņš tad nu prata vadīt burinieku, kaut gan ikviens, kam gadījās braukt kopā ar viņu, bailēs klabināja zobus. Viņa izprieca bija stūrēt kuģi par mata platumu vai acumirkša tiesu no bojāejas. Viņa lepnums bija — darīt tieši to, par ko neviens neuzdrīkstētos pat iedomāties. Buras ievilkt viņš kategoriski atteicās, un visu laiku, ko nobraucu uz «Ziemeļbrieža», vienalga, spēcīgs pūtiens vai viegla brīze, buras ne reizi netika icrēvētas. Šonera klājs nekad nenožuva. Mēs braucām kā negudri un tikai pilnās burās. Drīz vien pametām Oklendas ostmalu un -devāmies tālākos ceļojumos meklēt piedzīvojumus.

Un iespēju piedzīvot šo brīnišķo laiku man atkal deva Džons Miežagrauds. Tieši tāpēc arī apsūdzu Džonu Mieža- graudu. Es alku pēc satraucošu dēku pilnas dzīves, bet to iegūt citas iespējas nebija kā vien ar Džona Miežagrauda starpniecību. Tā nu reiz bija paraduši cilvēki, kas dzīvoja manis kāroto dzīvi. Ja es arī vēlējos tā dzīvot, man vajadzēja pieņemt viņu paražas. Tikai dzeršana man palīdzēja iegūt Nelsona draudzību un kļūt viņa pāriniekam. Ja toreiz būtu izdzēris vienīgi tos alus kausus, ko viņš man izmaksāja, vai vispār būtu atteicies dzert, viņš nekad neizraudzītos mani par partneri. Viņš vēlējās pārinieku, kas atbilst viņa gaumei gan sabiedriskajā dzīvē, gan darbā.

Es pilnībā nodevos šim dzīves veidam, iemantojis aplamo pārliecību, ka Džona Miežagrauda ietekmes noslēpums ir vienīgi traka žūpošana, izejot cauri visām reibuma pakāpēm, kādas spēj panest tikai dzelžains organisms, līdz pēdējai pakāpei — galīgam dullumam un lopiskai jēgas zaudēšanai. Dzeramais man negaršoja, es dzēru vienīgi nolūkā piedzerties, bezcerīgi, bezjēdzīgi piedzerties. Un es, kādreiz tik taupīgs un skops, jo tiku kaulējies kā Šeiloks un novedis krāmu uzpircējus līdz asarām, es, kurš reiz šausmās sastinga, kad Franču Frenks vienā rāvienā izgrūda astoņdesmit centus par viskiju astoņiem cilvēkiem, — es tagad biju kļuvis izšķērdīgs un šķiedos ar naudu vēl nevērīgāk nekā viņi.

Atceros, kā mēs ar Nelsonu kādu vakaru devāmies krastā. Kabatā man atradās simt astoņdesmit dolāru. Biju nolēmis vispirms nopirkt sev apģērbu un pēc tam mazliet uztaisīt dūšu. Drēbes man bija nepieciešamas. Cik apģērba gabalu man piederēja, tik visi bija mugurā — un proti: pāris jūrnieka zābaku, pa kuru caurumiem ūdens laimīgā kārtā tecēja ārā tikpat ātri, kā iešļācies, kombinezons par pusdolāru, katūna krekls par četrdesmit centiem un zīdvesters. Cepures man nebija, tā ka atlika tikai diendienā valkāt zīdvesteru, un lieciet vērā, ka neesmu šai sarakstā iekļāvis ne apakšveļu, ne zeķes. Gluži vienkārši man to nebija.

Ceļā uz apģērbu veikaliem mums vajadzēja iet garām kādiem desmit krogiem. Tālab vispirms iegājām iedzert. Tā arī nenokļuvu līdz apģērbu veikaliem. No rīta apdullis un pārdzēries, bet apmierināts atgriezos uz kuģa, un mēs pacēlām buras. Mugurā man bija tās pašas drēbes, ar kurām izgāju malā, un kabatā ne centa no tiem simt astoņdesmit dolāriem. Tiem, kas nekad nav izmēģinājuši, var likties neiespējami, ka puisis divpadsmit stundās var notriekt dzērienos visus simt astoņdesmit dolārus. Es zinu, ka ir iespējams.

Žēluma nejutu ne druskas. Gluži otrādi, es lepojos. Biju parādījis visiem, ka protu tērēt naudu ne sliktāk kā viņi. Spēkavīru vidū biju apliecinājis arī sevi par spēkavīru. Vēl kārtējo reizi biju apstiprinājis savas tiesības uz iesauku «Princis». Bez tam manu nostāju daļēji var izskaidrot kā reakciju pret bērna dienās ciesto nabadzību un pārmērīgajiem pūliņiem. Iespējams, ka sākotnējā doma bija šāda: labāk būt princim krogabrāļu un dauzoņu vidū nekā divpadsmit stundas dienā mocīties pie mašīnas par desmit centiem stundā. Vienmuļo pūliņu dienas pie mašīnas nedeva nekādu iespēju satraucošiem piedzīvojumiem. Bet, ja aizlaist simt astoņdesmit dolārus vienā naktī nav satraucošs piedzīvojums, — jā, kas tad ir satraucošs piedzīvoju ms?

Nu, nepārstāstīšu visos sīkumos, kā norisa mana sadarbošanās ar Džonu Miežagraudu šajā periodā, pieminēšu tikai gadījumus, kas spilgtāk apgaismo Džona Miežagrauda paņēmienus. Trīs apstākļi ļāva man izturēt trako dzeršanu: pirmkārt, neparasti spēcīgais organisms; otrkārt, veselīgais dzīves veids svaigā gaisā uz ūdeņiem un, treškārt, fakts, ka nedzēru regulāri. Būdami uz ūdeņiem, mēs nekad neņēmām līdzi dzērienus.

Manām acīm pavērās pasaule. Es jau pazinu daudz ko no tās — zināju simtiem jūdžu ūdensceļu, daudzas pilsētas, pilsētiņas un zvejniekciemus piekrastēs. Radās alkas pabraukāt vēl tālāk. Viss taču vēl nav atklāts. Vēl jābūt daudz kam citam. Tomēr pat šis nelielais pasaules iecir- knītis Nelsonam šķita pārāk tāls. Viņš ilgojās pēc savas iemīļotās Oklendas ostmalas, un, kad viņš izlēma tur atkal atgriezties, mēs izšķīrāmies mierā un saskaņā.

Nu es izraudzījos par savu galveno mītni senatnīgo Benišijas pilsētiņu pie Kārkineza šauruma. Šeit vecu, krastmalas niedrājos pietauvotu zvejnieku barkasu pudurā mitinājās lādzīgu žūpu un klaidoņu pūlītis, un tiem pievienojos arī es. Tagad pavadīju krastā ilgākus laikposmus, šad tad paniekojos ar lašu zveju, darbodamies par zvejas pārrauga izpalīgu, paklaiņoju reidos šurp un turp pa līci un upītēm, bet galvenokārt noņēmos ar dzeršanu, mācīdamies daudz jauna šajā jomā. Es nepalaidos nevienam, plencēšanā turēju līdzi jebkuram, bieži vien ieraudams vairāk, nekā pienāktos, lai tikai pierādītu savas vīrestības stiprumu. Kad reiz no rīta mani galīgi bez samaņas bija izpiņķerējuši no krastā žāvēšanai izkārtajiem tīkliem, kur iepriekšējo nakti dzēruma dullumā biju sapinies, un kad ļaudis visā piekrastē par to tērgāja, smēja un jokoja, iemezdami pa kraukšķini man par godu, es no tiesas lepojos ar saviem sasniegumiem. Tas bija varoņdarbs.

Bet, kad reiz noplostoju trīs nedēļas no vietas, nenākdams pie sajēgas, tad pēdīgi atskārtu, ka nu esmu sasniedzis kalngalus. Pa šo ceļu tālāk vairs nav kur iet. Laiks uzsākt ko citu. Jo vienmēr un allaž, vienalga, vai biju skaidrā vai pilnā, zemapziņas dziļumos jautu kādu balsi čukstam, ka šī tempšana un braukāšana pa līčiem vēl nevar būt visa dzīve. Šie čuksti bija mana laime. Man

G2 bija paveicies, ka spēju saklausīt tās balsi, — tā aicināja arvien un sauca mani doties projām plašā pasaulē. Tā nebija apdoma iedvesta piesardzība. Tā bija gan ziņkāre, gan zinātkāre, gan nemierpilna tieksme uziet ko jaunu, brīnumainu, ko domājos manījis kur pavīdam, bet varbūt tikai ar nojautu iztēlojies. Kāda gan jēga dzīvei, es prātoju, ja šis te jau būtu viss, ko tā spēj sniegt? Nē, ir jābūt kaut kam vairāk, kas sniedzas pāri šim un tālāk par šo. (Jāpiezīmē, ka arī vēlāk, kad, gadiem ritot, izvērtos par īstu alkoholiķi, šie čuksti, šie zemapziņā jaustie solījumi, ka dzīve spēj sniegt ko vairāk, izšķirīgi ietekmēja manus cīniņus ar Džonu Miežagraudu.)

Bet pēdējo grūdienu, kas pasteidzināja manu apņemšanos doties projām, deva nekrietnais joks, ko Džons Miežagrauds ar mani izspēlēja, — neticami šausmīgā blēdība skaidri parādīja man, kādos līdz šim nejaustos bezdibeņos cilvēku var iegāzt indēšanās ar alkoholu. Kādu rītu pašā agrumā — ap pulksten vieniem naktī — es pēc pamatīgas plītēšanas tenterēju pa burinieka klāju piestātnes viņā galā, nolēmis likties uz auss. Plūdmaiņu laikā straumes gāžas cauri Kārkineza šaurumam kā caur dzirnavu slūžām, patlaban bija visdziļākais bēgums, un es ģeņģe- rēdams pārvēlos pār bortu. Ne piestātnēs, ne uz kuģa nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Straume mani rāva ārā uz līci. Tomēr es nemaz nenobijos. Gluži otrādi, šī liksta mani uzjautrināja. Peldētājs esmu labs, un ūdens patīkami veldzēja manu pārkaitēto ādu gluži kā vēsa komprese.

Un tad Džons. Miežagrauds lika lietā savu velnišķīgo triku. Mani pēkšņi pārņēma gurdi sapņaina tīksme, rosīdama vēlēšanos ļauties, lai bēguma viļņi mani nes un aiznes sev līdzi. Nekad mani nav mocījuši slimīgi murgi. Doma par pašnāvību ne prātā nav iešāvusies. Bet tagad iešāvās: man sāka likties, ka tā būtu varena kulminācija un lielisks noslēgums manai īsajai, bet trauksmainajai karjerai. Es vēl nebiju iepazinis ne meitenes, ne sievietes, ne bērnu mīlestību; nebiju staigājis plašajos, līksmes pilnajos mākslas tālumos, ne arī kāpis zvaigžņu dzestruma apmirdzētajās filozofijas augstienēs; manas paša acis no krāšņās pasaules nebija skatījušas vairāk kā adatas dūriena plankumiņa tiesu, un tomēr es izlēmu, ka tas nu ir viss: esmu redzējis visu, izdzīvojis visu, izbaudījis visu, kas ir tā vērts, un nu ir laiks dzīvi izbeigt. Tā, lūk, bija Džona Miežagrauda šausmīgā viltība — aizvilināt manu iztēli līdz vispēdējām robežām un tad alkohola skurbuli ievilkt mani nāvē.

Jā, pārliecināt viņš prata. Tik tiešām — ko vien dzīve man piedāvājusi, izbaudījis esmu visu, un nekā daudz jau tur nav bijis. Lopiskā dzeršana iepriekšējos mēnešos bija pēdējais un labākais devums (visu laiku tomēr apjaušot, ka slīgstu lejup, un apzinoties, ka grēkoju), un, pie kā tas var novest, tas redzams acu priekšā. Te jau klimst apkārt tie dzīves salauztie klaidoņi un dienaszagļi, kurus esmu pats arī dzirdījis. Tas, lūk, paliek pāri no dzīves. Vai vēlos kļūt tāds kā tie? Nē un tūkstoškārt nē! Un es ritināju saldsāpīgas asaras, apcerēdams, kā manu krāšņo jaunību bēguma straumes aiznes jūrā. (Kurš gan nav redzējis dzēruma asaras, pašnožēlas asaras? Tādi rauduļi sastopami visos krogos; ja nevar sameklēt cita klausītāja, tie klāsta savas žēlabas bufetniekam, kuram taču maksā par to, lai viņš klausītos.)

Ūdens šķita tik patīkams. Tāds ir īsta vīra ceļš uz nāvi. Bet nu Džons Miežagrauds uzsāka citu meldiņu dziesmiņai, ko visu laiku žūžoja manās dzērumā apdullušajās smadzenēs. Prom asaras un nožēlas! Tā iet nāvē varonis — ar paša roku un paša gribu. Tālab sāku aizrautīgi dziedāt pirmsnāves dziesmu, līdz straumes ņirbu vilnīšu čaloņa un plunkšķēšana ausīs man atgādināja, kur patlaban atrodos.

Lejpus Benišijas pie jūrā izvirzītās Solano piestātnes šaurums kļūst platāks un izveido līcīti, ko laivinieki dēvē par Tārnera doku līkumu. Mani nesa piekrastes straume, kas Solano piestātnes laipām pa apakšu ietek Tārnera doku līkumā. Jau agrāk zināju, cik spēcīgas virpuļstrāvas bēguma straume veido, griežoties ap Miroņa salas galu, lai pēc tam taisnā līnijā brāztos uz piestātni. Man nepavisam negribējās tikt rautam cauri piestātnes pāļiem. Tā nebūtu nekāda izprieca, un bez tam paietu vēl kāda stunda, līdz straume no līkuma iznestu mani atklātā jūrā.

Es ūdenī novilku virsdrēbes un, spēcīgi sviezdams rokas virs ūdens, sāku peldēt šķērsām straumei. Strauji peldēju tikām, līdz pēc piestātnes ugunīm vēroju, ka esmu līkumam garām. Tad apgriezos uz muguras un atpūtos. Peldot biju stipri aizkusis un tagad nevarēju vien atelsties.

Nopriecājos, ka izdevies izvairīties no virpuļstrāvām. Jau grasījos atkal uzsākt savu pirmsnāves dziesmu — paša improvizētu dažādu meldiju mudžekli, kāds var rasties tikai piedzēruša jaunekļa galvā. «Nedziedi vis, pagaidi,» Džons Miežagrauds man pačukstēja, «Solano piestātnē strādā augu nakti. Tur var gadīties dzelzceļnieki. Tie uzdzirdīs dziedāšanu, izbrauks laivā un izglābs tevi, bet tu taču negribi, ka tevi izglābj?» Es tiešām negribēju. Ko vēl ne! Lai nolaupa manu varoņa nāvi! Nekad! Tālab gulēju rāmi uz muguras zem naksnīgām zvaigznēm, vērodams, kā garām slīd pazīstamo piestātņu ugunis — sarkanas, zaļas un baltas, un sērīgā jūsmā raidīju tām sentimentālus atvadu sveicienus — gan katrai atsevišķi, gan visām kopā.

Izpeldējis plašākos ūdeņos un atrazdamies jau šauruma vidū, atkal atsāku dziesmu. Pa reizei papeldēju pāris vēzienu, bet lielākoties ļāvu straumei sevi nest un sapņoju ilgus, murgainus reibuma sapņus. Pirms rītausmas ūdens kļuva vēsāks, un, stundām aizritot, biju atžirdzis tiktāl, ka sāku gudrot, kurā šauruma daļā īsti atrodos, bez tam atģidos, ka atplūdiem drīz jāmainās, — ka tikai straume neaizdzen mani atpakaļ, pirms vēl būšu sasniedzis San- pavlo līča ūdeņus!

Pēc tam atskārtu, ka esmu ļoti noguris un ļoti nosalis, reibums bija izkūpējis, un man vairs nemaz negribējās noslīkt. Jau varēju saskatīt Selbija metāllietuves aprises Kontrakostas krastā un Ķēves salas bāku. Lūkoju peldēt uz Solano krastu, tomēr biju pārāk izvārdzis un pārsalis, uz priekšu virzījos gausi, no kustībām sāpēja viss ķermenis, tāpēc atmetu pņliņus un atkal ļāvos straumei, tikai šad un tad pakustinādams rokas, lai noturētos virs līmeņa, jo, sākoties paisumam, viļņi kļuva arvien nemierīgāki. Nu mani sagrāba bailes. Skurbums bija izgaisis, un es vairs negribēju mirt. Izdomājos desmitiem ieganstu, kālab man jādzīvo. Bet, jo vairāk iemeslu atklājās, jo vairāk palielinājās iespēja, ka man tomēr būs vien jānoslīkst.

Ūdenī biju pavadījis jau četras stundas, un gaisma uzausa, kad es atrados plūdmaiņu viļņotnē aiz Ķēves salas bākas, un mans stāvoklis bija draudīgs, jo šeit, nikni bangodamas, sastapās straujās bēguma strāvas gan no Vaļeho šauruma, gan Kārkineza šauruma, tai pašā laikā cīnoties ar paisuma straumi, kas plūda tām pretī no San- pavlo līča. Bija sacēlusies spēcīga brīze, un sprogotie virsmas vilnīši nemitīgi šļācās man mutē, tā ka pastāvīgi aizrijos ar sāļo ūdeni. Būdams pieredzējis peldētājs, atskārtu, ka gals Jau ir tuvu. Un tai brīdī tuvojās laiva — kāds grieķu zvejnieks brauca uz Vaļeho šaurumu; un tā es vēlreiz paglābos no Džona Miežagrauda — paglābos sava spēcīgā organisma un izturības pēc.

Starp citu, vēl piebildīšu, ka neģēlīgais joks, ko Džons Miežagrauds izstrādāja ar mani, visumā nav nekas neparasts. Pilnīgs statistisks procentuāls uzskaits par pašnāvībām, kurās vainojams Džons Miežagrauds, būtu satriecošs. Manā konkrētajā gadījumā, tā kā biju vesels, normāls, dzīvesprieka pilns jauneklis, vēlēšanās nogalināties, protams, ir neparasta, bet jāņem vērā, ka šī vēlēšanās uzmācās pēc ilgstoši turpinātas žūpošanas, kad smadzenes un nervi bīstami saindēti, kad aiz pārdzeršanās jau tuvojos delīrijam, un tālab manī ņēma pārsvaru šā gadījuma dramatiskā, romantiskā puse. Arī vecie, iesīkstējušie alkoholiķi, dzīves nomocīti un ilūzijas zaudējuši, parasti dodas pašnāvībā tieši pēc ilgstošām orģijām, kad viņu nervi un smadzenes ir galīgi piesūkušies ar indi.

XIII NODAĻA

Tā es pametu Benišiju, kur Džons Miežagrauds mani gandrīz bija aizlaidis postā, un sāku klaidot tālāk, sekodams zemapziņas čukstētiem aicinājumiem iet un atrast ko jaunu. Bet, lai kur es aizklīdu, takas arvien mirka alkoholā. Cilvēki visur biedrojās krogos. Tie bija nabaga ļaužu klubi — un vienīgie klubi, kas man pieejami. Krogā var iepazīties ar cilvēkiem. Krogā tu drīksti iet iekšā un uzsākt sarunu ar jebkuro. Svešajos miestiņos un pilsētās, caur kuriem veda manas klaidu gaitas, krogs bija vienīgā vieta, kur varēja iegriezties. Nevienā pilsētā vairs nebiju svešinieks kopš tā brīža, kad spēru kāju pār kroga slieksni.

Un šinī vietā atļaujiet man iestarpināt stāstu par pieredzi, kādu guvu vēl nupat pērngad. Iejūdzis četrus zirgus vieglos ceļojuma ratos un iesēdinājis Cārmianu sev līdzās, laidos ceļā uz trīsarpus mēnešiem, nolēmis apbraukāt nomaļos kalnu apvidus Kalifornijā un Oregonā. Katru rītu es sēdos uzrakstīt kārtējo dienas normu savam romānam vai stāstam. Kad šis darbs bija paveikts, devos ceļā; braucām augu dienu un vakarā apstājāmies pārnakšņot atkal citā vietā. Taču atstatumi starp nakšņošanai piemērotām vietām bija neregulāri, bez tam vajadzēja rēķināties ar visdažādākajiem ceļa apstākļiem, tā ka radās nepieciešamība dienu iepriekš izplānot katras dienas brauciena ilgumu un līdz ar to arī manu darbalaiku. Man bija jāzina, cikos jāizbrauc un tātad arī — cikos jāsēžas pie rakstīšanas, lai līdz izbraukšanas brīdim būtu uzrakstīts dienai ieplānotais kvantums. Tā, piemēram, ja brauciens bija paredzams ilgāks, es jau piecos no rīta biju augšā un ķēros pie spalvas. Vieglākās dienās ar īsāku maršrutu es reizēm uzsāku rakstīt tikai pulksten deviņos.

Bet kā lai ieplāno? Iebraucis kādā pilsētā un novietojis zirgus, pa ceļam no staļļa uz viesnīcu es mēdzu iegriezties krogos. Pirmām kārtām jāiemet — ak jā, es ļoti kāroju iemest, tomēr nedrīkst aizmirst: ja gribi ko uzzināt, ej krogā —, un tieši šis jau arī bija veids, kādā es iemācījos dzert. Tātad — pirmām kārtām kauss alus.

—   Ielejiet sev arī kaut ko, — saku bufetniekam.

Un, kad abiem kausi rokā, es varu sākt sarunu, iztaujājot par ceļu stāvokli un apmešanās vietām turpmākajā maršrutā.

—   Padomāsim, — saka, teiksim, bufetnieks, — ir viens ceļš pār Tārvotera ūdensšķirtni. Tas agrāk bija labā stāvoklī. Tiku braucis pa to gadus trīs atpakaļ. Bet šopavasar tur esot bijis nogruvums. Ziniet ko! Pajautāšu Džeri- jam … — Bufetnieks pagriežas un uzsauc kādam, kas sēž pie galdiņa vai arī balstās pret leti viņā galā un kas var būt Džerijs vai Toms, vai, teiksim, Bils. — Paklau, Džerij, kā tagad sastāv ar 'Tārvotera ceļu? Tu tak viņnedēļ biji tur pāri pie Vilkinsiem.

Un, kamēr Bils — vai Džerijs, vai varbūt Toms — sāk iekustināt savus domāšanas un runāšanas aparātus, es jau pasteidzos uzaicināt viņu uz kausu alus. Tad sākas diskusijas par to, cik noderīgs šis vai tas ceļš, kurā vietā būtu visērtāk pārnakšņot, cik ilgā laikā varētu cerēt tikt galā, kur ir vislabākie foreļu strauti un tā tālāk; padomu došanā iesaistās vēl citi kroga apmeklētāji, un tas atkal ir iemesls tālākai iedzeršanai.

Vēl divi vai trīs krogi, un man galvā jau patīkams žvin- gulītis, toties pazīstu gandrīz vai visus pilsētniekus, esmu uzzinājis itin visu par pilsētiņu pašu un ļoti daudz ko par tās apkaimi. Esmu iepazīstināts ar vietējiem advokātiem, avīžniekiem, rūpniekiem, politikāņiem, ar iebraukušiem fermeriem, medniekiem, zeltračiem, tā ka vakarā, kad mēs ar

Cārmianu pastaigājamies šurp un turp pa galveno ielu, viņa nevar vien nobrīnīties, cik daudz man paziņu šai pilnīgi svešajā pilsētā.

Tas ir piemērs, kādus pakalpojumus spēj izdarīt Džons Miežagrauds, tādējādi iegūdams vēl lielāku varu pār cilvēkiem. Un tā tas ir visā pasaulē, kur vien esmu kāju spēris pa visiem šiem gadiem, — visur viens un tas pats. Lai tas būtu kabarejs Latīņu kvartālā, kafejnīciņa vientuļā Itālijas ciematiņā, jūrnieku dzertuve ostas pilsētā, lai tas būtu smalks klubs, kur dzer skotu viskiju ar sodas ūdeni, — visur, kur ļaudīm biedros ir Džons Miežagrauds, tūdaļ iespējams uzņemt sakarus ar cilvēkiem, iepazīties ar tiem, uzzināt ko jaunu. Un nākamības labākajos laikos, kad Džons Miežagrauds līdz ar citiem barbarismiem būs izstumts no sabiedrības, krogu vietā būs jāizgudro kāds cits iestādījums, cita cilvēku biedrošanās vieta, kur svešinieks varēs nodibināt sakarus ar citiem svešiniekiem, iepazīties ar tiem un uzzināt ko jaunu.

Tomēr atgriezīsimies pie mana stāsta. Kad biju uzgriezis muguru Benišijai, mans ceļš veda cauri krogiem. Nekādus morālus aizspriedumus pret dzeršanu nepazinu, taču alkohola garša man bija tikpat pretīga kā agrāk. Uz Džonu Miežagraudu -biju sācis raudzīties ar bijīgām aizdomām. Nevarēju aizmirst nekrietno joku, ko viņš ar mani izstrādāja, — ar mani, kas nepavisam nevēlējās rnirt. Tālab es turpināju gan dzert, tomēr arvien modri turēju acīs Džonu Miežagraudu, nolēmis atvairīt visus iespējamos pašslepkavības vilinājumus.

Svešās pilsētās es tūdaļ sameklēju sev jaunus paziņas krogos. Ja man klaidu ceļos gadījās, ka kabatā nav nekā, ar ko samaksāt par guļvietu, krogs bija vienīgā vieta, kur mani uzņēma un ļāva pasēdēt krēslā pie pavarda. Krogā iegājis, es varēju dabūt nomazgāties, iztīrīt drēbes un sasukāties. Krogi bija ārkārtīgi izdevīga vietiņa. Un manā Rietumu apgabalā tie bija sastopami ik uz soļa.

Svešu cilvēku mājokļos es tā nekur netiku iekšā. Viņi man savas durvis neatvēra; pie viņu kamīniem man vietas nebija. Arī baznīcas un mācītājus nekad nebiju dabūjis iepazīt. Tā kā neko par viņiem nezināju, tad nejutu arī nekādas simpātijas. Bez tam viņu dzīvē es nesaskatīju nekāda valdzinājuma, ne drīksniņas romantikas, ne mazākās iespējas dēkainiem piedzīvojumiem. Ar šādiem cilvēkiem nekad nekas īpašs neatgadās. Viņi dzīvo allaž vienā vietā un tur arī paliek, radījumi, kas cienī kārtību un sistēmu, ar šauru redzesloku, ierobežoti, tikpat kā cietumā ieslodzīti. Viņiem trūkst diženuma, trūkst fantāzijas, trūkst biedriskuma. Es gribēju iepazīt tikai lāga puišus, kas ir laipni un atsaucīgi, pārdroši un savā reizē pat trakulīgi, — puišus ar dāsnām sirdīm un dāsnām rokām, tādus, kuriem nav zaķa dvēsele.

Un te nu jāceļ vēl viena apsūdzība pret Džonu Miežagraudu. Viņš saposta šos lāga puišus — puišus ar kvēlām un drosmīgām sirdīm, tos, kuriem piemīt diženums, aizrautība un vislabākās no cilvēciskām vājībām. Bet Džons Miežagrauds izdzēš viņu kvēli, noslāpē jūsmu un, ja arī tūdaļ neiedzen viņus kapā vai nepadara par plānprātiņiem, tad vismaz nemitīgi vajā, žņaudz, izsūc no viņiem visu dabisko labestību un smalkjūtību.

Ak! (tagad es runāju no vēlāko gadu pieredzes) — debesis lai pasargā mani no tikšanās ar caurmēra solīdo cilvēku vairākumu, no tiem, kurus nevar saukt par lāga puišiem, jo viņu sirdis ir aukstas un galvas vēsas, no tiem, kuri nesmēķē, nedzer, nelamājas, kuri nekad neveiks ko drosmīgu un pārgalvīgu, ne arī ko apkaunojošu vai nežēlīgu, jo viņu vārgajās dzīsliņās nekad nestrāvo dzīves jūsma un aizrautība, nekad viņi neuzdrīkstas pārkāpt robežas, baidās no trakulībām, baidās ko uzdrošināties. Tādus tu nekad nesastapsi krogos, bet arī ne tautas sanāksmju tribīnēs runājam apspiesto labā, viņu sirdis neliesmo kārē klaidot pa dēkaiņu takām, viņi nemāk mīlēt ar paša dieva piešķirto alkaino degsmi. Viņi pārāk aizņemti ar citām raizēm — kā nesamērcēt kājas, kā iegrožot sirdspukstus un kā ar saviem sīkajiem talantiem gūt iespējami vairāk patīkamu panākumu dzīvē.

Tāda ir mana apsūdzība pret Džonu Miežagraudu. Viņš kropļo un iznīcina tieši šos lāga puišus, kas pelnījuši visu cienību, — puišus, kurus vājība ir tikai tā, ka viņiem piemīt pārāk daudz fiziska un garīga spēka, ka viņu pārdrosmē kūsājošās sirdis ir kā uguns un liesma. Protams, viņš iznicina tikai vārgākos no tiem, bet ne jau par tādiem es šeit runāju. Es raizējos par labākajiem — un tādus Džons Miežagrauds sakropļo pārāk daudzus. Un šos labākos ir iespējams graut un kropļot vienīgi tālab, ka Džons Miežagrauds stāv uz katra lielceļa un katras taciņas — vienmēr visiem pieejams; likums viņu aizsargā, polismeņi ielu krustojumos atdod viņam godu, kad viņš uzrunā šos labākos, ņem tos pie rokas un ved turp, kur jau citi lādzīgie un drosmīgie pulcējas un dzer savu nelaimi. Ja Džons Miežagrauds būtu novākts no ceļa, drosminieki taču tāpat rastos pasaulē, tikai tie veiktu lielus darbus, nevis ietu bojā.

It visur man bijis jāsaskaras ar dzērāju kāri biedroties. Piemēram, es mierīgi soļoju pa dzelzceļa stigu uz lokomotīvju ūdenstvertni, lai tur pagaidītu kādu garām ejošu preču vilcienu, un nejauši uzduros bariņam «dro- gistu». «Drogists» ir klaidonis, kas dzer aptiekas spirtu. Tūdaļ es, svešinieks, tieku jūsmīgi apsveikts un aicināts viņu pulciņā. Man pasniedz spirtu, ļoti skopi atšķaidītu ar ūdeni, drīz vien es sēžu dzīrotāju lokā un galvā man žvingst reibulis, un Džons Miežagrauds čukst ausī, cik dzīve ir plaša, cik mēs visi te dūšīgi un jauki zēni — mēs esam brīvi cilvēki, varam vāļāties zemē bezrūpīgi kā dievi, tērzēt par visu, kas vien krīt prātā, bet visa sīkmanīgā, sačākstējusī pasaule lai iet pie velna.

XIV NODAĻA

No klaidojumiem atgriezies Oklendā, es atkal apmetos ostmalā un atsāku draudzēšanos ar Nelsonu, kas tagad visu laiku dzīvoja pa malu un plostoja vēl trakāk nekā iepriekš. Es līdz ar viņu notriecu savu laiku krastā, tikai reizi pa reizei uz dažām dienām izbraucu līcī ar kādu šoneri, kam tobrīd aptrūcis darba roku.

Gala iznākumā es vairs ne reizi nedabūju ilgāku laikposmu izvēdināties svaigā gaisā un atgūt spēkus veselīgā darbā. Dzēru diendienā, pie tam pārmērīgi daudz, ja vien radās iespēja, jo vēl arvien turējos pie aplamās pārliecības, ka viss Džona Miežagrauda noslēpums ir — dzert līdz lopiskumam, dzert, kamēr zūd jēga. Šinī laikposmā mans organisms sūktin piesūcās ar alkoholu. Mana dzīves vieta faktiski bija krogi, kļuvu īsts dzertuvju blandoņa, ja vēl ne sliktāks.

Tieši šajā laikā Džons Miežagrauds mani bezmaz pievārēja atkal — daudz viltīgāk, taču tikpat bīstami kā toreiz, kad viņš gandrīz aizpludināja mani ar bēgumu okeānā. Man vēl trūka dažu mēnešu līdz septiņpadsmit gadu vecumam; man riebās pat doma par kādu noteiktu nodarbošanos; jutos īsts huligāns citu tādu pašu huligānu pulkā un dzēru — tāpēc ka dzēra šie citi un es gribēju būt ar tiem draugos. Nekad man nav bijis īstas bērnības, un tagad, ieiedams skaistajos brieduma gados, biju jau rūdīts uz visām kantēm un mācīts visās nelietībās. Kaut gan ne reizi netiku pat noskārtis, ko nozīmē meitenes mīlestība, biju lodājis pa tādām padibenēm, ka domājos zinām absolūti visu par mīlestību un par dzīvi. Un šī zināšana nesniedza nekādu tīkamu ainu. Nemaz nebūdams pesimists, samierinājos ar pārliecību, ka dzīve ir viena riebīga un cūcīga padarīšana.

Kā redzat, Džons Miežagrauds centās mani notrulināt. Agrākās alkas un dziņas atslāba. Zinātkāre apsīka. Kāda man daļa, kas varētu atrasties zemeslodes otrā malā? Bez šaubām, vīrieši un sievietes — tādi paši vien kā tie, kurus es pazīstu; tāpat viņi mīlējās un precējās, tāpat nododas sīkās dzīvītes sīkajām darīšanām; un dzer arī tāpat. Bet braukt uz otru pasaules malu, lai tur iesvi- ķotu, — tas ir pārāk tāls ceļš. Jāaiziet tikai līdz ielas stūrim — un pie Džo Vigija var dabūt, ko sirds kāro. Džonijs Heinholds arī vēl kroģē «Pēdējā šansē». Krogi stāv uz visiem ielu stūriem un vēl pa vidu arī.

Zemapziņas klusie čuksti par kādu citādu dzīvi kļuva arvien vārgāki līdz ar to, kā mans prāts un miesa deģenerējās. Agrākais trauksmainais nemiers apgura. Es taču galu galā varu trupēt un nosprāgt te Oklendā tikpat labi kā jebkurā citā malā. Un tā es arī būtu trupējis un nosprādzis, pie tam visai mudīgi, centīgi vien mīdams sti- dziņu, pa kuru mani1 virzīja Džons Miežagrauds, ja tas būtu atkarīgs tikai no viņa vien. Dabūju uzzināt, ko nozīmē zaudēt ēstgribu. Dabūju uzzināt, ko nozīmē rītos pamosties galīgi šļorkanam, kad vēders žņaudzas čokurā un pirksti drebelīgi trīc; iepazinu alkoholiķa kāri pēc krietnas viskija glāzes, kas noremdinātu visus šos nelabumus. (Oho! Džons Miežagrauds ir slīpēts musinātājs. Izsūktās, spīdzinātās, saindētās smadzenes un locekļi atgūst mundrumu tikai no tās pašas indes, kas šo postu nodarījusi.)

Džona Miežagrauda viltīgajām izdarībām nav robežu. Viņš jau tika izmēģinājies novest mani līdz pašnāvībai. Sinī laikā viņš visiem spēkiem pūlējās padarīt man galu citādā veidā — ne mazāk enerģiski. Taču ar to vien vēl nebija gana, viņš lika lietā vēl kādu blēdību. Daudz netrūka, ka viņš būtu mani pieveicis, un tieši šajā reizē es iemācījos ko jaunu par apiešanos ar Džonu Miežagraudu, līdz ar to kļūdams gudrāks un prasmīgāks dzērājs. Ieguvu atziņu, ka mana organisma izturībai ir savas robežas, bet Džonam Miežagraudain robežas nepastāv. Dabūju atskārst, ka stundas vai divu stundu laikā viņš spēj pievārēt manu spēcīgo galvu, platos plecus un augstās krūtis, nogāzt mani uz lāpstiņām un nožņaugt mani ar velnišķīgu grābienu aiz rīkles.

Mēs ar Nelsonu sēdējām Ceļinieku krogā. Bija vēl paagra pievakare, un mēs tur dirnējām vienīgi tāpēc, ka atradāmies galīgi uz sēkļa un patlaban bija vēlēšanu laiks. Jo, redzat, priekšvēlēšanu laikā vietējie politikāņi, kandidāti uz kādu amatu municipalitātē, bija pasākuši apstaigāt krogus, lai vāktu balsis. Teiksim, nīkst pie galdiņa cilvēks sausā dūšā un pārliek savā prātā, vai tad nu neuzradīsies kāds, kas būtu ar mieru izmaksāt kraukšķi, gudro, sak, nez vai tai otrā krogā viņam dotu uz krīta un vai ir maz vērts vilkties tik tālu, lai to uzzinātu, kad pēkšņi kroga durvis atsprāgst plaši vaļā un iekšā nāk pulciņš glauni ģērbtu varen mundru džentlmeņu, kas plūstin pārplūst no labvēlības un sirsnības.

Viņi uzsmaida visiem un apsveicinās ar katru — arī ar tevi, kam kabatā nav pat graša alus kausam, un ar biklo skrandaini, kurš slamstās kaktā un kurš, skaidra lieta, nevar būt ievests nekādos vēlētāju sarakstos, bet kuru, iespējams, varētu ierakstīt kā pagaidām apmetušos kādā jūrnieku naktsmītnē. Āre, kad šitādi politikāņu kungi atrauj durvis un nāk iekšā — ar platiem pleciem, izrieztām krūtīm un dūšīgiem vēderiņiem, kas liecina, ka viņi ir optimisti un prot no dzīves ņemt to labāko, — jā, tad tu, cilvēks, pilnīgi atplauksti. Skaidrs, ka nu priekšā stāv maza iedzeršana un vismaz savā žvingulītī tu iedzīvosies. Un — kas zina? — var gadīties, ka dievi ir labvēlīgi, uzrodas vēl citi izmaksātāji, un tad vakars var izvērsties itin dižens. Tūdaļ jau arī tu līdz ar citiem stāvi rindā gar leti, gāz rīklē alu un uzklausi, kā šie džentlmeņi nosauc savus vārdus un posteņus, kādus viņi cer ieņemt.

Šādā balsu vervēšanas periodā, kad politikāņi taisīja reidus pa krogiem, es guvu rūgtu mācību un zaudēju pēdējās ilūzijas par tiem — es, kas sajūsmā biju urbies cauri grāmatām «Gulšņu tēsējs[6]» un «no laivinieka par prezidentu». Ja, tad es uzzināju, cik cildeni ir politikāņi paši un kādi ir viņu darbi.

Tā nu tanī vakarā mēs ar Nelsonu, kaut gan tukšām kabatām un sausām rīklēm, tomēr nezaudēdami ikviena dzērāja cerību kaut kādā necerētā veidā tikt pie šņabja lāses, sēdējām Ceļinieku krogā, gaidīdami, vai tad ne- iegriezīsies kāds, it īpaši jau šie politikāņi. Un tad iedrāzās Džo Zoss — nu tas pats nepierīdāmais žūpa ar ļaunajām acīm, lauzto degunu un puķaino vesti.

—  Nāk nu, puikas, — cienāšana par velti — cik tik lien! Būtu skāde, ja jūs to palaistu garām.

—   Kur tad? — mēs kārojām zināt.

—   Nāk tik! Pastāstīšu pa ceļam. Ka tik nenokavējam!

Un, kamēr mēs visi traucāmies augšup uz pilsētas pusi,

Džo Zoss skaidroja:

—  To padarīšanu rīko ITenkoka Ugunsdzēsēju brigāde. Jums nekas cits nebūs jādara — tikai jāuzvelk sarkanais, krekls, jāuzliek galvā ķivere un rokā jānes lāpa. Uz parādi Heivordsā mūs vedīs ar speciālu vilcienu.

(Man liekas, ka to vietu sauca par Heivordsu. Manis pēc tā varētu būt bijusi arī Sanleandro vai Nailsa. Un, sit mani vai nost, es nespēju atcerēties, vai šī Henkoka Ugunsdzēsēju brigāde piederēja pie republikāņu vai pie demokrātu partijas. Bet, lai nu kā, politikāņiem, kas to vadīja, bija aptrūcies lāpnešu, un tā ikviens, kas gribētu piedalīties svinīgajā gājienā, varēja dabūt par brīvu piedzerties.) ,

—   Pilsētiņā visi krogi būs vaļā, — Džo Zoss turpināja. — Dzeramais? Plūdīs kā ūdens! Priekšniecība esot jau iepriekš samaksājusi par visiem krogu krājumiem. Mums nekāda tēriņa nebūs. Ej tik pie letes un pasūti, ko vēlies! Nu gan ies augsti!

Lielā zālē, kas atradās kaut kur Astotajā ielā netālu no Brodvejas, mūs ieģērba ugunsdzēsēju kreklos un ķiverēs, iedeva rokās lāpas, un tad mēs kurnēdami — jo pirms došanās ceļā mums neizsniedza ne lāsītes — visi barā sarāpāmies vilcienā. Nu jā, varasvīriem ar mūsu sugu bijušas darīšanas jau agrāk. Heivordsā arī nedeva nekā dzerama. Vispirms svinīgais gājiens, jo cienasts jānopelna, — tāds bija dots rīkojums šim vakaram.

Mēs nogājām parādē. Tad vēra vaļā krogus. Visur bija nolīgti vēl īpaši bufetnieki, un pie katras nolaistītās un

neslaucītās letes dzērāji drūzmējās pa sešām septiņām kārtām. Nebija laika ne slaucīt leti, ne mazgāt glāzes — vajadzēja tikai liet un liet. Oklendas piekrastes blando- ņām šādās reizēs slāpes ir nedzesināmas.

Drūzmēties un grūstīties gar leti — tāds paņēmiens mums šķita pārāk gauss. Dzērieni taču piederēja mums. Politikāņi par tiem bija samaksājuši. Mītiņā bijām piedalījušies un tos godīgi nopelnījuši, — vai ne? Tālab mēs devāmies triecienā no flanga — apskrējām ap letes galu, pagrūdām sānis protestējošos bufetniekus un grābām paši pēc pudelēm.

Ārpusē nositām pudelēm kaklus pret cementa trotuāra malu un dzērām. Džo Zoss un Nelsons bija iemanījušies piesardzībā — neatšķaidītu viskiju taču nevar dzert lielos daudzumos. Bet es nesargājos. Es vēl arvien turējos pie aplamās pārliecības, ka jāizdzer viss, ko vien var dabūt, it īpaši ja par to nav jāmaksā. Cienājām ar savu guvumu citus, pie tam neaizmirsdami arī paši sevi, bet es strēbu vairāk par visiem. Kaut arī ciest nevarēju šo dziru, dzēru to tieši tāpat, kā tiku dzēris alu piecu gadu vecumā un vīnu — ar septiņiem gadiem. Apspiedu guldzošo nelabumu un riju tik nost — gluži kā lielas zāļu porcijas. Un, tiklīdz pudeļu pietrūka, mēs devāmies uz citiem krogiem, kur brīvšņabis tāpat pludot pludoja, un ņēmām, cik tīk.

Nav ne jausmas, cik daudz toreiz izdzēru — divas kvartas vai varbūt visas piecas. Atceros tikai, ka savu orģiju uzsāku, rīdams viskiju puspintas lieliem guldzie- niem, protams, nemaz neuzdzerot virsū ūdeni, lai noskalotu nelāgo garšu vai atšķaidītu iztempto viskiju.

Varasvīri, protams, bija gudri diezgan — nevar taču pamest pilsētiņu pilnu ar Oklendas ostmalas žūpām. Kad pienāca vilciena atiešanas laiks, visus krogus apstaigāja īpašas patruļas. Es jau biju galīgi pilnā. Mūs ar Nelsonu izstīvēja no kāda krodziņa, un mēs nokļuvām nekārtīga gājiena pašās pēdējās rindās. Es varonīgi pūlējos streipuļot uz priekšu, bet locekļi man neklausīja, kājas šļende- rēja savmalu kura, galva miglojās, sirds dauzījās un plaušas izmisīgi tvarstīja pēc gaisa.

Spēki man zuda tik strauji, ka apmiglotajās smadzenēs uzplaiksnīja doma: nupat es apvelšos un nekādi nespēšu aizdenderēt līdz vilcienam, ja palikšu procesijas pakaļgalā. Nogriezies no bara, sāku skriet pa stidziņu, kas blakus ceļam locījās starp kuplzaru kokiem. Nelsons smiedamies man sekoja. Atsevišķas ainas iespiedušās atmiņā — gluži kā no murgaina sapņa. Vislabāk atceros tieši šos kokus, savu izmisīgo skrējienu zem tiem un to, ka ikreiz, man paklūpot, pārējo dzērāju bars rēca aiz smiekliem. Tie domāja, ka esmu tikai dūšīgi piesūcies. Ne sapņos tiem nenāca prātā, ka Džons Miežagrauds mani nogrābis aiz rīkles nāves žņaudzienā. Bet es to nojēdzu. Atceros arī, kāds rūgts izmisums mani pārņēma, atskārstot, ka patlaban es cīnos ar nāvi, bet neviens no pārējiem to nesaprot. Bija tā, it kā es slīktu ūdenī liela skatītāju pūļa priekšā, kuri domā, ka es taisu jokus viņu uzjautrināšanai.

Streipulēdams starp kokiem, es nogāzos un zaudēju samaņu. Kas ar mani notika pēc tam, zinu tikai no citu stāstījuma; pa vidām bija tikai viena vienīga īsa atmiņas uzžilba. Nelsons, kas bija varen spēcīgs tēvainis, esot mani pacēlis un iestiepis vilcienā. Iegrūsts sēdeklī, es sācis tik šausmīgi elsot un plosīties, ka pat viņa pastul- bais prāts atjēdzis: ar mani ir slikti. Patiesi — tagad es saprotu, ka tobrīd varēju izlaist garu jebkuru mirkli. Šad tad nodomāju, ka toreiz esmu atradies tik tuvu nāvei kā nekad. Nelsons man vēlāk sīki aprakstīja, kāds bijis inans stāvoklis.

Es viss iekšķīgi kvēloju, it kā dzīvs degdams elles ugunīs, un, mocīdamies agonijā, pūlējos ievilkt elpu. Man šausmīgi trūka gaisa. Veltīgi izpūlējos pacelt logu, jo visi logi vagonā bija, cieši pieskrūvēti. Nelsonam bija gadījies redzēt dzērumā trakojošos, un tālab viņš nosprieda, ka es gribu izlēkt pa logu. Viņš centās mani savaldīt, bet es lauzos pretī. Pēdīgi izrāvu kādam no rokas lāpu un izdauzīju stiklu.

Oklendas ostmalā pastāvēja, tā sakot, pronelsoniskā un antinelsoniskā frakcija, un vagons bija piebāzts ar abu šo frakciju piekritējiem, piedzērušiem līdz bezjēdzībai. Manis izsistais logs bija tāds kā signāls antinelsonistiem. Viens no tiem atvēzējās un gāza man pa ģīmi, līdz ar to atklādams vispārēju kautiņu, par kuru gan man zināms tikai tas, ko citi vēlāk pastāstīja, un vēl tas, ka nākamajā dienā man žoklis bija vārīgs no belziena, kas esot nogāzis mani gar zemi. Vīrs, kas bija man iesitis, tūdaļ pats ticis notriekts šķērsām pār mani, bet viņam virsū savukārt uzgāzies Nelsons, un puiši vēlāk runāja, ka esot gājis vaļā tāds brīvā stila cīkstiņš, pēc kura izdemolētajā vagonā vairs neatlicis neviena neizdauzīta loga.

Iespējams, ka ar mani šinī gadījumā bija noticis labākais, kas varēja gadīties, — proti, es taču notriekts gulēju stīvs un nekustīgs. Mežonīgā ārdīšanās iepriekš tikai sagādāja lieku piepūli jau tā bīstami pārpūlētajai sirdij un vēl pavairoja skābekļa badu slāpstošajās plaušās.

Kad kautiņš bijis galā un es sācis kustēties, pie atmaņas es tomēr vēl nenācis. Gluži kā slīcējs, kas, samaņu zaudējis, vēl turpina ķepuroties. Pats neatceros, ko tiku darījis, bet es esot tik neatlaidīgi kliedzis: «Gaisu! Gaisu!» — līdz pēdīgi arī Nelsons apjēdzis, ka man nemaz nav prātā pašnāvība. Viņš tad izdrupinājis stikla lauskas no izsistās rūts rāmja un ļāvis man izbāzt galvu un plecus ārpusē. Viņš, kaut daļēji atskārzdams mana stāvokļa bīstamību, turējis mani ap viduci ciet, lai es neiz- kārtos par daudz laukā. Atlikušo ceļagabalu līdz Oklen- dai mana galva un pleci atradušies ārpusē, un es turējies pretī kā traks, tiklīdz viņš mēģinājis ievilkt mani iekšā.

Šinī vietā tad arī manā apziņā radās īsa atžilba. Vienīgais, ko tiešām atceros kopš brīža, kad nokritu zem kokiem, līdz brīdim, kad nākamajā vakarā pamodos, — ir mirklis, kad es, galvu pa logu izkāris, turēju seju pret vilciena sacelto vēju un elpoju ar milzīgu piepūli, kamēr kurtuves dzirkstis svilinādamas un žilbinādamas triecās man sejā. Gribasspēks bija sasprindzināts līdz pēdējam tikai vienam mērķim: elpot, elpot, cik dziļi var, kampt gaisu plaušās lieliem jo lieliem guldzieniem, cik ātri vien iespējams. Ja nedabūšu elpot, man jāmirst; jutos kā slīcējs vai nirējs un pats to apzinājos; no šiem samaņas acumirkļiem atminos tikai nemitīgas slāpšanas neciešamo agoniju — un kā es pūlējos elpot uz dzīvību un nāvi, pastiepis seju pretī vējam un dzirkstelēm.

Viss pārējais man tīts galīgā tumsā. Nācu pie sajēgas nākamajā vakarā kādā ostmalas naktsmītnē. Biju viens pats. Ārsts nemaz neticis aicināts. Tikpat labi es tur būtu varējis arī nomirt, jo Nelsons ar pārējiem, iedomādamies, ka man tikai «jāizguļ dzērums», veselas septiņpadsmit stundas bija pametuši mani komas stāvoklī. Katrs ārsts zinās stāstīt par dažu labu cilvēku, kas miris pēkšņā nāvē pēc tam, kad strauji sagāzis sev iekšā kvartu viskija vai pat vairāk, Parasti mēs par tādiem gadījumiem tikai dabūjam lasīt avīzē: tie visi esot bijuši rūdīti dzērāji un attiecīgajā gadījumā dzēruši uz sacensībām — kurš vairāk. Bet toreiz es par tādiem neko vēl nezināju. Tā, lūk, es dabūju to zināt un sveikā tiku cauri ne jau kādu tikumu vai nopelnu labad, bet vienīgi aiz laimīgas sagadīšanās un sava spēcīgā organisma dēļ. Atkal reiz mans organisms bija guvis virsroku pār Džonu Miežagraudu. Biju vēlreiz izsprucis no nāves lamatām, izbridis vēl no vienas dūksts un ar dzīvības briesmām piesavinājies jaunu gudrību, kas man nākamībā ne vienu vien gadiņu vēl noderēja: alkohols jādzer ar mēru.

Ak debestiņ! Tas notika pirms divdesmit gadiem, un es vēl arvien esmu dzīvs, pie tam visai žirgts un kļuvis gudrs; šajos divdesmit gados esmu daudz pieredzējis, daudz padarījis, daudz pārdzīvojis, un drebuļi mani nokrata, kad pieminu, ka esmu bijis par mata tiesu no nāves, ka daudz netrūka — un es nebūtu varējis piedzīvot šo jauko gadsimta ceturksni, kādu esmu pārlaidis. Jā, jā, lai kā Džons Miežagrauds centās, viņam tomēr neizdevās pieveikt mani tajā trakajā Henkoka Ugunsdzēsēju brigādes vakarā.

XV NODAĻA

1892. gada ziemas sākumā es izlēmu doties jūrā. Pieredzei, kādu biju guvis Henkoka Ugunsdzēsēju brigādē, ar šo lēmumu nav nekāda tieša sakara. Es tāpat turpināju dzert un staigāt pa krogiem — patiesību sakot, dzīvoju pa krogiem. Uzskatīju, ka viskijs ir gan bīstams, bet nav nekas ļauns. Viskijs ir bīstams tāpat, kā dabā un pasaulē daudz kas ir bīstams. Cilvēki no viskija var nomirt; bet tāpat arī zvejnieku laiva kādreiz var apgāzties un cilvēki noslīkt, dzelzceļa klaidoņi pakrīt zem vilciena un tiek sarauti gabalos. Lai tiktu galā ar vējiem un viļņiem, ar vilcieniem un ar dzertuvēm, cilvēkam tikai vajag saprašanas, kā rīkoties. Var jau piedzerties tāpat vien, kā dzer visi, bet dzert vajag ar prātu. Es, piemēram, viskiju vairs netempju veselām kvartām.

īstais iemesls, kas mani paskubināja doties uz jūras, bija mana pirmoreiz modusies atskārta, ka Džons Miežagrauds savus padotos dzen pa nāves ceļu. Sī atskārta gan nebija skaidri izprasta un formulēta, un tajā var atšķirt divas fāzes, kas savstarpēji sajaukušās pa dažādiem laikposmiem. Vērodams cilvēkus, ar kuriem mēdzu biedroties, pats sev par pārsteigumu, pamanīju, ka mūsu dzīves veids slēpj daudz vairāk briesmu nekā caurmēra parasto cilvēku dzīve.

Graudams cilvēku morālo spēku, Džons Miežagrauds rosina viņus uz noziegumu. Visās malās es dabūju redzēt, ka dzērumā tiek pastrādāti tādi briesmu darbi, par kādiem cilvēks skaidrā prātā pat ne iedomājies nebūtu. Tas vēl nav pats Jaunākais. Par padarīto taču jāizcieš sods. Noziegums nevar palikt bez atmaksas. Krogabrāļi, ar kuriem kopā es mēdzu plencēt, būdami skaidrā, bija lāga puiši un pavisam nekaitīgi, bet piedzēruši spēja pastrādāt visādus trakumus un varmācības. Tad viņus pievāca policija — ufi viņi pazuda no mūsu apvāršņa. Dažreiz es vēl apciemoju tos, kas sēdēja aiz restēm, un pateicu ardievas, pirms tie tika sūtīti pāri līcim, lai ieģērbtos cietumnieku strīpainajos svārkos. Un allaž dzirdēju to pašu izskaidrojumu: «Nebijis es pillā, nebūtu to darījis.» Jā, dažubrīd Džons Miežagrauds saurdīja cilvēkus uz tik šaušalīgiem nodarījumiem, ka pat mana nocietinātā sirds sastingst, tos iedomājot.

Sī nāves ceļa otrā fāže bija parasto žūpubrāļu dzīvīte — tie bieži mēdza atšaut ķepas bez jebkāda redzama iemesla. Kad tāds plencis apslimojās — pat ar visniecīgāko kaiti, ko ikviens parastais cilvēks jo viegli pārciestu, — viņš tūdaļ arī nolika karoti. Reizumis tādus plenderus atrada neaprūpētus nomirušus pašu guļvietās; šad tad viņu līķus izvilka no ūdens; un dažreiz gadījās arī pavisam sīkas nejaušības — kā, piemēram, ar Bilu Keliju, kurš dzērumā strādāja pie kuģa izkraušanas un kuram norāva pirkstu, bet citos apstākļos tikpat labi varēja gadīties, ka viņam norauj galvu.

Sāku apsvērt savus dzīves apstākļus un sapratu, ka sliecos uz pavisam nelāgu taku. Tā visai drīz var novest pie bēdīga gala — mana jaunība un dzīvesprieks ar to nespēja samierināties. Bija tikai viena vienīga izeja, kā izrauties no šī azartiskā dzīves veida, un tā bija — doties projām no šejienes. Sanfrancisko līcī ziemoja roņu mednieku flote, un krogos man gadījās sastapt gan škiperus un bocmaņus, gan medniekus, laivu stūrmaņus un airētājus. Satikos ar roņu mednieku Pītu Holtu, un mēs vienojāmies, ka kļūšu viņa airētājs un parakstīšu līgumu uz jebkura šonera, uz kura parakstīs viņš. Tad man turpat uz vietas vajadzēja ar Pītu Holtu izdzert pa pusducim alus, lai apzīmogotu mūsu norunu.

Nupat arī manī sāka no jauna mosties agrākais trauksmainais nemiers, ko Džons Miežagrauds bija iemidzinājis. Izrādījās, ka visa šī Oklendas ostmalas krogu dzīve taču ir šausmīgi apnicīga, es pats nevarēju saprast, ko saistošu esmu spējis tajā saskatīt. Reiz ieņēmis galvā ideju par nāves ceļu, kurp virza Džons Miežagrauds, sāku baidīties, ka tikai ar mani kas neatgadās vēl pirms aizbraukšanas dienas, kas bija norunāta kaut kad uz janvāri. Sāku izturēties apdomīgāk, nepiedzēros vairs tik daudz un biežāk atgriezos mājās. Kad žūpošana sita pārāk augstu vilni, es gāju prom. Kad Nelsonam uznāca trakās dzeršanas lēkmes, es manījos turēties tālāk no viņa.

1893. gada 12. janvārī man apritēja septiņpadsmit gadu, un 20. janvārī es pie rēderejas komisionāra parakstīju līgumu uz «Sofijas Sezerlendas» — trijmastu roņmed- nieku šonera, kurš taisījās braukt uz Japānas piekrasti. Protama lieta, uz to vajadzēja iedzert. Džo Vigijs izmainīja manu avansa čeku, un Pīts Holts izmaksāja, tad izmaksāju es, izmaksāja Džo Vigijs un arī citi roņu mednieki. Tāds nu reiz ir vīru paradums, un vai gan es, knapi septiņpadsmit gadus sasniedzis jauneklis, varēju norādīt dzīves ceļu šiem pieaugušajiem vīriem — lieliskiem un sparīgiem cilvēkiem?

XVI NODAĻA

Uz «Sofijas Sezerlendas» borta nebija nekādu dzeramo, un piecdesmit vienu dienu mēs pavadījām brīnišķīgā bu- rājumā, braukdami pa ziemeļaustrumu pasātu dienvidma- las joslu uz Bonīnu salām. Šī atstatu no Japānas galvenajām salām izvietotā salu grupa bija izraudzīta par tikšanās vietu Kanādas un Amerikas roņu mednieku flotilēm. Šeit tās piepildīja ūdens tvertnes un salaboja kuģus pirms došanās simt dienu ilgajā ceļojumā uz roņu apmetnēm gar Japānas ziemeļu krastiem līdz Beringa jūrai.

Šī piecdesmit viena diena, ko pavadīju jaukā jūras braucienā un bez lāsītes reibinošu dzērienu, lieliski uzlaboja manu miesas un gara stāvokli. Alkohols pilnīgi tika izvadīts no organisma, un kopš brīža, kad uzsākām ceļojumu, man ne mirkli neradās kāre pēc iedzeršanas. Šaubos, vai es jel reizīti par to iedomājos. Protams, sarunas priekšgala pūpē bieži skāra iemešanu, un matroži savus satraucošos un jocīgos dzērāju piedzīvojumus pieminēja daudz sajūsmīgāk nekā citus notikumus viņu dēkainajā jūrnieku dzīvē.

Pūpē visvecākais bija Lūiss — izplūdis piecdesmitgad- nieks, nodzēries škiperis. Džons Miežagrauds bija viņu nogāzis, un nu viņa karjera beidzās turpat, kur kādreiz sākusies, — matrožu kubrikā. Viņa liktenis mani dziji saviļņoja. Džons Miežagrauds izrīkojas ar cilvēkiem dažādi — ne tikai nobeidz tos. Lūisu tas nebija nobeidzis. Tas bija pastrādājis ko daudz ļaunāku. Tas bija laupījis viņam varu, stāvokli un ērtības dzīvē, sitis krustā viņa lepnumu un nolādējis viņu uz vienkārša matroža smago jūgu, ko viņam vajadzēs nest līdz pēdējam elpas vilcienam, — un miesās veselīgajam Lūisam mūža gals solījās būt vēl tālu.

Ceļojums šķērsām pār Kluso okeānu beidzās, mēs ieraudzījām Bonīnu salu džungļiem klātās vulkānisko kalnu smailes paceļamies virs jūras līmeņa, šoneris, starp rifiem līkumodams, iestūrēja ostā un ar žvadzoņu izmeta enkuru sauszemes ieslēgtajā līcītī, kur jau stāvēja kādi divdesmit jūras čigāni — tādi paši roņmednieku kuģi kā mūsējais. No tropu piekrastes plūda svešādu augu smaržas. Iezemieši dīvainās vienkoča laivās ar līdzsvarbalstu un japāņi vēl dīvainākos sampunos īrās pa līci un sakāpa uz klāja. Ši bija pirmā svešā zeme, ko skatīju: biju nokļuvis otrā pasaules malā, un nu es redzēšu piepildāmies dzīvē visu, par ko tiku lasījis grāmatās. Nevarēju vien nociesties ātrāk tikt krastā.

Mēs ar zviedru Viktoru un norvēģi Akselu bijām norunājuši turēties kopā. (To mēs arī tik cītīgi darījām, ka līdz pat ceļojuma beigām mūs saukāja par «trejpuisī- šiern».) Viktors no kuģa bija noskatījis stidziņu, kas nozuda dziļā aizā, iznira no tās pie kailas lavas kraujas un tad, te paslēpdamās, te atkal parādīdamās, vijās augšup starp palmām un ziedošām nogāzēm. Mums jāizstaigā šī stidziņa, viņš ierosināja, un mēs piekritām, jūsmodami, ka skatīsim krāšņas ainavas, neparastus iezemiešu ciematus un galā vēl piedzīvosim, kas zina, kādas dēkas. Aksels savukārt bija iekārojis pamakšķerēt. Visi trīs vieno

jāmies izmēģināt arī to. Nolīgsim kādu sampunu, pāris japāņu zvejnieku, kas zina labākās zivju vietas, un jauki pavadīsim laiku. Es no savas puses biju gatavs darīt visu ko.

Tā nosprauduši turpmākos plānus, mēs pāri dzīvu koraļļu sēkļiem aizairējām krastā un izvilkām laivu baltās koraļļu smiltīs. Zem kokospalmu lapotnēm šķērsojuši piekrastes joslu, iegājām mazajā pilsētiņā, bet tur ieraudzījām vairākus simtus trokšņainu jūrnieku no visām pasaules malām — tie dzēra kā negudri, dziedāja kā negudri, dancoja kā negudri, un tas viss notika galvenajā ieliņā, par šausmām nedaudzajiem japāņu policistiem, kuri nezināja, ko iesākt.

Viktors ar Akselu nolēma, ka pirms došanās garajā ceļā jāuzņem uz krūti. Vai tad es varēju atteikties iedzert kopā ar šiem abiem dūšīgajiem kuģa biedriem? Kopēja iemešana, turot glāzi rokā, apzīmogo vīru draudzību. Tā nu reiz dzīvē ir pieņemts. Par mūsu kuģa īpašnieku un kapteini — nedzērāju visi smējās un ņirdza tikai tālab, ka viņš atturībnieks. Man itin nemaz negribējās dzert, bet es gribēju būt lāga puisis un labs biedrs. Arī Lūisa piemērs nespēja mani atturēt liet rīklē šejienes kodīgo, i šķebīgo dziru. Džons Miežagrauds bija gan iegāzis Lūisu peļķē, bet es taču esmu jauns. Asinis man straujas un karstas, veselība kā no dzelzs, un… nu jā, jaunība jau allaž nicīgi pavīpsnā par vecumdienu nevarību.

Mēs dzērām nez kādu dīvainu, nejēdzīgu dziru. Neviens neteica, kur vai kā tā tecināta, — droši vien kāds iezemiešu brūvējums. Tā dedzināja kā uguns, bija bālgana kā ūdens un strauji sakāpa galvā. Dzēriens bija saliets iztukšotās četršķautņu pudelēs, kur kādreiz bijis iepildīts Holandes džins, — uz etiķetes vēl rēgojās maldinošs uzraksts: «Enkura degvīns.» Mūs tas tik tiešām noenkuroja. No pilsētiņas mēs tā arī netikām ārā. Neaizbraucām šampūnā pamakšķerēt. Un, kaut gan uzturējāmies krastā desmit dienas, mēs netikām spēruši ne soli pa krāšņo sti- dziņu, kas aizvijās gar lavas kraujām un starp ziedu klātām nogāzēm.

Sastapām vecus paziņas no citiem šoneriem — puišus, ar kuriem kopā pirms aizbraukšanas bijām sēdējuši Sanfrancisko krogos. Ikviena sastapšanās nozīmēja jaunu Iedzeršanu; bija tik daudz ko pārrunāt, vajadzēja iedzert atkal un atkal; bija dziesmas, ko vajadzēja izdziedāt, un blēņas un palaidnības, ko vajadzēja pastrādāt, līdz dzēruma dullums sakāpa galvā tā, ka viss man te šķita cildeni un brīnumaini, — būt kopā ar šiem visos vējos rūdītajiem jūras vagotājiem, būt vienam no viņiem, piedalīties viņu dzīrēs koraļļradžu krastā. Atmiņā atausa senas dziesmas par bruņiniekiem pie apaļā galda milzīgās dzīru zālēs, par tiem, kas peld pār sāļajiem ūdeņiem un kas gul to dzīlēs, par vikingiem, kuri dzīro, tikko nokāpuši no kuģa un jau gatavi jaunam cīniņam, — un es sajutu, ka šie senie laiki vēl nav aizgājuši nebūtībā, ka mēs piederam pie tās pašas senīgās cilts.

Pēcpusdienā Viktoram uznāca delīrijs, viņš rāvās kautiņā ar ikvienu un gribēja sadauzīt itin visu. Man vēlāk ir gadījies redzēt ārprātīgos slimnīcu trako palātās — tie uzvedās gluži tāpat kā toreiz Viktors, tikai viņš rādījās vēl negantāks. Mēs ar Akselu centāmies būt starpnieki un samierinātāji, par neaicinātu iejaukšanos mūs gan lamāja, gan iekaustīja, līdz pēdīgi, kad bijām izmēģinājušies bezgala daudz visādu piesardzīgu, viltīgu paņēmienu, mums izdevās mūsu pudeles brāli aizvilināt līdz krastam, iedabūt laivā un aizairēt uz šoneri.

Taču, tiklīdz Viktora kāja pieskārās klājam, viņš tūdaļ sāka demolēt un terorizēt visu kuģi. Spēka viņam bija tik, cik vairākiem vīriem kopā, un to visu viņš lika lietā savā amoka skrējienā. Atceros it sevišķi kādu matrozi, ko viņš bija ietriecis ķēžu būdā, tomēr nespēja samalstīt miltos, jo nekādi nejaudāja dabūt to rokā. Matrozis slapstījās un ložņāja pa ķēžu likumiem šur un tur, bet Viktors apdauzīja abas dūres pret enkurķēdes milzīgajiem važu riņķiem. Kad pēdīgi mums izdevās Viktoru izvilkt no būdas, viņa trakums pārsviedās citā virzienā — viņš iedomājās esam varens peldētājs, jau nākamajā brīdī bija pārlēcis pār bortu un demonstrēja mums savas spējas, spirinādamies pa ūdeni kā pussprādzis delfīns un aizrīdamies ar sāļajām šļācēm.

Kā nekā izvilkām Viktoru uz klāja un, kad nu bijām nodabūjuši viņu lejā kubrikā, ārā no drēbēm un iekšā kojā, paši jutāmies galīgi salauzti. Tomēr mums ar Akselu gribējās vēl daudz ko apskatīt krastā — un prom mēs bijām, atstādami Viktoru krācam. Jocīgi gan, kā kuģa ļaudis — paši dūšīgi šņabdeguni — sprieda par Viktoru. Viņi neatzinīgi kratīja galvu un murkšķēja: «Nevajag dzert, ja nevar turēt.» Bet Viktors taču bija izveicīgs matrozis un pats lādzīgākais biedrs visā pūpē! īsts lieliska jūrnieka paraugs, biedri prata novērtēt viņa labās īpašības, cienīja un mīlēja viņu. Tomēr Džons Miežagrauds pārvērta viņu par trakojošu vājprāti. Tieši tāpēc arī pārējie dzērāji viņu uzlūkoja nicīgi. Matroži labi zina, ka dzērums — un jūrnieki allaž tempj bez sāta un gausa — dara tos trakus, tomēr tikai tādus mēreni trakus. Pārmērīgs trakums ir nievājama parādība, jo traucē pārējiem omulību un bieži vien beidzas ar traģēdiju. No viņu viedokļa mērens trakums ir dabiska parādība. Bet vai no visa cilvēku dzimuma viedokja neciešams nebūtu jebkurš trakums, liels vai mazs? Un kas gan visvairāk perina trakumu ikvienā pakāpē, ja ne Džons Miežagrauds?

Jāgriežas atpakaļ pie stāsta. Nobraukuši malā, mēs ar Akselu omulīgi ierīkojāmies kādā japāņu izpriecu namiņā, pārskatījām savus zilumus un, miermīlīgi cilādami glāzes, pārrunājām pēcpusdienas notikumus. Mums iepatikās šajā mierīgajā kaktiņā, un mēs paprasījām vēl otru porciju. Iegriezās kāds kuģabiedrs, un vēl daži kuģabiedri, un tā mēs rāmā garā iebaudījām vēl un vēl. Beidzot, kad tikko bijām pasūtījuši mūziku japāņu orķestrim un atskanēja instrumentu — samisenu un taiko — pirmie akordi, cauri papīra sienām no ielas sadzirdējām zvērisku bauro- šanu. Tūdaļ pazinām šo balsi. Vēl arvien rēkdams, mežonīgi vicinādams muskuļainās rokas, asinīm pieplūdušām acīm Viktors, nemeklēdams durvis, tieši caur trauslo sienu iebruka telpā. Viņš vēl arvien plosījās amoka lēkmē un alka pēc asinīm — vienalga, kāda cilvēka, ka tikai asinis. Orķestranti pajuka kur kurais un mēs tāpat. Metāmies ārā pa durvīm, lēcām cauri papīra sienām — ka tikai tiekam laukā.

Kad nu lokāls tādā veidā bija pa pausei sapostīts un mēs ar saimnieku vienojušies par atlīdzinājumu, pametām Viktoru turpat nesamaņā, ar komas stāvokļa simptomiem, un abi ar Akselu staigājām tālāk, raudzīdamies pēc mierīgākas dzertuves. Galvenā iela murdēja un ņudzēja kā ārprātā. Simtiem jūrnieku, līksmi plosīdamies, klaiņāja pa visām malām. T kā policijas priekšnieks nelielā polis- meņu skaita dēļ netika nekādā galā, kolonijas gubernators bija izsūtījis kuģu kapteiņiem rīkojumu, lai, saulei rietot, savāc visu apkalpi atpakaļ kuģos.

Ko! Paciest šitādu apiešanos! Tiklīdz šī vēsts izplatījās pa šoneriem, tie acumirklī iztukšojās. Visi matroži traucās krastā. Pat tie, kas ne domājuši nebija braukt malā, tagad steigšus lēca laivās. Gubernatora kļūmīgais rīkojums bija sacēlis īstu matrožu dumpi. Kopš saulrieta jau bija pagājušas pāris stundas, un vīri gaidīt gaidīja, lai tik kāds lūkojot ķerties klāt un vest šos atpakaļ kuģos, to šie gribot redzēt. Viņi plātīgi pastaigājās, izaicinādami varasvīrus, lai tak sūtot šos uz borta. Visblīvākais pūlis bija sapulcējies pretī gubernatora mājai, vīri auroja jūrnieku dziesmas, laida apkārt kantainās pudeles, lēkāja trakulīgo Virdžīnijas riņķadeju un dažādus Vecās pasaules dančus. Policisti, saaicinājuši kopā visas iespējamās rezerves, gaidīdami gubernatora pavēli, stāvēja šur un tur atsevišķās vientuļās grupiņās, taču gubernators bija pietiekami apdomīgs un tādu pavēli nedeva. Man šī sa- turnālija šķita vienkārši lieliska. Likās, ka atgriezušās senās spāņu iekarotāju dienas. Tā bija brīvestība, tā bija dēka. Un arī es tajā piedalījos, biju daļa no tās — brašs jūrasbraucējs citu brašu jūrasbraucēju pulkā te, starp šīm Japānas papīra mājelēm.

Gubernators tā arī neizdeva pavēli izklīdināt cilvēkus no ielām, un mēs ar Akselu klaiņājām no dzertuves uz dzertuvi. Pēc laiciņa uzsākām kādu delverību, un es, pats jau krietni apskurbis, pazaudēju viņu no acīm. Slendereju tālāk, iepazinos ar dažādiem cilvēkiem, dzēru vēl un vēl, kļuvu raibāks un raibāks. Atminos vēl — kaut kur sēdēju lokā kopā ar japāņu zvejniekiem, mūsu pašu flotiles laivu stūrmaņiem — kanakiem un kādu jaunu dāni — matrozi, kas tikko ieradies no Argentīnas, kur bijis kovbojs, un aizrautīgi jūsmoja par dažādu tautību paražām un rituāliem. Tālab mēs, lokā sēdēdami, pēc visiem japāņu ceremoniāla noteikumiem manierīgi sūcām sake — balganu, pliekanu, remdenu degvīnu — no plānām porcelāna tasītēm.

Tālāk vēl atceros dezertējušos jungas — divus puišus astoņpadsmit un divdesmit gadu vecumā, no angļu sīk- buržuāzijas ģimenēm; tie bija lauzuši līgumus un aizmu- kuši no mācību kuģiem katrs savā pasaules ostā, un nu abi nokļuvuši roņu mednieku šoneru matrožu pūpēs. Tie bija veselīgi puiši ar sārtiem vaigiem un skaidrām acīm, pavisam iesācēji, jauniņi, tāpat kā es, un mācījās spert pirmos soļus šajā vīru pasaulē. Bet viņi jutās kā vīri. Kas viņiem tāds pliekans sake, padod šurp lielās kantainās pudeles, nelikumīgā kārtā par jaunu pildītas ar šķidro uguni, kas liesmodama plūst pa dzīslām un iesveļ ugunsgrēkus galvās! Atminos, viņi dziedāja sērīgu dziesmiņu ar refrēnu:

So mazo zelta gredzenu Es sniedzu tev ar prieku, To valkā mātes piemiņai, Kad tālās jūrās brauksi!

Dziedādami puiši ritināja asaras — šie nepateicīgie bē- guļi, kas bija lauzuši savu māmuļu priecīgās sirdis, un es dziedāju līdz ar viņiem, tāpat birdinādams asaras, jūsmīgi veldzēdamies dziesmiņas sentimentālajā traģismā, pūlēdamies savā apmiglotajā prātā apkopot visu dzīves romantiku. Un vēl viena aina man sevišķi skaidri un spilgti iespiedusies atmiņā — pēc miglainajām atcerēm par to, kas noticis pirms tam, un galīgo neapziņas melnumu, kāds iestājās pēc tam. Mēs — dezertējušie jungas un es —, saķērušies rokās, šūpodamies stāvam zem zvaigžņotās debess. Visi dziedam jūrnieku dziesmas trakulīgo meldiju, bet viens puisis sēž zemē un raud, un mēs pārējie taktējam ritmu, vicinādami kantainās pudeles. No abiem ielas galiem līdz mums atplūst citu tālīnu koru atbalsis — tur tāpat dzied jūrnieku raupjās balsis; dzīve šķiet varena un skaista, pilna romantiskas jūsmas un trakulīga prieka.

Bet pēc tam, pēc apziņas aptumsuma posma, es atveru acis agrā rītausmā un ieraugu biklu japānieti, kas noliekusies pie manis. Tā ir ostas loča sieva, un es guļu šķērsām viņas mājas durvīm. Esmu nosalis un drebuļoju, mani māc paģiru nelabums. Jūtu, ka esmu ļoti plāni ģērbies. Ak, šie nelieši — šie izbēgušie jungas! Iemanījušies gan, kā mukt prom! Un aizmukdami paķēruši līdzi visu manu mantību. Pulksteņa vairs nav. Nedaudzie atlikušie dolāri izčibējuši. Svārki ir prom. Tāpat arī ādas josta. Ak jā, un pat kurpes!

Iepriekš attēlotie notikumi ir tikai viens piemērs no daudziem tajās desmit dienās, ko pavadīju Bonīnu salās. Viktors, atžirdzis no delīrija, atkal piebiedrojās mums ar Akselu, un pēc tam mēs dzērām mazliet mērenāk. Bet nekad tā arī netikām kāpuši augšup pa lavas klinšu taciņu, kas vijās starp puķēm. Viss, ko mēs dabūjām redzēt, bija mazā pilsētiņa un kantainās pudeles.

Kas ir apdedzinājies pie uguns, tam vajadzētu prast brīdināt citus. Butu es rīkojies tā, kā vajadzētu, es

Bonīnu salās būtu dabūjis redzēt daudz ko vairāk un guvis daudz prieka. Bet, kā redzams, nav nozīmes tam, ko cilvēkam vajadzētu vai nevajadzētu darīt. Nozīme ir tam, ko cilvēks dara. Tāda ir mūžīgā, neapstrīdamā dzīves īstenība. Es rīkojos tā, kā mēdz rīkoties. Darīju to pašu, ko darīja visi citi Bonīnu salās. Darīju to pašu, ko tajā laika sprīdī darīja miljoniem cilvēku visās pasaules malās. Darīju tālab, ka turp mani bija novedis dzīves ceļš, tālab, ka biju tikai apkārtējās vides audzināts cilvēkbērns — ne vārgulis, ne arī dievs. Tieši tāpēc, ka biju cilvēkbērns, es minu pasaulē to pašu taku, ko ieminuši citi — vīri, kurus es apbrīnoju, ja vēlaties zināt; dzīvesprieka pilni, jautri, spēcīgi vīri ar brīvu gribu un, galvenais, dāsni vīri, jo pat savu dzīvi viņi izšķērdīgi izputināja izpriecās.

Un šis ceļš arvien brīvi staigājams visiem. Tas ir kā vaļēja aka pagalmā, kur rotaļājas bērni. Nav jēgas censties mazajiem delveriem iestāstīt, lai draiskojas citur, kaut arī no dzīves pieredzes zinām, ka bērniem nav ieteicams spēlēties blakus vaļējai akai. Mazie tik un tā līdīs tieši pie akas. Arī vecākiem tas ir zināms. Un mums visiem ir zināms, ka dažs labs no bērniem — pie tam arvien paši ņiprākie un pārgalvīgākie — iekritīs akā. Vienīgais, ko var darīt, — un arī to mēs zinām, — ir aizsegt šo aku. Gluži tas pats ir ar Džonu Miežagraudu. Nekādi aizliegumi, nekādas pamācības visā pasaulē neatturēs nevienu viru un it īpaši ne jaunekli, kas patlaban top par vīru, no biedrošanās ar Džonu Miežagraudu, ja Džons Miežagrauds ir sastopams ikvienā vietā un ja tieši draudzība ar Džonu Miežagraudu tiek uzskatīta par pierādījumu vīrišķībai, drosmei un augstsirdībai.

Vienīgā prātīgā izeja divdesmitā gadsimta tautām būtu — aizklāt aku; padarīt divdesmito gadsimtu visā tiešamībā par divdesmito gadsimtu, atstājot pagājībā deviņpadsmitā un visu iepriekšējo gadsimtu nodarījumus — raganu dedzināšanu, māņticību, elkdievību un kā vienu no galvenajiem ļaunumiem — tādu barbarismu kā Džonu Miežagraudu.

XVII NODAĻA

No Bonīnu salām traucāmies uz ziemeļiem, lai uzmeklētu roņu apmetnes, un tad medīdami virzījāmies pakaļ roņu pulkiem atkal uz ziemeļiem; kādus trīs mēnešus aukstā, drēgnā laikā, arvien slapjas miglas apņemti, braucām pa šo miglu, sauli neredzēdami pat nedēļu no vietas. Darbs bija primitīvs un smags, dzerts netika ne piles, un neradās pat ne doma par iedzeršanu. Pēc tam uzņēmām kursu uz dienvidiem — uz Jokohamu, vezdami kravas telpā lielu lēveni roņādu un cerēdami uz varenu izpeļņu.

Ļoti kāroju tikt krastā un apskatīt Japānu, taču pirmā diena visa pagāja kuģa darbos, un tikai vakarā mūs, matrožus, palaida malā. Un šeit — tāda nu reiz ir pastāvošā kārtība, tāda ir dzīve, un tā vīri kārto savus darījumus — Džons Miežagrauds pastiepa ķepu un sagrāba mani aiz rokas. Mums, apkalpei, paredzēto naudu kapteinis bija izsniedzis roņu medniekiem, un mednieki norunātā vietā — kādā japāņu restorānā — gaidīja, kad nāksim šo naudu saņemt. Mēs uz turieni aizbraucām rikšās. Restorānu bija okupējusi mūsu kuģa apkalpe. Dzērieni pludoja. Visiem bija nauda, un visi traucās izmaksāt cits citam. Trīs mēnešus pavadījuši smagā darbā un pilnīgā atturībā, mēs bijām garīgi un miesīgi atkopušies, kūsājošas veselības un možuma pilni, kuģa disciplīnu un šaurību apnikuši un, protama lieta, kārojām iemest glāzīti vai divas. Bet pēc tam mēs gribējām apskatīt pilsētu.

Atkārtojās vecvecais stāsts. Glāzīšu bija jāizdzer daudz, un, kad karstā burvestība sāka strāvot pa dzīslām, atmiekšķējot balsis un prātus, mēs jutām, ka nu nav īstais brīdis izdarīt aizvainojošu izlasi — iedzert ar šo kuģa- biedru, bet atteikties iedzert ar to. Visi bijām no viena kuģa, kopā gājuši caut briesmām un vētrām, kopīgi vilkuši šotes un tauvas, nomainījuši cits citu pie stūresrata, sānu pie sāna turējušies gar klīverbomi, kad tas, kuģim šūpojoties, nira zem ūdens, bet, kad kuģis atkal atslējās un tas iznira virs ūdens, visi vērojuši, kura no mums trūkst. Tā mēs visi sadzērām ar visiem, ikviens izmaksāja citiem, balsis kļuva skaļākas, atcerējāmies miljoniem gadījumu, kad bijām izpalīdzējuši cits citam, pilnīgi aizmirsdami kautiņus un ķīviņus, un katram šķita, ka pārējie ir lādzīgākie puiši pasaulē.

Restorānā bijām ieradušies paagrā vakara stundā, un tai pirmajā vakarā šis lokāls tad arī bija vienīgais, ko dabūju redzēt no Japānas, — dzertuve, tāda pati kā dzimtenē vai jebkur citur pasaulē.

Jokohamas ostā mūsu kuģis nogulēja kādas divas nedēļas, un pa šo laiku mēs no Japānas iepazinām vienīgi dzertuves, kurās pulcējas jūrnieki. Reizi pa reizei gadījās, ka monotono iesviķošanu kāds variēja ar īpaši trakulīgu orģiju. Vienā šādā gadījumā es pastrādāju tādu kā varoņdarbu, tumšā pusnakts stundā aizpeldēdams līdz kuģim, kur tad mierīgi likos uz auss, kamēr ūdenspolicijas vīri ķemmēja ostu, meklēdami manu līķi, jo bija atraduši manas drēbes un aizstiepuši uz izmeklēšanu personas identifikācijai.

Varbūt tālab vien cilvēki arī dzer, es ieprātojos, lai spētu pastrādāt šitādus jokus. Mūsu sīkajā dzīves ikdienā šis mans veikums kjuva par ievērības cienīgu atgadījumu. Vairākas dienas manu vārdu daudzināja japāņu laivotāji jūrā un matroži pa krogiem. Tas bija izcils notikums. To cildināja un ar lepnumu laida no mutes mutē. Pat šobrīd, pēc divdesmit gadiem, to pieminot, izjūtu slepenu lepnuma tīksmi. Tas man bija spožs atgadījums dzīves pelēcībā — jādomā, gluži tāpat kā Viktoram tējnīcas izdemolēšana Bonīnu salās vai izbēgušajiem jungām manas mantības aptīrīšana.

Tomēr būtībā Džona Miežagrauda valdzinājums man bija un palika nesaprotams. Organiski biju īsts pretalko- holiķis, un pats alkohols man nepavisam nešķita pievilcīgs; ķīmiskās reakcijas, kād'as notika manā ķermenī alkohola ietekmē, mani neapmierināja, jo neizjutu nekādas vajadzības pēc šādas ķīmiskas pašapmierināšanās. Dzēru tāpēc, ka dzēra vīri, ar kuriem turējos kopā, un tāpēc, ka mans raksturs nepieļāva būt mazāk vīrišķīgam nekā pārējie, kas cienīja šādu izklaidēšanos. Vēl arvien biju saldumu kārumnieks un šad tad, ja tuvumā nemanīja neviena no vīriem, atļāvos nopirkt konfektes, lai svētlaimē panašķotos ar tām.

Jautras jūrnieku dziesmas pavadībā pacēlām enkuru un izbraucām no Jokohamas ostas, lai dotos uz Sanfrancisko. Braucām pa ziemeļu pasātu joslu un, spēcīgam rietumvējam no aizmugures pūšot mūsu burās, veiksmīgi šķērsojām Kluso okeānu trīsdesmit septiņās dienās. Lielā izmaksas diena vēl stāvēja priekšā, un šajās trīsdesmit septiņās dienās, dzīvodami piespiedu atturībā, kas veicināja mūsu gara možumu, mēs jūsmīgi prātojām, kā izlietosim saņemto naudu.

Pirmām kārtām tika izteikts apzvērējums, kāds kopš senseniem laikiem bijis dzirdams matrožu kubrikos, kad kuģi atgriežas mājās: «Ostas jūrnieku patversmju haizi- vīin mūsu naudiņu nedabūt!» Turpinājumā nožēlas uzplūdā tika nopaļāta pārmērīgā tērēšanās Jokohamā. Un pēc tam katrs cītīgi iztēlojās savu loloto sapņu piepildīšanos. Viktors, piemēram, bija nolēmis, tiklīdz piestās malā Sanfrancisko, nekavējoties doties cauri kā ostmalas rajonam, tā Bārbarijas krastmalai un ielikt avīzē sludinājumu. Ar šo sludinājumu viņš sameklēšot istabiņu ar pansiju kādā vienkāršā strādnieku ģimenē.

—   Un tad, — Viktors turpināja, — nedēļu vai divas pamācīšos kādos deju kursos — tāpat vien, lai satiktos un iepazītos ar jaukām meičām un puišiem. Tad pēc kārtas apstaigāšu dažādus deju klubus, tur dabūšu uzaicinājumus apciemot jaunos paziņas viņu mājās, tikšu ielūgts uz viesībām un tamlīdzīgi un ar naudiņu, ko būšu saņēmis, tādā garā varēšu izdzīvot līdz nākamajam janvārim, kad atkal došos roņu medībās.

Nē, dzert viņš vairs nedzeršot. Šis zinot gan, kas tad notiek — it īpaši ar viņu pašu: vīns galvā, prāts ārā, un nauda pagalam, ka nav ko redzēt. Rūgtas pieredzes mācīts, šis zinot, ka pastāv divas iespējas: vai nu trīs dienas dzīrot ar Bārbarijas krastmalas haizivīm un plēsoņām, vai arī visu ziemu mitināties patīkamos apstākļos un apgrozīties saviesīgos vakaros; un šis jau nu gan šoreiz pratīšot izvēlēties, par to nav nekādu šaubu.

Aksels Gundersons, kuru nevilināja dejošana un saviesīga dzīve, izteicās:

—   Man būs krietns ^ūksnis naudas. Tagad varēšu aizbraukt uz mājām. Nu jau piecpadsmit gadus neesmu redzējis ne māmuļu, ne citus radus. Tiklīdz izmaksās, tūdaļ aizsūtīšu visu naudu uz dzimteni, lai tur jau tā būtu man priekšā. Tad es uzmunsturēšu uz laba kuģīša, kas brauc uz Eiropu, un, galā nonākot, man būs jau otrs naudas žūksnis priekšā. Kad salikšu tos kopā, sanāks tik daudz naudas, cik man vēl savu mūžu nav bijis. Mājās dzīvošu kā īsts princis. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik Norvēģijā viss ir lēts. Varēšu sapirkties visiem dāvanas un tērēties tā, ka viņiem šķitīšu tīrais miljonārs, un tā es dzīvošu veselu gadu, kamēr atkal vajadzēs doties jūrā.

—   Es taisos darīt gluži to pašu, — pievienojās Rudais Džons. — Nu jau trīs gadi, kopš neesmu saņēmis no mājām ne rindiņas, un desmit gadu pats neesmu tur bijis. Arī Zviedrijā, Aksel, viss ir tikpat lēts kā Norvēģijā, un manējie visi ir īsti lauku ļaudis un zemnieki. Es ar aizsūtīšu savu aldziņu uz mājām, un tad mēs abi ar to pašu kuģi laidīsim ap Horna ragu. Izraudzīsim tikai krietnu kuģīti!

Aksels Gundersons un Rudais Džons tik gleznaini attēloja katrs savas dzimtenes lauku dzīves priekus un svētku svinēšanas paražas, ka abi tīri vai samīlējās viens otra dzimtajā pusē un svinīgi nosolījās ceļot kopā un arī dzīvot kopā — sešus mēnešus viena tēvzemē Zviedrijā, sešus mēnešus otra dzimtenē Norvēģijā. Mūsu brauciena beigu posmā tie abi bija tikpat kā nešķirami un aizgrābti apsprieda savus nākotnes nodomus.

Garo Džonu dzimtā puse nevilināja. Bet matrožu kub- riks arī viņam bija līdz kaklam apnicis. Protams, ostmalas jūrnieku patversmes haizivis viņš dzirdīt nevēlējās. Sis arī noīrēšot istabu mierīgā ģimenē, iešot jūrskolā un mācīšoties, lai kļūtu par kapteini. Tā tas turpinājās. Ikviens apzvērēja, ka nu gan viņš reizi par visām reizēm kļūs prātīgs un lieki neizšķiedīs savu naudiņu. Nekādu jūrnieku patversmju vai matrožu mītņu, nekādas dzeršanas — tāds bija visas pūpes lozungs.

Vīri kļuva īsti skopuļi. Šitāda taupīguma sērga vēl nebija pieredzēta. Viņi atsacījās iegādāties pat visniecīgāko sīkumu pie kuģa ekonoma. Vecajām skrandām vajadzēja kalpot līdz galam, puiši lika ielāpu uz ielāpa vistrakākajās dimensijās — šādus apģērbus tā arī mēdza dēvēt par «mājupceļa lāpekli». Pat sērkociņi tika taupīti — vīri arvien nogaidīja, kamēr smēķēt sakāros divi vai trīs, lai tad visas pīpes varētu aizdedzināt ar vienu sērkociņu.

Kad piestājām Sanfrancisko ostmalā, tiklīdz ostas ārsts pēc apskates bija atstājis kuģi, bortu tūdaļ aplenca jūrnieku patversmju aģentu laivas. Veselā barā viņi sabruka uz klāja, skaļi bazūnēdami ikviens par savas patversmes priekšrocībām, un katram svārku kabatā pudele viskija uzcienāšanai. Bet mēs nicīgi un lielīgi atgaiņājām viņus. Mums nevajag ne viņu patversmju, ne viskija. Mēs esam prātīgi, taupīgi jūrnieki un zinām paši, kā savu naudiņu labāk izlietot.

Rēderejas komisionārs izmaksāja mūsu nopeļņu. Iznācām uz trotuāra, un visiem naudas pilnas kabatas. Ap mums kā dunduri riņķoja haizivis un plēsoņas. Bet mēs raudzī- jāmies cits citā. Septiņus mēnešus bijām pavadījuši kopā, nu mūsu takām jāšķiras. Bija jāizpilda pēdējais biedrisku atvadu ceremoniāls. (Nu, tā taču pieņemts, tāds ir paradums!)

— Nāciet, puiši! — šonera stūrmanis uzaicināja. Tepat pretī rēgojās neizbēgamā dzertuve. Riņķī apkārt bija vēl ducis citu krogu. Kad mēs, sekodami stūrmanim, iegājām viņa izraudzītajā krodziņā, aģentu bars palika drūzmējamies ārā uz ietves. Daži pat ielavījās iekšā, bet mēs par tiem nelikāmies ne zinis.

Tā mēs rindā stāvējām pie garās letes — kuģa stūrmanis, bocmanis, seši mednieki, seši laivu stūrētāji un pieci airētāji. Airētāji bija atlikuši tikai pieci, jo vienam no mums pret Džerimo ragu piesēja pie kājām ogļu maisu un starp divām puteņa brāzmām sniega vētras laikā ielaida viņu jūrā. Kopā bijām deviņpadsmit, un nu mēs pēdējo reizi taisījāmies visi kopā iedzert. Aiz mums bija septiņi mēneši, pavadīti smagā vīru darbā gan negaisos, gan rāmā laikā, un nu mēs raudzījāmies cits citā pēdējo reizi. To mēs labi zinājām, jo jūrnieku ceļi ved uz visām pusēm. Un visi deviņpadsmit iemetām stūrmaņa cienastu. Tad bocmanis palūkojās uz mums ar izteiksmīgu skatienu un izsauca savu kārtu. Mums bocmanis bija tikpat labs biedrs kā stūrmanis, tie abi mums patika. Vai tad var sadzert ar vienu, bet ar otru ne?

Un Pīts Holts, manējās laivas roņmednieks (nākamajā gadā viņš bez vēsts pazuda līdz ar «Mēriju Tomasu» un visu tās apkalpi), arī izsauca savu kārtu. Laiks gāja, dzēriena glāzes tika liktas uz letes citpakaļcitai, mūsu balsis kļuva skaļākas, galvas sāka migloties. Mednieki bija seši, un katrs uzstāja, ka svētā biedriskuma vārdā ikvienam no apkalpes reizi ar viņu jāsadzer. Laivu stūrmaņi arī bija seši, airētāji pieci, un visi turējās pie tās pašas loģikas. Naudas mums pilnas kabatas — vai tad mūsu nauda sliktāka nekā citiem, vai mūsu sirdis nav tikpat plašas un viesmīlīgas?

Deviņpadsmit reizes uz letes nāca dzērienu kārta. Ko gan Džons Miežagrauds varēja gribēt vairāk, lai dabūtu vīrus savos nagos? Nu jau visi bija gatavi aizmirst diendienā lolotos sapņus. Izbiruši no krodziņa, vīri tūdaļ nokļuva tieši haizivju un plēsoņu ķetnās. Tad jau vairs ilgi nevilkās. Dienas divas, augstākais, nedēļu, un tad viņu naudiņa bija cauri — un jūrnieku mītņu saimnieki viņus ieveda sarakstos, lai norīkotu darbā uz tālbraucēju kuģiem. Viktors bija stalti noaudzis vīrs, un gadījuma pazīšanās laimīgi ļāva viņam iekārtoties darbā glābšanas patruļā ostmalā. Deju kursus viņš ne redzēt nedabūja, un sludinājums par istabiņu strādnieku ģimenē avīzē nekad netika ievietots. Garais Džons ari nenokļuva jūrskolā. Nedēļas nogalē viņš jau bija pagaidu krāvējs uz upes tvai- konīša. Ne Rudais Džons, ne Aksels nenosūtīja savu algu mājup — uz dzimto zemi. Kā viņi abi, tā arī pārējie ar jūrnieku mītņu saimnieku gādību tika izklīdināti pa dažādu kuģu klājiem, lai brauktu uz visām četrām debespusēm un tādējādi atstrādātu it kā aizlienēto naudu, kādu tie nebija ne saņēmuši, ne tērējuši.

Mani paglāba apstāklis, ka man bija mājas un tuvinieki, pie kuriem apmesties. Pārbraucis pāri estuāram uz Oklendu, starp citu, varēju iepazīties ar jaunumiem uz nāves ceļa. Nelsons bija pagalam — nošauts, dzērumā pretojoties polismeņiem. Viņa biedrs šajā avantūrā tupēja cietumā. Viskija Bobs bija pazudis. Vecais Kols, Vecais Smaudžs un Bobs Smits arī bija pagaisuši. Otrais Smits — tas no «Enijas», ar pistolēm aiz jostas — bija noslīcis. Franču Frenks, tā stāstīja, slapstoties pa upes augšgalu un baidoties rādīties lejtecē, jo esot te kaut ko pastrādājis. Vēl citi paziņas valkāja strīpotās jakas San- kventīnā vai Folsomā. Lielais Eleks, Grieķu karalis, kuru labi pazinu senajās Benišijas dienās un ar kuru kopā tiku plostojis augām naktīm, esot nomiedzis divus cilvēkus un aizlaidies uz ārzemēm. Ficsimonss, ar kuru kopā kādreiz braukalēju zvejas pārraudzības patruļā, no mugurpuses sadurts plaušā, dabūjis tuberkulozi un nomiris lēnā, mokpilnā nāvē. Un tā tas stiepās un stiepās — šis daudz staigātais un visiem labi zināmais ceļš, un, cik es pazinu pa to aizgājušos cilvēkus, par visiem tiem atbildība jānes Džonam Miežagraudam, — izņēmums bija vienīgi Smits no «Enijas».

XVIII NODAĻA

Mana jūsma par Oklendas ostmalu bija galīgi izsīkusi. Vairs nepatika ne tās izskats, ne paradumi. Plencēšana un klenderēšana mani vairs nesaistīja, tālab atkal sāku iegriezties Oklendas brīvbibliotēkā, un tagad es grāmatas lasīju ar daudz lielāku izpratni. Māmuļa lika man saprast, ka nu jau es būšot gana iztrakojies, pienācis laiks iekārtoties pastāvīgā darbā. Ģimenei vajadzēja naudas. Tālab sameklēju darbu džutas fabrikā — desmit stundu dienā par desmit centiem stundā. Kaut gan biju pieņēmies kā spēkā, tā prasmē, nenopelnīju vairāk kā toreiz, pirms vairākiem gadiem, kad strādāju konservu fabrikā. Bet šeit toties tika solīts, ka pēc kādiem mēnešiem algu paaugstināšot līdz dolāram ar ceturtdaļu dienā.

Šinī laikposmā man sākās nevainīgas dzīves periods, ciktāl tas attiecas uz Džonu Miežagraudu. Mēnesi pēc mēneša netiku ne glāzīti pie lūpām pielicis. Tomēr biju nepilnus astoņpadsmit gadus vecs, veselīgs, darbā rūdīts, bet ar vēl neiesīkstējušiem muskuļiem, un man, tāpat kā jauniem dzīvniekiem, vajadzēja pārmaiņas, izklaidēšanās, vēl kaut kā cita bez grāmatām un mehāniskā darba.

Nejauši iemaldījos Kristīgo jauniešu asociācijā. Dzīves veidu tur centās ieaudzināt veselīgu, deva daudz fizisku vingrojumu, taču kopumā viss bija pārāk bērnišķīgi. Man tas nāca par vēlu. Kaut gan gadu skaits niecīgs, tomēr nebiju vairs ne zēns, ne jaunietis. Biju līdzvērtīgs pieaugušajiem, uzzinājis daudz ko par dzīves tumšajām un šausmīgajām pusēm. Jauniešiem, ar kuriem sastapos Asociācijā, šķita, ka es nāku no dzīves pretējās malas. Runāju viņiem svešā valodā, biju apguvis daudz rūgtākas un briesmīgākas patiesības nekā viņi. (Kad par to padomāju tagad, saprotu, ka nekad man nav bijis īstas bērnības.) Šā vai tā, bet Asociācijas jaunie ļaudis manās acīs bija pārāk bērnišķīgi, pārāk naivi. To es viņiem nebūtu ņēmis ļaunā, ja vien vini būtu spējuši man palīdzēt rosināt gara bagātību. Taču es no grāmatām biju mantojis vairāk nekā šie puišeļi. Viņu niecīgā fiziskā un intelektuālā pieredze kopumā deva negatīvu summu — tik lielu, ka tā pārsvēra veselīgo dzīves veidu un sportisko sagatavotību.

īsi sakot, man nebija intereses spēlēties ar sīkiem bērneļiem. Viņu tīrais, krāšņais jauneklīgais dzīves uzskats man bija liegts, jo kopš agras bērnības biju pakļāvies Džona Miežagrauda dresūrai. Pārāk jauns biju jau uzzinājis pārāk daudz. Reiz nāks labāki laiki, kad alkohols būs izraidīts no sabiedriskajiem institūtiem un cilvēki pēc tā arī nejutīs vajadzību. Tad Kristīgo jauniešu asociācijai un citām līdzīgām, bet nesalīdzināmi labākām, gudrāk plānotām un interesantāk iekārtotām organizācijām piekritīs uzdevums gādāt par piemērotām pulcēšanās vietām cilvēkiem, kas tagad spiesti klīst pa krogiem, lai atrastu paši sevi un sastaptos ar citiem. Tomēr šobrīd — pašlaik un šodien mēs dzīvojam citādi, tālab arī varam spriest tikai par to, kā dzīvo šodien un šobrīd.

Desmit stundu dienā strādāju džutas fabrikā. Tas bija vienmuļš mašīnas darbs. Bet man gribējās dzīvot. Gribējās izpaust sevi citādos veidos, nevis pie mašīnas par desmit centiem stundā. Tomēr krogi nu man bija līdz kaklam. Kārojās kaut kā jauna. Kļuvu taču pieaudzis. Manī brieda līdz šim nenojaustas, mokoši skaudras spējas un tieksmes. Par laimi, tieši šinī sava mūža posmā es sastapu Lūisu Šatuku un mēs sadraudzējāmies.

Lūisa Satūka raksturā nebija ne drusciņas ļaunuma, īstenībā viņš bija nesamaitāts jauns trakulis, bet pats sevi uzskatīja par pieredzējušu trotuāru slīpētāju un donžuānu. Bet es nemaz nebiju donžuāns. Lūiss bija glīts no vaiga, lunkana auguma un aizrautīgi mīlēja meitenes. Viņa dzīve pagāja vienos satraucošos randiņos, par citu viņš nemaz neinteresējās. Es turpretī par meitenēm nezināju neko. Manu prātu bija aizņēmušas vienīgi domas par to, kā būt vīram. Sī bija pilnīgi jauna dzīves fāze, kas līdz šim man gājusi secen. Un, kad redzēju, kā Lūiss, uzsaucis man īsu «atā», noceļ cepuri pret kādu pazīstamu meiteni un tad aiziet pa trotuāru tai cieši līdzās, mani pārņēma satraukums un skaudība. Es arī gribēju piedalīties šādā spēlītē.

— Vai die, nekas liels tak nav jādara, — Lūiss atsaucās. — Tev tikai jāsadabū sava meitene.

Tomēr to vieglāk pateikt nekā izdarīt. Tūlīt jums paskaidrošu, kaut arī mazliet būs jānovirzās sānis. Lūisam nebija pazīšanās nevienas meitenes ģimenē. Meiteņu mājās viņš nekad netika aicināts. Protams, es — kā jau svešinieks šinī jaunajā pasaulē — atrados tieši tādā pašā stāvoklī. Bet, no otras puses, mums ar Lūisu nebija iespējas apmeklēt deju kursus vai deju zāles, kur būtu izdevība rast iepazīšanos. Mums šim nolūkam trūka naudas. Viņš bija kalējzellis un pelnīja tikai nedaudz vairāk par mani. Mēs abi dzīvojām savās ģimenēs un maksājām par uzturu. Kad bijām nokārtojuši šo nodevu, sapirkušies cigaretes, iegādājušies neatliekami nepieciešamās drēbes un apavus, katram no mums personiskam tēriņam atlika summa, kas svārstījās no septiņdesmit centiem līdz vienam dolāram nedēļā. Mēs mēdzām samest šo atlikumu kopā un tad sadalīt līdzīgās daļās, un reizēm arī vienam no mums tika aizdota visa summa, ja ievajadzējās līdzekļu izšķērdīgākai dēkai ar meiteni; piemēram, brauciens tramvajā ārpus pilsētas uz Bleira parku un atpakaļ izmaksāja divdesmit centu — blaukš, ne vairāk, ne mazāk; saldējums diviem — trīsdesmit centu; vai arī meksikāņu tamale (bļodiņa piparotas kukurūzas ar gaļu) speciālā restorāniņā — tas iznāca vislētāk, jo divas porcijas maksāja tikai divdesmit centu.

Mani šāds naudas trūkums nemaz neuztrauca. Naudas nicināšana, kādu biju piesavinājies no austerpirātiem, man piemīt vēl šobrīd. Personiskās labpatikas dēļ man nauda bijusi nebijusi; savā filozofijā vēl papildināju šo domu tiktāl, ka jutos vienādi pilntiesīgs kā reizēs, kad kabatā nebija pat desmitcentu monētas, tā arī reizēs, kad mētājos ar desmitiem dolāru, aicinādams visus draugus un arī pieklīdeņus pie letes sadzert ar mani.

Bet kā tikt pie meitenes? Lūiss nevarēja vest mani ciemoties nevienā ģimenē, kur es būtu varējis iepazīties ar meitenēm. Es arī nevienu tādu ģimeni nezināju. Lūisambija gan dažas pazīstamas meitenes, bet tās viņš gribēja paturēt sev; galu galā pašu zēnu un meiteņu tīri cilvēcīgā ētika neļāva viņam kādu no meitenēm nodot man. Viņš gan centās tās pierunāt, lai pagādā arī man kādu draudzeni; taču meiteņu māšeles, ar ko mani iepazīstināja, man šķita neinteresantas un neizteiksmīgas salīdzinājumā ar izmeklēto izlasi, ar kādu draudzējās Lūiss.

— Cits nekas neatliek — tev jādara tāpat, kā es darīju, — viņš pēdīgi ierosināja. — Es vienkārši iepazinos ar tām. Tu ar dari tāpat.

Tad viņš pamācīja, kā jārīkojas. Nevajag aizmirst, ka mēs ar Lūisu dzīvojām diezgan trūcīgi. Mums bija krietni ko nopūlēties, lai atlīdzinātu par mītni un pansiju un vēl iegādātos Šo to pieklājīga izskata uzturēšanai. Mēs parasti satikāmies kādā ielas stūrī vai mazā sānielas saldumu bo- ditē, kas mums bija iemīļota vietiņa, — vienīgā iestāde, kur mēdzām iegriezties. Te mēs pirkām cigaretes un šad tad par kādu grasi arī konfektes. (Jā, jā, mēs ar Lūisu, nemaz nenotvīkdami, abi mīlējām sūkāt saldumus, kādus vien tikai sadabūjām. Neviens no mums nedzēra. Neviens no mums nespēra kāju krogā.)

Nu jā, bet meitenes. Tas ir gluži vienkārši, tā Lūiss pamācīja, man tikai jāizraugās kāda un tad jāiepazīstas ar to. Pievakarēs mēs lēnām staigājām šurp un turp pa ielām. Arī meitenes, tāpat kā mēs, pastaigājās pa pāriem. Un meitenes, kas pastaigājas, noteikti palūkosies uz puišiem, kuri pastaigājas un lūkojas uz viņām. (Un līdz pat šim brīdim, lai kurā pilsētā, pilsētiņā vai ciematā iegriežos, es, būdams jau pusmūža vīrs, ar senas pieredzes trenētu aci pavēroju un redzu arvien to pašu jauko, nevainīgo skatienu rotāju starp puišiem un meičām, kuri pastaigājas — kuri nemaz citādi nevar, viņiem vajag iet pastaigāties pa ielām, kad pavasara un vasaras pievakares aicina.)

Nelaime tā, ka šinī manas biogrāfijas arkādiskajā periodā es, īstenībā rūdīts velns, ieradies šeit no dzīves otrās malas, biju bikls un neuzņēmīgs. Lūiss atkal un atkal centās mani uzpurināt. Bez tam es nemaz nepazinu meiteņu paražas. Pēc brašuļa vīra dzīves posma man viņas šķita dīvainas un nesaprotamas. Kad izšķirīgais moments bija pienācis, es nepratu rīkoties un stūrēt tieši uz mērķi.

Tad Lūiss man demonstrēja, kā jādara — īpašs izteiksmīgs acu pametiens, pārdrošs smaids, cepures pacelšana, kāds izmests vārdiņš, par atbildi īsa vilcināšanās, tad hihināšana, bikla saminstināšanās — un āre, Lūiss jau ir iepazinies, viņš māj man ar galvu, sak, nāc šurp, stādīšu tevi priekšā. Bet, tiklīdz mēs, sadalījušies pa pāriem — puisis ar meiteni —, sākām kopīgu pastaigu, es arvien pamanīju, ka Lūiss atkal pratis nemaldīgi izvēlēties izskatīgāko meiteni un man atstājis viņas paklibo māšeli.

Protams, pēc neskaitāmiem mēģinājumiem, kurus sīkāk aprakstīt nav vērts, galu galā sāka arī laimēties, un pēdīgi man bija vairākas meičas, pret kurām es varēju pavicināt cepuri un kuras labprāt ar mani pastaigājās vasaras pievakarēs. Tomēr meitenes mīlestību iemantot man tūdaļ neizdevās. Biju satraukts, ieinteresēts un centos iedziļināties šai spēlītē. Dzeršana man toreiz nenāca ne prātā. Dažs labs Lūisa vai paša piedzīvojums vēlākos gados sniedza man bagātīgu materiālu pārdomām, kad sāku nodoties socioloģiskiem vispārinājumiem. Taču viss toreiz notikušais bija tik jauks, visu apdvesmoja tāda jaunības naivitāte, ka man radās tikai viens vispārinājums — vairāk bioloģisks nekā socioloģisks, proti: «Augstmane lēdija un Džūdija Ogrēdija būtībā vienādas, šķir tikai tērps.»[7]

Pēc laba laika iepazinu arī meitenes mīlestību, visu tās maigo sirsnību, visu brīnumaino krāšņumu. Saukšu viņu par Heidiju. Viņai bija tā starp gadiem piecpadsmit un sešpadsmit. Svārku mala viņai vēl sniedzās tikai līdz kurpēm. Mēs nejauši bijām apsēdušies līdzās kādā Pestīšanas armijas sanāksmē. Viņa nebija pie ticības atgrieztā, tāpat arī ne viņas krustmāte, kas sēdēja meitenei pie otriem sāniem, — tā bija iebraukusi paciemoties no laukiem, kur toreiz Pestīšanas armija vēl nedarbojās, un aiz tīrās ziņkārības uz pusstundu iegriezusies sanāksmē. Bet Lūiss sēdēja man blakus un novēroja — esmu pārliecināts, ka viņš tiešām tikai novēroja, jo Heidija nebija tāda tipa meitene, kādas patika viņam.

Mēs nesarunājāmies, bet tajā lieliskajā pusstundā mēs bikli te pametām pa skatienam viens otrā, te atkal kautrīgi novērsāmies, te sadūšojāmies atbildēt otra skatienam, un tā mūsu skatieni sastapās vairākas reizes. Viņai bija šaura, ovāla sejiņa. Brūnās acis bija ļoti skaistas. Degun- tiņš — burvīgs, tāpat arī bērnišķīgā mute ar jaukām, kaut mazliet untumaini uzmestām lūpiņām. Viņa valkāja skotu bereti, un es nodomāju, ka viņas matu brūnums ir visskaistākais brūnais tonis, kādu vien esmu redzējis. Kopš tās vienas reizes, kas ilga pusstundu, es līdz pat mūža galam turos pie pārliecības, ka mīlestība no pirmā acu uzmetiena ir pilnīgi iespējama.

Pārāk drīz krustmāte ar Heidiju piecēlās un aizgāja. (Pestīšanas armijas sanāksmēs tas ir atļauts jebkurā brīdī.) Mani sanāksme vairs'neinteresēja, un, pieklājības pēc pagaidījuši mazu brītiņu — pāris minūšu vai pat ne tik daudz, cēlāmies arī mēs ar Lūisu. Kad gājām ārā, zāles viņā galā kāda sieviete, mani pazinusi, pameta man ar acīm, piecēlās un sekoja mums. Es viņu tuvāk neaprakstīšu. Tā bija no manis paša sugas — no agrākā ostmalas laiku draugu pulka. Sašautais Nelsons bija nomiris uz viņas rokām, un mani viņa pazina kā vienu no nelaiķa draugiem. Nu viņa gribēja man pastāstīt, kā nomiris Nelsons, un arī es vēlējos to uzzināt; bet tālab man nācās šķērsot plašu dzīves loku — no austošās jaunekļa mīlestības uz brūnmati meiteni beretē nolaisties atpakaļ seno dienu skumīgajā nežēlībā.

Viņas stāstījumu noklausījies, tūdaļ steidzos projām, lai meklētu Lūisu, bažīdamies, ka tik neesmu pazaudējis savu pirmās mīlas objektu tūdaļ pēc pirmā skatiena uzmešanas.

Taču uz Lūisu varēja paļauties. Viņas vārds esot Heidija. Lūiss arī zināja, kur viņa dzīvo. Katru dienu viņa staigājot garām kalvei, kur šis strādājot, iedama uz Lafajeta skolu vai nākdama no tās. Tālāk — viņš esot to nejauši redzējis kopā ar Rutu, kādu citu skolnieci, un vēl tālāk — Nita, kas pārdeva mums konfektes saldumu bodītē, esot Rutas draudzene. Mums nu tagad atliekot tikai doties uz saldumu bodīti un mēģināt pierunāt Nitu nodot Rutai zirnīti, lai tā savukārt nodod to tālāk Heidijai. Ja šo operāciju izdotos noorganizēt, man tikai atliktu uzrakstīt šādu zīmīti.

Un tā tas arī notika. Zagšus satiekoties pa pusstundiņai, man laimējās uzzināt, ko īsti nozīmē zēna un meitenes iemīlēšanās maigā kaisme. Tā jau nu parasti nemēdz būt dižākā mīlestība pasaulē, bet uzdrošinos apgalvot, ka maigākā gan. Ai, kad es to atceros! Nav gan vēl nevienai meičiņai bijis tik naiva mīlētāja zēna, kāds biju es, kaut arī saviem gadiem pāragri skolojies ļaunumā un varmācībā. Es nemaz nezināju, kas tāda meitene vispār ir. Es, kuru savā laikā daudzināja par Austerpirātu princi; kurš ikvienā pasaules malā varēja apgrozīties starp vīriem kā starp savējiem; kurš prata apieties ar buriniekiem, spēja rāpties zāliņā naktī un- negaisā; kurš varēja iegriezties jūrnieku pilsētas visriebīgākajos ūķos, drosmīgi piedalīties kautiņā, ja tāds sāktos, vai izsaukt dzērienu kārtu visai kuģa apkalpei gar letes malu, — es nezināju, kas vispirmām kārtām sakāms meitenei, nezināju, kā apieties ar šo slaiko, kalsnējo, sīciņo pusaudzi, kuras plānais bruncītis tikko sniedzās līdz kurpēm un kura par dzīvi nezināja galīgi nekā, kamēr es par to zināju — vai vismaz iedomājos zinām — galīgi visu.

Atceros, mēs sēžam uz soliņa zvaigžņotā vakarā. Starp mums vai pēdu plašs atstatums. Mēs tikai puspagriezienā varam paraudzīties viens otram sejā, elkoņus atbalstījuši uz soliņa atzveltnes, un reizi vai divas mūsu elkoņi viegli saskaras. Visu šo laiku es, juzdamies šausmīgi laimīgs, runādams vislaipnākos un pieklājīgākos vārdus, kādus vien zinu, — tādus, kas nevarētu apvainot viņas vārīgo austiņu, moku un staipu savas smadzenes, cenzdamies izprast, ko gan man tagad vajadzētu darīt — ko viņa varētu no manis gaidīt. Ko vispār meitenes gaida no zēniem, kad viņi sēž uz soliņa un jūsmīgi cenšas izpētīt, kas ir mīlestība? Ko man, pēc viņas domām, vajadzētu darīt? Varbūt viņa gaida, lai noskūpstu viņu? Kā būtu, ja pamēģinātu? Un, ja viņa to gaida, bet es to nedaru, ko viņa par mani domās?

Ak vai, viņa taču bija gudrāka par mani — to es tagad zinu —, šī mazā, naivā pusaudzīte strupā bruneltī! Viņa visu mūžu bija biedrojusies ar zēniem. Viņa uzmundrināja mani, kā to prot tikai meitenes. Cimdus novilkusi, viņa turēja tos vienā rokā un, atceros, ķircinoši pārmezdama par kaut ko manis pateiktu, vieglītiņām ar sīku cimda vēzienu uzsita man pa lūpām. Es domāju, ka vai izkusīšu no sajūsmas. Tas bija pats brīnišķīgākais, kas vien man kādreiz atgadījies. Vēl tagad jūtu vāro smaržu, kas plūda no viņas cimdiem un ko ieelpoju brīdī, kad tie skāra manas lūpas.

Bet tad atkal svārstīšanās un šaubu mokas. Vai man cieši jāiekļauj savās plaukstās sīkā rociņa, kas nupat ar vieglām smaržojošo cimdu vēdām bija skārusi manas lūpas? Vai varētu uzdrīkstēties noskūpstīt viņu — tūdaļ uz vietas, vai varbūt aplikt roku viņai ap viduci? Vai varbūt drīkstētu pārsēsties viņai tuvāk?

Neuzdrošinājos vis. Nedarīju itin nekā. Paliku vien sēžam ar savu mīlas pārpilno sirdi. Kad mēs tovakar atvadījāmies, tā arī nebiju viņu noskūpstījis. Vēl tagad prātā, kad tas notika, — pirmo reizi noskūpstīju viņu nākamā vakarā uz šķiršanos, — ak, šis pārvarīgais brīdis, kad, visus dvēseles spēkus saņēmis, pēdīgi uzdrīkstējos to! Mums neizdevās slepus sastapties vairāk kā reizes desmit, divpadsmit, un saskūpstījāmies mēs arī varbūt reizes desmit — tie bija zēna un meitenes skūpsti, īsi, nevainīgi un burvīgi. Nekur mēs netikām kopīgi aizgājuši, pat ne uz dienas izrādi teātrī. Vienu reizi sametām par abiem piecus centus un nopirkām konfektes. Taču visu laiku dziļi apzinājos, ka viņa mani mīl. Es arī mīlēju viņu; vēl gadu un ilgāk miegā un nomodā acu priekšā vīdēja viņas tēls, un atmiņas par Heidiju ir manai sirdij dārgas.

XIX NODAĻA

Būdams kopā ar cilvēkiem, kas degvīnu nelieto, es par iedzeršanu pat neiedomājos. Lūiss bija nedzērājs. Ne viens, ne otrs mēs nevarējām to atļauties, bet galvenais — mums arī nebija ne mazākās kāres pēc iemešanas. Bijām veselīgi, normāli puiši bez tieksmes uz alkoholu. Bijuši mēs alkoholiķi, būtu dzēruši tik un tā, vienalga, varam to atļauties vai ne.

Katru vakaru pēc dienas darba beigām, nomazgājušies, pārģērbušies un paēduši vakariņas, mēs satikāmies uz ielas stūra vai mazajā saldumu bodītē. Taču rāmais atvasaras laiks beidzās, un kniebīgā salā vai drēgnā slapjdraņķī ielas stūris nebija nekāda jaukā tikšanās vieta. Bet saldumu veikaliņš nebija apkurināms. Nita vai kāda cita meitene, kas apkalpoja pircējus, starplaikos mēdza uzturēties dibenistabiņā, ko varēja kurināt. Mūs šajā istabā nelaida, un veikala telpā bija tikpat auksts kā ārā.

Abi ar Lūisu apspriedām šo situāciju. Bija tikai viens glābiņš: krogs, vīru pulcēšanās telpa, vieta, kur vīri biedrojas ar Džonu Miežagraudu. Labi atceros drēgno, vējaino vakaru, kad mēs abi drebinādamies, jo mēteļus iegādāties nespējām, devāmies izraudzīties sev piemērotu krodziņu. Krogos arvien mēdz būt silti un omulīgi. Mēs ar Lūisu negājām krogā iedzeršanu meklēt. Tomēr labi zinājām, ka dzertuves nav nekādas labdarības iestādes. Krogā nevar vis iekārtoties uz ilgstošu sēdēšanu, ja reizi pa reizei kaut ko nepaņem pie letes.

Mums kabatās žvadzēja tikai dažas sīkas monētiņas. No tām kādu ziedot nācās grūti, jo tās bija vajadzīgas, ko izmaksāt tramvaju sev un meitenei. (Nekad nebraucām ar tramvaju paši vien, bijām raduši kātot kājām.) Tālab krodziņā centāmies iekārtoties cik vien iespējams ērti, tērējoties, cik maz vien var. Pasūtījām, lai atnes mums kāršu kavu, apsēdāmies pie galdiņa un kādu stundu spēlējām ekartē; pa šo laiku vienreiz Lūiss izmaksāja abiem un vienreiz es — alu, vislētāko dzērienu. Desmit centu divas porcijas. Kāda izšķērdība! Mums sirdis žņaudzās kopā.

Vērojām cilvēkus, kas te iegriezās. Visi šķita strādnieku ļaudis, pusmūža un padzīvojuši vīri, galvenokārt vācieši, kas rnēdza turēties kopā sensenu paziņu grupās, ar tiem mums tikpat nekāda draudzēšanās nevarēja iznākt. Nolēmām, ka šis nebūs mūsējais krodziņš, un gājām prom, galīgi sašļukuši apziņā, ka veltīgi zaudēts vakars un izšķērdēti divdesmit centi par alu, kas mums nemaz negaršo.

Turpmākajos vakaros izlūkojām vairākas dzertuves un pēdīgi nonācām lokālā «National» uz Desmitās ielas un Franklina ielas stūra. Te bija pieņemamāka publika. Lūiss satika paris paziņu, un es arī ieraudzīju dažus, ar kuriem kopā biju gājis skolā, būdams vēl puišelis īsās bikšelēs. Valodās pārcilājām pagājušās dienas, pārrunājām, par ko kļuvis šis puisis un ko tagad dara tas, un, protams, runādamies iedzērām. Viņi izmaksāja, mēs tukšojām kausus. Tad saskaņā ar dzērāju tradīcijām jāizmaksā bija mums. Tas sāpīgi cirta makā, jo sanāca četrdesmit līdz piecdesmit centu par kārtu.

īsās vakara stundas drīz pagāja, jutāmies itin rožaini, bet līdz ar to bijām galīgi bankrotējuši. Visas nedēļas tēriņa nauda bija vējā. Nospriedām, ka šis krodziņš būtu mums piemērots, un vienojāmies turpmāk būt piesardzīgāki dzeramā pirkšanā. Atlikušajās nedēļas dienās vajadzēja dzīvot skopi. Trūka naudas pat tramvajam. Bijām spiesti atsaukt norunāto tikšanos ar divām Oklendas Rietumu rajona meitenēm, ar kurām tiecāmies nodibināt tuvāku draudzību. Nākamajā vakarā tām vajadzēja mūs gaidīt pilsētiņā, bet mums nebija naudas, lai pavadītu meitenes mājup ar tramvaju. Kā jau visiem finansiāli izputinātajiem, ari mums uz laiciņu nācās pazust no izpriecu virpuļa — vismaz līdz sestdienas algas izmaksai. Tā nu mēs ar Lūisu norunājām sastapšanos kādā nomas stallī, kur, svārkus līdz zodam sapogājuši, zobus klabinādami, spēlējām ekartē un kazino, līdz pēdīgi mūsu trimdas laiks bija pagājis.

Tad atkal sakām apmeklēt «National», bet netērējām ne grasi vairāk par to, cik nepieciešams izdot, lai mums ļautu kavēties .tīksmīgi siltajā telpā. Dažreiz mums tas neizdevās — piemēram, ja gadījās divreiz pēc kārtas zaudēt Sančo Pedro spēlē, ko mēdza spēlēt piecatā uz alu. Šāda neveiksme nesa zaudējumu divdesmit piecu līdz astoņdesmit centu apmērā — atkarībā no tā, cik spēlmaņu pasūtīja desmitcentu kausus. Visļaunākajos gadījumos mūs uz laiciņu paglāba parādu grāmata, kurā bufetnieks arī mums bija paredzējis lappusi. Protama lieta, tādā veidā norēķinu diena tika vienīgi attālināta, pie tam bijām spiesti izdot vairāk, nekā būtu izdevuši, maksājot skaidrā naudā. (Kad nākamajā pavasarī pēkšņi pametu Oklendu, dodamies dēku takās, labi atceros — paliku parādā krodziņa saimniekam vienu dolāru septiņdesmit centus. Pēc ilgāka laika, kad atkal reiz atgriezos mājās, viņa tur vairs nebija. Līdz šim brīdim esmu viņam parādā šo vienu dolāru un septiņdesmit centu, un, ja viņam gadās lasīt šīs rindiņas, daru viņam zināmu, ka esmu gatavs šo summu atlīdzināt pēc pirmā pieprasījuma.)

Nupat aprakstīto gadījumu lokālā «National» pieminēju tikai tālab, lai parādītu, cik ļoti sabiedrība pakļauta Džona Miežagrauda kārdinājumiem, vilinājumiem un pat spaidiem tagadējā iekārtā, kad krogi rēgojas visos stūros. Mēs ar Lūisu bijām divi zaļokšņi jaunieši. Dzert mēs nevēlējāmies. Mēs to nevarējām atļauties. Un tomēr ārējie apstākļi — aukstums un lietus — spieda mūs meklēt patvēru krogā, kur vajadzēja iztērēt par dzērieniem daļu mūsu nožēlojami trūcīgās kabatas naudas. Dažs kritiski noskaņots cilvēks varbūt aizrādīs, ka mēs būtu varējuši doties uz Kristīgo jauniešu asociāciju, uz vakarskolu, uz sabiedriskajiem pulciņiem un jauniešu klubiem. Vienīgā atbilde ir šāda: mēs negājām. Tāds ir neapstrīdamais fakts. Turp mēs netikām gājuši. Un šodien, šobrīd eksistē simtiem tūkstošu jauniešu — tādi paši kā mēs ar Lūisu, kuri rīkojas tieši tāpat, kā rīkojāmies mēs abi, — dodas uz siltām, omulīgām telpām, no kurienes aicinoši māj Džons Miežagrauds, kurš saņem viņu rokas savējās un sāk dudināt ausīs savas .pavedinoši mīlīgās pamācības,

XX NODAĻA

Džutas fabrikas īpašnieks nepildīja savu solījumu paaugstināt man dienas algu līdz dolāram ar ceturtdaļu, un es, brīvi dzimis amerikāņu zēns, kura tiešie senči cīnījušies līdzi visos iepriekšējos karos kopš pat senajiem pirmsrevolūcijas kolonistu kariem ar indiāņiem, izmantoju savas suverēnās brīvā līguma tiesības un uzteicu darbu.

Vēl arvien gribēju iekārtoties tepat pilsētā un sāku apskatīties pēc citas nodarbošanās. Viens gan bija skaidrs. Melnstrādnieka darbs neatmaksājas. Jāmācās kāds amats, un es nolēmu kļūt par elektriķi. Pieprasījums pēc elektriķiem nemitīgi auga. Bet kā tikt par elektriķi? Naudas man nebija, lai mācītos kādā tehniskā skolā vai universitātē; bez tam no skolām es vispār neturēju lielas lietas. Biju praktisks cilvēks praktiskā pasaulē. Turklāt vēl arvien ticēju vecajām leģendām, kas manos zēna gados bija ikviena Amerikas puikas pārmantots ticējums.

Laivinieka zēns var kļūt par prezidentu. Ikkurš puika, uzsākdams darbu kādā firmā, ja vien viņš ir centīgs, enerģisks un saprātīgs, var iemācīties amatu un tad pakāpienu pēc pakāpiena celties augstāk, līdz kļūst par jaunāko līdzīpašnieku. Pēc tam jau vecākā līdzīpašnieka gods ir vairs tikai laika jautājums. Ļoti bieži — tā stāsta leģendās — šis zēns, būdams neatlaidīgs un veiksmīgs, apprec darba devēja meitu. Tolaik biju tiktāl sadūšinājis ticību saviem panākumiem pie meitenēm, ka loloju pārliecību: es noteikti apprecēšu principāla meitu. Tur šaubām nav vietas. Šajās leģendās to iespēj visi sīkie puišeļi, tiklīdz sasnieguši piemērotu vecumu.

Tā es uz mūžiem pateicu ardievas dēkaiņa takām un devos uz kādu mūsu Oklendas ielu dzelzceļa spēkstaciju. Satiku pašu direktoru viņa privātajā kantorī, kas bija tik grezni iekārtots, ka man aizrāvās elpa. Tomēr es runāju tiešu un skaidru valodu. Pastāstīju, ka vēlos kļūt par elektriķi, ka darba nebaidos, esmu radis smagi strādāt un ka viņam tikai jāpaskatās uz mani, lai redzētu, cik es spēcīgs un visādi citādi šim amatam piemērots. Vēl skaidroju, ka vēlētos sākt no pašiem pamatiem un pakāpeniski iestrādāties, ka esmu nolēmis veltit savu mūžu šai vienai profesijai un šai vienai darbavietai.

Direktors klausīdamies staroja kā saulīte. Viņš atbildēja, ka manī esot īstais kodols, kas sola panākumus dzīvē, un ka viņa princips esot atbalstīt Amerikas jauniešus, kas pašu spēkiem vēloties tikt uz augšu. Jā, darba devēji arvien meklējot šādus jaunekļus kā mani, tikai diemžēl pārāk reti tos atrodot. Mans nodoms esot cildens un godājams, 'un viņš palūkošot, kas būtu darāms, lai dotu man iespēju tikt pie izdevības sevi parādīt. (Klausījos, sirdij strauji pukstot, un prātoju, sak, nez vai man būs jāprec tieši šā vīra meita.)

—   Pirms varēsiet doties uz līnijas un mācīties par jūsu profesijas sarežģītākām un smalkākām detaļām, — viņš teica, — jums, protams, būs jāpastrādā vagonu depo, kur meistari montē un remontē motorus.

(Nu jau biju pārliecināts, ka tā būs tieši viņa meita, kas man jāprec, un sāku gudrot, cik firmas akciju varētu būt viņa īpašumā.)

—   Bet, — viņš turpināja, — kā jau pats labi saprotat, jūs nevarat cerēt, ka sāksiet šo darbu kā depo darbnīcas elektriķa māceklis. Tas nāks ar laiku, kad būsiet iestrādājies. Jums tik tiešām būs jāsāk no pašiem pamatiem. Depo darbnīcā jūsu pirmais darbs būs grīdas slaucīšana, logu mazgāšana, iekārtas tīrīšana. Kad būsiet sevi ša! darbā pietiekami apliecinājis, tad varēsiet kļūt par remontdarbnīcas elektriķa mācekli.

Es gan nespēju ieskatīt, kā slaucīšana un telpu tīrīšana varētu būt sagatavošanās elektriķa amatam, taču zināju, ka grāmatās visi zēni sāk ar viszemākajiem darbiem un, tos labi veikuši, pēdīgi kļūst par visa koncerna īpašniekiem.

—  Kad man jānāk darbā? — apvaicājos, kārodams jo drīzāk startēt šai žilbinošajai karjerai.

—   Bet, — direktors turpināja, — kā mēs abi jau vienojāmies, jums jāsāk no pašiem pamatiem. Ne jau tūdaļ jūs drīkstat ieiet vagonu depo, lai vai kādā amatā. Pirms tam jums jāpastrādā mašīntelpā par eļļotāju.

Sirds mazliet noplaka, redzot, ka ceļš starp viņa meitu un mani kļūst arvien garāks, bet tūdaļ tā atkal atplauka. Būšu taču jo labāks elektriķis, ja man būs zināšanas arī par tvaikmašīnām. Ja kļūšu - par eļļotāju lielajā mašīn- zālē, tad nu gan nepalaidīšu garām nevienu sīkumu, kas skars zināšanas par tvaikmašīnām. Debestiņ! Mana karjera iemirdzējās vēl žilbinošāk.

—   Kad jānāk darbā?'— es pateicības pilns izsaucos.

—   Bet, — direktors runāja tālāk, — arī mašīnzālē tūdaļ tā vis nevar skriet iekšā. Vajadzīga sagatavošanās. To, protams, dos katlu telpa. Jūs jau pats aptverat lietas apstākļus. Tur jums atklāsies, ka pat ogļu padošanai vajadzīga uz zināšanām bazēta prasme, tā ka par šo darbu nav ko šņaukāties. Vai jums ir zināms, ka mēs nosveram katru mārciņu ogļu, pirms tās sadedzinām? Tā mēs uzzinām iepirkto ogļu siltuma koeficientu; mums par katru produkcijas posteni līdz pēdējam sīkumam zināms ikviens pašizmaksas penijs, mēs esam izpētījuši, kurš kurinātājs ir izšķērdīgs, kurš aiz muļķības vai paviršības nespēj izspiest pietiekami siltuma no oglēm, ko viņš izkurina. — Direktors atkal starojoši pasmaidīja. — Redzat nu, cik ļoti svarīgs bilances postenis ir pat vienkārša ogle, un, jo vairāk jūs iemācīsieties par šo sīko posteni — par oglēm, jo labāks darbinieks pēc tam kļūsiet; tas būs izdevīgi kā mums, tā jums pašam. Nu, vai esat gatavs ķerties pie darba?

—  Jebkuru brīdi, — drosmīgi attraucu, — Jo drīzāk, jo labāk.

— Jauki, — viņš atbildēja. — Nāciet rīt no rīta pulksten septiņos!

Mani aizveda un ierādīja izpildāmos pienākumus. Iepazīstināja arī ar jaunās darbavietas noteikumiem — desmit stundu darbadiena, jāstrādā visu augu mēnesi, ieskaitot arī svētdienas un svētku dienas, izejamā diena reizi mēnesī; mēnešalga — trīsdesmit dolāru. Nekas iepriecinošs. Dolāru dienā par desmit stundu darbu es pelnīju jau pirms gadiem konservu fabrikā. Mierināju sevi ar domu — sak, esmu palicis neapmācīts melnstrādnieks, tad izpeļņas iespēja arī nevar palielināties, man pašam pieņemoties gados un spēkā. Tagad būs citādi. Nu es sāku strādāt, lai mācītos iemaņu, iegūtu amatu, varētu taisīt veiksmīgu karjeru — un apprecētu direktora meitu.

Tā es sāku pēc visiem likumiem — no pašiem iesākumiem. Tā tas pienākas. Padevu ogles kurinātājiem, kas meta tās kurtuvēs, kur to enerģija pārvērtās tvaikā, un tvaiks savukārt mašīnzālē tika transformēts par strāvu, un tur tad sākās darbs elektriķim. Šī ogļu piesviešana tik tiešām ir pats iesākums — ja tikai direktoram neienāks prātā nosūtīt mani uz raktuvēm, kur ogles tiek iegūtas, lai es varētu piesavināties vēl pilnīgāku izpratni par to, kā rodas elektrība, kas darbina ielu dzelzceļu.

Darbs! Biju gan strādājis vīru darbu kopā ar vīriem, taču tagad sapratu, ka īstu darbu vēl neesmu redzējis. Ko nu par desmitstundu darbadienu! Ogļu vajadzēja piegādāt tik daudz, lai pietiktu kā dienas, tā nakts maiņai, un, kaut arī nostrādāju visu pusdienlaika stundu, nekad nespēju paveikt savu normu pirms astoņiem vakarā. Strādāju divpadsmit un trīspadsmit stundas dienā, bet te virsstundas netika apmaksātas, kā tas bija fabrikā.

Varu arī tūdaļ atklāt, kur te slēpās tas āķis. Man taču lika veikt divu cilvēku darbu. Pirms manis viens pieaudzis spēcīgs strādnieks bija strādājis dienas maiņā un otrs tikpat spēcīgs — nakts maiņā. Tie katrs bija saņēmuši četrdesmit dolārus mēnesī. Direktors, negodīgā ceļā cenzdamies ekonomēt, bija pierunājis mani veikt divu vīru darbu par trīsdesmit dolāriem mēnesī. Es biju cerējis, ka viņš grib izmācīt mani par elektriķi. Bet īstenībā viņš uz manas ādas ietaupīja kompānijai piecdesmit dolāru operatīvo izdevumu mēnesī.

Bet es nemaz nezināju, ka aizstāju divus cilvēkus. Neviens man to netika teicis. Gluži otrādi — direktors bija visus nobrīdinājis, lai tik man nepasaka. Cik dūšīgi es ķēros pie darba pirmajā dienā! Strādāju ar pilnu atdevi — piebēru dzelzs tačku ar oglēm, skriešus aizdzinu līdz svariem un kravu nosvēru, tad steigšus ieripināju tačku katlu telpā un izgāzu uz plāksnēm pie kurtuvēm.

Darbs! Es padarīju pat vairāk nekā tie divi, ko aizvietoju. Tie bija tikai stūmuši ķerru un izbēruši ogles uz plāksnēm. Dienas maiņas vajadzībām tāpat darīju arī es, bet nakts maiņai paredzētās ogles vajadzēja bērt kaudzē pie katlu telpas sienas. Taču kurinātava bija maza. Tā bija projektēta ar aprēķinu, ka ogļu padevējs strādās arī nakts maiņā. Tāpēc naktij domātās ogles vajadzēja bērt arvien augstāk un augstāk, ogļu grēdu apakšā nobalstot ar biezām plankām. Pašā kaudzes galotnē ogles vajadzēja sviest vēl pa otram lāgam, grābjot ar lāpstu.

Es viscaur mirku sviedros, tomēr neatlaidos ne par collu, kaut arī jutu, ka tūlīt sabrukšu aiz pārguruma. Ap desmitiem rītā biju jau iztērējis tik daudz ķermeņa enerģijas, ka jutos izsalcis un steigšus notiesāju biezu dubult- riku maizes ar sviestu no sava pusdienu sainīša. To no- gremoju stāvēdams, visgarām notriepies ar ogļu putekļiem, un ceļi man tā vien ļodzījās. Ap pulksten vienpadsmitiem es tādā veidā biju jau nolocījis visu savu pusdienmaltīti. Bet kas par to? Nolēmu, ka tas man dos iespēju turpināt darbu arī pusdienlaikā. Rāvos visu pēcpusdienu. Uznākot tumsai, darbu turpināju elektrisko spuldzīšu apgaismojumā. Dienas maiņas kurinātāji aizgāja mājās, atnāca nakts kurinātāji. Bet es tikai rāvu vienā raušanā.

Ap pusdeviņiem galīgi izbadējies streipuliski aizden- derēju nomazgāties, pārģērbos un vilkos uz tramvaju. Līdz manai dzīves vietai bija trīs jūdzes, un man bija izdota brīvkarte ar norādījumu, ka drīkstu apsēsties vienīgi tad, ja nav pasažieru, kas pērk biļeti un līdz ar to pretendē uz sēdvietu. Smagi noslīgdams vaļējās platformas stūra sēdeklī, klusībā lūdzu dievu, kaut nu neviens pasažieris neiekārotu šo vietu. Taču tramvajs pildījās, un apmēram pusceļā iekāpa sieviete, bet brīvu sēdvietu vairs nebija. Grasījos celties augšā, bet pārbijies sajutu, ka nemaz nespēju to. Aukstā vēja appūsts, novārdzinātais ķermenis sēdeklī bija kļuvis stīvs un nepalokāms. Atlikušais ceļa posms pagāja, kamēr atslābināju savilktās locītavas un muskuļus un varēju uz zemākā pakāpšļa atslieties stāvus, Kad tramvajs pie mana ielas stūra apturēja, es gandrīz nogāzos gar zemi, tiklīdz spēru uz tās pirmo soli.

Aizklumburoju gar diviem namu blokiem līdz savām mājām un klibodams iesteberēju virtuvē. Kamēr māte steidza gatavot vakariņas, es uzklupu maizei ar sviestu, taču paspēju norīt tikai dažus kumosus, steks vēl bija pusce- pies, bet es jau gulēju cieši aizmidzis. Velti māmuļa mani purināja, lai taču mostos un paēdu gaļu. Tā arī nepamo- dinājusi, viņa pasauca tēvu palīgos, un par abiem viņi aizstiepa mani uz istabu, kur es nāves miegā sabruku guļvietā. Vecāki izģērba un apsedza mani. No rīta sākās mokpilnā modināšanas agonija. Viss ķermenis smeldza, bet — kas visļaunākais — roku locītavas bija sapampu- šas kā bluķi. Tomēr atlīdzināju sev neapēstās vakariņas, aprīdams milzonīgu brokastu porciju, un, kad klumburo- dams vilkos, lai paspētu uz tramvaju, sainītī nesu līdzi divtik lielu pusdienu porciju kā vakardien.

Darbs! Lai pamēģina tikko astoņpadsmit gadu vecumu sasniedzis jauneklis izgrābt tikpat daudz ogļu kā divi pieauguši trimmeri! Darbs! Jau sen pirms pusdienlaika biju aprijis pēdējo drupatiņu no savas prāvās maltītes. Tomēr biju cieši apņēmies pierādīt visiem, ko spēj centīgs jaunietis, kas nolēmis izsisties uz augšu. Ļaunākais, ka delnu locītavas pietūka arvien vairāk — sāpes jau atbalsojās visā ķermenī. Retais kāds nav izjutis, cik sāpīgi ir staigāt, ja sastiepta potīte. Tad nu iedomājieties, cik mokoši ir lāpstot ogles un stumt piekrautu ķerru, ja samilzušas abu roku locītavas! ,

Darbs! Ne reizi vien pārmocīts noslīgu aiz ogļu grēdas, i kur neviens mani nevarēja pamanīt, un šņukstēju aiz niknuma, aiz pazemojuma, aiz pārguruma un izmisuma. Šī otrā diena bija visgrūtākā, un to pārciest un pēc trīspadsmit stundu mocībām iedzīt katlu telpā pēdējo ogļu ķerru nakts maiņai man izdevās tikai tālab, ka izlīdzēja dienas maiņas kurinātājs — viņš stingri nosaitēja man abu roku locītavas ar platām ādas strēmelēm. Bandāža bija tik cieša, ka atgādināja elastīgu ģipsējumu. Siksnas amortizēja spiedienu un stiepienus, ko līdz šim uztvēra tikai locītavas, un bija savilktas tik stingri, ka dzīslām vairs nebija iespējams sarauties krampjos.

Tādā veidā tad nu es mācījos par elektriķi. Vakaru pēc vakara klibodams steberēju mājup, aizmigu, nepaspējis 1 pat paēst, un vecākiem vajadzēja aizvilkt mani uz gultu un izģērbt. Rītu pēc rīta, ikreiz stiepdams līdzi arvien lielākus pusdienmaizes sainīšus, es lumpačoju ārā no mājas, lai dotos uz darbu.

Bibliotēkā paņemtās grāmatas gulēja nelasītas. Satikšanās ar meitenēm vairs netika norunātas. Vārda tiešajā nozīmē biju vienīgi darbalops. Pats es strādāju, ēdu un gulēju, bet smadzenes man gulēja nepārtraukti. Tas viss atgādināja murgus. Strādāju katru dienu, arī svētdienās, un tālumā tik tikko viešama tuvojās vienīgā brīvdiena mēneša beigās; visu to dienu biju nolēmis pavadīt gultā — tikai gulēt un atpūsties.

Un dīvainākais visā šajā notikumā — es taču ne reizi netiku ņēmis mutē degvīnu un pat ne iedomājies par dzeršanu. Vai nu nezināju, ka smagi strādājošie gandrīz visi bez izņēmuma ir dzērāji. Biju redzējis, kā viņi plosto, un pagājušās dienās arī pats rīkojies tieši tā. Tomēr biju tik izteikts antialkoholiķis, ka man ne prātā nenāca doma — sak, nez vai nederētu iedzert, varbūt kļūst vieglāk.

To es uzsveru, lai parādītu, cik tāla manai būtībai bija tieksme pēc alkohola. Tomēr gala rezultātā — pēc daudziem gadiem — nemitīga saskare ar Džonu Miežagraudu tik un tā izraisīja manī dzeršanas kāri.

Sad tad ievēroju, ka dienas maiņas kurinātājs tā savādi noraugās manī. Pēdīgi kādu dienu viņš uzsāka sarunu. Vispirmām kārtām nozvērināja mani, ka cieši turēšu muti. Direktors esot šim piedraudējis man neko neteikt, ja pateikšot, varot izlidot no darba. Un nu viņš man pastāstīja par diviem ogļu padevējiem — nakts un dienas maiņai — un par algu, kādu tie saņēmuši. Es par trīsdesmit dolāriem mēnesī darot darbu, par kādu tie abi saņēmuši astoņdesmit. Šis jau gan būtot pateicis man to agrāk, tā kurinātājs apgalvoja, bet bijis pilnā pārliecībā, ka es drīz vien sabrukšot aiz pārpūles un darbu uzteikšot. Bet šitā es tikai bendējot pats sevi nost — un pie tam rādot sliktu piemēru. Es tak nositot darba algas, viņš aizrādīja, un atņemot darbu diviem cilvēkiem.

Tā kā biju amerikāņu zēns, pie tam lepojos ar to, ka esmu amerikāņu zēns, es tūdaļ vis darbu vēl neuzteicu. Gudri darīts tas nebija, pats zinu, tomēr biju nolēmis turpināt strādāt tik ilgi, līdz varēšu direktoram pierādīt, ka spēju to veikt un nesabrukt. Tikai tad uzteikšu, lai viņš pēc tam pasūkā pirkstus par to, ka zaudējis tik spējīgu jaunekli.

Būdams cerību pilns zaļš dumiķis, tieši tā arī izdarīju. Turpināju darbu tikmēr, līdz biju spējīgs iedzīt katlu telpā pēdējās nakts maiņas ogles jau pulksten sešos vakarā. Tad uzteicu vietu, kur biju cerējis izmācīties par elektriķi, veikdams vairāk nekā divu vīru darbu par pusaudža algu, pārgāju mājās un nogulēju veselu diennakti. Par laimi, nepaliku šajā darbā tik ilgi, lai nodarītu pats sev kādu kaitējumu, kaut gan vēl kādu gadu man vajadzēja valkāt saites ap delnu locītavām. Tomēr šīs pārstrādāšanās orģijas gala rezultāts bija tas, ka darbs man pilnīgi apriebās. Vienkārši negribēju vairs strādāt. Pat doma par darbu šķita pretīga. Un lai tad es arī palieku bez pastāvīgas darbavietas! Velns lai parauj visu amatā mācīšanos! Tad jau labāk priecīgi dauzīties apkārt pa pasauli, kā biju to darījis agrāk. Tā es atkal nokļuvu uz dēkaiņa takas — devos klaidu gaitās uz austrumu novadiem, pāriedams uz dzelzceļa izmantošanu.

XXI NODAĻA

Bet lieciet vērā! Tiklīdz izgāju uz dēku takas, atkal sastapu Džonu Miežagraudu. Pasaule, pa kuru klaidoju, ir pilna svešinieku, un tikai kopīga iedzeršana ļauj cilvēkiem iepazīties citam ar citu un paver ceļu uz piedzīvojumiem. Vienalga, vai i tas notiek kādā krodziņā kopā ar ieskurbušiem pilsētiņas iemītniekiem vai ar laipnīgu dzelzceļnieku, kas pats jau krietni ieķēris, bet vēl apgādājies ar blašķīti katrā kabatā, vai arī ar pulciņu «drogistu», kas salasījušies savā iemīļotajā kabakā. Jā, un arī «sausajos» štatos, kur alkohola lietošana aizliegta, dzerts tiek tik un tā — piemēram, tādos kā Aijova 1894. gadā, kad es savā nodabā soļoju pa Demoinas galveno ielu un mani ik pa laiciņam viens vai otrs pilnīgi svešs cilvēks paaicināja iegriezties kādā slepenā krodziņā; atceros, iedzeršanas notika gan frizētavā, gan atslēdznieka darbnīcā, gan mēbeļu veikalā.

Kur tik sper kāju, visur Džons Miežagrauds. Pat nabaga klaidonim tajās mierpilnajās dienās nereti laimējās iemest pa lāsei. Atceros, pat Bufalo cietumā dažs labs no mums prata iedzīvoties pamatīgā skurbulī, un vēlāk, kad pēc izlaišanas klīdām pa Bufalo ielām, finansējām šādu skurbuli ar penijiem, ko izdiedelējām no garāmgājējiem.

Nejutu vajadzību pēc alkohola, bet, būdams kopā ar cilvēkiem, kas iedzer, dzēru viņiem līdzi. Ceļodams vai klaiņodams allaž tiecos sameklēt sev biedros enerģiskākos un pārgalvīgākos no sastaptajiem puišiem, bet tieši šie enerģiskākie un pārgalvīgākie visvairāk mīlēja iemest. Tie mēdza būt labi biedri, ļoti uzņēmīgi, reizumis visai lieli īpatņi. Varbūt šādiem cilvēkiem piemīt pārāk daudz temperamenta, kas spiež viņus novērsties no vispārpieņemtā, ikdienišķā un meklēt izklaidēšanos melīgajos, fantastiskajos Džona Miežagrauda apgalvojumos. Lai būtu kā būdams, cilvēki, kuri man patika, ar kuriem es vēlējos būt kopā, nemaldīgi bija atrodami tikai Džona Miežagrauda sabiedrībā.

Klaidu gaitās ceļodams cauri visām Savienotajām Valstīm, es apguvu pavisam jaunus uzskatus par dzīves parādībām. Būdams klaidonis, atrados ārpus sabiedrības, varētu teikt, pašos tās pagrabos. Varēju no ārienes novērot, kā darbojas sabiedrības mašinērija. Redzēju griežamies sociālās iekārtas spararatus un uzzināju, ka melnais darbs nepavisam netiek turēts tādā cieņā, kā man centās iegalvot skolotāji, sprediķotāji un politikāņi. Cilvēki bez noteiktas profesijas īstenībā ir bezpalīdzīgs darbalopu bars. Ja kāds iemācās amatu, viņš ir spiests iestāties arodbiedrībā, lai varētu dabūt darbu savā profesijā. Un viņa arodbiedrība ir spiesta ar vārdiem un darbiem cīnīties pret darba devēju apvienībām, cenšoties paaugstināt algas vai samazināt darba stundu skaitu. Uzņēmēju apvienības savukārt pūlas to nepieļaut, cīnoties pretī ar zobiem un nagiem. Nekādu cieņu pret darbu un tā darītāju es nekur nevarēju saskatīt. Un, ja kāds darba cilvēks kļūst vecs vai cieš nelaimes gadījumā, viņš tiek izmests atkritumu kaudzē gluži kā jebkura nolietota mašīna. Tiku redzējis daudzus tādus izspiestus strādniekus, kuru mūžs beidzās bez jebkādas cieņas un goda.

Tā nu mans jaunais dzīves uzskats veidojās šāds: fiziskais darbs nav nekas cienījams un galīgi neatmaksājas. Man nevajag nekāda amata — tāds bija mans lēmums — un nekādu direktora meitu. Bet noziegumos arī neielaidīšos — tas bija otrs lēmums. Likumpārkāpēju gaida tāds pats nelaimīgs liktenis kā strādnieku. Vērtība ir tikai smadzeņu spējām, nevis fiziskajam spēkam, un es apņēmos nekad vairs nepiedāvāt savus muskuļus darbaspēka tirgū. Pārdošu tikai savas smadzenes — un citu neko.

Kaiifornijā atgriezos ar ciešu nodomu — attīstīt smadzenes. Tas nozīmēja — iegūt izglītību. Pamatskolu biju pabeidzis jau sen, tāpēc tagad iestājos augstākā — Oklendas vidusskolā. Lai nopelnītu iztikas naudu, strādāju par sētnieku. Bez tam man palīdzēja arī māsa; un man nebija iebildumu nopļaut kādam mauriņu vai nonest pagalmā un izdauzīt paklājus, ja tikai atradās dienā kāda brīvāka stunda. Strādāju, lai tiktu vaļā no darba, — labi atskārtu šo nežēlīgo paradoksu, bet, apstākļu spiests, pa- kļāvos tam.

Zēnu un meiteņu iemīlēšanās spēlītes palika pagājībā, līdz ar tām arī Heidija, Lūiss Satūks un senākās vakar- stundu pastaigas. Man trūka tam laika. Iestājos Henrija Kleja Diskusiju biedrībā. Tiku ielūgts arī paviesoties dažu tās locekļu mājās, tur es iepazinos ar jaukām meitenēm, kuru svārku mala jau sniedzās līdz pat grīdai. Apmeklēju dažus nelielus pašdarbnieku pulciņus, kur aizrautīgi diskutējām par dzeju, mākslu un gramatikas finesēm. Iestājos sociālistu partijas Oklendas organizācijā, kur mēs studējām un apspriedām politisko ekonomiju, filozofijas un politikas jautājumus. Pastrādāju arī brīvbiblio- tēkā, reizē izlasīdams milzum daudz grāmatu par visādām blakusproblēmām, bet tādējādi es ieguvu tiesības uz biedra karti vai veselā pusducī dažādu citu organizāciju.

Vairāk nekā pusotra gada es degvīnu neņēmu ne mutē, pat domās tam nepieskāros. Man nebija laika un, protams, trūka arī vēlēšanās. Blakus sētnieka darbam, studijām un nevainīgām izklaidēm, kā, piemēram, šahs, man nebija iespējams ne mirklīti ziedot kam citam. Pamazām rnan atklājās jauna pasaule, un es tik kaismīgi centos izmantot visu, ko tā var sniegt, ka vecā Džona Miežagrauda pasaule mani vairs nespēja ietekmēt.

Jā, kā nu ne, es iegāju arī krogā. Devos apciemot Džoniju Heinholdu «Pēdējā šansē», bez tam gribēju no viņa aizņemties naudu. Un te nu atklājās vēl cits pavērsiens satiksmē ar Džonū Miežagraudu. Sen zināma patiesība, ka krodzinieki mēdz būt lāga cilvēki. Salīdzinājumā ar tā saucamajiem biznesmeņiem viņi ir daudz augstsirdīgāki. Kad man reiz šausmīgi ievajadzējās desmit dolāru un nebija kur tos raut, es itin vienkārši devos pie Džonija

Heinholda. Jau vairākus gadus nebiju pārkāpis viņa dzertuves slieksni, ne arī izdevis kādu centu pie viņa letes. Un arī toreiz, kad iegāju aizņemties desmit dolārus, nepasūtīju neko dzeramu. Bet Džonijs Heinholds man iedeva desmit dolārus bez kādas ķīlas, neprasīdams pat pro« centus.

Tajā ne visai garajā laikposmā, kad visiem spēkiem centos iegūt izglītību, es ne vienreiz vien dabūju iegriezties pie Džonija Heinholda, lai aizņemtos naudu. Gatavodamies iestāties universitātē, aizlienēju no viņa pat četrdesmit dolārus — bez ķīlas, bez procentiem, bez kādas iedzeršanas. Un tomēr — te, lūk, ir tas āķis, to var saukt par tradīciju vai par nerakstītu likumu — savās labklājības dienās, jau pēc ilgākiem gadiem, es bieži metu krietnu līkumu, braukdams cauri vairākiem kvartāliem, lai iedzertu tieši pie Džonija Heinholda letes, tādējādi atlīdzinot dažādo aizņēmumu novilcinātos procentus. Ne jau tāpēc, ka Džonijs Heinholds man to būtu lūdzis vai ka viņš cerētu uz to. Kā jau teicu, darīju to, pak|audamies nerakstītajam likumam, ko biju iegaumējis tāpat kā citas tradīcijas, kādas ieviesis Džons Miežagrauds. Bezcerīgi grūtos apstākļos, kad cilvēkam nav citas vietas, kur meklēt palīdzību, kad viņam nepieder nekas tik vērtīgs, ko cietsirdīgais augļotājs būtu ar mieru pieņemt ķīlām, cilvēks var doties pie kāda pazīstama krodzinieka. Pateicības jūtas taču ir cilvēka neatņemama īpašība. Kad cilvēks, kuram izlīdzēts, atkal tiek pie naudas, pats par sevi saprotams, ka daļa no tās jāizdod pie draudzīgā krodzinieka letes.

Atceros, kā man klājās rakstnieka karjeras sākumos, kad nelielās honorāru summiņas no žurnāliem pienāca ar traģisku neregularitāti, bet tai pašā laikā man bija jālauza galva, kā uzturēt arvien pieaugošo ģimeni — sievu, bērnus, māti, māsasdēlu, kā arī nēģeru auklīti mammiņu Dženniju līdz ar viņas vecīgo vīru, kuriem bija pienākušas grūtas dienas. Man bija divas vietas, kur varēju aizņemties naudu: frizētava un krogs. Frizieris pieprasīja piecus procentus mēnesī, atvelkot tos jau iepriekš. Tas nozīmē: ja es aizņēmos simt dolārus, viņš man izsniedza tikai deviņdesmit piecus. Atlikušos piecus viņš paturēja kā procentu avansu par pirmo mēnesi. Nākamajā mēnesī es viņam atkal maksāju piecus dolārus, un tā turpinājās ik mēnesi, līdz izplēsu prāvāku honorāru no izdevējiem un varēju nokārtot parādu,

Otra vieta, kurp varēju doties grūtā brīdī, bija krogs. Šo krodzinieku pēc skata pazinu kādus pāris gadus. Nekad netiku dzēris viņa krogā un arī aizņemšanās reizē nepasūtīju nevienu glāzīti. Taču viņš nekad man neatteica, lai kādu summu es prasīju. Nelaimīgā kārtā viņš pārcēlās uz citu pilsētu, kamēr es vēl nebiju ticis pie turības. Līdz šai dienai man žēl, ka viņš aizceļojis. Tāds nu reiz ir likums, ko esmu iegaumējis. Saskaņā ar to man būtu vajadzējis — un to es darītu vēl šobrīd, ja vien zinājis, kur šis krodzinieks atrodas, — šad un tad iegriezties viņa krogā un izdot dažus dolārus pie viņa letes, ar pateicību pieminot agrākos laikus.

Uzrakstītais nav domāts kā slavas dziesma krodziniekiem. Drīzāk tas ir Džona Miežagrauda visvarenības ap- dziesmojums, lai ilustrētu vēl vienu no tiem miljoniem paņēmienu, ar kādiem Džons Miežagrauds velk cilvēku savos apkampienos, līdz pēdīgi cilvēks spiests atzīt, ka bez Džona Miežagrauda vairs nejaudā spert ne soli.

Tomēr atgriezīsimies pie mana stāstījuma. Pametis dēkaiņa taku, es dzīvoju, pāri galvai ieracies studijās, ik mirkli aizņemts un nodarbināts, un nelikos ne zinis par Džona Miežagrauda eksistenci. Nedzēra arī neviens no cilvēkiem, starp kuriem mēdzu uzturēties. Ja kāds būtu dzēris un man piedāvājis, es, protams, neatteiktos. Bet tā tas nenotika, un, kad man gadījās brīvs brīdis, es to izmantoju šaha spēlei, pastaigām ar jaukām meitenēm, šoreiz jau studentēm, vai izbraucieniem ar velosipēdu, ja vien man laimējās un-tas tobrīd neatradās augļotāja pārvaldīšanā.

Visu laiku cenšos lasītājam norādīt uz vienu: manī nebija ne mazākās sliecības uz alkoholu, par spīti ilgajai un grūtajai vergošanai Džona Miežagrauda jūgā. Biju atgriezies no dzīves viņas malas un sajūsmināts baudīju studējošo jauniešu dzīves veida arkādisko vienkāršību. Biju atradis ceļu uz gara dzīves karaļvalsti un apskurbi- nājos tīri intelektuāli. (Ak vai! Vēlāk dabūju izjust, ka arī intelektuālam reibumam seko briesmīgas paģiras.)

XXII NODAĻA

Vidusskolas mācību programma bija paredzēta trim gadiem. Man sāka zust pacietība. Bez tam ilgstoša skološanās man būtu finansiāli neiespējama. Ar saviem ienākumiem

es nespēju izvilkt līdz galam, un man ārkārtīgi gribējās iestāties valsts universitātē. Pavadījis vienu gadu vidusskolā, nolēmu saraut īsi un aši. Aizņēmos naudu un nokārtoju iestāšanās maksu augstskolas sagatavošanas kursu jeb «dīdītavas» vecākajā nodaļā. Man apsolīja, ka šādā veidā es būšot sasniedzis gatavību iestāties universitātē jau pēc četriem mēnešiem, tā ietaupīdams divus gadus.

Bet tad bija gan iekalšanal Vajadzēja taču divu gadu mācību vielu dabūt iekšā galvā trešdaļgadā. Mācījos, līdz kvadrātvienādojumi un ķīmiskās formulas, burtiski, vairs nelīda galvā. Bet tad kursu vadītājs kādu dienu paaicināja mani sānis. Viņš ļoti atvainojoties, tomēr esot spiests dot man atpakaļ iemaksu un lūgt mani pamest kursus. Tas neesot sekmju dēļ, nē. Visos priekšmetos man veicoties labi, un, ja viņš varētu aizvadīt mani līdz kursu beigām, viņš esot pārliecināts, ka ari universitātē es turpinātu tikpat sekmīgi. Nelaime tā, ka ļaunas mēles tenkojot par manu nodomu. Kas vēl nebūsi Četros mēnešos sasteigt divu gadu darbu! Tas taču būtu skandāls, un universitātes sāktu bargāk atsijāt tos, kas iestājas no oficiālajiem sagatavošanās kursiem. Viņš šādu skandālu nedrīkstot pieļaut, tāpēc lūdzot mani būt tik laipnam un šķirties no šejienes.

Cits nekas neatlika. Atdevu atpakaļ aizlienēto naudu tin, zobus griezdams, ķēros pie iekalšanas patstāvīgi. Līdz iestājeksāmeniem universitātē bija atlikuši trīs mēneši. Bez laboratorijām, bez repetitoriem, sēdēdams savā guļamistabā, es tomēr turpināju uzsākto, cenzdamies iespiest galvā divu gadu vielu trīs mēnešos, vēl atkārtojot arī iepriekšējā gadā apgūto.

Mācījos pa deviņpadsmit stundām dienā. Trīs mēnešus izturēju šādu sacīkšu tempu, pārtraukdams to tikai atsevišķos izņēmuma gadījumos. Miesa man nogura, prāts nogura, bet es neatlaidos. Aiz pārpūles acu priekšā sāka midžināties, tomēr kalpot tās neatteicās. Varbūt uz pašu beigu galu es sametos druscīt padurns. Zinu tikai — tolaik biju iedomājies, ka esmu atklājis riņķa kvadratūras formulu, tomēr man pietika prāta atlikt tās pilnīgu atrisināšanu uz laiku, kad eksāmeni būs nokārtoti. Tad nu gan es viņiem parādīšu!

Pienāca eksāmenu laiks, un šīs nedaudzās dienas es tikpat kā netiku aizvēris acis miegā, ik brītiņu veltīdams

vienīgi iekalšanai un atkārtošanai. Un, kad biju iesnie* dzis pēdējo rakstveida eksāmena lapu, biju galīgi čupā — absolūta smadzeņu pārpūle. Grāmatām es vairs ne acis neuzmetu. Atsacījos pat no domāšanas — ne redzēt negribēju cilvēku, kas spējīgs domāt.

Šādam garastāvoklim var būt tikai viena recepte, un es pats to sev izrakstīju, — dēku taka. Nemaz nenogaidījis eksaminācijas rezultātus, aizņēmos no paziņas jahtu, iestūkāju segu rulli un šo to no sausās pārtikas kajītē un uzvilku buru. Agrā rīta bēguma pēdējie viļņi iznesa laivu no Oklendas estuāra, līcī to uztvēra pirmie paisuma uzplūdi, un, spēcīgas brīzes nesta, mana laiva aši aizšāvās pa viļņiem. Sanpavlo licī vāliem vēlās migla, arī Kārki- nēza šaurums pie Selbija rūdas kausētavas tinās miglas blāķos; es pagriezu stūri pret okeānu un atstāju aizmugurē krastmalas vecās kuģu ceļa zīmes, kuras pirmoreiz biju mācījies pazīt, braukdams kopā ar Nelsonu uz «Ziemeļbrieža», kam nekad netika ievilktas buras.

Priekšā parādījās Benišija. Pabraucu garām Ternera dokiem, apmetu loku Solano piestātnei un pietuvojos krastam pie niedru audzēm, kur ciešā pudurā gulēja zvejnieku barkasi un kur arī es kādreiz agrākajos laikos tiku mitinājies, pie tam žūpodams uz nebēdu.

Tieši šeit kaut kas ar mani notika, un vēl ilgus nākamos gadus man ne jausmas nebija, cik tas ir nopietni. Ne domājis nebiju apstāties Benišijā. Paisums labvēlīgs, ceļavējš svilpdams pūta burās — visbrīnišķīgākie apstākļi burāšanai. Tālumā jau rēgojās Vērša galvas un Armijas posteņa zemesragi, norādīdami ieeju Sjūzenas līcī, kurš, jādomā, arī bija apmiglojies. Un tomēr, tiklīdz uzmetu acis zvejnieku barkasiem, kas gulēja starp piekrastes niedru kumšķiem, es tai pašā mirklī, ne brīdi nešaubījies, piespiedu stūreskoku, savilku šotes un pagriezu laivas galu pret krastu. No manu samocīto smadzeņu dzīlēm tūdaļ iznira apziņa, pēc kā īsti es kāroju. Es kāroju dzert. Es gribēju piedzerties.

Sī tieksme bija neatvairāmi pavēloša. Nekādu neskaidrību te nevarēja būt. Neko citu visā plašajā pasaulē manas izpluinītās un pārpūlētās smadzenes nevēlējās, tikai atgūties no pārguruma tādā veidā, kādu tās jau pazina. Te nu, lūk, ir lietas būtība. Pirmo reizi mūžā es apzināti un brīvprātīgi kāroju piedzerties. Tā atkal bija jauna, pavisam nepazīstama Džona Miežagrauda varas atklāsme.

Ne jau organisms prasīja pēc alkohola. Tās bija prāta alkas. Pārmērīgā darba novārdzinātais prāts tiecās aizmirsties.

Bet pats galvenais šajā būtībā, lūk, kas. Lai cik pārmocītas būtu manas smadzenes, tomēr, ja es nebūtu dzēris jau agrāk, doma par piedzeršanos nekādi nevarētu ienākt man prātā. Biju sācis ar fizisku riebumu pret alkoholu, gadiem dzēris tikai biedrošanās dēļ un tālab, ka degvīns bija visur pieejams arī dēku takās, nu biju sasniedzis to pakāpi, kad manas smadzenes uzstājīgi pieprasīja ne vien iedzeršanu, bet galīgu piedzeršanos. Ja es tik ilgi nebūtu radinājies pie alkohola, smadzenēm nemaz nevarētu rasties šāda prasība. Es būtu aizburājis garām Vērša galvai, ieniris Sjūzenas līča baltajās dūmakās, un, klausoties dūkojam vēju, kas piepūta buru un vēdinājās ap manu augumu, es būtu aizmirsis vārgumu, būtu atpūtinājis un atsvaidzinājis smadzenes.

Bet tagad es piebraucu krastā, nostiprināju visus galus un steidzos uz barkasiem. Cārlijs Legrāns krita man ap kaklu. Viņa sieva Lizija spieda mani pie savām apjomīgajām krūtīm. Billijs Marfijs un Džo Loids, un visi citi vecās gvardes atlikušie pārstāvji sanāca man apkārt un cits par citu tiecās slēgt mani savās rokās. Cārlijs tūdaļ pakampa kannu un pāri dzelzceļa uzbērumam steidzās uz Jorgensena krodziņu. Tas nozīmēja, ka būs alus. Bet es kāroju kā stiprāka, tāpēc nokliedzu viņam pakaļ, lai atnes pudeli viskija.

Daudzkārt šī blašķe dabūja ceļot pāri uzbērumam un atpakaļ. Arvien vairāk saradās veco draugu no senajiem brīvestības un vieglās dzīves laikiem — tie bija zvejnieki, gan grieķi, gan krievi, gan franči. Visi pa kārtai izmaksāja, un tad atkal sākām no gala. Viesi nāca un gāja, bet es paliku un sadzēru ar visiem. Dzēru kā negausis — lieliem malkiem. Gāzu degvīnu rīklē un tīksmi izbaudīju smadzenēs kāpjošo reibuli.

Atnāca Gliemis, kas bija Nelsona pārinieks pirms manis, glīts no vaiga, kā jau allaž, bet vēl nesavaldīgāks, gandrīz jau vai slims, pats sevi sadedzinājis ar nemitīgu dzeršanu. Viņš nāca no burinieka «Gazele», kur tikko kā bija ķildojies ar savu pārinieku, — tur bija vilkti laukā naži, dalīti belzieni, un Gliemis nu centās sevī vēlreiz uzkurināt niknuma kvēli, bez sāta tempdams viskiju. Nemitīgi iedzerdami, pieminējām Nelsonu, kurš nu jau atstiepis savus platos plecus pēdējai ilgajai atdusai tieši šai pašā Benišijas pilsētiņā; nobirdinājām ari pa asarai, jo atminējāmies tikai visu labo, kas saistījās ar viņa vārdu, un vēlreiz nosūtījām blašķi piepildīšanai, lai varētu uzdzert viņa piemiņai.

Vecie draugi gribēja mani pierunāt, lai pārnakšņoju pie viņiem, bet pa vaļējo durvju aili redzēju spirgta vēja viļņoto ūdens klāju, ausīs dūca brīzes šalkoņa. Un, kamēr es centos aizmirst, kā trīs smagus mēnešus ik dienas pa deviņpadsmit stundām biju urbies grāmatās, Cārlijs Legrāns pārkravāja manu mantību lielā Kolumbijas upes lašu laivā. No savas puses viņš vēl pievienoja maišeli ogļu un zvejnieku ogļu plāti, kafijas katliņu un cepamo pannu, ka arī mazliet kafijas, gabalu gaļas un tumšu jūras asari, gluži svaigu, torīt kā no ūdens vilktu.

Man vajadzēja draugu atbalsta, lai noietu pa sagrabējušajām piestātnes laipām un ierāptos laivā. Viņi arī savilka manu buru tiktāl, līdz tā iztaisnojās gluži plakana. Daži gan bažījās, vai vajagot tik stīvi pievilkt, tomēr es pastāvēju, ka vajag, un Cārlijs par to nemaz nešaubījās. Viņš mani labi pazina no senākiem laikiem un zināja, ka būrāt es spēju, kamēr vien spēju kaut ko saskatīt. Tad viņi atraisīja tauvu. Es piepacēlu stūreskoku, satvēru šo- tes un, kaut arī acis miglojās, iegrozīju laivu kursā, pēc tam vēl pamādams krastā palicējiem atvadas.

Plūdmaiņas jau bija grozījušās, un straujais bēguma plūds, traukdamies tieši pretī vēl straujākajam vējam, sacēla stāvus, brāzmainus viļņus. Sjūzenas līcis putoja balts aiz niknuma. Taču lašu laiva tiek cauri visam, un es pratu ar lašu laivu apieties. Tālab stūrēju tik viļņiem pretī un pāri tiem un, skaļi klaigādams un dziedādams, izplūdu nievās par grāmatām un skolām. Plīstošās viļņu kores piešļāca laivā kādu pēdu dziļu ūdens gāzmu, bet es smējos, kad ūdens skalojās man ap kājām, un dziedāju nicinājumu vējiem un viļņiem. Pasludināju pats sevi par dzīves valdnieku, kas traucas pār nesavaldītajiem elementiem, un Džons Miežagrauds ceļoja man līdzi. Jukjukām ar matemātikas formulām, ar filozofijas kategorijām, ar dižu oratoru citātiem man atmiņā jaucās vecās dziesmas, ko biju iemācījies tajās senajās dienās, kad no konservu fabrikas pārgāju uz austeru zvejnieku kuģiem, lai kļūtu par pirātu, — tādas kā «Melnā Lulū», «Lido mākoņi», «Esi mīļš pret manu meitu», «Bostonas kramplauzis», «Šurpu nāciet, spēlmaņi un bieži», «Putniņš būt vēlējos», «Senandoa» un «Rančo, zēni, rančo».

Daudzas stundas vēlāk, saulrieta ugunīm liesmojot, atrados tur, kur Sakramento un Sanhoakīnas upes saplūdina kopā savus duļķainos ūdeņus, izbraucu pa taisno Ņujorkas kanālu, pārslīdēju pāri gludajam, krastu ieslēgtajam ūdens blāknumam aiz Melnā Dimanta un, iegriezis Sanhoakīnas deltā, traucos uz Antiohu, kur, mazliet jau at- skurbis, toties šausmīgi izsalcis, pietauvoju savu laivu blakus kartupeļiem piebērtai liellaivai, kuras takelējums man šķita tāds kā pazīstams. Uz klāja tik tiešām atradās mani seni paziņas; viņi izcepa manu asari olīvu eļļā. Bez tam tika pagatavots gaļas sautējums zvejnieku gaumē, bagātīgi gardināts ar ķiplokiem, klāt ēdām brūni apce- pušu itāliešu maizi bez sviesta un visu to noskalojām ar pintas lieluma krūzēm bieza, reibinoša sarkanvīna.

Manai lašu laivai bija sūce, bet liellaivas mājīgajā kajītē man laipni piedāvāja sausu koju ar sausām segām; tur mēs gulējām smēķēdami un tērzējām par senajām dienām, kamēr mums virs galvas vējš gaudoja takelāžā un resnās tauvas dārdēdamas sitās pret mastu.

XXIII NODAĻA

Mans burājums lašu laivā ilga veselu nedēļu, un mājās es atgriezos pilnā gatavībā iestāties universitātē. Visu šo nedēļu uz ūdeņiem atkal dzēris netiku. Šinī sakarībā biju pat spiests izvairīties no vecu draugu apmeklēšanas, jo dēkaiņu taku arvien aplenkumā tur Džons Miežagrauds. Piedzerties man kārojās tikai tai pirmajā dienā, bet nākamajās vairs nemaz. Novārdzinātās smadzenes bija atžirgušas. Morālu aizspriedumu man šinī ziņā nebija itin nekādu. Par to pirmo orģiju dienu Benišijā neizjutu ne kaunu, ne nožēlu un vairs pat nedomāju par to, kad laimes pilns atgriezos pie grāmatām un studijām.

Pagāja ilgi gadi, līdz es atkal paraudzījos atpakaļ uz to dienu un sapratu, cik tā bijusi nozīmīga. Tolaik un vēl ilgi pēc tam pieminēju to vienīgi kā jautru dzīru reizi. Tikai krietni vēlāk, mocīdamies smadzeņu truluma un intelekta gurduma jūgā, es to atcerējos, jo atkal izjutu alkas pēc remdinājuma, kādu sniedz alkohols.

Bet visā šai laikposmā, ja neskaita vienīgo klupšanas gadījumu Benišijā, turpināju atturībnieka dzīvi — galve- nokārt tieši tāpēc, ka nevēlējos dzert. Otrkārt, atturībnieks biju tāpēc, ka mans ceļš veda cauri grāmatu ailēm un studenti dzert nemēdza. Bijis es ārā, uz dēku takas, pats par sevi saprotams, ka es būtu dzēris. Tā jau ir dēkaiņu dzīves nožēlojamā puse, jo dēku takas ir Džona Miežagrauda iemīļotais medību lauks,

Pabeidzu pirmo semestri un 1897. gada janvārī pārgāju uz otro. Tomēr mani mocīja naudas trūkums, kā arī atziņa, ka universitāte man nedod visu, ko vēlos, tai laika sprīdī, ko varu tai atlicināt, un es biju spiests izstāties. Pārāk vīlies tomēr nebiju. Divus gadus tiku studējis un šajos divos gados — kas bija daudz vērtīgāk — biju paguvis izlasīt ļoti daudz. Gramatikas zināšanas arī bija nostiprinājušās. Tiesa gan, vēl nebiju atradinājies un runāju «esu», nevis «esmu», tomēr rakstīdams vairs negrēkoju ar dubultām negācijām nevietā, kaut gan dzīvā sarunā šī kļūda man vēl bieži paspruka.

Izšķīros, ka nu nekavējoties jāuzsāk rakstnieka karjera. Nevarēju izvēlēties, kurai no četrām nozarēm pievērsties: vispirms man patika mūzika, otrkārt, dzeja, treškārt, filozofisku, ekonomisku un politisku eseju rakstīšana un, ceturtkārt un pēdīgi, — stāstu rakstīšana. Apņēmīgi izsvītroju mūziku kā nepieņemamu, iekārtojos savā guļamistabā un sāku vienādā mērā nodoties visām trim pārējām nozarēm. Ak kungs, kādā .aizrautībā es rakstīju! Tāda radīšanas drudža vēl neviens nebūs pazinis, un man pašam jābrīnās, kā nesāku jukt prātā. Mans strādāšanas veids bija pietiekami negudrs, lai es dabūtu smadzeņu atmiekšķēša- nos un nonāktu trako namā. Es rakstīju, rakstīju itin visu ko — pārblīvētas esejas, īsus zinātniskus un socioloģiskus apcerējumus, humoristiskus pantus, visdažādākās formas dzejoļus, sākot ar trioletiem un sonetiem līdz traģēdijai baltajā pantā un neveikliem eposiem Spensera1 stan- cēs. Bija gadījums, kad es nepārtraukti sacerēju dienu no dienas pa piecpadsmit stundām no vietas. Reizēm aizmirsu pat paēst vai arī atteicos ēšanas dēļ atrauties no saviem kaismīgajiem literārajiem izvirdumiem.

' Spensers Edmunds (1552—1599) — pazīstams angļu dzejnieks, bruņinieku romānu garā sacerētas poēmas «Karaliene Feja» autors.

Un tad vēl ķibeles ar pārrakstīšanu. Manam māsasvīram bija rakstāmmašīna, ko viņš pa dienu lietoja pats. Nakti man bija atļauts to izmantot. Šī mašīna bija tīrais brīnumzvērs. Vēl šodien varu vai apraudāties, kad atceros savas mocības ap to. Jādomā, tas būs bijis rakstāmmašīnu ēras sākuma gada pats pirmais modelis. Tās alfabētā bija vienīgi lielie burti. Mašīnu šķita apsēdis kāds ļauns gars. Tas nepakļāvās nekādiem pazīstamiem fizikas likumiem un šķita apgāžam visiem zināmo aksiomu: ja vienādus priekšmetus vienādi pārveido, radīsies vienādi rezultāti. Es varu apzvērēt, ka šī mašīna, vienādi darbināta, nekad divreiz nedeva vienu un to pašu rezultātu. Atkal un atkal tā nodemonstrēja, ka vienādus rezultātus var sasniegt tikai ar visdažādākajām darbībām.

Kā man sāpēja mugura, kad biju pastrādājis ar šo mašīnu! Pirms šā eksperimenta mana mugura bija nevainojami pārcietusi visnegantākās piepūles, kādas tai tika uzkrautas manas ne visai vieglās karjeras laikā. Tomēr šī rakstāmmašīna pierādīja, ka mugurkaula vietā man ir pīpeskāts. Sāku arī baidīties par saviem pleciem. Pēc katra rakstīšanas seansa tie smeldza kā reimatisma lēkmē. Taustiņus nācās sist tik spēcīgi, ka ārā uz ielas likās: tur dārdina attāls pērkons vai arī kāds lauž mēbeles. Sparīgi dauzot taustiņus, es sasprindzināju pirkstu cīpslas līdz pat elkoņiem, bet pirkstu gali bija vienās čulgās, kas trūka pušu un čūlāja. Bijusi tā mana personiskā mašīna, es to būtu darbinājis ar namdara veseri.

Ļaunākais tas, ka man taču vienlaikus vajadzēja kā pārrakstīt manuskriptu, tā arī lūkot savaldīt mašīnu. Tās bija fiziskas ciešanas un reizē smadzeņu brāzmojums, lai varētu uzrakstīt tūkstoš vārdu, bet es taču ik dienas uzrakstīju pat tūkstošiem vārdu, ko tad arī vajadzēja pārrakstīt, jo es loloju pārliecību, ka izdevēji redakcijās tos nevar vien sagaidīt.

Ak vai — gan rakstīšana, gan pārrakstīšana mani pamatīgi nomocīja! Man bija smadzeņu un nervu pārgurums un ķermeņa pārgurums arī, tomēr ne reizi neradās doma par dzeršanu. Es mitinājos pārāk augstās sfērās, lai man vēl vajadzētu kādu remdinātāju. Visas savas nomoda stundas — izņemot tās, ko ziedoju velnišķīgajai rakstāmmašīnai, — es pavadīju radīšanas jūsmas debesīs. Bez tam dzeršanas tieksmi nejutu arī tālab, ka vēl arvien ticēju daudz kam cildenam — ka visi cilvēki mīl cits citu tāpat, kā mīl vīrieši un sievietes, ka vecāki uzticīgi gādā par bērniem, ka cilvēku starpā valda taisnīgums, ka viņiem vajadzīga māksla, vārdu sakot, loloju veselu lēveni gaišu ilūziju, pārliecināts, ka tās vienīgās uztur zemeslodes griešanos.

Taču gaidošie izdevēji labāk vēlējās gaidīt arī turpmāk. Mani manuskripti kursēja plašā rajonā starp Kluso un Atlantijas okeānu turp un atpakaļ. Laikam jau tā bija rakstāmmašīnas velnišķīgā burvestība, kas neļāva izdevējiem pieņemt no manis ne vissīkāko raksta galiņu. Vilks viņu zina — es nezinu, taču, jādomā, manu sacerējumu saturs bija tikpat traks kā rakstījuma veids. Par smiekla naudu pārdevu savas sūri grūti iegādātās skolas grāmatas bukinistam. Aizlienējos nelielas naudas summiņas, kur vien varēju, un pieļāvu pat, ka mans sirmais tēvs mani uztur ar savu zūdošo spēku pēdējām paliekām.

Necik ilgi — tikai dažas nedēļas, un tad man vajadzēja padoties un iet strādāt. Tomēr arī tad nejutu nekādas vajadzības pēc alkohola. Nemaz nebiju vīlies. Mana karjera tikai mazliet aizkavēsies, vairāk nekā. Varbūt man derētu vēl rūpīgāka sagatavošanās. Biju pietiekami salasījies grāmatas, lai saprastu, ka īstenībā esmu pieskāries tikai zinātnes mantijas vīlītei. Tomēr arvien es vēl mitinājos augstajās sfērās. Visas nomoda stundas, kā arī daudzas no tām, ko būtu vajadzējis ziedot miegam, es aizvadīju pie grāmatām.

XXIV NODAĻA

Sāku strādāt ārā aiz pilsētas, pie Belmonta akadēmijas, mazā, priekšzīmīgi iekārtotā veļas mazgātavā ar tvaika dzinēju. Divatā ar otru puisi mēs veicām visus darbus — šķirojām un mazgājām veļu, cietinājām un gludinājām baltos kreklus, apkaklītes un manšetes, un pat profesoru lauleņu grezno veļu. Rāvāmies kā zvēri, īpaši, vasarai sākoties, kad akadēmijas audzēkņi pārgāja uz audekla bikšu valkāšanu. Kamēr izgludina tikai vienu pāri šādu bikšu, paiet šausmīgi daudz laika. Bet cik šādu pāru nebija! Sviedros mirkdami, strādājām augām nedēļām tropiskā tveicē, veikdami darbu, kas nekad nav paveicams, un dažu labu nakti, kad studenti saldi krāca savās gultās, mēs ar pārinieku elektriskās spuldzes gaismā darbojāmies gar tvaika vangali vai gludināmo dēli.

Stundas bija garas, darbs spriegs, kaut gan visai pamatīgi bijām apguvuši prasmi izvairīties no liekām kustībām. Bet es saņēmu trīsdesmit dolārus mēnesī līdz ar pilnu uzturu — neliels kāpums salīdzinājumā ar ogļu lāpstošanas un konservu fabrikas dienām, vismaz tas jāsaka par uzturu, kas darba devējiem gan izmaksāja maz (mēs ēdām kopējā virtuvē), bet man tas bija līdzvērtīgs divdesmit dolāriem mēnesī. Brieduma gados pieaugušais fiziskais spēks, klāt nākušās iemaņas un viss, ko biju mācījies no grāmatām, — tam arī varu pateikties par šiem papildu divdesmit dolāriem. Ja spriež pēc manas izvirzīšanās tempa, varēju lolot cerību pirms nāves vēl kļūt par naktssargu ar sešdesmit dolāriem mēnesī vai pat par po- lismeni, kurš skaidrā naudā saņem savus simt dolārus un piedevām vēl kukuļus.

Augu nedēļu strādājuši kā negudri, sestdienas vakarā abi ar pārinieku jutāmies izvārguši līdz pēdējam. Atkal biju nonācis jau pazīstamajā darbalopa kondīcijā, jo strādāju ilgākas, stundas, nekā mēdz nodarbināt zirgus, un nezin vai domāju arī ko vairāk, nekā domā zirgs. Grāmatām pat nepieskāros. Biju gan atstiepis uz mazgātavu pilnu lādi ar grāmatām, tomēr lasīt nejutos spējīgs. Tiklīdz paņēmu grāmatu rokā, tūdaļ aizmigu; ja arī piespiedos turēt acis vaļā kaut vai dažas lappuses, tik un tā neatcerējos šo lappušu saturu. Pārtraucu mēģinājumus mācīties grūtākus priekšmetus — tādus kā jurisprudence, politiskā ekonomija vai bioloģija, lūkodams piesavināties kaut ko vieglāku, piemēram, vēsturi. Tik un tā aizmigu. Izmēģinājos lasīt daiļliteratūru — un aizmigu kā likts. Pēdīgi, kad iegrimu miegā, lasīdams pat vieglus stāstiņus, vispār atteicos no mācīšanās. Pa visu laiku, ko nostrādāju mazgātavā, pat vienu grāmatu netiku izlasījis līdz beigām.

Bet, kad pienāca sestdienas vakars un nedēļas darbs bija galā līdz nākamās pirmdienas rītam, man bija tikai viena kāre — ja neskaita vēlēšanos izgulēties —, un tā bija kāre piedzerties. Šī nu bija otrā reize manā mūžā, kad saklausīju Džona Miežagrauda nepārprotamo aicinājumu. Pirmo reizi tas notika smadzeņu pārguruma dēļ. Taču tagad manas smadzenes netika gurdinātas. Gluži otrādi — tās netika darbinātas nemaz, tās bija trulas un tukšas. Tur jau tā nelaime. Manas smadzenes bija kļuvušas tik alksmīgas un prasīgas, grāmatu atklātās pasaules brīnumi tās bija darījuši tik uzņēmīgi možas, ka tagad tās mocījās aiz kūtruma un bezdarbības.

Bet es, ilgāku laiku draudzējies ar Džonu Miežagraudu, labi zināju, ko viņš var solīt — šalcošu reibumu, sapņus par varenību, aizmirstību, vārdu sakot, itin visu ko citu, kam nav sakara ar burbuļojošiem veļas katliem, rotējošām vangalēm, dūcošiem veļas susinātājiem, ar cietinātiem dāmu krekliņiem un bezgalīgām audekla bikšu procesijām, kas, tvaikos kūpēdamas, cita pēc citas aizslīd zem mana žiglā gludekļa. Tā tas nu ir. Džons Miežagrauds raida savu aicinājumu vārgajiem un nevarīgajiem, gurdajiem un izmocītajiem. Viņš sola visvieglāko atraisīšanos no grūtībām. Bet viņš nemitīgi melo. Viņš piesola ķermenim spēku, kura īstenībā nernaz nav, garam viņš piedāvā neīstu mundrumu, liek visam pasaulē izskatīties citādam nekā īstenībā, — pie tam nesalīdzināmi jaukākam.

Tomēr nedrīkst aizmirst Džona Miežagrauda daudzveidību, Ne tikai vārgajiem un pārgurušajiem — viņš raida savu aicinājumu arī tiem, kuri nezina, kur likties aiz spēka pārpilnības, kuru vitalitāte kūsā pār malām, kuriem aiz bezdarbības viss apnicis. Džons Miežagrauds prot sagrābt savās ķetnās ikviena cilvēka roku, lai kāds būtu viņa garastāvoklis. Savu vilinājumu tīklu Džons Miežagrauds prot uzmest jebkuram. Viņš rāda jaunus gaismekļus veco vietā, piedāvā ilūziju vizuļus pret realitātes pelēcību un galu galā apkrāpj visus, kas devušies viņam līdzi.

Es tomēr nepiedzēros aiz tā vienkāršā iemesla, ka līdz tuvākajam krogam bija pusotras jūdzes. Bez tam arī aicinājums piedzerties manās ausīs neskanēja pārāk skaļi. Bijis tas skaļāks, gan jau es būtu nostaigājis desmitreiz lielāku attālumu, lai tikai tiktu krogā. No otras puses, atradies šis krogs turpat aiz stūra, es noteikti būtu piedzēries. Bet šādos apstākļos es savā vienīgajā atpūtas dienā omulīgi atlaidos paēnā un sāku niekodamies šķirstīt svētdienas laikrakstus. Tomēr pat avīžu tukšajai muldēšanai es biju par gurdenu. Humora pielikums tikai ievilka vieglu vīpsnu man sejā, un tad es jau gulēju aizmidzis.

Kaut ari nepadevos Džona Miežagrauda kārdinājumam, kamēr strādāju veļas mazgātavā, tomēr šo to viņš bija sasniedzis. Viņa saucienu es biju saklausījis, izjutis tvīk- smīgo kāri, ilgojies pēc remdinājuma. Tā bija mana sagatavošana vēlāko gadu spēcīgākajām alkām.

Galvenais, ka šī alksmīgā kāre veidojās tieši smadzenēs. Organisms pēc alkohola neprasīja. Kā allaž, alkohols man fiziski bija pretīgs. Kad mans ķermenis bija par- gurdināts no ogļu šķūrēšanas, apziņā ne reizi neatplaik- snīja doma, ka derētu iedzert. Kad pārgurdinātas bija smadzenes pēc universitātes iestāju eksāmeniem, es tūdaļ gāju un piedzēros. Mazgātavā es atkal noguru fiziski, taču ne jau tik pārmērīgi kā pie ogļu grābšanas. Tomēr te bija arī atšķirība. Kad strādāju pie ogļu kaudzēm, mans prāts vēl nebija pamodināts. Laikā starp darbu katlu telpā līdz darbam veļas mazgātavā mans prāts bija atklājis garīgo vērtību karalisti. Kamēr bēru ogles, prāts man vēl snauda. Kad pūlējos gar veļas baļļām, mans prāts, nu jau izskolots, alkdams darboties un sevi apliecināt, cieta elles mokas.

Vai nu es padevos dzeršanai, kā tas notika Benišijā, vai arī atturējos no tās, kā šeit veļas mazgātavā, vienalga, manās smadzenēs jau dīga un dzietoja alkoholisma sēklas.

XXV NODAĻA

Kad biju aizgājis no darba veļas mazgātavā, māsa ar vīru apgādāja man pārtiku un citu, kas nepieciešams ceļojumam uz Klondaiku. Tas bija pirmā zelta drudža laiks šajā novadā — 1897. gada agrīnā rudens brāzmainā dzīšanās pēc zelta. Biju divdesmit vienu gadu vecs un pilnā spēku briedumā. Atceros vēl, ka divdesmit astoņu jūdžu garajā Cilkutas kalnu pārejā, ceļa posmā no Daijabīčas līdz Lindermena ezeram, kur bagāžu vajadzēja stiept pāri pa daļām, es mantu pārnešanā sacentos ar indiāņu nesējiem un pat pārspēju dažu labu indiāni. Pēdējais posms lidz Lindermenam bija trīs jūdzes garš. Es nosoļoju to abos virzienos četri lāgi dienā, turpceļā ikreiz stiepdams simt piecdesmit mārciņu smagu nastu. Tas nozīmē, ka es dienā veicu divdesmit četras jūdzes pa visgrūtākajām takām, pie tam divpadsmit no tām soļoju, salīcis zem simt piecdesmit mārciņu svara.

Jā gan, savu rakstnieka karjeru es biju pasūtījis pie velna un atkal aizgājis pa dēku taku — šoreiz laimi meklēt. Protama lieta, uz dēku takas es tūdaļ sastapu Džonu Miežagraudu. Te jau atkal pulcējās man zināmie brašuļi klaidoņi un dēkaiņi, kuri neņēma galvā, ja nebija ko likt uz zoba, toties bez viskija iztikt nevarēja. Viskijs lepni aizsoļoja pa taku viņiem līdzi, bet miltu saiņi palika noglabāti ceļmalā.

Man laimējās — manas grupas trīs pārējie vīri bija nedzērāji. Tālab nedzēru arī es, ja nu atsevišķās reizēs, bet allaž kritu grēkā tikai kopā ar citiem. Manā ceļojuma aptiekas kastītē atradās arī kvartas lieluma viskija pudele. Tās aizbāzni izvilku tikai pēc pusgada vientuļā apmetnē, kur kāds ārsts bija spiests operēt cilvēku bez jebkādiem anestēzijas līdzekļiem. Ārsts ar pacientu par abiem iztukšoja manu viskija pudeli, un tad sākās operācija.

Gadu vēlāk, kaut cik atkopies pēc skorbuta, atgriezos Kalifornijā un uzzināju, ka mans tēvs ir miris, ka esmu kļuvis ģimenes galva un vienīgais maizes pelnītājs. Ja atzīšos, ka no Beringa jūras līdz Britu Kolumbijai es tri- mēju ogles uz tvaikoņa, bet no turienes līdz Sanfrancisko ceļoju vislētākajās vietās uz klāja, katram kļūs skaidrs, ka no Klondaikas es neatvedu līdzi neko citu kā vien skorbutu.

Laiki bija grūti. Darbu dabūt tikpat kā neiespējami. Un jebkāds darbs bija tieši tas, kas man jādabū, jo vēl arvien biju neapmācīts 'melnstrādnieks. Par karjeru jau vairs pat nesapņoju. Tas nu ir garām, ar to viss galā. Man vajadzēja gādāt pārtiku vēl divām mutēm bez savējās, kā arī rūpēties, lai būtu jumts virs galvas, — jā, un jānopērk ziemas drēbes, jo mans vienīgais uzvalks bija piemērots tikai vasarai. Man nekavējoties vajadzēja dabūt darbu, lai vai kādu. Pēc tam kad jau būšu kaut cik atvilcis elpu, varēšu arī padomāt par nākamību.

Melnstrādnieka darbā vispirms izjūtama grūto laiku ietekme, un es nepratu nekādu amatu, ja neskaita matroža un veļas mazgātāja nodarbošanos. Ar jauno atbildības nastu plecos es jūrā braukt nedrīkstēju, un veļas mazgātavā vietu atrast nelaimējās. Vispār nelaimējās atrast nekādu vietu. Pieteicos piecos darba apgādes birojos. Liku sludinājumus trīs laikrakstos. Sameklēju nedaudzos draugus, par kuriem zināju, ka tiem varētu būt iespēja pagādāt man darbu, taču tiem trūka vai nu intereses, vai iespējas, un nekas man piemērots neatradās.

Biju izmisumā. Ieķīlāju rokas pulksteni, velosipēdu un no tēva mantoto lietusmēteli, ar ko viņš mēdza ļoti lepojies. Tas bija un vēl šobrīd ir vienīgais mantojums, ko esmu saņēmis šinī pasaulē. Pērkot tas bija maksājis piecpadsmit dolāru, bet augļotājs man par to deva divus dolārus. Un kādu dienu — ak vai — kāds ostmalas laiku biedrs ieklīda pie manis ar avīzēs ievīstītu fraku padusē. Viņš nevarēja sniegt nekāda jēdzīga paskaidrojuma, kā pie tās ticis, un es arī netaujāju. Man šī fraka bija vajadzīga. Nē, ne jau valkāšanai. Es viņam pret to iemainīju veselu lērumu dažādu mājas iekārtas priekšmetu, kas man nederēja, jo tos nevarēja ieķīlāt. Viņš par dažiem dolāriem tos izpārdeva pa mājām, bet es savukārt ieķīlāju fraku augļotājam par pieciem dolāriem. Cik zinu, pie augļotāja šī fraka atrodas vēl tagad. Nekad neesmu pat mēģinājis to izpirkt.

Darbu sameklēt tā arī neizdevās. Bet darba tirgū es taču biju ejoša prece. Divdesmit divus gadus vecs, bez drēbēm svēru simt sešdesmit piecas mārciņas, muskuļots un darbā rūdīts, no skorbuta vairs ne miņas, jo ļoti iedarbīga izrādījās kartupeļu kūre — es tos grauzu zaļus. Ķēru katru iespēju, kur tikai radās cerība tikt pie darba. Mēģināju pieteikties par modeli gleznotāju studijā, tomēr pārāk daudz labi noaugušu jaunekļu bija bezdarbnieki. Pieteicos uz sludinājumiem, kuros pavecāki invalīdi meklēja kopēju. Gandrīz vai kļuvu par šujmašīnu tirdzniecības firmas aģentu, tikai par komisijas naudām, bez ciešas algas. Tomēr krīzes laikos nabaga ļaudis šujmašīnas nepērk, tā ka biju spiests atteikties no šīs nodarbošanās.

Protams, man nav pat jāatgādina, ka bez šādiem vieglprātīgiem nodarbošanās veidiem es izmēģinājos tikt arī kārtīgā darbā — par krāvēju, ostas strādnieku un tamlīdzīgi. Taču ziema tuvojās un pilsētā saplūda papildu bezdarba armijas no laukstrādniekiem. Bet es, bezrūpīgi klaiņodams pa visām pasaules malām un staigādams pa gara dzīves karaļvalsti, nebiju pat padomājis iestāties kādā arodbiedrībā.

Meklēju gadījuma darbus. Strādāju uz dienām, uz stundām — kur tik vien varēju ko sagrabināt. Pļāvu mauriņu tenisa kortos, apcirpu dzīvžogus, nesu pagalmā paklājus izdauzīt un stiepu atkal atpakaļ izklāt. Kā vis- labakais es nokārtoju eksāmenu pastnieka amatam. Bet ak vai! Brīvu vietu nebija, un mani pierakstīja rindā. Kamēr gaidīju, pa starplaiku ķerdamies pie visādiem gadījuma darbiem, kādus vien izdevās sagramstīt, sadomāju, ka varēšu nopelnīt desmit dolārus, sacerēdams avīzei aprakstu par ceļojumu laivā lejup pa Jukonu, — biju reiz nobraucis tūkstoš deviņsimt jūdžu deviņpadsmit dienās. Ne jēgas man nebija, kā laikraksti maksā saviem līdzstrādniekiem, bet nezin kāpēc biju pārliecināts, ka par savu rakstu dabūšu desmit dolārus.

Tomēr nesaņēmu nekā. Pirmais Sanfrancisko laikraksts, kuram savu rakstu nosūtīju pa pastu, neapliecināja, ka saņēmis to, bet atpakaļ arī nesūtīja. Jo ilgāk raksts palika avīzes redakcijā, jo vairāk biju pārliecināts, ka tas pieņemts.

Jocīgi gan. Daži jau piedzimst laimes krekliņā, un dažiem laime iekrīt klēpī negaidot. Bet man gadījās tā, ka mani vajadzēja iekaustīt ar rungu, lai iedzītu laimē, un šo rungu cilāja rūgta nepieciešamība. Sen jau biju atmetis domu par rakstnieka karjeru. Savu apcerējumu rakstīdams, godīgi cerēju nopelnīt desmit dolārus, citu vēlēšanos man nebija. Tie man palīdzētu noturēties virs ūdens, kamēr dabūšu pastāvīgu nodarbošanos. Ja pasta kantorī tobrīd būtu gadījusies brīva vieta, es tajā būtu vai lēkšus ielēcis.

Taču brīvas vietas nebija, negadījās arī pastāvīga nodarbošanās, un tā es, šad tad šo to pastrādādams, pastarpām sacerēju divdesmit vienu tūkstoti vārdu garu rakstu turpinājumos žurnālam «Jaunatnes Draugs». Es to sarakstīju un pārrakstīju uz mašīnas septiņās dienās. Jādomā, tieši šā iemesla dēļ tas arī atceļoja atpakaļ.

Pagāja jau savs laiciņš, kamēr raksts ceļoja turp un atpakaļ, un pa vidām es izmēģināju roku, rakstot īsus stāstiņus. Vienu pārdevu «Overlendas Mēnešrakstam» par pieciem dolāriem. «Melnais Kaķis» par kādu citu stāstu samaksāja pat četrdesmit dolāru. «Overlendas Mēnešraksts» piedāvāja man septiņarpus dolāra par katru stāstiņu, ko tam piegādāšu, — protams, maksājot pēc publicēšanas. Es izpirku savu velosipēdu, pulksteni un tēva lietusmēteli, bez tam varēju noīrēt rakstāmmašīnu. Nomaksāju arī parādus visos sīkpreču veikaliņos, kas man bija devuši nelielu kredītu. Atceros, kāds portugāļu bodnieks nekad neļāva manam parādam pārsniegt četrus dolārus. Kāds cits bodnieks Hopkinss palika nepielūdzams, ja summa pārsniedza piecus dolārus.

Un tieši tad no pasta kantora pienāca uzaicinājums stāties darbā. Tas visai sarežģīja manu stāvokli. Sešdesmit pieci dolāri, ko ik mēnesi varētu regulāri nopelnīt, bija milzīgs kārdinājums. Nespēju izšķirties, ko darīt. Bet nekad es nespēšu piedot Oklendas pastmēistaram. Pēc uzaicinājuma aizgāju ar viņu vaļsirdīgi izrunāties. Atklāti attēloju situāciju, kādā atrodos. Sak, izskatās, ka man būtu iespēja pelnīties ar rakstīšanu. Tā būtu lieliska izdevība, tomēr tas nav nekas pastāvīgs. Ja nu viņš būtu ar mieru mani sarakstā pagaidām izlaist un darbā aicināt nākamo pēc kārtas, bet mani uzaicinātu, kad atbrīvosies aiznākamā vieta .»,

Taču viņš mani pārtrauca?

—   Tad jūs negribat šo vietu?

—   Gribu gan! — es protestēju. — Bet saprotiet taču, ja jūs mani šoreiz palaistu garām…

—  Ja jūs šo vietu gribētu, jūs to pieņemtu, — viņš vēsi attrauca.

Par laimi, viņa rupjā neiecietība mani nokaitināja.

—   Nu tad labi, — es atcirtu. — Es neņemšu šo vietu.

XXVI NODAĻA

Tā kā savu kuģi biju sadedzinājis, cits nekas neatlika kā mesties rakstīšanas ūdeņos. Baidos, ka arvien esmu sliecies uz pārmērībām. No agra rīta līdz vēlam vakaram rakstīju un pārrakstīju, mācījos gramatiku, studēju rakstniecības vēsturi un žanrus, lasīju populāru rakstnieku darbus, lai izpētītu, kur īsti slēpjas viņu popularitāte. Izmanījos iztikt ar piecu stundu miegu no divdesmit četrām un gandrīz visas atlikušās deviņpadsmit stundas pavadīju darluā. Gaisma manā istabā dega līdz pulksten diviem trim no rīta, un tas ierosināja kādu lāga kaimiņieni uz sentimentāli deduktīviem secinājumiem Serloka Holmsa garā. Tā kā dienā viņa mani nekad netika redzējusi, viņa nosprieda, ka es naktis pavadot pie kāršu galda, bet lampu logā dedzinot mana māte, lai gaismotu ceļu mājup savam paklīdušajam dēlam.

Iesācēja rakstnieka lielākā nelaime ir ilgstošie tukšuma starpperiodi, kad no izdevēja nekas neienāk, bet viss, kas ieķīlājams, ir jau ieķīlāts. Savu vasaras uzvalku es itin gliti novalkāju visu ziemu, bet nākamajā vasarā pārdzīvoju visgarāko tukšibas periodu — laikposmā, kad kalpotāji iet atvaļinājumā un manuskripti guļ izdevniecību redakcijās, līdz atvaļinājumi būs beigušies.

Grūtības sagādāja arī tas, ka nebija neviena, kas varētu dot man padomu. Nepazinu nevienu dzīvu dvēseli, kas nodarbotos ar rakstīšanu vai tikai būtu mēģinājusi to darīt. Nepazinu arī neviena žurnālista. Tālab biju spiests atzīt: lai gūtu panākumus rakstniecībā, jāpacenšas aizmirst visu, ko vidusskolas literatūras skolotāji un universitātes profesori bija man iemācījuši. Tolaik šai ziņā biju īsts nesapraša; šo faktu izprast spēju tikai tagad. 1895. un 1896. gadā profesori vēl nezināja moderna rakstnieka panākumu atslēgu. Viņi gan zināja visu par klasiķiem — par «Sniegāja ceļiniekiem» un «Sartoru Rezar- tusu»[8], taču 1899. gada izdevēji Amerikā šādu novecojušu lasāmvielu neņēma pretī. Viņiem vajadzēja 1899. gadam piemērotu literatūru; par šādiem rakstiem viņi piedāvāja tik labu samaksu, ka, tādu saņemdami, visi skolotāji un profesori būtu varējuši likvidēt savus amatus.

Cīnījos visiem spēkiem, taisīju parādus pie miesnieka un sīkpreču bodnieka, atkal ieķīlāju pulksteni, velosipēdu un tēva lietusmēteli — un strādāju. Strādāju kā zvērs, miegam atļaudams tikai īsus brītiņus. Kritiķi neatzinīgi izsakās par vienu no maniem varoņiem — Mārtiņu Idenu, jo viņš apguvis izglītību neiedomājami straujos tempos. Es liku viņam trīs gados no matroža ar pamatskolas izglītību kļūt par populāru rakstnieku. Kritiķi saka, ka tas esot neiespējami. Bet Mārtiņš Idens taču esmu es pats! Pēc trim sūra darba gadiem, no kuriem divus aizvadīju vidusskolā un universitātē un vienu ziedoju rakstīšanai, bet visus trīs pamatīgi un bez atlaidēm mācījos, es jau publicēju stāstus tādos žurnālos kā «Atlantijas Mēnešraksts», lasīju korektūras loksnes savai pirmajai grāmatai (ko izlaida Hotons, Miflins un biedri), pārdevu socioloģiskas esejas žurnāliem «Kosmopolīts» un «Makklērs»,

! Angļu rakstnieka — ievērojama stilista T. Kārleila (1795—1881) darbs.

biju atteicies no redaktora vietas, ko man pa telegrāfu piedāvāja kāda Ņujorkas izdevniecība, un pie tam vēl gatavojos precēties.

Bet visa šī sagatavošanās prasīja milzīgu darbu, it īpaši pēdējais gads, kad tieši mācījos rakstnieka amatu. Bet šinī gadā, iztikdams ar miega minimumu un piepūlēdams smadzenes līdz pēdējai iespēju robežai, es netiku dzēris, ne ari iedomājies par dzeršanu. No mana toreizējā viedokļa alkohols vispār neeksistēja. Reizēm galva bija tīri dulna, bet doma par reibinošo kā uzmundrinātāju man pat prātā neienāca. Dieviņ augstais! Vienīgais uz- mundrinātājs, pēc kāda kāroju, bija izdevniecību akcepti un čeki. Plāna aploksnīte no kāda izdevēja, saņemta ar rīta pastu, mani stimulēja vairāk, nekā to būtu panākuši pusducis kokteiļu. Un, ja no aploksnītes vēl izvilku čeku par pieklājīgu summiņu, šāds notikums atsvēra veselu orģiju.

Starp citu, tajā mūža posmā es nemaz nezināju, kas ir kokteilis. Atceros, pēc tam kad bija iznākusi mana pirmā grāmata, vairāki Aļaskas laiku paziņas, Bohēmiešu kluba locekļi, kādu vakaru pacienāja mani savā klubā Sanfrancisko. Apsēdāmies brīnum skaistos ādas klubkrēslos, un tika pasūtīti dzērieni. Pat dzirdējis nebiju, kā pasūta liķierus un īpaša dedzinājuma skotu viskiju ar sodu. Nemaz nezināju, kas ir liķieris, nezināju, ka viskiju atšķaida ar sodas ūdeni un pasniedz augstās glāzēs, un nesapratu, ka ar vārdu «skotu» apzīmē viskiju. Pazinu vienīgi nabaga ļaužu dzērienus — pierobežas un jūrnieku priekšpilsētu dzeramos: lēto alu un vēl lētāko viskiju, ko sauca vienkārši par viskiju un nekā citādi. Galīgi samulsu, kad man vajadzēja izvēlēties, un viesmīlis gandrīz vai trieku dabūja, kad es pēc pusdienu maltītes pasūtīju sarkanvīnu.

xxvii nodaĻa

Tiklīdz ar rakstīšanu man sāka paveikties, tūdaļ cēlās arī mans dzīves līmenis un paplašinājās sabiedriskais apvārsnis. Nu jau es ierobežojos, uzrakstīdams un pārrakstīdams tūkstoš vārdu dienā, ieskaitot svētdienas un svētku dienas; vēl arvien nopietni mācījos, tikai ne vairs tik pārmērīgi kā agrāk. Miegam atļāvos piecarpus stundas, So pusstundu vienkārši biju spiests pielikt, Materiālā stāvokļa uzlabošanās ļāva man vairāk laika ziedot fiziskiem vingrinājumiem. Es daudz braukāju ar velosipēdu — kaut vai tāpēc vien, ka nu tas vairs nekad nebija ieķīlāts; nodarbojos ar boksu un paukošanu, staigāju uz rokām, trenējos augstlēkšanā un tāllēkšanā, loka šaušanā, lodes grūšanā un gāju peldēt. Tā drīz vien atskārtu, ka pēc fiziskiem vingrinājumiem nepieciešams vairāk miega nekā pēc garīgiem. Bija arī tādas naktis, kad es, savu ķermenī nogurdinājis, nogulēju sešas stundas un, kad biju sevišķi piepūlējies vingrodams, pat visas septiņas. Tomēr šādas miega orģijas negadījās bieži. Tik daudz vajadzēja mācīties, tik daudz padarīt, ka pēc septiņu stundu nogulēšanas jutos kā ļaundaris. Nevarēju vien noslavēt cilvēku, kurš izgudrojis modinātājpulksteni.

Bet visu laiku ne mazākās kāres pēc dzeršanas. Manī mājoja tik daudz gaišas ticības labajam, un es nepārtraukti lidinājos intelektuālos augstumos. Biju sociālists, kas nolēmis glābt pasauli, un nekāds alkohols nespētu man sagādāt to aizrautības kvēli, kādu izbaudīju, prātodams par savām idejām un ideāliem. Mana balss bija kļuvusi nozīmīgāka, jo biju taču atzīts rakstnieks, vismaz es tā iedomājos. Katrā ziņā rakstnieka slava man sapulcināja tik plašu auditoriju, uz kādu pat nevarēju cerēt kā orators. Dažādi klubi un organizācijas aicināja mani uzstāties un izklāstīt savas idejas. Es cīnījos labo cīnīšanu, turpināju mācības un rakstīšanu un vispār biju ļoti aizņemts.

Līdz šim mans draugu un paziņu loks bija ļoti ierobežots. Toties tagad sāku apgrozīties sabiedrībā. Mani bieži ielūdza viesos, galvenokārt uz pusdienām; tā es iepazinos un arī iedraudzējos ar daudziem cilvēkiem, kuru dzīve ekonomiskā ziņā bija ritējusi vieglāk nekā manējā. Bet daudzi no tiem dzēra. Viņi dzēra paši savās mājās un piedāvāja arī man. Viņi nebija hroniski dzērāji, nē, neviens pats. Viņi mēreni iedzēra, un līdz ar viņiem arī es mēreni iedzēru — tas bija biedriskas draudzības akts, viesmīlības atzīšana. Es to vispār neuzskatīju par dzeršanu — ne es kāroju pēc tās, ne arī to atraidīju, un tā mani ietekmēja tik niecīgā mērā, ka pat neatceros, kādos apstākļos iebaudīju savu pirmo kokteili vai arī pirmo glāzi skotu viskija ar sodas ūdeni.

Jā, man taču bija dzīvoklis, kur uzņemt viesus. Ja citi kādu lūdz ciemos savās mājās, tad pats par sevi saprotams, ka viņš savukārt aicina citus paciemoties pie sevis. Neaizmirstiet manu pieaugošo dzīves standartu. Tā kā man citās mājās piedāvāja dažādus dzērienus, no manis, dabiski, gaidīja to pašu. Tālab pārpilnam biju apgādājies ar alu, viskiju un galda vīniem. Kopš tā laika manā mājā arvien bijusi dzērienu pārpilnība.

Tomēr pats es šajā periodā nemaz neinteresējos par Džonu Miežagraudu. Kad dzēra citi, arī es iedzēru — tas bija sabiedrisks akts. Man bija tik vienaldzīgi, ko dzert, ka arvien izvēlējos to, ko tobrīd dzēra citi. Ja viņi pasūtīja viskiju — lūdzu, arī man to pašu. Ja viņi dzēra muskatalu vai sarsaparillu — es kompānijas pēc arī dzēru muskatalu un sarsaparillu. Bet, ja mājās pašlaik nebija neviena drauga, tad es nedzēru neko. Viskija karafes visu laiku stāvēja manā rakstāmajā istabā, bet mēnešiem un pat gadiem es, viens būdams, tām nepieskāros.

Būdams uzaicināts uz pusdienām, es ievēroju gan, cik mīlīgu un patīkamu kvēli lej asinīs pirms maltītes baudītais kokteilis. Tas šķita ļoti tīkams un elegants dzēriens. Taču vajadzības pēc tā nejutu, mani pildīja paša vitalitāte un rosīgums, un, kad ēdu pusdienas vienatnē, neuzskatīju par vajadzīgu tērēt laiku, pirms maltītes iebaudot kokteili.

Labi atmiņā man palicis kāds lielisks cilvēks, mazlietiņ vecāks par mani, kurš šad un tad mēdza mani apciemot. Viņam garšoja viskijs, un atceros, kā mēs augām pievakarēm sēdējām manā darbistabā un es kārtīgi turēju viņam līdzi — glāzīti pa glāzītei, līdz viņš bija pus- līdz apskurbis, bet es manīju, ka esmu gan dzēris nedaudz viskija. Bet kālab es to darīju? Nezinu, acīmredzot sīksti turējās sen iesakņojies paradums — seno dienu un nakšu treniņš, kad ar glāzi rokā sēdēju citu vīru pulkā, — kā arī iedzeršanas tradīcijas un dzērāju paražas.

Starp citu, es vairs nebaidījos no Džona Miežagrauda. Atrados tajā visbīstamākajā stadijā, kad cilvēks tic, ka viņš ir kungs un ķeizars pār Džonu Miežagraudu. Pats sev par apmierinājumu biju to vairākkārt pārbaudījis garajos darba un studiju gados. Ja gribēju, es spēju dzert, ja gribēju, atteicos, varēju dzert un tomēr nepiedzerties; un visu vainagoja apziņa, ka es alkoholu neciešu. Sajā laikā es dzēru vienīgi tā paša iemesla dēļ, kālab tiku dzēris kopā ar Skotiju, ar harpūnistu un ar austerpirātiem,— tāpēc, ka tas bija sabiedrisks rituāls, ko izpildīja cilvēki, kuriem es visādā ziņā gribēju līdzināties. Sie lieliskie ļaudis — gara pasaules dēkaiņi arī labprāt iedzer. Nu, jauki! Nav nekāda iemesla, kāpēc es nevarētu ar viņiem kopā sadzert, — kur es taču biju svēti pārliecināts, ka no Džona Miežagrauda man nav ko baidities.

Sāds noskaņojums man pieturējās gadiem ilgi. Reižu reizēm gadījās arī krietni pielillāties, tomēr reti gan. Dzeršana traucētu manu darbu, bet savu darbu traucēt es nepieļāvu nekam. Atceros, toreiz, kad vairākus mēnešus pavadīju Londonas Istendā, jo šajā laikā rakstīju par to grāmatu, un daudz klaiņoju starp vissliktākajām padibenēm, vairākkārt dabūju piedzerties un pēc tam pats biju ļoti nikns uz sevi, jo tas taču traucēja man rakstīt. Un šīs atsevišķās reizes arī varēja gadīties tikai tālab, ka biju atkal reiz izgājis uz dēku takas, kur Džons Miežagrauds allaž ir priekšā.

Gadījās arī reizes, kad es, apzinādamies savu rūdījumu un ciešo saskari ar nolādēto Džonu Miežagraudu, ielai- dos īstās dzeršanas sacīkstēs. Protams, tas varēja notikt tikai uz dēku takām dažādās pasaules malās, un ikreiz runa bija par vīra lepnumu. Kāds bezjēdzīgs vīra lepnums, kas cilvēkam liek dzert, lai tikai pierādītu, ka viņa galva spēj turēt ne mazāk kā pārējiem! Taču šis dīvainais vīra lepnums nav nekāda teorija. Tas ir fakts.

Reiz, piemēram, diezgan neorganizēta revolucionāri noskaņotu jauniešu grupa mani kā goda viesi uzaicināja uz alus vakaru. Tas ir vienīgais alus vakars, kurā vispār esmu piedalījies. Kad, pieņēmu uzaicinājumu, nemaz nezināju šā pasākuma īsto jēgu. Iztēlojos, ka tiks dedzīgi debatēts par augstiem tematiem, ka dažs labs jaunietis piesūksies vairāk, nekā viņam tas nāktu par labu, bet es gan dzeršu ar apdomu. Taču izrādījās, ka alus vakari acīmredzot ir jautru jauniešu uzbrukumi ikdienībai, ka viņi cenšas izkliedēt dzīves garlaicību, mēģinādami šādā veidā izāzēt ievērojamus cilvēkus. Vēlāk dzirdēju, ka viņu iepriekšējais goda viesis — kāds lielisks jauns radikālis, kas nebija radis dzert, ticis tā piedzirdīts, ka novēlies pagaldē.

Kad nu sēdēju šo jauniešu vidū un man pamazām noskaidrojās situācijas jēga, manī saslējās bezjēdzīgais vīra lepnums. Nu gan es viņiem parādīšu, šiem jaunajiem bezgožiem! Parādīšu, kurš te īsti ir tas spēcīgākais un izturīgākais, kuram vairāk vitalitātes un sīkstuma, izturīgs vēders un arī galva, tad nu redzēsim, kurš nodzersies kā cūka, bet kurš paliks pēdējais. Sitie kucēni, kam vēl slapjš aiz ausīm, iedomājušies, ka varēs dzeršanā pārspēt mani

Jūs nu saprotat — tā bija sava veida izturības pārbaude, un neviens vīrs negribēs ļaut, ka cits viņu pārspētu. Pēl Pie tam tika dzerts lētais alus. Es jau biju radis pie dārgākiem dzērieniem. Gadiem vairs nebiju mutē ņēmis lēto alu un, ja kādreiz tiku to dzēris, tad gan kopā ar vīriem, un es nolēmu parādīt šiem zaļknābjiem, ko nozīmē prast alu dzert. Dzeršana sākās, un man nācās dzert pret visizturīgākajiem. Viens otrs no viņiem drīkstēja arī atstāt kausu pustukšu, taču goda viesim nekādas atlaides netika pieļautas.

Un visas lampas gaismā vadītās nomoda naktis, visas izlasītās grāmatas, visas uzkrātās gudrības sašķīda druskās mērkaķa un tīģera priekšā; šie zvēri izrausās no manas būtības dziļākajām dzīlēm, es kļuvu atavistiski brutāls, mežonīgi spēcīgs un kāroju būt cūcīgāks par citiem cūkām.

Kad pēdīgi izklīdām, es ne tikai turējos kājās, bet gāju stalti un bez grīļošanās, ko vis nevar sacīt par maniem cienātājiem. Atceros, viens no tiem uz ielas stūra aiz dusmām apraudājās — viņam bira skaudības asaras, redzot mani puslīdz skaidrā. Jausmas viņam nebija, ar kādu dzelžainu, ilgstošās mācībās trenētu gribasspēku es turēju kopā savu apziņu, kad smadzenes miglojās, kontrolēju muskuļus un apspiedu nelabuma spazmas, uzmanīju, lai balss neaizmetas un neķērc, lai domas paliek sakarīgas un loģiskas. Jā, un piedevām tam visam es klusībā līksmoju. Mani viņi savā dzeršanas sacīkstē nebija varējuši izāzēt. Ar šo sasniegumu es ļoti lepojos. Nolādēts ar ārā — es arvien vēl lepojos ar to, tik dīvaina būtne ir vīrietis!

Taču nākamajā rītā es savus tūkstoš vārdus neuzrakstīju. Jutos vārgs, gluži kā saindēts. Tā bija mokoša paģiru diena. Pēcpusdienā man bija paredzēta publiska uzstāšanās. Es savu runu norunāju, tomēr esmu pārliecināts, ka tā bija tieši tikpat slikta, cik nelāgi jutos es pats. Daži mani iepriekšējā vakara cienātāji sēdēja pirmajās rindās, lai vērotu un censtos pamanīt kādas pazīmes no vakardienas dzīrēm. Nezinu gan, kādas pazīmes viņi pamanīja, taču viņiem šīs pazīmes es saskatīju nepārprotami un jutos gandarīts, ka viņi ir tikpat paģiraini kā es.

Nekad vairs — tā es nozvērējos. Nekad arī vairs neesmu piedalījies kādā alus vakarā. Tā vispār bija mana pēdējā dzeršanas orģija — lai vai kādā veidā. Nu jā, dzēris kopš tā laika esmu daudz, tomēr ar saprašanu, ar apdomu un nekad vairs neesmu ļāvis sevi ievilkt sacīkstēs. Tā jau pieredzējuši dzērāji gūst arvien vairāk pieredzes.

Lai pierādītu, ka šajā mana mūža posmā dzeršana notika vienīgi biedrošanās pēc, pieminēšu savu braucienu pār Atlantijas okeānu vecajā «Titanikā». Izbraukšanas laikā sadraudzējos ar angli — telegrāfistu un kādu spāņu kuģniecības firmas jaunāko līdzdalībnieku. Bet šie abi nedzēra neko citu kā vien «zirga skaustu» — maigu, vēsu bezalkoholisku dzērienu augstā glāzē, kurai pa virsu peldēja apelsīna vai ābola miziņa. Tā arī visu ceļojuma laiku mēs ar abiem ceļabiedriem dzērām tikai «zirga skaustus». Bet, ja viņi būtu dzēruši viskiju, es līdz ar viņiem butu dzēris viskiju. No tā nav jāsecina, ka es būtu pakļāvīgs vārgulis. Man vienkārši bija vienalga. Es šim faktam nepiešķīru nekādu nozīmi. Biju pašā jaunības briedumā, ne no kā nebaidījos, un manās acīs alkohols bija galīgi nenozīmīgs sīkums.

XXVIII NODAĻA

i

Vēl es nebiju tik tālu, lai ķertos Džonam Miežagrau- dam pie rokas. Jo vecāks kļuvu, jo lielāki vērtās mani panākumi un jo vairāk naudas es nopelnīju, jo plašāku varu arī guvu pār pasauli — un jo dižmanīgāk Džons Miežagrauds iespiedās manā dzīvē. Kaut gan vēl arvien mūsu sakari īstenībā bija, tā sakot, garāmejoša pazīšanās. Es dzēru tikai tālab, lai uzturētu kompāniju, bet vienatnē nedzēru nekad. Dažkārt gadījās iedzīvoties arī skurbulī, bet es uzskatīju, ka šāds skurbulis ir tikai visai mērena maksa par sabiedrības labvēlību.

Lai apliecinātu, ka nepavisam nebiju nobriedis krist Džona Miežagrauda nagos, varu pateikt, ka tajā laikā — pat dziļa izmisuma brīžos — man ne prātā nenāca meklēt palīdzīgu atbalstu pie Džona Miežagrauda. Man bija nepatikšanas dzīvē un nepatikšanas sirdslietās, kurām šinī stāstījumā nav vietas. Piedevām vēl uzmācās intelektuālas dabas raizes. Un tām nu gan ir sakars ar visu turpmāko.

To, kas ar mani atgadījās, nevar uzskatīt par kaut ko neparastu. Biju salasījies pārāk daudz pozitīvistisku grāmatu un dzīvē pārāk aizrāvies ar pozitīvismu. Jaunības degsmē biju pieļāvis senseno kļūdu un centies pārāk iedziļināties Patiesībā. Biju norāvis tai visus plīvurus, bet skats, kas man atklājās, bija pārāk šausmīgs, es nespēju to panest. īsi sakot, biju zaudējis sākotnējo gaišo ticību gandrīz vai visam pasaulē — izņemot cilvēci, bet tā cilvēce, kurai mana ticība vēl saglabājās, tad arī bija spēcīga cilvēce.

Ilgstoši pesimisma uzplūdi daudziem no mums pazīstami pārāk labi — nav vērts tos šeit sīkāk izklāstīt. Pietiks, ja pateikšu, ka es to pārdzīvoju ļoti smagi. Es pat aukstasinīgi apsvēru pašnāvības iespēju — tā, kā to būtu varējis darīt kāds grieķu filozofs. Vienīgi fakts, ka no manis ir atkarīgi pārāk daudzi cilvēki, kuriem es gādāju maizi un pajumti, liedza man noslēgt rēķinus ar dzīvi. Tomēr tas bija .tīri morālas dabas jautājums. īstenībā mani paglāba viena vienīgā neizzudusī ilūzija — ticība CILVĒCEI.

Viss, par ko kādreiz cīnījos, kā labad pāri pusnaktīm dedzināju spuldzi savā istabā, bija mani pievīlis. Panākumi — es tos nicināju. Slava un atzīšana — izdeguši pelni. Sabiedrība — vīrieši un sievietes, kas stāvēja augstāk par ostmalas un matrožu kubrika iemītniekiem; ar šausmām atskārtu, cik savā garā viņi pliekani viduvēji. Sievietes mīlestība — ne labāka, ne sliktāka kā viss pārējais. Nauda — vienā reizē taču var gulēt tikai vienā gultā; un kāda gan jēga, ja tavu ienākumu pietiek simt bifštekiem, bet apēst tu vari tikai vienu? Māksla, kultūra — no bioloģijas dzelžaino faktu viedokļa tās man šķita vienkārši smieklīgas, šo kategoriju pārstāvji — vēl jo vairāk smieklīgi.

No šī attēlojuma varat secināt, cik dziļi slimība bija mani sagrāvusi. Esmu dzimis cīnītājs. Taču izrādījās, ka vērtības, par kurām cīnījos, nav šā cīniņa vērtas. Atlika vairs vienīgi CILVĒCE. Mans cīniņš bija galā, tomēr vēl pastāvēja kaut kas, par ko vērts cīnīties, — CILVĒCĒ.

Bet arī toreiz, kad galējā izmisumā jau šķitos staigājam pa ēnu ielejām, līdz nonācu pie atklāsmes par šo pēdējo saikni, kas varētu mani saistīt pie dzīves, manas ausis bija kurlas pret Džona Miežagrauda vilinājumiem. Manā apziņā neietrīsējās ne mazākā nojautas stīdziņa, ka Džons Miežagrauds varētu sniegt remdinājumu, ka viņš varētu manai dzīvei piešķirt kādu mānīgu vērtību. Manas domas darbojās tikai ap vienu iespēju, kas varētu sniegt izeju, — mans revolveris, lode, sprādziens, kas piešķir mūžīgo tumsību. Mājās viskija bija papilnam — sagādāts viesiem. Es tam pat nepieskāros. Mani māca bailes no revolvera — baiļojos visu to laiku, kamēr mans prāts un griba pamazāmveidoja sevī starojošā spožumā mirdzošo vīziju — CILVĒCI. Alkas pēc nāves bija mani tā apsēdušas, ka sāku bažīties, vai tikai neizdarīšu to pa miegam, un jutos spiests nodot savu revolveri citiem, lai noglabā tā, ka neapziņā mana roka nespēj to sameklēt.

Taču CILVĒCE mani paglāba. CILVĒCE mani piesaistīja dzīvei. Manī bija atlicis jaudas tikai vairs vienam cīniņam — un te bija mērķis, par ko cīnīties. Es aizlaidu pa vējam jebkuru piesardzību un ar mežonīgu kaismi metos cīņā par sociālismu, pasmiedamies par izdevējiem un laikrakstu redaktoriem, kas mani brīdināja — kaut gan viņi taču bija avots, no kura guvu savus simt bifštekus dienā, — nežēlīgā nevērībā nelikdamies ne zinis par to, kuru cilvēku jūtas es sāpinu un cik stipri tos savainoju. Kā tolaik, man uzbrukdami, rakstīja «labi izbalansētie radikāļi», mani pūliņi esot bijuši pār mēru dedzīgi, līdz bīstamībai pārgalvīgi, pat kaitīgi, tik ultrarevolucionāri, ka es tādējādi esot aizkavējis sociālisma attīstību Savienotajās Valstīs par veseliem pieciem gadiem. Šobrīd, pēc daudziem gadiem, man garām ejot gribas atzīmēt, ka mana viscildenākā un jaukākā pārliecība ir šāda: gluži otrādi — esmu veicinājis sociālisma attīstību Savienotajās Valstīs kaut_vai par piecām minūtēm.

Tā bija CILVĒCE, kas palīdzēja man pārvarēt ilgo slimību — un ne jau ar Džona Miežagrauda palīdzību. Kad biju kaut cik atguvies, pie manis atnāca sievietes mīlestība, kas mani pilnīgi izdziedināja un ieaijāja manu pesimismu dziļā miegā uz ilgām dienām, līdz pēdīgi Džons Miežagrauds to atkal pamodināja. Tagad arī es meklēju Patiesību, bet ne vairs tik nesaudzīgi, nu es sargājos noraut tai pēdējos plīvurus, kaut arī jau turētu tos rokā. Vairs nevēlos redzēt Patiesību kailu. Nespēju vēlreiz skatīt to, ko reiz jau esmu skatījis. Un atmiņas par toreiz skatīto es cenšos bez žēlastības izdzēst no savām smadzenēm.

Es biju ļoti laimīgs. Dzīve man nāca pretī labvēlīgi, tā ka es spēju sajūsmināties arī par vissīkākajiem sīkumiem. Lielos notikumus es centos neuztvert pārmērīgi nopietni. Vēl arvien lasīju grāmatas, taču ne vairs ar seno aizrautību. Grāmatas lasu arī šodien, taču nekad vairs nelasīšu tās ar agrāko jauneklīgo kaismi, kad centos saklausīt aicinošo balsi no citām — augstākām pasaulēm, lai tā man pačukstētu, kā atklāt noslēpumus, kas slēpjas dzīves dzīlēs un tālēs aiz zvaigznēm.

Sīs nodaļas mērķis ir parādīt, ka no ilgās slimības, kas savā laikā var uzbrukt ikvienam no mums, es atpestījos bez Džona Miežagrauda atbalsta. Mīlestība, sociālisms, CILVĒCE — cilvēka apziņas dzīvinošie rosinātāji — bija tie, kas mani dziedināja un glāba. Ja vien pasaulē ir cilvēks, kas nav dzimis par alkoholiķi, tad — esmu pārliecināts — tas esmu es. Un tomēr… lai paliek, ļausim nākamajām nodaļām risināt tālāk šo stāstījumu, jo tajās tiks parādīts, kā es dabūju samaksāt par iepriekšējo gadsimta ceturksni., ko biju pavadījis visur klātesošā Džona Miežagrauda sabiedrībā.

XXIX NODAĻA

Pēc ilgās slimības es turpināju iedzert, lai neatrautos no citu izpriecām. Dzēru tad, kad to darīja arī citi, kas bija kopā ar mani. Tomēr nemanāmi manī sāka dīgt un veidoties tieksme pēc alkohola. Tā nebija organiska tieksme. Es boksējos, peldēju, burāju, jāju, vārdu sakot, baudīju svaigā gaisā veselīgu dzīvi un medicīnas komisijas pārbaudi dzīvības apdrošināšanas polises ieguvei izturēju teicami. Pašā sākotnē, kā saprotu tagad, paraudzīdamies atpakaļ, šī tieksme pēc alkohola bija prāta rosināta prasība, nervu un labsajūtas prasība. Kā to labāk paskaidrot?

Tas būtu apmēram šādi. Fizioloģiski, no smaganu un kuņģa viedokļa, alkohols man bija pretīgs, gluži tāpat kā agrāk. Man tas arī tagad negaršoja labāk kā alus piecu gadu vecumā vai skāņais sarkanvīns septiņgadīgajam. Būdams vienatnē, rakstīdams vai mācīdamies nejutu nekādas vajadzības pēc tā. Bet kļuvu taču vecāks vai gudrāks, varbūt abējādi, var teikt arī citādi — novecoju. Paziņu pulkā vairs neizjutu agrāko omulību, mani vairs nesajūsmināja viss, kas tika runāts un darīts. Pirmāk interesantie joki un atjautas nu vairs nemaz nešķita tik interesanti, bija tīrā mocība klausīties sieviešu bezsaturīgo, muļķīgo tērgāšanu vai uzpūtīgo sīkmaņu ārišķīgās plātīšanās. Tas ir sods cilvēkam par to, ka pārmērīgi smēlies grāmatu gudrību, vai arī par to, ka palicis tāds muļķis. Nav svarīgi, kurš no šiem faktoriem būtu attiecināms uz mani. Svarīgs ir pats fakts. Un tieši tādā stāvoklī es biju nonācis. Man zuda patika uz saviesīgu dzīvi, un cilvēku gara spožums un dzirkstība mani vairs nesildīja.

Biju uzkāpis pārāk augstu starp zvaigznēm vai varbūt arī pārāk cieši gulējis. Tomēr nebiju histērisks, nekādā veidā nebiju sevi pārpūlējis. Pulss sita normāli. Apdrošināšanas sabiedrības ārsti nespēja vien apbrīnot manu spēcīgo sirdi. Un, izklausīdami manas plaušas, minētie mediķi nonāca gandrīz vai sajūsmā. Katru dienu uzrakstīju tūkstoš vārdu. Pedantiski rūpīgi kārtoju visus sadzīves darījumus un pienākumus. Vingroju un sportoju ar prieku un patiku. Naktīs gulēju kā zīdainis. Un tomēr …

Jāsaka — tiklīdz atrados citu cilvēku sabiedrībā, tūdaļ sliecos uz melanholiju, iekšēji man gribējās vai raudāt. Nespēju ne smieties līdz ar cilvēkiem, ko uzskatīju par stulbiem ēzeļiem,' ne ari pasmieties par viņu svinīgajām deklarācijām; nemācēju smieties un iekļauties senāk pierastajā jautras ķircināšanās spēlītē ar muļķīgi un sāji pļāpājošām sievietēm, kas, aizsegdamās ar naivu vientiesību, savu bioloģisko nolūku sasniegšanā bija tikpat primitīvi tiešas un drausmīgi konsekventas, kādas bijušas mērķa- ķienes, pirms tās nometa savus dabas dotos kažokus, aizstādamas tos ar citu zvēru ādām.

Pie tam nemaz nebiju pesimists. Varu apzvērēt — es nebiju pesimists. Mani tikai māca garlaicība. Visu šo izrādi biju noskatījies neskaitāmas reizes, līdz apnikumam biju atklausījies tās pašas dziesmas, tos pašus jociņus. Pārāk daudz zināju par visiem šiem teatrālajiem kumēdiņiem. Tik labi pārzināju aizkulišu mašinērijas zobratiņus, ka mākslotā grozīšanās uz skatuves, smiekli un dziesmas nespēja manām ausīm noslāpēt riteņu čīkstēšanu aizmugurē.

Nav ko spraukties aiz kulisēm — var ieraudzīt, ka tenors, kam saldā eņģeļa balss, dauza savu sievu. Biju jau palūrējis šajās aizkulisēs, un tagad nākas par to samaksāt. Vai arī — es vispār esmu muļķis. Viena alga, kura no šīm situācijām man labāk piemērojama. Svarā krīt vienīgi situācija pati, un mana situācija bija izveidojusies tāda, ka tikšanās ar ļaudīm mani apgrūtināja un k aitiņā j a. No otras puses, nevar nepieminēt tos retos, ārkārtīgi retos gadījumus, kad es sastapu neparastas būtnes — vai arī tādus pašus nelgas kā es, kuru sabiedrībā varēju pavadīt brīnumainas stundas starp zvaigznēm, — bet varbūt tā bija muļķu paradīze. Biju, lūk, apprecējis šādu neparastu būtn: - vai arī nelgu, kura nekad nedeva man iemeslu garlaikoties un kura man allaž bija arvien jaunu un nebeidzamu pārsteigumu un iepriecinājumu avots. Taču nav iespējams visas mūža stundas pavadit tikai divatā ar sievu. Tāpat nebūtu ne godīgi, ne gudri pieprasīt, lai viņa visas savas stundas kavētos tikai manā sabiedrībā. Starp citu, jāpiemin,. ka biju uzrakstījis vairākas populāras grāmatas, un no vīra, kurš raksta grāmatas, sabiedrība prasa, lai daļu savu atpūtas stundu viņš ziedo arī tai. Tāpat ikviens normāls cilvēks ar normālām vajadzībām vēlas, lai arī citi ziedo viņam kādu stundu no sava laika.

Bet tagad mēs sākam tuvoties galvenajam. Kā lai pacieš savstarpējās attiecības sabiedrībā, ja viss valdzinājums tai zudis? Ir taču Džons Miežagrauds! Vairāk nekā gadsimta ceturksni tas pacietīgi bija gaidījis brīdi, kad es pastiepšu roku, to meklēdams. Tūkstoši viņa viltīgo paņēmienu nebija sasnieguši mērķi — gan mana spēcīgā organisma, gan laimīgas sagadīšanās pēc, taču viņam krājumā bija vēl neskaitāmi citi triki. Kokteilis vai divi, varbūt vēl kāds — tā es spriedu — uzpurinās mani un ļaus samierināties ar muļķa cilvēku muļķīgajām gvelžām. Viens vai vairāki kokteiļi pirms pusdienām piešķirs man spēju sirsnīgi pasmieties par jokiem, kas sen jau pārstājuši būt smieklīgi. Kokteilis bija dunka, piesis, spēriens nomāktajam garam un garlaikotajam prātam. Tas, viegli aizmiglodams manu iztēli, atkal vērta paciešamus smieklus un dziesmas, tā ka es spēju smieties, dziedāt un triekt niekus līdz ar jautrprāšiem vai arī iespaidīgi un pompozi gvelzt senzināmas gudrības, kas pilnam apmierināja uzpūtīgos puskoka lēcējus, kuri citādas valodas nemaz nesaprot.

Bez kokteiļa es biju garlaicīgs sarunu biedrs, pēc kokteiļa kļuvu itin valodigs. Mani pārņēma neīsta iejūsma, ar narkotikām biju ievadījis sevī jautrību. Bet iesākās viss tik neuzkrītoši, ka es, sens Džona Miežagrauda paziņa, pat nepamanīju, ka mani jau virza viņa roka. Es nu jau sāku pieprasīt mūziku un vīnu, drīz vien pieprasīšu jo trakāku mūziku un vēl vairāk vīna.

Šinī laikā tad arī sāku ievērot, ka nepacietīgi gaidu pirms pusdienām iebaudāmo kokteili. Es kāroju pēc tā un apzinājos, ka kāroju. Atceros, ka, būdams kara korespondents Tālajos Austrumos, es labprāt un bieži mēdzu apmeklēt kādu ģimeni. Neatteikdamies pieņēmu visus ielūgumus uz pusdienām un bez tam vēl allaž atradu kādu ieganstu, lai iegrieztos pie viņiem gandrīz vai katru pēcpusdienu. Protams, namamāte bija pievilcīga sieviete, taču ne jau viņas dēļ es tik bieži ciemojos šajā mājā. Bija sagadījies, ka viņa prata jaukt visgaršīgāko kokteili, kāds vien dabūjams šajā lielajā pilsētā, kur ārzemnieku vidū dzērienu maisīšana bija izstrādājusies par īstu mākslu. Tomēr ne kalna rajona klubā, ne lejā, ostmalas viesnīcās, ne arī citās privātmājās — nekur negatavoja tik lieliskus kokteiļus. Šīs dāmas maisītie kokteiļi bija liegi un maigi. Tie bija īsts mākslas darbs. Tie nebija pretīgi manām smaganām kā citi alkoholiskie dzērieni un deva vistīkamāko baudu smadzenēm. Tomēr arī pēc šiem kokteiļiem es kāroju tikai sabiedrības pēc, lai uzskaņotu sevi omulīgai sadzīvei. Kad devos no pilsētas projām — simtiem jūdžu garos jājienos pa rīsa laukiem vai kalniem, mēnešiem ilgi mitinādamies lauka apmetnēs un līdz ar uzbrūkošo japāņu armiju virzīdamies dziļāk Mandžū- rijā, — tad es nedzēru nemaz. Nastu zirgu mugursomās pašā dibenā man arvien glabājās dažas pudeles viskija. Taču ne reizi neatkorķēju kādu pudeli pats savām vajadzībām, ne reizi neiedzēru viens pats un ne reizi arī nejutu kārdinājumu to darīt. Jā, ja kāds baltās rases_ pārstāvis parādījās manā apmetnē, es tūdaļ taisīju vaļā pudeli, un mēs abi iedzērām, kā jau piederas vīriem, un gluži tāpat viņš būtu rāvis vaļā pudeli un iemetis kopā ar mani, ja es nokļuvis viņa apmetnē. Viskiju es tātad vadāju līdzi sabiedriskām vajadzībām, un tā es arī to atzīmēju izdevumu sarakstā, ko iesniedzu laikrakstam, kura uzdevumā strādāju.

Tikai tagad atskatoties, spēju ievērot, cik nemanāmi pieņēmās mana iekāre. Bija jau toreiz viena otra iezīme, ko es neliku vērā, — vieglas vēja pūsmiņas, ko nemaz nepamanīju, sīki atgadījumi, kuru dziļo nozīmību toreiz pat neatskārtu.

Piemēram, jau vairākus gadus biju pasācis ik ziemu uz pusotra vai diviem mēnešiem doties burājumā pa Sanfrancisko līci. Uz manas lieliskās jahtas «SJāce» bija ērta kajīte ar ogļu pavardu. Korejiešu zēns gatavoja ēdienu, un parasti man līdzi brauca arī kāds draugs vai paziņa, lai izbaudītu burāšanas jaukumus. Ņēmu līdzi arī rakstāmmašīnu un ik dienas uzrakstīju savus tūkstoš vārdus. Tieši tajā izbraukumā, par ko gribu stāstīt, līdzbraucēji man bija Klaudslijs un Todijs. Todijam tas bija pirmais šāds ceļojums. Klaudslijs iepriekšējos izbraucienos bija aizrāvies ar alus dzeršanu; tālab mana jahta tika bagātīgi apgādāta ar alu — un es, protams, to dzēru līdz ar viņu.

Taču šinī braucienā situācija bija citāda. Ne jau velti Todijam bija šāda iesauka — viņš velnišķīgi asprātīgi mācēja vārīt viskija punšus, sauktus par «todijiem». Tālab sagādāju uz klāja viskiju — veselus divus galonus. Ak vai! Krietni daudz galonu man vēl nācās piepirkt klāt, jo mēs abi ar Klaudsliju nu pārāk iecienījām īpašas markas karstu «todiju», ko tik tiešām bija bezgala patīkami iedzert un kas pēc tam deva tīkami uzmundrinošu reibumu.

Man patika šie «todiji». Es jau iepriekš sāku gaidīt brīdi, kad tiks gatavots «todijs». Dzērām tos regulāri — vienu pirms brokastīm, vienu pirms pusdienām, vienu pirms vakariņām un vēl pēdējo pirms došanās gulēt. Piedzērušies netikām nekad. Tomēr jāatzīst, ka četrreiz dienā bijām krietni jautrā prātā. Un, kad ceļojuma vidū Todiju pienākumi aizsauca atpakaļ uz Sanfrancisko, mēs ar Klaudsliju pieraudzījām, lai korejiešu zēns regulāri maisītu mums «todijus» pēc stingri noteiktas receptes.

Taču tā tas notika vienīgi uz jahtas. Savās mājās uz sauszemes es atkal nelietoju nekādus uzmundrinājumus pirms brokastīm «miega aizdzīšanai», ne arī vakara lāsītes pirms gulētiešanas. Kopš tā laika, nu jau kur tie gadi, vairs ne reizes neesmu dzēris karstu «todiju». Bet fakts ir un paliek tas, ka man šie «todiji» patika. Tie ierosināja bri> num jauku garastāvokli» Ar savu blēdīgo maigumu tie bija teicami vervētāji Džona Miežagrauda ticība. Tie bija pirmie vēstneši kaut kam nenosakāmam, kam vēlāk bija lemts izvērsties par neglābjamu diendienas kāri pēc dzeršanas. Bet es to nesapratu, man tas ne prātā nenāca, jo es taču biju uzturējies Džona Miežagrauda sabiedrībā tik daudzus gadus, pasmiedamies par viņa neveiksmīga* jām pūlēm mani pievārēt,

XXX NODAĻA'

Atveseļoties pēc ilgās slimības daļēji man palīdzēja patika, ar kādu es nodevos dažādām sīkām izklaidēm, kas nesaistījās ne ar grāmatām, ne ar kādām nopietnām problēmām, — piemēram, kopā ar sievu mēs spēlējām dārza spēles, ķērām «sunīšus» peldbaseinā, laidām gaisā pūķus, bez tam es vēl dažādi aušojos ar zirgiem izjādēs un darināju visādus mehāniskus laika kavēkļus. Galu galā man pilsētas dzīve bija apriebusies. Savu paradīzi es atradu laukos — Mēness ielejā. Turpmāk es pilsētās vairs nemēdzu uzturēties. Vienīgais, ko tās vēl varēja man piedāvāt, bija mūzika, teātris un turku pirts.

Un man viss veicās lieliski. Es daudz strādāju, daudz nodevos fiziskiem vingrinājumiem un jutos laimīgs. Lasīju vairāk tikai daiļliteratūru un pavisam maz zinātniskas grāmatas. Studijām nodevos tik niecīgā mērā kā vēl nekad agrāk. Turpināju interesēties par dzīves pamatproblēmām, taču mana interese bija ļoti piesardzīga, jo pirkstus jau biju apdedzinājis toreiz, kad tvēru pēc Patiesības plīvuriem un arī norāvu viņai tos. Mana attieksme pret dzīvi bija gan mazliet melīga un mazliet arī liekulīga, taču šādi meli un liekulība palīdz cilvēkam, kurš alkst dzīvot. Apzināti aizmiedzu acis pret visu, ko uzskatīju par bioloģisko faktu rupji primitīvu izpausmi. Galu galā es taču atvairīju tikai sliktu ieradumu, atkratījos no nelāga garastāvokļa. Pie tam — atkārtoju — biju ļoti laimīgs. Vēl jāpiebilst, ka tagad, apsverot visu ar vēsu, vērtējošu prātu, varu apgalvot: šis bija vislaimīgākais laiks manā mūžā — daudz laimīgāks par visiem iepriekšējiem un turpmākajiem dzīves posmiem.

Bet nu arī bija klāt laiks — pēc manas saprašanas, bez kādas sakarības, bez kāda iemesla, — kad man jāsāk maksāt par tiem divdesmit gadiem, kuros biju ķircinājis Džonu Miežagraudu. Šad tad rančo atbrauca viesi, lai te kādas dienas pakavētos. Daži no tiem nedzēra. Taču tiem, kas mīlēja iedzert, nepatīkamu apgrūtinājumu sagādāja fakts, ka rančo es alkoholu neturēju. Mana viesmīlības apziņa nespēja pieļaut, ka viesiem jācieš neērtības. Apgādājos ar dzērienu krājumu — saviem viesiem.

Nekad nebiju tik daudz interesējies par kokteiļiem, lai uzzinātu, kā īsti tos gatavo. Tālab sarunāju Oklendā kādu bufetnieku, kas man tos sagatavoja vairumā un piesūtīja ar kuģi. Kad viesu nebija, es tos neaiztiku. Taču sāku ievērot, ka, rīta darba cēlienu pabeidzis, jutos itin priecīgs, ja mājās bija kāds ciemiņš, jo tad radās iespēja kopā ar viņu iztukšot pa kokteiļa kausam.

Mans organisms bija tā attīrījies no alkohola, ka pat viens vienīgs kokteilis jau iesita galvā. Viens kokteilis iesildīja prātu un rosināja uz smaidiem tās nedaudzās minūtes pirms sēšanās pie galda, lai nodotos maltītes priekiem. No otras puses, mans izturīgais kuņģis tā spēja pretoties alkohola iedarbībai, ka šis viens kokteilis deva tikai vieglu -siltuma kvēlīti, liegu smaida atblāzmu. Reiz kāds draugs bez aplinkiem un liekas kautrēšanās ierosināja iemest vēl otru kokteili. Iedzērām abi vēl pa vienam. Siltuma kvēle nu turējās ilgāk un bija karstāka, smaidi kļuva platāki, smiekli skaļāki. Sāda pieredze paliek prātā. Dažbrīd es pat sliecos uz domām: varbūt tieši tāpēc, ka biju tik ļoti laimīgs, es sāku dzert pa īstam.

Atceros >— kādu dienu mēs ar Cārmianu devāmies garākā izjādē paugurainajā apkaimē. Kalpotāji uz to dienu bija atbrīvoti, un, vēlu vakarā atgriezušies, mēs jautrā garā uz ātru roku paši sasildījām sev šo to uzkodām. Ak dieniņ, cik jauka šķita dzīve tovakar, kad mēs abi pa virtuvi divi vien raudzījām sev vakariņas! Es personiski jutos kā septītajās debesīs. Man tobrīd neeksistēja ne grāmatas, ne augstākās patiesības. Biju spara un enerģijas pārpilns, pēc garā jājiena veselīgi noguris. Diena bija pavadīta brīnišķīgi. Arī vakars bija lielisks. Līksmā bezrūpībā mēs rīkojām pikniku — es un mana mīļotā. Nekādu rūpju, nekādu raižu. Parādi visi nomaksāti, nauda straumēm plūst kabatās. Nākamība rādījās plaša un bezgalīga. Rosījāmies pa virtuvi, uz pannas burbulēja gardumi, burbulēja arī mūsu smiekli, biju tīkami izsalcis un priecājos uz garšīgu maltīti.

Jutos tik ļoti labi, ka nez kā nez kur manā būtībā iesvēlās nesātiga alka — justies vēl labāk. Aiz laimes gribējās uzpūst šo aplaimojuma sajūtu vēl karstākā kvēlē. Un es jau zināju, kā to panākt. Desmittūkstoškārtējās tikšanās ar Džonu Miežagraudu bija mani izmācījušas. Vairākkārt izgāju no virtuves, lai apciemotu kokteiļa pudeli, un tā ikreiz noplaka par krietnas porcijas tiesu. Rezultāts bija lielisks. Nebiju apskurbis, nebiju iereibis, biju tikai iesildīts, kvēlot kvēloju, un labsajūta auga augumā. Dzīve pret mani bija izšķērdīgi dāsna — un es vēl kuplināju šo izšķērdību. Tā bija diža stunda — viena no dižākajām manā mūžā. Tomēr samaksāt par to es dabūju, kaut arī krietni vēlāk, kā paši redzēsiet. Sāda pieredze neaizmirstas, taču cilvēks savā aprobežotajā prātā nespēj atģist, ka nav tāda negrozāma likuma, kas noteiktu, ka viena un tā pati rīcība ikreiz novedīs pie tā paša gala iznākuma. Tā tas nenotiek, citādi jau arī tūkstošā opija pīpe spētu izraisīt tādu pašu baudu kā pirmā, tad jau arī viens vienīgs kokteilis iesveltu smadzenēs tādu pašu kvēli, kā to pēc gadiem ilgas kokteiļu lietošanas spēj vairs tikai vairāki.

Kādu dienu pēc rīta rakstījuma pabeigšanas, tieši pirms pusdienu maltītes, kad man neviena ciemiņa negadījās, es iedzēru kokteili vienatnē. Bet pēc tam jau ik dienas pirms pusdienām iebaudīju pa kokteilim, kaut arī viesu nebija. Lūk, tieši tad Džons Miežagrauds uzlika man savu ķetnu. Es sāku iedzert regulāri. Dzēru vienatnē. Un dzēru nevis aiz viesmīlības, nevis tāpēc, ka garšotu, bet gan paša dz'ēruma efekta dēļ.

Es kāroju pēc kārtējā kokteiļa pirms maltītes. Man pat prātā neienāca, ka varētu būt kāds iemesls, lai to nedarītu. Es taču varu to atļauties. Ja vien gribētu, es spētu samaksāt par tūktoš kokteiļiem dienā. Un ko gan var nozīmēt kokteilis — viens kokteilis! — man, kur es taču ilgu gadu laikā tik daudz reižu esmu patērējis neaprakstāmus kvantumus visstiprāko dzērienu, bet neko tas man nav kaitējis!

Kamēr dzīvoju rančo, mana dienas kārtība bija šāda. Katru rītu pulksten pusdeviņos — kaut arī iepriekšējo nakti gultā būtu lasījis grāmatu vai labojis korektūras loksnes līdz četriem vai pieciem rītā — es sēdos pie sava darba galda. Daždažādas vēstules, zīmītes un pieraksti aizņēma laiku līdz deviņiem, un tieši deviņos bez kādām atlaidēm es sāku savus rakstudarbus. Ap pulksten vienpadsmitiem — dažreiz kādu minūti agrāk vai vēlāk — tūkstoš vārdi bija uzrakstīti. Vēl pusstunda, kamēr nokopu galdu, un mans dienas darbs bija galā, tā ka apmēram pusdivpadsmitos es atlaidos šūpuļtīklā zem kokiem, paķēris vēstuļu mapi un rīta laikrakstus. Pulksten pusvienos ēdu pusdienas, bet pēcpusdienu veltīju peldēšanai un jāšanai.

Kādu rītu pusdivpadsmitos pirms atlaišanās šūpuļtīklā es iedzēru kokteili. Nākamajos rītos šo procedūru atkārtoju, protams, otru kokteili iemalkodams tieši pirms pusdienām pusvienos. Drīz vien atklāju, ka, jau sēdēdams pie darba galda un saviem tūkstoš vārdiem, es domās pakavējos pie kokteiļa, ko iebaudīšu pusdivpadsmitos.

Nu pēdīgi es nepārprotami apzinājos, ka kāroju pēc alkohola. Bet kas par to? No Džona Miežagrauda nebaidos itin nemaz. Mēs pazīstamies jau pietiekami ilgi. Esmu izskolots un zinu, kā jādzer. Dzeru ar apdomu. Nekad vairs nepiesūkšos pār mēru. Zinu, cik tas bīstami, pazīstu Džona Miežagrauda lamatas, atceros dažādīgos paņēmienus, ar. kādiem viņš savā laikā lūkoja mani piebeigt. Bet tas viss nu pagājis, sen pagājis. Nekad vairs nepietempšos līdz nesamaņai. Vispār vairs nepiedzeršos. Viss, ko es vēlos, un viss, cik atļaušos, būs vienīgi tik daudz, lai iesveltu manī patīkamu kvēli, ierosinātu baud- pilnu labsajūtu un skubinātu uz smaidiem, bet smadzenēs viegli sāktu virmuļot iedomu tēli. Oho, es pilnīgi spēju valdīt pār sevi un arī pār Džonu Miežagraudu!

XXXI NODAĻA

Taču cilvēka organisms iekārtots tā, ka vienlīdz lielas ierosas pēc zināma laika vairs nedod iepriekšējo reakciju. Pamazām ievēroju, ka no viena kokteiļa nekāda liela reibuma nav. Viens kokteilis bijis — nebijis. Nekādas kvēles, nekādas jautrības. Nu jau vajadzēja divu trīs kokteiļu, lai sasniegtu to pašu baudījumu, kādu agrāk deva viens. Bet tieši šo baudījumu es kāroju. Pirmo kokteili izdzēru pusdivpadsmitos, kad ar rīta pastu rokā atlaidos guļamtīklā, un otro — stundu vēlāk, tieši pirms ēšanas. Ieņēmos paradumu izrausties no tīkla minūtes desmit agrāk, lai iegūtu laiku mierīgi izsūkt pirms pusdienām divus kokteiļus. Tas izveidojās par stingru režīmu: trīs kokteiļi stundas laikā starp piecelšanos no darba galda un sēšanos pie mielasta. Bet tās, lūk, ir divas visnegantākās dzērāju ieražas: dzert regulāri un dzert vienatnē.

Ja vien kāds bija klāt, allaž biju gatavs ar viņu sadzert. Kad neviena cita nebija, dzēru viens pats. Tad spēru nākamo soli. Ja mans viesis bija cilvēks, kas nespēj panest lielas dzērienu devas, es pamanījos iemest divtik daudz: kausu kopā ar viņu, bet otru — bez viņa; un viņš to pat neievēroja. Es nozagu viesim šo otru kausu un, kas vēl ļaunāk, piesavinājos paradumu paklusām iztukšot pa kausam viens pats arī tad, ja mājās bija viesis — vīrietis, biedrs, ar kuru varētu sadzert divatā. Bet Džons Miežagrauds man tūdaļ gādaja arī vainu mīkstinošas ierunas. Būtu taču nelāgi ar pārmērīgu viesmīlību skubināt viesi uz aplamu rīcību un piedzirdīt viņu. Ja es, zinādams viesa ierobežoto panesības mēru, aicinātu viņu dzert tikpat daudz, cik es, viņš noteikti apdzertos. Kas tad man cits atlika kā nozagt katru otro kausu? Citādi man būtu jāatsakās no reibuma baudas, kādu mans viesis ieguva jau no pustiklielas normas.

Lasīdami, kā es sīki izklāstu savas dzeršanas kāres attīstību, lūdzu, neaizmirstiet, ka neesmu nedz muļķis, nedz vārgulis. Lietojot terminu, kādu pasaule mēdz lietot šādos gadījumos, jāsaka, ka esmu veiksminieks, un uzdrošinos apgalvot: mana veiksme ir izcilāka nekā parastajiem veiksmīgajiem cilvēkiem, pie tam tā bāzējās uz krietnu devu gara spēju un gribasspēka. Ķermenis man ir spēcīgs. Esmu palicis dzīvs apstākļos, kur vārguļi mira kā mušas. Un tomēr viss, par ko jums stāstu, notika tieši ar mani un manu organismu. Tāds es esmu — tas ir fakts. Bet fakts ir arī mana dzeršanas kāre. Mana ieslīgšana alkoholismā ir realitāte, tā nav ne teorija, ne sagudrojums; un, manuprāt, tas jo īpaši pasvītro Džona Miežagrauda visvarenību. Bet tā taču ir mežonība, kurai mēs vēl arvien ļaujam eksistēt, savu laiku pārdzīvojis relikts no barbariskās pagājības brutālā spēka die- nārn, un tagad tas vāc savu smago nodevu no visa labākā, ko radījis cilvēku dzimums, — tas sagandē jaunību, dragā cilvēka spēku un bendē viņa garu!

Griezīsimies atpakaļ. Pēcpusdienā, izdelverējies pa peldbaseinu un pēc tam līksmi jzjādelējies pār pakalniem vai turp un atpakaļ pa Mēness ieleju, jutos tik pacilāts un možs, ka radās vēlēšanās justies vēl žirgtākam, vēl mundrākam. Zināju jau, kā to panākt. Ar vienu kokteili pirms vakariņām pie tā tikt nevarēja. Divi vai galu galā pat trīs — tas man bija vajadzīgs. Es izdzēru tos. Kālab ne? Tas nozīmē dzīvot. Man allaž ir ļoti paticis dzīvot. Un šis te arī nu ir kļuvis par daļu no manas dzīves normatīviem.

Tad jau es pamazām vien sāku meklēt ieganstus ārpuskārtas kokteiļiem. Tāds iegansts varēja būt īpaši jautra draugu pulciņa ierašanās; dusmu uzplūds pret arhitektu vai zaglīgo mūrnieku, kuri cēla rančo stalli; mīļākā zirga bojāeja, — tas nelaimīgā kārtā bija iepinies dzeloņstieplēs, vai arī rīta pastā saņemtas labvēlīgas vēstis par darījumiem ar izdevējiem un redaktoriem. Nekrita svarā, kas tie par ieganstiem, galvenais — kāre pēc iedzeršanas manī bija spēcīgi sadīgusi. Tā tas ir: es kāroju pēc alkohola. Pēdīgi — pēc vairāk nekā divdesmit gadu niekošanās un klīrēšanās ar alkoholu — tagad es to gribēju. Un mana fiziskā izturība kļuva par manu vājo vietu. Man vajadzēja izdzert divas, trīs vai četras glāzes, lai sasniegtu to pašu, ko parastie cilvēki ieguva jau pēc vienas glāzes.

Vienu likumu es ievēroju cieši. Nekad nebaudīju ne lāses, pirms nebiju paveicis savu dienas darbu — uzrakstījis tūkstoš vārdu. Un, kad tas bija padarīts, kokteiļi uzcēla manas smadzenēs neredzamu sienu starp rīta cēlienu, kura darbs gala, un atlikušo dienas daļu, kas solīja tikai izpriecas. Darbs pilnīgi izslēdzās no manas apziņas. Neviena domiņa par darbu neuzplaiksnīja smadzenēs līdz nākamā rīta pulksten deviņiem, kad sēdos pie galda un nākamajiem tūkstoš vārdiem. Šo prāta spēju izslēgties es vērtēju ļoti augstu. Tā es ietaupīju enerģiju ar šās alkohola celtās barjeras palīdzību. Džons Miežagrauds taču nav tik melns, kā viņu mālē. Viņš izdara cilvēkam arī vienu otru pakalpojumu, un šis tad nu būtu viens no tiem.

Es sacerēju darbus, kas pauda veselīgu noskaņojumu, sparu un dzīvesprieku. Nekad tie nebija pesimistiski. Šādu dzīves attēlošanu biju iemācījies ilgās slimības dienās. Zināju, ka šīs ilūzijas ir reālas, un es cildināju ilūzijas. Jā, es vēl arvien rakstu tikai šāda satura darbus — par tīru, možu, optimisma pilnu dzīvi, par dzīves slavināšanu. Un kritiķi allaž apliecinājuši, ka mani darbi kūsā rio pāri plūstoša dzīvesprieka un ka pats esmu pilnībā pakjāvies ilūzijām, kādas attēloju.

Ja nu esam atkal novirzījušies sānis, tad ļaujiet man vēlreiz atkārtot jautājumu, ko esmu sev atkal un atkal uzdevis desmittūkstoš reižu. Kālab es dzēru? Kāda vajadzība man bija pēc dzeršanas? Biju taču laimīgs. Varbūt laimes bija pārāk daudz? Biju spēkpilns. Varbūt tāpēc, ka spēks pārāk liels? Vai tiešām mana vitalitāte bija tik pārmērīga? Nezinu pats, kālab dzēru. Nevaru atbildēt, varu tikai izteikt aizdomas, kādas manī modušās. Pārāk ilgus gadus biju pārāk cieši saskāries ar Džonu Miežagraudu. Arī kreilis pēc ilgākas praktizēšanās var kļūt par labroci. Varbūt es, nemaz nesliekdamies kļūt alkoholiķis, par tādu biju tapis, vienīgi ilgi praktizēdamies?

Biju tik ļoti laimīgs. Ilgās slimības laikā pie manis bija atnākusi visu remdējoša sievietes mīlestība. Naudas pelnīju daudz, kaut gan pūlējos maz. Plīšu vai pušu aiz veselības. Gulēju kā zīdainis. Citu pēc citas rakstīju grāmatas, kas visas guva panākumus, un socioloģiskos disputos atspēkoju savus pretiniekus ar neapgāžamiem faktiem par to, ka manas intelektuālās pozīcijas nostiprinās arvien vairāk. No vienas dienas nogales līdz nākamajai netiku ne reizi izjutis ne raizes, ne vilšanos, ne nožēlu. Nepārtraukti biju laimīgs. Dzīve šķita vienvienīga nebeidzama dziesma. Es pat pukojos, ka tik daudz stundu jāpavada miegā, jo tā man tika laupīti prieki, ko būtu izbaudījis, ja varējis palikt nomodā. Un tomēr es dzēru. Un man ne prātā nenāca, ka Džons Miežagrauds gatavojas pievākt mani galīgi.

Jo vairāk dzēru, jo vairāk man vajadzēja dabūt iekšā, lai sasniegtu vēlamo efektu. Kad izbraucu no Mēness ielejas un devos uz pilsētu, kur tad pusdienas ēdu viesnīcā, vienam kokteilim, ko pasniedz pie maltītes, nebija itin nekādas nozīmes. Tas nedeva priekšpusdienā ierasto reibumu. Iedams pusdienot, biju spiests jau iepriekš sagatavot attiecīgo reibuma pakāpi, iemetot divus vai trīs kokteiļus un, ja satikos ar kādu paziņu, tad arī četrus, piecus vai sešus, nav svarīgi, cik. Reiz es ļoti steidzos. Trūka laika mierīgā garā malkot kokteiļus citu pēc cita. Tad man radās varena ideja. Liku bārmenim sajaukt man du- bultkokteili. Pēc tam jau arvien, kad kur steidzos, pasūtīju dubultkokteiļus. Es taupīju laiku.

Šāda regulāra žūpošana nepalika bez sekām. Viens iznākums bija tāds: jo vairāk dzēru, jo vairāk vajadzēja. Saindētais prāts bija tā radis reaģēt un darboties tikai ar mākslīgu kairekļu palīdzību, ka bez šiem mākslīgajiem uzmundrinājumiem pat pilnīgi atteicās darboties. Alkohols arvien pavēlnieciskāk pieprasīja savu vietu — bez tā es vairs nemācēju tikties ar cilvēkiem, nespēju uzturēties sabiedrībā. Man kļuva nepieciešams izjust uzbudinošu reibumu, kad idejas sāk rosīties, galva patīkami dūc, bet pašam gribas smieties, delverēties un aušoties, kad visa pasaule šķiet smaidām, tikai tad es varēju biedroties ar citiem cilvēkiem un kļūt viens no viņiem.

Otrs iznākums bija tāds, ka Džons Miežagrauds sāka man mulsināt prātus. Viņš mēģināja atkal mani iegrūst ilgajā slimībā, no jauna kūdīdams mani izdibināt Patiesību un noraut tai visus plīvurus, kārdinādams, lai raugu ielūkoties patiesās dzīves neaizsegtajā vaigā. Taču šoreiz tas notika lēnām un pakāpeniski. Manas domas gan atkal kļuva skarbas, taču tikai pamazām vien.

Reižu reizēm prātā ieslīdēja brīdinoša doma; kurp gan šī pastāvīgā dzeršana var novest? Bet varat ticēt — Džons Miežagrauds prot noklusināt šādus jautājumus. «Nāc nu iemet, un es tev visu paskaidrošu,» — tāds ir viņa paņēmiens, Un tas iedarbojas. Piemēram varu pastāstīt zīmīgu gadījumu, ko Džons Miežagrauds arvien cenšas man atgādināt.

Pēc kāda nelaimes gadījuma man vajadzēja ļauties sarežģītai operācijai. Kādu rītu — apmēram nedēļu pēc tam, kad biju atradies uz operāciju galda, — es gulēju slimnīcas gultā vārgs un nevarīgs. Bārdas rugāju audze man uz sejas bija krietni sazēlusi, tomēr nevarēja noslēpt, cik saules brūninātā āda kļuvusi bālgani dzeltenīga. Ārsts stāvēja pie gultas, gatavodamies uz prom- iešanu. Viņš neapmierināts paraudzījās uz cigareti, ko es patlaban kūpināju.

—  To gan jums vajadzētu atmest, — viņš pamācoši teica. — Tas jūs beigu beigās novedīs pie gala. Paskatieties uz mani.

Es paskatījos. Ārsts bija apmēram manā vecumā, ar platiem pleciem, augstām krūtīm, spožām acīm un veselīgi brūnganiem vaigiem. īsts vīrietības paraugs — vairāk neko nevarēja vēlēties.

—      Es arī kādreiz smēķēju, — viņš turpināja. — Cigārus. Bet pat no tiem es atteicos. Un tagad, lūk, varat uz mani paskatīties.

Šis vīrs bija pašapzinīgs, pat augstprātīgs un ar pilnām tiesībām, jo apzinājās pats izlīdzējis savai veselībai. Bet pēc mēneša viņš jau bija miris. Tas nenotika nelaimes gadījumā. Kāds pusducis dažādu baciļu ar gariem zinātniskiem nosaukumiem bija tam uzbrukuši un iznīcināja viņu. Radās komplikācijas, pēkšņas un mokpilnas, un dažas dienas pirms ārsta nāves visā korpusā bija dzirdami šā zaļoksnēji spēcīgā vīra agonijas kliedzieni. Viņš nomira kliegdams.

— Redzi nu, — teica Džons Miežagrauds. — Kā viņš rūpējās par savu veselību! Pat cigāru smēķēšanu bija atmetis. Un re nu, ko viņš par to dabūja! Nejēdzīgi, vai ne? Bet baciļi taču var pielipt. No tiem pasargāties nav iespējams. Tavs lieliskais ārsts ievēroja visus piesardzības līdzekļus, un tomēr baciļi viņu pievārēja. Kad tāds bacilis gatavojas lēcienam, neviens nevar pateikt, kam tas uzklups. Varbūt tev. Re, ko visu viņš bija sev atrāvis! Vai tu arī gribētu atteikties no visa, ko varu tev piedāvāt, lai pēc tam tev uzbrūk kāds bacilis un tevi no- miedz? Dzīvē nav nekāda taisnīguma. Tā ir loterija. Bet es uzburu dzīves sejā māņu smaidus un pasmejos par realitāti. Smaidi līdz ar mani, pasmejies arī tu! No sava gala neizbēgsi, bet pa to vidu dzīvo smiedamies. Pasaule ir tumsības pilna. Es tev rādu gaismu. Pasaule taču ir nejēdzīga, ja tajā var notikt kas tāds, kā notika ar tavu ārstu. Tev atliek tika4 viens: ielej vēl vienu kokteili un aizmirsti to visu!

Un es, protams, iedzēru vēl vienu kokteili, lai gūtu aizmirstību. Es izdzēru vēl pa vienam kokteilim ikreiz, kad Džons Miežagrauds man atgādināja notikušo. Tomēr es dzēru ar prātu un vērīgu apdomu. Raudzījos, lai dzeramais būtu tikai vislabākās kvalitātes. Es meklēju pēc rosinoša noreibuma un aizmiršanās, bet vairījos no mocībām, kādas rodas pēc sliktiem dzērieniem un pēc pārdzeršanās. Garām ejot jāpiezīmē: ja cilvēks sāk dzert ar prātu un vērīgu apdomu, tas vien nodod baigu liecību, cik tālu viņš jau ir aizgājis pa šo ceļu.

Tomēr arvien es stingri ievēroju savu pieņemto likumu — nekad neieņēmu dienas devas pirmo malku, kamēr nebija uzrakstīts pēdējais no maniem tās dienas tūkstoš vārdiem. Taču reizēm gadījās, ka es piešķīru sev brīvdienu un nerakstīju nemaz. Tādās dienās arī nevēroju, cik agri izsūcu pirmo kokteili, jo nu jau tas nebija nekāds likuma pārkāpums. Cilvēki, kam nav nācies pašiem izdzīvot dzeršanas sērgu, nemaz nevar iedomāties, kā dzeršanas ieradums aug augumā.

XXXII NODAĻA

Kad «Snarka» izbrauca garajā burājumā no Sanfrancisko, uz jahtas borta nebija nekādu alkoholisku dzērienu. Tas ir, taisnību sakot, mēs vienkārši nezinājām, ka laivā ir dzeramais, un vēl daudzus mēnešus netikām to atklājuši. Burājums ar «sausu» jahtu no manas puses bija, tā sakot, ļaundarība ar iepriekšēju nolūku. Gribēju aizvilkt Džonam Miežagraudam baļķi ceļā. Tas norāda, ka tomēr biju ieklausījies vārajos brīdinājumos, kādi sāka ieskanēties manā apziņā.

īstenībā biju tikai aizplīvurojis situāciju pats savās acīs un taisīju atvainošanās reveransu Džonam Miežagraudam. Pie 'tam veicu to ļoti izgudrēm. Noteicu, ka dzeršu vienīgi ostās. Kamēr «sausā» burāšu pa jūrām, mans alkohola piesūcinātais organisms attīrīsies, tā ka, iegriezies ostā, būšu pilnīgi formā lieliski izbaudīt Džona Miežagrauda balvas. Dzērieni garšos labāk, reibums būs skaudrāks un tīkamāks.

Divdesmit septiņas dienas mēs pavadījām pārbrau- cienā no Sanfrancisko uz Honolulu. Pēc pirmās dienas uz jūras doma par iedzeršanu man ne prātā nenāca. To pieminu tikai tālab, lai parādītu, ka būtībā taču tik tiešām neesmu alkoholiķis. Dažbrīd ceļojuma laikā, domās kavēdamies nākotnē, jau iepriekš izbaudīju lieliskos mielastus un cienāšanas, kādi Havajā tiek rīkoti uz lanai — atklātajām terasēm (biju jau agrāk dažas reizes apmeklējis šīs salas), un, protams, pieminēju arī dzeramos, kas ievadīs gaidāmās dzīres. Par šiem dzērieniem es nedomāju ar kāri, ne arī īgņājos, ka ceļš vēl tik tāls. Vienkārši iedomājos, cik jauki un jautri tas būs, bet dzērieni būs daļa no tīkamās mielasta atmosfēras.

Tā es vēlreiz, sev par pilnīgu gandarījumu, pārliecinā*- jos, ka esmu kungs pār Džonu Miežagraudu. Gribu — dzeru, gribu — nedzeru. Tātad mierīgi varu turpināt iedzeršanu, kad vien vēlos.

Dažādās Havaju grupas salās pavadīju kādus mēnešus piecus. Dzīvodams krastā, es dzēru. Dzēru pat krietni vairāk, nekā biju radis Kalifornijā pirms šī ceļojuma. Vispār Havaju iemītnieki caurmērā nodevās dzeršanai krietni vairāk nekā ļaudis mērenāka klimata platuma grādos. Nedomāju īpaši uzsvērt vārdu spēli ar «mēreno», varu to pateikt arī citādi — «platuma grādos, kas attālāk no ekvatora». Bet Havaju salas atrodas tikai subtropu joslā. Jo dziļāk nokļuvu tropos, jo vairāk ievēroju, cik nesātīgi turienieši lieto alkoholu, un jo nesātīgāk dzēru arī pats.

No Havajas mēs burājām uz Marķīza salām. Šis pār- brauciens ilga sešdesmit dienu. Divus mēnešus mēs ne reizi neieraudzījām zemi, nemanījām ne buru, ne tvaikoņa dūmu vērpeti. Bet jau pašās pirmajās ceļojuma dienās kuģa pavārs, taisīdams pamatīgu revīziju kambīzē, izdarīja kādu atklājumu. Dziļas lādes pašā dibenā viņš atrada duci vīna pudeļu — andželiku un muskatu. Tās tur bija nokļuvušas no rančo virtuves pagrabiem kopā ar pašdarinātiem augļu konserviem un ievārījuma burkām. Sešus mēnešus gulēdams kambīzes tveicē, biezais, saldais vīns bija kaut kā īpaši pārveidojies, man domāt, kļuvis tāds kā izdedzināts degvīns.

Es pagaršoju to. Nu, brīnišķīgs! Un pēc tam ik dienas vienu reizi — ap pulksten divpadsmitiem, kad biju izdarījis novērojumus un iezīmējis kartē «Snarkas» atrašanās vietu, — es izdzēru pusglāzi vīna. Tam bija pavisam neparasts reibums. Pats sev šķitos daudz labsirdīgāks, bet jau tā jaukā jūras ainava kļuva vēl jaukāka. Ik rītu lejā, kajītē, svīzdams gar saviem kārtējiem tūkstoš vārdiem, es jau ilgodamies gaidīju tās dienas lielo notikumu pulksten divpadsmitos.

Nelaime tikai tā, ka vīnu vajadzēja piedāvāt arī citiem, bet pārbrauciena ilgums bija neziņā tīts. No sirds nožēloju, ka šādu pudeļu nav vairāk kā tikai tas ducis. Un, kad tās visas bija tukšas, sāku pat nožēlot, ka esmu cienājis arī līdzbraucējus. Es slāpu pēc alkohola un dedzīgi kāroju ātrāk sasniegt Marķīza salas. , Tālab arī, kad nokļuvām ostā, mana dzeršanas kāre bija sasniegusi kulminācijas punktu. Bet Marķīza salās dzīvoja tikai nedaudzi baltie un bars novārgušu iezemiešu, tur bija krāšņas dabas ainavas, daudz vaļēja, pudelēs nepildīta lētā ruma un bagātīgi krājumi absinta, taču nebija atrodams ne viskijs, ne džins. No lētā ruma cilvēkam mutes gļotāda rāvās čokurā. To es zinu, jo tiku jau nobaudījis. Esmu arvien bijis piekāpīgs, tālab samierinājos ar absintu. Tikai viena nelaime — šo dzērienu man vajadzēja saliet sevī neiedomājamos kvantumos, citādi nejutu nekādu iedarbību.

No Marķīza salām aizbraucu, balasta vietā iekrāvis jahtā tādu daudzumu absinta pudeļu, lai pietiktu līdz Ta- hiti, kur tad bagātīgi apgādājos ar skotu un amerikāņu viskiju, un pēc tam jau vairs no ostas līdz ostai nebija neviena «sausā starpbrīža». Tikai, lūdzu, nepārprotiet mani., Nenotika nekāda plostošana tajā nozīmē, kā šo vārdu parasti saprot: ne es streipuļoju, ne arī gāzos no kājām un nekad nenodzēros līdz prāta aptumsumam. Rūdīts un apdomīgs baudītājs ar spēcīgu organismu nekad nenolaidīsies līdz tādai pakāpei. Tāds iedzer, lai justos labi, lai izbaudītu tīkamu skurbulīti, bet ne vairāk. Viņš piesardzīgi vairās no trokšņainas pļēgurošanas, no paģirām, kas seko tādai žūpošanai, kā arī no nevarības un mazvērtības sajūtas, kas to pavada.

Tāds rūdīts un apdomīgs dzērājs cenšas vienīgi pēc veikli un izgudrēm sasniegta pusapreibuma. Un to viņš pieprot tik manīgi, ka var dzert visus divpadsmit mēnešus no vietas bez kādām manāmām ārējām pazīmēm. Savienotajās Valstīs šobrīd tādu cilvēku ir simtiem tūkstošu — tie dzer klubos, viesnīcās, pašu mājokļos, tie ir cilvēki, kas nekad nav piedzēruši, bet nekad arī nav gluži skaidrā, kaut gan vairākums šo faktu nikni apstrīdēs. Un visi tie ir dziļi pārliecināti — tāpat kā es biju dziļi pārliecināts —, ka viņiem ir virsroka pār Džonu Miežagraudu.

Jūras reisos es visumā biju mēreni atturīgs, toties krastā dzēru jo vairāk. Tropu joslā man nez kāpēc vajadzēja vairāk alkohola. Šāda parādība acīmredzot ir vispārīga, jo kam gan nav zināms fakts, ka baltie tropu iemītnieki alkoholiskos dzērienus patērē milzīgos daudzumos. Tropu apgabali nav piemēroti baltādainiem iedzīvotājiem. Ādas pigments baltos neaizsargā pret saules starojuma intensīvo iedarbību. Spektra augšējās daļas neredzamie ultravioletie un pārējie augsti frekventīvie stari iespiežas viņu ķermeņa audos un posta tos, tieši tāpat kā X stari savā laikā iznīcinājuši audus ne vienam vien eksperimentētājam, pirms viņi atskārta, cik tie bīstami.

Balto cilvēku raksturs tropu klimata apstākļos radikāli pārvēršas. Viņi kļūst nesavaldīgi nikni un nežēlīgi. Viņi spēj pastrādāt tik ļaunus briesmu darbus, par kādiem pat iedomāties nevarētu, mājodami pierastajā mērenajā klimatā. Viņi top nervozi, viegli aizkaitināmi un pat ne- morāli. Un dzert viņi sāk tā, kā iepriekš nekad nav dzēruši. Dzeršana ir tikai viena no tām daudzajām deģenerācijas formām, kādas parādās baltajiem, ja tie pārāk ilgi pakļauti pārāk intensīvajam saules starojumam. Alkohola patēriņš tad pieaug gluži automātiski. Tropos nedrīkst uzturēties ilgstoši. Cilvēkiem rodas iedoma, ka miršanai viņi nolādēti tik un tā un neprātīgā dzeršanā viņi tikai paātrina šo procesu. īstenībā cilvēki nemaz neprāto par to. Viņi tikai dzer.

Sī saules staru izraisītā slimība uzkrita arī man, lai gan tropos visumā biju pavadījis tikai pāris gadu. Šajā laikā es mēdzu dzert kā negudrs, taču tieši še man jau priekšlaikus kaut kas jāaizrāda, lai vēlāk nerastos pārpratumi. Ne jau dzeršana ierosināja šo slimību, un tātad dzeršana arī nav vainojama mana ceļojuma pārtraukšanā. Biju stiprs kā vērsis un daudzus mēnešus sekmīgi turējos pretī saulstaru slimībai, kas ārdīja manus audus un nervu šķiedras un plucināja tos gabalos. Visu garo ceļojuma laiku zem svelmainās tropu saules cauri Jaun- hebridām, Zālamāna salām un tālāk augšup pa Lainas atoliem, malārijas spīdzināts un ciezdams vēl no citām sīkākām kaitēm, piemēram, tādas kā bībelē minētā sud- rabādas spitālība, es veicu piecu vīru darbu.

Vadīt jahtu caur koraļļu jūru salu rifiem, sēkļiem, šaurajām atolu ieejām un gar naktīs neapgaismotajām piekrastēm — tas Vien jau ir vīra cienīgs darbs. Uz borta es vienīgais kaut ko sapratu no navigācijas. Neviens nevarēja mani nomainīt vai izdarīt novērojumus manā vietā, nebija ar- ko apspriesties, braucot viltīgā tumsībā starp kartēs neatzīmētiem rifiem un sēkļiem. Viens pats izstāvēju visas sardzes. Uz jahtas nebija jūrnieka, kuram varētu uzticēt stūrmaņa sardzi. Es biju tiklab stūrmanis, kā kapteinis. Kad bijām jūrā, es stāvēju sardzē divdesmit četras stundas dienā, pa vidām, ja radās iespēja, uz mirklīti atkrizdams nosnausties. Trešām kārtām — biju vēl arī ārsts. Un ļaujiet man šeit pat jau aizrādīt, ka ārsta amats uz «Snarkas» tajā laikposmā bija pamatīgs vīra darbs. Uz borta itin visi slimoja ar malāriju — ar īsto tropu malāriju, kas • nobeigt cilvēku trijos mēnešos. Uz borta itin visi l , .rituši ar čūlojošiem augoņiem un cieta no ngari-ngari mušiņu negantajiem kodieniem. Pavārs japānis pat zaudēja prātu, mocīdamies ar pārāk daudzām kaitēm vienlaicīgi. Kāds no maniem polinēziešu matrožiem gulēja uz nāves sliekšņa ar melno drudzi. Jā, jā, ārsta amats prasīja pilnu darba slodzi, un es dakterēju, zā|oju, rāvu zobus un paglābu savus pacientus no citādām sīkākām likstām, kā, piemēram, no saindēšanās ar bojātiem produktiem.

Ceturtām kārtām — biju rakstnieks. Svīzdams rakstīju savus tūkstoš vārdus dienā ™ ik dienas, izņemot tikai tās reizes, kad mani notrieca no kājām drudža lēkme vai kad «Snarkai» jau no paša rīta gāzās pāri smagas viļņu brāzmas. Piektām kārtām — biju ceļotājs un žurnālists, kaismīgi vēroju visu, kas redzams, un vācu materiālus, ierakstīdams tos piezīmju burtnīciņās. Un, sēstām kārtām, biju reizē rēderis un īpašnieks kuģim, kas, apceļojot svešas zemes, iegriezās arī tādās vietās, kur apmeklētāji ir liels retums un kur viesus tālab tur augstā godā. Tātad šinī ziņā man vajadzēja pārstāvēt visu civilizēto sabiedrību — pieņemt vizītes uz klāja un doties atbildes vizītēs krastā gan pie plantatoriem, gan tirgotājiem, gubernatoriem, kara kuģu kapteiņiem, pinkainiem kanibālu karaļiem un premjerministriem, kas tikai reizumis bija tik labi situēti, ka varēja aptīt ap gurniem katūna skrandu.

Protams, es dzēru. Sadzēru kā ar namatēviem, tā viesiem. Bez tam dzēru arī vienatnē. Uzskatīju, ka piecu vīru darba slodze dod man uz to tiesības. Alkohols uzpurina cilvēku, kas pārstrādājies. Tiku novērojis, kā tas iedarbojas uz manis paša mazo apkalpi; kad matroži, muguras pārliekuši, sirdij aiz saspringuma vai pušu plīstot, cēla ārā enkuru no četrdesmit pēdu dziļuma, jau pēc pusstundas tie elsodami gāzās no trīcošajām kājām, taču glāze stipra ruma ielēja viņos tikpat kā jaunu dzīvību. Matroži dziļi ievilka elpu, noslaucīja muti un no jauna ar visu sparu ķērās pie darba. Un, kad mēs, stāvēdami līdz kaklam ūdenī, kratīdamies drudža drebuļos, pūlējāmies nosvērt «Snarku» uz sāniem, lai tiktu klāt bojājuma vietai, es novēroju, cik ļoti lētā ruma malks palīdz darba darītājiem.

Un te mēs varam palūkoties uz daudzveidīgo Džonu Miežagraudu vēl vienā aspektā. Fakts paliek fakts — liekas, ka viņš no nekā kaut ko iztaisa. Kad spēks galīgi izsīcis, viņš atrod tev jaunu spēku. Nogurušos viņš piespiež saņemties vēl sparīgākam cīkstiņam. Kamēr ilgst alkohola iedarbība, tā it kā piešķir cilvēkam spēku. Atceros, kā mēs reiz trimējām ogles uz okeāna tvaikoņa, — astoņas dienas pavadījām īstā ellē, un pa šo laiku mūs, ogļu padevējus, uzturēja darba spējīgus, dzirdot ar viskiju. Strādājām puspiedzēruši, Bet bez viskija mēs arī ogļu kaudzes nebūtu pieveikuši.

Spēks, ko it kā piešķir Džons Miežagrauds, nav tīri fiktīvs. Tas ir reāls spēks. Taču tas tiek izspiests no cilvēkā esošajām spēka rezervēm, un galu galā par šo pārmērību ir jāsamaksā ar procentiem. Bet kālab lai noguris cilvēks raudzītos tik tālu uz priekšu? Šķietami brīnumaino spēka uzplūdu viņš pieņem par tīru mantu. Un dažs labs pārstrādājies intelektuālis un garīgā darba darītājs, gluži tāpat kā novārdzināts melnstrādnieks, šā kļūdainā pieņēmuma dēļ ir aizsoļojis pa Džona Miežagrauda rādīto nāves taku.

XXXIII NODAĻA

Austrālijā es iegulu slimnīcā, lai mani kaut cik salā- pītu, un pēc tam biju nodomājis savu ceļojumu turpināt. Un no pat pirmās dienas visas garās nedēļas, ko pavadīju slimnīcā, es neizjutu, ka man trūkst alkohola. Pat nedomāju par to. Zināju, ka dzeršu atkal, tikko būšu uz kājām. Tomēr, ticis uz kājām, konstatēju, ka vairākums manu kaišu nemaz nav izārstētas. Mani vēl arvien klāja sudrabainā āda. Noslēpumainā saulstaru slimība, ko Austrālijas eksperti nespēja izdibināt, arvien vēl ārdīja un plosīja manus audus. Arī malārija vēl mani krimta un visnecerētākajos brīžos mēdza nolikt uz lāpstiņām, kratot ārprātīgos drebuļos; tā mani arī piespieda lauzt līgumu par divām lekciju turnejām, par kādām jau biju vienojies.

Tālab arī atteicos no ceļojuma ar «Snarku» un nolēmu uzmeklēt vēsāku klimatu. Tai pašā dienā, kad iznācu no slimnīcas, es atsāku arī dzeršanu,, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Ēdienreizēs uzdzēros vīnu.. Pirms ēšanas malkoju kokteiļus. Labprāt iemetu stipru skotu viskiju, ja vien gadījās sastapties ar kādu, kas to cienīja. Tik pilnīgi pārvaldīju sakarus ar Džonu Miežagraudu, ka varēju no tā šķirties un atkal ar to saieties, kad vien vēlējos, — tieši tāpat, kā biju darījis visu mūžu.

Pēc kāda laika, meklēdams vēsāku klimatu, aizklīdu līdz pašiem Tasmānijas salas dienvidiem — uz četrdesmit trešā dienvidu platuma grāda. Tur nu, izrādās, biju nokjuvis vietā, kur neatradās itin nekā dzerama. Es par to nebēdāju. Es vienkārši nedzēru. Tas man nesagādāja nekādas grūtības. Veldzējos dzestrajā gaisā, daudz jāju zirgā un rakstīju savus tūkstoš vārdus dienā, izņemot tos rītus, kad man uzkrita malārijas lēkme.

Bažīdamies, vai tikai dažs labs klusībā tomēr nelolo aizdomas, ka manas slimošanas cēlonis varētu būt iepriekšējo gadu neatlaidīgā žūpošana, gribu uzsvērt, ka mans japāņu sulainis Nakata, kas vēl arvien dzīvo pie manis, allaž mocījās ar drudzi, tāpat kā Cārrniana, kura piedevām vēl sasirga ar tropisko neirastēniju, kam nepieciešama gadiem ilga ārstēšana mērena klimata apstākļos, bet ne viņa, ne arī Nakata nedzēra toreiz un vispār nav dzēruši nekad.

Kad atgriezos Hobārtā, kur pieejami dzērieni, atkal dzēru pa vecam. Tāpat arī vēlāk, no jauna nokļuvis Austrālijā. Un gluži pretēji — kad aizbraucu no Austrālijas uz bezlīnijas tirdzniecības tvaikoņa, ko komandēja nedzērājs kapteinis, es neņēmu sev līdzi nekādus dzērienus un visas četrdesmit trīs ceļojuma dienas nebaudīju ne lāsītes. Nobraucis Ekvadorā, pār kuru ekvatora saules stari gāžas gluži stateniski, kur cilvēki mirst no dzeltenā drudža, bakām un mēra, es dzēru atkal dūšīgi — jebkuru dzeramo, lai vai kādas markas, ka tikai tas sniedza reibumu. Man neviena no šīm sērgām nepiemetās. Tās neuzkrita arī ne Cārmianai, ne Nakatam, kaut gan viņi nedzēra nemaz.

Biju iemīlējis tropus, lai arī tie man daudz darījuši pāri; uzturējos gan šur, gan tur, un ilgs laiks pagāja, kamēr atkal nokļuvu Kalifornijas piemīlīgajā, mērenajā klimatā. Vienalga, ceļā vai apmešanās vietā — visur es ik dienas uzrakstīju savus tūkstoš vārdus, pārcietu pēdējo nelielo drudža lēkmi, vēroju, ka sudrabainā āda pamazām izzūd, ka saules kvēles sapostītie ķermeņa audi atkal sadzīst, un dzēru, kā spēj dzert vienīgi ar platiem pleciem un platām krūtīm apveltīts vīra cilvēks.

XXXIV NODAĻA

Atgriezies savā rančo Mēness ielejā, es nedaudz ierobežoju ikdienas dzeramā normu. Sastādīju programmu: no rītiem nedzert nemaz, un pirmais iemešanas brīdis lai būtu tikai pēc tūkstoš vārdu uzrakstīšanas. Starplaikā līdz pusdienas maltītei tika iedzerts pietiekami daudz, lai iegūtu tīkamu reibulīti. Stundā pirms vakariņām es pagādāju jau otro tīkamo reibulīti. Neviens mani netika redzējis piedzērušu — gluži vienkārši tāpēc, ka es.nekad nebiju piedzēries. Taču reibulī es iedzīvojos divreiz dienā; un alkohola es ik dienas salēju sevī tik daudz, ka dzeršanā ne- radinājies cilvēks no tāda kvantuma sen būtu nolicis karoti.

Atkal tā pati agrākā problēma. Jo vairāk dzēru, jo vairāk man vajadzēja izdzert, lai sasniegtu vēlamo efektu. Pienāca laiks, kad ar kokteiļiem vairs nepietika. Man nebija tik daudz vaļas, lai lēnām sūktu neskaitāmus kokteiļus un pēc tam gaidītu to iedarbību. Viskijam bija spēcīgāks efekts. Daudz mazāk iedzerts, tas iedarbojās daudz ašāk. Tātad priekšpusdienās es cienājos ar kukurūzas viskiju — burbonu, ar graudu degvīnu vai dažādiem nostāvējušos vīnu maisījumiem. Pievakarēs kārta pienāca skotu viskijam ar sodas ūdeni.

Arvien nevainojami ciešais miegs nu jau vairs man nebija tik ciešs. Agrāk, ja gadījās naktī pamosties, biju radis paņemt grāmatu un lasīdams no jauna laisties miegā. Tagad man tas vairs neizdevās. Kad divas trīs no skopi ierēķinātajām nakts miega stundām biju lasījis un tomēr no snaudas vēl ne vēsts, atklāju, ka glāzīte lieliski aizstāj miega zāles. Dažreiz gan vajadzēja divas vai trīs glāzītes.

Tādās reizēs miega periods līdz celšanās stundai agrā rītā bija pārāk īss un mans organisms vēl nebija paspējis alkoholu pārstrādāt. Pamodos ar izkaltušu muti, pasmagu galvu un vieglām graizēm vēderā. Pašsajūta bija nelāga. īstenībā tās bija hroniska dzērāja rīta paģiras. Nu bija nepieciešams tonizētājs uzmundrinājums. Tici nu Džonam Miežagraudam, tā viņš lauž cilvēku nodomus! Tātad tika izdzerta' arī glāzīte pirms brokastīm apetītes uzlabošanai — vecais piegājiens: čūskas sakostais jāārstē ar tās pašas čūskas indi. Šai laikā man izveidojās vēl viens paradums — nolikt pie gultas ūdens krūzi, lai varētu atveldzēt kalstošās un kaistošās smaganas.

Bija nonācis tiktāl, ka mans ķermenis vairs ne brīdi nebija brīvs no alkohola. Es nemaz nepieļāvu alkohola trūkumu savā organismā. Ja laidos ceļā uz nomaļākām vietām, jau priekšlaikus nodrošinājos pret risku, ka tās varētu gadīties «sausas». Ceļasomā man allaž bija līdzi kvartas lieluma pudele vai pat vairākas. Savā laikā šausminājos, redzēdams citus šādā veidā apgādājamies. Tagad darīju to pats — un nemaz nenosarku. Bet, kad izgāju kur kopā ar citiem vīriem, tad visus likumus metu pār bortu. Ja citi dzēra, dzēru es arī — to pašu, ko citi, un tikpat, cik viņi.

Nepārtraukti manī kā gruzdošs ugunskurs kaita kāre pēc alkohola. Tas uzpūta liesmas pats no savas kvēles un dega arvien niknāk. Visu laiku, ko pavadīju nomodā, nebija tāda brīža, kad es nekārotu pēc dzeršanas. Nu jau es aizsteidzos priekšā saviem tūkstoš diendienas vārdiem tādējādi, ka ieņēmu pa malciņam, tikai piecsimt vārdus uzrakstījis. Necik ilgi — un es jau izmetu savu glāzīti kārtējo tūkstoš vārdu ievadījumā.

Labi apzinājos, cik šāda palaišanās bīstama. Noteicu par jaunu sev- likumus. Cieši apņēmos atturēties no dzeršanas, pirms nebūšu kārtējo normu paveicis. Bet nu radās jauni — gluži velnišķīgi sarežģījumi. Bez dzeršanas darbs vairs neveicās. Vienkārši nejaudāju neko uzrakstīt. Nācās vien iedzert, citādi galā netiku. Sāku pats ar sevi cīnīties. Tātad pēdīgi mani būtu pievārējusi iekāre, kādu agrāk nepazinu! Apņēmīgi sēdos pie galda, grozīju spalvaskātu, stumdīju lapas, bet vārdi kā neritēja, tā neritēja. Smadzenes atteicās darboties ar kārtējām problēmām, jo tās nemitīgi aizņēma viena doma — proti, ka turpat pāri istabai bāra galdiņā stāv Džons Miežagrauds. Kad pēdīgi, izmisuma dzīts, iztukšoju savu glāzīti, smadzenes tūdaļ atslāba un paklausīgi sāka risināt nepieciešamos tūkstoš vārdus.

Savā pilsētas namā Oklendā biju izlietojis agrāko dzērienu krājumu un tīšuprāt jaunu negādāju. Jēgas tam tomēr nekādas nebija, jo nelaimīgā kārtā bāra plaukta dibenā atradu patvērušos kasti alus. Veltīgi pūlējos ko uzrakstīt. Alus ir vājš aizstājējs grādīgiem šķidrumiem, bez tam alus man negaršo, tomēr nespēju domāt itin neko citu kā vien to, ka plaukta dziļumā atrodas alus — vienīgais patlaban pieejamais dzēriens. Tikai pēc tam, kad biju izdzēris alus pinti, vārdi sāka plūst no spalvas, un tūkstoš vārdu izplūdināšanai vajadzēja ļoti daudz pintu. Ļaunākais tas, ka alus izraisīja nejaukas grēmas, taču šīs neērtības mani netraucēja drīz vien tikt galā ar visu alus kasti.

Nu dzērienu plaukts bija tukšs. Nesteidzos to piepildīt. Tik tiešām varonīgā neatlaidībā es piespiedos uzrakstīt savus tūkstoš vārdus arī bez Džona Miežagrauda stimula. Taču visu laiku rakstīdams skaudri apjautu, ka alkstu pēc degvīna. Un, tiklīdz rīta norma bija paveikta, tūdaļ es metos ārā no mājas un lejup uz pilsētu, lai tiktu pie pirmās glāzītes. Žēlīgā debess! Ja jau Džons Miežagrauds spēja tā pakļaut mani, pēc būtības antialkoholiķi, cik daudz ciešanu viņš sagādā īstajiem alkoholiķiem, kuri gan cenšas karot pret organisko kāri pēc viņa brūvējuma, taču pat vistuvākie cilvēki neizrāda viņiem nekādu līdzjūtību, tie viņus nesaprot, tikai niecina un izzobo!

XXXV NODAĻA

Tomēr rēķinu nācās samaksāt. Džons Miežagrauds stājās pie iekasēšanas, un viņš plēsa atmaksu ne tik daudz no miesas, kā no gara. Mana vecā ilgā slimība, kas īstenībā bija intelekta sasirgšana, atkārtojās no jauna. Atkal sacēla galvu jau pazīstamie rēgi, sen kopš noguluši aizmirstībā. Tomēr šie rēgi nu bija citādi — daudz negantāki. Agrāko rēgu izcelsme bija tīri intelektuāla, un tos varēja atvairīt ar veselīgu un normālu loģiku. Tagad tos kājās bija sacēlis Džons Miežagrauds ar savu Balto loģiku, un Džons Miežagrauds nekad neļauj aizgainīt rēgus, kurus pats uzsūtījis. Lai pretotos alkohola izraisītajam pesimismam, cilvēks dzer vēl jo vairāk, tiekdamies pēc rem- dējuma, taču Džons Miežagrauds to gan sola, bet nekad nesniedz.

Kā lai šo Balto loģiku attēlo tiem, kas to nekad nav iepazinuši! Varbūt labāk sākt ar pierādījumu, cik šāds attēlojums neiespējams. Nu, piemēram, ņemsim kaut hašiša reibumu — to varētu nosaukt par Hašiša zemi, kas sniedzas neizmērojamās vienībās gan laikā, gan telpā. Agrākajos gados es divi lāgi esmu devies neaizmirstamos ceļojumos uz šo plašo zemi. Pārdzīvojumi šajā zemē līdz vissmalkākajām detaļām iededzināti manu smadzeņu krokās. Taču velti es, šķiezdams bezgaldaudz vārdu, esmu pūlējies attēlot kaut visniecīgāko pārdzīvojumu krik- sīti personām, kas uz turieni nekad nav ceļojušas.

Izmantodams vishiperboliskākos salīdzinājumus, es cenšos iztēlot, cik daudz gadsimtiem ilgu sāpju, cik daudz neiedomājamu sāpju un šausmu cilvēks var pārdzīvot ikvienā no neskaitāmajām starpnošu pauzītēm straujā žīgas dejā, ko kāds veikli spēlē uz klavierēm. Es runāju veselu stundu, pūlēdamies izgaismot šo vienu vienīgo Hašiša zemes stūrīti, bet galu galā neesmu klausītājam pateicis itin neko. Bet, ja nespēju citiem pastāstīt šo vienu sīko detaļu no visas šaušalu un brīnumu pārbagātības, tad zinu, ka nespēju sniegt tiem ne vismazāko nojausmu par Hašiša zemi.

Bet ļaujiet man parunāt ar kādu, kurš pats ir ceļojis pa šo burvju novadu, un mani uz vietas sapratīs. Viens teikums, viens vārds tūdaļ izraisa viņa smadzenēs tēlus, ko stundām ilgi vārstīti vārdi un teikumi nespēj parādīt tādiem, kas paši nav turp ceļojuši. Tieši tāpat tas ir ar Džona Miežagrauda karalisti, kurā valda Baltā loģika. Kas paši nav to apceļojuši, tiem ceļotāja atstāsts allaž šķiet neaptverams un fantastisks. Vislabākajā gadījumā varu tikai lūgt šos neceļojušos, lai piespiežas noticēt maniem stāstījumiem.

Jo patiesības uztvere dzērājiem ir liktenīgi atšķirīga. Nedzērušajam nav ko strīdēties ar dzērušo. Pasaulē, šķiet, ir dažādu kategoriju patiesības. Dažas patiesības ir patiesākas par citām. Dažas patiesības ir meli, un tieši šīs patiesības praktiskajā sadzīvē kotējas visaugstāk, jo katrs vēlas dzīvot un kaut ko sasniegt. Te nu tu redzi, ak, neceļojušais lasītāj, cik vājprātīgu zaimu pilna ir valstība, ko cenšos tev attēlot Džona Miežagrauda ciltij piederīgo valodā! Tā nav tavas cilts valoda, jo tavas cilts piederīgie itin visi strikti vairās no ceļiem, kas ved uz nāvi, un min vienīgi tās takas, kas ved uz dzīvi. Jo takas ir daudzas un dažādās, un arī patiesību kategorijas ir daudzas un dažādas. Pacieties! Kas zina, pēdīgi varbūt cauri vārdu birumam, kas šķiet tikai tukša žvadzoņa, tev izdosies uztvert kaut tālas ainavas atblāzmu no citām zemēm un citām ciltīm.

Alkohols runā patiesību, tikai tā nav patiesība, kas iekļaujas pierastajās normās. Viss normālais ir veselīgs. Viss, kas ir veselīgs, tiecas dzīvot. Normālā patiesība ir tikai viena patiesības kategorija, pie tam zemākā kategorija. Ņemsim, piemēram, darba zirgu. Kaut gan viņa mūžs ir pakļauts kļūmīgām pārmaiņām no pirmās līdz pēdējai dienai, ar kaut kādu netveramu, neskaidru apjautu viņš, jādomā, ir pārliecināts, ka dzīve ir laba; ka jūga vilkšana ir laba; ka nāve — nav svarīgi, ar kādu aklu instinktu viņš to atskārš, — ir kaut kas drausmīgs; ka dzīve ir patīkama un ir vērts to dzīvot; ka mūža galā, kad spēki sāks zust, viņu nelamās, nedauzīs un netrenks. pāri spēkiem locīt sastieptās un klibās kājas; ka pat vecuma dienas būs jaukas, ka viņu cienīs un turēs godā, kaut gan vecums nozīmē vienīgi kaulainu kraķi, kas, iejūgts ielu tirgoņa rateļos, ik uz soļa dauzīts, lēni sa- brukdams, pusneatmaņā klupdams klumburo cauri nežēlīgajai kalpībai līdz pat galam — līdz galam, kad zirga ķermenis (mīkstā miesa, sārtie, elastīgie kauli, sulas un fermenti, un viss taustāmais, no kā tas sastāv) tiek sadalīts gan uz cāļu fermu, gan ādu miecētavu, gan līmes vārītavu, gan uz kaulu miltu dzirnavām mēslojuma izgatavošanai. Līdz pat sava mūža pēdējam solim, ko grīļodamies sper izkāmējušais zirģelis, viņam vajag ticēt šīs zemākās kategorijas patiesībai, jo tā ir dzīves patiesība un dara dzīvi tik panesamu, ka to iespējams izturēt.

Sis kārnais zirģelis, tāpat kā visi citi zirgi, kā visi citi dzīvie radījumi, ieskaitot cilvēku, ir sists ar aklumu un trulumu. Viņš grib izdzīvot — vienalga, par kādu cenu. Dzīvošana ir laba, kaut arī visa dzīve ir vienas vienīgas ciešanas un kaut arī galā viss dzīvais savu dzīvību zaudē. Šās kategorijas patifesība ir valdošā — ne jau pasaulei visumā, bet visam dzīvajam, kas tajā, ja dzīvie pirms aiziešanas nebūtībā mazu laika sprīdi grib palikt pie dzīvības. Šās kategorijas patiesība, lai cik tā aplama, ir saprātīga un normāla patiesība — racionāla patiesība: ja gribi dzīvot, tici dzīvei.

No visām dzīvām būtnēm vienīgi cilvēkam ir dota briesmīgā privilēģija — saprāts. Cilvēks ar savu prātu spēj iespiesties galvu reibinošajās pašas lietu būtības dzīlēs un saskatīt pār sevi visumu, tik stindzinoši vienaldzīgu pret viņu un viņa sapņiem. Viņš spēj to, bet labāk gan būtu to nedarīt. Lai cilvēks dzīvotu pilnasinīgu, trauksmainu dzīvi, lai izbaudītu to visā tās bagātībā, lai dzīvotu šā vārda tiešajā nozīmē, tad ir labāk, ja cilvēks sists ar aklumu un trulumu. Viņam jāpieņem: kas ir labs, tas ir patiess. Un tikai šās kategorijas patiesība — kaut arī

tā būtu zemākā — cilvēkam ir jāpieņem, pēc tās viņam jāvirza visa sava rīcība ar nešaubīgu pārliecību, ka šī ir vienīgā un absolūtā patiesība un pasaulē nekādas citas kategorijas patiesība nevar pastāvēt. Ir labi, ja cilvēks var ņemt par pilnu savu jūtu apmānu, miesas kārdinājumus un ar apmiglotu uztveri traukties pakaļ maldīgo kaislību vilinājumiem. Ir labi, ka viņš nesaskata, cik tas viss neīsts un tukšs, ir labi, ka viņu neatbaida ne paša netikumi, ne kārības.

Un cilvēks parasti tā arī rīkojas. Neskaitāmi cilvēki ir saskatījuši pavīdam to otro — augstākās kategorijas patiesību un šausmās novērsušies no tās. Neskaitāmi cilvēki ir izslimojuši šo ilgo slimību un palikuši dzīvi, lai pastāstītu par to un pacenstos to aizmirst uz visu atlikušo mūžu. Viņi dzīvo. Viņi sapratuši dzīves jēgu: dzīve ir viņos pašos. Un pareizi dara.

Bet tad ierodas Džons Miežagrauds un uzkrauj savu lāstu ar iztēli apveltītajam cilvēkam, kas kvēli mīl dzīvi un kāro to dzīvot. Džons Miežagrauds uzsūta viņam savu Balto loģiku, neatlaidīgo kūdītāju, kas nes vēsti par patiesību vēl aiz patiesības, uzsūta šo dzīves pretmetu, kas ir bezjūtīgs un tukšs kā starpzvaigžņu telpa, nedzīvs un sastindzis kā absolūtā nulle, žilbinoši auksts savā nesatricināmajā loģiskumā un neatspēkojams faktu varenībā. Džons Miežagrauds negrib, ka sapņotājs sapņotu un dzīvais dzīvotu. Viņš iznīcina dzimšanu un nāvi, viņš izkliedē par miglu esamības paradoksu, līdz kamēr viņa upuris sāk vaimanāt: «Mūsu dzīve ir apmāns, mūsu nāve — melns bezdibenis!» Un upuris, ko sagrābusi šī šausminošā apziņa, jau sper kāju uz nāves takas.

XXXVI NODAĻA

Atgriezīšos pie saviem paša pārdzīvojumiem un Džona Miežagrauda Baltās loģikas ietekmes uz mani. Dzīvoju savā jaukajā Mēness ielejas rančo, mēnešiem ilgi esmu piesūcinājis savas smadzenes ar alkoholu, un mani māc pasaules skumjas — cilvēku mūžīgais mantojums. Velti cenšos izprast, kālab man būtu jāskumst. Naktis pavadu siltumā. Jumts virs galvas lietu cauri nelaiž. Pilnam varu baudīt visus gardumus, kādus vien sirds kāro. Man pieejamas visas dzīves ērtības. Esmu vesels — nekas man nesmeldz un nesāp. Vecā, labā miesasbūda centīgi darbojas. Nepārpūlēju ne galvu, ne muskuļus. Man pieder zeme, nauda, vara, mani cildina ļaudis visā pasaulē, varu gozēties apziņā, ka dodu arī savu nodevu, kalpodams saviem tuvākajiem, man ir dzīvesbiedre, kuru mīlu, bērni, kas dzimuši no manām asinīm. Esmu darījis — un vēl arvien daru visu, kas jādara kārtīgam pasaules pilsonim. Esmu uzcēlis māju — uzcēlis daudzas mājas, esmu uzplēsis simtiem akru zemes. Un koki — jā, vai es neesmu iestādījis simttūkstoš koku? No katra loga savā mājā varu noraudzīties uz šiem paša stādītajiem kokiem, kas zaļoksnēji slien augšup stumbrus, tiekdamies pretī saulei.

Visa mana dzīve iekārtojusies tik tiešām lieliski. No miljona cilvēku ne simts neatradīsies tik laimīgu kā es. Un tomēr — laimes applūdināts, es skumstu. Skumstu tālab, ka man biedros ir Džons Miežagrauds. Bet Džons Miežagrauds man biedros ir tāpēc, ka esmu dzimis laikposmā, ko nākamajos laikos, apgaismotā prāta cilvēces laikmetā dēvēs par tumšo gadsimtu. Džons Miežagrauds man biedros ir tāpēc, ka visu manu jaunības laiku, kad nekā vēl nesapratu, viņš ik dienas bijis man pieejams, aicinājis un vedinājis mani no katra stūra un katras ielas. Pseidocivilizācija, kuras laikā es piedzimu, pieļāva itin visās malās atvērt likuma sargātus veikalus, kur tirgojās ar dvēseļu indi. Sabiedriskā sistēma bija organizēta tā, lai mani (un miljoniem man līdzīgo) kārdinātu un vilinātu, un stumšus stumtu uz šīm indes pārdotavām.

Izdzīvojiet līdz ar mani kaut vienu no tām miriadēm skumju lēkmju,' kādās cilvēku mēdz iegrūst Džons Miežagrauds! Es jāju pa sava skaistā īpašuma teritoriju. Zirgs man ir skaists. Gaiss līdzinās vīnam. Ap mani plešas desmitiem viļņainu, vīnogulājiem klātu pakalnu, kas liesmo rudens sārtumā. Pār Sonomas kalnu kā zagšus lien jūras miglas vāli. Pēcpusdienas saule kvēli gruzd miegainajā debesjumā. Man pieder viss, kas vien cilvēkam var sniegt prieku par to, ka viņš ir dzīvs. Manas domas pilda sapņi un mistērijas. Es pats esmu kā saule un gaiss, un gaisma. Manī kūsā zaļoksnēja dzīvība. Es kustos, man dota spēja kustēties pašam un vadīt tās dzīvās būtnes kustības, kurai sēžu mugurā. Apzinos, cik lieliski tas ir — eksistēt. Spēju izbaudīt lepnas kaismes un iedvesmas brīžus. Man ir vēl desmitiem tūkstošu cildenu faktoru, kas ļauj būt lepnam un laimīgam. Esmu karalis jūtu karaļvalstī un bradāju kājām zemes pīšļus un putekļus …

Un tomēr nīgrām acīm es raugos visā šajā krāšņumā un brīnos pats par sevi, ar žultainu prātu pārlikdams, cik nožēlojami niecīgs gan izskatos šajā pasaulē, kas tik ilgi pastāvējusi bez manis un kas turpināsies vēl mūžīgi — bez manis. Lūkoju atsaukt atmiņā cilvēkus, kuri kādreiz ir cietuši un pūlējušies šinī nepakļāvīgajā zemes laukumā, kas patlaban pieder man. Itin kā iznīcīgam radījumam vispār varētu piederēt kaut kas neiznīcīgs! Šie cilvēki ir aizgājuši. Arī es aiziešu. Šie cilvēki ir rakuši, līduši līdumus, dēstījuši un sējuši, un, stīvās muguras pūtinādami, ar alku pilnām acīm noraudzījušies uz šiem pašiem saullēktiem un saulrietiem, uz rudens krāšņumā tvīkstošajiem vīnogulājiem un uz miglas vāliem, kas zagšus lien pāri kalnam. Un visi viņi ir pagalam. Un es apzinos, ka arī es kādu dienu — pie tam drīz vien — būšu pagalam.

Pagalam? Es jau tagad pamazām iznīkstu. Žokļus man pilda dentista mākslīgie darinājumi, kas aizstāj mana ķermeņa jau iznīkušās daļas. Manas dūres nekad vairs nebūs tādas, kā bija jaunībā. Agrāko gadu čīkstini un kautiņi ir tās nedziedināmi sakropļojuši. Belziens pa galvu cilvēkam, kuram pat vārda vairs neatceros, neglābjami izmežģīja šo vienu īkšķi uz visiem laikiem. Un otru salauza neveikls tvēriens kādā izmisīgā ņigu-ņegu kautiņā. Mans slaidais sportista viduklis — pat atmiņas par to jau nogrimušas aizmirstībā. Kāju locītavas, kas seglos cilā manu augumu, ari vairs nav ne tuvu tādas kā kādreiz, kad es tās sastiepu, samocīju un savainoju dienu nesaudzīgajā pārpūlē un nakšu trakajā līksmībā. Nekad vairs nespēšu tumsā un auļojošā negaisā šūpoties galvu reibinošā augstumā, uzticot savu krāšņo dzīvību vienam vienīgam tauvas galam. Nekad es vairs nespēšu traukties līdzās nartu suņiem pa Arktikas taku bezgalīgajām jūdzēm.

Apzinos, ka šinī sairstošajā ķermenī, kas sāka mirt jau tai brīdī, kad piedzima, es nēsāju sev līdzi skeletu, ka zem miesas audu slāņa, ko dēvēju par savu seju, slēpjas kauli — bezdegunainā nāves galva. Tomēr tas nepavi- sam neliek man drebināties šausmās. Baidīties nozīmē — būt veselam. Bailes no nāves taču uztur dzīvību. Bet Baltās loģikas nolādētais spēks liek zaudēt bailes. Kas sasirdzis ar Baltās loģikas pasaules sāpju kaiti, tas smīnēdams raugās Bezdegunes vaigā un nicīgi pavīpsnā par dzīves ilūzijām.

Jādams es vēroju apkārtni un it visur saskatu dabiskās izlases nežēlīgo un nebeidzamo postažu. Baltā loģika neatlaidīgi spiež mani vērt vaļā sen aizdarītās grāmatas un pēc paragrāfiem un nodaļām formulē iznīcības un pīšļu terminoloģijā visu šo skaistumu, visus brīnumus, ko redzu ap sevi. Apkārt man zum nemitīga dūkoņa un sanoņa, bet es zinu, ka tas ir tikai odu bars — būtnes, kas dzīvo īsu mirklīti, lai sīcošos toņos paustu savas sīkās žēlabiņas.

Dodos atceļā. Nolaidusies krēsla, un plēsīgie radījumi izgājuši medībās. Varu novērot, kā norisinās nožēlojamas traģēdijas, lai vieni dzīvie spētu izbarot citus dzīvos. Te neeksistē nekādas morāles normas. Tikai cilvēks pazīst morāli, un cilvēks pats to arī izdomājis; šis kodekss normē izturēšanos, lai uzturētu dzīvību, un tas pieder pie patiesības zemākās kategorijas. Taču to visu es zināju jau agrāk, savas ilgās slimības gurdi ritošajās dienās. Sīs ir tās lielākās patiesības, ko visiem spēkiem biju centies aizmirst, un tas man arī izdevās; tik bargi nopietnas patiesības, ka es nevēlējos ņemt tās nopietni un rotaļājos ar tām piesardzīgi, ai, cik piesardzīgi — kā ar miegainiem suņiem, kuri pašlaik laižas snaudā un kurus nemaz negribu modināt. Es tikai pieskāros tiem un ļāvu gulēt tālāk. Biju pārāk gudrs — viltīgi gudrs, lai modinātu tos. Bet nu Baltā loģika, gribi vai negribi, ir tos atmodinājusi manā vietā, jo Baltā loģika nebaidās ne no kādiem nezvēriem, kas rādās sapņojumā, kuru dēvē par zemes dzīvi.

«Lai jau visu virzienu doktori mani nolād,» Baltā loģika čukst man ausī, kamēr es tā jāju. «Kas par to? Es esmu patiesība. To tu pats zini. Tu nespēj mani pievārēt. Viņi saka, es dzenot nāvē. Kas par to? Tā ir patiesība. Dzīve melo, lai tikai uzturētu dzīvību. Dzīve ir vieni vienīgi nepārtraukti meli. Dzīve ir trakulīga deja nepārtrauktu maiņu karalistē, kur parādības te uzplūst, te at- plūst paisuma un bēguma vālos, ko virza mums nesniedzamos apvāršņos ritošu mēnešu spēks. Parādības ir rēgi. Dzīve ir rēgu zeme, kur parādības mainās, saplūst, nomaina gan cita citu, gan visas kopā, te tās ir, un te to nav, tās allaž plīvo, dziest un iznīkst tikai tālab, lai tūdaļ atgrieztos jaunu parādību — citu parādību veidā. Tu arī esi šāda parādība, kas saplūdusi no neskaitāmām citām — sen pagājušām parādībām. Parādība nespēj apjaust neko citu kā vien mirāžu. Tev ir pazīstamas iekāres mirāžas. Šīs mirāžas ir prātam neaptveramas un neaptēšamas parādību blīvas, kas sakopojušās tevī un izveidojušas tevi no pagājības un kas atkal izšķīdinās tevi un ieplūdinās citās tikpat neaptveramās un neaplēšamās parādību blīvās, no kurām veidosies jaunas parādības nākamības rēgu valstī. Dzīve ir fantoms, tā nāk un aiziet. Tu arī esi fantoms. Reiz radies no pirmatnības dūņām kā trīcoša amēba, cauri visiem fantomiem, kas bijuši pirms tevis un tagad kā sastāvdaļas ieplūduši tevī, tu atkal izbeigsi savu dzīvi kā trīcošs plazmas pinkulītis, ieplūzdams un izkus- dams topošo parādību bezgalīgajā procesijā, kas nāks aiz tevis.»

Protams, uz to visu nekāda atbilde nav iespējama, un, jādams pa vakarīgo ēnu apņemtajiem pauguriem, es domās ņirgājos par Lielo Fetišu, kā Konts[9] nosauca pasauli. Un atceros, ko teicis kāds cits domātājs pesimists: «Viss ir pārejošs. Tiem, kas dzimuši, ir jāmirst, un tie, kas miruši, ir laimīgi, ka raduši mieru.»

Bet te pa mijkrēsli man tuvojas kāds cilvēks, kas nemaz nevēlas būt laimīgs un rast mieru. Tas ir vecs vīrs, rančo strādnieks, ieceļotājs itālietis. Manā priekšā viņš visā pazemībā norauj cepuri, jo es tik tiešām viņam esmu viss. Es viņam esmu pārtika, pajumte un eksistence. Savas mūža dienas viņš ir strādājis kā jūgalops, bet ērtību viņam nav bijis ne tik daudz kā maniem zirgiem, kas mitinās salmiem mīksti kaisītos staļļos. Darba kroplis. Soļodams viņš gāzelējas. Viens plecs uzrauts augstāk par otru._ Rokas kā mezglainas ķetnas, atbaidošas, šausmīgas. Ārkārtīgi nožēlojams fantoma variants. Smadzenes viņam ir tikpat trulas, cik viņa ķermenis neglīts.

«Viņa smadzenes tiešām ir trulas, jo viņš nemaz nezina, ka ir fantoms,» Baltā loģika ņirdzīgi čukst man ausī. «Viņš tic tikai savām izjūtām. Dzīves sapņa vergs.

Viņa smad zenes ir pildītas ar veselam prātam neapjēdzamiem pieņēmumiem un idejām. Viņš tic kaut kādas transcendentālas augstākas pasaules esamībai. Viņš ir klausījies praviešu muldēšanā, un tie iedvesuši viņā priekšstatu par paradīzi, kas īstenībā ir tikai zaigojošs ziepju burbulis. Viņš tic visādām neiespējamām pašuz- burtām iedomām. Viņš miglaini skata šķietamību, ka reiz līdz ar citām radniecīgām astrālām būtnēm klaiņos zvaigžņu bezgalībā. Bez kādām šaubām viņš ir pārliecināts, ka Visums ir radīts viņa labad un ka viņam lemts mūžu mūžos mitināties tajā nemateriālajā un netveramajā valstībā, ko viņš un viņam līdzīgie maldīgi sev iztēlojušies, radīdami to pēc savas līdzības.

Bet tu, kurš esi racies grāmatās un kuram es esmu uzticējusi savus visbaigākos noslēpumus, tu zini, kas viņš ir īstenībā — tavs brālis, pīšļu pīte tāpat kā tu, dabas veidots joks, ķīmisku savienojumu ceļā radusies niecība, apģērbies dzīvnieks, kam izdevies izrauties pāri kaucošu dzīvnieku baram tikai tā nejaušā iemesla pēc, ka viņa priekšķepām īkšķi bija nostādīti pretēji un spēja izdarīt tveršanas kustību. Tikpat tuvs brālis viņš ir gorillam un šimpanzēm. Dusmās viņš zvetē sev pa krūtīm, bet mežonīga niknuma brīžos trīcēdams brēc. Viņš klausa zvēriskiem, atavistiskiem dzinuļiem, un visu viņa būtību virza dziļu, sen izdzisušu instinktu paliekas.»

«Tomēr viņš sapņo, ka ir nemirstīgs,» es vārgi lūkoju atspēkot. «Ārkārtīgi brīnumaini, ka tik trula zemes pīte grib uztrausties laika platajos plecos, grib vizināties uz mūžības spārniem.» «

«Pe!» skan atbilde. «Vai tu būtu ar mieru aizvērt savas grāmatas un mainīties vietām ar šo radījumu, kas pazīst vienīgi ēstgribu un dzimumdziņu, kas ir sava vēdera un gurnu iekāres marionete?»

«Būt trulam nozīmē — būt laimīgam,» es turos pretī.

«Tātad tavs laimes ideāls ir recekļveida organisms, kas plāvo pa nekustīgu, siltu, krēslainu jūru, — vai tā, ko?»

Ak vai, Džona Miežagrauda upurim viņu cīniņā nepieveiktl

«Viens solis jāpasper — un tu būsi Būdas nirvānas svētlaimīgajā nebūtībā,» Baltā loģika turpina. «Re nu, tepat jau arī mājas! Nomet rūpes un iedzer malciņu! Mēs abi, tu un es, esam apgaismotie, mēs zinām, ka viss ir nieks un nīcība.»

Savā grāmatu plauktiem apjoztajā darbistabā — cilvēku domu mauzolejā — es izdzeru glāzi viskija, tai seko citas glāzes, un tad jau miegainie suņi ir laukā no manu smadzeņu nostūriem, es trencu tos pāri aizspriedumu un noteikumu žogiem, cauri māņticības un ticības līčloču labirintiem.

«Iedzer,» skubina Baltā loģika. «Grieķi ticēja, ka dievi viņiem devuši vīnu, lai viņi spētu aizmirst dzīves postu. Un atceries, ko teica Heine.»

Kā ne, labi atceros kaismīgā ebreja vārdus: «Līdz ar pēdējo elpas vilcienu viss ir galā: prieks, mīlestība, bēdas, makaroni, teātri, liepas, aveņu konfektes, cilvēku radniecisko sakaru visspēcība, tenkas, suņu rejas, šampanietis.»

«Tavs skaidrais gaišums ir tikai slimība,» es saku pretī Baltajai loģikai. «Tu melo.»

«Jā, stāstot pārāk nežēlīgu patiesību,» tā atspēko.

«Nu jā, diemžēl dzīvē viss iet juku jukām,» esmu spiests sērīgi atzīt.

«Aha, Liu Lings bija gudrāks par tevi,» Baltā loģika zobojas. «Vai atceries viņu?»

Es pamāju ar galvu — kā ne, Liu Lings, trakais dzērājs, viens no "žūpotāju dzejnieku grupējuma, kas dēvējās par Septiņiem viedajiem no bambusu birzs; viņš dzīvoja Ķīnā pirms daudziem gadsimtiem.

«Tas bija Liu Lings,» Baltā loģika pačukst man priekšā, «kurš paziņoja: piedzērušam cilvēkam visi pasaules notikumi nenozīmē neko vairāk kā ūdenslēcu ziedi upē. Nu jauki! Iemet vēl vienu viskiju, un lai tev visi māņi, visas ilūzijas kļūst par ūdenslēcām upē!»

Kamēr ieleju un izsūcu savu viskija glāzi, atceros vēl kādu citu ķīniešu filozofu — Cuang Czi, kurš četrus gadsimtus pirms Kristus metis izaicinājumu šās pasaules sapņu zemei: «Kā lai es zinu, vai mirušie nenožēlo, ka reiz bijuši pieķērušies dzīvei? Tie, kas sapņo par dzīrēm, uzmostas vaimanu un raižu miteklī. Tie, kas sapņo par vaimanām un raizēm, uzmostas, lai piedalītos jautrās medībās. Sapņodami viņi nezina, ka sapņo. Daži pat sapnī sāk tulkot sapni, ko patlaban sapņo, un tikai atmodušies saprot, ka sapņojuši. Muļķiem šķiet, ka viņi ir nomodā, un tie lielīgi iedomājas zinot, vai īstenībā ir prinči vai zemnieki. Konfūcijs un tu — jūs abi esat tikai sapņi, un es, kas jūs saucu par sapņiem, — arī pats esmu vienīgi sapnis.

Kādreiz sen es,. Čuang Czi, sapņoju, ka esmu taurenī- tis, kas lidinās šurp un turp, visi mani nodomi un mērķi ir tādi kā taurenītim. Apzinājos vienīgi to, ka sekoju savām bezmērķa iedomām gluži kā taurenītis, un nemaz nezināju, ka esmu cilvēks. Pēkšņi pamodos — un atkal gulēju savā vāļā kā cilvēks. Un nu es nezinu, vai toreiz es biju cilvēks, kas sapņo, ka ir taurenītis, vai tagad esmu taurenītis, kas sapņo, ka ir cilvēks.»

XXXVII NODAĻA

«Pietiek,» Baltā loģika man saka, «aizmirsti šos senlaiku Āzijas sapņotājus! Piepildi glāzi, un palūkosimies uz pergamenta ruļļiem, kur ierakstīti vakardienas sapņotāji, kas sapņojuši tepat tavos siltajos pauguros.»

Es sāku pārskatīt dokumentus, kuros uzskaitīti cilvēki, kas strādājuši Petalumas rančo par Tokaju dēvētajā vī- nadārzā. Tas ir garš, drūms cilvēkvārdu saraksts, sākot ar Manuelu Miheltoreno, Meksikas «abu Kaliforniju departamenta gubernatoru, virspavēlnieku un inspektoru», kurš desmit kvadrātjūdžu indiāņiem nozagtas zemes ar aktu nodevis pulkveža dona Mariano Gvadalupes Vaļeho rīcībā par pakalpojumiem viņa dzimtenei un par naudu, ko tas desmit gadus maksājis viņa kara algotņiem.

Tūdaļ šim appelējušam protokolam par cilvēku zemes kāri pievienojas nežēlīga cīniņa hronika — te attēlots, kā dzīvais karo ar pišļiem. Tur ir pilnvaras, ķīlu zīmes, mantojuma novēlējumi un atņemšanas akti, parāda atlaišanas un tiesību nodošanas akcepti, pārdošanas līgumi, orderi arestam par nodokļu nemaksāšanu, lūgumi pēc ieteikuma vēstulēm administrācijai un tiesas spriedumu noraksti par īpašuma sadali. Sī stūrgalvīgā zeme, kas rāmi snauduļo atvasaras tveicē, kā mūžam nepārvarēts nezvērs pārdzīvo viņus visus — cilvēkus, kuri paskrāpē tās virsmu un tad pazūd nebūtībā.

Kas bijis šis Džeimss Kings no Viljemas — ar tādu dīvainu vārdu? Visvecākais Mēness ielejas iemītnieks, kas .vēl dzīvs, nekā par tādu nezina. Bet tikai pirms sešdesmit gadiem viņš aizdeva Mariano G. Vaļeho astoņpadsmit tūkstošus dolāru, par ķīlu pievākdams dažus zemes gabalus, kas ietvēra arī nākamo vīnadārzu, ko sauks par Tokaju. No kurienes nāca Pīters O'Konors, un kur viņš atkal pazuda pēc tam, kad bija kādu dienu parakstījis savu niecīgo vārdiņu uz dokumenta par īpašuma tiesībām uz mežaino zemes gabalu, kam reiz jākļūst par vīnadārzu? Parādās Luiss Ksomartanji — uzvārds nu gluži kā burvim. Šis vārds lasāms vairākās pacietīgā zemes gabala annāļu lappusēs.

Nu nāk pirmie amerikāņu pārceļotāji, kas, slāpēs tvīkdami, brien caur Lielo Amerikas tuksnesi, uz mūļu mugurām ierodas pa Istmusa zemesšauruinu, ar burukuģiem brauc ap Horna ragu, lai ierakstītu īsus un drīz arī aizmirstus vārdus turpat, kur savā laikā jau tūkstoš paaudžu pirmatnīgo indiāņu ir dzīvojušas un tāpat aizmirstas, — tādus vārdus kā Haleks, Hastingss, Svēts, Taits, Denmens, Treisijs, Grimvūds, Kārltons, Tempis. Neviena vārda, kas līdzinātos Mēness ielejas šodienas apdzīvotāju vārdiem.

Vārdi nomaina cits citu arvien ašāk, arvien straujāk, tie rit no vienas dokumenta lapas uz otru un jau nākamā mirklī ir pazuduši. Bet nemainīgā zeme paliek, lai atkal citi varētu rušināt uz tās savus vārdus. Nu jau seko tādi vārdi, par kuriem esmu šo to dzirdējis, tomēr nekad neesmu šos cilvēkus pazinis. Kolers un Frolings — viņi uzcēla lielo akmensmūru vīna rūpnīcu par Tokaju sauktajā vīnalaukā, taču uzbūvēja to pakalnā, un pārējie vīn- dārznieki atteicās stiept tur augšā savu vīnogu ražu. Tā Kolers un Frolings zemes gabalu zaudēja. 1906. gada zemestrīce sagrāva vīna rūpnīcas mūrus, un tagad šajās drupās dzīvoju es.

Lamots — viņš uzplēsa augsni, iedēstīja vīnogājus un augļu dārzus, uzsāka rūpniecisku zivju audzēšanu, uzcēla savam laikam greznu dzīvojamo ēku, tad zeme viņu pievārēja un viņš nomira. Nu kādu dienu parādās mans vārds. Nokalnēs ap viņa augļu un vīnogāju dārziem, viņa lepno namu un zivju dīķiem es ieskrāpēju arī savu vārdu, iedēstīdams kādus piecdesmit tūkstošus eikaliptu.

Kūpers un Grīnlovs — vietā, ko dēvē par Pakalna rančo, viņi atstājuši divus no saviem mirušajiem, «Mazo Liliju» un «Mazo Deividu», kas šodien atdusas nelielā kvadrātveida laukumiņā ar rupju pāļu žogu. Kūpers un Grīnlovs savā laikā nolīduši pirmatnējo mežu no trim tīrumiem ap četrdesmit akru platībā. Šoruden man šie trīs tīrumi ir apsēti ar Kanādas zirņiem, un pavasarī tos iears zemē zaļmēslojumam.

Haska — kādas aizgājušas paaudzes miglaini leģendārs tēls, pirms vienas paaudzes viņš esot nolīdis sešus akrus briksnāja aiz kalna nelielajā ielejiņā, kas tagad nes viņa vārdu, Viņš uzplēsa zemi, uzcēla māju ar akmens valni un sadēstlja ābeles. Bet jau vairs nav uzejama vieta, kur atradusies māja, akmens vaļņu izvietojumu iespējams konstatēt vienīgi pēc ainavas reljefa, bet cīņu esmu uzsācis par jaunu — esmu ieviesīs angoras kazas, lai tās nograuž krūmājus, kas pārauguši visu Maskas līdumu un nomākuši Haskas dēstītās ābeles, līdz tās pavisam iznīkušas. Tā arī es savā īsajā pūliņu laikā paskrāpēju zemes virsmu un ļauju savam vārdam pazibēt īpašumu grāmatas lapās, pirms aizeju es pats un lapas appelē.

«Fantasti un rēgi,» Baltā loģika zobojas.

«Bet cīniņš visā kopumā taču nav bijis veltīgs,» es iebilstu.

«Tas balstījās uz ilūzijām, tātad viss ir meli.»

«Meli dzīvības vārdā,» es attraucu.

«Bet, lūdzu, pasaki — vai meli dzīvības vārdā tāpat nav meli?» Baltā loģika izaicinoši noprasa. «Pietiks! Piepildi glāzi, un paeksaminēsim tos dzīves melu sludinātājus, ar kuriem pildīts tavs grāmatu plaukts. Pašķirstīsim mazliet Viljemu Džeimsu.[10]»

«Veselīgu uzskatu cilvēks,» es saku. «Gudrības akmens atklāšanu no viņa nav ko gaidīt, taču atradīsim dažu labu vienkāršu domu, kura uzmundrina un pie kuras var saistīt sirdi.»

«Racionālisms, 'kas apgraizīts par sentimentu,» vīpsnā Baltā loģika. «Visu savu pārdomu beigās viņš tik un tā sāk sentimentāli apjūsmot nemirstību. Caur cerību prizmu pārveido faktus reliģiskos terminos. Saprāta visgatavākais auglis ir saprāta stulbums. No saprāta visaugstākās virsotnes Džeimss sludina izbeigt prātošanu un paļauties ticībai, ka viss ir labi un būs labi, — tas pats vecvecais akrobātiskais metafiziku paņēmiens, ar ko tie izprātoja, ka saprāts nav vajadzīgs, lai tādā veidā izbēgtu no pesimisma, kas ir neizbēgams, ja centīgi un godīgi nododas saprāta vingrināšanai.

Vai šī tava miesa — tas esi tu? Jeb vai tā ir kaut kas svešs, tikai tev piederīgs? Tavs ķermenis — kas tas ir?

Mašīna, kas ierosas pārvērš darbībās, ierosas un darbības paliek atmiņā. Tas veido pieredzi. Tātad tu esi šās pieredzes apziņa. Ik brīdi tu esi tas, par ko tu šai brīdī domā. Tavs «es» reizē ir subjekts un objekts; tas apgalvo kaut ko un reizē ir tas, ko apgalvo. Domātājs ir doma, zinātājs ir tas, ko viņš zina, īpašnieks — tās ir lietas, kas viņam pieder.

Galu galā, kā tu labi zini, cilvēks ir apziņas stāvokļu saplūdums, gaistošu domu strāva, kur katra doma pašam par sevi arī ir persona pati par sevi, miriādes domu, miriādes personu, nebeidzama tapšana, kas nekad netop par paliekošu esamību, rēgu zemes rēgu nemitīga pārvietošanās — tikpat kā malduguņu lāktīšana. Bet pats par sevi cilvēks šādu versiju negrib atzīt. Viņš atsakās atzīt, ka pats ir pārejoša parādība. Viņš negrib izgaist. Viņš grib dzīvot no jauna, kaut arī būtu jāmirst, lai to panāktu.

Viņš sajauc kopā gaismas atomus un gaismas starus, vistālākos miglājus, ūdens lāsošanu, sajūtu sprieguma brīžus, pirmatnējās dūņas un kosmiskās masas, samaisa to visu ar ticības pērlēm, ar sievietes mīlestību, iedomātu cienību, bikliem minējumiem un uzpūtīgu augstprātību — un no šā materiāla izveido pats sev nemirstību, lai debesīm liktu trūkties un samulsinātu bezgalību. Viņš lokās kā tārps uz mēslu kaudzes un, gluži kā bērns, kas apmaldījies tumsā, kur mājo rūķīši, sauc pret dieviem, ka esot to jaunākais brālis, savas miesas gūsteknis, kam lemts būt tikpat brīvam kā viņi, — pašcildināšanas monuments, ko uzcēlušas patoloģiskas iedomas; sapņi un sapņu putekļi, kuri izgaist, kad izgaisis pats sapņotājs, un kuru vairs nav, kad viņš izzudis.

Tas nav nekas jauns, šie dzīvības meli, ko cilvēki stāsta paši sev, murminādami un dudinādami buramdzies- mas un spēka vārdus pret Nakts varu. Senlaiku burvji, šamaņi, pūšļotāji, velnu izdzinēji ir bijuši metafiziķu tēvi. Visvarenā Nakts un Bezdegune arvien šķitusi kā cilvēkēdāji milži, kas apsēduši ceļu un nelaiž cilvēkus uz gaismu un dzīvi. Un metafiziķi apgalvo, ka spētu izvest cilvēkus pa šo ceļu, tikai jāprot attiecīgi samelot. Viņus uztraucot Ekleziasta nekaunīgais izdomājums, ka cilvēki mirst tāpat kā zvēri laukā un viņu gals ir vienāds. Viņu ticības apliecība kļūst par intrigu, viņu reliģija — tukši solījumi, viņu filozofija — viltīga izdoma, un viņi paši pa pusei tic, ka ar šādiem meliem varētu izsprukt no Bez- degunes un no Nakts.

Tavus grāmatplauktus pilda cerības maldu tēli — purva spīgaņi, misticisma miasmi, psihiski virstoņi, dvēseļu orģijas, spoku vaimanas, ērmots gnosticisms, aizplīvurotas domas, buldurējošs subjektīvisms, gausa taustīšanās, on- toloģiskas fantāzijas, grandiozas halucinācijas. Nu paskaties uz tiem — te ir šo drūmo bezprāšu un kaismīgo dumpinieku drūmie dvēseles izvirdumi, tavi šopenhaueri, tavi strindbergi, tavi tolstoji, tavi nīčes.

Lai paliekl Tava glāze ir tukša. Piepildi to un aizmirsties!»

Es paklausu, jo manās smadzenēs jau virmo alkohola murgi, un, uzdzerdams drūmajiem domātājiem manos grāmatplauktos, es pieminu Ričardu Hoviju[11]:

Beidz gavēt! Dzive, Mīlestība — tās Pēc sava prāta ar mums spēlējas. Ņem tādēļ balvas, dzīves dāvātās, — Kad tārpi grauzis, nelīdzēs nekas.

«Es pabeigšu tavā vietā!» Baltā loģika piedāvājas.

«Nē!» es attraucu, jo dzērums jau sakāpis man galvā. «Es zinu gan, kas tu īstenībā esi, un nebaidos. Zem hedonisma maskas tu esi pati Bezdegune, un tava taka ved uz Nakti. Hedonismam nav nekādas nozīmes. Arī tas ir meli, labākajā gadījumā gļēvuļa sagudrots kompromiss …»

«Bet es tomēr pabeigtu tavā vietā,» Baltā loģika jaucas vidū.

Bet, ja tu nevēlies šo dzīvi paciest dzīvs, Tad izbeidz pats to! Esi taču brīvs. Nav jābaidās pēc nāves pamosties.

Es izaicinoši pasmejos, jo tagad, šinī momentā, es zinu, ka Baltā loģika ir vislielākā melkule, murdēdama man ausīs par nāvi. Pati vainīga — pati atmaskojusies, ar savu pārmērīgi uzbāzīgo laipnību atklājusi sevi, ar pašas rosinātiem murgiem atdzīvinājusi senās ilūzijas, kas atkal liek dūkt un skanēt tālajām manas jaunības balsīm, nemitīgi atgādinot, ka man pieder vēl visas iespējas un visas varas, par kurām dzīve un grāmatas ir mācījušas, ka tadas neeksistē.

Kad nodun gongs, aicinot vakariņās, vēl pagūstu iztukšot savu glāzi līdz dibenam. Zobgalīgi uzsmaidījis Baltajai loģikai, eju pie galda, lai pievienotos saviem viesiem, un ar tēlo.tu nopietnību apspriežu jaunākos žurnālus un muļķīgos notikumus pasaulē; es pārspēju visus runas izveicībā un polemikas viltībās, bārstos ar paradoksiem un asprātībām. Un, kad uznāk untums, labpatikā sāku mulsināt savus viesus, rotaļājoties ar visu godātās un gļēvulīgās buržuāzijas fetišiem, izsmejot un apmētājot kodīgām replikām viņas mūžam mainīgos elkudievus, viņas izvirtību un pārgudro muļķību.

Klaunam vajag būt! Klaunam! Ja kādam jākļūst par filozofu, lai tad viņš ir vismaz Aristofans. Un nevienam pašam pie galda ne prātā neienāk, ka esmu iereibis. Esmu tikai možā garastāvoklī. Taču saspriegtais domāšanas darbs mani nogurdina, un, kad mielasts beidzies, es pāreju uz parupjām anekdotēm un ierosinu kopīgas rotaļas, kurām visi nododamies bukoliskā nebēdnībā.

Un, kad vakars pēdīgi pagājis, arlabvakari pateikti, es cauri savam grāmatu sienu kambarim dodos uz guļam- telpu verandā, eju būt vienatnē ar sevi un ar Balto loģiku, kas visu šo laiku nav no manis atkāpusies, jo pārvarēt to nespēju. Un, slīgdams skurbuma miegā, dzirdu vēl jaunību vaimanājam, kā to savā laikā dzirdējis Harijs Kemps:

XXXVIII NODAĻA

Viss iepriekšējais ir tikai neliels paraugs no Baltās loģikas klaidojurniern caur manas dvēseles dūmaku. Pēc labākās sirdsapziņas esmu centies sniegt lasītājam niecīgu ieskatu cilvēka slepenākajā būtībā, kad viņš ir padevies Džonam Miežagraudam. Un lai lasītājs neaizmirst, ka šis murgojums, ko viņš paguvis izlasīt stundas ceturksnī, ir tikai viens no tās murgojumu miriādes, kādas uzsūta Džons Miežagrauds, un ka šāda murgu procesija var vilkties visas divdesmit četras stundas — neskaitāmas dienas, nedēļām un pat mēnešiem ilgi.

Manas atmiņas par alkoholu tuvojas nobeigumam. Varu apliecināt, tāpat kā to var teikt ikviens spēcīgas miesas būves dzērājs: ja, par spīti visam pārdzīvotajam, šodien vēl esmu dzīvs un staigāju pa zemes virsu, tad tā ir nepelnīta veiksme — proti, tāpēc ka man ir izturīgas krūtis, pleci, viss organisms. Uzdrošinos apgalvot, ka ne pārāk liels skaits jauniešu brieduma vecumā — no piecpadsmit līdz septiņpadsmit gadiem — būtu spējuši pārvarēt trakās dzeršanas stresu, kādu es piedzīvoju ar piecpadsmit un septiņpadsmit gadiem; ka ne pārāk liels skaits vīru bez jūtamām sekām būtu varējuši patērēt tādu kvantumu alkohola kā es savos vīra gados un palikuši dzīvi, lai pastāstītu, lūk, šo stāstu. Es izdzīvoju, kaut arī ne savu tikumu pēc, bet gan tālab, ka man nav noslieces uz alkoholismu un ka mans organisms ir neparasti spējīgs pretoties Džona Miežagrauda neprātīgajām pārmērībām. Bet, pats izdzīvodams, tiku skatījis citus nomirstam — citi, kas nebija tik veiksmīgi, palika guļam šā garā, drūmā ceļa malās.

Caur Džona Miežagrauda ugunsspelti mani iznesa mans neparasti labvēlīgais liktenis, mana laime, veiksmīgs gadījums — sauciet to, kā gribat. Mana dzīve, mana karjera, prieks par dzīvi nav tikuši iznīcināti. Tiesa, tie ir gan sāpīgi apsvilināti, gluži kā karavīrs, kas, vairs necerēdams izglābties, tomēr neiedomājami brīnumainā kārtā palicis dzīvs kaujas laukā un nu izbrīnā raugās uz neskaitāmajiem kritušajiem.

Un tāpat kā asiņainu karu pārcietušais izsaucas: «Nost kārusi» — tā izsaucos arī es: «Nost alkoholu! Nebendē- jiet vairs mūsu jaunatni ar šo indi!» Vienīgais veids, kā izbeigt karu, ir — vairs nekarot. Vienīgais veids, kā izbeigt dzeršanu, ir — vairs nepārdot alkoholu. Ķīna izbeidza pārmērīgo opija lietošanu tādējādi, ka aizliedza kultivēt opijaugus un importēt opiju. Ķīnas filozofi, priesteri un ārsti varētu tūkstoš gadu līdz aizsmakumam sprediķot pret opija smēķēšanu, taču, kamēr opijs būtu pieejams un viegli dabūjams, opija smēķēšana nemazinātos. Tādi nu mēs, cilvēki, esam radīti, tas ir viss, ko te var teikt.

Mes ar lieliem panākumiem esam ieviesuši praksē pasākumus, lai stingri normētu arsēna un strihnīna glabāšanu, lai neļautu lidināties tīfa un tuberkulozes baciļiem, kas iznīcina mūsu bērnus. Rīkojieties tāpat ar Džonu Miežagraudu! Apturiet viņu! Neļaujiet viņam, likuma sar- gatam, ar licencēm apgādātam, slaistīties pa visām ceļ- malām, lai kluptu virsū mūsu jaunajai audzei! Es nerakstu alkoholiķiem, ne arī par alkoholiķiem, bet es rakstu mūsu jauniešu labā — es rakstu tiem, kas meklē dēkainus piedzīvojumus vai vienkārši ir sirsnīgi cilvēki, kuri kāro tikties ar sev līdzīgiem, bet kurus mūsu barbariskā civilizācija sakropļo līdz nejēdzībai, jo uz katra stūra sniedz tiem pretī indi. Tie ir veselīgie vidusmēra puiši, kas nesen dzimuši vai vēl tikai dzims, kuru labad es rakstu.

Galvenokārt tieši šā iemesla dēļ vairāk nekā aiz citiem ieganstiem es aizjāju pa Mēness ieleju un, pats būdams skurbulī, nobalsoju par sieviešu vienlīdzību tiesībās. Es balsoju par balsstiesībām sievietēm, jo es zinu, ka viņas — cilvēku dzimuma sievas un mātes balsos par to, lai aizliedz Džona Miežagrauda eksistenci un nosūta viņu atpakaļ sen likvidēto barbarisko paradumu priekšellē. Ja arī dažam mans raksts liksies kā ievainotā kliedziens, lūdzu, neaizmirstiet, ka es tiešām esmu sāpīgi savainots un tālab man pretīga pat doma par to, ka manis paša vai arī jūsu dēls vai meita varētu tikt savainoti tāpat kā es.

Sievietes ir cilvēku cilts īstās saglabātājas. Vīrieši ir uzdzīvotāji, dēku kārotāji un spēlmaņi, un galu galā vienīgi sievietes ir tās, kas viņus paglābj no bojāejas. Viens no cilvēka pirmajiem ķīmiskajiem eksperimentiem bija spirta dedzināšana, un cauri paaudžu paaudzēm līdz pat mūsu dienām vīrietis ir tecinājis degvīnu un dzēris to. Nav vēl bijis pasaulē dienas, kad sievietes nebūtu protestējušas pret vīriešu dzeršanu, bet nekad vēl viņām nav tikusi dota vara, kas piešķirtu šiem protestiem likuma spēku. Tai mirklī, kad sievietes iegūs balsstiesības jebkurā

sabiedrībā, vispirmais, pie kā viņas ķersies, būs krogu slēgšana. Pat tūkstoš nākamo paaudžu laikā vīrieši paši pēc brīvas gribas krogus neslēgs. Tāpat taču nevar gaidīt, lai morfija upuri aizliegtu tirgošanos ar morfiju.

Sievietes zina. Sievietes ar sviedriem un asarām ir maksājušas neaprēķināmi dārgu maksu par vīriešu pievēršanos degvīnam. Kārodamas saglabāt cilvēci, viņas pieņems likumus par labāku dzīvi vēl nedzimušajiem bērniem un šo nedzimušo bērnu bērniem — kā zēniem, tā meitenēm, jo meitenes taču būs šo zēnu mātes, sievas un māsas.

Un tas būs pavisam viegli. Aizskarti jutīsies tikai vienas vienīgas paaudzes žūpas un plenderi. Arī es esmu viens no tiem, un es svinīgi apgalvoju, bazēdamies uz ilgu pieredzi satiksmē ar Džonu Miežagraudu, ka nemaz tik pārāk aizskarts nejutišos, ja man būs jāpārtrauc dzeršana apstākļos, kad nedzers neviens un kad dzeramais vispār nebūs dabūjams. No otras puses, jauno vīriešu vairākums ir normāli nedzērāji, tā ka viņi nemaz nejutīs alkohola trūkumu, jo nebūs pie tā pieraduši. Par krogiem viņi uzzinās tikai no vēstures lappusēm un tos pieminēs tikai kā senu, dīvainu paradumu — apmēram tāpat kā vēršu cīņas un raganu sārtus,

XXXIX NODAĻA

Protams, neviens stāstījums ar personisku nokrāsu nebūs pilnīgs, ja sižeta risinājums par attiecīgo personu netiks novadīts' līdz p'ēdējam momentam. Taču šis mans sacerējums nav atgriezta krogabrāļa grēksūdze. Nekad neesmu bijis krogabrālis, tātad arī no grēkiem neesmu atgriezies.

Pirms kāda laika gadījās, ka es ar burinieku devos simt četrdesmit astoņas dienas ilgā braucienā ap Horna ragu. Manā personiskajā bagāžā nebija nekādu dzērienu, un, kaut gan ikvienā no šīm simt četrdesmit astoņām dienām es būtu brīvi varējis dabūt ko dzeramu no kapteiņa, ne reizi netiku lūdzis kaut vai glāzīti. Neprasīju tālab, ka nemaz nekāroju dzert. Uz borta neviens cits arī nedzēra. Nevaldīja dzeršanu veicinoša atmosfēra, bet manas miesas audos nepastāvēja prasība pēc alkohola. Manam organismam alkohols nebija vajadzīgs.

Tad man izvirzījās problēma, ļoti skaidra un vienkārša

problēma. Ja tas ir tik viegli, kālab neturpināt tāpat, kad būšu atkal krastā? Es rūpīgi apsvēru šo problēmu. Piecus mēnešus es to apcerēju, atrazdamies apstākļos, kur nav saskares ar alkoholu. Un, agrākās pieredzes mācīts, nonācu pie zināmiem secinājumiem.

Pirmām kārtām, esmu pilnā pārliecībā, ka no desmit- tūkstoš vai pat simttūkstoš cilvēkiem labi ja atradīsies viens, kas savā būtībā organiski būtu alkoholiķis. Dzeršana, kādu es to pazīstu, parastajā praksē ir tikai gara ieradums. Tas nav tāpat kā ar tabaku, kokaīnu, morfiju un visiem citiem no garum garā narkotiku saraksta. Kāre pēc alkohola galvenokārt sakņojas tieši prāta darbībā. Tas ir ar prātu apsvērta treniņa un ieaudzināšanas rezultāts un galvenokārt tiek kultivēts sabiedriskā augsnē. No miljoniem dzērāju neviens pats nav sācis dzeršanu vienatnē. Visi dzērāji sākuši dzert sabiedrībā, un dzeršanu arvien pavada tūkstoš sabiedrisku saikņu, tādas, kā es pēc paša piedzīvojumiem esmu attēlojis šā stāstījuma sākuma daļā. Tieši šīs sabiedriskās saiknes ir pamats, kurā pirmām kārtām sakņojas dzeršanas paradums. Alkoholam pašam te ir ļoti neievērojama nozīme, ja salīdzina ar nozīmi, kāda piemīt sabiedriskajai atmosfērai, kurā šie dzērieni tiek lietoti. Mūsu dienās reti kad piedzimst cilvēks, kas izjustu neatvairāmu ķermenisku tieksmi pēc alkohola, ja vien nav ilgstoši trenējies iedzeršanas sabiedriskajās saistībās. Pieļauju, ka tādi reti indivīdi varbūt arī piedzimst, taču man nav gadījies ar tādu tikties.

Sinī garajā piecu mēnešu ceļojumā es atklāju, ka starp visām mana ķermeņa organiskajām prasībām nav jūtama ne niecīgākā pazīme no prasības pēc alkohola. To gan es atklāju, ka šāda prasība man ir vienīgi garīgās un sabiedriskās dzīves jomā. Tiklīdz iedomājos par alkoholu, tūdaļ jaucās klāt domas par biedriem. Kad domāju par draugiem, tūdaļ uzradās domas par iedzeršanu. Vīru draudzēšanās un alkohols ir tikpat kā Siamas dvīņi. Tie allaž ir saauguši kopā.

Vienalga, vai sēžu uz jahtas klāja atpūtas krēslā lasīdams vai risinu sarunas ar citiem, tiklīdz tiek pieminēts kāds man pazīstams pasaules stūrītis, tūdaļ domu sakarība manī izraisa asociācijas par iedzeršanu un biedrošanos ar lāga puišiem. Atmiņā uzpeld lieliski pavadīti vakari, dienas un pat acumirkļi, satraucoši pārdzīvojumi, dvēseles atraisītības brīži. No grāmatas lappusēm man pretī rēgojas vārds «Venēcija», un tūdaļ es atceros kafejnīcu galdiņus uz trotuāriem. «Kauja pie Santjāgo,» kāds ieminas, un es atbildu: «Jā, esmu bijis tai apkaimē.» Taču es neredzu vis to apkaimi, ne arī Ķēžu pakalnu vai Miera koku. Es redzu kafejnīcu «Venera» Santjāgo laukumā, kur tveicīgā vakarā es dzēru un tērzēju ar kādu nāvei lemtu diloņslim- nieku.

Lasu par Londonas Istendu — vai arī kāds ieminas par to, un tūdaļ papriekšu visam pārējam zem plakstiem man pavīd spoži apgaismota traktiera aina, bet ausīs ieskanas saucieni: «Divus rūgtos!» un «Trīs viskijus!». Latīņu kvartāls — un tūdaļ esmu studentu kabarejā, man apkārt starojošas sejas, jaunieši ar asu prātu, visi sūc vēsu, nostādinātu absintu, bet balsis mums salējas Latīņu kvartālam raksturīgā skaņu viļņojumā, kad apspriežam un izšķiram jautājumus par dievu un mākslu, par demokrātiju, kā arī visādas citādas vienkāršas dzīves problēmas.

Pie Platas upes, nokļuvuši aukstā vēja pampero joslā, mēs, baidīdamies avārijas, apsveram, vai neiebraukt Bue- nosairesā — «Amerikas Parīzē», un tūdaļ skatu gaišas kafejnīcu zāles, kur sapulcējušies vīri, kur valda priecīgs noskaņojums, skan glāzes, jautras dziesmas un līksmu balsu dūkoņa. Kad esam iebraukuši Klusā okeāna ziemeļrietumu pasātu zonā, mēģinām pierunāt mūsu smagi saslimušo kapteini katrā ziņā iebraukt Honolulu ostā, un, vēl runādams pārliecināšanas vārdus, redzu pats sevi dzeram kokteiļus uz vēsajām lanai vai šampanieti tur ārā, Vaikiki pludmalē, kur, šalkdama brāzmo bangotne. Kāds ieminas par īpašo recepti, pēc kādas Sanfrancisko restorānos gatavojot mežapīles, un es tūdaļ pārceļos gaismas un šķīvju šķindas pilnā telpā ar daudziem galdiem un pāri garkātainu reinvīna glāžu zeltītajām maliņām raugos senu draugu sejās.

Un tā es apsvēru savu problēmu. Nemaz nekāroju vēlreiz apmeklēt šīs jaukās vietas pasaulē citādi kā iepriekšējo reizi. Ar glāzi rokā! Šim vārdam ir burvju spēks. Tas nozīmē vairāk nekā visi pārējie vārdi vārdnīcā. Tas ir prāta ieradums, kurā esmu vingrinājies visu savu mūžu. Nu jau tas pārgājis pilnīgi manā būtībā. Man patīk asprātību dzirk- stīgā spēle, vareno smieklu brāzmas, skaļās vīru balsis, kad — ar glāzi rokā — tie izslēdz pelēko pasauli ārpusē un, asinīm straujāk pulsējot, skurbina savas smadzenes ar jokiem un aušībām.

Nē, esmu izlēmis: reizumis tik un tā iedzeršu savu malciņu. Kaut arī man plaukti pilni ar grāmatām, ar prātnieku domātām dornām, kas izraudzītas saskaņā ar manu temperamentu, es ar vēsu prātu un skaidru apziņu nolēmu neatteikties no tā, pēc kā kārot esmu radināts. Es dzeršu — jā gan, tikai daudz apdomīgāk, daudz piesardzī- gāk nekā agrāk. Nekad vairs nenodzeršos līdz baltajām pelītēm. Nekad vairs neizaicināšu Balto loģiku. Esmu izmācījies, kā jārīkojas, lai neizaicinātu to.

Baltā loģika nu rāmi guļ apglabāta līdzās Ilgajai slimībai. Ne viena, ne otra man vairs neuzbruks. Kur tie gadi, kopš atbīdīju Ilgo slimību sānis; lai nu tā saldi dus! Un tāpat saldi lai dus arī Baltā loģika! Un tomēr noslēguma varu tikai apliecināt, ka vēlētos, kaut mani senči būtu Džonu Miežagraudu padzinuši trimdā, pirms es vēl biju piedzimis. Man no sirds žēl, ka Džonam Miežagraudam atļauts zelt un plaukt tajā sabiedriskajā iekārtā, kurā esmu dzimis, jo citādi jau es nebūtu varējis ar viņu iepazīties, un ilgi es ar viņu tiku pazinies.

4 — Džeks Londons X sēj,

6 — Džeks Londons X sēj.

[1] flečers horass (1849—1919) — amerikāņu rakstnieks; ierosināja zinātnisku ēšanas metodi, kuras pamatprincips — barības pamatīga sa košļāšana

[2] gārfilds džeimss Ābrams (1831—1881) — asv politisks darbinieks, piedalījies 1861.—1865. gada pilsoņu karā zieineju štatu pusē.

[3] vida — xix gs. angļu romānu rakstnieces luizas de la ramē pseidonīms.

[4] «alhambra» — amerikāņu romantiskā rakstnieka vašingtona irvinga (1783—18591 pasaku un noveļu krājums.

[5] «perigrina pikla piedzīvojumi» — angļu rakstnieka t. smoleta (1721—1771romāns.

[6] rail-spliiler — prezidenta a. Linkolna iesauka,

[7] rinda no angļu dzejnieka R. Kiplinga (1865—1936) dzejoļa. Par Džūdiju mēdz apzimet zemas kārtas sievieti «no tautas vidus» (pēc angļu leļļu spēļu personāža).

[8] [9] konts ogists (1798—1857) — filozofs; nodibināja tā saucamo pozitīvismu — ideālistisku filozofiju, kas bija izplatīta XIX gadsimta beigās.

[10] viljcms džeimss (1842—1910) — amerikaņu psihologs.

[11] ričards hovijs (1864—1900) — amerikāņu dzejnieks un literatūrkritiķis.

[12] ričarda ilovija vārsmas atdzejojusi Māra Misiņa. 176

Content

Londons Džeks Džons Miežagrauds jeb Memuāri par alkoholu

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODALA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

xxvii nodaĻa

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA'

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA