Londons Džeks

Mēness ieleja

Džeks Londons

MĒNESS ieleja

Surp, zirgi, šurp!

Uz priekšu, hei!

Jums vajag taisnu vagu dzīti

Un jūsu darbs,

Kaut smags un skarbs,

Pret sauli slavā augs jau rīti

PIRMĀ DAĻA

1

«Vai tu dzirdi, Saksona? Nāc līdzi. Nu kas par to, ka tie ir mūrnieki? Man tur būs daži labi paziņas, un tev tāpat. Spēlēs Alvista kapela, tu zini, tā spēlē debešķīgi. Un tu tik labprāt dejo …»

Divdesmit soļu no viņām stāvēja resna vecīga sieviete, kas pārtrauca jaunās meitenes runu. Sieviete bija pavērsusi viņām muguru — salīkušu, nolaidīgu, nogurušu muguru, kas pēkšņi sāka krampjaini raustīties.

«Mans Dievs!» sieviete kliedza. «Ak mans Dievs!»

Sievietes acīs bija vajāta dzīvnieka drausmas, un viņas skatiens mežonīgās bailēs šaudījās pa lielo izbalsināto telpu, piekaitušu un pilnu tvaikiem, kas grīstīm kāpa augšup no mitrās veļas zem karstajiem gludekļiem. Tuvāk stāvošās meitenes un sievietes uzmeta ātru vērīgu skatienu nemiera cēlājai un tad atkal gludināja tālāk, un gludināja vēl steidzīgāk, jo ducis kustību bija norisušas nevienmērīgā rakstā vai arī izdarītas ne gluži tā, kā vajadzīgs. Vecīgās sievietes kliedziens bija atmodinājis bailes zaudēt izpeļņu, un šīs bailes kā nervozas trīsas pārskrēja strādnieču garajām rindām.

Meitene piespieda sevi saņemties un, satvērusi gludekli, kā akla badīja kruzuļaino veļas gabalu, kas atradās tās priekšā uz gludināmā dēļa.

«Man liekas, ka viņa jau atkal — tev ne?» viņa ierunājās.

«Tā ir kauna lieta sievietei viņas vecumā un — apstākļos,» atbildēja Saksona un pie tam nepārtraukti strādāja ar kruzuļu grieznēm pie kādas mežģīņu aproces. Viņas kustības bija vieglas, drošas un ātras; kaut gan meitenes seja bija bāla no lielā noguruma un tveices, viņa strādāja tālāk tai pašā steidzīgajā gaitā.

«Un pie tam viņai jau ir septiņi, divi no viņiem labošanas iestādē,» līdzjūtīgi ierunājās meitene pie blakus galda. «Bet tev, Sakson, katrā ziņā vajadzētu rit nākt uz Viselparku; mūrnieki vienmēr ir labā omā — vilks virvi, skries ar kavēkļiem — būs īsts īru džins un vēl daudz kas. Un dejas grīda tur ir lieliska …»

Bet vecīgā sieviete atkal iztraucēja abu meiteņu sarunu. Tai izslīdēja no rokām gludeklis un uzkrita uz gludināmā virskrekla baltās priekšas; satvērusi gludināmo dēli, tā īsu brīdi it kā ko tvarstīja rokām un tad kā salmu maiss nogāzās no kājām. Viņas gari vilktie kliedzieni atbalsojās sakaitušajā telpā, kur tagad tvaika izgarojumiem pievienojās vēl kodīgā apsvilušas drēbes smaka. Sievietes, kas strādāja vaimanātājai vistuvāk, piesteidzās vispirms pie gludekļa, lai glābtu svilstošo kreklu, un tikai tad pie nokritušās. Arī cīņai gatavā uzraudze gariem soļiem steidzās pa eju pie trokšņotājas. Tālāk stāvošās strādnieces turpināja gludināt, bet nevarēja ieturēt ritmu un tāpēc zaudēja daudz kustību.

«Te jau var nobeigties kā suns,» murmināja jaunā meitene un straujā kustībā uzsvieda uz galda gludekli. «Strādnieces dzīve ir pavisam citāda, nekā to iztēlo. Es to ilgi vairs necietīšu — jā.»

«Mērij,» Saksonas balsī bija dzirdams dziļš pārmetums, un, lai to vēl vairāk pasvītrotu, viņai vajadzēja uz mirkli atlaist gludekli, kas lika zaudēt veselu rindu kustību.

Mērija pusizbijusies paraudzījās uz Saksonu.

«Tā es nedomāju, Sakson,» viņa žēlabaini teica. «Dievs mans liecinieks, es tā tiešām nedomāju. To ceļu es nekad neiešu; bet saki pati, vai šāda diena nevar cilvēku padarīt traku. Klausies tikai!»

Sieviete, kas bija saslimusi ar krampjiem, gulēja augšpēdu un bungoja papēžiem pa grīdu, pie tam visu laiku kliedza, nepārtraukti un vienmuļi kā miglas sirēna. Divas sievietes satvēra viņu zem padusēm un vilka pa grīdu projām. Bet viņa tikai bungoja papēžiem un kliedza. Atvērās durvis, un bija dzirdama varena, bet klusināta lielu mašīnu dunoņa, un šai dunoņā izgaisa sievietes bungošana un kliedzieni; pēc tam durvis atkal aizvērās. Kā tikko piedzīvotā drausma atcere tveicīgajā telpā vēl bija jūtama kodīga sadegušās veļas smaka.

«Te jau cilvēks var palikt slims,» teica Mērija.

Bet tad pagāja ilgs laiks, gludekļiem vienmērīgi ceļoties un slīgstot, un maksimālais ātrums ne uz mirkli nekļuva lēnāks. Uzraudze vērīgu skatienu staigāja starp galdiem, un viņas acīs bija lasāmi draudi, kas vērsās pret strādnieču nogurumu un histēriju. Sad tad kāda gludinātāja uz īsu brīdi atlaida gludekli, nožāvājās vai nopūtās un, pārvarot nogurumu, atkal strādāja tālāk. Garā vasaras diena gāja uz beigām, bet tveice nepalika mazāka, un darbu turpināja spilgtajā elektrisko spuldžu gaismā. Ap pulksten deviņiem pirmā gludinātāja posās mājās. Lielie vejas kalni bija saplakuši. Vēl tikai viens otrs veļas gabals gulēja uz atsevišķiem gludināmiem dēļiem, kur strādnieces vēl turpināja gludināt.

Saksona nobeidza drusku ātrāk nekā Mērija un, ejot projām, mirkli apstājās pie biedrenes gludināmā dēļa.

«Sestdienas vakars, un atkal viena diena pagalam,» žēlojās Mērija.

Jaunā seja bija bāla un iekritusi, un zem melnajām nogurušajām acīm iezīmējās tumšas ēnas.

«Cik tu nopelnīji, Sakson?»

«Divpadsmit un vienu ceturtdaļu,» Saksona ar zināmu lepnumu atbildēja. «Un es nopelnītu vēl vairāk, ja būtu labāka ciete. Fabrikas vilto cieti.»

«Bet tas gan ir daudz,» Mērija apbrīnodama teica. «Tu spēj veikli strādāt — tu jau taisni aprij darbu. Es — es nopelnīju tikai desmit ar pusi — un tas par veselas nedēļas pūlēm. Tātad mēs satiksimies deviņos četrdesmit pie vilciena. Bet noteikti. Pirms sākas dejas, mēs vēl varam drusku paklaiņot. Pēcpusdienā atnāks daži mani paziņas.»

Divas ielas aiz gludinātavas stūra zem loka spuldzes bija nostājies bars slaistu un klaidoņu. Ejot viņiem garām, Saksonas seja kļuva stingra un salta. Viņa gan neuztvēra teiktos vārdus, bet noskārta tos no brutālajiem smiekliem, kas tos pavadīja; turpinot ceļu pa krēslaino novakari, kas jau kļuva manāmi vēsāka, viņas vaigos iesitās karsts dusmu sārtums.

Ielai abās pusēs bija strādnieku dzīvokļi, noplukuši koka namiņi, kas nebija gadiem ilgi krāsoti un kuru izbalējušai krāsai klājās pāri biezu netīrumu kārta. Vienīgais, kas tos darīja kaut cik ievērojamus, bija šo namiņu neglītums un lētums.

Bija jau tumšs, bet meitene zināja ceļu un nenomaldī- jās; atdarot durvis, atslēga kā parasti pārmezdama žēlabaini čīkstēja — cik labi viņa pazina šo sveicienu! Viņa iegāja virtuvē, kur dega vientuļa plīvojoša gāzes liesma. Tā bija neliela virtuve, ko nevarēja nosaukt par nekārtīgu, jo tur nebija nekā, kas to varētu tādā pārvērst. Balsinātie griesti, kurus vejas dienu tvaiks bija padarījis tumšus un neglītus, šķērsojās daudzām plaisām, tās lika atcerēties pagājušā pavasara lielo zemestrīci. Grīda bija nelīdzena, ar daudzām šķirbām, un pavarda priekšā izmīto dobumu pārklāja plāksne, kas bija pagatavota no divkārši saliektas skārda petrolejas kannas. Izlietne, netīrs rupja auduma dvielis, daži krēsli un galds, tas bija viss, kas atradās virtuvē.

Pievelkot krēslu pie galda, meitene uzmina uz grīdas nomestajai ābola serdei, kas nokraukšķēja zem viņas kājas. Uz galda virs nobružātas vaskadrānas bija noliktas vakariņas. Saksona nogaršoja aukstās, taukos iesalušās pupas, bet nevarēja tās ēst, paņēma maizi un ēda to.

Vecā mājele nodrebēja no smagiem šļūcošiem soļiem. Virtuvē ienāca Sāra, agri novecojusi sieviete ļenganām krūtīm un izspūrušiem matiem, sejā iegulušām rūpju un īgnuma grumbām.

«A, atnāci gan,» viņa rūca, ieraugot meiteni. «Es nespēju ēdienu saglabāt siltu. Kāda diena! Gandrīz vai nobeidzos no karstuma. Un mazais Henrijs pāršķēla sev lūpu. Ārstam bija jāšuj četrās vietās.»

Sāra pienāca tuvāk un visā savā kuplumā nostājās pie galda.

«Kas pupām vainas?» viņa izaicinoši iesāka.

«Nekas, tās tikai…» Saksona mēģināja atvairīt negaisu. «Man tikai negribas ēst. Šodien tik ārkārtīgi karsts. Gludinātavā bija šausmīgi.»

Negribot viņa iedzēra malku aukstās tējas, kas ilgi nostāvējusies garšoja taisni kā tinte. Brāļa sievai vērīgi skatoties, viņa to vienaldzīgi norija un tikpat vienaldzīgi izdzēra arī atlikušo tēju. Noslaucījusi kabatas lakatiņā muti, viņa piecēlās.

«Domāju iet gulēt,» meitene teica.

«Dīvaini, ka tu neej dejot,» Sāra kašķīgi iebilda. «Jā, tiešām jocīgi — katru vakaru tu līdz nāvei nogurusi pārnāc mājās, bet katru vakaru vari iet un dejot līdz rīta gaismai.»

Saksona jau taisījās atbildēt, bet apdomājās un cieši saknieba lūpas. Bet pēkšņi viņa tomēr zaudēja pašsaval- dību un dedzīgi iesaucās:

«Bet tu taču arī kādreiz biji jauna?»

Nenogaidot atbildi, viņa pagriezās, izgāja no virtuves un iegāja savā istabā, kas bija blakus virtuvei. Tā bija gluži maza istabiņa, un arī šeit zemestrīce bija atstājusi savas pēdas griestu apmetumā. Gulta, lēts priežu koka krēsls un ļoti veca kumode bija visa mazās istabiņas iekārta. Kumodi Saksona atminējās visu savu dzīves laiku. Tā saistījās ar viņas visagrākām atmiņām. Viņa zināja, ka tā ceļojusi ar viņas senčiem pāri prērijai ar «prēriju kuģi». Kumode bija masīva mahagoni koka, bet iesprāgušiem un noskrambātiem sāniem, kas bija noticis toreiz, kad Roka kanjonā apgāzās rati. Apaļais caurums virsējā atvilktnē liecināja par kaujām ar indiāņiem pie Mazās Tērces. Par visiem šiem notikumiem viņai bija stāstījusi māte un pastāstījusi arī to, ka šī kumode atceļojusi kopā ar viņas vecākiem no Anglijas sen pirms Džordža Vašingtona dzimšanas.

Saksona pašreiz grasījās noņemt cepuri, bet tad atsēdās uz gultas. Viņa raudāja, raudāja pavisam klusu, lai neviens to nedzirdētu. Bet durvis nebija cieši aizveramas un pēkšņi trokšņaini pavērās. Saksona sarāvās, atskanot brāļa sievas balsij.

«Nu kas tev atkal noticis? Ja tev negaršo pupas…»

«Nē, nē,» Saksona ātri mēģināja paskaidrot. «Es tikai esmu nogurusi, un man sāp kājas. Man vienkārši negribējās ēst, Sāra. Esmu tikai briesmīgi nogurusi.»

«Ja tev būtu ļārūpējas par visu māju,» skanēja brāļa sievas atbilde, «un jāvāra, un jācep, un jāmazgā, un vēl jāpiedzīvo tik daudz nepatīkama kā man — tad tev būtu iemesls justies nogurušai. Tu vari smieties! Bet pagaidi tikai.» Sāra apstājās un ļauni glūnēja. «Pagaidi vien, es tev saku, kādā jaukā dienā tu būsi tik neprātīga un apprecēsies, un tad nāks tava kārta. Radīsies bērni, bērni un bērni — un būs vējā balles, zīda zeķes un trīs pāri kurpju uzreiz. Tu dzīvo kā niere pa taukiem — ne par ko citu tev nav jābēdā, kā vienīgi par savu pašas dārgo es, un pie tam visi tie āksti, kas lēkā ap tevi un stāsta par tavām skaistajām acīm. U! Vienā jaukā dienā tu kādam no viņiem uzkārsies kaklā, un tad tev pārmaiņas dēļ būs izdevība skraidīt ar zilām acīm.»

«Nerunā tā, Sāra,» Saksona protestēja. «Mans brālis tevi nekad nav sitis, to tu ļoti labi zini.»

«Nē, bet ko viņš vispār dara? Nekad nekas prātīgs viņa galvā nav bijis, bet viņš katrā ziņā ir labāks nekā tie salašņas, ar kuriem tu skraidi apkārt, kaut arī nepelna tik daudz, lai varētu pieklājīgi dzīvot un nopirkt savai sievai trīs pārus kurpju. Varbūt šīsdienas meitenes ir gudrākas, ko es tur daudz zinu? Bet to es skaidri zinu, ka jaunai meitenei, kam ir trīs pāri kurpju un kas ne par ko citu nedomā kā tikai par izpriecām, kādreiz klāsies ļauni, to es tev varu teikt. Manās jaunības dienās bija pavisam citādi. Mana māte man būtu krietni sadevusi, ja es rīkotos tā, kā tu tagad dari, un viņai būtu taisnība; tas ir tikpat skaidrs, kā tagad visa pasaule apgriezta kājām gaisā. Paskaties uz savu brāli — skriet uz sociālistu sanāksmēm un klausīties visas tās blēņas, ko tur runā, to viņš var, un var maksāt ari biedra naudu arodbiedrībās, kas bērniem tikai izrauj maizi no mutes; to visu viņš dara, nevis labi saprotas ar savu priekšniecību. Par to naudu, ko tur izdod, viņš man bez pūlēm varētu nopirkt septiņus pārus kurpju gadā, ja es būtu tāda muļķe un tās sev vēlētos. Bet kādā jaukā dienā viņu iesēdinās, tu redzēsi, un ko tad mēs darīsim? Kā lai paēdina piecas mutes, ja nav nekā ko dot?»

Viņa apklusa, lai atvilktu elpu, un, kā rādās, bija pilna līdz malām ar jauniem runu plūdiem.

«Ak Sāra, vai tu nevarētu aizvērt durvis?» Saksona lūdza.

Durvis ar lielu troksni aizcirtās. Saksona raudādama atkal atsēdās uz gultas malas un dzirdēja, kā viņas brāļa sieva, pati ar sevi skaļi sarunādamās, rīkojās pa virtuvi.

2

Pie ieejas Viselparkā katra samaksāja par savu biļeti, un viņām abām bija gluži skaidrs, cik smalkveļas gabalu bijis jāizgludina, lai nopelnītu šo pusdolāru, cik maksāja biļete. Bija vēl agrs, un ļaudis nāca reti, bet mūrnieki ar savām ģimenēm jau sāka ierasties; tie bija apkrāvušies milzīgiem groziem ēdamā un veselu baru bērnu — veselīga, nekultivēta, labi atalgota un labi paēdusi strādnieku daļa. Viņu starpā bija arī vectēvi un vecmāmiņas, un, nevērojot viņu amerikāņu apģērbu, tos lielajā pūlī varēja viegli atšķirt. Viņi nebija arī tik labi baroti, un bija skaidri redzams, ka tas nav no vecuma vien, bet tās ir daudzo grūto darba gadu sekas vecajā Īrijā, kur tie ieraudzījuši dienasgaismu. Viņu sejas pauda apmierinātību un lepnumu, ejot blakus saviem pēctečiem, kas bija uzauguši pie spēcīgākas barības.

Tie nebija cilvēki, kuru lokam piederētu Mērija un Saksona. Viņas tos nemaz nepazina, un starp tiem viņām nebija neviena drauga. Viņām bija vienalga, kas svin svētkus — īri, vācieši, slāvi; mūrnieki, aldari vai miesnieki. Tas viņām nekrita svarā. Viņas, meitenes, piederēja dejotājiem, kas iepludināja kasē zināmu summu naudas, kas bija droša visiem svētku rīkotājiem.

Viņas pastaigājās starp teltīm, kur svētku reizē pārdeva grauzdētus zemes riekstus un maltus kukurūzas graudus, un tad devās apskatīt dejas grīdu. Saksona apskāva iedomātu dejas partneri un nodejoja vairākus lokus. Mērija plaukšķināja rokas.

«Ak Dievs!» viņa iesaucās. «Tu esi taisni lieliska. Un cik tev brīnišķas zeķes!»

Saksona apmierināta smaidīja un pastiepa uz priekšu kāju — viņai bija kājās mazas samta kurpītes ar augstiem papēžiem — pacēla drusku šauros melnos svārkus un parādīja skaistas potītes un maigi apaļu stilbu; baltā miesa mirdzēja caur plānām melnām zīda zeķēm, kas maksāja piecdesmit centu pārī. Viņa bija slaida, ne liela, bet sievišķīgi apaļām formām. Uz baltās blūzes viņa valkāja lētu mežģīņu kruzuli un tur iespraustu adatu ar imitētu koralli; pār blūzi bija uzvilkta maza jauka žakete un rokās neīstas ādas cimdi. Bet īstas, grieznēm nededzinātas bija matu cirtas, kas spraucās laukā no mazas koķetas melna samta cepures malām un aizēnoja viņas acis.

Mērijas tumšās acis kvēloja priekā. Steidzīgi pieskrējusi draudzenei, viņa to aptvēra rokām un noskūpstīja. Palaidusi Saksonu vaļā, viņa pati dziļi nosarka par savu aušību.

«Tu izskaties lieliski.» viņa iesaucās, it kā sevi atvainodama. «Ja es būtu vīrietis, es nevarētu izlaist tevi no rokām. Es tevi apēstu, noteikti.»

Roku rokā viņas atstāja dejas grīdu un lēni pastaigājās spožajā saules gaismā. Dziļā priekā abas meitenes mētāja rokas un bagātīgi atalgoja sevi par izciestajām nedēļas mokām. Viņas pārliecās pār lāča sprosta malu, šausminājās, skatoties uz svešo vareno viesi, desmit minūtes stāvēja un smējās mērkaķu būra priekšā. Pēc tam šķērsoja zāles laukumu, pa ceļam apskatot mazu arēnu, kas atradās dabīga amfiteātra ieplakā un kur pēcpusdienā vajadzēja norisināties sacīkstēm un cīņām. Tad abas devās dēku ceļojumā pa parka labirintu un takām, kur pastāvīgi atklāja jaunus pārsteigumus un brīnumus ēnainu stūrīšu un zaļi krāsotu galdu un solu veidā, no kuriem daudzus jau bija aizņēmušas izbraucēju ģimenes. Nonākušas pie kādas kokiem apaugušas nogāzes, meitenes izklāja laikrakstu un atsēdās zemajā zālē, ko jau bija izdedzinājusi un izkaltējusi Kalifornijas saule. Pēc sešu dienu nepārtraukta grūta darba bija patīkami tā sēdēt un nekā nedarīt, bez tam viņām vajadzēja tērzēt par gaidāmajiem deju priekiem.

Mērija pļāpāja. «Bērts Vanhops droši vien atnāks. Viņš teica, ka atvedīšot Biliju Robertsu. Viņi to sauc par lielo Bilu. Tas ir liels puisis, bet ļoti veicīgs. Pēc aroda bokseris, un visas meitenes skrej tam pakaļ. Man no viņa bail. Mutīgs viņš nav, apmēram tāds kā tas lielais lācis, ko pirmīt redzējām. Brrr-rf! Brrr-rf! — taisni tāpat. Patiesību sakot, viņš pēc sava aroda nebūt nav bokseris, bet važonis un arodbiedrību biedrs. Strādā pie Korberlija un Morisona. Bet dažreiz viņš uzstājas biedrībās. Briesmīgi dedzīgs, un tas viņam vienalga, vai notriekt kādu vīru pie zemes, vai ēst. Es nedomāju, ka viņš tev patiks, bet viņš lieliski dejo. Smags, vai zini. Bet pa dejas grīdu tā vien slīd. Raugies, ka dabū ar viņu dejot. Un viņš nav nekāds skopulis. Bet straujš — oho!»

Un sarunas turpinājās. Bet tā bija galvenokārt Mērija, kas runāja, un vienmēr viņas valodas noveda pie Berta Vanhopa.

«Jūs abi, redzams, esat ļoti draudzīgi,» Saksona teica.

«Jā, es rīt pat precētos ar viņu, ja tam tā jābūt,» meitene dedzīgi iesaucās. Bet pati gluži samulsa un nobāla; viņas sejas izteiksme bija gandrīz skarba bezcerīgā izmisumā. «Viņš tikai vēl nekā nav man teicis. Viņš ir …» viņa vilcinājās, bet tad kaislīgi turpināja: «Tu, Sakson, uzmanies, ja viņš grib tev piesmērēties. Tas ir derdzīgs puisis. Bet man vienalga, es viņu apprecētu labāk šodien nekā rīt. Citādi viņš mani neiegūs.» Viņa pavēra muti, lai vēl ko teiktu, bet tikai dziļi jo dziļi nopūtās. «Tā ir dīvaina pasaule, kur mēs dzīvojam, vai ne? Taisni jāsmejas. Un katra zvaigzne arī ir pasaule. Es labprāt vēlētos zināt, kur noslēpies Dievs. Bērts Vanhops saka, ka Dieva nemaz neesot. Bet viņš ir briesmīgs — viņš runā briesmīgas lietas. Kā tu, Sakson, domā, vai Dievs ir, vai nav?»

Saksona paraustīja plecus un smējās.

«Bet, ja darīsim to, ko nevajag, mēs taču par to saņemsim sodu, vai ne?» Mērija neatlaidās. «To viņi visi saka, izņemot Bertu. Viņš saka, ka viņam maza bēda, ko viņš darot, par to viņam tik un tā nekas nebūšot; jo, kad nomiršot, tad būšot beigts un pagalam, un viņš labprāt

gribētu redzēt, kas un kā spētu viņu uzmodināt. Nu, vai viņš nav briesmīgs cilvēks, ko? Bet tas viss ir tik jocīgi. Man dažreiz kļūst bail, kad padomāju, ka Dieva acis visu laiku mani vēro. Kā tu domā, vai viņš zina, ko es nupat šai brīdī teicu? Un kā tu domā, pēc kā viņš īstenībā izskatās?»

«Nezinu,» Saksona teica. «Varbūt tikai tā pieņemts domāt.»

No dejas laukuma līdz viņām atlidoja pirmās valša skaņas, un abas meitenes ātri uzšāvās kājās.

«Mēs varētu izgriezt pāris loku, pirms ejam ēst,» bija Mērijas priekšlikums. «Tad jau būs pēcpusdiena, un ieradīsies zēni. Lielākā daļa no viņiem ir skopuļi — tādēļ tie arī tik vēlu nāk, jo tad nav meitenēm jāizmaksā. Bet Bērts ir kārtīgs puisis, un Bilijs arī. Nāc, taisies ātrāk, Sakson!»

Paviljonā uz dejas grīdas bija tikai daži dejotāji, kad viņas ieradās, un abas meitenes pirmo valsi nodejoja viena ar otru.

«Tur ir Bērts,» Saksona čukstēja, dejojot otru loku.

«Izliecies, it kā viņu neredzētu,» Mērija tāpat čukstot atbildēja. «Dejosim tikai tālāk. Viņi nedrīkst domāt, ka mēs tiem skrējām pakaļ.»

Bet Saksona skaidri redzēja, ka Mērijas vaigi sārtojās un elpa kļuva straujāka.

«Vai tu to otro redzēji?» Mērija jautāja, vadot Saksonu uz dejas grīdas otru galu iepretim estrādei. «Tas ir Bilijs Robertss. Bērts teica, ka viņš būšot. Viņam jāmaksā par tevi un Bertām par mani. Būs skaista diena, gan tu redzēsi. Ak Dievs, kaut tikai vēl spēlētu mūzika, kamēr nonākam līdz viņam galam.»

Un viņas dejoja tālāk, dzenoties pēc kavalieriem un pusdienām — divas jaunas, svaigas meitenes, kas neapšaubāmi labi dejoja un bija patīkami pārsteigtas, kad, mūzikai apklustot, atradās sava kārotā mērķa tuvumā.

Bērts un Mērija sauca viens otru vārdos, bet Saksona teica Bertām «mister Vanhop», kaut gan tas viņu nesauca . citādi kā par Saksonu. Viņi visi bija pazīstami savā starpā, atskaitot Saksonu un Biliju Robertsu. Mērija viņus iepazīstināja, bet nervozā un paviršā steigā.

«Misters Robertss — mis Brauna. Tā ir mana labākā biedrene. Viņas vārds ir Saksona. Vai nav traki jocīgs vārds?»

«Es domāju, ka tas skan labi,» Bilijs atbildēja, noņēma cepuri un sniedza roku. «Labdien, mis Brauna.»

Viņu rokām saskaroties, Saksona sajuta, ka jaunekļa delnām ir cieta āda, kā jau visiem važoņiem, un tai pašā laikā vienā vienīgā ātrā skatienā ievēroja vēl daudz ko citu. Bet viss, ko viņš redzēja, bija meitenes acis, viņam likās, it kā tās būtu zilas. Tikai vēlāk, dienai ritot, viņš konstatēja, ka tās ir pelēkas. Viņa turpretim tūlīt redzēja jaunekļa acis un redzēja, kādas tās ir — tumši zilas, lielas un skaistas, ar īpatnu zēnisku izteiksmi. Viņa atrada, ka tās izskatās godīgas, un tās viņai labi patika, tāpat kā viņai patika jaunekļa roka un šīs rokas pieskāriens. Viņai arī bija laiks, kaut tikai īsu brīdi, ievērot īso taisno degunu, gaišo sejas krāsu un stingro īso virslūpu, pirms viņas žiglais skatiens labpatikā apstājās pie viņa labi veidotās mutes daiļajām līnijām un sārtajām smaidošajām lūpām, starp kurām vīdēja apskaužami balti zobi. Zēns* liels spēcīgs zēns, viņa domāja; apsveicinoties viņi uzsmaidīja viens otram, un, rokām raisoties, viņai vēl atlika laika apskatīt arī viņa matus; īsus, cirtainus, ļoti gaišus matus, gandrīz kā blāva zelta, tā viņai šķita, bet tie tomēr bija par gaišu, lai līdzinātos īstam zeltam.

Acu plaksti bija tumši, acis dedzīgas un it kā vieglu plīvuru segtas — tām nebija bērniem īpatnā izbrīnā blenžošā skatiena; brūnais uzvalks bija pēc mēra darināts, ne gatavs pirkts. Saksona to tūlīt novērtēja un klusībā lēsa, ka tas varētu maksāt mazākais piecdesmit dolāru. Pie viņa nevarēja novērot arī skandināviešu ieceļotāju neveiklās tūļības. Taisni otrādi, viņš bija viens no tiem nedaudzajiem laimīgajiem, kuru muskuļi izstrāvo skaistumu, ko nevar apslāpēt civilizācijas izdomātais apģērbs. Katra viņa kustība bija lokana, apzināta un aplēsta. Bet to viņa neredzēja un arī neizprata. Viss, ko viņa redzēja, bija labi ģērbts vīrietis ar skaistām kustībām un uzvedību. Apvaldīto mieru, kas viņam bija tik savdabīgs, un muskuļu rotaļu viņa drīzāk izjuta nekā redzēja, un tāpat viņa juta, ka te ir tas, pēc kā tik ilgi ilgojās: atsvabinājums un miers, divkārši tīkams un apsveicams tam, kas sešas dienas no agra rīta līdz vēlam vakaram gludinājis smalk- veļu. Tāpat kā tai bija tīkams jaunekļa rokas pieskāriens, viņš izraisīja meitenē tikko jaušamu neskaidru tīksmi.

Kad Bilijs paņēma viņas dejas karti un sāka ar Saksonu ķircināties, kā jaunieši to mēdz darīt, viņa konstatēja, cik pēkšņi radusies šī tīksme. Nekad vēl neviens vīrietis to nebija tādā veidā ietekmējis. Viņa jutās spiesta sev jautāt: vai tas būtu viņš?

Viņš lieliski dejoja. Meitene par to priecājās, kā priecājas laba dejotāja, atradusi labu partneri. Veids, kā viņš pieskaņojās un saplūda ar dejas ritmu, bija taisni burvīgs. Nebija ne šaubu, ne vilcināšanās. Saksona paskatījās uz Bertu, kas «grieza» Mēriju un pastāvīgi sadūrās ar pārējiem dejotājiem, kuru bija saradies jau krietni daudz. Arī slaidais un labi noaugušais Bērts bija tīkams, un viņu uzskatīja par labu dejotāju. Bet Saksonai dejas prieks ar Bertu šķita apšaubāms. Visā jaunekļa būtībā bija kaut kas krampjains. Viņš bija par ātru vai arī grasījās tāds kļūt. Likās, it kā viņš vienmēr tiektos iziet no dejas ritma. Tas viss ļoti traucēja, pie viņa nebija rodama atpūta.

«Jūs dejojat kā sapnis,» Bilijs Robertss teica. «Es bieži esmu dzirdējis, ka jūs ļoti labi dejojot.»

«Es tik labprāt dejoju,» viņa atbildēja.

Veids, kā viņa to teica, skaidri rādīja jauneklim, ka meitene labprāt nerunātu, un viņi klusēdami dejoja tālāk; bet Saksona jutās priecīga un lepna par šo uzmanību, ko kā sieviete pilnīgi prata novērtēt. Uzmanība bija reta prece ^ tai sabiedrības daļā, kurai viņa piederēja. Vai tas būtu viņš? Viņa atcerējās Mērijas vārdus: «Es rīt pat ar viņu precētos» un pieķēra sevi pie domām, vai viņa rīt precētu Biliju Robertsu, ja tas viņai jautātu.

Aizvērt acis un sapņot šais rokās, kas tik brīnišķi prata vadīt! Bokseris! Saksona notrīsēja dīvainās trīsās, iedomājoties, ko gan teiktu Sāra, ja viņa šai brīdī varētu to redzēt. Bet viņš jau nebūt nebija bokseris, viņš bija važonis. ,

Mūzikas ritms pēkšņi mainījās, soļi kļuva garāki, viņa roku spiediens ciešāks, viņš to pacēla un nesa, kaut gan viņas mazās kājas melnajās samta kurpītēs ne brīdi neatstāja dejas grīdu. Un tad tikpat pēkšņi viņi atkrita atpakaļ vecajā ritmā. Viņa ievēroja, ka jauneklis tur viņu gabaliņu no sevis atstatu, lai varētu ieskatīties viņai sejā; tas izskatījās tik komiski, ka abiem bija par to sirsnīgi jāsmejas.

Beidzot mūzikas temps kļuva lēnāks, straujās kustības norima mierīgā lēnā ritmā, un viņi apstājās līdz, ar pēdējo gaistošo skaņu.

«Mēs kā dejotāji esam viens otram taisni kā radīti.»

«Tas bija kā sapnis,» viņa atbildēja.

Viņas balss bija tik klusa, ka tam vajadzēja noliekties, lai dzirdētu, ko viņa saka, un jauneklis pie tam ievēroja meitenes vaigos sārtumu — siltu sārtumu, kas bija ietekmējis arī viņas acis, tās bija silti mirdzošas un viegli jutekliskas. Viņš paņēma meitenes dejas karti un dziļi nopietns ierakstīja tur savu vārdu, lieliem burtiem šķērsām pāri visai kartei.

«Tā, un tagad tai nav vairs nekādas nozīmes,» viņš izaicinoši teica. «Tā jums vairs nav vajadzīga.»

Viņš to saplēsa un aizsvieda.

«Nākošo deju dejosim mēs, Sakson,» Bērts apsveica meiteni, kad atkal visi bija kopā. «Un tu, Bil, uz nākošo deju vari uzaicināt Mēriju.»

«Nekā nebūs, Bert,» bija atbilde. «Saksona un es atlikušo dienas daļu norunājām pavadīt kopā.»

«Uzmanies, Sakson,» Mērija pa jokam brīdināja. «Viņš vēl tevi var samīt.»

«Es jau neesmu akls, domāju, ka spēju atšķirt, ja ieraugu kādu labu lietu,» Bilijs galanti teica.

«Un es tāpat,» Saksona piebilda un pa jokam piebalsoja Bilijam.

Mērija šķietami norūpējusies paskatījās uz Saksonu, bet Bērts labsirdīgi teica:.

«Viss, ko es varu teikt, ir tas, ka viņi nav velti šķieduši laiku un ātri sapratušies. Bet vienalga, ja spējat kādu brīdi atrauties viens no otra un būsit vēl dažus lokus izgriezuši, Mērija un es, mēs ļoti priecāsimies kopā ar jums ieturēt pusdienas.»

«Taisni tā,» Mērija apstiprināja.

«Nu, diezgan aušoties,» Bilijs smējās un, pagriezis galvu tā, ka varēja ieskatīties Saksonai acīs, turpināja: «Neklausieties, ko viņi tur runā. Viņi dusmojas, ka tiem jādejo vienam ar otru. Bērts dejo briesmīgi, un Mērija ari nav daudz labāka. Tā, nu jau atkal sākas. Pēc divām dejām atkal redzēsimies.»

3

Viņi ieturēja maltīti laukā, koku paēnā, un Saksona ievēroja, ka Bilijs maksā par viņiem visiem. Viņi pazina daudzus jauniešus, kas sēdēja pie blakus galdiņiem, sveicieni un joki lidoja šurp un turp. Bērts bieži atļāvās sev daudz attieksmē pret Mēriju un dažreiz arī lempīgas vaļības, uzlika savu roku uz viņas rokas, turēja to stingri un vienreiz pat ar varu norāva tai no pirkstiem abus viņas gredzenus un ilgu laiku liedzās tos atdot. Dažreiz, kad viņš tai aplika roku, Mērija tūlīt atsvabinājās no viņa skāviena, bet dažbrīd neprotestēja un rūpīgi pūlējās izlikties, it kā nemaz to nemanītu, kaut gan nevienu ar to nepārliecināja.

Saksona, kas daudz nerunāja, bet visu laiku neuzkrītoši vēroja un pētīja Biliju Robertsu, klusībā domāja, ka viņš to lietu darītu pavisam citādi, ja vispār uz kaut ko tādu ielaistos. Viņš katrā ziņā neaizskartu meiteni rokām, kā to darīja Bērts un daudzi citi. Viņa mēroja acīm Bilija platos plecus. «Kādēļ jūs dēvē par Lielo Bilu?» viņa jautāja. «Jūs jau nemaz neesat tik briesmīgi liels.»

«Nē,» viņš piekrita. «Mans garums nav vairāk kā piecas pēdas un trīs ceturtdaļas collas. Man šķiet, ka būs vainīgs mans svars.»

«Viņa cīņas svars ir simts astoņdesmit,» Bērts iemeta starpā.

«Ak, liecies mierā,» Bilijs ātri ieteicās, un viņa acīs pavīdēja netīksmes ēna. «Es neesmu bokseris. Pēdējā pusgadā ne reizi neesmu uzstājies. Ar to esmu galā. Tas neatmaksājas.»

«Bet tai vakarā, kad uzveici Friskas bokseri, tu nopelnīji divus simtus,» Bērts lepni iesaucās.

«Rimsties, rimsties, es tev saku. Klausieties, Sakson, jūs pati arī neesat liela auguma, bet lieliski noaugusi, taisni tā, kā tas vajadzīgs, to jūs varat teikt kuram katram, kas jums to jautā. Jūs esat pilnīga un tomēr reizē slaida. Esmu ar mieru derēt, ka varu uzminēt jūsu svaru.»

«Lielākā daļa to saka par augstu,» viņa brīdināja, bet pati klusībā domāja par to, kādēļ gan tas, ka viņš vairs nav bokseris, viņu reizē priecina un skumdina.

«Es nē,» viņš teica. «Es uzminu katru svaru.» Viņš kādu brīdi to pētīdams vēroja, un bija redzams, ka viņa bezpartejiskumam jāizcīna neliela cīņa ar jūsmīgo silto apbrīnu, ko pauda viņa acis. «Pagaidiet vienu acumirkli.»

Viņš noliecās pie meitenes un palūkoja viņas rokas un muskuļus. Jaunekļa pirksti apskāva viņas delmu, un šis pieskāriens bija ciešs un godīgs, un Saksona pie tam sajuta vieglas trīsas. No šā lielā zēna dvesa savdabīgs burvīgums. Ja Bērts vai kāds cits tādā veidā lūkotu viņas delmu, tas viņu tikai ieērcinātu. Bet šis vīrietis! Vai tas būtu viņš? Viņa atkal sev klusu jautāja, klausoties jaunekļa spriedumu.

«Jūsu drēbes nesvērs vairāk par sešām mārciņām un seši atņemt no — nu — teiksim simts vienpadsmit — kaila jūs sverat simts piecas mārciņas.»

Viņa pēdējie vārdi lika Mērijai skaļi protestēt.

«Bet klausieties, Bilij Roberts, par tādām lietām taču nemēdz runāt.»

Bilijs nesaprazdams un augošā izbrīnā skatījās uz viņu.

«Par ko?» viņš beidzot teica.

«Te tev nu bija. Tev vajadzētu kaunēties. Skaties, Saksona ir gluži samulsusi.»

«Tas nav tiesa,» Saksona protestēja.

«Un, ja tā turpināsies, Mērij, tu mani beigu beigās arī samulsināsi,» Bilijs rūca. «Es izšķiru vēl gluži labi, kas klājas, kas ne. Nav tik svarīgi tas, ko saka, kā tas, ko domā, un es domāju tā, kā nākas, un to Saksona gluži labi zina. Un viņa un es, mēs nedomājam par to, par ko tu domā.»

«Oho, oho!» Mērija iesaucās. «Tu paliec arvien ļaunāks. Es nekad nedomāju par kaut ko tādu.»

«Cst, Mērij! Lēnāk!» Bērts viņu klusināja. «Tu sāc iet neceļus. Bilijs tādus numurus nekad nepalaiž.»

«Nevajag būt tik rupjam,» viņa turpināja.

«Nu, nu, Mērij, esi tik laba un beidz pļāpāt muļķības,» Bilijs viņu atvairīja un atkal pievērsās Saksonai. «Nu, vai uzminēju?»

«Simts desmit,» viņa atbildēja un piesardzīgi paraudzījās uz Mēriju. «Simts desmit ar drēbēm.»

Bilijs sāka sirsnīgi smieties, un Bērts viņam piebiedrojās.

«Un man tas vienalga,» Mērija protestēja. «Jūs abi esat riebīgi, un tu arī, Sakson. Nekad nebūtu no tevis to gaidījusi.»

«Nu klausies, bērniņ,» Bērts mierinādams teica un klusu aplika tai roku.

Bet Mērija jau bija iejutusies savā mākslīgi radītajā sašutumā un nikni atgrūda viņa roku. Bet, baidoties savu pielūdzēju aizvainot, viņa to tūlīt sāka visādi ķircināt un tā arī pati atguva labo omu. Viņš atkal drīkstēja tai aplikt roku, un viņi abi, sakļāvuši galvas cieši kopā, čukstus sarunājās.

Bilijs uzsāka klusu sarunu ar Saksonu.

«Bet vai zināt, jums ir gan jocīgs vārds. Nekad neesmu tādu dzirdējis. Bet tas skan labi. Man tas patīk.»

«To man izmeklējusi māte. Viņai bija laba izglītība, un tā pazina daudz svešvārdu. Viņa pastāvīgi lasīja grāmatas, gandrīz līdz savai nāves stundai. Arī rakstīja daudz. Man ir daži viņas dzejoji, kas iespiesti kādā no Sanžozē laikrakstiem. Ziniet, bijusi tāda tauta sakši — viņa man daudz stāstīja par tiem, kad vēl biju maza meitene. Mežonīgi vīri, tādi kā indiāņi, bet tikai baltie. Zilām acīm un gaišiem matiem, vareni karotāji.»

Viņai runājot, Bilijs svinīgi nopietni klausījās, un viņa acis neatlaidīgi vēroja Saksonu.

«Nekad neesmu par tiem dzirdējis,» viņš atzinās. «Vai viņi dzīvojuši kaut kur še tuvumā?»

Saksona smējās.

«Nē. Viņi dzīvoja Anglijā. Tie bija pirmie angļi, un jūs

taču zināt, ka amerikāņi cēlušies no angļiem. Mēs esam sakši, jūs un es, un Mērija, un Bērts, un visi amerikāņi, kas ir īsti amerikāņi, ziniet, ne itālieši, japāņi un citi tamlīdzīgi.»

«Mani piederīgie jau sen dzīvo Amerikā,» Bilijs domīgi teica. «Vismaz manas mātes ģimene. Jau pirms vairāk nekā simts gadiem tā apmetusies Menā.»

«Un mans tēvs arī bija no Menas,» viņa, priecīgi iesaukdamās, pārtrauca. «Mana māte ir no Ohaio jeb no tās vietas, kur tagad atrodas Ohaio. Kas bija jūsu tēvs?»

«Nezinu,» Bilijs paraustīja plecus. «Viņš pats arī to nezināja. Un arī cits neviens to nezināja. Bet viņš tomēr bija amerikānis; amerikānis caur un cauri, par to jūs varat būt droša.»

«Robertss ir vecs amerikāņu ģimenes vārds,» Saksona apliecināja. «Pašreiz ir kāds slavens angļu ģenerālis, kura ģimenes vārds arī ir Robertss. To es lasīju laikrakstā.»

«Jā, bet mans tēvs nebija Robertss. Viņš savu uzvārdu nekad nebija dzirdējis. Tas bijis kāds zeltracis Robertss, kas viņu pēc tam adoptējis. Redziet, lieta tāda. Toreiz, kad viņiem nācies cīnīties ar Modestas indiāņiem, tur bijis arī daudz zeltraču un kolonistu. Robertss bijis šāda korpusa vadonis, un reiz pēc cīņas tie saņēmuši gūstā daudz indiāņu sieviešu, bērnu un zīdaiņu. Un viens no šiem bērniem bijis mans tēvs. Viņi domājuši, ka tas apmēram piecus gadus vecs. Viņš runājis tikai indiāniski.»

Saksona sasita plaukstas, un tai staroja acis. «Viņš sagūstīts kādā indiāņu uzbrukumā?»

«Tā viņi to izskaidroja,» Bilijs pamāja. «Viņi dzirdējuši par kādu Oregonas kolonistu ratu karavānu, ko pirms četriem gadiem iznīcinājuši Modestas indiāņi. Robertss viņu adoptējis, un tādēļ nezinu viņa īsto ģimenes vārdu. Bet par to varat būt droša, ka viņš piedalījās lielajā prērijas pārgājienā.»

«Mans tēvs arī,» Saksona lepni teica.

«Un mana māte arī,» Bilijs piemetināja, pie kam viņa balsī skanēja lepnums. «Viņa pat agrā jaunībā devās pāri prērijai, jo piedzima ceļā pie Platas kādos ratos.»

«Jā, un arī mana māte!» Saksona teica. «Viņa bija astoņus gadus veca un lielāko daļu ceļa nogāja kājām, jo vērši bija sākuši nobeigties.»

Bilijs izstiepa roku.

«Dod to šurp, bērniņ,» viņš teica. «Iznāk tā, it kā mēs būtu veci draugi, mūsu ģimenes ir vienas izcelsmes ļaudis.»

Starojošām acīm Saksona sniedza viņam roku, un viņš to nopietni satvēra.

«Vai tas nav brīnišķi?» viņa murmināja. «Mēs abi esam cēlušies no senām Amerikas ieceļotāju ģimenēm. Un. ja jūs nepiederat sakšiem, tad tādu vispār nav bijis — jūsu mati, jūsu acis, jūsu āda, viss. Un jūs esat arī cīnītājs.»

«Man šķiet, ka mūsu senči visi gribot negribot bijuši cīnītāji, jo citādi viņi nebūtu varējuši dzīvot.»

«Par ko jūs tik nopietni runājat?» Mērija pēkšņi iejaucās viņu sarunā.

«Skaties, cik viņi ātri sadraudzējušies, un pie tam tik īsā laikā,» Bērts labsirdīgi jokoja. «Varētu gandrīz domāt, ka viņi vismaz nedēļu pazīstami.»

«0, mēs pazīstamies jau daudz ilgāk,» Saksona teica. «Mēs vēl nebijām nemaz dzimuši, kad mūsu vecāki kopīgi šķērsoja prēriju.»

«Bet jūsējie gaidīja, kamēr iekārtos dzelzceļu un apkaus visus indiāņus, tikai tad tie saņēma drosmi un devās uz Kaliforniju,» Bilijs smējās. «Mēs, zini, esam īstie, piederam pirmajiem celmlaužiem, Saksona un es, ja kāds tev vīzdegunīgi gribētu to jautāt.»

«Nu, es nezinu,» Mērija, gribēdama palielīties, teica. «Mans tēvs atpalika tikai tādēļ, lai piedalītos karā. Viņš bija bundzinieks. Lūk, kādēļ viņš šeit Kalifornijā ieradās tik vēlu.»

«Arī mans tēvs atgriezās, lai piedalītos karā,» Saksona teica.

«Un mans arī,» piebilda Bilijs.

Viņi līksmi raudzījās viens uz otru; bija atrasts jauns kopēju interešu punkts.

«Nu labi, bet tagad viņi visi miruši, vai ne?» Bērts drūmi iesaistījās sarunā. «Nav taču nekādas starpības, vai mirst kara laukā, vai nabagmājā. Galvenais ir tas, ka beigts. Manis dēļ mans tēvs varētu būt arī pakārts. Paies tūkstoš gadu, un nevienam tas vairs nebūs svarīgi. Sī lielīšanās ar senčiem mani nogurdina. Un bez tam mans tēvs nemaz nevarētu piedalīties karā, jo viņš piedzima divus gadus pēc tam, kad karš jau bija beidzies. Bet divus manus tēvočus nogalināja pie Getisburgas. Man liekas, ka pietiek.»

«Gluži manas domas,» Mērija apstiprināja.

Berta roka atkal zagās ap Mērijas vidukli.

«Bet mēs esam šeit vai neesam?» viņš teica. «Tas ir galvenais. Mirušie ir miruši, un tādi arī paliks.»

Mērija uzlika tam roku uz mutes un rāja viņa bezdievību, bet Bērts noskūpstīja viņas delnu un pielieca galvu tuvāk viņas sejai.

Jautrais troksnis un trauku šķindoņa arvien pieauga, jo pusdienotāju bija salasījies jau krietni daudz. Sur tur atskanēja pa aprautai dziesmai. Vīriešu rupjie smiekli jaucās ar meiteņu spalgajām balsīm, kad abu dzimumu jaunieši uzsāka savu mūžīgo ķircināšanos un ķīviņu. Daudzi vīrieši jau atradās alkohola reibumā. Pie kāda galda netālu no viņiem dažas meitenes sāka uzrunāt Biliju, un Saksona, kas jau stipri vien bija iejutusies īpašnieka lomā, greizsirdīgi vēroja, ka viņš ir augstākā mērā kārota persona.

«Vai viņas nav riebīgas?» Mērija ļāva vaļu savam īgnumam. «Viņas krīt uz nerviem. Es zinu, kas tās ir. Neviena kārtīga meitene ar tām nedraudzēsies. Paklausieties, ko viņas saka!»

«O Bil!» iesaucās viena no viņām, skaista jauna tumšmataina meitene. «Ceru, ka nebūsit mani aizmirsis, Bil?»

«Ak jūs, cālīt,» viņš galanti atsaucās.

Saksona sevi mierināja ar to, ka manīja Bilija netīksmi, un viņai radās dziļš riebums pret tumšmataino meiteni.

«Vai dejosit?» meitene atkal sauca.

«Varbūt,» viņš atbildēja un tūlīt pievērsās Saksonai. «Vai zināt, mums, vecajiem amerikāņiem, patiesību sakot, vajadzētu turēties kopā. Kā jūs domājat? Mūsējo vairs nav daudz. Zeme pilna visādiem svešiniekiem.»

Viņš turpināja runāt klusā sirsnīgā balsī, pieliekdams galvu tuvu viņas galvai, it kā rādītu pārējām meitenēm, ka aizņemts.

Viņiem iepretim pie nākošā galda sēdošais jaunais vīrietis bija pamanījis Saksonu. Tas bija uzcirties kā īsts slaists, un visa viņa sabiedrība, kā vīrieši, tā sievietes, bija netīkama.

«Ei, tu tur!» viņš kliedza. «Tu ar tām samta kurpēm. Ko tu domā par mums abiem?»

Meitene blakus mēģināja to apklusināt, apskāva tam rokas ap kaklu un, kaut gandrīz nosmacēja to skūpstiem, dzirdēja to murminām:

«Es tev saku, viņa ir lieliska, un tu tūlīt redzēsi, ka es pieiešu pie viņas un noņemšu tam plikadīdam.»

«Bečertaunas klaidoņi,» Mērija nicīgi teica.

Saksonas acis sastapās ar meitenes stingo skatienu un lasīja tur naidu un sarūgtinājumu, bet Bilija acu dzīlēs viņa pamanīja gruzdam dusmas. Viņa acis vērtās saīgušas un reizē arī skaistākas nekā jebkad agrāk, tā Saksonai likās. Tuvojās negaiss. Zilajās acu dzīlēs mainījās gaisma un ēnas, un meitenei šķita, it kā tās būtu neizdibināmi atvari. Viņš vairs nerunāja un arī nepūlējās to darīt.

«Tikai necel traci,» Bērts mierināja. «Viņi nāk no līča otras puses un nezina, kas tu esi, tas ir viss.»

Bērts ātri piecēlās, piegāja pie kaimiņu galda, pačukstēja tiem dažus vārdus un atkal atgriezās. Visu sejas pievērsās Bilijam. Apvainotājs pēkšņi piecēlās kājās, pastūma sāņus meiteni, kas izstiepa roku, lai viņu atturētu, un tuvojās viņu galdam. Tas bija liels spēcīgs vīrietis, cietu ļaunu seju un niknām acīm. Bet viņš bija uzvarēts.

«Tātad tu esi Lielais Bils Robertss,» viņš aizsmakušā balsī teica un žagodamies atspiedās uz viņu galda. «Noņemu tavā priekšā cepuri. Es atvainojos. Apbrīnoju tavu gaumi attieksmē uz brunčiem, un tas ir kompliments, to es tev varu teikt. Bet es nezināju, kas tu tāds esi. Ja būtu zinājis, ka esi Bils Robertss, es nebūtu ne iepīkstējies. Saproti? Vēlreiz atvainojos. še mana roka.»

«Lai paliek, aizmirsīsim to,» strupi teica Bilijs un drūmi sarauktu pieri sniedza otram roku, aizgrūzdams pie tam svešo ar krietnu grūdienu atpakaļ pie viņa galda. Saksonas acis bija plaši ieplestas. Seit bija sargs, patvērums, vīrietis, no kā baidījās bečertaunieši, izdzirduši viņa vārdu vien.

Pēc maltītes bija vēl divas dejas, un tad mūzikas kapela rādīja ceļu uz arēnu, kur vajadzēja sākties sacīkstēm. Dejotāji gāja līdzi, un arī ēdāji cēlās no visiem galdiem un pievienojās gājienam. Pieci tūkstoši skatītāju pildīja zālaino amfiteātra nogāzi un spiedās tuvāk arēnai. Tur pašreiz lasījās vīri, kam bija jāvelk virve. Bija pieteikti Oklendas un Sanfrancisko mūrnieki. Izvēlētie sacīkšu dalībnieki smagām, platām kustībām nostājās pie virves. Viņi iemina ar zābaku papēžiem caurumus mīkstajā zemē un notriepa ar zemēm rokas, to viņi darīja smiedamies un jokodamies un sasaucoties ar skatītāju pūli. Kārtības sargi mēģināja atspiest paziņu, radu un draugu baru tālāk no arēnas. Ķeltu asinis kūsāja, ķeltu partijas gars jau sāka cilāt galvu. Gaisā virda urrā kliedzieni un bezgalīgi daudz labu padomu, brīdinājumu un draudu. Daudzi pameta paši savus partijas biedrus un pārgāja ienaidnieka pusē, lai uzraudzītu, vai tur nedara blēdības. Starp šiem uzbāzīgajiem palīgiem bija tikpat daudz sieviešu kā vīriešu. Daudzās kājas, mīņājot un stampājot zemi, sacēla veselus putekļu mākoņus, Mērija rīstījās, klepoja un lūdza Bertu, lai palīdz viņai izkļūt no drūzmas. Bet šķita, ka izredzes uz kautiņu atraisījušas Bertā vai pašu velnu, un viņam nebija citu domu, kā vienīgi virzīties uz priekšu. Saksona pieķērās Bilijam, kas viņai apdomīgi un metodiski ar elkoņiem atbrīvoja ceļu.

«Te nav vieta meitenēm,» viņš rūca un māksloti vienaldzīgi raudzījās uz viņu, dodams pie tam ar elkoni krietnu dunku sānos kādam īram, kas tūlīt pagrieza ceļu.

«Tiklīdz viņi sāks vilkt, tā arī sāksies. Ļaudis pārāk daudz dzēruši, un jūs droši vien zināt, ka tur, kur salasās krietnie īri, vienmēr iznāk kautiņš.»

Saksona nepavisam neiederējās šo sieviešu un vīriešu sabiedrībā. Visiem bija tik smagi locekļi, bet viņa izskatījās maza un bērnišķa, smalka un nevarīga kā citas pasaules būtne. Bet viņu sargāja Bilija spēcīgais ķermenis un cietie muskuļi. Atkal un atkal viņš raudzījās daudzo sieviešu sejās ap viņiem, lai tad pievērstos viņas sejai un uzmanīgi pētītu to, un viņa ļoti labi saprata, ka jauneklis izdara salīdzinājumus.

Te soļu divpadsmit no viņiem izcēlās strīds; bija dzirdami skaļi saucieni un troksnis, kas satrauca un lika nolīgoties visam skatītāju baram. Kāds resns vīrs, ko drūzma pagrūda sāņus, strauji uzgrūdās Saksonai un piespieda viņu cieši klāt Bilijam, kas satvēra vīra plecus un deva tam krietnu grūdienu, bet tas nebija tik miermīlīgs kā dažkārt. Upuris neviļus ierūcās un pievērsa viņiem seju — tā nepārprotami bija īra seja, saulē sarkanbrūni iedegusi un dusmās zvērojošām acīm.

«Ko tas nozīmē?» viņš šņāca.

«Vai tu nevari taisīties, ka tiec tālāk?» bija Bilija atbilde, un to pavadīja jauns iespaidīgs belziens.

īrs atkal ierūcās un par jaunu mēģināja pagriezties, bet stāvi, kas to spieda no abām pusēm, turēja viņu kā spailēs.

«Es tev tūlīt došu pa purnu,» īrs solīja dusmu aizžņaugtā balsī.

Bet tai pašā mirklī viņa paša seja saņēma pamatīgu belzienu. Viņa mute vairs nešņāca, un niknajās acīs at- plaiksnīja labsirdīga izteiksme.

«Tikai tagad redzu, kas tu esi. Es redzēju, kā tu piekāvi briesmīgo zviedru, kaut arī tevi apkrāpa un nepiešķīra uzvaru.»

«Nē, to tu gan nedarīji,» Bilijs jautri teica. «Tu to vakaru redzēji, kā mani krietni piepēra. Spriedums bija pareizs.»

Irs taisni staroja. Viņš bija mēģinājis pateikt komplimentu ar meliem, bet tas, ka to noraidīja, tikai palielināja viņa apbrīnu un cieņu.

«Nu jā, tas bija gan krietns pēriens,» viņš piekrita. «Bet tu turējies kā vesels bars meža kaķu. Tiklīdz varēšu atbrīvot roku, es tev paspiedīšu ķepu un palīdzēšu buksēt jauno dāmu.»

Sacīkšu vadītājs, kas bija velti pūlējies atvairīt pūli, tagad atmeta šo nodomu, izšāva pistoli, un nu sākās virves vilkšana. Bet tai pašā acumirklī likās, ka būtu pasprukuši visi pekles gari. Vīrieši vilka un rāva virvi, līdz viņu sejas no lielas piepūles kļuva zilsarkanas un locekļi brikšķēja. Virve bija jauna, un, kad tiem paslīdēja rokas, piesteidzās viņu sievas un meitas pilnām saujām zemes, lai ietrieptu vilcēju rokas un virvi, jo pēc tam tie varēs labāk pieķerties.

Kāda liela auguma sieva, cīņas gara iedvesmota, satvēra virvi un vilka kopā ar vīru, skaļiem saucieniem to vēl pamudinādama. Pretējās komandas uzraugs, pilnā kaklā bļaudams, vilka viņu nost, bet tai pašā acumirklī kā sitiena ķerts vērsis nogāzās no kājām, jo kāds sievietes komandas biedrs tam bija iezvēlis pa galvu. Bet ari viņu pašu tūlīt notrieca no kājām, un spēcīgiem muskuļiem apbalvotas sievas tagad cīnījās blakus saviem vīriem. Velti protestēja, kratīja dūres un kliedza tiesnesis un uzraugi. Vīrieši un sievietes juku jukām pielēca pie virves un palīdzēja vilkt. Te nebija vairs komanda pret komandu, bet visa Oklenda pret visu Sanfrancisko vispārējā jautrā cīņā. Roka pakaļ rokai cīņas sajūsmā pūlējās satvert virvi. Un tās rokas, kam neizdevās piekļūt virvei, pārvērtās par veseriem, kas dauzīja degunus uzraugiem, ja tie mēģināja atraut nelūgtos palīgus no virves.

Bērts no prieka kauca, bet Mērija ārkārtīgās bailēs tam cieši pieķērās. Cīnītājus, kas bija vistuvāk virvei, nogāza zemē un mina kājām. Gaisā sacēlās putekļu mākoņi, un visās malās bija dzirdami spalgi un nevarīgi kliedzieni un kaucieni, tie bija satracinātie vīrieši un sievietes, kas nevarēja piedalīties kaujā.

«Traka lieta, traka lieta,» Bilijs atkal un atkal murmināja; un, kaut arī viņš redzēja visu, kas notiek, viņš tomēr aukstasinīgi un droši ar draudzīgā īra palīdzību arās caur drūzmu un izveda Saksonu no kaušļu bara.

Beidzot izcēlās katastrofa. Zaudētāju komandu un visus tās labprātīgos palīgus pēkšņā rāvienā pārvilka pretējā pusē, un tai pašā acumirklī arēnu appludināja pūlis, un viss izgaisa cīnītāju jūklī.

Izvedis Saksonu no burzmas un atstājis to īra apsardzībā, Bilijs metās atpakaļ drūzmā. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, vezdams pazudušo pāri — Bertu, kas bija dabūjis belzienu pa ausi un asiņoja, bet starojošā omā, un saņurcīto un histērisko Mēriju.

«Tas nav nekāds sports,» viņa atkal un atkal atkārtoja. «Tas ir skandāls, netīrs skandāls.»

«Taisīsimies, ka tiekam no šejienes projām, tas vēl ir tikai sākums,» Bilijs teica.

«Nē, pagaidi drusku,» Bērts lūdza. «Tas ir savus astoņus dolārus vērts. Vienalga, cik tas maksātu, dārgi tas nav. Tik daudz asiņainu degunu un zilu acu nedabū redzēt pat veselā mēnesī.»

«Labi, ej atpakaļ un papriecājies,» Bilijs teica. «Es aizvedīšu meitenes uzkalnā. No turienes labi varēsim visu redzēt. Bet es daudz nedodu par tavu labo izskatu, ja tevi notvers īri.»

Pārsteidzoši īsā laikā viss tracis jau bija norimis, jo blakus arēnai no tiesneša paaugstinājuma ziņotājs kliedza, ka tagad sāksies sacīkšu skrējiens zēniem. Bērts, saīdzis un neapmierināts, pievienojās Bilijam un abām meitenēm, kas no uzkalna raudzījās lejā arēnā.

Bija zēnu skriešanās un meiteņu skriešanās, skriešanās jaunām sievietēm un vecām sievietēm, resniem vīriešiem un resnām sievietēm, skriešanās ar maisu un skriešanās uz trim kājām, un sacīkšu dalībnieki joņoja pa nelielo arēnas skrejceļu, bet viņu palīgi kliedza kā ārprātīgi. Virves vilkšana jau bija aizmirsta. Visur bija jūtama laba oma.

Pieci jauni vīrieši nostājās pie starta, noliecās tā, ka roku pirkstgali skāra zemi, un tādā stāvoklī gaidīja startera revolvera šāvienu. Trijiem bija kājās zeķes, bet abiem pārējiem dzeloņotas skrejkurpes.

«Skriešanās jaunekļiem,» Bērts skaļā balsī lasīja programmu. «Un tikai viena godalga — divdesmit pieci dolāri. Skaties to sarkanmataino ar dzeloņiem — to tur, kas stāv pēdējais ārmalā. Sanfrancisko liek uz to. Tas ir favorīts, uz viņu daudz liks.»

«Kā tu domā, kas uzvarēs?» Mērija griezās pie Bilija kā lietpratēja sporta lietās.

«Kā es to varu pateikt?» viņš atbildēja. «Neesmu nevienu no viņiem agrāk redzējis. Man viņi visi šķiet labi. Un labākais no viņiem uzvarēs, tas ir viss.»

Atskanēja starta šāviens, un pieci skrējēji aizdrāzās. Trīs no viņiem palika iepakaļ jau pie starta. Sarkanmatainais izvirzījās vadībā, bet tam cieši blakus turējās melnmatains jauns puisis, un bija skaidrs, ka sacīkstes norisināsies starp šiem abiem. Pusceļā melnmatainais pēkšņā izrāvienā pārņēma iniciatīvu, un bija redzams, ka viņš šo tempu nodomājis ieturēt līdz galam. Viņš aizgāja priekšā desmit pēdu, un sarkanmatainais netika tam ne par collu tuvāk.

«Tas puisis ir ko vērts,» Bilijs paskaidroja. «Un viņš pie tam neizlieto visus spēkus, bet sarkanmatainais būs drīz gatavs.»

Kad melnmatainais sasniedza mērķi, viņš vēl arvien bija desmit pēdu sarkanmatim priekšā; atskanēja mežonīgi gaviļu saucieni. Bet pēkšņi bija dzirdami arī svilpieni un kaucieni. Bērts kūsāja sajūsmā.

«Oi, oi, oi,» viņš tikko varēja parunāt. «Nu, vai Friska netrako? Tūlīt sāks uguņot, uzmanieties tikai. Skatieties, viņi ceļ iebildumus. Tiesnesis atsakās izmaksāt uzvarētājam naudu. Un ap viņu salasās visa banda. O! O! 01 Neesmu tik labi uzjautrinājies, kopš mana vecā lēdija salauza kāju.»

«Kādēļ viņi negrib tam maksāt, Bilij?» Saksona jautāja. «Viņš taču uzvarēja.»

«Friskas partija apgalvo, ka viņš esot profesionālis,» Bilijs paskaidroja. «Viņi strīdas par to. Bet tas nav taisnība. Viņi visi skrien naudas dēļ, tātad visi ir profesionāļi.»

Pūlis viļņoja, strīdējās un auroja. Tas viss notika šķīrējtiesneša paaugstinājuma priekšā. Tiesneša sēdeklis bija rahītiska divstāvu tribīne ar vaļēju virsējo platformu, kur tiesneši žestikulēdami strīdējās tikpat dedzīgi kā pūlis lejā.

«Tagad sāksies!» Bērts auroja. «Ak tu bandīts!»

Melnmatainais skrējējs, savu biedru atbalstīts, uzkāpa pa ārējām kāpnēm pie tiesnešiem.

«Godalgu piespriedējs ir viņa pusē,» Bilijs teica. «Skatieties, viņš dod tam naudu, arī daži tiesneši stāv par viņu, citi turpretim protestē. Un, lūk, kur rāpjas augšā pretējās komandas piekritēji — sarkanmatainā biedri.»

Bilijs pievērsās Saksonai un mierinādams smaidīja. «Labi, ka šoreiz neesam tur vidū. Nākošā minūtē tur lejā sāksies pamatīgs kautiņš.»

«Tiesneši mēģina viņu pierunāt atdot naudu,» Bērts paskaidroja. «Un, ja viņš to nedarīs, otra banda viņam to atņems. Skatieties! Tagad viņi tam grib atņemt naudu!»

Augstu pāri galvai uzvarētājs turēja papīra vīstoklīti ar divdesmit pieciem sudraba dolāriem. Viņa biedri to bija ielenkuši un pleciem atspieda tos, kas tam gribēja atņemt naudu. Sist vēl nesita, bet juceklis palielinājās, viegli celtā tribīne grīļojās un šūpojās. No pūļa lejā atskanēja saucieni: «Dod atpakaļ naudu, tu suns!» — «Turi to cieti, Tim!» — «Tu godīgi uzvarēji, Timij!» — «Dod atpakaļ, tu riebīgais laupītāj!» Nekrietni ķengājumi, kā arī draudzīgi padomi bira pār uzvarētāju.

Troksnis kļuva arvien trakāks. Tima biedri cīnījās, lai noturētu viņu augšā, un jaunekļa roka, kas turēja iegūto naudas balvu, bija pastāvīgi izstiepta gaisā, jo to nemitīgi tvarstīja daudzas rokas. Reiz, kaut arī tikai vienu mirkli, viņa roku norāva lejā. Atkal roka pacēlās. Bet papīrs jau bija pārplēsts, un Tims, saņēmis pēdējos spēkus, svieda naudas gabalus kā sudraba šalti lejā pāri pūļa galvām. Ilgāku laiku visi strīdējās un bārās.

«Es vēlētos, kaut viņi reiz beigtu un mēs varētu iet atpakaļ dejot,» žēlojās Mērija. «Tā nav nekāda izprieca.»

Gausi un ar lielām pūlēm beidzot bija atbrīvota tiesneša tribīne; kāds ziņotājs nostājās pie tribīnes malas un izstiepa rokas, lai apklusinātu pūli. Niknie kliedzieni lēni norima.

«Tiesneši nolēmuši,» viņš ziņoja, «ka šī diena veltīta biedriskumam un brālībai…»

«Klausieties! Klausieties!» Daudzi aukstasinīgākie aplaudēja. «Tā ir lieta!» — «Nevajag kauties un dusmoties!»

«Un tādēļ,» ziņotājs turpināja, kad saucieni norima, «tiesneši nolēma izsolīt jaunu godalgu divdesmit piecu dolāru apmērā un vēlreiz sarīkot skriešanos.»

«Un Tims?» daudzas balsis auroja. «Un kā ar Timu?» — «Viņš ir aplaupīts!» — «Tiesneši ir blēži!»

Atkal ziņotājs izstiepa rokas, un troksnis norima.

«Lai nodibinātu mieru un kārtību, tiesneši nolēma, ka Timotejs Makmanuss arī var piedalīties skrējienā. Ja viņš uzvarēs, nauda piederēs viņam.»

«Nu, vai nav aplami?» Bilijs saīdzis murmināja. «Ja Tims tagad ir pieņemams, tad arī pirmoreiz viņš tāds bija. Un, ja viņš bija pieņemams pirmoreiz, tad nauda pieder viņam.»

«Sarkanmatainais šoreiz lēks vai gaisā, lai uzvarētu,» Bērts gavilēja.

«Un tāpat arī Tims,» Bilijs teica. «Vari būt pārliecināts, ka viņš tagad ir nikns un šoreiz liks lietā visus spēkus, ko pirmoreiz nedarīja.»

Pagāja kāda ceturtdaļstunda, kamēr arēnu atbrīvoja no publikas, un šoreiz pie starta nostājās tikai Tims un sar- kanmatis. Pārējie trīs skrējēji sacīkstēs vairs nepiedalījās.

Atskanot revolvera šāvienam, Tims jau ar vienu lēcienu bija veselu jardu sarkanmatim priekšā.

«O jā, es domāju gan, ka viņš ir profesionālis, tas ir skaidrs,» Bilijs piezīmēja. «Skatieties, ko viņš spēj!»

Tims izvirzījās un bija sarkancekulainajam jau piecdesmit pēdu priekšā. Pilnā sparā skriedams, viņš tuvojās gala mērķim — tieši zem tās nogāzes, kur augšā stāvēja Bilijs ar savējiem — kad pēkšņi notika kaut kas gluži neticams un neiedomājams. Cieši klāt arēnai stāvēja kāds jauns cilvēks, un tam bija rokā tievs niedras spieķis. Viņš, redzams, nepiederēja svētku dalībniekiem, jo nekas viņa ārienē neliecināja, ka viņš būtu no strādniekiem. Bērts vēlāk apgalvoja, ka tas esot izskatījies pēc deju skolotāja, bet Bilijs viņu nosauca par dendiju.

Bet šis jaunais cilvēks k]uva par Timoteja Makmanusa likteni; jo, kad Tims skrēja tam garām, svešais acīmredzot pilnīgi apzināti iegrūda tam starp kājām spieķi. Tims uzlidoja gaisā, apmeta kūleni un ar seju iekrita skrejceļa putekļos.

īsu mirkli visi it kā aizturēja elpu, un valdīja dziļš klusums. Šķita, ka arī jaunais cilvēks pats no sava darba pārvērties akmenī. Tāpat viņam, kā skatītājiem bija vajadzīgs laiks, lai apjēgtu un saprastu, ko viņš izdarījis. Skatītāji atjēdzās pirmie, un no tūkstoš rīklēm atskanēja mežonīgais īru kauciens. Vētras centrs tagad bija pārsviedies pie jaunā vīrieša ar niedras spieķi. Tiklīdz atskanēja kaucieni, jaunais cilvēks apsviedās un devās pa nogāzi augšup.

«Tam pakaļ! Tam pakaļ!» Bērts kā apsēsts kliedza un vicināja cepuri. «Tu man briesmīgi patīc! Kas to būtu domājis? Kas to būtu domājis? Sakiet! — Vai kāds to domāja? Kas to būtu iedomājies!»

«Jā! Tas arī ir labs skrējējs!» Bilijs apbrīnodams teica. «Bet kādēļ viņš to darīja? Viņš taču nav mūrnieks.»

Draudīgu rēcienu pavadīts, vainīgais kā nobijies trusītis drāzās pa nogāzi augšup, sasniedza koku puduri un vienā acumirklī pazuda kokos. Viņam pa pēdām sekoja simtiem asinskāru atriebēju.

«2ēl tikai, ka viņš vairs nedabū redzēt, kas te notiks,» Bilijs teica. «Un tagad, lūk, sāksies.»

Bērts bija gluži kā negudrs. Viņš lēkāja un klaigāja bez apstājas.

«Skatieties tikai! Skatieties tikai! Skatieties tikai!»

Oklendieši bija dziļi sašutuši. Jau otrreiz viņu favorītam atņem uzvaras laurus. Tas bez šaubām ir Sanfrancisko komandas jauns triks. Un Oklenda sažņaudza varenās brūnās dūres un pacēla tās pret Sanfrancisko, prasot atmaksu. Bet arī Sanfrancisko, kam bija tīra sirdsapziņa, vēlējās izšķirt šo lietu. Pieci tūkstoši dedzīgi metās cīņā. Tiem pievienojās sievietes. Viss amfiteātris bija kaujas dārdu pilns. Tur bruka virsū, atkāpās, atkal uzbruka un bēga. Vājāko cīnītāju grupas atspieda vairāk uz nogāzi. Nedaudzie kārtības sargi, ko parka pārvalde bija sarīkojuma gadījumā pieņēmusi, bez žēlastības saņēma belzienus no abu komandu piekritējiem.

«Neviens nav kārtības sargu draugs,» Bērts smējās, spiezdams kabatas lakatiņu pie auss, kas vēl arvien asiņoja no dabūtā belziena.

Aiz viņa krūmos bija dzirdami brikšķi, un Bērts atlēca sāņus, atbrīvojot vietu diviem cīnītājiem, kas cieši savi- jušies, sirsnīgi viens otru dūrējot, vēlās pa nogāzi lejup. Viņiem spiegdama sekoja sieviete, kas bēra sitienus kā krusu uz vienu no vīriem, kas, jādomā, nepiederēja viņas klanam.

Augšā uz tribīnes stāvēja tiesneši un varonīgi turējās pret uzbrucējiem, līdz grīļīgā celtne sazvēlās un sabruka.

«Ko tā sieviete tur dara?» jautāja Saksona un rādīja uz kādu gados vecāku sievieti, kas sēdēja uz paugura zem viņiem un pašreiz noāva no vienas savas kājas pamatīga apmēra kurpi.

«Viņa taisās peldēt,» ņirgājās Bērts, kad kurpei sekoja arī zeķe.

Kā sastinguši viņi vēroja sievieti. Kurpi atkal uzvilka basajā kājā; sieviete pacēla dūres lieluma akmeni, iebāza to zeķē un, vicinādama šo mūžseno briesmīgo ieroci, devās tuvākā cīnītāju barā.

«O! — O! — O!» Bērts katru reizi iekliedzās, kad sieviete laida savu ieroci darbā. «He, vecā asinskārā bestija, uzmanies! Tagad tu dabūsi! O! O! Vai jūs redzējāt? Urrā vecajai lēdijai! Skatieties, kā viņa raujas! Uzmanīgāk, vecā dāma!… Ā, ā, ā!»

Bērts apklusa, nožēlās redzēdams, kā sievieti pēkšņi no muguras satver aiz matiem kāda cita amazone un trakā ātrumā griež apkārt.

Velti Mērija bija pieķērusies Bertām pie rokas, raustīja un purināja to, pie tam skaļi protestēdama.

«Vai tu nevarētu būt prātīgāks? Tas ir briesmīgil Es tev saku, ka tas ir briesmīgi!»

Bet tas ne mazākā mērā neietekmēja Bertu.

«Uz priekšu, vecā dāma!» viņš uzmudinādams kliedza. «Tu uzvarēsi! Es deru uz tevi katrā laikā! Tagad tev ir izdevība! Tā! O! Ak tu velns! Trāpīja! Trāpīja!»

«Tas ir trakākais, ko jebkad esmu piedzīvojis,» Bilijs teica Saksonai. «To var tikai īri. Bet kādēļ tas dendijs to darīja? To nekādi nevaru saprast. Viņš nebija mūrnieks — pat ne strādnieks — tas bija īsts lellītis, kas še nepazina nevienas dzīvas dvēseles. Bet, ja viņam bija nodoms sacelt traci, tad tas pilnīgi izdevies. Skatieties vien. Nu tie kaujas visās malās.»

Pēkšņi viņš sāka smieties, smējās tik sirsnīgi, ka asaras sāka ritēt pa vaigiem.

«Kas ir?» jautāja Saksona, baidīdamās palaist kaut ko garām.

«Tas ir dendijs,» Bilijs tikko spēja no smiekliem parunāt. «Kādēļ viņš to darīja? To es nekādi nevaru izdomāt. Ko viņš gribēja panākt, to darīdams?»

Atkal brakšķēja krūmi, un šoreiz uz skatuves parādījās divas sievietes, viena bēga, otra tai dzinās pakaļ. Un, pirms viņi apjēdza, kas notiek, miermīlīgā grupa jau bija ievilkta kautiņā, kas plosījās ja ne arī pa visu pasauli, taču pa Viselparka lielāko daļu.

Bēdzēja mēģināja izvairīties, metot līkumu ap kādu solu, bet paklupa, un vajātāja būtu viņu sagūstījusi, ja tā, mēģinot noturēt līdzsvaru, nesatvertu Mērijas roku un neiegrūstu meiteni savai ienaidniecei tieši rokās. Tā, liela auguma sieviete, pārprata situāciju, satvēra ar vienu roku Mēriju aiz matiem un pacēla otru roku sitienam. Bet, pirms viņa paguva iesist, Bilijs bija satvēris viņas roku locītavas.

«Mierā, vecā dāma, lai tas paliek,» viņš nomierinādams teica. «Jūs esat pārskatījusies. Viņa nekā nedarīja.»

Bet tagad sieviete rīkojās pavisam dīvaini. Neizrādot ne mazāko pretestību, bet vēl arvien turot meiteni aiz matiem, viņa sāka mierīgi kliegt, šie kliedzieni bija riebīgi, tur izpaudās šausmas un bailes. Bet sejā sievietei nebija ne šausmu, ne baiļu. Viņa raudzījās uz Biliju saltām pētošām acīm, it kā gribētu redzēt, kā tas viņu ietekmēs. Viņas kliedzieni bija tikai signāls viņas klanam steigties palīgā.

«A! Vai laidīsi vaļā, vecais kara zirgs!» Bērts kliedza, satvēris viņu aiz pleca, un purināja to, velti mēģinādams atsvabināt Mēriju.

Sekas bija tādas, ka viņi visi četri mētājās uz priekšu un atpakaļ, bet sieviete tikmēr mierīgi turpināja kliegt. Viņas kliegšanā izpaudās gaviles, kad krūmos no jauna atskanēja brīkšķi.

Saksona redzēja, ka Bilija mierīgajās acīs iegailējas cieta tērauda mirdza, un viņa ievēroja, ka viņš ciešāk satver kliedzējas roku locītavas. Sieviete palaida Mērijas matus, un viņu aizgrūda prom. Bet tai pašā mirklī bija klāt pirmais vīrs, kas varēja stāties viņas vietā. Viņš nemaz nepūlējās jautāt, kas te notiek. Viņam pietika ar to, ka sieviete atlec no Bilija un izgrūž griezīgus sāpju kliedzienus — sāpes pa lielākai daļai gan bija tikai izlikšanās.

«Tas ir pārpratums,» Bilijs ātri steidzās paskaidrot. «Mēs tikai aizstāvējāmies …»īrs atvēzējās. Bilijs aši noliecās un pēkšņi pārtrauca atvainoties, bet, kad uzbrucēja dūre smagi kā kalēja āmurs nožvīkstēja pāri viņa galvai, viņš ar savu kreiso roku trieca tam pa zodu. Resnais īrs nogāzās uz sāniem un palika ķepurojoties nogāzes malā. Viņš mēģināja uzrausties kājās, bet nebija vēl atguvis līdzsvaru, kad viņu jau ķēra Berta dūre, un šoreiz viņš nošļūca uz visām četrām lejā pa slīpo nogāzi, kas bija slidena, jo to klāja īsa sausa zāle.

«Tas jums, mana vecā lēdija!» Bērts iesaucās un palīdzēja arī kareiviskajai sievietei noripot pa nogāzi lejup. No krūmiem iznāca vēl trīs vīri.

Bet Bilijs tikmēr bija novietojis Saksonu drošībā aiz galda, kur izbraucēji mēdza ieturēt maltītes. Arī Mērijai, kas paniskās bailēs grasījās ķerties tam klāt un turēties pie viņa, Bilijs lika nostāties aiz galda pie Saksonas.

Bērts taisni kūsāja cīņas priekā; viņa melnās acis mežonīgi liesmoja, un tumšajā sejā kvēloja karsto asiņu viļņi.

«Nāciet šurp, jūs mīkstčauļi!» viņš spiedza. «Arvien tuvāk uz priekšu, nožēlojamās vardes! Parunāsimies par Getisburgu. Mēs jums visiem rādīsim, ka amerikāņi vēl nav izmiruši.»

«Aizver muti — mēs nevaram sākt cīņu, ja pie mums ir meitenes,» Bilijs neapmierināts rūca, vēl arvien stāvēdams pie galda, aiz kura bija meitenes. Viņš pagriezās pret trijiem palīgiem, kas izbrīnā neredzēja šeit neviena, kam būtu vajadzīga viņu palīdzība. «Ejiet vien tālāk! Mēs nevēlamies plēsties. Jūs maldāties, domādami, ka meklējam ķīviņu. Mēs nevēlamies cīnīties — sapratāt?»

Viņi vēl arvien gudroja, ko darīt, un varbūt Bilijam būtu laimējies novērst jaunu kautiņu, ja vīrs, kas pirmīt bija nošļūcis pa nogāzi lejā, šai kritiskajā brīdī, uz rokām un ceļiem šļūkdams, atkal neuzraustos augšā un neparādītu savu asiņaino seju. Bērts atkal atvēzējās un notrieca to otrreiz pa nogāzi lejā, bet pārējie trīs kaukdami metās virsū Bilijam, kas dūrēja, mainīja stāvokli, noliecās un atkal trešoreiz dūrēja. Viņa sitieni bija labi tēmēti un cieti. Viņš tos izdalīja apdomīgi, lietpratīgi un no visa spēka.

Saksona vēroja jaunekļa acis un daudz mācījās no tā, ko tur redzēja. Viņa gan baidījās, bet tomēr asi un skaidri vēroja un redzēja, ka bija izgaisuši acu bezdibeņi, kur pirmīt mainījās gaisma ar ēnām. Viņa skatienā bija tikai virsma, cieta, skaidra, gandrīz sastingusi virsma, un tās būtu gandrīz bez izteiksmes, ja tur nevīdētu dziļa nopietnība. Berta acīs liesmoja ārprāts; īru acis bija mežonīgas un nopietnas, tomēr ne gluži nopietnas. Tajās bija jautrs, pārgalvīgs mirdzums, it kā šis kautiņš viņiem sagādātu prieku. Bet Bilija acīs tas nebija joks. Likās, ka viņš darītu darbu, kas tam noteikti jādara un ko viņš apņēmies pamatīgi padarīt.

Arī viņa sejā bija tā pati nejūtīgā izteiksme, un meitenei šķita, ka tai nav nekā kopēja ar to seju, ko viņa šodien visu laiku redzējusi. Viss zēniskais no tās bija izgaisis. Sī seja bija gandrīz baigi nobriedusi, mūžīgi veca un reizē arī mūžīgi jauna. Tur nebija dusmu, arī nežēlības ne. Tā bija sastingusi gluži tādā pašā veidā kā acis. Viņai ienāca prātā kaut kas no tām brīnišķīgajām teikām, ko tai bija stāstījusi māte par senajiem sakšiem, un viņš tai šķita viens no tiem. Viņa gara acīm redzēja garu melnu laivu, kuras priekšgals ir kā plēsīga putna knābis, redzēja lielus puskailus vīrus spārnotām bruņu cepurēm galvā — un viena šī vīra seja tik ļoti līdzinājās Bilija sejai. To viņa neapzinājās. Viņa redzēja un juta kā sapnī, nedomājot un neapzinoties. Tai pašā acumirklī viņa atviegloti uzelpoja, jo kaujas troksnis bija norimis. Tas bija ildzis tikai nedaudzas sekundes, Bērts lēkāja nogāzes malā un ņirgājās par uzvarētajiem, kas nevarīgi gulēja lejā. Bet tagad Bilijs pārņēma vadību savās rokās.

«Nāciet, meitenes,» viņš pavēlēja. «Atjēdzies, Bert. Mums jātiek no šejienes projām. Mēs nevaram cīnīties pret veselu armiju.»

Viņš vadīja atkāpšanos; Saksonu Bilijs bija paņēmis zem rokas, un Bērts, kas vēl arvien nerimās gavilēt un smieties, abi ar Mēriju tam sekoja. Mērija bija briesmīgi sašutusi, bet viņa protestēja nedzirdīgām ausīm.

«Nu, tas drīz beigsies,» Bilijs smiedamies teica Saksonai. «Es viņus pazīstu. Tāds kautiņš sagādā tiem vislielāko uzjautrinājumu. Un šīs dienas jandāliņš ir visu svētku vainags. Nu, ko es teicu? — Paraugieties tur uz to galdu.»

Bars sieviešu un vīriešu izspūrušiem matiem un saņurcītām drēbēm, smagi elpodami, draudzīgi kratīja viens otram rokas.

«Nāciet, iesim tagad dejot,» teica Mērija un virzīja visus uz dejas grīdas pusi.

Pa visu parku kareivīgie mūrnieki spieda viens otram rokas, un bāri drīz vien pildījās izslāpušiem cilvēkiem.

Saksona gāja cieši blakus Bilijam. Viņa lepojās ar to.

«Jūs esat drosmīgs,» viņa teica.

«Tas ir tas pats, kas zīdainim atņemt zīžamo,» viņš izvairīgi teica. «Viņi jau tikai dūrējās. Par boksu tiem nav ne jausmas. Tā, ziniet, nav nekāda cīņa.» Ar mazliet raižu pilnu zēnisku skatienu viņš apskatīja savas nobrāztās rokas. «Un ar tādām man rīt jābrauc,» viņš teica. «Tas nebūs nekāds joks, kad tās sapamps.»

5

Pulksten astoņos Alvista kapela spēlēja «Home, sweet Home», un, sekojot laužu straumei, viņi visi četri pa vakara mijkrēsli devās uz pikniku vilcienu, kur tiem laimējās dabūt divus brīvus solus vienu otram pretim. Kad visi soli, ejas un platformas bija stāvgrūdām pilni ar jautrajiem sarīkojuma dalībniekiem, vilciens sāka kustēties. Brauciens bija īss, jo vajadzēja tikai veikt attālumu, kas šķīra priekšpilsētu no Oklendas. Vagonā dziedāja, pie tam divas dziesmas vienā un tai pašā laikā, un Bērts, atspiedis galvu pie Mērijas pleca, un Mērija, apvijusi roku ap viņa plecu, uzsāka «Pie Vabaša krastiem». Viņš nodziedāja dziesmu no sākuma līdz beigām un nejāva sevi traucēt mežonīgajam troksnim, ko sācēla divas ģenerālkaujas turpat viņu tuvumā, viena norisa uz blakus platformas, otra viņu vagonā, tikai pretējā galā. Sievietēm kliedzot, logu stikliem plīstot, traci izbeidza divi policisti.

Bilijs dziedāja kādu garu un skumju kovboju dziesmu, un katrs pants nobeidzās ar refrēnu: «Apbediet mani vientuļā prērijā.»

«To jūs nekad neesat dzirdējusi; šo dziesmu mēdza dziedāt mans tēvs,» Bilijs teica Saksonai, kas priecājās, kad viņš bija beidzis.

Meitene bija atklājusi viņā pirmo trūkumu. Viņam nebija muzikālās dzirdes. No sākuma līdz beigām viņš bija dziedājis nepareizi.

«Es nedziedu bieži,» viņš vēl piebilda.

«Par to jūs varat būt pārliecināta,» Bērts iesaucās. «Biedri viņu vienkārši nosistu, ja viņš to darītu.»

«Viņi visi smejas par manu dziedāšanu,» Bilijs žēlojās Saksonai. «Sakiet vaļsirdīgi, vai jūs domājat, ka tā tik briesmīga?»

«Tā ir… varbūt mazliet nepareiza,» Saksona mēģināja izvairīties.

«Man tā neizklausās nepareiza,» viņš protestēja. «Tīrā sazvērestība pret mani. Esmu ar mieru derēt, ka jums to iegalvojis Bērts. Bet tagad dziediet jūs kaut ko, Sakson. Deru, ka jūs labi dziedat. To var redzēt, uz jums paskatoties.»

Viņa iesāka «Kad pagājušas pļaujas dienas», un Bērts un Mērija pievienojās; bet, kad arī Bilijs gribēja sākt dziedāt, Bērts brīdinādams iespēra tam ar kāju. Saksonai bija dzidrs un skanīgs soprāns, ne sevišķi spēcīgs, bet ļoti maigs, un viņa apzinājās, ka dzied Bilijam.

«Nu, lūk, t ā ir dziedāšana,» viņš iesaucās, kad viņa bija beigusi. «Dziediet to vēlreiz. Nu, sāciet! To jūs tiešām protat. Taisni lieliski.»

Bilija roka tuvojās meitenes rokai un satvēra to; sākdama atkal dziedāt, Saksona sajuta jaunekļa asiņu tīksmo siltumu.

«Skaties, kā viņi tur sēž roku rokā,» Bērts ķircinājās. «Viņi tur sēž un tur rokas, it kā tiem būtu bail vienam no otra. Skatieties uz Mēriju un mani. Drošāk, jūs gļēvuļi! Ciešāk kopā. Ja jūs to nedarīsit, būs ļoti aizdomīgi. Man jau sāk rasties aizdomas.»

Viņa mājienus nevarēja nesaprast, un Saksona juta, ka tai sāk kvēlot vaigi.

«Savaldies, Bert,» Bilijs viņu apsauca.

«Turi muti!» piebalsoja Mērija, kas arī bija sašutusi. «Tu esi briesmīgi rupjš, Bert Vanhop, un es nevēlos ielaisties ar tevi nekādās darīšanās — lūdzu!»

Viņa atvilka savu roku un aizbīdīja Bertu projām, bet tikai tādēļ, lai pēc desmit sekundēm tam piedotu un to atkal žēlīgi pieņemtu.

«Klausieties, jūs visi,» nelabojamais Bērts turpināja. «Vēl nav vēls. Izlietosim laiku — vispirms uz Pabsta kafejnīcu un tad kaut kur citur. Ko tu par to saki, Bil? Un jūs, Sakson? Mērija nāks līdzi.»

Saksona klusēja un gaidīja, pa pusei slima no bailēm, ko gan atbildēs vīrietis, kuru viņa tikko pazīst.

«Nē,» viņš lēni teica. «Man rīt agri jāceļas un visu dienu jāstrādā, un rādās, ka meitenēm tāpat.»

Saksona piedeva viņam, ka viņš ir nemuzikāls. Viņai vienmēr bija licies, ka šādi vīrieši ir pasaulē, šādu vīrieti viņa bija gaidījusi. Viņai bija divdesmit divi gadi, un pirmo precību piedāvājumu tā saņēma sešpadsmit gadu vecumā. Pēdējo vēl tikai pirms kāda mēneša — no veļas mazgātavas inspektora; tas bija labs un laipns, bet nebija vairs jauns. Bet šis cilvēks viņai blakus — tas bija spēcīgs, labs, laipns un jauns. Viņa pati bija pārāk jauna, lai neilgotos jaunības. Apprecoties ar inspektoru, viņai vairs nebūtu jāgludina, bet tur viņa negūtu dvēseles siltumu. Bet šis vīrietis viņai blakus … Viņa notvēra sevi tai brīdī, kad gribēja paspiest roku tam, kas turēja viņas roku.

«Nē, Bert, nemoki mūs; viņam taisnība,» Mērija teica. «Mums jāatpūšas. Rīt atkal visu dienu jāstāv kājās pie gludināmā dēļa.»

Saksona pēkšņi sastinga no bailēm, iedomājoties, ka viņa droši vien vecāka par Biliju. Zagšus paveroties uz viņu un redzot viņa sejas maigo apaļumu un zēnisko izteiksmi, meitene neviļus notrīsēja. Bez šaubām, viņš apprecēs meiteni, kas būs jaunāka gados nekā viņš pats, jaunāka nekā viņa. Cik viņš varētu būt vecs? Vai viņš būtu viņai par jaunu? Bet jo neaizsniedzamāks viņš tai šķita, jo vairāk viņa jutās pievilkta. Viņš bija tik spēcīgs, tik maigs. Viņa atsauca atmiņā visus šīs dienas notikumus. Tur nebija nevienas kļūdas. Visu laiku viņš bija uzmanīgs pret viņu un Mēriju. Un viņš saplēsa viņas dejas karti un nedejoja ne ar vienu citu. Droši vien viņa tam patīk, jo citādi viņš taču tā nebūtu darījis.

Saksona viegli pakustināja savu roku, ko turēja viņa i

roka, un sajuta raupjo pieskārienu viņa cietajai važoņa delnai. Tā bija brīnumaina izjūta. Tagad arī viņš pakustināja savu, lai pielāgotos viņas rokai, un meitene bailīgi gaidīja. Viņa nevēlējās, lai viņš mēģinātu darīt kā citi vīrieši, un viņa to ienīstu, ja tas izlietotu viņas pirkstu vieglo kustību un apliktu viņai roku. Bet viņš to nedarīja, un meitenē iekvēlojās siltas jūtas. Viņš bija smalkjūtīgs. Viņš nebija vējgrābslis līdzīgi Bertām, ne arī rupjš kā citi vīrieši, ko tā bija sastapusi. Viņai bija ne visai tīkami piedzīvojumi, un viņa bija izjutusi lielas alkas pēc tā, ko dēvē par bruņnieciskumu, kaut arī nezināja šo vārdu, lai izteiktu to, kas viņai trūka un pēc kā viņa ilgojās.

Un viņš bija bokseris. Sī doma lika gandrīz aizcirsties viņas elpai. Viņš nemaz neatbilda tam, kādu viņa bija iedomājusies bokseri. Bet viņš jau vairs nebija bokseris. Viņš taču pats teica, ka vairs neesot. Viņa nolēma tam to pajautāt, ja — ja viņš to uzaicinās kaut kur izbraukt. Bet par to viņa nešaubījās, jo, ja vīrietis dejo visu dienu ar vienu un to pašu meiteni, tad viņš to tūlīt nepamet. Viņa gandrīz gribēja, lai viņš būtu profesionālis. Sī doma izraisīja viņā tīksmas trīsas. Bokseris, tas bija kaut kas baismīgs un mistisks. Tie nav parasti strādnieki kā, piemēram, namdari un veļas mazgātāji, tie ir romantisma pārstāvji. Arī spēku tie reprezentē. Viņi nestrādā citiem, bet uzstājas lepni un vareni, tikai ar savu pašu spēku, tie cīnās ar lielo pasauli un izspiež no tās atvairīgajām rokām sev jauku dzīvi. Bija tādi bokseri, kam piederēja pašiem savs auto un kas ceļojot ņēma līdzi veselu pulku treneru un kalpotāju. Varbūt tā bija tikai Bilija kautrība, kas tam lika teikt, ka viņš vairs neuzstājas. Un tomēr — cietās delnas rādīja, ka viņš to vairs nedara.

6

Pie vārtiem viņi atvadījās. Bilijs acīmredzot jutās neveikli, un Saksonai tas sagādāja prieku. Viņš nepiederēja tiem jaunajiem vīriešiem, kam tas viss ir pati par sevi saprotama lieta. Brīdi iestājās klusums, un viņa it kā grasījās iet iekšā, bet patiesībā nepacietīgi gaidīja, ka viņš teiks vārdus, ko tā tik ļoti ilgojās dzirdēt.

«Kad mēs atkal redzēsimies?» viņš jautāja, turēdams viņas roku savējā.

Viņa piekrizdama iesmējās.

«Es dzīvoju Oklendas austrumos,» viņš paskaidroja. «Tur, ziniet, ir mūsu staļļi, un mēs galvenokārt braucam tai rajonā. Tādēļ es reti ierodos šai pusē. Mans ceļš neved te garām. Bet sakiet…» viņa roka ciešāk apskāva Saksonas roku. «Mums vajadzētu vēl kādreiz tā krietni padejot. Trešdien Orindora klubā ir balle. Ja jums tai dienā nekas cits nav padomā — vai varbūt ir?»

«Nē,» viņa teica.

«Nu tad trešdien. Cikos lai ierodos pēc jums?»

Un, kad viņi bija visu norunājuši un viņš bija ar mieru, ka viņa dejos dažas dejas arī ar citiem puišiem, vēlreiz sakot labu nakti, viņa roka ciešāk apskāva meitenes roku un vilka to sev klāt. Tāda bija paraža, bet viņai būtu labāk paticis, ja viņš tā nedarītu, jo Saksona baidījās, ka tas varētu radīt pārpratumus. Un tomēr viņa vēlējās to noskūpstīt, kā vēl nekad nevienu vīrieti nebija vēlējusies skūpstīt. Un, kad tas notika un Saksona pievērsa tam savu seju, viņa konstatēja, ka tas ir godīgi domāts skūpsts. Aiz tā nekas neslēpās. Tas bija tikpat neveikls un laipns kā viņš pats, gandrīz kautrs un neliecināja par sevišķi lielu praksi «ar labu nakti» teikšanā. Visi vīrieši tātad nav līdzīgi dzīvniekiem, viņa domāja.

«Labu nakti,» viņa murmināja; vārtiņi nočīkstēja zem viņas rokas. Viņa steidzās pa šauro celiņu, kas veda uz mājas ieeju.

«Trešdien,» viņš klusi iesaucās.

«Trešdien,» viņa atbildēja.

Bet, palikusi stāvot abu māju aizēnotajā šaurajā ejā, Saksona priecīga klausījās troksnī, ko sacēla viņa soļi uz cementētas ietves. Un tikai tad, kad troksnis bija pavisam apklusis, viņa gāja tālāk. Viņa klusu uzzagās pa virtuves kāpnēm, šķērsoja virtuvi un nemanīta iekļuva savā istabā, no sirds pateicīga, ka brāļa sieva aizgājusi gulēt.

Saksona aizdedza gāzi un, noņemot no galvas mazo samta cepurīti, juta, ka lūpās trīs tikko saņemtais skūpsts. Saprotams, ka tas nekā nenozīmēja. Starp jauniem ļaudīm tā bija parasts. Visi darīja tāpat. Bet skūpsts atsveicinoties nekad tai nebija radījis šīs trīsas ne smadzenēs, ne lūpās. Kas tas ir? Ko tas nozīmē? Paklausot pēkšņai iedomai, viņa sāka sevi apskatīt spogulī. Acis bija laimīgas un starojošas. Sārtums, kas tik viegli radās un zuda viņas vaigos, šai acumirklī lika tiem ziedēt un kvēlot. Tas bija jauks attēls spogulī, kas lika tai laimīgi un pašapzinīgi smaidīt, un smaids kļuva vēl dziļāks, redzot divas rindas stipru, baltu un gluži vienādu zobu. Kādēļ lai Bilijam šī seja nepatiktu? Viņa sev jautāja. Citiem vīriešiem tā bija patikusi. Citiem vīriešiem tā patika. Pat citas meitenes atzina, ka viņa labi izskatās. Jādomā, ka tā bija patikusi Cārlijam Longam, jo citādi viņš taču nepadarītu viņas dzīvi tik mokošu.

Viņa pameta skatienu sāņus, kur spoguļa aplodā bija iesprausta viņa fotogrāfija, nodrebinājās un netīksmē savieba seju. Attēla acīs bija lasāma nežēlība un brutalitāte. Viņš bija īsta bestija. Jau veselu gadu viņš to tiranizēja. Citi puiši baidījās ar Saksonu iet. Visus viņš aizbiedēja. Veids, kā viņš to uzmanīja, gandrīz līdzinājās verdzībai. Viņa atcerējās jauno veļas mazgātavas grāmatvedi — tas nebija strādnieks, nē, bet smalks kungs baltām mīkstām rokām un maigu balsi — to Cārlijs Longs piekāva tikai tādēļ vien, ka viņš bija iedrošinājies atnākt tai pakaļ, lai vestu viņu uz teātri. Un viņa bija bezspēcīga. Paša jaunā grāmatveža dēļ meitene nekad nebija uzdrošinājusies paklausīt uzaicinājumam iet ar to pastaigāties.

Un nu tagad, trešdien, viņa ies ar Biliju. Bilijs! Sirds tai sāka strauji pukstēt. Droši vien būs tracis, bet Bilijs viņu pasargās no uzbāzīgā pielūdzēja. Viņa labprāt gribētu, lai viņš mēģina uzbrukt Bilijam, gan tad viņš redzēs!

Ar ātru, steidzīgu kustību viņa izņēma no spoguļa ap- lodas fotogrāfiju un nosvieda uz kumodes ar seju uz leju. Tā nokrita blakus kādam mazam četrstūrainam tumšas ādas futrālim, kur bija atstājis savas pēdas laika zobs. Tas meitenei šķita kā svētuma zaimojums, viņa atkal satvēra derdzīgo fotogrāfiju un iesvieda to istabas kaktā. Paņēmusi ādas futrāli, viņa uzspieda uz atsperes, un tas atvērās. Saksona raudzījās kādas mazas nogurušas sievietes attēlā, ar stingrām pelēkām acīm un cerību pilnu patētisku vaibstu ap muti. Futrāļa samtā bija iespiests zelta burtiem: Karltonam no Dēzijas. Viņa to bijīgi lasīja, tas bija viņas tēvs, ko tā nekad nebija pazinusi, un māte, ko viņa bija redzējusi tikai īsu laiku, kaut arī nekad neaizmirsa, ka šīs skumjās gudrās acis bijušas pelēkas.

Lai gan Saksonai trūka konvencionālās reliģijas, savā būtībā viņa bija dziļi reliģioza. Viņas jēdzieni par Dievu bija neskaidri un izplūduši, un tie viņu mulsināja. Dievu viņa nespēja iedomāties. Bet šeit, šai attēlā bija kaut kas konkrēts. Baznīcā viņa negāja. Tas te bija viņas augstais altāris, viņas svētākais svētums. Seit viņa guva mierinājumu un patvērumu bēdās, vientuļos brīžos, šeit meklēja padomu, iedvesmu un atbalstu. Viņa juta, ka atšķiras no pārējām pazīstamām meitenēm, un mēģināja rast izskaidrojumu attēla sejā. Viņas māte arī bija atšķīrusies no citām sievietēm. Sis attēls Saksonai nozīmēja to pašu, ko citiem cilvēkiem Dievs. Sā attēla priekšā viņa gribēja but patiesa, nedarīt citiem pāri un nesagādāt raizes. Cik daudz viņa patiesībā zināja par savu māti, cik daudz tur bija minējumu un pieņēmumu, par to viņa pati nebija skaidrībā. Jau ilgus gadus viņa veidoja savu mātes mītu.

Bet vai tas bija tikai mīts? Saskaitusies pati par savām šaubām, viņa atvēra kumodes augšējo atvilktni un izņēma stipri nolietotu nelielu ādas portfeli. No tā izbira nodzeltējuši, plāni manuskripti, un gaisā bija jūtama vāja salda smarža, kas lika atcerēties senos laikus. Rokraksts bija smalks un stipri līkumots; tā mēdza rakstīt pirms piecdesmit gadiem. Viņa klusu lasīja:

Par Eolkokli saldāka Šķiet tavas mūzas dziesma man, Un plašā Kalifornija No maigām atbalsīm vēl san.

Viņa jautāja sev, kā jau tūkstoškārt bija jautājusi, kas tā Eola kokle tāda varētu būt, bet nepazīstamā vārda skaistums un mistika lika tai miglaini atcerēties viņas skaisto māti. Kādu brīdi domājusi, viņa atritināja otru manuskriptu ar uzrakstu «Veltīts K. B.». Viņa zināja, ka tas nozīmē Karltonu Braunu, jo tas bija mīlas dzejolis, ko viņas māte bija veltījusi viņas tēvam.

Saksona apcerot lasīja dzejoļa pirmo pantu:

Reiz no ļaudīm man birzī bij aizzagties prieks. Kur redz statujas kailas un kur lapu jums liegs Salc ap Psīhi un Bakhu, kas efejām vīts, Un kur mīlnieku dieve un Pandora mīt.

Arī tas viņai bija neuzminama mīkla. Bet viņa it kā ieelpoja lasītā skaistumu. Bakhs un Psīhe — tas bija talismans, ar kura palīdzību var burties. Bet ak! Tikai viņas māte prata burvību atminēt. Dīvaini bezsatura vārdi, kas tik daudz nozīmē. Viņas brīnišķā māte bija zinājusi šo vārdu nozīmi. Saksona skaļā balsī burtoja šos trīs vārdus, burtu pēc burta, jo neuzdrošinājās tos izrunāt, un viņas apziņā pie tam pavīdēja cēli priekšstati, bezgalīgi dziļi un neaptverami. Samulsis un apžilbis viņas prāts apstājās augstu pāri viņas pasaulei, pie ieejas mirdzošā un zaigojošā pasaulē, kur bija mitusi viņas māte. Atkal un atkal viņa bijīgi lasīja šīs četras rindiņas. Tur bija starojoša gaisma un skaidrība, un viņa juta, ka tai vajadzētu klusināt arī tās pasaules sāpes un nemieru, kurā viņa mita. Seit, šais noslēpumainās rindiņās, bija mīklas atminējums. Ja viņa tikai spētu to izprast, viss kļūtu skaidrs. Par to viņa bija cieši pārliecināta. Tad viņa arī saprastu Sā- ras aso mēli, savu nelaimīgo brāli, Cārlija Longa nežēlību, nelaimīgā grāmatveža piekaušanu, dienām, mēnešiem un gadiem ilgās pūles pie gludināmā dēļa.

Saksona pārlaida acis nākamajiem pantiem, kas, kā viņa zināja, nebija viņas prātam pieejami, un mēģināja atkal:

Kā lapenes krēsla nu ugunīs viz,

Kas spulgo kā opāls un brīžam kā zelts,

Jo lēni dziest diena, un saulesriets drīz

Tik sārts kā vecs vīns, kad tas galdā ir celts,

Vij rožainu gaismu ap najādi stalto, !

Ko putainā fontānā peldamies redz,

Un brīžiem gan krūtis, gan roku sniegbalto

Kā ametistgraudi tai lāstekas sedz.

«Tas ir brīnišķi, taisni brīnišķi,» viņa nopūtās. Dzejas un neizprotamās mistērijas apburta, viņa saritināja un nolika manuskriptu. Atkal viņa rakņājās atvilktnē, meklējot starp atstātajām dārgajām piemiņas lietām mātes dvēseles mīklas atminējumu.

Šoreiz viņa izvilka zīdpapīrā ietītu un ar lentu apsietu nelielu sainīti. Viņa to rūpīgi atsēja, darīja to svinīgi nopietni kā augstais priesteris pie altāra. Parādījās neliela sarkana zīda spāniešu josta, gandrīz kā maza korsetīte, jo to saturēja zivjukauli; tādas nēsāja pirmo kolonistu sievietes, kad tās devās pāri prērijai. Tas bija rokdarbs, darināts seno pagājušo dienu Kalifornijas-Spānijas gaumē. Pat jostas zivjukaula turētāji bija darināti no tā neapstrādātā materiāla, ko vecie kolonisti iemainīja no valzivju  medniekiem pret ādām un taukiem. Melno mežģīņu kruzuli viņas māte bija pati darinājusi. Trīskārt uzšūtā melnā samta lenta arī bija viņas mātes darbs — katrs dūriens tur bija viņas roku darbs.

Saksona iegrima domās un nodevās sapņiem. Tas bija kas konkrēts. To viņa saprata. To viņa bijīgi godāja, kā citi cilvēki godā dievus, kaut gan viņu esību zemes virsū var pierādīt mazāk taustāmi. * No viena gala līdz otram mērojot, josta bija divdesmit

divas collas gara. To viņa skaidri zināja, jo bija to ne vienreiz vien mērījusi.* Saksona piecēlās kājās un aplika jostu sev ap vidu. Tā bija rituāla viena daļa. Josta tai derēja. Dažās vietās tā pavisam cieši sagāja kopā. Bez drēbēm tā viņai derēja kā uzlieta, tikpat labi kā bija derējusi viņas mātei. Nekas Saksonu tā neietekmēja kā šis seno laiku pārpalikums. Viņai bija mātes stāvs. Arēji viņa bija mātes atveids. Savu veiklību un ātrumu darbā, par ko citi tik ļoti brīnījās, viņa bija mantojusi no mātes. Tāpat viņas māte bija likusi citiem cilvēkiem brīnīties — viņas māte, maza un niecīga kā rotaļlietiņa, kas tomēr, kaut gan jaunākā un mazākā no visiem, bija kā māte visam lielajam līdzcilvēku pulkam. Tā bija viņa, pie kuras visi meklēja atbalstu un palīdzību, pat viņas pašas brāļi un māsas, kas bija gadus divpadsmit vecāki par viņu. Tā bija Dēzija, kas cirta savu mazo kāju pie zemes un deva rīkojumu atstāt ļaunā drudža apdraudēto līdzenumu un doties

uz Ventanas kalnājiem, kur bija veselīgs gaiss; viņa bija uzvarējusi savu tēvu, pazīstamo indiāņu uzvarētāju, un uzsākusi sīvu cīņu ar visu ģimeni, lai Vila varētu apprecēties ar cilvēku, ko mīlēja; viņas māte bija saslējusies pret ģimenes un visas sabiedrības morāli, uzstājoties, lai Laura šķiras no sava noziedzīgi vājā rakstura vīra, bet viņa bija arī tā, kas turēja ģimeni vienkop ikreiz, kad to draudēja izklīdināt pārpratumi un cilvēcīgas vājības.

Miera nesēja un karotāja! Visi senie nostāsti kā dzīvi aizritēja Saksonas gara acīm. Viņa redzēja visu skaidri līdz pēdējam sīkumam, bieži jo bieži viņa bija to uzbūrusi savā iztēlē, kaut tās arī bija lietas, ko viņa savām acīm nekad nebija skatījusi. Visi sīkumi tiešām arī bija viņas pašas iztēles radīti, jo nekad viņa nebija redzējusi ne vēršu vilktus pajūgus, ne mežonīgus indiāņus, ne arī prēriju šoneri. Un tomēr viņa skaidri un nepārprotami redzēja garu zemes kāro angļu-sakšu karavānu, kas devās pārgājienā šķērsām pāri kontinentam no austrumiem uz rietumiem, un saules apmirdzēto putekļu mākoni, ko sacēla desmit tūkstošu vēršu kājas. Tā bija miesa no viņas miesas un asinis no viņas asinīm. Viņa bija iezīdusi šīs teikas un patiesos notikumus reizē ar mātes pienu, to viņai bija paudušas to cilvēku lūpas, kas paši bija visu piedzīvojuši. Viņas acis skaidri redzēja garu ratu karavānu, apbruņotos novājējušos vīrus karavānas priekšgalā, zēnus, kas bikstīja nogurušos vēršus; tie krita, bet atkal rausās kājās, lai vēlreiz kristu un celtos. Un caur visu šo fantāzijas audumu kā zelta pavediens vijās viņas mātes, viņas nenogurdināmās mazās, astoņus gadus vecās (kam palika deviņi gadi, pirms lielais ceļojums beidzās) mātes attēls, tās, kam piederēja burvības noslēpuma atslēga, likumdevējas un sava ceļa gājējas attēls, un viņas ceļi tāpat kā griba vienmēr bija pareizi un labi.

Visskaidrāk un tomēr arī visspilgtāk Saksonai tēlojās kauja pie Mazās Tērces un Dēzija, kas, it kā svētkiem sa- posusies, baltā ģērbā, ar zīda jostu ap vidu un greznu spraudi un zīda lentu matos, katrā rokā pa nelielam spainim, iznāk saules apmirdzētā ziedošā pļavā no ratu loka, kur ievainotie kliedz drudža karstumos un murgo par vēsiem dzidriem avotiem; viņa redzēja to ejam uz simts soļu attālo avotu un atgriežamies ar ūdeni, jo pārsteigums un izbrīns kavēja indiāņus ķerties pie ieročiem.

Saksona uzspieda dedzīgu skūpstu mazajai sarkanajai zīda jostai un, steidzīgi to saritinot, valgām acīm atvadī-

jās no mistiskā mātes kulta un visām dīvainajām un brīnišķīgajām dzīves mīklām.

Gultā, aizvērtām acīm viņa mēģināja atdzīvināt tās nedaudzās atmiņas, kas tai bija saglabājušās par māti no bērnības. Tas bija viņas iemīļotais veids iegrimt miegā. Tā viņa vienmēr bija darījusi: viņa nolaidās melnajās miega dzīlēs, līdzņemot mātes atveidu, kas tai it kā iezīmējās gaistošajā apziņā. Bet šī māte nebija ne ziedošās pļavas Dēzija, ne arī tā, kuras atveids tai glabājās ādas futrālī kumodes atvilktnē. Tā Dēzija, ko viņa redzēja naktīs, bija daudz vecāka, bezmiega mocīta māte, drosmīga kā cilvēks, kam nav svešas rūpes un raizes, bāla nevarīga būtne, maiga un pacietīga, kas dzīvoja tikai ar stipru gribu, bez šīs gribas viņa sen būtu zaudējusi prātu, jo neviens ārsts tai nevarēja dot ne brīdi atspirdzinātāja miega. Tā vilkās — vienmēr vilkās no slimības gultas līdz atzveltnim un atkal atpakaļ, sagurusi vilkās pa visu māju, un tā dienām un nedēļām ilgi, bet nekad nesūdzoties, kaut ari viņas nezūdošo smaidu bieži vien izķēmoja sāpes un gudrās pelēkās acis, vēl arvien gudras un pelēkas, kļuva nedabīgi lielas un bezgalīgi dziļas.

Bet šai naktī Saksonai nelaimējās ātri iemigt; mazā, nevarīgā māmiņa nāca un gāja; bet starpbrīžos Bilija seja ar aizplīvurotām, stūrgalvīgām un skaistām acīm tai dedzināja aizvērto acu plakstus. Un vēlreiz, kad to jau sāka pārvarēt miegs, viņa sev atkal jautāja: vai tas ir viņš?

7

Darbs mazgātavā norisa kā parasti, bet trīs dienas līdz trešdienas vakaram bija neparasti garas. Saksona klusu kaut ko dūca, gludinot cietināto smalkveļu, un darbs viņas rokās ļoti šķīrās.

«Es nesaprotu, kā tu to vari!» brīnījās Mērija. «Ja tā ies uz priekšu, tu šonedēļ viegli vien nopelnīsi trīspadsmit vai četrpadsmit.»

Saksona smējās, un tvaikā, kas cēlās augšup no gludekļa, viņa redzēja ņirbam zelta burtus, un, tos burtojot,

iznāca «trešdiena».

«Kā tev patīk Bilijs?» Mērija jautāja.

«Man viņš patīk,» skanēja vaļsirdīga atbilde.

«Labi. Bet tālāk par to arī neej.»

«Es iešu, ja gribēšu,» Saksona jautri iesmējās.

«Labāk ne,» skanēja brīdinājums. «Tu sagādāsi sev tikai nepatikšanas. Viņš par precēšanos nemaz nedomā. Daudzas meitenes dabūjušas par to pārliecināties. Viņas visas jau taisni krīt tam ap kaklu.»

«Nedomāju ne viņam, ne arī kādam citam krist ap kaklu.»

«Es tikai gribēju tev to pateikt,» Mērija piebilda. «Un tu labi darīsi, ja to ievērosi…»

Saksona bija kļuvusi nopietna.

«Viņš droši vien nav … nav.. » viņa iesāka un tai pašā acumirklī atskārta jautājuma nozīmi un nespēja to pateikt.

«Ak ne, nepavisam arī nē — kaut gan nezinu, kas viņu varētu no tā atturēt. Viņš ir caur un cauri godīgs. Bet viņš tikai nevēlas ar katriem brunčiem saistīties. Viņš dejo, ir jautrs — un tas arī ir viss. Daudzas viņš tādā veidā piemuļķojis. Varu derēt, ka arī tagad vismaz ducis meiteņu viņā iemīlējušās. Un viņš par tām tikai smejas. Tu taču pazīsti Liliju Sandersoni. Tu viņu redzēji pagājušā vasarā Selmondparkā slāvu izbraukumā — slaidā skaistā gaišmate, kas bija kopā ar Buču Vilovu?»

«Jā, es viņu atceros,» Saksona teica. «Kas ir ar viņu?»

«Viņa kādu laiku gāja ar Buču Vilovu, un šķita, ka viņiem laba saskaņa, bet Bilijs, tikai tādēļ, ka viņa labi dejo, sāka ar viņu diezgan daudz dejot. Bučām nav bail ne no kā. Turpat uz vietas viņš sacēla lielu traci, un visi, kas vien gribēja, varēja klausīties, kā viņš strostēja Bi- liju. Un Bilijs klausījās, klausījās savā īpatnā garlaikotā veidā, bet Bučs kļuva arvien niknāks un niknāks; visi gaidīja kautiņu.

Un tad Bilijs teica Bučām: «Vai tu beidzi?» — «Jā,»

Bučs teica, «es pateicu visu, kas man bija sakāms, un ko tu tagad domā darīt?» Un Bilijs atbildēja — un kā tu domā, ko viņš teica, visiem skatoties un klausoties, ko viņš teica Bučām, kam bija asiņu pieplūdušas acis? Lūk, ko viņš teica: «Labi, es nekā nedomāju, Buč.» Taisni tā viņš teica. Bučs bija tik pārsteigts, ka viņam vajadzēja piedurties tikai ar spalviņu un viņš apgāztos. «Un nekad ar viņu vairs nedejosi?» viņš jautāja. «Nē, ja tu teiksi, ka es to nedrīkstu darīt, Buč,» Bilijs teica. Lūk, taisni tā.

Cits neviens tā neuzdrīkstētu rīkoties, kā Bilijs to darīja — jo tad katrs būtu viņu nicinājis. Bet Biliju ne. Viņš tā drīkst darīt. Viņam ir laba cīnītāja slava, un, kad viņš pagāja sāņus, dodot Bučām ceļu, visi zināja, ka viņš to nedara baidīdamies vai slapstīdamies. Viņš nebūt neinteresējās par Liliju Sandersoni, lūk, kur bija iemesls, bet visi redzēja un saprata, ka meitene ir gluži kā traka pēc Bila.»

Dzirdētais notikums Saksonā viesa nemieru. Viņa bija ne vairāk, ne mazāk lepna, kā sievietes vispār mēdz būt, bet attieksmē uz vīrieša iekarošanu viņai nebija diez cik daudz pašpaļāvības. Bilijam bija paticis ar viņu dejot, un viņa sev jautāja, vai tas arī būtu viss. Gadījumā, ja Cār- lijs Longs uzsāktu ar viņu strīdu, vai Bilijs atteiktos no viņas kā no Lilijas Sandersones? Viņš nedomāja precēties, bet Saksona bija spiesta redzēt, ka viņš būtu ļoti vēlams vīrs. Tur nebija ko brīnīties, ka meitenes tam skrien pakaļ. Bet viņš bija tāpat vīriešu, kā sieviešu uzvarētājs. Vīrieši viņu labi ieredzēja. Šķita, ka Bērts Vanhops viņu taisni vai mīl. Viņa atcerējās Viselparkā redzēto Bečer- taunas slaistu, kas bija pienācis pie viņu galda atvainoties, un arī īru virvju vilcēju, kas tūlīt atmeta domu kauties ar Bilija, tiklīdz viņu pazina.

Ļoti izlutināts jauns vīrietis, viņa nodomāja, un šī doma bieži vien šaudījās Saksonas galvā. Bet viņa ikreiz to atvairīja kā zemisku. Viņš bija maigs savā īpatnā mokoši garlaikotā veidā. Nevērojot savu spēku, viņš nevienu neaizskāra un neapvainoja. To rādīja notikums ar Liliju Sandersoni. Saksona to atkal un atkal pārdomāja. Viņš nebija interesējies par meiteni un tūlīt atkāpies, lai nebūtu kavēklis starp Liliju un Buču. Bērts tā nekad nebūtu darījis; sajūsma, ko viņā izraisīja kautiņi un trači, būtu ietekmējusi viņu rīkoties citādi. Būtu notikusi cīņa un izaudzis naids, Bučs būtu kļuvis par viņa ienaidnieku, un Lilija nebūtu nekā ieguvusi. Bet Bilijs bija rīkojies pareizi — bija darījis to mierīgi un nepārsteidzoties, un nevienu pie tam neaizskarot. Tas viss viņu darīja Saksonas acīs vēl vēlamāku.

Viņa nopirka jaunu pāri zīda zeķu, viņa bija vilcinājusies ar šo pirkumu nedēļu no nedēļas, naktī no otrdienas uz trešdienu nogurusi un miegaina šuva sev jaunu blūzi, bet Sāra viņu visu laiku rāja, ka izdedzina tik daudz gāzes.

Trešdienas vakarā Orindora ballē viņa neizjūta tikai prieku vien. Bija taisni vai jākaunas, kā meitenes aplidoja Biliju, un dažbrīd Saksonu kaitināja tā uzmanība, kā viņš ar tām runājās. Bet Saksonai bija jāatzīst, ka Bilijs tā neaizskāra citu jauno vīriešu jūtas, kā jaunās meitenes lika ciest viņai. Meitenes gandrīz vai lūdzās, lai viņš ar tām dejotu, un Saksonai bija jāredz šīs medības, kas norisa viņas acu priekšā. Viņa nolēma nedarīt tā kā citas un dejoja drīz ar vienu, drīz ar otru, un slepeni priecājās, redzot, ka atradusi pareizo ceju. Viņa apzināti lika tam saprast, ka ir vēl arī citi vīrieši, kam viņa patīk, tāpat kā viņš, kaut gan negribot, demonstrēja tai savu varu pār sievietēm.

Viņa bija laimīga, kad viņš, neklausoties viņas iebildumos, neatlaidīgi uzstāja dejot ar viņu divas dejas vairāk, nekā viņa tam bija solījusi. Un viņa bija priecīga un reizē arī nikna, dzirdot, ko divas spēcīgas, lielas fabrikas strādnieces saka par viņu. «Skaties, kā tas mazais kvek- šķis viņu monopolizē!» viena no viņām teica. Un otra: «Vai tev neliekas, ka viņai labāk vajadzētu skriet pakaļ kādam viņas vecuma puisim?» — «Zīdaiņu zagle!» bija beidzamais indīgais vārds, ko Saksona vēl dzirdēja, abām meičām aizejot, un kas tai sadzina vaigos asinis.

Bilijs pavadīja viņu līdz mājām, pie vārtiņiem noskūpstīja un aiznesa līdzi viņas solījumu piektdienas vakarā iet ar viņu dejot Germanijā.

«Es nemaz nebiju domājis turp iet,» viņš teica, «bet ja jūs teiksit vārdu … Bērts arī tur būs.»

Nākošā dienā, stāvot pie gludināmā dēļa, Mērija teica Saksonai, ka esot solījusies Bertām iet ar viņu dejot Germanijā.

«Vai tu arī nāksi?»

Saksona pamāja.

«Bilijs Robertss?»

Atkal Saksona pamāja, un Mērija, turēdama paceltajā rokā gludekli, ziņkāri paskatījās uz viņu.

«Bet ja Cārlijs Longs sacels traci?»

Saksona paraustīja plecus.

Atri un klusēdamas viņas kādu laiku gludināja.

«Nu labi,» Mērija beidzot teica, «ja viņš tā darīs, varbūt saņems to, ko pelnījis. Par to es tikai priecātos. Bet viss atkarājas no tā, ko Billijs jūt — attieksmē pret tevi, es domāju.»

«Es neesmu Lilija Sandersone,» Saksona sašutusi iesaucās. «Nekad nedošu Bilijam Robertsam izdevību mani pamest.»

«Tomēr, ja Cārlijs Longs cels traci. Un to es tev saku, Sakson, tas nav džentlmenis. Kā viņš izturējās pret mis

teru Mjudiju! Tā bija briesmīga kaušanās. Un misters Mjudijs ir mazs jauks cilvēciņš, kas pat mušai nedara pāri. Nu ja, gan jau viņš pārliecināsies, ka Bilijs Robertss nav vairs nekāds piena puika.»

Tai vakarā Saksona sastapa pie mazgātavas durvīm Cārliju Longu, kas viņu tur gaidīja. Kad viņš panācās uz priekšu, lai pateiktu tai labvakaru, un sāka soļot blakus, Saksona juta bailes un pazīstamos sirdspukstus, ko viņš tik bieži bija licis tai sajust. Longu ieraugot, Saksonai no vaigiem izzuda krāsa. Meiteni biedēja viņa robustais, neaptēstais augums, brūno acu smagais skatiens, kas viņu tiranizēja un alka nevēlama tuvuma, viņa smagās kalēja rokas un resnie spēcīgie pirksti, kuru pirmais loceklis bija noaudzis biezām spalvām. Viņš bija nemīlams viņas acīm un pretīgs viņas labākām jūtām. Tas nebija viņa spēks pats par sevi, bet viņai derdzās veids, kā šis spēks rada izpausmi. Uzbrukums misteram Mjudijam bija sagādājis viņai daudzas nemiera un moku pilnas stundas. Ikreiz to atceroties, viņai vēl tagad bija netīksmē jānodreb. Un tomēr viņa mierīgi un nedrebot bija skatījusies, kā tai svētdienā Viselparkā Bilijs tai pašā primitīvajā veidā kā vīrs bija dūrējis vīru. Bet tā bija starpība. To viņa zināja, kaut gan nevarēja analizēt. Bet viņa skaidri apzinājās, ka šā cilvēka rokas un prāts ir bezcerīgi brutāli.

«Jūs esat tik bāla un nomocīta,» viņš teica. «Kādēļ jūs nemetat darbu pie malas? Tik un tā kādreiz to vajadzēs darīt. No manis jūs nekad netiksit vaļā, bērniņ.»

«Es vēlētos, kaut to varētu,» viņa atbildēja.

Viņš sāka smieties skaļiem platiem smiekliem.

«Neko darīt, Sakson. Jūs esat taisni kā radīta, lai kļūtu misis Longa, un, ka jūs tā būsit, tas ir skaidrs kā diena.»

«Es vēlētos, kaut visās lietās varētu būt tik pārliecināta, kā jūs,» viņa mēģināja būt sarkastiska, bet tas viņai neizdevās.

«Bet atļaujiet, lai jums pasaku,» viņš turpināja, «varat būt pārliecināta, ka no jums neaizbēgšu.» Viņam pašam patika tas, ko viņš bija pateicis, un viņš papriekšu krietni izsmējās, pirms atkal atsāka runāt. «Ja es kaut ko vēlos vai esmu nodomājis, tad labāk man ceļā nestāties, jo citādi var klāties ļauni. Vai sapratāt to? Nu? Esmu jums nolemts, un no manis jūs vaļā netiksit; tādēļ būs labāk, ja visu to pārdomāsit un atmetīsit darbu mazgātavā, bet tai vietā strādāsit manā mājā. Kādēļ tik daudz runāt? Tur daudz darba nebūs. Es pelnu labu algu, un jums nekā netrūks. Ziniet, es tikai nomazgāju darba melnumus un atnācu, lai jums vēlreiz visu to pateiktu. Lūdzu to neaizmirst. Es pat netiku ēdis, un tas ir pierādījums, cik labi par jums domāju un stipri interesējos.»

«Jūs darītu labāk, ja ietu atpakaļ un paēstu,» Saksona deva viņam padomu, kaut gan zināja, ka nav nekādu izredžu no viņa atbrīvoties.

Viņa tikko dzirdēja, ko viņš runā. Pilnīgi negaidot viņai uzmācās domas par savu nevarību, nogurumu un mazo augumu blakus šim kolosālajam vīrietim. Vai viņš vienmēr viņu tā tiranizēs? Viņa pati sev izmisusi jautāja, gara acīm skatīdama savu nākošo dzīvi, un visur tai neatlaidīgi sekoja resnā kalēja seja un stāvs.

«N'u, bērniņ, izšķirieties un sitiet saujā,» viņš turpināja. «Ir jauks vasaras laiks un īstā reize, lai precētos.»

«Bet es nemaz nedomāju ar jums precēties,» viņa protestēja. «Esmu jums to jau tūkstošreiz teikusi.»

«Ak, blēņas! Izmetiet šīs domas no savas skaistās galviņas. Protams, ka jūs mani precēsit. Tas ir skaidrs. Un es jums vēl ko teikšu. Mēs abi piektdienas vakarā dosimies uz Frisku. Tur būs liela padarīšana pie kalējiem.»

«Nē, es neiešu,» viņa noteikti paziņoja.

«Tomēr, jūs nāksit gan,» viņš pilnīgi pārliecināts teica. «Ar pēdējo kuģi mēs atgriezīsimies, un jūs tur jauki pavadīsit laiku. Es jūs iepazīstināšu ar dažiem labiem dejotājiem. O, es neesmu mazisks. Zinu, ka jūs labprāt dejojat.»

«Bet es jums saku, ka nevaru braukt,» viņa atkal atkārtoja.

«Kādēļ nevarat?»

«Man ir noruna.»

«Ar ko?»

«Tā nav jūsu darīšana, Cārlij Long. Man ir noruna, un ar to pietiek.»

«Gan es gādāšu par to, ka tā būs mana darīšana. Atcerieties vien šo piena puiku, grāmatvedi. Jā, atcerieties vien viņu un pērienu, ko tas saņēma.»

«Es vēlētos, kaut jūs liktu mani mierā,» Saksona aizvainota teica. «Vai jūs tiešām nekad nevarat būt pieklājīgs?»

Kalējs ļauni iesmējās.

«Ja kāds āksts iedomājas, ka spēj nostāties starp jums un mani, tad viņš ko labu redzēs. Un es, Cārlijs Longs,

būšu tas, kas viņam to rādīs. Tātad piektdienas vakarā — ā? Kur?»

«To es neteikšu.»

«Kur?» viņš atkārtoja.

Viņas lūpas bija cieši sakļautas, un viņa klusēja, bet dusmas tai bija sadzinušas vaigos asinis.

«Hū! It kā es pats to nevarētu iedomāties! Germanijā! Labi, es tur būšu. Un pēc tam pavadīšu jūs mājās. Vai tagad sapratāt? Un gudrāk būs, ja jūs tam piena puikam teiksit, lai labāk paliek mājās, ja nevēlas, ka viņam sabojā ģīmi.»

Savā sievietes lepnumā dziļi aizvainotā Saksona tikko noturējās, neizkliegusi sava jaunā drauga un sarga vārdu un varoņdarbus. Bet tad viņu sagrāba bailes. Šis te bija pieaudzis cilvēks, bet Bilijs vēl tikai zēns. Tā vismaz viņai likās. Viņa atcerējās pirmo iespaidu, ko guva no viņa rokām, un uzmeta ātru skatienu tā vīra rokām, kas gāja viņai blakus. Tās viņai šķita divtik lielas kā Bilija rokas, un apmatojums tām piešķīra it kā vēl lielāku, briesmīgāku spēku. Nē, ar šo lielo brutālo cilvēku Bilijs nedrīkst cīnīties. Viņam nevajag to darīti Bet tai pašā acumirklī Sak- sonā dzima nedroša un ļaunprātīga cerība, ka Bilijs ar savām noslēpumainām un neiedomājamām spējām, kas piemīt visiem bokseriem, varbūt uzveiks šo neaptēsto kluci un atsvabinās viņu no tā. Bet, uzmetot vēl vienu skatienu, tikko dzimušajā cerībā atkal iezagās šaubas, jo viņas acis redzēja varenos platos kalēja plecus, svārku drēbi, kur zīmējās muskuļu radītās rievas, un svārku piedurknes, kas stingri kļāvās ap varenajiem bicepsiem.

«Ja jūs atkal iedrošināsities aizskart kādu, ar ko es eju …» viņa iesāka.

«Jā, tiem klāsies ļauni, protams,» Longs grīnēja. «Un tie to arī pelnījuši. Katrs, kas nostājas starp kādu vīrieti un viņa meiteni, pelnījis, ka to krietni nozilina.»

«Bet es neesmu jūsu meitene, un visas jūsu runas ari nepārvērtīs mani par tādu.»

«Tas ir labi, dusmojieties labi krietni,» viņš atzinīgi teica. «Tāda jūs man patīkat. Jums ir cīņas gars. Labprāt to redzu. Tas ir tas, ko vīrs ciena sievā — bet ne šīs treknās govis. Tās ir nedzīvas. Tagad jūs esat ļoti dzīva, taisni tāda kā vajadzīgs.»

Viņa apstājās pie mājas vārtiņiem un uzlika roku rokturim.

«Labu nakti,» viņa teica. «Es eju iekšā.»

«Iznāciet vēlāk laukā, iesim Idora parkā pastaigāties,» kalējs piedāvāja.

«Nē, es nejūtos labi un tūlīt likšos gulēt, tiklīdz paēdīšu vakariņas.»

«Ahā,» viņš ņirgājās. «Lai rītvakar izskatītos spirgta un skaista, ko?»

Ar nepacietīgu kustību viņa atvēra vārtus un iegāja iekšā.

«Es jau jums teicu,» viņš turpināja. «Ja jūs rītvakar neiesit ar mani, tad kādam klāsies ļauni.»

«Jā, un cerēsim, ka jums,» viņa atriebīgi teica.

Viņš iesmējās un atmeta galvu, izgāza savas varenās krūtis un pacēla smagās rokas. Viņš šai brīdī atgādināja lielu pērtiķi, ko Saksona reiz bija redzējusi cirkā, un viņa sajuta bezgalīgu riebumu.

«Jā, nu tad ar labu nakti,» viņš teica. «Rītvakar redzēsimies Germanijas zālē.»

«Es jums neesmu teikusi, ka tā ir Germanija.»

«Bet jūs arī neteicāt, ka tā nav Germanija. Bet vienalga, es tur ieradīšos. Par to varat būt droša, un pataupiet man labi daudz deju. Tā, lūk, ir labi! Dusmojiet vien. Tas jums labi piestāv.»

8

Pašreiz beidzās mūzika, un izgaisa pēdējās valša skaņas. Saksona un Bilijs atradās pie dejas zāles galvenām durvīm. Viņas roka viegli dusēja uz Bilija rokas, un viņi pašreiz gribēja pastaigāties un pameklēt divus krēslus, kur atsēsties, kad Cārlijs Longs, kas, šķiet, tikko bija ieradies, spiedās caur ļaužu drūzmu tieši uz viņiem.

«Ak tā, šeit es jūs atrodu, ko?» viņš nikni teica, un viņa seja bija no dusmām pietvīkusi. «Jūs gribat celt traci, ja?»

«Kas? Es?» Bilijs maigi jautāja. «Te būs kāds pārpratums. Nekad to nedaru.»

«Jūs tūlīt pazaudēsit savu galvu, ja nepazudīsit uz karstām pēdām.»

«To es gan negribētu zaudēt,» Bilijs nodrebinājās. «Nāciet, Sakson. Sis kaimiņš mums nesola nekā laba.»

Viņš gatavojās iet projām, bet Cārlijs Longs nostājās tam ceļā.

«Jums vēl slapjš aiz ausīm, jaunais cilvēk,» viņš ņirgājās. «Jūs vajag drusku iesālīt. Vai jūs mani sapratāt?»

Bilijs it kā ārkārtīgi izbrīnījies pakasīja galvu.

«Nē, man rādās, ka nesaprotu,» viņš teica. «Ko jūs teicāt?»

Bet kalējs nicīgi novērsās no viņa un uzrunāja Saksonu.

«Nāciet šurp. Parādiet savu deju karti.»

«Vai jūs vēlaties ar viņu dejot?» Bilijs jautāja Saksonai.

Viņa noraidot purināja galvu.

«Man joti žēl, bet tur nekā nevar darīt,» Bilijs teica un atkal sakustējās, lai ietu tālāk.

Un jau trešoreiz kalējs stājās viņiem ceļā.

«Noņemiet savu kāju,» Bilijs teica. «Tā mūs traucē.»

Longs stāvēja lēcienam sagatavojies; rokas tam bija sažņaugtas dūrēs, viena roka atvilkta atpakaļ un gatava triecienam, pleci un krūtis uz priekšu. Bet Bilija nesatricināmais miers un viņa saltais un aizplīvurotais skatiens lika tam atjēgties. Bilijs nebija pakustējies ne soli un izskatījās pilnīgi mierīgs. Šķita, ka viņš nemaz neapzinās draudošās briesmas. Tas Longa praksē bija kaut kas jauns un neparasts.

«Varbūt jūs nezināt, kas es tāds esmu?» viņš ņurdēja.

«Tomēr,» Bilijs mierīgi teica. «Jūs esat rekordists traču celšanā. (Longa seja it kā kļuva līksma.) Jums vajadzētu izsniegt Policijas Vēstneša dimanta jostu par bērnu aizskaršanu. Esmu pārliecināts, ka nav neviena, ar ko jūs baidītos sasieties.»

«Liec viņu mierā, Cārlij,» teica viens no jaunajiem puišiem, kas bija salasījušies ap tiem. «Tas ir Bils Robertss, bokseris. Tu viņu pazīsti. Lielais Bils.»

«Man vienalga, kaut tas būtu pats Džims Džefrijs. Lai viņš man te nejaucas pa vidu.»

Un tomēr visiem bija skaidrs, arī Saksonai, ka viņa tiusmu liesmas apdzisušas. Šķita, ka Bila vārds trokšņotājus nomierinātu.

«Vai jūs viņu pazīstat?» Bilijs jautāja Saksonai.

Viņas acis to apliecināja, kaut šķita, ka tai vajadzētu izkliegt tūkstoš apvainojumu pret šo cilvēku, kas viņu tik neatlaidīgi terorizē. Bilijs atkal pievērsās kalējam.

«Klausieties, draugs, nav nekādas jēgas ar mani kauties. Es tādus vīrus kā jūs labi pazīstu. Un bez tam — kādēļ lai kaujamies? Vai arī viņai te nebūtu kāds vārds sakāms?»

«Nē, te viņai nav ko teikt. Tā ir mana un jūsu darīšana.»

Bilijs lēni pakratīja galvu.

«Nē, jūs maldāties, tā tas nav. Man šķiet, ka viņai te kas sakāms.»

«Labi, nu tad sakiet,» Longs ņurdēja, pagriezies pret Saksonu. «Ar ko jūs vēlaties iet — ar mani vai viņu? Izšķirieties.»

Atbildes vietā Saksona uzlika savu brīvo roku uz tās, kas mierīgi dusēja uz Bila piedurknes.

«Nu, vai vēl kas jāsaka?» Bilijs jautāja.

Longs blenza papriekš uz Saksonu, pēc tam uz viņas aizsargātāju.

«Man nekas nebūtu pretim jūs krietni pārmācīt,» viņš caur zobiem ņurdēja.

Viņi pagriezās, lai ietu projām. Saksona bija lepna. Viņa nebija piedzīvojusi Lilijas Sandersones likteni. Šis jaunais brīnišķais zēns, nedraudot ar sitieniem, bet ar savu lēno runas veidu un nesatricināmo mieru bija uzvarējis lielo kalēju.

«Viņš man visu laiku uzmācās,» viņa klusi teica Bilijam. «Visur sekoja man un solījās piekaut katru, kas iedrošināsies man tuvoties. Nevēlos nekad viņu vairs redzēt.»

Bilijs tūlīt apstājās. Stāvēja arī vēl Longs, kas nevarēja izšķirties — iet vai palikt.

«Viņa saka, ka nevēloties ar jums ielaisties nekādās darīšanās,» Bilijs viņam teica. «Un jābūt tā, kā viņa saka. Ja es kādreiz dzirdēšu, ka jūs viņai uzmācaties, tad jūs ko piedzīvosit. Sapratāt?»

Longs tikai blenza, bet neteica ne vārda.

«Vai sapratāt, ko es teicu?» Bilijs valdonīgi atkārtoja savu jautājumu.

Kalējs nepārtraukti kaut ko rūca.

«Nu tad labi. Tikai neaizmirstiet. Bet tagad taisieties, ka pazūdat man no kājām, jo citādi es jūs samīšu.»

Longs atkāpās, murminādams neskaidrus lāstus, un Saksona gāja tālāk, bet tas bija kā sapnī. Cārlijs Longs uzvarēts. Viņš baidās šā zilacainā zēna. Viņa tagad atbrīvota no tā — viņš izdarījis to, ko neviens vīrietis nebija iedrošinājies viņas dēļ darīt. Un viņa patikusi Bilijam labāk par Liliju Sandersoni.

Divreiz Saksona uzsāka valodas par to, kā pazīstas ar Longu, bet abas reizes viņš to pārtrauca.

«Tas man galīgi vienaldzīgi,» Bilijs otrreiz teica. «Jūs esat šeit, vai ne?»

Bet viņa nelikās mierā, un, kad satraukta un sarūgtināta nobeidza stāstīt par sevi, viņš mierinādams glāstīja viņas roku.

«Būs labi, Sakson,» viņš teica. «Tas ir īsts slaists. Es to tūlīt izpratu, tiklīdz ieraudzīju. Viņš jūs vairs nekad neapgrūtinās. Es šo sugu pazīstu. Viņš ir īsts suns. Kauslis? Viņš pat nespētu kauties ar piena ratiem.»

«Bet kā jūs to panākat?» viņa aizgūtnēm iesaucās. «Kādēļ visi no jums tā baidās? Jūs esat taisni lielisks.»

Viņš kautrīgi pasmaidīja un uzsāka citas valodas.

«Ziniet,» viņš teica. «Man ļoti patīk jūsu zobi. Tie ir tik balti, vienādi, un nav lieli, bet tie nav arī niecīgie bērna zobi. Tie ir… tie ir taisni tādi, kādiem tiem jābūt, un ļoti labi jums piestāv. Tos varētu taisni vai aprīt.»

Ap pusnakti viņi atvadījās no Berta un Mērijas, kas vēl arvien dejoja, un devās uz mājām. Bilijs bija tas, kas ierosināja tik agri doties mājās, un viņš dega nepacietībā paskaidrot viņai iemeslu. .

«To es iemācījos, būdams bokseris,» viņš teica, «iemācījos rūpēties par sevi. Neviens zēns nevar visu dienu strādāt, cauru nakti dejot un saglabāt spēkus. Tas ir tāpat kā ar dzeršanu — neesmu šai ziņā nekāds eņģelis. Es zinu, ko tas nozīmē. Esmu bijis pilns kā maks un man patīk alus — veselām mucām, ziniet. Bet es nedzeru tik daudz, cik man gribētos. Esmu mēģinājis to darīt, bet tas neatmaksājas. Ņemsim piemēram kaut vai to lielo slaistu, kas šovakar gribēja mums piesieties. Viņš ir suns caur un cauri, un bez tam viņam ir īsta alus drosme. To es tūlīt sapratu, tiklīdz viņš sāka ar mums ķīvēties.»

«Bet viņš ir tik liels,» Saksona protestēja. «Viņa dūres ir divreiz tik lielas kā jūsējās.»

«Tas nekā nenozīmē. Svarīgi ir tas, kas slēpjas aiz šīm dūrēm. Viņš būtu drāzies uz priekšu kā saniknots vērsis. Ja es nevarētu viņu tūlīt notriekt zemē, man nebūtu jādara nekas cits, kā viņš tikai jāatvaira no sevis, jānogurdina un jānogaida. Tad viņš pēkšņi eksplodētu — gluži izjuktu, ziniet; viņa sirds, elpošana, nekas nav kārtībā, un es būtu dabūjis viņu tur, kur to vēlos redzēt. Un galvenais ir tas, ka arī viņš pats to zina.»

«Jūs esat vienīgais bokseris, ko pazīstu,» Saksona, brīdi klusējusi, teica.

«Es tas vairs neesmu,» viņš steidzīgi iebilda. «Bokss man vēl kaut ko iemācīja — atmest to. Tas neatmaksājas. Cilvēks trenējas un kļūst gluži kā zīds — līdz kļūst īsts zīds, viņa āda un ari viss cits, un varētu domāt, ka viņš dzīvos simts gadu. Bet tad viņš kādā jaukā dienā iekāpj ringā un sastop tur kādu sīkstu puisi, tikpat labu kā viņš pats — divdesmit raundi — un šais divdesmit raundos viņš ieliek visu savu zīdu un aizmet gadu savas dzīves. Jā, dažreiz pat piecus gadus vai pat pusi savas dzīves var zaudēt vienā šādā reizē; gadās, ka ziedo arī visu dzīvi vienā vakarā. Es esmu viņus vērojis. Esmu redzējis puišus, stiprus un spēcīgus kā vēršus, bet tie nomira no diloņa vai nieru kaites, pirms vēl bija apkārt gads. Nu, un kas tur par labumu? Ar naudu nevar aizvietot to, ko tur zaudē. Tādē], lūk, atteicos no tā un nolēmu palikt par važoni. Ieguvu savu zīdu un esmu nodomājis to paturēt, un tas ir viss.»

«Bet tai vajag būt jaukai izjūtai — justies pārākam par citiem vīriem,» viņa maigi teica un arī pati lepojās ar viņa spēku un krietnumu.

«Tā tas ir,» viņš vaļsirdīgi teica. «Esmu priecīgs, ka piedalījos šai rotaļā — un priecājos arī tagad, kad no tās atteicos. Jā, jā, esmu daudz ko iemācījies, iemācījos turēt acis vaļā un paturēt skaidru galvu. O, esmu apveltīts no dabas ar negantu raksturu. Dažreiz baidos pats par sevi. Ir bijuši gadījumi, kad neesmu savaldījies, un tad tikai bijis tracis. Bet boksā iemācījos sevi valdīt un nedarīt to, kas vēlāk rūgti jānožēlo.»

«Bet jūs taču esat miermīlīgākais un apvaldītākais vīrietis, kādu jebkad esmu pazinusi,» viņa pārtrauca.

«Neticiet tam. Novērojiet mani un dažreiz piedzīvosit, ka nespēju savaldīties un pats nemaz neapzinos, ko daru. O, esmu tīrais velns, kad reiz esmu sācis.»

Teiktais lika saprast, ka viņš nedomā pārtraukt saistību ar viņu, un tas Saksonai lika izjust laimes trīsas.

«Sakiet,» viņš teica, kad tie bija jau tuvu Saksonas mājai, «ko jūs darīsit nākošo svētdien?»

«Nekā. Neesmu vēl nekā nolēmusi.»

«Jauki. Kā būtu, ja mēs ratos dotos izbraukumā kalnos?»

Saksona tūlīt neatbildēja, bet vienu acumirkli tai atņēma elpu atcere par pēdējo izbraukumu; viņas bailes, lēciens no ratiem, jūdzēm garais ceļš, ko tā klupdama krizdama bija gājusi melnajā tumsā viegliem apaviem kājās, kurus šķautņainie akmeņi pie katra soļa grieza kā ar nažiem. Bet tad meiteni kā silts prieka vilnis caurstrāvoja doma, ka vīrs, kas te iet tar blakus, nav tāds.

«Man patīk zirgi,» viņa teica. «Tie man patīk gandrīz labāk nekā dejot, bet es par tiem nekā nezinu. Manam tēvam bija liels bērs karazirgs. Viņš bija kavalērijas kapteinis, ziniet. Nekad viņu neesmu redzējusi, bet nezinu, kādēļ to vienmēr iedomājos zirga mugurā, ar zobenu pie sāniem un siksnu ap vidu. Manam brālim Džordžam ir viņa zobens, bet Toms — tas ir mans otrs brālis, pie kā es dzīvoju — saka, ka zobens piederot man, jo tas nebijis Džor- dža tēvs. Redziet, viņi ir mani pusbrāļi. Esmu vienīgais bērns mātes otrajā laulībā. Tās bija viņas īstās laulības — gribēju teikt, mīlas laulības.»

Saksona pēkšņi apklusa. Viņa bija samulsusi pati par savām pļāpām; un tomēr bija tik kārdinoši pastāstīt šim jaunajam cilvēkam par sevi, jo viņai šķita, ka šīs atmiņas ir liela daļa no viņas pašas.

«Turpiniet vien, pastāstiet man vēl kaut ko,» Bilijs mudināja. «Man tīk klausīties par bijušām dienām un cilvēkiem. Arī mani piederīgie izdzīvojuši visu to, un man gandrīz šķiet, ka toreiz bija labāka pasaule, nekā tā, kurā tagad dzīvojam. Viss bija vienkāršāks un dabīgāks, es gan īsti nezinu, kā to visu izteikt. Bet man tas viss liekas apmēram tā: es dzīvi vairs nesaprotu. Ir arodsavienības un darba devēju sabiedrības, streiki un darba trūkums, un viss cits. Senajās dienās tādu lietu nebija. Tad visi bija zemnieki, medīja paši sev, visiem bija diezgan ko ēst, un viņi rūpējās par veciem cilvēkiem. Bet tagad ir īsts sajukums, ko es nespēju saprast. Varbūt esmu muļķis, nezinu. Bet vienalga, turpiniet un pastāstiet man vēl kaut ko par savu māti.»

«Jā, redziet, kad viņa vēl bija jauna meitene, viņa un kapteinis Brauns iemīlēja viens otru. Toreiz viņš bija kareivis, tas bija pirms kara. Karam sākoties, viņu tūlīt nosūtīja uz austrumiem, bet viņa tai laikā kopa savu slimo māsu Lauru. Un tad pienāca ziņa, ka viņš kritis kaujā pie Silohas. Viņa apprecējās ar cilvēku, kas to bija ilgus gadus mīlējis. Viņš kā zēns bija atradies tai pašā ratu karavānā, kur mana māte, kad tie šķērsoja prēriju. Bet viņa to nemīlēja. Un tad pienāca ziņa, ka mans tēvs nebūt nav kaujā kritis. Tas viņu ļoti skumdināja, bet dzīvi tai neizjauca. Viņa bija laba māte, laba sieva un tā tālāk, bet vienmēr skumja, kaut gan vienmēr mīļa un laipna, un man šķiet, ka viņai bijusi vissaldākā balss pasaulē.»

«Jā, viņa droši vien bijusi lieliska,» Bilijs piebilda.

«Mans tēvs nebija precējies. Viņš nevarēja to aizmirst, nebija pārstājis viņu mīlēt. Man mājās ir mīlas dzejolis, ko viņa tam veltījusi. Tas ir brīnišķs un skan kā mūzika. Labi, pagāja ilgs ilgs laiks, un viņas vīrs nomira, un tad viņa un mans tēvs apprecējās, tās bija viņu mīlas laulības. Viņi apprecējās 1882. gadā, un viņa toreiz nebija vairs jauna.»

Pie vārtiem stāvot, viņa tam vēl daudz stāstīja, un Saksona vēlāk sev mēģināja iegalvot, ka Bilija labvakara skūpsts ildzis drusku vairāk nekā parasti.

«Vai deviņos varētu?» viņš jautāja pāri žogam. «Par brokastīm vai ko tamlīdzīgu nerūpējieties. To visu es pagādāšu. Tikai esiet gatava pulksten deviņos.»

9

Svētdienas rītā Saksona jau laikus bija gatava. Viņai atgriežoties virtuvē, kad tā jau otrreiz bija raudzījušies pa logu, vai nebrauc Bilijs, Sāra sāka savu kārtējo uzbrukumu.

«Kauns un grēks skatīties, ka daži cilvēki var atjauties valkāt zīda zeķes,» viņa iesāka. «Paskaties uz mani, es raujos dien' un nakti melnās miesās un nekad nedabūju zīda zeķes — kurpes arī ne, vismaz trīs pārus uz reizi ne. Bet Dievs vēl ir debesīs, un zināmi cilvēki piedzīvos lielus pārsteigumus, kad pastardienā saņems algu pēc nopelniem.»

Toms tikmēr smēķēja savu pīpi, un tam uz ceļiem sēdēja viņa jaunākā atvase; viņš skatījās uz māsu un zīmīgi mirkšķināja acis, ka Sārai atkal kaut kas «lēcies». Saksona pa to laiku pina vienai no meitenēm matos lentu. Sāra smagi soļoja pa virtuvi, mazgāja un nokopa brokastu traukus. Ievaidēdamās viņa atlieca nogurušo muguru un pablenza ļaunu skatienu uz Saksonu.

«Tev nav nekā ko teikt, vai ne? Un kādēļ? Tādēļ, ka vēl neesi zaudējusi visu kaunu — skriet ar bokseri. O, es jau dzirdēju, ka tu saejies ar Bilu Robertsu. Nekas, jauks puisis. Bet pagaidi, lai Cārlijs Longs viņu dabū savos nagos, tad tu redzēsi.»

«O, es nezinu,» Toms metās starpā. «Bils Robertss ir jauks zēns, tā man stāstīts.»

Saksona smaidīja, viņa smaidīja, jo zināja labāk, un Sāra, redzot viņu smaidām, kļuva pavisam nikna.

«Kādēļ tu neprecies ar Cārliju Longu? Viņš ir gluži traks pēc tevis un pie tam nemaz nav dzērājs.»

«Man gan rādās, ka viņš dzer tik, cik viņam patīk — pat vairāk, nekā drīkstētu dzert.»

«Jā, to viņš dara,» viņas brālis apstiprināja, «un es zinu, ka mājās viņam vienmēr stāv muca ar alu.»

«Un to tu laikam viņam esi palīdzējis izdzert,» Sāra šņāca.

«Varbūt esmu to darījis,» Toms teica un noslaucīja ar delnas virspusi muti.

«Bet to viņš var sev atļauties, turēt mājās mucu ar alu, ja viņam tas patīk,» Sāra bruņojās jaunam kara gājienam, un tas šoreiz bija vērsts arī pret viņas vīru. «Viņš apmaksā savus čekus un pelna daudz naudas, vairāk nekā dažs labs cits.»

«Jā, un viņam nav jārūpējas par sievu un bērniem,» Toms teica.

«Un viņam arī nav jāmaksā mūžīgie atvilkumi par labu visādām savienībām.»

«Nu jā,» Toms labsirdīgi teica. «Viņam būtu nolādēti maz ko strādāt, vai nu savā darbnīcā, vai kurā katrā citā Oklendas fabrikā, ja viņš nebūtu labās attiecībās ar kalēju arodsavienību. Tu, Sāra, maz ko saproti no darba politikas. Arodsavienībām jāpastāv, ja negrib, lai strādnieki nosprāgtu badā.»

«O, protams, ka ne,» Sāra teica. «Es nekā nesaprotu. Es esmu bez smadzenēm. Es esmu muļķe, un to tu saki, lai bērni dzird.» Viņa nikni apsviedās pret vecāko dēlēnu, kas nobijies gribēja aizlavīties projām. «Vilij, tava māte ir muļķe. Vai tu saproti? Tavs tēvs saka, ka viņa ir muļķe — saka to skaidriem vārdiem man un tev taisni acīs. Viņa gluži vienkārši ir muļķe. Citu reizi viņš teiks, ka tā ir traka, un ievietos viņu trako namā. Un kā tev tas patiktu, Vilij? Kā tev patiktu redzēt savu māti trako kreklā, iesprostotu kamerā, kur neiespīd neviens vienīgs saules stariņš un kur cilvēkus sit kā nēģerus pirms kara, Vilij, sit un grūž kā īstu melno nēģeri? Tāds, lūk, Vilij, ir tavs tēvs. Padomā, Vilij — tavu māti, kas tevi dzemdējusi, iegrūst trako namā, kur visapkārt kliedz un bļauj mēnessērdzīgie un līdz nāvei sasistie, kas …»

Viņa nepārtraukti turpināja runāt un tēloja drūmās ainās savu nākotni, kas tai draudēja vīra dēļ, bet mazais zēns tikmēr, lūpām trīsot un neskaidru baiļu izjūtu mākts, sāka klusu raudāt. Saksona īsu brīdi zaudēja spēju savaldīties.

«Dieva dēļ, vai mēs patiešām nevaram atrasties kaut piecas minūtes visi kopā un nestrīdēties?»

Sāra pārtrauca tēlot trako nama briesmas un pievērsās vīra māsai.

«Kas te strīdas? Vai es nedrīkstu pat muti ieplest, kad jūs tūlīt abi klūpat man virsū?»

Saksona rezignēti paraustīja plecus, un Sāra atkal devās uzbrukumā vīram.

«Ja tev māsa daudz mīļāka par sievu, kādēļ tu precēji mani, kas tev dzemdējusi bērnus, vergo tev, pūlas tavā labā un tevis dēļ aplauž darbā nagus; pateicību par to es nesaņemu, nē, mani bērnu priekšā izlamā, saka, ka es esot traka, un saka to tiem taisni acīs. Un ko tu manā labā vispār esi darījis? Tas, lūk, ir tas, ko labprāt gribētu zināt — ko labu tu esi darījis man, kas gatavo tev ēdienu, mazgā tavas smirdošās drēbes, lāpa tavas zeķes un cauras naktis sēž pie tavu bērnu gultām, kad tie ir slimi. Skaties! Vai gribi redzēt?»

Viņa pastiepa savu resno, sapampušo kāju izvalkātā un ārkārtīgi lielā kurpē, kuras nespodrinātā sausā āda bija saplaisājusi un grumbuļaina.

«Skaties! Es saku: skaties! Tās ir vienīgās kurpes, kas man ir. Man. Tavai sievai. Vai tev nav kauna? Kur ir mani trīs pāri kurpju? Paskaties, kādas manas zeķes!»

Balss tai aprāvās, viņa atkrita pie galda krēslā un ar dusmu un sarūgtinājuma izteiksmi sejā stingi blenza savā priekšā. Piecēlusies atkal kājās, viņa stīva kā koks automātiskām kustībām ielēja sev tasē auksto kafiju un tikpat stīvi atkal atsēdās. It kā kafija tai būtu par karstu, viņa ielēja tauko nenosakāmās kvalitātes šķidrumu apakštasē un atkal ar tukšu stingu skatienu, nekā neredzot, raudzījās savā priekšā; krūtis tai cilājās īsos, aprautos elpas vilcienos.

«Nu, nu, Sāra, esi nu mierīga,» Toms mierinādams nedroši teica.

Lēni un neizsakāmi uzmanīgi, it kā veselas valsts liktenis atkarātos no tā, kā viņa to izdarīs, Sāra nolika savu apakštasi uz galda. Tikpat lēni un gausi viņa pacēla labo roku un plati atvēzējusies zvēla pārsteigtajam Tomam pa vaigu. Un gandrīz tai pašā acumirklī viņa sāka kliegt mežonīgā histērijā, kliedza spalgi, monotoni un aizsmakušā balsī, atsēdās uz grīdas, šūpojās uz priekšu un atpakaļ, iegrima bēdu un izmisuma bezdibenī.

Vilija klusās raudas kļuva skaļākas, un abas meitenes jaunajām, tikko iesietajām lentām matos piebalsoja brālim. Toms bija izbijies, bālu seju, kaut gan sasistais vaigs dega kā ugunī; Saksona labprāt būtu piegājusi tam klāt un aplikusi viņam ap kaklu rokas, bet neiedrošinājās to darīt. Viņš noliecās pār savu sievu.

«Sāra, tu nejūties labi. Ļauj man tevi noguldīt gultā, un par visu citu es parūpēšos.»

«Neskaries man klāt, neskaries man klāt!» viņa kliedza un grūda to no sevis projām.

«Ņem bērnus un ej laukā, Tom, pastaigājies vai dari ko citu, bet gādā, lai bērni tiek no šejienes projām,» Saksona teica. Viņa jutās gluži slima, bija bāla un visa trīsēja. «Ej, Tom, lūdzu, lūdzu. Te tava cepure. Es viņu uzmanīšu. Es zinu, kas jādara.»

Palikusi viena, Saksona sāka steidzīgi strādāt, un, salīdzinot ar trakojošo histēriķi, kas valstījās uz grīdas, viņa izlikās ļoti mierīga, lai gan patiesībā tāda nemaz nebija. Briesmīgākais bija tas, ka lielo traci varēja dzirdēt arī ārpus plānajām mājeles sienām; Saksona zināja, ka viss, kas še notiek, dzirdams blakus mājās un arī otrpus ielas. Viņa baidījās, ka pa šo laiku varētu ierasties Bilijs. Bez tam viņa bija arī ļoti sašutusi un jutās stipri apvainota. Katrs nervs viņā trīsēja, bet, savaldījusi savu satraukumu, Saksona viegli un mierinādama glāstīja brāļa sievas galvu un pieri. Apskaujot ar vienu roku viņas plecus, ar otru glāstot viņas galvu, Saksona panāca to, ka briesmīgie spalgie kliedzieni pamazām apklusa. Pēc īsa brīža Sāra jau gulēja gultā un smagi elsoja. Uz pieres un acīm tai bija uzklāts mitrs dvielis pret mokošajām galvas sāpēm, kā viņa un Sāra klusībā apzīmēja notikušo lēkmi, jo tas skanēja labāk nekā histērija.

Kad drīz pēc tam uz ielas atskanēja ratu troksnis, Saksona jau bija tiktāl nomierinājusi Sāru, ka varēja klusu aizzagties līdz virtuves durvīm un pamāt Tomam. Viņš sēdēja virtuvē, izskatījās izmisis un norūpējies.

«Viss kārtībā,» viņa teica. «Bilijs Robertss ir klāt, un nu man jāiet. Ej iekšā un pasēdi kādu brīdi viņai blakus. Varbūt viņa aizmigs. Bet nekaitini viņu. Lai viss notiek pēc viņas prāta. Ja viņa ļauj, ņem un paturi kādu laiciņu viņas roku, vismaz pamēģini. Bet galvenais, izliecies, it kā tā būtu nepieciešama un pati par sevi saprotama lieta, ka jāsaslapina dvielis un par jaunu jāuzliek viņai uz galvas.»

Toms pēc dabas bija laipns un mierīgs cilvēks; bet, kā daudziem rietumu cilvēkiem, viņam nebija viegli izrādīt savas jūtas. Viņš pamāja, pagriezās uz durvīm, bet tad vilcinādamies apstājās. Skatiens, kā viņš raudzījās uz Saksonu, atgādināja suņa skatienu. Tas bija aizkustinoši pateicīgs un pilns dzijas brāļa mīlas. Viņa to saprata, un sirds tai tiecās brālim pretim.

«Ir labi — viss kārtībā,» viņa ātri iesaucās.

Toms purināja galvu.

«Nē, nav labi. Tas ir kauns, briesmīgs kauns, lūk, kas tas ir.» Viņš paraustīja plecus. «O, par sevi es nedomāju. Bet tevis dēļ. Tev vēl visa dzīve priekšā, mazo māšelīt. Jaunība un viss cits paies ātri. Bet ir nejēdzīgi tā iesākt brīvo dienu. Papūlies visu to labi ātri aizmirst, ej pie sava drauga un lai tev labi klājas.»

Atvēris durvis un turēdams roku uz durvju roktura, viņš, sejai raustoties, teica: «Nolādēts! Padomā tikai! Bija laiks, kad arī es un Sāra devāmies izbraukumos. Un man rādās, ka arī viņai bija trīs pāri kurpju. Vai tu to vari saprast?»

Ienākusi savā istabiņā, Saksona ātri saģērbās un vienu mirkli uzkāpa uz krēsla, lai mazajā sienas spogulī uzmestu kritisku skatienu saviem gatavi pirktajiem linu audekla svārkiem. Kā svārkus, tā jaciņu viņa bija pati pielāgojusi savam augumam un, nošujot divkāršās vīles, dabūjusi «tailormade» fasonu. Redzētais viņu apmierināja. Viņa prata novērtēt smalkās potītes virspus brūno kurpju izgriezums, tāpat arī slaido kāju stingri spēcīgos, bet tomēr maigos ikrus, kas tik skaisti izskatījās plānajās flora zeķēs. Ātri nolēkusi no krēsla, viņa uzlika baltu matroža cepurīti, kuras lenta bija vienā krāsā ar kleitas jostu. Viņa steidzīgi paberza bālos vaigus, lai atgrieztos krāsa, ko no tiem bija padzinuši Sāra, un mirkli vēlāk jau bija uzvilkusi savus brūnos cimdus. Kādā svētdienas laikraksta pielikumā viņa bija lasījusi, ka labākā sabiedrībā nemēdz cimdus apvilkt ejot, bet tas jāizdara vēl mājās esot.

Noteikti saņēmusies viņa izgāja caur dzīvojamo istabu, pagāja garām Sāras guļamistabas durvīm, no kurienes cauri plānajām sienām bija dzirdamas dziļas nopūtas un apspiestas elsas, un viņai laimējās paturēt vaigos sārto krāsu un acīs starojošo mirdzu. Un Bilijam nebija ne jausmas, ka šis jaunais starojošais radījums, kas tik vieglā gaitā tipināja pa kāpnēm lejup, tikko izcīnījis smagu cīņu ar histēriju un neprātu.

Bet arī Saksonu, iznākot spožajā saules gaismā, gandrīz apžilbināja Bilija blondais skaistums. Viņa vaigi, maigi kā meitenei, bija viegli pietvīkuši. Acu zilums šķita vēl zilāks un arī dziļāks nekā parasti, un arī cirtainie gaišie mati vizēja saulē spožāk nekā citas reizes. Nekad viņa nebija to redzējusi tik karaliski jaunu. Kad viņš, Saksonu sveicinādams, pasmaidīja un starp viņa sārtajām lūpām mierīgi pavīdēja apžilbinošais zobu baltums, viņa atkal izjuta, ka te ir solītais miers un atpūta. Pēc brāļa sievas histēriskajiem kliedzieniem viņai bija divkārši tīkams Bilija līdzsvarotais miers, un Saksona klusībā smaidīja par «briesmīgo temperamentu», par ko viņš tai bija stāstījis.

Viņa arī agrāk bija devusies pastaigas braucienos, bet vienmēr vienjūgā, ar nonīkušu un vāju kleperi, smagos un netīros ratos, kādus tos mēdz izīrēt, jo tie ir stiprāki un izturīgāki. Bet tagad šeit stāvēja divi zirgi, galvas iecirtuši un nemierīgi raustīdami laužņus, un katra spalviņa uz viņu spīdošajām bērajām mugurām liecināja, ka tie vēl nekad visā savā īsajā mūžā nav izīrēti. Starp tiem bija neiedomājami tieva dīsele, viss aizjūgs bija skaists un smalks kā no diegu pavedieniem gatavots. Tur sēdēja Bilijs, un viņai šķita, ka viņš tur iederas pēc visiem elementāriem likumiem, likās, ka Bilijs ir daļa no šā skaistā veselā un kā zeme no debesīm atšķiras no citiem, kas bija aicinājuši viņu vizināties. Bilijs turēja grožus vienā rokā un valdīja jaunos nervozos dzīvniekus ar gribas spēku un maigumu, kas izpaudās viņa klusajā, mierīgi noteiktajā balsī, tos mierinot un apsaucot.

Bet nebija laika kavēties. Ar sievietes ātro un apķērīgo skatienu Saksona paspēja ievērot ne vien ziņkārīgos ielas bērnus, bet arī pieaugušo sejas, kas bija redzamas kā vaļējās durvīs un logos, tā arī aiz nolaistiem logu priekškariem. Ar brīvo roku Bilijs pacēla ratu ādas segu un palīdzēja tai novietoties sev blakus. Ērtais mīkstais ādas sēdeklis ar augsto atzveltni sagādāja tai neizsakāmu labsajūtu. Bet vēl lielāku un dziļāku labsajūtu izraisīja viņā vīrietis, kas tai sēdēja blakus, viņa tuvums, viņa ķermenis.

«Kā jums tie patīk?» viņš jautāja, satverot abām rokām grožus un ar lūpām pamudinot zirgus, kas tūlīt ar joni metās uz priekšu. Tas viss Saksonai bija jauns un neparasts. «Tie pieder manam šefam, ziniet. Tādus nevar īrēt. Viņš dažreiz man ļauj ar tiem izbraukt, lai zirgi dabūtu izkustēties. Ja tos regulāri katru dienu neizbrauc, tad tie vairs nav valdāmi. Paraugieties uz Karali, skatieties, kā iet! Tas ir stils, ko? Tas tik ir stils! Un tas ir Princis. Kas par zirgu! Tas prasa sevišķi stingru roku un laužņus, citādi nav valdāms. — Ā! Vai tu? — Vai jūs redzējāt, Sakson? Tie tik ir zirgi! Tie tik ir zirgi!»

Viņiem aiz muguras atskanēja bērnu apbrīna saucieni, un Saksona, dziļi un atviegloti nopūzdamās, priecīgi nodomāja, ka nu beidzot sākusies viņas laimīgā diena.

10

«Es nekā nesaprotu no zirgiem,» Saksona teica. «Nekad neesmu sēdējusi zirga mugurā, un ja esmu kādreiz izbraukusi, tad tikai vienjūgā, un zirgs tad vienmēr kliboja vai bija cita kāda nelaime. Bet es no zirgiem nebaidos. Es tos taisni mīlu. Man šķiet, ka tas man iedzimts.»

Bilijs uzmeta viņai apbrīna un sajūsmas pilnu skatienu.

«Tas, lūk, ir tas,» viņš teica. «Tas man pie sievietēm patīk — drosme. Dažas no tām meitenēm, kas man agrāk braukušas līdzi — varat man ticēt, viņas mani pataisīja gluži slimu. O, tās nav manā dabā. Nervozē, trīs, kliedz un bļauj. Man tā vien likās, ka viņas nebrauc man līdzi zirgu dēļ, bet drīzāk manis dēļ. Bet man patīk drosmīga meitene, kas mīl zirgus. Jūs, Sakson, esat krietna meitene, tas ir skaidrs. Ar jums varu runāt brīvi un vaļsirdīgi. Pārējās visas mani padara slimu. Kļūstu mēms kā zivs. Nekā viņas nesaprot un visu laiku tikai nepārtraukti baidās — man šķiet, ka jūs mani saprotat?»

«Es domāju, ka tas cilvēkam dots piedzimstot,» viņa atbildēja. «Varbūt man zirgi tik mīļi tādēļ, ka pastāvīgi domāju par savu tēvu un viņa salno kara zirgu. Bet lai nu kā, zirgus es mīlu. Kad biju maza meitene, es vienmēr zīmēju zirgus. Māte mani vēl pamudināja to darīt. Man ir vesela burtnīca ar tādiem zīmējumiem. Vai zināt, Bilij, es dažreiz sapņoju, ka man pašai pieder zirgs, savs zirgs. Un bieži jo bieži redzu sapnī, ka jāju vai braucu ar to.»

«Vēlāk, kad tie nomierināsies, došu jums drusku pabraukt. Tagad tie pārāk stipri velk. — Uzlieciet rokas uz grožiem, tūlīt aiz manējām — ciešāk, turiet ciešāk. Nu, vai manāt? Protams! Un pie tam tas, ko jūs sajūtat, vēl nebūt nav viss spēks. Es neuzdrošinos atlaist grožus, jo jūs esat viegla kā pūciņa.»

Viņas acis staroja, kad tā sajuta, ar kādu spēku skaistie ugunīgie dzīvnieki velk grožus; un arī Bilijs staroja, raugoties uz viņu un daloties viņas prieka izjūtā.

«Kur gan der sieviete, ja tā nevar iet soli solī ar vīrieti?» viņš sajūsmināts iesaucās.

«Cilvēkiem ar vienādu gaumi un uzskatiem ir labi būt kopā,» viņa atsaucās un tikko spēja valdīt prieka trīsas, redzot, cik labi viņi visās lietās saprotas.

«Vai zināt, ko jums teikšu, Sakson; es esmu daudzas reizes cīnījies ringā, sevi netaupot un ļaujot apstrādāt savu ādu par prieku bandai, kas smirdēja pēc viskija un tabakas un man neizsakāmi riebās. Un šie vīri, kas nespētu panest ne krietna belziena pa žokļiem vai vēdera dobumu, viņi kliedza urrā un brēca pēc asinīm. Pēc asinīm, vai jūs saprotat? Asinis, bet pašiem tiem dzīslās asinis nerit. Goda vārds, es tagad būtu ar mieru cīnīties viena vienīga skatītāja dēļ — piemēram, jūsu — vai cita kāda, kas man patiktu. Uz to es būtu lepns. Bet riebīgais tukšgal- vainais pūlis ar trusīša smadzenēm un šakāļa ādu, tas man uzgavilē un sauc pēc asinīm! Nē! Vai jūs varat man pārmest, ka esmu atstājis šo netīro darbu? Dieva vārds, es drīzāk būtu ar mieru cīnīties, ja skatītājos būtu veci klibi darba zirgi, derīgi varbūt tikai vēl gulašam, nekā tā riebīgā banda, kam dzīslās nerit nekas cits kā vienīgi ūdens.»

«Es… es nezināju, ka bokss ir tāds,» viņa stostījās un, atlaidusi grožus, atslīga pret sēdekļa atzveltni.

«Ne pati cīņa, bet skatītāji ir tādi,» viņš ātri paskaidroja. «Protams, jaunu spēcīgu puisi nevar sabojāt tas, ka viņš boksējas un viņam kādreiz krietni sadauza ādu. Bet tie ir bļāvēji, kas man riebjas. Mani apvaino viņu laipnība, uzslavas un viss cits, ko viņi man saka. Vai jūs to saprotat? Tas mani mulsina. Padomājiet — viskija žūpas, kas neiedrošinās piesieties pat slimam kaķim un kas nav vērti, lai kārtīgam vīram paturētu svārkus — iedomājieties tādu skatu, kad viņi, mani apsveicot un uzmudinot kliedz urrā — man — man!»

«Ha, ha! Kā viņš jums tagad patīk? Vai nav īsts velns?»

Kāds liels buldogs, kas šķērsoja ielu, bija piezadzies tik tuvu, ka Princis, par spīti stingri savilktajiem grožiem, lieca galvu un, zobus atņirdzis, mēģināja to satvert.

«Tas arī ir cīnītājs, mūsu mīļais Princis. Un viņš to nedara tādēļ, ka tur kāds nelga viņam uzgavilē un viņu mudina. Viņš to dara tādēļ, ka tas stājas viņam ceja. Ta tam arī jābūt. Tas ir dabiski. Bet šie sporta idioti, Dieva vārds, Sakson …»

Braucot pa ielām, kur norisa svētdienas rīta dzīvā satiksme, viņa uzmanība bija pilnīgi pievērsta zirgiem, un Saksona redzēja, ka viņš parāva tos spēcīgā rāvienā sāņus, lai izvairītos no sadursmes ar nelieliem ratiem, ko vadīja divi mazi zēni. Meitenei šķita, it kā viņai atklātos jaunekļa dvēseles dziļumi, ka viņa redzētu izpaužamies viņa intensīvo spēku, redzētu iedzirkstamies viņa snaudošo varmācību, pavīdam tumšas neizpētītas joslas, tālas un saltas kā zvaigznes, redzētu plēsīgu vilka mežonību un ērzeļa niknumu, tik nesamierināmu un nepielūdzamu kā nāves eņģeli, ugunīgu un dzīves spara pilnu jaunību, ko neietekmē ne laiks, ne telpa.

Tā viņa tur sēdēja, apburta un sajūsmināta, bet viņas sievišķīgās ilgas tikmēr pārsvieda šiem bezdibeņiem saprašanās tiltus, un viņa bija gatava tam ziedoties un mīlēt viņu ar visu savu būtni. «Mīļais, mīļais!» gavilēja viņas dvēsele.

«Dieva vārds, Sakson,» viņš atkal turpināja pārtraukto sarunu. «Bija mirkļi, kad es viņus nīdu, vēlējos pārlēkt pāri virvēm un sasist viņus visus smalkās druskās, ievilkt viņus aiz matiem ringā un parādīt, ko nozīmē cīnīties. Kā, piemēram, tai vakarā ar Biliju Merfiju. Bilijs Merfijs! — nezinu, vai viņu pazīstat. Tas ir mans draugs. Krietns un godīgs puisis, reti tāds vispār bijis ringā. Bilijs Merfijs un es esam skolas biedri. Esam kopā auguši un arvien bijuši labi draugi. Viņa cīņa bija arī mana cīņa. Manas bēdas bija viņa bēdas. Abi kļuvām bokseri. Mums vajadzēja abiem cīnīties. Ne jau pirmoreiz. Divas reizes bijām cīnījušies neizšķirti. Vienu reizi uzvarēja viņš, vienu reizi es. Tai vajadzēja būt mūsu piektajai cīņai, bija jācīnās diviem vīriem, kas viens otru mīlēja. Viņš ir trīs gadus vecāks par mani. Viņam ir sieva un divi vai trīs mazi bērni. Viņš ir mans draugs. Saprotat?

Esmu desmit mārciņu smagāks nekā viņš, bet smagā svara cīnītājiem tas nav tik svarīgi. Laika un distances ziņā esmu pārāks, bet viņš ir veiklāks un ātrāks. Es nekad neesmu bijis tik veikls kā viņš. Es pazīstu viņa sitienus, un viņš pazīst manus. Un mums ir cieņa un respekts vienam pret otru. Mēs cīnāmies vienādi. Divreiz neizšķirti un katram viena uzvara. Dieva vārds, man nebija ne jausmas, kurš no mums uzvarēs.

Bet tagad pastāstīšu par ciņu — bet vai jūs to varēsit panest?»

«Jā, jā,» viņa iesaucās. «Es labprāt klausīšos. Jūs esat

brīnišķs.»

Viņš saņēma šo uzslavu, paskatoties viņai cieši un atklāti acīs, nekas cits neliecināja, ka tā viņu priecinātu.

«Mēs sākām — gājām sešus raundus — septiņus raundus — astoņus raundus; visu laiku bijām vienādi. Es biju ievērojis viņa uzbrukuma sitienu sparu, apstrādāju to ar savu kreiso, atvairot viņa belzienu ar mazu zemo sitienu, bet viņš man tā iezvēla pa zodu, ka ausis sāka rūkt. Un visu to mēs darījām, būdami labi draugi. Visas zīmes rādīja, ka cīņa beigsies neizšķirti. Divdesmit raundi ir augstākais, ziniet.

Bet tad viņam nelaimējās. Mēs tobrīd taisni bijām saķērušies cīņai, pirmoreiz tai vakarā, un viņš tēmēja īsu sitienu manam žoklim — ar kreiso — tas ir īsts iemidzināšanas līdzeklis, ja izdodas iezvelt. Es saliecos, bet tomēr ne pietiekoši ātri. Un viņš man iezveļ, bums, pa galvu. Dieva vārds, Sakson, es toreiz redzēju zvaigznītes dejojam. Bet sāpēt nesāpēja, un tas arī nekā nenozīmēja, jo bija skarta vieta te augšā, kur kakls biezs. Un te, lūk, viņam nelaimējās; viņš satrieca pie mana cietā pakauša savu slimo īkšķi, tas viņam tāds vārgulis jau no tiem laikiem, kad vēl kā mazi puikas kāvāmies smiltīs. Tā es to nebiju domājis. Riebīgs paņēmiens — ļaut cīņā savam pretiniekam sasist slimo pirkstu pret savu galvu. Bet ne starp draugiem. Es to Bilijam Merfijam nespētu izdarīt arī ne par miljonu dolāru. Tas bija tikai gadījums, tādēļ ka esmu tik gauss, tādēļ ka pēc savas dabas esmu gauss.

Vai tas sāp? Tiešām, Sakson, to tikai tad var saprast, ja kāds pats izcietis, kad atveras kāda veca brūce, vai sasit vecu ievainotu vietu. Ko Bilijs Merfijs citu varēja darīt, kā uzdot? Viņš bija pagalam; viņam bija vairs tikai viena roka, ar ko cīnīties. Viņš to zina, es zinu, tiesnesis zina, bet cits neviens. Viņš turpina kustināt savu nabaga slimo roku, it kā viss būtu labākā kārtībā. Bet tā tas nav. Tas tā sāp, it kā grieztu ar nažiem. Viņš ne reizi neiedrošinās tā īsti dūrēt ar kreiso. Bet sāpēt tomēr sāp. Vai nu dūrē, vai ne, sāpēt sāp. Un katrs niecīgākais belziens, vai nu es to atvairu, vai ne, jo zinu, ka tajā neslēpjas spēks, katrs tāds belziens ar īkšķi skar viņu tieši sirdī un ir ļaunāks nekā tūkstoš punu un tūkstoš «nokautu».

Viņam jācīnās pavisam uzmanīgi, un mēs boksējamies tikai vairs pa jokam; es vismīļāk novilktu cimdus un uzliktu viņa slimajam pirkstam aukstu kompresi, lai tas nesāktu milzt. Bet nē. Mums jācīnās, jo skatītāji taču samaksājuši ieejas maksu, lai redzētu asinis, un tās taču ir asinis, ko viņi grib redzēt. Tie nav cilvēki. Tie ir plēsīgi vilki.

Es biju gluži apjucis. Biju zaudējis galvu un tiešām nezināju ko darīt. Cīnījos tikai šķietami, bet šie idioti sāka brēkt. «Kādēļ tu nesit?» viņi auro. «Tā ir krāpšana! Krāpšana! Sāciet taču skūpstīties! Vai tā ir tava sirdsmīļā, Bil Roberts?» Un daudz vēl tādu traku lietu.

«Cīnies!» tiesnesis klusu un nikni saka man. «Cīnies, citādi es tevi diskvalificēšu — tevi. Tu esi tas, ko es domāju.» To viņš saka man un pie tam aizskar manu plecu, kļūdīties nav iespējams.

Tas nav skaisti. Nav arī pareizi. Kā jūs domājat, kādēļ mēs cīnāmies? Simts spožu dolāru dēļ. Iedomājieties! Un mūsu pienākums bija darīt labāko, ko varējām, lai otru nosistu zemē, jo šie velni bija uz mums derējuši. Tā bija mana pēdējā cīņa. Es biju beidzis. Nekad vairs, nekad vairs!

«Padodies,» es saku Bilijam Merfijam. «Dieva dēļ, Bil, padodies.» Bet viņš man klusu atsaka: «Es nevaru, Bil, un to tu it labi zini.»

Tiesnesis mūs izšķir, un skatītāji atkal auro un bļauj.

«Sit viņu, nolādēts, Bil Roberts, nobeidz viņu,» tiesnesis man saka, bet es viņu sūtu pie velna. Atkal mēs abi ar Biliju Merfiju saķeramies, bet neviens no mums nesit. Bilijs sagrūž savu slimo īkšķi, un es redzu, ka viņa seja saviebjas lielās sāpēs. Vai tas ir sports? Bilijs ir ļoti drosmīgs. Bet skatīties acīs drosmīgam vīram, kad viņš jau gluži slims no sāpēm — mīlēt viņu un lasīt viņa acīs, ka viņš mīl arī tevi, un sagādāt viņam vēl ciešanas — vai tas ir sports? Es to nespēju redzēt. Bet publika bija derējusi uz mums. Mēs nekā tiem nenozīmējām. Mēs bijām sevi pārdevuši par piecsimt spožiem dolāriem, un mums bija jāpadodas.

Sakson, goda vārds, bija tādi brīži, kad biju gatavs lēkt pāri virvei un sist kā pats velns tos, kas kliedza pēc asinīm, lai rādītu viņiem, ko īsti nozīmē asinis.

«Dieva dēļ, Bil, nobeidz mani,» teica Bilijs, kad nākošo reizi saķērāmies, un pie tam draudzīgi skatījās man acīs, kad tiesnesis mūs beidzot izšķīra.

Un šie velni un vilki auro: «Krāpšana! Krāpšana! Krāpšana!» Nepārtraukti.

Labi. Es to izdarīju. Tā bija vienīgā izeja. Es to darīju. Man to vajadzēja darīt. Viņš atvēzējās ar savu kreiso, es noliecos, un viņa dūrē neskarot pārskrien man pār plecu. Mana labā ir viņam pie žokļa. Viņš pazīst šo triku. Tūkstoškārt viņš mani tā piemuļķojis, saņemot belzienu ar plecu, bet šoreiz viņš tā nedara.

Apzināti viņš saņem triecienu. Blaukš! Dūre skar žokli. Viņš ir gatavs tai pašā mirklī, nokrīt uz sāniem un paliek mierīgi un nekustīgi guļot, galvu uz leju; izskatās, it kā viņš būtu lauzis kaklu. To es darīju par simts spožiem dolāriem, lai uzjautrinātu veselu baru slaistu. Paņēmu Bilu uz rokām, aiznesu viņu kaktā un palīdzēju atdabūt pie samaņas. Jauki, viņi ir apmierināti. Viņi samaksājuši savu naudu un redzējuši asinis, redzējuši «nokautu». Un labāks, daudz labāks vīrs nekā viņi, vīrs, ko es mīlu, guļ te uz paklāja, guļ sadauzītu seju un gluži kā miris.»

Kādu brīdi viņš klusēja, skatījās taisni uz priekšu pāri zirgiem, un seja tam bija stingra un grīna. Tad viņš nopūtās, paskatījās uz Saksonu un pasmaidīja.

«Pēc tam neesmu vairs boksējies. Bilijs Merfijs mani tādēļ izsmēja. Viņš to vēl arvien piekopj — kā blakus nodarbošanos, zināt, jo viņam ir laba vieta. Bet šad un tad, kad vai nu jākrāso māja, jāmaksā ārsta rēķins, vai arī kāds no vecākiem bērniem grib divriteni, viņš kādā klubā par piecdesmit vai simts dolāriem iet ringā. Labprāt vēlētos, kaut jūs viņu kādreiz redzētu. īsts vīrs, to varu liecināt. Bet tai vakarā man bija šausmīgi smags prāts.»

Viņa seja atkal sadrūma, un Saksona notvēra sevi tai brīdī, kad neapzinoties gatavojās darīt to, ko sievietes, kas stāv augstāk par viņu uz sabiedriskās iekārtas kāpēm, dažreiz dara pilnīgi apzinīgi un atklāti. Impulsīvā kustībā viņa pastiepa roku, uzlika to viņa rokai, kas turēja grožus, ātri un cieši to saspieda un ļāva brīdi tur palikt. Viņas alga bija Bilija lūpu un acu smaids, un tad viņš pievērsa tai savu seju.

«Dīvaini!» viņš iesaucās. «Nekad vēl un ne ar vienu neesmu tā pļāpājis. Parasti mēdzu savas domas paturēt pie sevis. Nezinu kādēļ, bet man šķiet, ka mēs kļūsim labi draugi — jā, vai tas nav jocīgi? Un tādēļ es jums izstāstu, ko domāju. Dejot var katrs.»

Ceļš veda_ augšup, garām pilsētas valdes namam un Četrpadsmitās ielas debesskrāpjiem, pa Brodveju tālāk ārā uz kalniem. Pie kapsētas viņi nogriezās pa labi, devās pāri Pjemontas kalniem, cauri Blērparkam un iegrima Džekheja kanjona vēsajā zaļajā ielejā. Saksona nespēja savaldīt prieku, ko tai sagādāja ātrais brauciens.

«Cik tie skaisti,» viņa teica. «Nekad nebūtu sapņojusi, ka man kādreiz būs izdevība braukt ar šādiem zirgiem. Baidos, ka tūlīt pamodīšos, un tas būs bijis tikai skaists sapnis. Ziniet, es vienmēr sapņoju par zirgiem. Es nezin ko dotu, lai iegūtu tādu zirgu.»

«Jā, dīvaini, vai ne?» Bilijs atbildēja. «Man ari patīk zirgi tāpat kā jums. Mans šefs saka, ka es esot zirgu pazinējs. Un es zinu, ka viņš ir īstais ēzelis. Viņš nekā nejēdz no zirgiem. Un pie tam viņam ir divi simti smago darba zirgu bez abiem vieglajiem ratu zirgiem, un man nav neviena.»

«Jā, jā, tas jau ir tas joks,» Saksona smējās. «Man atkal patīk skaistas smalkas blūzes, un veselām dienām man tās jāgludina. Tas ir dīvaini, bet vai taisnīgi?»

Bilijs nikni grieza zobus.

«Kad iedomājos, kādā ceļā dažas sievietes iegūst šīs skaistās blūzes. Man paliek nelabi, kad domāju par to, ka jums tās jāgludina. Jūs zināt, Sakson, ko es domāju. Nav nozīmes šķiest vārdus. Jūs zināt. Es zinu. To katrs zina. Tā būtu nolādēti nejēdzīga pasaule, ja sievietes un vīrieši nevarētu par to savā starpā parunāt.» Viņš runāja it kā atvainodamies, bet reizē arī pārliecināts, ka tam taisnība. «Nekad neesmu ne ar vienu meiču par to runājis. Viņas tūlīt domātu, ka man ir kādas citas, blakus domas. Viņu bailes no šīm blakus domām var cilvēku padarīt gluži slimu. Bet jūs no tām stipri atšķiraties. Ar jums var brīvi runāt. Jūs esat kā Bilijs Merfijs vai kāds cits vīrietis, ar ko var runāt.»

Viņa svētlaimīgi nopūtās un, pati nemaz neapzinoties, raudzījās uz viņu acīm, kur skaidri un dzidri mirdzēja mīla.

«Ar mani ir tas pats,» viņa teica. «Ar saviem paziņām es nekad neuzdrošinos par tādām lietām runāt, jo bīstos, ka viņi varētu to pārprast un izlietot ļaunā nolūkā. Kad esmu ar tiem kopā, man, vaļsirdīgi sakot, arvien licies, it kā mēs viens otram melotu, viltu un spēlētu komēdiju, it kā mēs atrastos masku ballē.» Viņa apklusa, kādu brīdi vilcinājās un tad turpināja maigā un klusā balsī. «Es neesmu staigājusi aizvērtām acīm. Es esmu redzējusi… un dzirdējusi. Man ir bijusi izdevība, un dažreiz esmu tik nogurusi no mūžīgās gludināšanas, ka būtu ar mieru visu darīt. Es būtu varējusi iegūt šīs skaistās blūzes — un arī visu citu, varbūt arī zirgu un ratus. Bija kāds bankas kasieris — precēts vīrs pie tam, kādēļ gan ne? Viņš gluži atklāti runāja ar mani. Mani neviens neņēma vērā, vai jūs saprotat? Es nebiju jauna meitene ar jaunas meitenes jūtām. Es nebiju nekas. Tas bija veikala darījums. Viņš…»

Viņas balss izgaisa skumjās, un klusumā, kas tagad iestājās, viņa dzirdēja Biliju griežam zobus.

«Jums nav tālāk jāstāsta,» viņš iesaucās. «Es to pazīstu. Tā ir netīra pasaule — riebīga, nejēdzīga pasaule. Es to nesaprotu. Pasaulē nav taisnības. Sievieti pērk un pārdod kā zirgu, pārdod ar labāko, kas viņā ir. Es nesaprotu šos vīriešus. Pēc maniem ieskatiem vīrietis piekrāpjas, slēdzot tādu darījumu. Kā, piemēram, mans šefs un viņa zirgi. Viņam ir arī sievietes. Arī jūs viņš varētu iegūt, tikai tādēļ vien, ka ir diezgan bagāts. Un jūs, Sakson, esat radīta skaistām smalkām blūzēm un citām tādām lietām. Bet, Dieva vārds, es to neciestu, ka jūs par to tādā kārtā maksātu. Tas būtu noziegums.»

Viņš pēkšņi apklusa un savilka grožus.

Krasā ceļa pagriezienā viņiem drāzās pretim auto. Bremzēm čīkstot, šoferis to apstādināja, un iekšā sēdētāju sejās bija lasāma rosme un interese, ieraugot abus jauniešus un vieglos ratus, kas aizsprostoja viņiem ceļu. Bilijs pacēla roku.

«Pabrauciet vairāk Uz malu,» viņš teica šoferim.

«Nē, nē, bērniņ,» šoferis atbildēja, lietpratēja skatienu vērodams ceļa drupano malu un dziļo gravu lejā.

«Nu, tad mēs pagaidīsim,» Bilijs laipni teica. «Es zinu satiksmes noteikumus. Šie dzīvnieki drusciņ baidās no automobiļiem. Ja jūs domājat, ka vēlos viņus te augšā uz kalna sabiedēt, tad ļoti maldāties.»

Auto pasažieri neapmierināti protestēja.

«Jums jau tādēļ tūlīt nav jābūt lielceļa laupītājam, ja esat zemnieka tūļa,» šoferis teica. «Mēs jūsu zirgiem nekā nedarīsim. Pagrieziet, lai tiekam garām. Ja ne …»

«Tas jums jādara, draugs,» skanēja Bilija atbilde. «Tā jūs ar savu padevīgo kalpu nedrīkstat runāt. Es jūsu sugas vīrus pazīstu, mans dēls. Taisieties, ka tiekat projām. Brauciet atmuguriski līdz pirmajai vietai, kas tik plata, lai pabrauktu jums garām.»

Pēc nervozas sarunas ar pasažieriem šoferis paklausīja, un mašīna, atmuguriski braucot, pazuda aiz ceļa līkuma.

«Tā banda,» pagriezies pret Saksonu, teica Bilijs. «Ja viņi var sev atļauties dažus galonus gazolīna un automašīnu, viņi domā, ka vienīgi tiem pieder ceļi, ko taisījuši jūsu un mani senči.»

«Vai lai mēs visu nakti te gaidām?» atskanēja šofera balss no ceļa līkuma. «Taisieties, ka tiekat garām. Ceļš brīvs.»

«Turiet muti,» Bilijs nicīgi teica. «Kad es nākšu, tad nākšu un, ja nebūs vietas diezgan, braukšu jums un jūsu cāļu kravai taisni pāri.»

Straujie, nemierīgie zirgi sajuta, ka groži atlaisti mazliet vaļīgāk, un, negaidot mudinājuma, ātri aiztrauca vieglos ratus kalnā. Nedroši un bailīgi tie pašāvās garām rūcošajai mašīnai.

«Kur mēs palikām,» Bilijs turpināja šķetināt pirmīt pārtraukto pavedienu, kad ceļš bija atkal brīvs. «Jā, pie mana šefa. Kādēļ viņam var būt divi simti zirgu, sievietes un viss cits, un man un jums nekā?»

«Jums ir jūsu zīds, Bilij,» viņa maigi teica.

«Un jums savs. Bet mēs to pārdodam citiem, kā veikalā pārdod drēbi, tik un tik daudz metru. Es domāju, ka jūs gluži labi saprotat, ko daži spodrgludinātavā nostrādātie gadi no jums prasīs. Un es pats! Es katru dienu pārdodu savu zīdu, ja strādāju. Paskatieties uz manu mazo pirkstiņu.» Viņš paņēma grožus vienā rokā, lai otra tam paliktu brīva, un pacēla to augšā, lai viņa labāk varētu redzēt. «Es to nevaru izstiept taisnu tā kā citus, un ar katru dienu kļūst ļaunāk. Tas nāk no braukšanas. Vai esat kādreiz redzējusi vecu važoņu rokas? Tās ir saliektas un sakropļotas kā putnu nagi.»

«Tais dienās, kad mūsu tēvi devās pāri prērijai, viss bija citādi,» Saksona atbildēja. «Arī viņiem bija saliekti pirksti, bet zirgi, rati un viss cits piederēja viņiem pašiem.»

«Protams. Viņi strādāja sev. Viņu pirksti salīka pašu darbā. Bet es saliecu savus pirkstus sava šefa dēļ. Vai jūs, Sakson, varat iedomāties, ka viņa rokas ir mīkstas kā sievietei, kas nekad nav strādājusi. Un tomēr staļļi un zirgi pieder viņam, kaut gan viņš savā mūžā vēl ne reizi nav strādājis godīgu darbu, bet man jāstrādā melnās miesās, lai nopelnītu sev drēbes un maizi. Viss ir ievirzījies nepareizās sliedēs. Un kas pie visa tā vainīgs? Lūk, to es labprat velētos zināt. Laiki mainījušies. Kas tos mainījis?»

«Dievs to nav darījis.»

«Nē, varat likt savu galvu ķīlā, ka viņš to nav darījis. Un tas ir otrs jautājums, kas man neliek miera. Kas beigu beigās ir Dievs? Ja viņš kārto visas lietas — un ja viņš to nedara, kādēļ tad viņš ir? — Kādēļ viņš ļauj tādiem vīriem, kā manam šefam un bankas kasierim, par ko jūs stāstījāt, kādēļ viņš ļauj, lai tiem pieder zirgi, sievietes, kādēļ viņš ļauj tiem pirkt krietnas jaunas meitenes, kas arī vēlētos būt laimīgas, labprāt būtu mīlējušas pašas savus vīrus un vēlējušās sev bērnus, kuru dēļ tām nebūtu jākaunas?»

11

Zirgi, kas bieži drīkstēja apstāties un no lielām pūlēm bija visi vienās putās, beidzot sasniedza stāvā Moragas kalna virsotni, no kurienes viens ceļš aizlocījās uz Kontra Kostas augstieni, otrs veda stāvus lejup uz saules gaismas pielijušo zaļo Redvudas kanjonu.

«Nu sakiet, vai nav skaisti?» jautāja Bilijs un apvilka ar roku plašu loku, kas ietvēra koku pudurus, neredzama strauta čalas un bišu vasarīgo dūkoņu.

«Man te tā patīk,» Saksona sajūsmināta iesaucās. «Visu to redzot, rodas tieksme dzīvot uz laukiem, bet nekad vēl neesmu tur bijusi.»

«Es arī ne, Sakson.'Nekad vēl neesmu dzīvojis uz laukiem, visā savā mūžā vēl ne reizi, bet visi mani senči bijuši zemnieki.»

«Toreiz vēl nebija pilsētu, visi dzīvoja uz laukiem.»

«Jums droši vien taisnība,» viņš pamāja ar galvu. «Viņiem bija tur jādzīvo.»

Vieglajiem ratiem nebija bremzes, un Bilijam bija uzmanīgi jābrauc, lai novadītu pajūgu pa stāvo līču loču ceļu uz leju. Saksona atlaidās pret mīksto atzveltni un neizsakāmi tīksmā labsajūtā aizvēra acis.

«Kas ir?» Bilijs pēc kāda laiciņa norūpējies jautāja. «Vai nejūtaties labi?»

«Te ir tik skaisti, ka baidos skatīties,» viņa atbildēja. «Tas viss ir tik patiess, ka rada sāpes.»

«Patiess? — Nu, tas gan izklausās dīvaini.»

«Vai ne? Bet es to tā izjūtu. Tas ir patiess. Mājas, ielas un viss cits pilsētā nav patiess. Bet tas te ir. Es nezinu, kā tas ir. Bet tas vienkārši tā ir.»

«Tik tiešām, man tagad šķiet, ka jums taisnība,» viņš iesaucās. «Tagad, kad jūs to sakāt, arī es to redzu. Te nav ne sporta, ne streiku, ne krāpšanas, ne melu. Koki stāv dabīgi, stingri' un tīri kā jauni zēni pirmā laikā ringā, pirms vēl nav iemācījušies krāpt un ziedot sporta velnam un visai nolādēti sapuvušajai burvībai. Jā, te viss ir patiess. Tiešām, Sakson, jūs protat redzēt.» Viņš gandrīz bijīgi apklusa un vēroja viņu tik maigu skatienu, ka lika meitenei notrīsēt tīksmē. «Vai zināt, es vēlētos, kaut jūs mani kādreiz redzētu boksējamies. īstā cīņā, to jūs varētu novērtēt. Es būtu Joti lepns, ja jūs būtu skatītāja. Es uzvarētu, man liekas, ja jūs skatītos un visu saprastu. Tā tik būtu cīņa, ticiet man. Un dīvaini, nekad vēl līdz šim neesmu vēlējies, lai kāda sieviete mani redzētu cīnāmies. Viņas tikai kliedz, spiedz un nekā no visa tā nesaprot. Bet jūs saprastu. Skaidrs, gluži skaidrs, ka jūs saprastu.»

Drusku vēlāk, nonākot ielejā un braucot pa līdumiem, kur rīta saulē zeltaini mirdzēja zemnieku mājas un labības lauki, Bilijs atkal pievērsās Saksonai.

«Sakiet, vai jūs bieži esat bijusi iemīlējusies? Pastāstiet man to. Nu, kā ir?»

Viņa purināja galvu.

«Es tikai domāju, ka esmu iemīlējusies — un pie tam ne bieži, tikai…»

«Daudzas reizes!» viņš iesaucās.

«Nekad nopietni,» viņa apgalvoja, klusībā priecādamās par viņa greizsirdību, ko Bilijs, pašam neapzinoties, izrādīja. «Nekad vēl neesmu nopietni iemīlējusies. Citādi jau būtu apprecējusies. Jo, redziet, es cita nekā nezinātu darīt, kā apprecēties ar to cilvēku, kuru mīlētu.»

«Bet ja viņš jūs nemīlētu?»

«Ak, es nezinu,» viņa smaidīja, un smaidam netrūka pašapziņas. «Man rādās, ka es viņu ietekmētu mani mīlēt!»

«Jā, es arī tā domāju,» viņš sajūsmināts iesaucās.

«Nelaime tikai tā,» viņa turpināja, «ka tie, kas mani mīlējuši, man bijuši vienaldzīgi. — O, skatieties!»

Pār ceļu pārskrēja trusītis, un viegls putekļu mākonītis līdzīgi dūmu grīstei iezīmēja ceļu, pa kuru tas bēga. Nākošā ceļa līkumā, taisni zirgu galvu priekšā, gaisā uz- spurdza bars lauku irbju. Bilijs un Saksona skaļi iegavilējās priekā.

«Ak Dievs,» viņš teica, «es sākšu nožēlot, ka neesmu dzimis zemnieks. Mēs neesam radīti, lai dzīvotu pilsētās.»

«Mazākais tādi, kā mēs,» viņa vēl piebilda. Un pēc īsa brīža, dziļi nopūtusies, turpināja: «Viss te ir tik skaists. Tas būtu kā sapnis — dzīvot visu mūžu šeit. Dažreiz es vēlos, kaut būtu indiāniete.»

Bilijs vairākas reizes gribēja ko teikt, bet vienmēr aprāvās, beidzot tomēr neizturēja. «Bet šie puiši, kas bija jūsos iemīlējušies, par tiem jūs man neesat nekā stāstījusi.»

«Vai vēlaties to zināt?» viņa jautāja. «Tam nav nekādas nozīmes.»

«Protams, ka gribu zināt. Sāciet. Šaujiet vaļā.»

«Labi. Pirmais bija Als Stenlijs …»

«Kas viņš tāds bija?» Bilijs valdonīgi jautāja.

«Profesionāls kāršu spēlmanis.»

Bilija seja pēkšņi sadrūma, un viņa redzēja, ka jaunekļa skatienā, ko tas viņai uzmeta, pavīdēja šaubas.

«Jā, tas ir taisnība,» viņa smējās. «Es toreiz biju astoņus gadus veca. Jūs redzat, es sāku no paša gala. Tas bija pēc manas mātes nāves, kad Kadijs mani pieņēma pie sevis. Viņam bija viesnīca un dzertuve. Tas bija Los- andželosā, gluži maza viesnīciņa, kuru apmeklēja dzelzceļa strādnieki un tamlīdzīgi ļaudis. Un man rādās, ka Als Stenlijs pārtika no viņu algas. Viņš bija ļoti skaists, apbrīnojami mierīgs un brīnišķi maigu balsi. Viņam bija arī visskaistākās acis un mīkstas baltas rokas. Vēl tagad redzu tās savu acu priekšā. Dažreiz pēcpusdienās viņš ar mani rotaļājās, deva saldumus un nelielas dāvanas. Parasti viņš lielāko dienas daļu nogulēja. Toreiz es nezināju, kādēļ. Man likās, ka viņš ir apburtais princis. Un tad viņu dzertuvē nogalināja. Bet pirms tam viņš vēl paspēja nogalināt to vīru, kas viņam deva nāvīgo triecienu. Tā, lūk, beidzās mans pirmais mīlas piedzīvojums.

Nākošais bija pēc tam, kad atstāju patversmi, toreiz man jau bija trīspadsmit gadu, un es dzīvoju kopā ar savu brāli — no tā laika mēs arvien dzīvojam kopā. Tas bija kāds puika, kas izvadāja maizi. Es gandrīz katru ritu, ejot uz skolu, satiku viņu. Tai laikā viņš brauca no Vudielas un iegriezās Divpadsmitajā. Varbūt tas apstāklis, ka viņš brauca ar zirgu, bija galvenais, kas mani pievilka. Lai nu kā, bet vairākus mēnešus biju viņā iemīlējusies. Tad viņš zaudēja savu vietu — varbūt arī bija noticis kas cits, — bet viņa vietā brauca cits zēns. Un nekad nebijām runājuši ne vārda.

Trešais bija grāmatvedis, un man bija sešpadsmit gadu. Gandrīz varētu domāt, ka esmu grāmatvežiem piemērota. Arī tas, ko Cārlijs Longs piekāva, bija grāmatvedis. To pirmo es satiku toreiz, kad strādāju Hikmeiera konservu fabrikā. Arī viņam bija mīkstas baltas rokas. Bet man drīz vien viņš apnika. Viņš bija… nu labi, viņš bija līdzīgs jūsu šefam. Un es nekad viņu patiesi neesmu mīlējusi, Bilij, tā godīgi un vaļsirdīgi sakot. Jau pašā sākumā jutu, ka viņš nav tāds, kādam īstam cilvēkam vajadzīgs būt. Strādājot kartonāžas fabrikā, man kādu laiku likās, ka ēsmu iemīlējusies Kāna tirdzniecības nama pārdevējā, ziniet, Bilij, tā, kas Vienpadsmitās avēnijas un Vašingtona laukuma stūrī. Viņš izturējās nevainojami, bet bija neizsakāmi garlaicīgs. Viņā nebija īstas dzīvības. Viņš gribēja precēt mani. Bet es to lāgā nemaz nevarēju aptvert, un tas tikai pierāda, ka neesmu viņu nemaz mīlējusi. Viņš bija šauriem pleciem, izstīdzējis un vienmēr aukstām un mitrām rokām. Bet, ak debessl Kā viņš ģērbās! Kā no modes žurnāla izkāpis. Viņš gan teica, ka noslīcināšoties un daudz ko tamlīdzīgu, bet es tomēr ar viņu vairs nesagājos.

Un pēc tam… jā, pēc tam nekas vairs nav bijis. Varbūt biju palikusi izvēlīgāka, bet pēc tam neesmu satikusi neviena, ko varētu mīlēt. Ar vīriešiem, ko satiku pēc tam, manas attiecības izvērtās savā ziņā vai nu tādā kā rotaļā, vai arī cīņā. Un neviens no mums necīnījās gluži godīgi. Cārlijs Longs, tas bija godīgs, un bankas kasieris arī. Bet tie atkal savukārt lika man izjust, cik cīņa ir grūta. Un visi viņi mani mācījuši rūpēties pašai par sevi un sevi sargāt. Viņi to nedarīja. Tas ir skaidrs.»

Viņa apklusa un uzmanīgi vēroja Bilija tīro sejas profilu, kamēr viņš uzmanīja zirgus. Bet pēkšņi viņš pētoši paskatījās uz Saksonu, un viņa miegaini pasmaidīja, izstaipot rokas.

«Tas ir viss,» viņa nobeidza. «Es izstāstīju visu, ko līdz šim neesmu nevienam cilvēkam stāstījusi. Un tagad jūsu kārta.»

«Man nav nekā daudz ko stāstīt, Sakson. Par meitenēm nekad neesmu sevišķi interesējies — mazākais ne tā, lai būtu domājis par precēšanos. Vīrieši man vienmēr patikuši labāk — tādi kā Bilijs Merfijs. Bez tam mani ļoti nodarbināja bokss un treniņi, lai atliktu daudz brīva laika meitenēm. Goda vārds, Sakson, kaut arī neesmu vienmēr

bijis tāds, kā vajag — jūs saprotat, ko domāju, — es nevienai meitenei vēl neesmu atklājis mīlestību.»

«Bet meitenes mīlēja jūs,» viņa to ķircināja, un Saksonas sirds bija pilna priecīga izbrīna par viņa skaidro atzīšanos.

Visa viņa uzmanība bija veltīta zirgiem.

«Daudzas, vai ne?» viņa neatlaidās.

Viņš vēl arvien neatbildēja.

«Nu, vai nav taisnība?»

«Jā, bet tā nebija mana vaina,» viņš domīgi teica. «Ja viņām tīk uz mani skatīties, neviens to viņām nevar aiz- ; liegt. Bet man ir tiesības no viņām vairīties, vai ne tā?

Jūs nevarat iedomāties, Sakson, kā bokseriem skrien pakaļ sievietes! Dažreiz tiešām bija jādomā, ka sievietes zaudējušas kaunu. O, nekad neesmu baidījies no viņām, ticiet man, neesmu tikai skrējis tām pakaļ. Tas vīrietis ir aitasgalva, kas ļauj sevi notvert tādā veidā.»

«Bet varbūt jūs nemaz nespējat iemīlēties,» viņa ķircinādamās teica.

«Var jau būt, ka arī nevaru,» skanēja Bilija maznomie- rinošā atbilde. «Bet es nekādā ziņā nevarētu iemīlēties meitenē, kas man skrien pakaļ. Tas der tikai piena puikām, bet ne vīram; īstam vīram netīk, ka sievietes tam skrien pakaļ.»

«Mana māte vienmēr teica, ka mīlai esot lielākā vara pasaulē,» sacīja Saksona. «Par to viņa sarakstījusi arī dzejas. Dažas iespiestas Sanžozē laikrakstā «Merkūrijs».

«Un ko jūs par to domājat?»

«Ak, es nezinu,» vjņa viegli ieteicās un, sastopoties atkal ar viņa skatienu, laiski pasmaidīja. «Es tikai zinu, ka ir jauki piedzīvot tādu dienu kā šī.»

«Jā, un šādu izbraukumu — tur jums taisnība,» viņš ātri piebilda.

Pulkstenis bija viens, kad Bilijs nogriezās no ceļa un iebrauca nelielā meža klajumā starp kokiem.

«Šeit mēs brokastosim,» viņš paziņoja. «Es domāju, ka būs labāk pašiem sagatavot brokastis, nekā ēst tās kādā no ceļmalas viesnīcām. Vajag iekārtoties pēc iespējas ērtāk. Es vispirms nojūgšu zirgus. Laika mums daudz. Jūs varat izsaiņot grozu ar ēdamlietām un izklāt galdautu.»

Kad Saksona bija izņēmusi visu no groza, viņu pārsteidza Bilija izšķērdība. Tur bija vesels arsenāls sviest-

maizīšu ar gaļu, vēžu salāti, cieti vārītas olas, pipargur- ķīši ar dillēm, olīves, cūkas kājas želejā, Šveices siers, sālsmandeles, apelsīni un banāni, un vairākas pudeles alus. Sī bagātība viņu pārsteidza ne tikai daudzuma, bet arī dažādības ziņā. Likās, it kā viņš mēģinājis izpirkt veselu delikatešu veikalu.

«Jums gan nevajadzēja rīkoties tik izšķērdīgi,» viņa teica, kad Bilijs bija atsēdies tai blakus. «Te jau pietiktu pusducim mūrnieku.»

«Bet ir labi, vai ne?»

«Jā,» viņa piekrita. «Tikai par daudz, tur ir tā nelaime.»

«Nu tad ir labi,» viņš teica. «Man patīk, ka viss ir bagātīgi. Pirms sākam ēst, noskalosim ceļa putekļus ar kādu malku alus. Ar glāzēm apejieties uzmanīgi. Tās man jādod atpakaļ.»

Vēlāk, kad viņi bija paēduši, viņš atgulās uz muguras, smēķēja cigareti un izjautāja Saksonu par viņas pagātni. Viņa tam stāstīja par dzīvi brāļa mājā, kur maksāja četrus ar pus dolārus nedēļā par uzturu un istabu. Piecpadsmit gadu vecumā viņa beigusi pamatskolu, iestājusies džutas fabrikā un pelnījusi četrus dolārus nedēļā, no kuriem trīs maksājusi Sārai.

«Bet kā bija ar to viesnīcnieku?» Bilijs jautāja. «Kā tas gadījās, ka viņš jūs pieņēma?»

Viņa paraustīja plecus.

«Nemaz labi nezinu — varbūt tādēļ, ka mani piederīgie visi bija ļoti trūcīgi. Likās, ka viņi nespēj tikt uz priekšu. Viņi dzīvoja no rokas mutē, vairāk tiem nekā nebija. Ka- dijs — viesnīcnieks — bija cīnījies mana tēva rotā un gatavs iet vai ugunī par savu kapteini Kitu (tā bija mana tēva palama). Mans tēvs bija atturējis ārstus un neļāvis amputēt viņam kāju, un to viņš visu mūžu nespēja aizmirst. Viņš diezgan labi nopelnīja ar savu viesnīcu un dzertuvi, un vēlāk dabūju zināt, ka viņš palīdzējis maksāt manas mātes slimības laikā ārstu rēķinus un samaksājis visus izdevumus, apbedot manu māti blakus tēvam. Man, patiesību sakot, būtu bijis jādzīvo pie tēvoča Vila — tāda bijusi manas mātes griba; bet Ventanas kalnos sākušies nemieri, un tur bija mana tēvoča rančo. Dažus cilvēkus nosita. Tas bija robežu strīds vai lopu dēļ, katrā ziņā manu tēvoci apcietināja, un viņš ilgu laiku nosēdēja cietumā. Kad viņš izkļuva brīvībā, advokāti bija piesavinājušies viņa rančo. Viņš jau toreiz bija vecs un stipri nevarīgs, viņa sieva saslima, un viņš dabūja naktssarga

vielu par četrdesmit dolāriem mēnesī. Manā labā viņš nevarēja nekā darīt, un tādēļ mani pieņēma Kadijs.

Kadijs bija labs cilvēks, kaut arī dzertuves īpašnieks. Viņa sieva bija liela auguma, skaista sieviete. Es nedomāju, ka viņa bija kārtīga sieviete. Man vienalga, ko par viņu runā. Bet pret mani viņa bija ļoti laba. Kad Kadijs nomira, viņa galīgi nogāja no ceļa, un mani nodeva patversmē. Tur nebija sevišķi patīkami, un es tur paliku trīs gadus. Bet pa to laiku Toms bija apprecējies un dabūjis noteiktu darbu. Viņš mani izņēma no turienes, un kopš tā laika esmu vienmēr uzturējusi sevi.»

Saksona skumji raudzījās pāri laukiem, līdz viņas acis apstājās pie kāda žoga, pie kura ziedēja ļoti daudz sarkanu magoņu. Bilijs, kas visu laiku bija gulējis zālē uz muguras un pētoši un sajūsmināti vērojis meitenes skaidro sejas ovālu, izstiepa tagad lēni roku un klusā balsī teica:

«Ak jūs, mazā nabaga meitenīte.»

Viņa roka dziļā līdzjūtībā apskāva Saksonas rokas apakšdelmu, un, kad viņas skatiens sastapās ar Bilija acīm, viņa tur lasīja pārsteigumu un prieku.

«Vai, cik jūsu āda vēsa,» viņš teica. «Man tā arvien ir karsta. Palūkojiet manu roku.»

Roka bija silta un valga, un viņa redzēja uz Bilija pieres un gludi noskūtās virslūpas mikroskopiski sīkas sviedru • lāsītes.

«Bet jūs taču esat gluži nosvīdis.»

Viņa noliecās pār to un ar savu kabatas lakatiņu noslaucīja Bilija pieri un lūpas, pēc tam arī delnas.

«Es elpoju caur ādu, man rādās,» viņš paskaidroja. «Gudrinieki treniņa laukumā un vingrošanas zālēs saka, ka tas esot labi un veselīgi. Bet šoreiz es svīstu neparasti 1 stipri, vairāk nekā citkārt. Jocīgi, vai ne?»

Lai noslaucītu viņa sejai sviedrus, Saksonai bija vajadzējis atbrīvot savu roku, bet tagad viņš to atkal saņēma.

«Bet cik vēsa ir jūsu āda,» viņš atkārtoja tikpat izbrīnījies. «Mīksta kā samts un gluda kā zīds. Patīkami tai pieskarties.»

Maigi un uzmanīgi viņš ļāva savai rokai slīdēt no Saksonas rokas delnas līdz elkonim un atkal atpakaļ. Nogurusi un miegaina no garā priekšpusdienas brauciena siltajā saulē, viņa izjuta tīksmas trīsas un ļāvās šai labsajūtai; viņa notvēra sevi pusnomoda stāvoklī, pašai sev sakot, ka šis te ir tas vīrietis, ko viņa varētu mīlēt, viņu, viņa rokas, visu viņu.

«Tā, šai vietai nu visu vēsumu esmu atņēmis,» viņš teica un vairījās paskatīties uz Saksonu, bet viņa varēja redzēt šķelmīgo smaidu, kas bija iegulies viņa lūpās. «Pamēģināsim tagad citur.»

Maigi viņš ļāva savai rokai slīdēt augstāk, un, skatoties uz Bilija lūpām, viņa domāja par tām dīvainajām izjūtām, kas bija to caurstrāvojušas, viņiem pirmoreiz tiekoties.

«Runājiet; pastāstiet vēl kaut ko,» viņš mudināja pēc neilga laimes un maiguma pilna klusuma. «Man tīk raudzīties uz jūsu lūpām, kad jūs runājat. Tas ir jocīgi, bet katra lūpu kustība ir kā neliels ātrs skūpsts.»

Viņai nepavisam negribējās kustēties, bet tomēr viņa teica:

«Ja es runāšu, jums nepatiks tas, ko teikšu.»

«Sakiet vien,» viņš neatlaidās. «Jūs nevarat pateikt nekā tāda, kas man nepatiktu.»

«Labi, tur tālāk ir magones, un es ļoti vēlētos iet un noplūkt tās.»

«Jums taisnība,» viņš smējās. «Bet jūsu lūpas runājot kustējās, un iznāca divdesmit piecas skūpstu kustības. Es tās skaitīju. Bet es jums ko teikšu: dziediet tagad «Kad pagājušas pļaujas dienas» un ļaujiet man pa to laiku turēt otru jūsu vēso roku; pēc tam būs laiks doties atpakaļ.»

Viņa dziedāja, raugoties Bilija acīs, kas neatlaidīgi vēroja viņas lūpas. Beigusi dziedāt, tā klusu atvilka savu roku un piecēlās kājās. Bilijs jau taisījās iet pie zirgiem, kad Saksona pasniedza viņam savu jaciņu. Nevērojot patstāvību, kas īpatna meitenēm, kam pašām par sevi jārūpējas, viņai bija iedzimta mīlestība uz maziem pakalpojumiem un uzmanību, un bez tam viņa no savas bērnības atcerējās mātes nostāstus un ieceļotāju sievu runas par spāņu kavalieru uzmanību un laipnību.

Saule jau bija sākusi rietēt, kad viņi, apmetuši lielu loku uz austrumiem un dienvidiem, šķērsoja Kontra Kostas kalnus un sāka doties lejup pa garo kalnu grēdu garām Redvudas smailei uz Fruitvāli. Zem viņiem līdz pašam līcim izpletās līdzenums, iedalīts kā šaha galdiņš laukos un pilsētās — tur bija Elmhersta, Sanleandra un Haivarda. Dūmi virs Oklendas aizsedza visu rietumu debess pusi kā ar tumšu plīvuru, bet otrpus līcim viņi redzēja Sanfrancisko mirgojam pirmās ugunis.

Pār viņiem noslīga tumsa, un Bilijs bija neparasti kluss. Pēdējā pusstundā viņš bija it kā pavisam aizmirsis Saksonas klātbūtni, izņemot vienu reizi, kad tas viņu un sevi,

sargādams no aukstā vakara dzestruma, ciešāk ietina segā. Ne vienreiz vien Saksonai gribējās jautāt: par ko jūs domājat? Bet katru reizi viņa apslāpēja šo tieksmi. Viņa sēdēja tam ļoti cieši blakus. Viņu ķermeņu siltums saplūda kopā, un Saksonu caurstrāvoja dziļa miera un apmierinātības izjūta.

«Klausieties, Sakson,» viņš pēkšņi teica. «Nav nekādas nozīmes, ja es ilgāk klusēju. Jau kopš azaida man tas stāv mēles galā. Kādēļ mēs nevarētu precēties?»

Viņa zināja — un šai apziņā slēpās prieks un pārliecība — ka viņš runā nopietni. Bet Saksona instinktīvi izjuta dziņu viņam pretoties, drusku viņu pamocīt, kļūt ar to viņam dārgāka un iekārojamāka. Bez tam bija ievainota viņas sievietes smalkjūtība un lepnums. Bilija bildinājuma vienkāršība un tiešais veids viņu gandrīz sāpināja. Bet viņa tomēr ilgojās Bilija — cik ļoti ilgojās, to pati līdz šim nebija zinājusi.

«Nu sakiet taču kaut ko, Sakson. Vienalga — vai nu ļaunu, vai labu, bet gribu to zināt. Tikai vienu ņemiet vērā — es jūs mīlu. Taisni briesmīgi mīlu, Sakson, Dieva vārds! Tam tā vajag būt, jo citādi es ar jums tā nerunātu. Nekad un ne ar vienu meiteni neesmu līdz šim tā runājis.»

Atkal iestājās klusums, un Saksona, sēdot zem siltās segas, domās kavējās pie sava blakussēdētāja. Noskārstot, kādu virzienu sāk pieņemt viņas domas, meitene tumsā stipri nosarka.

«Cik vecs jūs esat, Bilij?» viņa pēkšņi jautāja un pārsteidza viņu ar savu jautājumu, tāpat kā viņš to pirmīt bija pārsteidzis. »

«Divdesmit divi.»

«Un man ir divdesmit četri.»

«It kā es to nezinātu. Ja zinu, kad jūs atstājāt bāreņu patversmi un cik ilgi strādājāt džutas fabrikā, konservu fabrikā un gludinātavā, vai jūs domājat, ka nespēju to aplēst? Zināju jūsu vecumu jau sen, tikai dzimšanas dienu vēl nezinu.»

«Tas nekā negroza, es tomēr esmu divus gadus vecāka.»

«Nu un tad? Ja tam būtu kāda nozīme, es jūs nemīlētu, vai ne tā? Jūsu mātei taisnība. Mīla pasaulē ir vissvarīgākā. Tikai tai ir nozīme. Vai jūs to nevarat saprast? Es jūs mīlu, un man vajag jūs iegūt. Tas taču ir tik dabiski, man rādās. Vērojot zirgus, suņus un cilvēkus, esmu vienmēr domājis, ka pareizs ir tas, kas dabisks. No tā, Sakson, nevar izvairīties. Jūs man esat nepieciešama, un no visas sirds vēlos, kaut arī es jums tāds būtu. Varbūt manas rokas nav tik maigas kā grāmatvežiem, pārdevējiem, bet tās jūsu dēļ spēj strādāt, cīnīties un galvenais, Sakson, jūs mīlēt.»

Instinktīvā dziņa sargāties un vairīties, ko Saksona līdz šim arvien bija izjutusi pret vīriešiem, pēkšņi saplaka. Sī te nebija cīņa. Tas bija tas, ko viņa bija gaidījusi, pēc kā ilgojusies. Pret Biliju viņa bija bezspēcīga. Viņam tā nespēja atteikt. Pat tādā gadījumā ne, ja viņš izrādītos tāds pats kā citi. Un no šīm spēcīgajām jūtām izauga cita, vēl lielāka — viņš nebija tāds kā citi.

Viņa neteica nekā. Viņa tikai uzlika savu roku viņa kreisajai rokai un lēni mēģināja to atvilkt no grožiem. Viņš nesaprata; bet, kad viņa neatlaidās, viņš pārlika grožus labajā un ļāva tai pilnu vaļu. Viņa noliecās pār to un noskūpstīja viņa cieto važoņa delnu.

īsu mirkli viņš sēdēja kā pārakmeņojies.

«Sakson, vai tas taisnība?» viņš murmināja.

Viņa vēlreiz noskūpstīja delnu un murmināja:

«Es mīlu tavas rokas, Bilij. Man tās ir visskaistākās pasaulē, un man vajadzētu daudz stundu, lai pateiktu tev, ko visu tās man nozīmē.»

«Tprrr!» Bilijs uzsauca zirgiem.

Tos apstādinājis, viņš piesēja grožus pie pātagas kāta. Tad pagriezās pret Saksonu, apskāva to un uzspieda savas lūpas viņas lūpām.

«Ak Bilij,» viņa elsoja, kad viņš to palaida, «es būšu tev laba sieva.»

«Tagad tu zini, ko pirmīt domāju un kādēļ tā svīdu, azaidu ieturot. Man tā vien likās, ka nespēšu vairs ilgāk izturēt un pateikšu tev. Tu taču zini, ka patiki man no pirmā acu uzmetiena.»

«Un man liekas, ka es tevi mīlēju jau no pirmās dienas, Bilij. Es visu dienu toreiz biju tik lepna uz tevi, jo tu biji tik labs, uzmanīgs un stiprs, visi vīrieši juta pret tevi respektu, un meitenes bija tevī iemīlējušās. Vīrieti, uz ko nevarētu būt lepna, es nespētu ne mīlēt, ne precēt. Un es esmu uz tevi tik lepna, tik lepna.»

«Bet ne pusi tik daudz, kā es pats ar sevi tagad lepojos,» viņš atbildēja, «un, proti, tādēļ, ka esmu tevi ieguvis. Tas viss ir pārāk skaisti, lai būtu patiesi, un pēc divām minūtēm varbūt jau tarkšķēs modinātāja pulkstenis un mani modinās. Bet vienalga, pat ja arī tā, tad gribu mazākais no šīm divām minūtēm iegūt pēc iespējas vairāk.»

Viņš atkal ņēma to rokās un tik cieši sev piekjāva, ka gandrīz sagādāja viņai sāpes. Pēc īsa brīža, kas Saksonai šķita kā svētlaimes mūžība, viņš to atlaida un, redzams» tas viņam maksāja daudz pūļu.

«Un vēl modinātājs nav tarkšķējis,» viņa čukstēja tai pie vaiga. «Ir tumša nakts, tur mums priekšā atrodas Fruitvāle, tur ceļa vidū stāv Karalis un Princis. Es nekad nebūtu domājis, ka reiz pienāks laiks, kad nevēlēšos satvert grožus un vadīt divus skaistus zirgus. Es nevaru tevi izlaist no savām rokām, bet mums vēl gabals jābrauc. Piķis un zēvele, jābrauc vien būs.»

Viņš to atbrīvoja, rūpīgi aplika tai segu un ļāva nepacietīgajiem zirgiem rikšot.

Pēc pusstundas viņš atkal teica: «Tprrr!»

«Tagad es zinu, ka esmu nomodā, bet es neesmu pārliecināts, vai viss cits nav tikai sapnis, man vajag to noskaidrot.»

Un atkal viņš atsēja grožus un iekļāva viņu rokās.

12

Laiks Saksonai skrēja kā ar spārniem. Viņa strādāja gludinātavā, strādāja pat vairāk virsstundu nekā agrāk un visas brīvās stundas ziedoja, gatavojoties lielajai pārmaiņai un — Bilijam. Kā nepacietīgs Dieva izredzēts mīlētājs viņš bija gribējis kāzas svinēt otrā dienā pēc saderināšanās, bet tad piekāpās un bija ar mieru gaidīt, bet ne ilgāk kā vienu nedēļu.

«Kādēļ lai mēs gaidām?» viņš jautāja. «Jaunāki mēs nekļūstam, un padomā, ko visu zaudējam ar katru dienu, ko kavējam.»

Bet beidzās ar to, ka viņš bija ar mieru gaidīt vienu mēnesi, un tas bija ļoti labi, jo pēc divām nedēļām Biliju un kādus divpadsmit citus važoņus pārcēla uz Oklendas rietumiem, kur atradās Korberlija un Morisona lielie staļļi. Tagad vairs nebija jāmeklē dzīvoklis pilsētas otrā galā, Priežu ielā starp Ceturto un Piekto un netālu no Dienvidu dzelzceļa Saksona un Bilijs par desmit dolāriem mēnesī noīrēja patīkamu kotedžu ar četrām nelielām istabām.

«Tas ir smieklīgi lēti, ja salīdzina ar to, ko līdz šim maksāju par tām istabelēm, kur dzīvoju,» Bilijs paskaidroja. «Piemēram, par to, kur tagad dzīvoju — tā pat nav

tik liela kā mazākā no šīm istabām — maksāju sešus dolārus mēnesī.»

«Bet tā ir mēbelēta,» Saksona iebilda. «Tā, lūk, ir tā starpība, vai tu saproti?»

Bet Bilijs to nesaprata.

«Neesmu bijis nekāds labais skolnieks, bet vienkāršo matemātiku protu, Sakson. Ir gadījies, ka man bijis jāieķīlā pulkstenis, un es zinu, ko nozīmē procenti. Kā tu domā, cik varētu maksāt apmēbelēt šo māju, grīdsegas istabas grīdām, virtuvē linolejs un viss pārējais?»

«Par trīssimt dolāriem mēs to it jauki varam iekārtot,» viņa atbildēja. «Es par to esmu domājusi un esmu pārliecināta, ka ar to naudu tiekam galā.»

«Trīs simti,» viņš murmināja un apcerēdams savilka uzacis. «Teiksim trīs simti par sešiem procentiem — tas ir par katru dolāru seši centi, sešdesmit centu par desmit dolāriem, seši dolāri par simts dolāriem. Vai tu redzi, cik brīnišķi protu reizināt ar desmit? Tagad jāizdala astoņpadsmit uz divpadsmit, iznāk pusotra dolāra mēnesī.» Viņš apklusa, apmierināts, ka pierādījis sava apgalvojuma pareizību. Bet tad viņam ienāca kaut kas cits prātā. «Pagaidi! Tas vēl nav viss. Tik procentu iznāk, ja apmēbelē visas četras istabas. Cik iznāk, ja pusotra dolāra izdala uz četri?»

«Piecpadsmit izdalīt uz četri — trīs un trīs jāpatur galvā,» Saksona veikli lēsa. «Trīsdesmit uz četri būs septiņi, divdesmit astoņi, divi galvā un divas ceturtdaļas būs puse. Tā lūdzu.»

«Nu! Tu arī to lietu proti.»

Viņš brīdi domāja.

«Es nevarēju tev izsekot. Cik tu teici, ka iznāk?»

«Trīsdesmit septiņi un pus cents.»

«Ahā! Nu tagad paskatīsimies, cik man noplēsts par istabu. Desmit dolāru mēnesī par četrām istabām iznāk par vienu divi ar pus. Klāt trīsdesmit septiņi un pus cents par mēbelēm, iznāk divi dolāri un astoņdesmit septiņi ar pus centa, noņemt no sešiem dolāriem …»

«Trīs dolāri un divpadsmit ar pus centa,» viņa steidzās pateikt.

«Nu redzi! Trīs dolāri un divpadsmit ar pus centa man nevajadzīgi katru mēnesi jāmaksā par istabu. Iznāk, ka apprecoties cilvēks vēl ietaupa naudu. Vai ne tā?»

«Bet mēbeles taču nolietojas?»

«Jupis parauj! Par to gan nemaz nepadomāju. Bez šaubām, ari tas jāņem vērā. Bet vienalga, šeit mēs esam atraduši ko reti izdevīgu, un sestdienas pēcpusdienā lūdzu atstāj mazgātavu ātrāk, lai varam iet nopirkt vajadzīgās lietas. Vakar vakarā biju pie Salingera. Piecdesmit man jāiemaksā, un pārējais jānomaksā pa desmit dolāriem mēnesī. Divdesmit pieci mēneši, un viss piederēs mums. Bet vienu neaizmirsti, Sakson, pērc visu, ko vēlies pirkt, neskaties, cik tas maksā. Neskopojies, jo tas attiecas uz tevi un mani. Saprati?»

Viņa palocīja galvu, bet viņas sejā neizpaudās nekas no tā, ko viņa domāja par ietaupījumiem, kādus nolēmusi izdarīt. Acis tai k|uva valgas.

«Tu esi tik labs pret mani, Bilij,» viņa murmināja, pieejot tam klāt, un viņa rokas vienmēr bija gatavas to saņemt.

«Tātad tu tomēr to esi darījusi,» Mērija kādu rītu mazgātavā teica. Viņas nebija strādājušas vēl ne desmit minūtes, kad Mērijas acis jau ieraudzīja topāza gredzenu Saksonas kreisās rokas pirkstā. «Kurš tad ir tas laimīgais? Cārlijs Longs vai Bilijs Robertss?»

«Bilijs,» skanēja atbilde.

«Hū! Tu laikam tādēļ ņem tik jaunu zēnu, lai viņu vēl audzinātu, ko?»

Saksonas sejā bija skaidri lasāms, ka šī piezīme sasniegusi savu mērķi, un Mērija to tūlīt nožēloja.

«Vai tu nesaproti joku? Es taisni briesmīgi priecājos par jauno ziņu. Bilijs ir briesmīgi labs puisis, un man prieks, ka viņš tevi dabūs. Jūs esat kā radīti viens otram, un tu būsi viņam labāka sieva nekā kura katra cita meitene, ko pazīstu. Kad tad tam jānotiek?»

Dažas dienas pēc tam ceļā no mazgātavas uz mājām Saksona satika Cārliju Longu. Viņš tai nostājās priekšā uz ietves un aizsprostoja ceļu.

«Tātad jūs ejat ar bokseri?» viņš ņurdēja. «Kurp tas novedīs, to jau akls var redzēt.»

Pirmoreiz viņa nebaidījās no šā smagā tumšsejainā vīra ar melnajām uzacīm un spalvainajiem pirkstiem. Viņa pacēla savu labo roku.

«Vai redzat? To jūs man nevarējāt uzmaukt pirkstā, kaut gan esat liels un stiprs. Bet Bilijs Robertss to varēja, varēja to nedēļas laikā. Viņš jūs uzvarēja, Cārlij Long, un tai pašā laikā ieguva mani. Viņš nav tāds kā jūs. Viņš ir īsts vīrs, tīrs, skaidrs — tāds, kā īstam vīram jābūt.»

Longs aizsmacis smējās.

«Es jums varētu kaut ko citu pastāstīt par viņu. Vaļsirdīgi runājot, Sakson, viņš nav tas, par ko uzdodas. Ja es gribētu pastāstīt visu, ko zinu …»

«Būtu labāk, ja jūs nestāvētu man ceļā un ietu,» viņa to pārtrauca, «citādi pateikšu to viņam, un jūs zināt, kas tad notiks, jūs lielais vērsi!»

Negribot Longs gausiem šļūcošiem soļiem pagāja sāņus.

«Jūs esat bīstama,» viņš, pa pusei apbrīnodams, teica.

«Un Bilijs Robertss arī,» viņa smējās un gāja tālāk.

Pagājusi mazu gabaliņu, viņa apstājās. «Klausieties!» viņa iesaucās.

Lielais smagais kalējs tūlīt steidzīgi pagriezās.

«Tur uz stūra es redzēju klibu vīru. Jūs varat iet un piekaut to.»

Tikai reiz īsajā saderināšanās laikā Saksona sev atļāva nelielu izšķērdību. Viņa ziedoja pusi dienas algas par pusduci savu uzņēmumu. Bilijs bija teicis, ka dzīve tam esot nepanesama, ja vakaros gulēt ejot un rītā ceļoties nevarot redzēt viņas attēlu. Viņas spoguļa aplodā bija iesprausti divi Bilija uzņēmumi — viens parastā uzvalkā, otrs boksera cīņas ģērbā. Skatoties uz šo pēdējo, viņai ienāca prātā, ko māte tai bija stāstījusi par vecajiem sakšiem un viņu laupītāju braucieniem Anglijas krastos. Viņa izņēma no kumodes atvilktnes vienu no saviem svētumiem — dzeju albumu, kas bija piederējis viņas mātei un kur bija ielīmēti daudzi Kalifornijas rašanās laikos drukātu dzeju izgriezumi. Bija arī daudz gleznu un kokgriezumu reprodukciju, izgrieztu no laikrakstiem un žurnāliem, kas bija iznākuši vismaz vienu ģenerāciju agrāk.

Zinātājas pirkstiem Saksona ātri pāršķirstīja tos, līdz atrada to, ko meklēja. Starp varenām klintīm un zem pelēkām, zemiem vētras mākoņiem klātām debesīm bija kāds ducis laivu, garas šauras un tumšas laivas kā lieli dīvaini putni; tās pašreiz taisījās piestāt smilšainajā, baltputu viļņiem apšļāktajā krastā. Vīri laivās bija puskaili, muskuļaini, gaišmataini, un galvās tiem bija bruņu cepures ar spārniem. Šķēpiem un zobeniem rokās viņi lēca līdz pat gurniem bangotnē un brida uz krastu. Adās ģērbušies mežoņi, kas tomēr nelīdzinājās indiāņiem, stāvēja bariem krastā un, iebriduši līdz ceļiem ūdenī, gribēja aizkavēt atbraucējus izkāpt krastā. Pirmie cirtieni jau bija krituši, un bangotnē jau gulēja daži ievainotie un nonāvētie. Viens jauneklis gaišām cirtām gulēja pārkritis pār laivas malu, un bulta viņa krūtīs liecināja, ka tas jau miris. Bet tam pāri ar šķēpu rokā lēca viņas Bilijs. Kļūdīties nebija iespējams. Apbrīnojami gaišie mati, seja, acis, mute, viss tas pats. Arī sejas izteiksme tāda kā Bilijam tai svētdienā Vi- selparkā, kad viņš savaldīja trīs mežonīgos īrus.

Šiem kareiviskajiem milžiem jābūt Bilija senčiem, un maniem arī, viņa nodomāja, novietodama albumu atkal kumodes atvilktnē. Un kāds no šiem senčiem pagatavojis šo kumodi, kas atceļojusi pāri lielajai sālsjūrai un ienaidnieka lodes caururbta cīņā ar indiāņiem pie Mazās Tērces. Saksonai gandrīz likās, ka viņa redz tās sievas, kas glabājušas šais atvilktnēs pašu roku austos audeklus un savas greznuma lietas — to klejotāju paaudžu sievietes, kas bijušas viņas pašas mātes vecmāmiņas, vecvecmāmiņas un šo vecvecmāmiņu vecmāmiņas. Nu labi, viņa nopūzdamās domāja, tā katrā ziņā ir laba rase, no kuras esam cēlušies, derīga kā darbam, tā cīņai. Saksona sāka domāt par to, kā gan viņas dzīve būtu izvērtusies, ja viņa būtu piedzimusi kā ķīniete vai viena no šīm mazajām, laiskajām, tumšādainajām itālietēm, ko bieži redzēja nākam no krasta ar salātu grozu uz galvas. Bet tad viņai pašai bija jāsmejas par savu neprātīgo domu. Viņa sāka domāt par Biliju, savu četristabu mājiņu Priežu ielā, un galva tai rūca no domām par nākošo dzīvokli.

13

«Visi mūsu lopi bija aizdzīti,» Saksona teica, «un ziema jau bija tik tuvu, ka neiedrošinājāmies pat mēģināt tikt pāri lielajai Amerikas prērijai, un tādēļ mūsu karavāna palika pa ziemu Soltleiksitijā. Toreiz mormoņi vēl bija prātīgi un apgājās ar mums labi.»

«Tu runā tā, it kā pati būtu tur bijusi,» Bērts teica.

«Mana māte tur bija,» Saksona lepni sacīja. «Viņa toreiz bija astoņus gadus veca.»

Viņi sēdēja Priežu ielas mazā namiņa virtuvē pie galda un ieturēja aukstu azaidu — sviestmaizītes, tomātus un olu. Bija svētdiena, un viņi bija atnākuši agri, jo visiem bija brīva diena, šodien spodrināja logus, mazgāja sienas, vaskoja grīdas, izklāja grīdsegas un izlika linoleju, vajadzēja arī pielikt logiem aizkarus, izlabot pavardu, sakārtot virtuves piederumus un traukus, novietot mēbeles.

«Stāsti tālāk, Sakson,» Mērija lūdza. «Man tik briesmīgi gribas zināt, kas bija tālāk. Un tu, Bert, esi kluss un klausies.»

«Labi. Bija ziema, kad pēkšņi uzpeldēja Dels Hankoks. Viņš bija gan dzimis Kentuki, bet jau gadiem ilgi dzīvoja Rietumos. Viņš bija skauts, tāpat kā Kits Karsons, un pazina viņu labi. Daudzas reizes viņš un Kits Karsons bija segusies ar vienu segu. Viņi abi bija kopā arī Kali- fornijā pie ģenerāļa Frimonta. Nu labi, viņš bija iegriezies Soltleiksitijā tikai garāmejot, jo atradās ceļā uz Roki Montānas traperiem, ar kuriem kopā gribēja doties bebru medībās. Viņš bija skaists vīrs. Viņš nēsāja savus garos matus tā, kā to tagad vairs redz tikai vecās ilustrācijās, ap vidu tam bija zīda josta — to viņš bija iemācījies valkāt Kalifornijā no spāņiem — un aiz jostas divi revolveri. Tas bija vīrs, kurā sievietes iemīlas no pirmā skatiena. Labi; viņš ieraudzīja Sadiju, manas mātes vecāko māsu, un jādomā, ka tā viņam patika, jo viņš palika Soltleiksitijā. Viņš bija liels indiāņu ienaidnieks, un es no mazotnes atceros, mana mātes māsa Vila stāstīja, ka viņam bijušas vismelnākās, visliesmojošākās acis, un veids, kā viņš mēdzis lūkoties, atgādinājis ērgli. Viņš ne no kā nav baidījies.

Sadija bija īsta skaistule, Viņa flirtēja ar to un pataisīja viņu gluži traku. Varbūt viņa pati labi neizprata savas jūtas, to es nezinu. Bet tik viegli viņa nepadevās, kā es Bilijam. Beidzot viņš to vairs nespēja paciest. Tai vakarā viņš atjāja un bija mežonīgāks nekā jebkad. «Sadi,» viņš teica, «ja tu nesolies kļūt mana sieva, es vēl šovakar pat nošaušos tepat viņpus ratu karavānas.» Un viņš to arī būtu izdarījis, Sadija to gluži labi zināja un tādēļ teica jā. Nu, vai seno dienu mīlētāji nebija braši?»

«Ak, es nezinu,» Mērija nicīgi teica. «Nedēļu pēc tam, kad iepazinies ar Biliju, tu ar viņu jau saderinājies. Vai Bilijs teica, ka viņš nošausies turpat blakus gludinātavas dēlim, ja tu viņu neuzklausīsi?»

«Viņam nebija nemaz izdevības to teikt,» Saksona atzinās. «Bet Dels Hankoks un manas mātes māsa Sadija apprecējās vēl tai pašā dienā. Un viņi bija ļoti laimīgi. Bet tad viņa nomira, un daudzus gadus vēlāk Delu nogalināja indiāņi. Toreiz viņš jau bija vecs vīrs, bet man tomēr liekas, ka pirms savas nāves viņš vēl paspēja nogalināt daudz indiāņu. Tādi vīri kā viņš mirst cīņā un ņem līdzi nāvē tos, kas viņiem dod nāvīgo triecienu. Tā bija arī ar Alu Stenliju, ko pazinu, kad vēl biju gluži maza. Pie galda sēdot, viņu no muguras nošāva kāds dzelzceļu strādnieks. Un tas bija nāvīgs šāviens. Viņš mira pēc dažām sekundēm. Bet pirms nāves viņš paspēja vēl izraut revolveri un iešaut trīs lodes vīram, kas viņu nonāvēja.»

«Es nevaru ciest kaujas un cīņas,» Mērija protestēja. «Tas mani nervozē — Bērts vienmēr meklē strīdu. Bet kāda tur jēga!»

«Un es nedotu ne savu mazo pirkstiņu par vīru, kam nebūtu cīņas gara,» Saksona atbildēja. «Mēs šodien šeit nesēdētu, ja mūsu tēviem nebūtu bijis cīņas gars.»

«Bet tu jau arī dabūsi vīru, kas prot cīnīties,» Bērts apgalvoja. «Tas ir vīrs caur un cauri. Bilijs ir mohikānis ar skalpiem pie jostas, un, ja viņam uznāk trakums, tad labāk pēc iespējas ātri pazust no viņa acīm, jo citādi var kas gadīties — kā ar veseri pa galvu — bums!»

«Taisni tā,» Mērija apstiprināja.

Bilijs, kas sarunās nepiedalījās, pēkšņi piecēlās kājās un ieskatījās guļamistabā blakus dzīvojamai istabai; atnācis atpakaļ, viņš ielūkojās tai guļamistabā, kas atradās blakus virtuvei, un pieri saraucis palika stāvot.

«Nu kas tad tev iekoda, vecais puisi?» Bērts jautāja. «Tu jau izskaties, it kā krusa tev būtu sakapājusi visu sējumu. Nu, kas ir? Sauj vaļā!»

«Es tikai domāju par to, kur, visu svēto vārdā, ir gulta un visas citas šīs istabas lietas.»

«Sai istabai mums nemaz nav lietu,» Saksona atbildēja. «Mēs tās nemaz neesam pasūtījuši.»

«Tad rīt par to parūpēšos.»

«Mums tā nemaz nav vajadzīga,» Saksona teica Bilijam. «Es tai istabai mēbeles nemaz neieskaitīju. Nauda izgāja tādēļ, ka pirkām labākas grīdsegas un labāku pavardu.»

Bilijs pienāca viņai klāt, uzcēla viņu no krēsla un atsēdināja sev uz ceļiem.

«Tā ir pareizi, mazo meitenīt. Es priecājos, ka tu tā darīji. Vienmēr to labāko mums. Un rītvakar tu iesi ar mani pie Salingera un izmeklēsi gultu, grīdsegu un visu citu, kas vajadzīgs. Bet tam visam jābūt labam. Nav nozīmes skopoties.»

«Tas maksās piecdesmit dolāru,» Saksona pretojās.

«Labi,» viņš pamāja. «Lai maksā piecdesmit dolāru un ne centa mazāk. Mēs ņemsim to labāko. Kāds gan labums no tukšas istabas? Tas sabojā visu māju. Redzi, es dienu no dienas redzēju šo ligzdiņu topam pilnāku un mājīgāku, no paša pirmā brīža, kad samaksāju īres naudu un atslēdzu mājas durvis. Bet ja šī istaba, kad mēs būsim apprecējušies, stāvēs tukša un bez grīdsegas, es visu dienu, vadot zirgus, cita nekā neredzēšu, kā vienīgi kailo grīdu. Mājā būs meli. Paskaties uz aizkariem, ko tu esi pielikusi logam. Tas ir darīts nolūkā, lai kaimiņi domātu, ka istaba ir mēbelēta. Aizkari, Sakson, melo, tie visiem ar lielu troksni stāsta, ka istabā ir mēbeles. Tas mums neder. Es parūpēšos, lai aizkariem būtu taisnība.»

«Jūs to varat izīrēt,» Bērts deva padomu. «Jūs esat tuvu dzelzceļlīnijai, un arī restorāns no jums nav tālu.»

«Nekad. Es neprecu Saksonu, lai sagādātu sev īrniekus. Ja es nespētu par viņu rūpēties, vai zini, ko es darītu? Aizietu līdz molam, piesietu pie kakla akmeni un teiktu: «Kad tāds vīrs mirst, nav nekāda nelaime» un lēktu iekšā. Vai man nav taisnība, Sakson?»

Tas gan runāja pretim viņas piesardzībai un cilvēka veselam prātam, bet bija tīkami viņas lepnumam. Viņa apskāva sava mīļotā kaklu un pirms skūpsta teica:

«Tu, Bilij, vari visu noteikt. Kā tu teiksi, tā notiks, tagad un vienmēr.»

14

Sāra bija ļoti konsekventa. Pat vēl ļaunāk, viņas būtība bija izkristalizējusies stingā formā tai brīdī, kad bija izgaisis iemīlēšanās skurbulis, līdz ar pirmā bērna gaidām. Šī forma bija aizspriedumi un priekšstati, ko tā bija piesavinājusies jau bērnībā. Viņa bija tādā mērā ieraduma cilvēks, ka visniecīgākā pārmaiņa ikdienas dzīvē pieņēma veselas revolūcijas apmērus. Toms jau bija piedzīvojis vairākas šādas revolūcijas, starp citu arī katru reizi, kad tie pārkravājās uz jaunu dzīvokli. Trešoreiz pārkravājoties, viņam pietika, un no tās reizes viņš nekad vairs nemeklēja jaunu dzīvokli.

Tādēļ arī Saksona tikmēr vilcinājās runāt par savām kāzām, līdz tas kļuva nepieciešams. Viņa gaidīja scēnu un arī dabūja to.

«Bokseris, klaidonis, dienaszaglis!» Sāra šņāca pēc tam, kad bija izsmēlusi visus ļaunos un posta pilnos paredzējumus, kas, zaudējot Saksonas četrus ar pus dolāru lielo nedēļas maksu, apdraudēja viņas un viņas vīra nākotni.

«Es labprāt gribētu zināt, ko tava māte teiktu, ja viņa būtu dzīva un redzētu, ka tu preci tādu slaistu kā Bilu Robertsu. Bils! Ak, tava māte bija pārāk smalka, lai precētu cilvēku, kura vārds ir Bils. Varu tikai teikt, ka zīda zeķēm un trim pāriem kurpju nu ir beigas. Nepaies ilgs laiks, un tu varēsi būt laimīga, ja tev būs «kongresa» tupeles, ko valkāt, un kokvilnas zeķes, divi pāri par divdesmit pieciem centiem.»

«Ak, par to nemaz nebaidos. Bilijs ir īstais vīrs, lai nopirktu man tādus apavus, kādi man vajadzīgi,» Saksona atbildēja un lepni atmeta galvu.

«Tu nezini, ko runā,» Sāra īsu brīdi apklusa un tad sāka smieties — tie bija smiekli bez mazākās jautrības ieskaņas. «Pagaidi, lai sāk nākt bērni. Šajos laikos tie nāk ātrāk kā nauda.»

«Bet mēs negribam bērnus… tas ir, mazākais sākumā ne, kamēr būsim nomaksājuši dzīvokļa iekārtu.»

«Tātad tik gudra ir jaunā paaudze, ko? Manā jaunībā jaunas meitenes bija pārāk godīgas, lai kaut ko zinātu par tik nepieklājīgām lietām.»

«Vai par bērniem?» Saksona ar vieglu ironiju jautāja.

«Jā, par bērniem.»

«Tā ir pirmā reize, kad dzirdu, ka mazi bērni ir kaut kas nepieklājīgs. Ak Dievs, Sāra, tad jau tu ar saviem pieciem bērniem esi bijusi kaut kas pavisam nepieklājīgs! Bilijs un es, mēs nolēmām, ka nebūsim tik nepieklājīgi. Mums nebūs vairāk par diviem, vienu zēnu un vienu meiteni.»

Toms vislabprātāk būtu skaļi smējies, bet tā paša mīļā miera dēļ apslāpēja savus smieklus kafijas tasē. Sāra atvilka elpu un sāka uzbrukumu no citas puses.

«Un tik ātri apprecēties! Tādā steigā! Ja tas nav nepieklājīgi, tad es nezinu. Nezinu, ko šolaiku jaunās meitenes par to domā. Bet tas nāk no tā, ka svētdienās skrien dejot, un tā tālāk. Tas nav smalki. Es saku, ka tas nav smalki. Šolaiku jaunās meitenes ir taisni kā dzīvnieku bars. Nekad neesmu redzējusi tādu izlaidību …»

Saksona bija gluži bāla no dusmām, bet, kamēr Sāra turpināja nepārtraukti runāt, Tomam laimējās ar māsu saprasties, slepeni mirkšķinot tai ar acīm un lūdzot saudzēt mājas mieru.

«Ir jau taisnība, mazo māšelīt,» viņš teica, kad vēlāk ar Saksonu palika divi vien. «Tikai ar Sāru nav vērts par to runāt. Bils Robertss ir jauks puisis, esmu šo to par viņu dzirdējis. Tu dabūsi labu vīru un būsi ļoti laimīga ar viņu.» Viņa balss kļuva gluži klusa, un seja pēkšņi izskatījās veca un nogurusi, kad viņš nedroši turpināja: «Tikai nedari tā kā Sāra. Nešķendējies. Dari ko darīdama, tikai nešķendējies. Nenomāc viņu nepārtrauktām pamācībām. Ļauj arī viņam kādreiz runāt. Vīriešiem arī ir drusku prāts galvā, kaut gan Sāra domā, ka tā nav. Redzi, Sāra mani, taisnību sakot, mīl, lai gan to nekad neizrāda. Bet tev es dotu padomu mīlēt savu vīru un, pie joda, to arī izrādīt. Tad tu varēsi viņu liekt, kā tev patiks. Tev viņš tikai jāmīl — viņš nav muļķis — un viņš tevi nēsās kā uz rokām.»

«Tici man, Tom, es to darīšu,» Saksona pamāja ar galvu un smaidīja caur asarām, jo viņu bija dziļi saviļņojusi brāļa sirsnīgā mīla. «Darīšu vēl vairāk, rūpēšos par to, lai Bilijs mani mīl un lai tā paliek arvien. Un tad man nevajadzēs viņu ne skūpstīt, ne glāstīt, lai viņš darītu to, ko vēlos. Viņš darīs to tādēļ, ka mani mīl. Vai tu saproti?»

«Tu esi pareizi izpratusi. Paliec pie tā, un viss būs labi.»

Vēlāk, uzlikusi cepuri, viņa gāja uz mazgātavu un sastapa Tomu, kas to gaidīja pie stūra.

«Vai zini, Sakson,» viņš ātri teica, «to, ko es tev pirmīt teicu par Sāru — tu mani saproti, vai ne? Neuzņem to tā, it kā par Sāru būtu teikts kas ļauns. Viņa ir laba un uzticīga sieva; viņas dzīve nav bijusi viegla. Katram sava nasta jānes. Tas ir lāsts būt nabagam, to tev varu teikt.»

«Tu arvien esi bijis briesmīgi labs pret mani, Tom. To es nekad neaizmirsīšu. Un es jau zinu, ka Sāra nedomā to ļauni. Viņa dara labāko, ko var.»

«Es tev nekā nevaru uz kāzām dāvināt,» brālis atvainojās. «Sāra par to negrib ne dzirdēt. Viņa saka, ka mēs uz mūsu kāzām arī nekā neesot no ģimenes saņēmuši. Bet man tomēr ir kaut kas. Es nedomāju, ka tu to spēsi uzminēt.»

Saksona gaidīja.

«Redzi, kad tu man stāstīji, ka taisies precēties, man ienāca kaut kas prātā, un es aizrakstīju brālim Džordžam un lūdzu viņam to. Un, pie joda, viņš to tūlīt atsūtīja. Es tev nekā neteicu, jo nezināju, vai viņš nav to pārdevis. Viņš jau pārdeva sudraba piešus. Jādomā, ka viņam bija vajadzīga nauda. Bet to otru es aizsūtīju uz darbnīcu, lai velti neuztrauktu Sāru. Vakar vakarā es to pārnesu un nobēdzināju malkas šķūnītī.»

«O, vai tas ir kaut kas, kas piederējis manam tēvam? Kas tas ir? Ak, saki jel, kas tas ir?»

«Viņa kara zobens.»

«Vai tas, ko viņš valkāja, kad jāja uz sava salnā kara zirga? Ak Tom, tu nevarētu izdomāt man labāku dāvanu! Iesim tūlīt atpakaļ. Es to gribu redzēt. Mēs varam ieiet pa sētas durvīm. Sāra virtuvē mazgā, un agrāk kā pēc stundas viņa nenāks veļu žaut.»

«Es runāju ar Sāru, ka tev pienākas vecā kumode, kas piederēja mātei,» Toms čukstēja, abiem slapstoties pa šauro spraugu starp abām mājām. «Bet viņa tūlīt sacēlās uz pakaļkājām. Viņa teica, ka Dēzija tikpat labi bijusi mana, kā tava māte, kaut mums arī abiem bijis katram savs tēvs, un ka kumode piederējusi Dēzijas ģimenei un nevis kapteinim Kitam; tā piederot man, un, kas man piederot, par to arī viņai esot savs vārds sakāms.»

«Gan jau būs labi,» Saksona viņu mierināja. «Viņa man to vakar vakarā pārdeva. Viņa mani sagaidīja liesmojošām acīm, kad es pārnācu.»

«Jā, pēc tam, kad bijām runājuši, viņa visu dienu kašķējās. Cik tu viņai samaksāji par kumodi?»

«Sešus dolārus.»

«Tīrā laupīšana — tā nav tik daudz vērta,» Toms pukojās. «Vienā galā tā pavisam saplaisājusi un tikpat veca kā šie kalni.»

«Es labprāt dotu arī desmit dolārus. Maksātu par to, cik man prasītu. Tā piederēja mātei, tu zini. Es atceros, ka tā vienmēr stāvēja viņas istabā, kad viņa vēl bija dzīva.»

Malkas šķūnītī Toms izvilka noslēpto dārgumu un to izsaiņoja. Parādījās smags sarūsējis zobens tērauda makstī, tāds, kādus lietoja pilsoņu kara laikā kavalērijas virsnieki. Pie zobena bija kožu saēsta bieza zīda josta ar smagām zīda bārkstīm galā. Dedzīgi ilgojoties to iegūt, Saksona gandrīz izrāva to brālim no rokas. Viņa izvilka to no maksts un piespieda lūpas aukstajam tēraudam.

15

«Bet, Bert! — tu taču esi piedzēries!» Mērija pārmezdama teica.

Viņi visi četri sēdēja pie Barnuma atsevišķā kabinetā. Tikko bija nobeigts kāzu mielasts, pats par sevi diezgan vienkāršs, bet Saksonai tas šķita ļoti izšķērdīgs. Piecēlies kājās un paņēmis rokā glāzi ar Kalifornijas sarkanvīnu, Bērts gribēja teikt runu. Seja viņam bija sarkana, un melnās acis dega kā drudzī.

«Tu esi dzēris, vēl pirms nāci šurp,» Mērija turpināja. «To es skaidri redzu.»

«Ej pie acu ārsta, dārgā,» viņš atbildēja. «Bertrams jūtas šovakar labi. Un te nu viņš stāv piecēlies kājās, lai spiestu roku savam vecajam biedram. Bil, vecais zēn, es tevi apsveicu. Tu tagad esi precēts vīrs, Bil, un tāds jādomā arī paliksi. Nu tu vairs neskraidīsi ar zēniem. Tagad tu esi iebraucis laulības ostā, nu tev pašam sevi jāuzskata, jā, un jāapdrošina dzīvība pret nelaimes gadījumiem, jāiestājas par akcionāru kādā būvniecības sabiedrībā, par biedru krājaizdevumu un bēru kasē…»

«Bet tagad, Bert, diezgan,» Mērija viņu pārtrauca. «Kāzās nerunā par bērēm. Kaunies jel.»

«Jā, jā, Mērij, arvien prātīgi! To, ko teicu, es teicu tādēļ, ka tā domāju. Es nedomāju to pašu, ko Mērija. Ko es domāju, to jums tūlīt pateikšu. Es teicu bēru kasē, vai ne? Nu, to es neteicu, lai mazinātu šīs dienas svētku noskaņu. Nebūt ne …»

Skaidri bija redzams, ka viņš meklē izeju no kļūmīgā stāvokļa, un Mērija triumfēdama pasmaidīja. Bet tas runātājam deva drosmi.

«Un nu ļaujiet man pateikt, kādēļ,» viņš turpināja. «Tādēļ, Bil, ka tu esi dabūjis ellišķi skaistu sievu, jā, Bil, taisni tādēļ, ka tu esi dabūjis ellišķi skaistu sievu; jā, tikai tādēļ. Visi draugi kā traki uz viņu, un, kad tie sāks tai skriet pakaļ, ko tu darīsi? Tad tev būs darba diezgan. Un vai tev nevajadzēs bēru kasi, kad nāksies tos visus apglabāt? Tomēr. īsi sakot, tas bija kompliments, ko gribēju izteikt tavai labajai gaumei, kad Mērija man uzbruka.»

Viņa mirdzošās acis kādu brīdi labsirdīgā izsmieklā raudzījās uz Mēriju.

«Kas saka, ka es esmu piedzēries? Es? Nevienā acī ari ne. Es redzu visas lietas skaidrā baltā gaismā. Un te es redzu Bilu, savu veco draugu Bilu. Un es neredzu divus Bilus. Redzu tikai vienu. Bils nekad nav piederējis tiem cilvēkiem, kam ir divas sejas. Kad es redzu tevi te sēžam visā tavā jaunsalaulātā godībā, man žēl…» Viņš pēkšņi apklusa un pievērsās Mērijai. «Nu, vecā draudzene, nelec jau nu tūlīt gaisā. Es zinu, ko saku. Bil, kad redzu tevi te sēžam, es nevaru citādi, man ir žēl. Es atkārtoju: man ir žēl.» Viņš izaicinoši paskatījās uz Mēriju. «Man žēl sevis, kad skatos uz tevi un domāju par laimi, kas tevi gaida. Tici man, tu esi gudrs sātans, lai Dievs svētī visas sievietes. Tu esi labi sācis. Turpini tādā pašā garā tālāk. Lai precas, kam jāprecas. Bil, esi sveicināts. Tu esi mohikānis ar skalpiem pie jostas. Tu esi dabūjis sievu, kas ir īsta sieva. Esiet sveicināti jūs abi un bērniņi arī — jupis lai viņus rauj.»

Viņš steidzīgi izdzēra savu glāzi, atkrita krēslā un, acis mirkšķinādams, raudzījās uz jauno pāri, bet, pašam nemanot, tam ritēja pār vaigiem asaras. Mērija, viņu mierinot, uzlika savu roku uz viņa rokas, bet tagad viņš galīgi zaudēja spēju valdīties.

«Dieva vārds, man ir iemesls raudāt,» viņš elsoja. «Es zaudēju savu labāko draugu, nu, vai tā nav? Nekad vairs nebūs tā, kā bija agrāk… nekad. Kad domāju par visiem jokiem, plēšanos un jautro laiku, ko mēs ar Bilu esam kopā pieredzējuši, es tevi, Sakson, varētu gandrīz vai nīst, ka tu tur sēdi ar viņu roku rokā.»

«Stājies, Bert,» Saksona labsirdīgi smējās. «Skaties, kā roku tu turi.»

«Ak, tā jau ir tikai tāda raudu lēkme,» Mērija asi teica, bet viņas roka, kas maigi glāstīja Berta galvu, bija pilnīgā kontrastā ar aso balsi. «Saņemies, Bert. Viss ir vislabākajā kārtībā. Tagad Bilijam reize atbildēt uz tavu skaisto runu.»

Bērts izdzēra vēl vienu glāzi vīna.

«Sāc, Bil,» viņš sauca. «Tagad tava kārta.»

«Neesmu nekāds lielais runātājs,» Bilijs rūca. «Ko lai es saku, Sakson? Nav taču nekādas vajadzības viņiem stāstīt par to, cik laimīgi mēs esam, to viņi paši zina.»

«Saki viņiem, ka mēs ceram tādi vienmēr arī palikt,» viņa teica. «Pateicies viņiem par labajiem novēlējumiem, un mēs tiem vēlam to pašu. Saki viņiem, ka mēs turēsimies kopā tāpat kā agrāk un ka viņi svētdien ielūgti pusdienās Priežu ielā 507, un, Mērij, ja tev tīk, atnāc jau sestdien, tu varēsi pārgulēt mūsu brīvajā guļamistabā.»

«To tu visu pateici daudz labāk, nekā es būtu spējis,» Bilijs plaukšķināja rokas. «To tu pateici taisni lieliski, un es neticu, ka te būtu vēl kas piebilstams. Nu, bet vienalga — es arī gribu ko teikt.»

Viņš piecēlās kājās ar glāzi rokā. Viņa skaidrās zilās acis šķita vēl dziļākas nekā parasti zem tumšajām uzacīm un aizēnotas melnajam skropstām, kas vēl vairak pasvītroja viņa gaišos matus un balto ādu.

Vaigi tam bija viegli pietvīkuši — tas nebija no vīna, jo tā bija viņa otrā glāze — bet no veselības un prieka. Saksona raudzījās uz viņu, un sirds tai gavilēja priekā. Viņš bija tik labi ģērbies, tik spēcīgs, skaists un skaidrs — viņas zēns. Un tikpat lepna viņa bija arī uz sevi, savu sievišķības pievilcību, kas tai bija iekarojusi tik brīnišķu cilvēku.

«Labi. Bert un Mērij, tātad nu jūs sēžat šeit pie Saksonas un mana kāzu mielasta. Mēs ņemsim vērā jūsu labos novēlējumus un tos labi iegaumēsim, pie kam novēlam jums visu to pašu. Un, ja mēs to sakām, tad tā arī domājam, bet mēs vēlam jums vairāk, nekā jūs to varbūt zināt. Saksona un es, mēs ticam tam: kā tu man, tā es tev. Tādēļ vēlamies, lai drīz nāktu tā diena, kad atkal būtu klāts galds četrām personām un mēs sēdētu kā viesi pie jūsu kāzu mielasta. Un, kad jūs tad svētdienās nāksit pie mums pusdienot, tad varēsit abi pārgulēt brīvajā istabā. Nu, vai nebija gudri darīts, kad es to liku mēbelēt?»

«To es nekad no tevis, Bilij, nebūtu domājusi, tu esi tikpat rupjš kā Bērts,» Mērija iesaucās. «Nu, bet vienalga …»

Viņas acis bija pēkšņi kļuvušas valgas, un balss aprāvās. Viņa tam uzsmaidīja caur asarām un tad pievērsās Bertām, kas to apskāva abām rokām un piekļāva sev cieši klāt.

Izejot no restorāna, viņi visi četri gāja uz Brodveju, kur palika stāvot un gaidīja ielu dzelzceļu. Bērts un Bilijs bija samulsuši un klusi, viņus nomāca dīvaina atsvešinātības izjūta. Bet Mērija maigā gādībā apskāva Saksonu.

«Viss kārtībā, dārgā,» viņa čukstēja. «Nebaidies. Viss būs labi. Padomā par visām citām sievietēm pasaulē.»

Konduktors zvanīja, un abi pāri steidzīgi atsveicinājušies izšķīrās.

«Ak tu mohikāni! Ak tu Minnehahaha!»

«Atceries, ko es teicu,» bija beidzamais, ko Saksona dzirdēja no Mērijas šķiroties.

Ielu dzelzceļa vagons apstājās pie Priežu ielas stūra, tā bija gala piestātne. Līdz mājām nebija tālu. Pie nama durvīm Bilijs izvilka no kabatas atslēgu.

«Jocīgi, vai ne?» viņš teica, atslēdzot durvis. «Tu un es. Tikai tu un es.»

Kamēr Bilijs iededza gaismu dzīvojamā istabā, Saksona noņēma cepuri. Tad viņš iegāja arī guļamistabā un arī tur iededza spuldzi. Atnācis atpakaļ, viņš palika durvīs stāvam. Saksona vēl arvien ķibinājās ap savu cepures adatu un zagšus paskatījās uz viņu. Viņš izstiepa rokas.

«Nu?»

Viņa piegāja tam klāt, un Bilijs, apskāvis viņu, juta, ka viņa dreb tam rokās.

OTRĀ DAĻA

1

Pirmajā vakarā pēc kāzām Saksona sagaidīja Biliju pie durvīm, kad viņš pašreiz taisījās nākt iekšā. Apkampušies viņi roku rokā caur dzīvojamo istabu iegāja virtuvē, un Bilijs redzamā labsajūtā ievilka nāsīs patīkamo smaržu.

«Nē, cik jauki smaržo šī māja, Sakson! Tā nav kafija vien — to es tūlīt manīju. Visa māja smaržo. Tā smaržo… nu, es nezinu pēc kā, tā gluži vienkārši labi smaržo, tas ir viss.»

Viņš nomazgājās pie izlietnes un turpat arī slaucījās, bet Saksona tikmēr uzlika uz pavarda priekšējā cauruma pannu. Rokas slaucīdams, Bilijs uzmanīgi vēroja viņu un, redzēdams, ka Saksona uzliek uz nokaitētās pannas gaļu, skaji izteica savu atzinību.

«Kur tu iemācījies cept bifšteku uz sausas karstas pannas? Tas ir vienīgais pareizais veids, bet nolādēti maz sieviešu, kas to zina.»

Kad viņa noņēma otrai cepamai pannai vāku un sāka ar virtuves nazi apmaisīt tās smaržojošo saturu, viņš piegāja tai klāt un no mugurpuses apskāva viņu, piekjaujot savu vaigu viņas vaigam.

«Um, um, um-m-m-m! Cepti kartupeli ar sīpoliem, kā mana māte tos mēdza gatavot. Tas ir kaut kas tieši man. Tie garšo labi, un kā tie smaržo! Um, um, um-m-m-m!»

Viņa rokas atlaidās, un vaigs glāstot glaudās pie viņas vaiga, tad atkal viņa rokas to apskāva. Saksona sajuta Bilija lūpas pieskārāmies saviem matiem un dzirdēja viņu dziji un apmierināti elpojam.

«Um, um, m-m-m! Un tu arī smaržo labi. Es nekad agrāk nespēju saprast, ko tas nozīmē, ja par kādu meiteni teica, ka viņa esot salda. Bet tagad es to zinu. Un tu esi" saldākā no visām.»

Viņa prieks bija bezgalīgs. Sasukājis guļamistabā matus, viņš atgriezās virtuvē, un tie atsēdās pie šaurā galda viens otram pretim. Paņēmis nazi un dakšiņu, Bilijs brīdi

vilcinājās.

«Vai zini, būt precētu ļaužu kārtā ir daudz kas vairāk, nekā varētu domāt, klausoties citus precētos par to runājam. Dieva vārds, Sakson, mēs viņiem varētu ko parādīt, mēs abi divi! Tikai viena lieta man nepatīk.»

Pēkšņās izbailes viņas acīs lika tam jautri smieties.

«Tas ir tas, ka neesam ātrāk apprecējušies. Iedomājies tikai, es esmu zaudējis veselu nedēļu.»

Viņas acis iemirdzējās pateicībā un laimē, un savas sirds dziļumos viņa svēti apņēmās pūlēties, lai viss paliktu tāpat, kamēr vien viņi dzīvos.

Kad vakariņas bija paēstas, viņa nokopa galdu un sāka mazgāt traukus. Kad Bilijs grasījās tai palīdzēt traukus slaucīt, viņa satvēra to aiz svārku apkakles un atsēdināja krēslā.

«Tu tagad mierīgi sēdēsi te. Un nu klausies, ko teikšu. Tagad tu izsmēķēsi savu cigareti. Nē; uz mani tev nav jāskatās. Lūk, rīta laikraksts tev blakus. Un, ja nepasteigsies ar lasīšanu, es būšu ar savu darbu galā, pirms tu būsi sācis.»

Viņam smēķējot un lasot, Saksona šad tad pameta uz viņu acis. Viena lieta katrā ziņā vēl jāiegādājas — rīta kurpes; tās ir nepieciešamas, lai mājās būtu omulīgi un tīkami.

Pēc neilga laika Biļijs nopūtās un nolika laikrakstu sāņus.

«Nav nekādas nozīmes,» viņš paziņoja. «Es nevaru lasīt.»

«Kas tad tev kaiš?» viņa ķircinājās. «Vai acis nogurušas?»

«Jā. Man tās sāp, un tikai viena lieta tām var palīdzēt, un proti, man jāskatās uz tevi.»

«Jā, jā, nabaga mazais Bilij, es tūlīt būšu galā.»

Pabeigusi mazgāt traukus un uzkopusi virtuvi, Saksona noņēma priekšautu, piegāja pie Bilija, noskūpstīja papriekš vienu aci un tad otru.

«Tā, nu kā tās tagad jūtas? Vai veselas?»

«Nu jau daudz labāk.»

Viņa atkārtoja savu ārstēšanas metodi.

«Un nu?»

«Vēl labāk.»

«Un nu?»

«Gluži veselas.»

Kad ārstēšana bija beigusies, viņa aizveda Biliju uz dzīvojamo istabu, un tur viņi abi iesēdās ērtā šūpuļkrēslā pie vaļēja loga. Caur atvērto logu ieplūda sāļā jūras dzesma, kas pēc saules rieta jūtama visās ostas pilsētās. Skaidri bija sadzirdami manevrējošo lokomotīvju svilpieni un dārdi, ko sacēla pilsētas dzelzceļš ceļā no Mola uz Septīto ielu, pieturot Oklendas rietumu stacijā. Tepat uz ielas trokšņaini rotaļājās bērni, un uz kaimiņu māju kāpnēm sēdēja viņu mātes un klusu runājās siltajā vasaras vakarā.

«Vai zini,» Bilijs murmināja. «Ikreiz, kad atceros savu sešdolāru istabu, kļūstu gluži slims no domām, ko visu tai laikā esmu zaudējis. Bet viena doma mani apmierina. Izdarīdams šo pārmaiņu agrāk, es tevi nebūtu ieguvis. Pirms dažām nedēļām nemaz nezināju, ka tu vispār esi pasaulē.»

Viņa roka lēni virzījās pa Saksonas apakšdelmu uz augšu un virs elkoņa ieslīdēja piedurknē.

«Tev ir tik vēsa āda. Ne auksta, bet vēsa. Tik patīkami to aizskart.»

«Nepaies ilgs laiks, un tu mani dēvēsi par savu mazo atvēsināšanas aparātu,» viņa smējās.

«Un tava balss ir vēsa,» viņš turpināja. «Tā man dod to pašu izjūtu, ko tava roka, kad tu man to uzliec uz pieres. Tas ir dīvaini. Es to nevaru izskaidrot. Bet tava balss mani caurstrāvo vēsi un tīkami. Tā ir kā tikko jaušama pūsma. Kā viegls jūras vējiņš, kas pievakarē pēc svelmainas dienas jūtams pilsētā. Un dažreiz, kad tu klusu runā, tava balss ir tik maiga un salda kā čella skaņas Makdonava teātra orķestrī. Nekad tu nepacel balsi, tā tev nekļūst ne spalga, ne ķērcoša, ne spiedzoša, kā dažreiz sievietēm, kad tās ir niknas vai arī uztraucas; viņas man tad atgādina sabojātu fonogrāfu. Es domāju, ka eņģeļiem debesīs, ja tie vispār ir, jābūt tādai balsij kā tev.»

Pagāja dažas minūtes neizsakāmā laimē, un Saksona nespēja nekā cita, kā vienīgi ļaut rokai viegli slīdēt pa viņa matiem un tam cieši piekļauties. Viņš turpināja.

«Un tagad es tev pastāstīšu, ko tu man atgādini.—Vai esi redzējusi tīrasiņu ķēvi stallī, kad viņa spīd un laistās saulē? Spalva kā zīds, āda tik plāna un mīksta, ka visvieglākais pātagas pieskāriens tur atstāj svītru. Ārkārtīgi jūtīgiem nerviem, smalka un jutīga, bet pie tam izturības ziņā varētu mēroties ar stiprāko vērsi. Zibenīgā ātrumā tā var sastiept kādu dzīslu vai sasaldēties līdz nāvei, ja tikai vienu nakti paliks neapsegta. Gribu tikai teikt, ka pasaulē nav daudz ko redzēt, kas būtu tik skaists. Nu, lūk, tādēļ tu man to atgādini. Tu tāpat atšķiries no citām sievietēm kā tāda ķēve no smaga darba zirga. Tu esi tīrasiņu radījums. Tev ir līnija, gars un figūra. Nesaki man nekā par Aneti Kellermani. Tu esi pārāka par viņu. Viņa ir austrāliete, un tu esi amerikāniete, tikai ne ar savu figūru. Tu esi citāda. Tu esi skaista, es nezinu, kā to pateikt. Tu esi francūziete, lūk, kas tu esi. Tu esi noaugusi kā francūziete, bet daudz skaistāka — veids, kā tu kusties, ej, sēdi un kad nekā nedari.»

Un viņš, kas nekad nebija atstājis Kaliforniju, jā, pat nevienu nakti nebija pavadījis ārpus savas dzimtās pilsētas Oklendas, savā spriedumā nekļūdījās. Viņa bija skaists anglosakšu zieds, retumis, ar savām neparasti mazajām kājām un rokām, smalkajiem kauliem, svaigo ādas krāsu un grāciju — te runāja seno franču normaņu pārdrošo iebrucēju un drošsirdīgo sakšu asiņu sajaukums, kas cauri laikiem bija atradis savu izpausmi Saksonā.

«Un kā tu valkā savas drēbes! Tās tev stāv kā uzlietas. Tās šķiet kā daļa no tevis, tāpat kā tavas ādas un tavas balss vēsums. Tās vienmēr ir taisni tādas, kādām tām jābūt, un nevar būt labākas. Un tu zini, ka vīrietis labprāt iet ar tādu sievieti kā tu, kas prot valkāt savas drēbes, un viņam ir tīkami dzirdēt citus vīriešus sakām: «Kas ir Bilija jaunā simpātija? Jauka, vai ne? Nekas nebūtu pretim iet ar viņu.» Un tā tālāk.»

Piespiedusi vaigu pie viņa vaiga, Saksona jutās bagātīgi atalgota par tām daudzajām negulētajām nakts stundām, ko pēc grūtā darba bija pavadījusi šujot, kad galva smagi un gurdi līka pār šuvekli, darinot pēc dienā gludināto eleganto apģērba gabalu parauga sev piemērotas lietas.

«Vai es tev nekad neapnikšu?» viņa jautāja.

«Apnikt? Mēs taču esam radīti viens otram.»

«Vai mūsu satikšanās nav gluži kā brīnums, Bilij? Būtu varējis gadīties, ka mēs nemaz nesatiktos. Tas jau bija tikai gadījums, ka satikāmies.»

«Mēs esam dzimuši laimei,» viņš paziņoja. «Tas ir skaidrs.»

«Varbūt tas ir vairāk nekā tikai gadījums,» viņa teica.

«Protams. Tas ir liktenis. Nekas mūs nevarēja šķirt.»

Viņi sēdēja klusēdami, bet šis klusums bija mīlas caurstrāvots. Lēni viņš vilka Saksonu sev ciešāk klāt, viņa lūpas bija pavisam tuvu viņas ausij, kad tas čukstēja: «Kā būtu, ja mēs ietu gulēt?»

Tā viņi pavadīja daudzus vakarus. Dažreiz viņi aizgāja kaut kur padejot, dažreiz devās uz Orfeju, Bella teātri vai uz kino izrādēm, piektdienās pilsētas parkā arī uz koncertiem. Sestdienās bieži gadījās, ka viņi devās izbraukumā ārpus pilsētas kalnos ar Karali un Princi, ko Bilija šefs labprāt atļāva.

Katru rītu Saksonu modināja pulkstenis. Pirmo rītu Bilijs bija uzstājis, ka arī viņam jāceļas ar to reizē un jāiekur pavardā uguns. Pirmā rītā viņa tam to atļāva, bet vēlāk jau sakārtoja visu vakarā, tā ka rītos tai nekas vairāk nebija jādara, kā tikai jāuzvelk sērkociņš un jāpieliek uguns. Viņa Bilijam. lūdza palikt gultā un gulēt, kamēr to sauks brokastīs. Pirmajās nedēļās viņa tam deva ēdienu līdzi. Pēc tam kādu laiku viņš ieradās mājās pusdienot. Tad atkal vajadzēja dot līdzi. Tas viss bija atkarībā no tā, cik tālu no mājām viņam nācās strādāt.

«Tu nerīkojies pareizi,» Mērija teica Saksonai. «Tu viņu pārāk apkalpo. Tu jau viņu taisni lutini. Bet viņam būtu jālutina tevi.»

«Viņš ir pelnītājs,» Saksona atbildēja. «Viņam jāstrādā daudz grūtāk nekā man. Man ir tik daudz brīva laika, ka nemaz labi nezinu, ko iesākt. Un bez tam es viņu lutinu tādēļ, ka mīlu un … nu, tādēļ ka tā vēlos.»

2

Tiklīdz Saksona bija savu nelielās saimniecības vadību sistematizējusi, viņai atlika daudz brīva laika, kaut arī tā rūpīgi apkopa māju. Sevišķi tādās dienās, kad viņas vīrs ņēma ēdienu līdzi un viņai nevajadzēja gatavot pusdienas, dienas lielākā daļa tai bija brīva. Daudzie darba gadi fabrikās un spodrgludinātavā bija trenējuši viņu darbam, un tagad tai bija diezgan grūti nekā nedarīt. Bija netīkami tā sēdēt bez darba, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņas paziņas no agrākiem laikiem to nevarēja apciemot, jo vēl arvien strādāja vai nu fabrikā, vai spodrgludinātavā. Savas tagadējās kaimiņienes viņa nepazina, izņemot vienu vecu dīvainu sievieti, kas dzīvoja blakus namā. Sak- sona dažreiz apmainījās ar viņu nedaudziem vārdiem un sveicieniem pāri žogam, kas šķīra viņu pagalmus.

Bet viena lieta, kas paņēma kaut nelielu daļu Saksonas brīvā laika, bija ikdienas mazgāšanās. Bāriņu patversmē un Sāras mājā viņai bija jāapmierinās ar nedēļas vannu. Pieaugot viņa bija mēģinājusi iet biežāk vannā. Bet tas viņai nebija izdevies. Sāra dzīvoja stingrā pārliecībā, ka pietiek, ja iet vannā katru sestdienu, un katrs mēģinājums ārpus šīs kārtējās mazgāšanās tai šķita lieks un tāds, kas lika apšaubīt viņas personīgo tīrību. Bez tam ar to nevajadzīgi patērēja kurināmo, un veļā radās vairāk dvieļu, ko mazgāt. Bet šeit, Bilija mājā, kur pavards, vanna, dvielis un ziepes piederēja viņai un neviens to nevarēja liegt, Saksona ik dienas izbaudīja šo jaukumu. Kaut arī vanna bija tikai parastais veļas toveris, ko viņa novietoja virtuvē un pati piepildīja ar ūdeni; bet bija pagājuši divdesmit četri gadi, līdz viņa to sev varēja atļauties. Tā bija blakus nama dīvainā sieviete, kas kādu dienu nejauši ieminējās par kaut ko, kas Saksonai šo ikdienas mazgāšanos izvērta neizsakāmi tīksmā labsajūtā — ūdenī bija jāielej tikai daži pilieni ožamā spirta, bet viņa agrāk par to nekad nebija dzirdējusi.

Ar laiku viņa vēl daudz ko iemācījās no šīs dīvainās sievietes. Pazīšanās nodibinājās kādu dienu, kad Saksona izkāra pagalmā žāvēties savu jauno veļu — ņieburus un bagātīgi mežģīnēm rotātos kreklus. Sieviete, noliekusies pār savu virtuves lieveni, pamāja ar galvu; mājiens, cik Saksona attāluma dēļ varēja vērot, bija pa daļai domāts viņai, pa daļai viņas veļai.

«Jūs esat nesen precējusies, vai ne?» vecā sieviete jautāja. «Es esmu misis Higinsa. Bet uzrunājiet mani labāk vārdā, Mersedesa.»

«Es esmu misis Robertsa,» Saksona atbildēja. Tas viņai vēl bija tik neierasti, ka viņa nosarka, izrunājot savu jauno uzvārdu. «Mans vārds ir Saksona.»

«Jocīgs vārds jeņķa sievai,» kaimiņiene teica.

«Es neesmu jeņķa sieva,» Saksona iesaucās. «Es esmu kaliforniete.»

«Ha, ha,» Mersedesa Higinsa smējās. «Es piemirsu, ka atrodos Amerikā. Citās zemēs visus amerikāņus sauc par jeņķiem. Bet vai nav tiesa; jūs taču esat jaunlaulātā?»

Saksona laimīgi pamāja un pie tam nopūtās. Arī Mersedesa nopūtās.

«Ak, jūs laimīgais, jaukais, skaistais, jaunais radījums.

Es varētu jūs gandrīz nīst — tik ļoti jūs apskaužu. Visi vīrieši ļautu sevi ar vislielāko prieku aptīt ap jūsu mazo pirkstiņu. Bet jūs savu laimi nemaz neizmantojat. Tā neviens nedara, kamēr vēl nav par vēlu.»

Saksona, samulsusi un kautrīga, ātri atbildēja:

«Ak, es nemaz nespēju izteikt, cik esmu laimīga. Man ir jaukākais vīrs visā pasaulē.»

Mersedesa Higinsa atkal nopūtās un sāka runāt par ko citu. Viņa pamāja ar galvu uz Saksonas izkārto veļu.

«Redzu, ka jums patīk skaistas lietas. Jauna sieva dara gudri, tā rīkodamās. Tas ir labs pievilkšanas spēks, laba ēsma vīriešiem — spēcīgs ierocis cīņā. Tas uzvar vīriešus un patur tos gūstā.» Viņa pēkšņi apklusa un diezgan vaļsirdīgi jautāja: «Un jūs, vai jūs labprāt paturētu savu vīru? Vienmēr, vienmēr — ja varētu?»

«Jā, jā. Gribu darīt visu, lai viņš mani vienmēr mīl, arvien, arvien.»

Saksona apklusa, viņa bija samulsusi un izbrīnījusies, ka tik vaļsirdīgi runājusi ar svešu sievieti.

«Vīriešu mīla ir jocīga lieta,» Mersedesa teica. «Un tā ir visu sieviešu kļūda, ja viņas domā, ka pazīst vīriešus tik labi kā grāmatu. Un tādēļ tās pa lielākai daļai mirst sirdssāpēs, jo nekā nezina par vīriešiem un tomēr domā, ka tos pazīst. O la la, šīs mazās muļķes. Un jūs, mazā jaunsalaulātā sieva, sakāt, ka gribat darīt visu, lai vīrs jūs vienmēr mīlētu — vai ne? Un tā visi runā un iedomājas pazīstam cilvēkus un mīlas maldu ceļus. Vieglāk ir laimēt lielo laimestu loterijā. Bet to jūs, mazā jaunsalaulātā sieviņa, uzzināsit tikai tad, kad jau būs par vēlu. Bet jūs — jūs esat pareizi sākusi. Turieties tikai tālāk pie tā paša — pie savām skaistajām lietām un sava labā izskata. Ja vīrs iegūts, jums jāpūlas, ka varat viņu paturēt. Bet tas nav viss. Mums kādreiz abām jāparunājas, un tad es jūs pamācīšu to, ko maz sieviešu vēlas zināt, ko maz sieviešu vispār dabū zināt. — Saksona! — Skaists spēcīgs vārds sievietei. Bet tāda jūs neizskatāties. O jā, es jūs esmu novērojusi. Jūs esat francūziete, francūziete. Par to nav ko strīdēties, tas ir skaidrs. Pasveiciniet savu vīru un izsakiet viņam manu atzinību par labu gaumi.»

Viņa apklusa un kādu brīdi stāvēja ar roku uz durvju roktura.

«Apciemojiet mani kādreiz. Jūs to nenožēlosit. Varu jums daudz ko iemācīt. Nāciet pēcpusdienās. Mans vīrs ir naktssargs un priekšpusdienās guļ. Arī pašlaik viņš guļ.»

Samulsusi un domīga Saksona iegāja iekšā. Viņa bija tik dīvaina, šī kalsnā tumšādainā sieviete ar izkaltušo seju, kas izskatījās kā ugunī bijusi, un lielajām melnajām acīm, kas dega kā mūžīgās liesmās. Tā bija iekšēja uguns, kas lika tām liesmot. Viņa bija veca — Saksona lēsa, ka tai vajadzētu būt starp piecdesmit un septiņdesmit. Viņas matos, kas kādreiz, jādomā, bijuši ogļmelni, tagad rēgojās platas pelēkas svītras. Visvairāk Saksonu pārsteidza viņas valoda. Viņa runāja angliski un pie tam tīrā angļu valodā, tīrākā, nekā Saksona bija radusi dzirdēt. Un tomēr tā nebija amerikāniete. Bet viņa nerunāja izloksnē, tikai veids, kā viņa runāja, bija neparasts, bet tik nenosakāms, ka Saksona nezināja, kādas tautības viņa varētu būt.

«Ū, ū,» Bilijs teica, kad Saksona viņam vakarā pastāstīja dienā notikušo. «Ak tā, tad tā ir Higinsa sieva. Viņš ir naktssargs. Un viņam ir tikai viena roka. Vecais Hi- ginss un viņa, tas ir gan dīvains pāris. Ļaudis no viņas bīstas, mazākais daži. Itālieši un dažas vecās īrietes viņu dēvē par raganu. Viņas ar to negrib ielaisties. Tā man stāstīja Bērts. Viens no maniem darba biedriem — Hen- dersons, viņš dzīvo Piektās stūrī, tu zini — saka, ka viņa esot nobriedusi trako mājai.»

«O, es nezinu,» Saksona atbildēja, jo vēlējās aizstāvēt savu jauno paziņu. «Viņa gan ir drusku dīvaina, bet saka f to pašu, ko tu. Viņa saka, ka mana figūra nelīdzinoties

amerikānietes, bet gan francūzietes figūrai.»

«Nu, tad noņemu viņas priekšā cepuri,» Bilijs atbildēja. «Tad viņa nevar būt gluži tik traka. Pasaki viņai, ka viņa ir veca gudra kaza.»

«Viņa lūdza, lai pasveicinu tevi un izsaku atzinību par tavu labo gaumi, ko esi parādījis, mani apprecēdams.»

«Tiešām? Nu, tad pasveicini viņu sirsnīgi no manis, jo viņa zina, kas ir labs, un viņai vajadzētu izteikt arī tev atzinību par tavu labo gaumi attieksmē pret mani.»

Pēc dažām dienām Mersedesa atkal pamāja ar galvu pa daļai uz Saksonu, pa daļai uz veļu, ko tā pašreiz izkāra.

«Es skaišos par to, kā jūs mazgājat, jauno sieviņ,» viņa teica labrīta vietā.

«Bet es taču esmu četrus gadus strādājusi mazgātavā,» Saksona ātri atbildēja.

Mersedesa nicīgi smējās.

«Tvaika mazgātava, pateicos. Tas ir uzņēmums, un pie

tam muļķīgs. Tikai parastas lietas drīkst dot tvaika mazgātavā. Tas ir šo lietu sods par to, ka tās ir parastas. Bet skaistās! Smalkās! Plānās kā zirnekļa tīkls — la la, mans bērns, tās mazgāt ir māksla. Tur vajadzīga prasme, talants un piesardzība, tik smalka prasme kā pašas šīs lietas. Es jums iedošu recepti, kā pašai pagatavot ziepes. Tās nepadarīs veļu cietu, bet gan baltu, mīkstu un tīri kā dzīvu. Jūs varēsit to nēsāt ilgi, un smalka balta veļa dara cilvēkam prieku. Jā, skaista smalka veļa ir rafinēta lieta, māksla. Tas jādara tāpat, kā kad mākslinieks gleznotu gleznu vai dzejnieks sarakstītu dzejoli, jādara ar lielu mīlu. Tas ir skaistuma sakraments.

Es jums, mans bērns, iemācīšu šo mākslu, tā ir māksla, ko jeņķi neprot.» Viņa pamāja uz Saksonas izkārto smalko veļu. «Es redzu, jūs taisāt mazas mežģīnes. Es pazīstu visādas mežģīnes — o, daudz, daudz skaistu mežģīņu veidu! Es jums ierādīšu, kā pagatavot dažas vieglākās no tām, un jūs varēsit tās izstrādāt sev, savam vīram, ko gribat vienmēr mīlēt un kļūt no viņa mīlētai.»

«Vai jūs esat spāniete?» Saksona viņai nedroši jautāja.

«Nē un jā. Mans tēvs bija īrs, māte spāņu peruāniete, es līdzinos viņai pēc izskata un krāsas. Daudzējādā ziņā līdzinos arī savam tēvam, šim zilacainajam ķeltam, kas mīlēja dziesmas un kam bija tik karstas asinis, ka tās viņam nedeva mieru, bet lika klejot no vienas vietas uz otru. Tās ir viņa asinis, kas mani vedušas tālus ceļus, daudz tālāk nekā viņš paspēja nokļūt.»

«Ak, tad jūs esat no Dienvidamerikas.»

Mersedesa paraustīja plecus.

«Kaut kur taču cilvēkam jāpiedzimst. Tas bija liels rančo, kas piederēja manai mātei. Visu Oklendu varētu novietot vienā no šī rančo ganībām.»

Mersedesa Higinsa apmierināta nopūtās un uz laiku iegrima atmiņās. Saksona labprāt gribētu vēl vairāk ko zināt par šo sievieti, kuras dzīve droši vien daudzējādā ziņā atgādina seno dienu spāņu Kaliforniju.

«Jūs droši vien esat saņēmusi labu izglītību,» viņa drošsirdīgi turpināja. «Jūs runājat tik pareizā un labā angļu valodā.»

«Ak, angliski; tas nāca vēlāk un nevis skolā. Jā, es saņēmu labu izglītību visādā ziņā, tikai ne vienā un svarīgākā, proti — par vīriešiem. Arī tas nāca vēlāk. Mana māte — viņa bija lepna lēdija, tā, ko jūs saucat par lopu karalieni — viņa pat nesapņoja par to, ka es ar savu labo izglītību nobeigšu reiz dzīvi kā naktssarga sieva.» Šīs domas groteskums lika viņai sirsnīgi smieties. «Naktssargi, strādnieki — simtiem, jā, pat tūkstošiem strādāja mūsu labā. Tur bija peoni, taisnību sakot, tie nebija nekas vairāk kā tikai vergi. Un mūsu kovboji varēja nojāt divsimt jūdžu no viena gala līdz otram un vēl arvien atradās uz mūsu zemes. Tad vēl daudzie mājkalpotāji mūsu lielajā mājā. Jā, manas mātes mājā bija daudz, ļoti daudz kalpu.»

Mersedesa Higinsa aizmirsa visu citu un nogrima seno dienu atmiņās.

«Bet mūsu kalpi bija slinki un netīri. Ķīnieši ir lieliski kalpotāji. Tāpat japāņi, ja laimējas atrast īstos, bet viņi tomēr nav tik labi kā ķīnieši. Japāņu kalpones ir skaistas un jautras, bet nekad nevar zināt, vai otrā dienā jau ne- aizskries. Indieši nav stipri, bet ļoti paklausīgi. Viņi uzskata sahibus un memsahibas par dieviem. Es biju mem- sahiba — tas nozīmē sievieti. Reiz man bija virējs krievs, kas vienmēr spļāva virā, jo tas nozīmējot laimi. Tas bija ļoti jocīgi.»

«Jūs droši vien esat daudz ceļojusi, ja jums bijuši tik dažādi kalpi,» Saksona teica, jo vēlējās dzirdēt vēl vairāk.

Vecā sieviete smējās.

«Bet visdīvainākie tomēr bija melnie vergi Dienvidjūrā, mazi melnsprogaini mežoņi ar kaulu smailēm degunā. Ja viņi kaut ko aizmirsa vai arī nozaga, tos piesēja pie ko- kospalmas un pēra ar nīlzirgu ādas pātagām. Viņi nekad nekliedza. Tas bija viņu lepnums. Tur bija mazais Vibi, tikai divpadsmit gadu vecs — viņš bija mans kalps — kad viņa mugura bija jau gluži sakapāta un es raudāju, viņš tikai smējās un teica: «Pagaidīt mazs laiks es ņemt galvu piederēt liels fella balts kungs.» Bet mazais Vibi tomēr galvu nedabūja. Viņš aizbēga, un bušmeņi viņam pašam nogrieza galvu un apēda viņu līdz beidzamam kumosiņam.»

Saksona nodrebinājās, un seja tai bija nopietna. Bet Mersedesa Higinsa jautri turpināja:

«Ak, tas bija jautrs, traks, mežonīgs neprāta laiks! Varat ticēt, mana dārgā, ka trijos gados šie angļu planta- tori izdzēra veselu okeānu šampanieša un skotu viskija, un šī dēka viņiem maksāja trīsdesmit tūkstoš mārciņu. Ne dolāru, bet mārciņu, tas ir simts piecdesmit tūkstoš dolāru. Tai laikā viņi bija kā prinči. Tas bija lieliski, spīdoši. Tas bija ārprāts, ārprāts. Man vajadzēja Jaunzēlandē pārdot pusi savu dārgakmeņu, lai tiktu atkal uz ceļa. Brjūss Anstejs iešāva sev lodi galvā. Rodžerss salīga par stūrmani uz kāda tirdzniecības kuģa ar melno apkalpi un par astoņām mārciņām mēnesī. Un Džeks Gilbraits — tas bija īpatnākais no viņiem visiem. Viņš bija no bagātas, dižciltīgas ģimenes, aizbraucis atpakaļ pie savējiem Anglijā, viņš strādāja lielus nedarbus, līdz piederīgie tam deva pietiekoši daudz naudas, ar ko ierīkot gumijas plantāciju Austrumindijā, uz Sumatras salas, bet varbūt tas bija Jaungvinejā.»

Stāvot atkal savā virtuvē un gatavojot Bilijam vakariņas, Saksona sev jautāja, kādas gan iekāres un dziņas vedušas šo tumšādaino sievieti no lielā peruāņu rančo caur visu plašo pasauli un novedušas līdz Oklendas rietumiem pie Barija Higinsa. Vecais Bārijs droši vien nepiederēja tiem cilvēkiem, kas aizsviež savu daļu, ja tā ir simts piecdesmit tūkstoš dolāru liela, un vēl jo mazāk viņš varēja cerēt jebkad šādu bagātību iegūt. Bija dīvaini arī tas, ka Mersedesa arvien runāja par citiem vīriešiem un nekad par savu vīru.

Vēl daudz ko citu stāstīja Mersedesa, bet visu tikai īsiem fragmentiem, nekā tuvāk nepaskaidrojot. Šķita, ka nav tādas zemes, tādas pilsētas jaunajā un vecajā pasaulē, kur viņa nebūtu bijusi. Pat Klondaikā viņa bijusi pirms desmit gadiem. Mersedesa Higinsa arvien bijusi kopā ar vīriešiem, kam plūdusi nauda kā ūdens, Saksona domāja.

3

Saksonu, kas vēl arvien apcerēja problēmu, kā saglabāt Bilija mīlu, un negribēja, lai viņu savstarpējās jūtas zaudētu savu svaigumu, kā arī nevēlējās nokāpt no tiem augstumiem, kur tagad atradās, ļoti interesēja misis Higinsa. Ja vispār kāds zināja, tad tā bija viņa, jo vai tā nebija likusi manīt, ka zina daudz vairāk nekā parastās sievietes?

Pagāja vairākas nedēļas, un Saksona viņu bieži apciemoja. Misis Higinsa runāja par daudzām lietām, mācīja viņai darināt mežģīnes, pareizo mazgāšanas mākslu un arī kā iepirkties. Tad atkal nāca kāda pēcpusdiena, kad viņa bija runīgāka nekā parasti, vārdi tai plūda nemitīgā steidzīgā straumē, tik steidzīgā, ka tie gandrīz klupa viens pār otru. Viņas acis staroja, seja kvēloja. Gaisā bija jūtama vīna smarža, un Saksona manīja, ka vecā sieviete dzērusi. Nervoza un iebiedēta, bet tai pašā laikā arī ieinteresēta un apburta, Saksona klausījās vecās sievietes mežonīgajā vārdu plūsmā un cītīgi vīlēja Bilija kabatas lakatiņu.

«Klausieties, mana dārgā. Es jums pastāstīšu par vīriešu pasauli. Neesiet tikpat neprātīga kā jūsu tautieši un nedomājiet, ka esmu burve ar ļaunu skatienu. Ha! ha! ha! Kad iedomāju muļķīgo Megiju Donavanu, kas aizsedza sava bērna seju, kad mēs satiekamies, man tiešām jāsmejas. Taisnība, es esmu bijusi gan burve. Bet tie bija vīrieši, ko apbūru. O, es esmu gudra, mana dārgā, ļoti gudra. Pastāstīšu jums, kā sievietes pieiet vīriešiem un vīrieši sievietēm, es pazīstu labākos un pazīstu ļaunākos. Pastāstīšu par zvēru, kas ir sastopams katrā vīrietī, par vīriešu dīvainību, kas lauž muļķa sieviešu sirdis. Un visas sievietes ir muļķes. Tikai es neesmu tāda. Ha, ha, klausieties.

Es esmu veca sieva, bet, kā jau sieviete, nesaku, cik man gadu. Un tomēr vēl varu saistīt vīriešus. Jā, un, kad būšu simts gadu veca, bez zobiem, un deguns man karāsies pāri zodam, es tomēr vēl pratīšu saistīt vīriešus. Ne jau jaunus vīriešus. Tie man piederēja manās jaunības dienās. Bet vecos, kas piederas manam vecumam. Un labi, ka man ir tāds spēks. Man šai pasaulē nav ne draugu, ne naudas. Vienīgi gudrība un atmiņas — atmiņas, kas tagad pārvērtušās par pelniem, bet tie ir karaliski pelni, mirdzoši pelni. Vecām sievietēm, tādām kā man, jācieš bads un jāsalst, vai arī viņas nonāk nabagu mājās un tiek apraktas nabagu kapos. Bet es ne! Es cieši turu savu vīru. Tas gan ir tikai Bārijs Higinss — vecais Bārijs, smags un tūļīgs kā vērsis, bet viņš ir vīrs un tikpat dīvains kā visi vīrieši. Taisnība, viņam gan tikai viena roka,» viņa paraustīja plecus. «Arī savā ziņā labums. Viņš mani nevar sist, un veci kauli ir ļoti jūtīgi.

Mazā sieviņ, jums jāmācās. Pārmaiņa! Tas ir burvības noslēpums, zelta atslēga. Tā ir paijiņa, kas tos priecina. Ja sievietei tās trūkst, tad vīrietis kļūst pašā, ja ir — viņš top tās vergs, viņas padevīgais un uzticīgais vergs. Katrā sievietē vajag būt daudzām sievietēm. Ja vēlaties saglabāt sava vīra mīlu, jums jāiemieso sevī visas sievietes. Jums jāparādās vienmēr jaunā veidā, jābūt kā puķei, kas nekad pilnīgi neuzzied, lai nenovīstu. Jums jābūt kā veselam puķu dārzam, vienmēr dažādam, jaukam un svaigam. Un jūsu dārzā vīrs nedrīkst noplūkt pēdējo ziedu.

Klausieties, mazā sieviņ. Mīlas dārzā ir viena čūska — tas ir paradums. Saminiet tai galvu, citādi tā izpostīs jūsu dārzu. Atcerieties šo vārdu. Paradums! Vīrieši šķiet rupji, bet sievietes ir vēl rupjākas nekā vīrieši. — Nē, nerunājiet pretim, jaunlaulātā. Jūs vēl esat tīrais bērns. Sievietes ir mazāk smalkjūtīgas nekā vīrieši. Vai lai es to nezinātu? Vai viņas nestāsta citām sievām par savām intīmām attiecībām ar saviem vīriem? Vīrieši to nekad nedara. Vai jūs to varat izskaidrot? Ir tikai viens izskaidrojums: visās lietās, kas attiecas uz mīlu, sievietes ir mazāk smalkjūtīgas nekā vīrieši. Tā ir viņu kļūda. Tas ir paraduma tēvs un māte, un tas ir paradums, kas kā derdzīga čūska aptraipa mīlu ar dubļiem un to iznīcina.

Esiet smalkjūtīga. Nekad nerādieties savam vīram bez plīvura, bez daudziem plīvuriem. Ietinieties tūkstoš plīvuros, kas mirdz un laistās dārgakmeņos un burvīgā audumā. Neļaujiet nekad sev noraut pēdējo plīvuru. Aizsargājieties pret rītdienu jauniem plīvuriem, daudziem, bezgalīgi daudziem plīvuriem. Tikai daudzie plīvuri nedrīkst izskatīties pēc daudziem plīvuriem. Katram plīvuram jāizskatās kā vienīgam, kas šķir jūs no izsalkušā mīlētāja, kurš ilgojas jūs, negrib mazāk kā jūs visu iegūt sev. Ikreiz viņam jāgūst pārliecība, ka viņš saņem visu, ka viņš norauj pēdējo plīvuru, kas jūs sedz. Tā viņam jādomā. Bet tā tam nav jābūt. Nākošā dienā viņam jāatrod cits pēdējais plīvurs, ko viņš vēl nav redzējis.

Neaizmirstiet, katram žlīvuram jābūt šķietami vienīgam un pēdējam. Jums jāizliekas, it kā esat visu pametusi viņa rokās, bet vienmēr jāatstāj vēl kaut kas rezervē, ko dot rīt un nākošās dienās. Tādā veidā rodas dažādība, pārmaiņa, pārsteigums, un jūsu vīra ilgas nekad nebūs klusinātas, viņa acis nekad neuzlūkos citas sievietes. Jūsu skaistuma svaigums un jaunums, jūsu būtības noslēpumainība iekaroja jūsu vīru. Kad vīrietis noplūcis ziedu un izdzēris tā saldmi, viņš raugās pēc cita. Jums jābūt ziedam, ko gandrīz noplūc un tomēr nekad nevar noplūkt, ziedam, kas pilns neizsīkstošas saldmes, kaut arī to pastāvīgi dzer.

Muļķīgas sievietes — un viņas gandrīz visas ir mu]- ķes — domā: ja reiz ieguvušas vīru, tad uzvara ir mūžīga. Viņas nododas mieram, kļūst resnas un slinkas, un viņu sirdīs ir saltums un nāve. Ak, viņas ir muļķes, viņas ir tādas muļķes! Bet jums, dārgā, kas esat uzvarējusi pirmā mīlas cīņā, jums sava mīlas dzīve jāpārvērš par bezgalīgu virkni jaunu uzvaru. Katru dienu jums jāiekaro vīrs no jauna. Un, ja esat uzvarējusi beidzamo reizi un vairs nespējat gūt uzvaru, tad mīlai ir beigas. Jā, beigas, un jūsu vīrs meklēs citus dārzus. Neaizmirstiet, mīlu nekad nedrīkst piepildīt. Tai jābūt asi izsalkušai kā naža asmenim, un nekad to nedrīkst pilnīgi paēdināt. Jums jāklusina sava vīra alkas; ak, tās jums labi jāklusina; dodiet, dodiet viņam, bet sūtiet to projām ne pilnīgi apmierinātu, lai viņš nāk atkal pie jums atpakaļ gūt vairāk.»

Misis Higinsa pēkšņi piecēlās un izgāja no istabas. Saksona izbrīnā vēroja, ka tās kalsnais novītušais ķermenis vēl ir vingrs un graciozs. Viņa vēroja nākam to atpakaļ un pārliecinājās, ka tās nav tikai iedomas.

«Šodien es jums vēl tikko parādīju pirmos burtus mīlas alfabētā,» atkal atsēžoties, teica Mersedesa.

Rokās tai bija neliels smalka, silti brūna koka instruments. Tas līdzinājās ģitārai, bet tam bija tikai četras stīgas. Viņa lika slīdēt pirkstiem pār tām un sāka maigā, klusā balsī dziedāt nepazīstamā valodā kādu mīlas dziesmu ar daudzām, bezgalīgi daudzām mīkstām skaņām. Liegi vibrējot, balss un stīgu skaņas savijoties plūda kā kaisles viļņi, izgaisa čukstos un glāstos, aizmaldījās mīlas atvaros, izvērtās mežonīgos un pavēlošos barbaru mīlas saucienos, kur žēli saucieni savienojās ar neprātīgiem vilinājumiem un solījumiem. Saksona klausījās kā apburta, līdz pati bija kā trīsošas stīgas. Tas viņai šķita sapnis, un, kad Mersedesa beidzot apklusa, viņa bija kā noreibuši.

«Kad vīrs būs atminējis jūsu pēdējo mīklu un jūs viņam kļūsit tik pazīstama kā vecs stāsts, tad dziediet viņam šo dziesmu, ko nupat jums nodziedāju, un viņa rokas atkal sniegsies pēc jums, un viņa acīs degs agrākā alkainā liesma. Nu, vai sapratāt, mazo sieviņ?»

Saksona spēja tikai palocīt galvu. Viņas lūpas bija pārāk izkaltušas, lai varētu runāt.

«Zelta koa, mežu karalis,» klusi murmināja Mersedesa, noliekusies pār instrumentu. «Havajieši to dēvē ukulēlē, un tas, mana dārgā, nozīmē lecošu blusu. Zeltaina ir havajiešu vīru āda, tā ir mīlētāju rase tur siltajā tropu nakts vēsumā, kur šalc pasāta vēji.»

Atkal viņas pirksti strinkšķināja stīgas. Tagad viņa dziedāja citā valodā, Saksonai likās, ka franciski. Tā bija jautra, dzirkstoša dziesma, lēkājoša un pārgalvīga. Dzie- datajas lielās acis kļuva vēl lielākas. Beigusi viņa paskatījās uz Saksonu, it kā gaidot viņas spriedumu.

«Tā man tik labi netīk,» Saksona teica.

«Katrai sava vērtība, mazo sieviņ, kam vēl tik daudz jāmācās. Ir reizes, kad vīrieši jāapbur ar dziesmu vīnu, tik dīvaini viņi ir. Jā, ir tik bezgalīgi daudz veidu, tik daudz veidu. Arī jūsu smalkā skaistā veļa ir viens šāds veids. Tas ir burvju tīkls. Neviens zvejnieks jūrā nav noķēris savos tīklos tik daudz zivju, cik mēs noķeram vīriešu ar saviem niekiem. Jūs esat uz īstā ceļa. Esmu redzējusi, ka vīriešus uzvar veļa, tāda kā jūsu, ko redzēju izkārtu pagalmā.

Es jau jums stāstīju, ka smalkas skaistas veļas mazgāšana ir māksla. Bet tikai kā līdzeklis. Lielākā no visām mākslām ir iekarot vīrieti. Mīla ir visu mākslu kopums un katras mākslas eksistences tiesības. Klausieties, ko jums teikšu! Visos laikos un visos gadsimtos ir bijušas sievietes, lielas gudras sievietes. Viņām nemaz nebija jābūt skaistām. Viņu gudrība bija vairāk vērta nekā sieviešu skaistums. Pasaules valdnieki un šīs zemes varenie locījās viņu priekšā. Tautas cīnījās, valstis sabruka — tas viss viņu dēļ. Afrodīte, Astarte, nakts dievietes — klausieties, bērniņ, par sievietēm, kas iekarojušas veselas pasaules vīriešu.»

Un Saksona klausījās šai dīvainajā, dažreiz pavisam neprātīgajā un juceklīgajā stāstījumā, kas bija pilns noslēpumainu un neskaidru norādījumu. Vecās sievietes runa plūda kā karsta dedzinoša lavas straume, un Saksonas vaigus, pieri un kaklu klāja dziļš sārtums. Viņa trīsēja bailēs, īsu brīdi viņai kļuva nelabi un šķita, ka zaudēs samaņu; bet viņa nespēja atrauties. Šuveklis tai ieslīdēja klēpī, un viņa stingi, nekā neredzēdama, blenza savā priekšā. Bija tā, it kā viņu māktu briesmīgs lietuvēns. Kad viņa beidzot juta, ka vairs ilgāk nespēj, un bija jau apslapinājusi izkaltušās lūpas, lai to izkliegtu, Mersedesa apklusa.

«Un šeit beidzas mūsu pirmā stunda,» viņa pilnīgi mierīgi teica. Un tai pašā acumirklī sāka tik skaļi smieties, ka Saksonai sāpēja. «Nu, kas tad noticis? Vai es jūs nobiedēju?»

«Es baidos,» Saksona murmināja, jo tai žņaudza kaklu asaras. «Jūs mani biedējat. Esmu ļoti liela muļķe. Es tik maz zinu, visu to neesmu pat sapnī iedomājusies.»

Mersedesa saprazdama pamāja.

«Jā, tiešām jābaidās,» viņa teica. «Tas ir svinīgi; tas ir briesmīgi; tas ir brīnišķi!»

4

Saksonai arvien bija skaidrs skats, kaut arī agrāk viņas apvārsnis bija aprobežots. Tas jau bija skaidrs toreiz, bērnu dienās, kad viņa dzīvoja pie viesnīcnieka Kadija un viņa labsirdīgās, bet izlaidīgās sievas. Viņa bija vērojusi un no vērotā izdarījusi secinājumus par vīra un sievas attiecībām. Viņa saprata, cik svarīga ir problēma saglabāt sava vīra mīlu, ko saprot tikai nedaudzas, vienalga kādas šķiras sievietes; saprata to tāpat, kā bija sapratusi svarīgo problēmu izvēlēties sev vīru, ko zina tikai nedaudzas strādnieku meitenes.

Viņa bija pati sev izveidojusi ļoti prātīgu teoriju par mīlu. Instinktīvi un tomēr pa pusei apzināti viņa bija vairījušies briesmu, kas rodas, tiklīdz kaut kas kļūst ikdienišķs un parasts. Nekad viņu īsajā laulības dzīvē vēl Bilijs. nebija redzējis Saksonu nolaidīgi ģērbtu vai saīgušu. Apzināti viņa bija rūpējusies, lai tā svaiguma, laipnības un līdzsvarotības atmosfēra, kas bija īpatna viņai pašai, būtu jūtama arī visā viņu mājā. Viņai bija arī dziļa izpratne par tādiem jēdzieniem kā pārsteigums un šarms. Viņas fantāzija bija darbīga, un daba bija apveltījusi viņu ar gudrību. Iegūstot Bilija mīlu, viņa it kā izvilka lielo laimestu dzīves loterijā, un to viņa zināja. Viņa zināja, ka viņš ir spēcīgs mīlētājs, un tas viesa viņā lepnumu. Viņa devīgums, viņa tieksme dot tai labāko no labākā, viņa personīgā skaidrība un uzticamība pacēla to augstu pāri parastam mēram. Viņš nebija rupjš. Viņš atmaksāja smalkjūtību ar smalkjūtību, kaut arī Saksona saprata, ka viņai vienmēr vajadzīgs būt ierosinātājai visās šajās lietās.

Bet, kaut gan viņai vienmēr bija skaidrs priekšstats par to, kā vislabāk saglabāt sev Biliju kā mīlētāju, tas, ko Mersedesa Higinsa atklāja viņas acīm, bija daudz lielāka panorāma. Vecā sieviete bija apstiprinājusi viņas pašas paņēmienus, bija devusi tai jaunas idejas, piekritusi vecajām un aizrautīgā kaislībā pierādījusi visas šīs problēmas bēdīgo nozīmi. Saksona atcerējās daudzus sīkumus no visa trakā sprediķa. Kaut arī piedzīvojumu un izpratnes trūkuma dēļ tai daudz no teiktā gāja zudumā, viņa tomēr nojauta un uzminēja daudz ko, un tas viņai palīdzēja izstrādāt vēl lielāku un stiprāku mīlas teoriju.

Atjaunotā dedzībā Saksona metās pie saviem mājas darbiem, rūpējās par saviem tualetes piederumiem un visu citu, kas tai varētu palīdzēt iekarot un paturēt Biliju. Iepērkoties viņa juta, ka tai no visa jāiegūst labākais, kaut gan nekad neaizmirsa ievērot taupību. No laikrakstu svētdienas pielikumiem un sieviešu žurnāliem brīvlasītavās viņa iemācījās, kā saglabāt savu skaistumu. Viņa nodarbojās ar ķermeņa vingrinājumiem, ziedoja noteiktu laiku dienā sejas kopšanai un tamlīdzīgām lietām, lai paturētu savas stingrās, apaļās līnijas un svaigo sejas krāsu. Par visiem šiem tualetes noslēpumiem Bilijs nekā nezināja. Viņam bija domāti tikai panākumi. Viņa abonēja Karne- džija bibliotēkā grāmatas, lasīja par psiholoģiju un higiēnu, uzzināja pati par sevi miriādēm jaunu lietu, par to, kā sievietei saglabāt veselību, un daudz ko citu, ko nebija mācījusies ne pie Sāras dzīvojot, ne bāreņu patversmē, ne arī pie misis Kadijas.

Pamazām viņa apmainīja savu meitas dienu vienkāršo veļu pret labāku, kas, kaut arī vēl diezgan vienkārša, tomēr bija greznota franču izšuvumiem, mežģīnēm un iešu- vēm. Viņa pietamborēja mežģīnes lētajai vilnas veļai, ko valkāja ziemā; pašuva mazus ņieburus un kreklus no smalka, bet ne sevišķi dārga audekla, un viņas mazie puķu motīviem musturotie, brīnišķi skaisti izmazgātie un izgludinātie naktskrekli bija vienmēr jauki un svaigi. Kādā žurnālā viņa bija izlasījusi piezīmi, ka francūzietes mēdzot pie brokastgalda ierasties mazās skaistās rītcepurītēs. Lielā steigā viņa iegādājās metru punktota materiāla un drīz vien dedzīgi nodarbojās, pielaikojot daždažādus fasonus un pielāgojot tiem mežģīnes, ko pati bija tamborējusi, lai atrastu sev noderīgāko un piemērotāko. Skaistais, graciozais nieks — visu šo pūļu iznākums — ieguva misis Mer- sedesas Higinsas nedalītu atzinību.

Saksona pašuva sev arī vairākus mājas tērpus, kas nebija dārgi, bet izskatīgi un tīkami, ar mežģīņu apkaklītēm, kas vēl vairāk izcēla viņas skaisto kaklu.

Laikam ritot neaizēnotā laimē, viņa nekad neslimoja. Ari Bilijs netika aizmirsts. Iestājoties aukstākam laikam, viņa tam noadīja pulsusildītājus. Bilijs tos uzcītīgi arvien apvilka, ejot no mājas laukā, bet, tiklīdz aiz viņa aizvērās durvis, viņš tos novilka un iebāza kabatā. Bet abi svīteri,ko viņa tam noadīja, bija Bilijam ļoti derīgi, tāpat ari rītakurpes. Saksona uzstājās, ka tās viņam jāvalkā, kad viņi vakaros nekur negāja.

Mersedesas Higinsas praktiskie padomi un pieredzējumi bija Saksonai neatsverams palīgs. Vecā sieviete viņu tik pamatīgi izskoloja iepirkšanās mākslā, ka Saksona par pusdolāru nopirka tikpat, cik viņas kaimiņienes izdodot veselu dolāru.

Bez izņēmuma katru setdienu Bilijs iebēra viņai klēpī savu nedējas pejņu. Nekad viņš tai neprasīja nolēsumus, bet atkal un atkal atkārtoja, ka nekad vēl neesot tik labi dzīvojis. Un, naudai gujot viņas klēpī, viņa vienmēr uzaicināja Biliju ņemt no tās, cik viņam nākošās nedēļas izdevumiem vajadzīgs. Un viņa ne tikai pastāvēja uz to, ka viņam jāņem bagātīgi, bet arī vēl atsevišķi neparedzētiem izdevumiem, kas viņam nākamajā nedēļā varētu gadīties. Tāpat viņa stingri turējās pie ieskata, ka viņš tai nedrīkst stāstīt, kam viņam vajadzīga nauda.

«Tev arvien bijusi kabatā nauda,» viņa teica, «un tas, ka tu esi precējies, nedrīkst būt par iemeslu tam, ka tā vairs nebūs. O, es ļoti labi zinu, kā ir, kad vīrieši sanāk kopā. Papriekš izmaksā viens, tad otrs, un tas maksā naudu. Ja -tu tagad nevarēsi tikpat devīgi izmaksāt kā agrāk, tad nemaz neiesi līdzi, es tevi pazīstu diezgan labi, lai zinātu, ka tā ir. Un tas nebūtu pareizi, nebūtu pareizi attieksmē pret tevi. Es vēlos, lai tu satiktos ar citiem vīriem. Tas vīriešiem nāk tikai par labu.»

Un Bilijs piekļāva viņu sev cieši klāt un teica, ka viņa esot visbrīnišķīgākā sieviete, kāda jebkad staigājusi šai pasaulē.

«Jo,» viņš gavilēja, «es tagad ne vien labāk ēdu, labāk dzīvoju un iztieku tikpat labi kā mani biedri; es vēl ietaupu naudu, pareizāk sakot, to dari tu. Šeit es esmu — man ir mēbeles, ko katru mēnesi nomaksāju, ir mīļa maza sieviņa, pēc kuras esmu gluži traks, un bez tam man vēl ir nauda bankā. Cik tagad ir?»

«Sešdesmit divi dolāri,» viņa teica. «Nav par ļaunu nebaltai dienai. Var gadīties, ka tu saslimsti, vai tevi darbā ievaino, vai vēl kas cits.»

Reiz ziemā Bilijs, pārnācis no darba, sāka ar redzamu nepatiku runāt par naudu. Viņa vecais draugs Bilijs Merfijs bija saslimis ar influenci, bet viens no viņa bērniem uz ielas sabraukts un smagi ievainots. Merfijs vēl arvien vārga no ilgās slimošanas un, tikko piecēlies no divu mē-

nesu ilgās slimības gultas, lūdza aizdot piecdesmit dolāru.

«Neuztraucies,» Saksona pārmezdama teica. «Ja tu būtu neprecējies, vai tūlīt viņam to aizdotu?»

Bilijs palocīja galvu.

«Tad tas nedrīkst būt citādi arī tagad, tikai tādēļ vien, ka esi apprecējies. Tā ir tava nauda, Bilij!»

«Tā nav mana nauda, velns lai parauj,» viņš iesaucās. «Tā nav mana. Tā ir mūsu. Un vai tu domā, ka es to kādam došu, pirms nebūšu ar tevi par to runājis?»

«Bet to taču tu viņam neteici,» viņa izbijusies iesaucās.

«Nē,» Bilijs smējās. «Es zināju, ka tu būsi briesmīgi nikna, ja to darīšu. Es teicu, ka gribu aplēst, vai varēšu dot. Nu, es biju pārliecināts, ka tu būsi ar mieru, ja vien tev būs.»

«Ak Bilij,» viņa klusu teica, un balsī tai ietrīsējās dziļa maiga skaņa. «Tu varbūt pats nezini, bet tas ir skaistākais, ko tu man esi teicis, kopš esam precējušies.»

Jo biežāk Saksona satikās ar Mersedesu Higinsu, jo mazāk viņa to spēja izprast. Lai atklātu, ka šī sieviete ir briesmīgi skopa, viņai nevajadzēja daudz laika. Un Saksona nespēja šo viņas īpašību savienot ar visiem tiem stāstiem par bagātībām, ko viņa it kā izšķiedusi. Bet no otras puses viņu pārsteidza Mersedesas izšķērdība uz visu, kas attiecās uz viņas pašas personu. Mersedesas veļa, protams ar rokām darināta, bija ļoti dārga. Ēdiens, ko viņa deva Barijam, bija labs, bet tas, ko viņa pati ēda, nesalīdzināmi labāks. Un tomēr abi ēdieni stāvēja blakus uz galda. Arī tēju pagatavoja divos dažādos traukos. Tāpat bija ar kafiju. Barija tēja maksāja divdesmit pieci centi mārciņā, un viņš to strēba no lielas smagas krūzes, Mersedesa dzēra tēju par trīs dolāriem mārciņā, un viņas tase bija no smalka porcelāna, maza un niecīga kā olas čaumala. Bārijs dzēra savu lēto kafiju ar pienu, Mersedesa īstu moku ar krējumu.

«Tā vecajam laba diezgan,» Mersedesa teica. «Viņš nekā labāka nepazīst, un būtu grēks dot viņam šīs labās lietas.»

Abas sievietes pamazām sāka nodarboties savā starpā ar tirdzniecību. Kad Mersedesa bija Saksonu iemācījusi pavadīt dziedāšanu uz instrumenta, kas prasīja sevišķi lokanu rokas locītavu, viņa piedāvāja maiņu. Viņas laiks esot pagājis, kad tai patikuši un noderējuši šādi nieki, un Mersedesa piedāvāja instrumentu Saksonai par vienu no viņas rīta cepurītēm, ko viņa tik ļoti apbrīnoja.

«Tas ir vairākus dolārus vērts,» Mersedesa teica. «Man pašai tas maksāja divdesmit, bet tas, protams, bija pirms vairākiem gadiem.»

«Bet vai rītcepurīte arī nepieder šādiem niekiem,» Saksona teica, kaut gan bija ar notikušo maiņu ļoti apmierināta.

«Tā nav domāta manām sirmajām sprogām,» Mersedesa vaļsirdīgi paskaidroja. «Es to pārdošu un dabūšu par to naudu. Es pārdodu daudzas no tām lietām, ko pagatavoju, ja ģikts man nesavelk pirkstus. Jā, mana dārgā, par Barija piecdesmit dolāriem mēnesī es nevaru atļauties visas savas dārgās ieražas. Iztrūkumu sedzu pati. Un veciem cilvēkiem vajadzīga nauda tādām lietām, par ko jauniem cilvēkiem nav ne jausmas.»

«Es esmu apmierināta ar šo maiņu,» Saksona teica. «Un es sev pagatavošu citu, tiklīdz sakrāšu naudu materiālam.»

«Pagatavojiet labāk tūlīt vairākas,» Mersedesa deva padomu. «Es tās pārdošu jūsu vietā, protams, pret nelielu atlīdzību. Došu jums sešus dolārus par katru. Par to mēs vēl varam parunāt. Par to, ko tādā veidā nopelnīsit, varat nopirkt materiālu un pagatavot sev citu.»

5

Šai ziemā gadījās četri ievērojami notikumi: Bērts un Mērija apprecējās un noīrēja viņu tuvumā mājiņu. Bilija nedēļas algu, tāpat kā visu citu važoņu algas Oklendā, pazemināja. Bilijs sāka skūt bārdu. Un beidzot Saksona izrādījās vājš pravietis, bet Sāra labs.

Saksona gribēja būt pavisam skaidrībā, pirms runāja par to ar Biliju. Sākumā, kad tā vēl nebija pārliecināta, viņa tikai izjuta bailes un nemieru, domājot par nepazīstamo un jauno. Tad gadījās saimnieciskas grūtības, un viņai bija tikai viena doma: palielinātie izdevumi. Bet ar laiku, pārliecinoties par to, ka viņas aizdomas pilnīgi pamatotas, silta prieka vilnis aizskaloja visas rūpes. Viņas un Bilija! Par to viņai bieži vien bija jādomā, un ikreiz tā sajuta sirdī dūrienu no lielas laimes.

Tai vakarā, kad viņa Bilijam izstāstīja lielo jaunumu, viņš noklusēja savas jaunās ziņas par algas pazeminājumu, ko tikko bija gribējis viņai stāstīt, un bija tikpat laimīgs kā Saksona par gaidāmo mazo radībiņu.

«Ko mēs darīsim? — Vai iesim uz teātri par godu lielajam notikumam?» viņš jautāja un palaida vaļīgāk savas rokas, kas bija cieši, cieši apskāvušas Saksonu, lai viņa varētu atbildēt. «Jeb paliksim mājās, tikai tu un es, un — mēs visi trīs!»

«Paliksim mājās,» viņa piekrita. «Es tikai vēlos, lai tu mani turētu, turētu cieši, jo cieši!»

«Arī es pats to vēlējos, bet nezināju, vai tu, visu dienu pavadījusi mājās, negribēsi pastaigāties.»

Gaisā bija jūtams sals, un Bilijs piebīdīja lielo atzveltni pavarda priekšā. Saksona ieritinājās viņa rokās, atspieda galvu pret viņa plecu, un Bilijs piekļāva savu vaigu viņas matiem.

«Mēs neesam kļūdījušies, kad precējāmies, tikai nedēļu būdami pazīstami,» viņš domīgi teica. «Jā, vai zini, Sakson, mēs mīlam viens otru vēl vairāk, nekā pirmajā laikā — un tagad — mīļais Dievs, Sakson, tagad taču ir pārāk skaisti, lai tas varētu būt īstenība. Iedomājies tikai! Mēs trīs! Mazais resgalis! Varu derēt, ka tas būs zēns! Un es viņu mācīšu likt'lietā savas dūres un nejaut sev darīt pāri! Arī peldēt. Ja viņš neiemācīsies līdz sešiem gadiem peldēt …»

«Bet ja v i ņ š būs meitene?»

«Viņam jābūt zēnam,» Bilijs pretojās.

Viņi abi sāka smieties, skūpstījās un dziļi nopūtās lielā apmierinātībā un laimē.

«Un tagad es sākšu skopoties,» viņš paziņoja, kad abi kādu laiku bija klusējuši. «Nebūs vairs iedzeršanas ar zēniem. Tagad kāpšu augšā uz ūdensvāģa. Arī ar tabaku apiešos taupīgāk. Hfil Kādēļ gan nevarētu tīt pats sev cigaretes? Tās iznāk desmit reizes lētāk nekā pirktās. Varu audzēt arī bārdu. Tā ir vesela kaudze naudas, kas gada laikā jāatstāj pie friziera. Jā, par to gandrīz varētu vai bērnu uzturēt.»

«Ja jūs, mister Roberts, audzēsit bārdu, es no jums šķiršos,» Saksona draudēja. «Tu tik labi izskaties ar savu gludi skūto seju. Man tava seja pārāk mīļa, lai to aizsegtu bārda. — Ak dārgais! Dārgais, tu! Bilij, es līdz mūsu kopdzīvei nekā nezināju par laimi.»

«Es arī ne.»

«Un tā tas būs vienmēr, vai ne?»

«Vari būt pārliecināta,» viņš tai apgalvoja.

«Es cerēju, ka kļūšu laimīga, kad mēs precējāmies,» viņa turpināja, «bet nekad nedomāju, ka mana laime būs

^ tik liela.» Viņa pagrieza galvu un noskūpstīja Bilija vaigu.

«Bilij, tā vairs nav laime — tā ir paradīze.»

Bilijs vēl arvien viņai nekā neteica par to, ka alga pazemināta. Tikai pēc divām nedēļām, kad jaunie noteikumi stājās spēkā un viņš tai iebēra klēpī samazināto algu, Bilijs pastāstīja par notikušo pārmaiņu. Bērts un Mērija, kas jau veselu mēnesi bija precējušies, otrā dienā — svētdienā — atnāca pie viņiem pusdienot. Bērts bija ļoti pesimistiskā noskaņojumā un pareģoja drīzu dzelzceļnieku streiku.

«Ja jūs tik daudz nerunātu, tad viss būtu labi,» Mērija rājās. «Aģitatori pataisījuši dzelzceļniekus gluži trakus. Kļūstu gluži slima, redzot, kā viņi kūda šos ļaudis. Ja es būtu uzņēmējs, es visiem arodbiedrību biedriem pazeminātu algas.»

«Bet tu taču pati piederi veļas mazgātavu strādnieku savienībai,» Saksona maigi pārmezdama teica.

«Man vajadzēja to darīt, lai dabūtu darbu. Bet nekādu labumu tas man nav devis.»

«Bet redzi, Bilij,» Bērts turpināja. «Važoņi neteica ne vārda, pat neiepīkstējās, viss šķita ļoti skaisti, un tad piepeši, baukš, pa kaklu — un nogrieza uzreiz desmit procentus. Velns ar ārā, kāda mums ir iespēja? Mēs zaudējam. Mums nav vietas zemē, ko mēs, mūsu tēvi un mātes sagādājuši. Mūs samin. Mēs varam paredzēt savu galu — mēs, kas esam iekarotāju atvases, dēli un meitas, to balto cilvēku pēcnācēji, kas atstāja Angliju, iekaroja šo zemi, atsvabināja vergus, cīnījās ar indiāņiem un ieguva Rietumus!»

«Bet ko mēs tur varam darīt?» Saksona ar bažām jautāja.

«Cīnīties. Tas ir viss. Zeme ir blēžu bandas rokās. Paraugieties uz Dienvidu dzelzceļu. Tas pārvalda visu Kali- forniju.»

«Ak Bert, tie ir nieki,» Bilijs viņu pārtrauca. «Dzelzceļš taču nevar valdīt pār Kaliforniju.»

«Tev gan ir krama galva,» Bērts norūca. «Kādā jaukā dienā tu un visi pārējie kramgalvainie atjēgsities, bet tad ^ būs par vēlu. Viss te ir sapuvis! Smird, es tev saku. Jā, —katram, kas grib iekļūt parlamentā, vispirms jāatbrauc uz Sanfrancisko un Dienvidu dzelzceļa birojā pazemīgi jālūdz atļauja. Es jums saku, Kalifornijas gubernatori ir bijušie dzelzceļa direktori, un jau sen pirms tam, kad tu un es piedzimām. Hū! To tu nevari noliegt. Mēs esam pa-

galam. Mūs samals miltos. Bet es labprāt palīdzētu pakārt kādus no šiem netīrajiem zagļiem, pirms pats aizeju pie tēviem. Vai zināt, kas mēs esam? Mēs, seno balto karotāju cilts atvases, viņu dēli un meitas? Es jums to pateikšu. Mēs esam pēdējie mohikāņi. Tie mēs esam.»

«Viņš mani biedē līdz nāvei ar savu nesavaldību,» Mērija sarūgtināta teica un nemaz to nepūlējās slēpt. «Beigsies ar to, ka viņu izsviedīs no darbnīcas. Un ko tad mēs darīsim? Par mani viņš nemaz nedomā. Bet vienu es jums saku, un tā ir svēta nopietnība. Spodrgludinātavā atpakaļ vairs neiešu.»

«O, es zinu, ko tu domā,» Bērts cieti teica. «Un to es tev saku, vai dzīvs vai miris, vai man būs darbs vai ne, jā, un vienalga, kā man klāsies, ja tu iesi to ceļu — visam būs beigas.»

«Es domāju, ka esmu bijusi krietna, pirms tevi sastapu,» viņa atbildēja un atmeta galvu. «Esmu bijusi krietna ari pēc tam, kad iepazinos ar tevi, un tas daudz ko nozīmē.»

Bertām jau bija atbildei asi vārdi uz mēles, bet Saksona novērsa strīdu un nodibināja mieru. Viņai darīja rūpes abu šo tuvo cilvēku laulība. Abi viņi bija ar neapvaldītu un dedzīgu temperamentu, viegli ieērcināmi un ātri. Viņu mūžīgie strīdi nesolīja nākotnē nekā laba.

Bārdas skujamais bija Saksonas lielais varoņdarbs. Viņa slepeni apspriedās ar kādu pazīstamu pārdevēju Pīrsa tirgotavā un tad nopirka to. Kad svētdienas rītā pēc brokastīm Bilijs gribēja doties pie friziera, viņa ieveda to guļamistabā, atsedza dvieli un parādīja viņam žileti, ziepju trauciņu, ziepes, otu un ūdeni — visu sagatavotu. Bilijs soli atkāpās, bet tad ziņkāri sāka visu apskatīt.

«Hū! Un tos sauc par vīrieša ieročiem!»

«Tie ir labi,» viņa teica. «Tūkstošiem vīriešu tos lieto katru dienu.»

Bet Bilijs pakratīja galvu un pagriezās sāņus.

«Tu trīs reizes nedēļā ej pie friziera,» viņa neatlaidās. «Tas iznāk četrdesmit pieci centi. Teiksim, pusdolārs nedēļā, un gadā ir piecdesmit divas nedēļas. Divdesmit seši dolāri gadā tikai frizierim vien. Nāc šurp, dārgais, un pamēģini. Bezgala daudz vīriešu taisni sajūsmināti par to.»

Viņš noraidīdams papurināja galvu, un viņa dziļās pelēkās acis kļuva tumšākas. Viņa mīlēja šo spītīgo izteiksmi Bilija acīs, kas vērta viņu tik zēnisku, smiedamās un skūpstīdama viņa to nosēdināja uz krēsla, novilka tam svārkus, atpogāja svīteri un kreklu.

Un, draudēdama: «Ja tu pavērsi muti, es tev ielikšu ziepes mutē», viņa sāka to ieziepēt.

«Tā,» viņa teica, kad bija pamatīgi ieziepējusi viņa seju. «Nu tu vari sākt, bet neiedomājies tikai, ka es to katru reizi darīšu.»

Pa pusei nopietni, pa pusei jokojot viņš pāris reizes pārbrauca ar žileti pār zodu.

«Ak, svētais Jāzep!»

Viņš paraudzījās spogulī un redzēja, ka uz sejas starp ziepju putām parādās daži asins pilieni.

«Iegriezu! Ar žileti, ar ko nevar iegriezt, Dieva vārds! Un vīrieši par to esot sajūsmināti! Man gan jābrīnās! Iegriezu! Ar nazi, kas drošs pret iegriezumiem!»

«Pagaidi taču vienu acumirkli,» Saksona lūdza. «Tas jānoregulē. Tā man pārdevējs teica. Skaties šīs mazās skrūvītes. Šeit tās ir … pagriez tās.»

Atkal Bilijs pielika žileti pie vaiga. Dažas reizes pārbraucis pār seju, viņš papētīja to spogulī un smīnēdams turpināja skūties. Atri un veikli viņš notīrīja no sejas putas. Saksona plaukšķināja rokas.

«Lieliski!» Bilijs sajūsmināts iesaucās. «Lieliski. Dod savu roku — palūko, cik labi strā<^.»

Viņš paberzēja viņas roku pie sava zoda. Viegli iekliegušies, viņa atrāva roku un sāka uzmanīgi pētīt Biliju.

«Bet bārdas rugāji stāv kā stāvējuši,» viņa teica.

«Tā ir krāpšana, lūk, kas tas ir. Žilete tikai skar ādu un bārdu nemaz neņem. Es iešu pie friziera.»

Bet Saksona vēl negribēja padoties.

«Tu nebūsi pareizi visu izdarījis. Droši vien par stingru piegriezts. Ļauj man pamēģināt. Tā — tagad būs pareizi — vidēji. Nu, ieziepējies vēlreiz un sāc no jauna.»

Šoreiz bija skaidri dzirdams skrāpējošs troksnis, it kā kāds berzētu smilšpapīru — tika nogriezti bārdas rugāji.

«Nu, kā tagad ir?» Saksona bažās jautāja.

«Tagad ņem — au — bārdu,» Bilijs rūca, saraukdams pieri un šķobīdams seju. «Bet — ak velns! Saki — au — tas jau nolādēti plēš!»

«Turpini vien,» viņa to uzmudināja. «Neatsakies tūlīt no cīņas, tu lielais indiāni ar skalpa nazi. Atceries, ko Bērts saka, un esi pēdējais mohikānis.»

Ceturtdaļstundu vēlāk viņš nomazgāja no sejas ziepes un slaucīdamies atviegloti nopūtās.

«Tas ir viens no skūšanās veidiem, bet nevaru teikt, ka esmu sajūsmināts par to, Sakson.»

Viņš skaļi ievaidējās, it kā pēkšņi atceroties kādu jaunu nelaimi.

«Nu, kas tad nu atkal?» viņa jautāja.

«Mans kakls. Kas noskūs manu kaklu pakausī? Man tomēr vēl būs jāiet pie friziera un jāmaksā viņam par to.»

Saksonas samulsums bija gandrīz traģisks, bet tas vilkās tikai vienu īsu mirkli. Tad viņa pati paņēma rokā otu.

«Sēdies, Bilij.»

«Ko! Tu?» viņš izbrīnījies jautāja.

«Jā, es. Ja kurš katrs frizieris to var izdarīt, tad arī es varu.»

Bilijs stenēja un vaidēja, ļaujoties viņas rokām, lai tās dara ko grib.

«Tā, tagad ir labi,» viņa teica, kad bija beigusi. «Tas jau pavisam viegli. Un bez tam ietaupa katru gadu divdesmit sešus dolārus. Par to naudu var nopirkt bērna gultu, ratiņus un vēl daudzas citas lietas. Tā, pasēdi vēl drusku mierīgi.»

Viņa nomazgāja, noslaucīja un beidzot iepūderēja viņa kaklu ar talku.

«Tu tagad esi tik jauks kā mazs tīrs bēbītis, Bilij, manu zēn.»

Negaidītais un ilgstošais skūpsts uz kakla pakausī lika viņam sarauties un grozīties kā sāpēs, un kaut arī viņa izjūtas bija diezgan dažādas, bet par netīkamām tās nevarēja saukt.

Divas dienas vēlāk viņš atkal skuvās, kaut gan starplaikā bija zvērējis vairs nepieskarties šai elles mašīnai. Šoreiz gāja jau labāk. Arī Saksona palīdzēja.

«Nav nemaz tik ļauni,» viņš piekrita. «Nu es sāku šo lietu saprast. Viss atkarīgs no tā, kā noregulē. Var dzīt, kā vien patīk. Frizieris tā nevar. Bet šad tad tomēr iegriežu ādā.»

Pēc trešās reizes Bilijs bija jūsmīgs skuvekļa piekritējs. Viņš nevarēja sagaidīt, kamēr Bērts ieradīsies pie viņa, un ar visu aizgāja pie Berta, lai tam to parādītu.

«Mēs gan esam bijuši muļķi visus šos gadus, Bert, skriedami pie friziera un riskēdami dabūt visādas kaites. Skaties. Paskaties, kā tas strādā. Mīksts kā zīds. Un tik viegli… Lūk! Jāskujas tikai sešas minūtes. Vai tu to vari pārspēt? Kad būšu ievingrinājies, veikšu to trijās minūtēs. Var strādāt arī tumsā. Un bez tam tas ietaupa divdesmit sešus dolārus gadā. Saksona to aplēsa, un to viņa prot, taisni brīnums, es tev saku.»

Tirdznieciskie darījumi starp Saksonu un Mersedesu notika arvien biežāk. Redzams, pēdējā varēja pārdot katru smalko rokdarbu, ko Saksona tai iedeva, un Saksona bija priecīga un laimīga par savu darbu. Bērns, ko viņa gaidīja, un Bilija samazinātais atalgojums lika viņai vairāk nekā agrāk domāt par saimnieciskiem apstākļiem, uz kuriem dibinājās viņu eksistences pamati. Viņi ļoti maz noguldīja krājkasē, un Saksona juta sirdsapziņas pārmetumus, domājot par to, cik daudz izdod sīkām mājas vajadzībām un pati savām personīgām vajadzībām. Un bez tam tā bija pirmā reize, kad viņa tērēja cita pelnītu naudu. Jau no savas agrās jaunības viņa bija radusi izdot tikai pašas pelnīto naudu, un tagad, pateicoties Mersedesas starpniecībai, viņas rīcībā bija atkal līdzekļi, un tā varēja sev iegādāties par pašas peļņu vēl skaistāku un dārgāku veļu.

Saksona pēc Mersedesas pasūtījuma pagatavoja no viegliem, gaisīgiem audumiem un mežģīnēm skaistas lietas. Viņa šuva skaistus batista kreklus ar pašas darinātām mežģīnēm un franču izšuvumiem uz krūtīm un pleciem, veselas batista garnitūras, un tik plāna auduma naktskreklus kā zirnekļa tīkls, visu to rotāja izšuvumi un īru mežģīnes. Paklausot Mersedesas priekšlikumam, viņa pagatavoja ļoti komplicētu un brīnumskaistu rītcepurīti, par ko vecā sieviete viņai samaksāja divpadsmit dolārus.

Viņa bija laimīga un darbīga, izlietoja darbam katru brīvo stundu. Arī gaidāmā bērna pūriņš netika aizmirsts. Vienīgie gatavie apģērba gabali, ko viņa nopirka, bija trīs mazas smalkas adītas jaciņas. Visu pārējo viņa pagatavoja pati ar savām rokām — jostiņas izšuva ar cilpu dūrieniem, noadīja jaciņas un dūrainīšus, pašuva cepurīti, gludas, ne pārāk garas kleitiņas, krekliņus, ar zīdu izšūtus flaneļa svārciņus; viņa adīja zeķes un mazas mīkstas kurpītes. Tās adot, viņa redzēja valkātāja mazās kājiņas ar rožainiem sīkiem pirkstiņiem un apaļiem sārtiem gurni- ņiem. Vēlāk viņa pagatavoja savu meistardarbu — balta zīda mētelīti ar izšuvumiem. Bet, kad Saksona labi padomāja, viņa saprata, ka mīlas pilnās domas, ko viņa visās šais lietās iešuva un ieadīja, drīzāk piederēja Bilijam, nekā šai miglainajai, netveramajai, jaunajai dzīvībai, kas par spīti visām pūlēm to saskatīt nekad neļāvās sevi tvert.

«Hm!» teica Bilijs, kad bija apskatījis visu nākošā mazā pilsoņa garderobi, un norādīja uz trim adītām jaciņām. «Tās izskatās taisni kā zēna apģērbs. Es jau viņu redzu īstās vīriešu drēbēs.»

Saksona pēkšņā kustībā piespieda vienu no jaciņām viņam pie lūpām, bet pašai acis bija pilnas neraudātām prieka asarām. Viņš to svinīgi nopietni noskūpstīja, un viņa acis raudzījās Saksonas acīs.

Saksonas naudas pelnīšana drīz izbeidzās, un pie tam diezgan bēdīgā un pazemojošā veidā. Kādu dienu, kad viens no lielajiem tirdzniecības namiem rīkoja izpārdošanu, Saksona pārbrauca pāri līcim uz Sanfrancisko, lai iepirktos. Ejot pa Sutera ielu, viņas skatiens neviļus apstājās pie kāda neliela veikala skatlogā izliktām lietām. Sākumā viņa nemaz negribēja ticēt; vitrīnas goda vietā bija izlikta brīnišķīgā ritcepurīte, par ko viņa bija saņēmusi no Mersedesas divpadsmit dolārus. Bet te cepurītes cena bija divdesmit astoņi dolāri. Saksona iegāja iekšā un gribēja runāt ar veikala īpašnieci. Tā bija kalsna sieviete vidējos gados, asu skatienu un, kā redzams, sveštautiete.

«O, es nedomāju nekā pirkt. Bet es pati pagatavoju smalkus rokdarbus, līdzīgus tiem, kādi jums te izlikti logā. Labprāt vēlētos zināt, cik jūs maksājat — piemēram, par rītcepurīti skatlogā.»

Sieviete uzmeta ātru vērīgu skatienu Saksonas kreisajai rokai un redzēja sadurstīto rādītājpirkstu, tad viņa vērīgi apskatīja Saksonas apģērbu un seju.

«Vai jūs protat tādas pagatavot?»

Saksona pamāja.

«Es tai sievietei, kas to šuvusi, samaksāju divdesmit dolāru.»

Saksona rīstījās pēc gaisa, bet tad savaldīja sevi un kādu bridi domāja. Mersedesa bija iedevusi viņai divpadsmit, tātad astoņus dolārus paturējusi sev, bet materiāls un darbs bija Saksonas.

«Vai jūs, lūdzu, varētu parādīt man citas ar roku šūtas lietas — naktskreklus, dienas kreklus un tamlīdzīgas lietas — un pateikt, cik par tām esat maksājusi?»

«Vai jūs visu to protat?»

«Jā.»

«Un jūs man tās pārdosit?»

«Protams,» Saksona atbildēja. «Tādēļ jau esmu šeit.»

«Mēs sev ņemam nelielu atlīdzību no tā, ko pārdodam,» veikala īpašniece teica. «Jo mums taču jāmaksā īre, apgaismošana un citi izdevumi, un beidzot mums kaut kas ari jāpelna, jo citādi mēs nevarētu pastāvēt.»

«Tas, protams, pilnīgi pareizi,» Saksona piekrita.

Starp daudzām skaistām lietām, ko Saksona tagad redzēja, viņa atrada vienu naktskreklu un vienu veļas komplektu, ko bija pati šuvusi. Par naktskreklu Mersedesa tai bija samaksājusi astoņus dolārus, bet šeit tas bija nocenots par astoņpadsmit dolāriem, un Mersedesa bija saņēmusi četrpadsmit; par otru Saksona bija dabūjusi sešus dolārus, Mersedesai bija izmaksāti vienpadsmit, un šeit veikalā tas tagad maksāja piecpadsmit dolārus.

«Pateicos,» Saksona teica un uzvilka cimdus. «Es jums labprāt pārdošu savus darbus par šādām cenām.»

«Un man būs prieks tos no jums pirkt, ja… ja tie būs tikpat labi kā šie te.» Sieviete nopietni paskatījās uz viņu. «Bet neaizmirstiet, tiem jābūt tikpat labiem, un, ja tie tādi būs, es bieži varēšu dot jums pasūtījumus.»

Mersedesa nemaz nesamulsa, kad Saksona viņai izteica pārmetumus.

«Jūs teicāt, ka atskaitīsit sev tikai nelielu procentu,» Saksona sūdzējās.

«Tā es teicu un tā arī darīju.»

«Bet visu darbu padarīju es un pirku arī materiālu; jūs te nopelnījāt vairāk nekā es. Jūs ieguvāt lauvas tiesu.»

«Jā, mana dārgā, kādēļ lai to nedarītu? Es biju starpnieks. Tā nu reiz pasaulē iet. Starpnieks vienmēr saņem lauvas tiesu.»

«Bet tas ir ļoti nepareizi,» Saksona teica vairāk skumji nekā dusmīgi.

«Par to jums jādusmojas uz pasauli, nevis uz mani,» Mersedesa asi atbildēja, bet tad kā parasti pēkšņi mainīja toni un jau mīkstāk piebilda: «Nestrīdēsimies, dārgā. Jūs man esat mīļa. Jā, ko gan tas jums nozīmē, jums, kas esat tik jauna un stipra un kam ir tik jauks un stiprs vīrs. Klausieties. Es esmu veca sieviete. Vecais Bārijs man maz ko var dot. Viņš jau stāv ar vienu kāju kapā. Padomājiet par to, ka man viņš jāapbedī. Es viņam parādīšu lielu godu, jo ļaušu tam gulēt mūža miegu sev blakus. Kapa vieta jau nopirkta un samaksāta — pēdējos maksājumus nokārtoju ar to naudu, ko saņēmu par starpniecību, pārdodot jūsu darbus. Tad vēl apbedīšanas izdevumi. Visam jābūt ļoti skaistam. Man tādēļ daudz jākrāj. Un kuru katru dienu Bārijs var nolikt karoti.»

Saksona uzmanīgi paostīja gaisu un saprata, ka vecā sieviete atkal dzērusi.

«Nāciet, mana dārgā, es jums kaut ko parādīšu.»

Viņa ieveda Saksonu guļamistabā pie kādas jūrnieku kastes un pacēla tās vāku. Tīkama smarža kā no vītušu rožu lapām plūda no kastes. «Skatieties, tas ir mans miršanas apģērbs. Tā mani atdos iznīcībai.»

Saksonas izbrīns vērtās arvien lielāks, redzot gabalu pēc gabala, ko vecā sieviete izņēma no kastes un tai rādīja. Tā bija īsta līgavas rota, skaista, smalka un viegla. Beigās vecā izņēma ziloņkaula vēdekli.

«To es dabūju Venēcijā, mana dārgā. Skatieties, šo bru- ņurupučkaula matspraudi man pagatavoja Brjūss Anstejs nedēļu pirms tam, kad izdzēra savu pēdējo šampanieša pudeli un ietrieca ar četrdesmit ceturtā kalibra Kolta revolveri sev lodi galvā. Sis plecu lakats. Jā, īsts zīds.»

«Un visu to apraks kopa ar jums?» Saksona izbrīnījusies teica. «O, kāda izšķērdība.»

Mersedesa smējās.

«Kādēļ ne? Es gribu mirt tāpat kā dzīvoju. Tas ir mans prieks. Gribu savienoties ar zemi kā līgava. Es nevēlos sev aukstu šauru gultu. Es gribētu, kaut tas būtu plats dīvāns ar mīkstajām Austrumu segām un spilveniem, bezgalīgi daudz spilveniem.»

«Par to, kas jums te ir, jūs varētu nopirkt un samaksāt par divdesmit apbedīšanas ceremonijām un kapa vietām,» Saksona protestēja, jo viņu šausmināja kaimiņienes uzskati par nāvi. «Tas jau ir taisni grēks.»

«Taisni tā, kā es dzīvoju,» Mersedesa svinīgi teica. «Un tā būs smalka līgava, kas gulēs blakus vecajam Barijam.» Viņa aizvēra kasti un nopūtās. «Man gan labāk patiktos, ja tas būtu Brjūss Anstejs vai kāds no tiem lepnajiem jaunajiem cilvēkiem, kas man gulētu blakus kapa tumsā un kopā ar mani pārvērstos putekļos, kas patiesībā ir īstā nāve. Senās dienās zemes varenos guldīja kapā līdz ar saviem vergiem, dzīviem vergiem. Bet es ņemu līdzi tikai savus skaistos niekus, mana dārgā.»

«Bet vai jūs nemaz nebaidāties?.. Nemaz arī ne?»

«Nāve ir laipna, spēcīga un laba. Es no tās nebaidos. Tie ir cilvēki, no kā baidīšos vēl pēc savas nāves. Tādēļ arī pūlos visu to nokārtot. Viņi mani nedabūs, kad būšu mirusi.»

Saksona nekā nesaprata. .

«Viņi jūs tad nemaz negribēs,» viņa teica.

«Tomēr, daudzi mani gribēs,» skanēja atbilde. «Vai jūs zināt, kas notiek pēc nāves ar veciem nabaga cilvēkiem, kam nav naudas, ar ko samaksāt apbedīšanas izdevumus? Viņus neaprok. Paklausieties, es jums pastāstīšu. Mēs stāvējām pie lielām durvīm. Tas bija dīvains cilvēks, viņam vajadzētu būt pirātam, bet viņš bija profesors un lasīja studentiem lekcijas, nevis uzbruka nocietinātām pilsētām un izlaupīja bankas. Viņš bija slaids, līdzīgs Donam Hu- anam. Rokas tam bija kā no tērauda. Tāds bija arī viņa gars. Un viņš bija traks, mazliet traks, kā visi man zināmie jaunie cilvēki bijuši. «Nāc, Mersedesa,» viņš teica, «apskatīsim savus brāļus un būsim pazemīgi un priecīgi, ka neesam tādi kā viņi — mazākais pagaidām ne. Un vēlāk, vakarā, mēs vakariņosim un ēdīsim ar vēl velnišķīgāku ēstgribu un uzdzersim par viņiem zeltainu vīnu, kas būs jo zeltaināks tādēļ, ka mēs viņus redzējām. Nāc, Mersedesa.»

Viņš atvēra lielās durvis, saņēma mani aiz rokas un ieveda iekšā. Tā bija skumja sabiedrība. Divdesmit četri gulēja uz marmora galdiem vai arī sēdēja, pret kaut ko atbalstīti. Daudzi jauni cilvēki liesmojošām acīm un liesmojošiem maziem nažiem rokās ziņkāri paskatījās uz mums.»

«Tie bija mirušie?» Saksona, gandrīz bez elpas viņu pārtrauca.

«Mirušie, kam nav bijis naudas apglabāšanai, mana dārgā. «Nāc, Mersedesa,» viņš teica. «Te ir vēl vairāk ko redzēt, kas mūs priecinās, ka esam vēl dzīvi.» Un viņš mani veda pie kubuliem. Pie sāls kubuliem, mana dārgā. Es nebaidījos. Bet man bija jādomā, kā būs ar mani, kad nomiršu. Un viņi tur gulēja kā beigtas cūkas. Pienāca pasūtījums: «Sievieti, vienu sievieti.» Un vīrs, kas tur strādāja, sāka zvejot pa kubuliem. Pirmais, ko viņš izvilka, bija vīrietis, to viņš atgrūda atpakaļ. Atkal viņš meklēja un jauca. Atkal vīrietis. Zvejotājs kļuva nepacietīgs un dusmojās par savu neveiksmi. Un tad viņš izvilka no sāls kausējuma sievieti, pēc sejas varēja redzēt, ka tā ir veca sieviete, un viņš bija apmierināts.»

«Tā nevar būt taisnība!» Saksona iekliedzās.

«Es to redzēju, mana dārgā, es zinu. Un es jums saku: nebīstieties Dieva dusmu pēc nāves. Jābaidās vienīgi no sāls kubuliem. Un, man tā stāvot un skatoties, viņš mani smaidīdams uzlūkoja, izprašņāja un padarīja gluži vai neprātīgu ar savām trakajām, melnajām un no lielas 3a- sišanas nogurušajām acīm, un es zināju, ka manai dārgajai miesai nebūs lemts tāds liktenis. Jo man tās ir dārgas, šīs manas miesas, tikpat dārgas, kā tās bijušas citiem. Jā, sāls kubuls nav īstā vieta šīm tik bieži skūpstītajām lūpām un mīlētajam ķermenim.» Mersedesa pacēla kastes vāku un uzmeta ilgu maigu skatienu savam miršanas apģērbam. «Un tādēļ es gribu sataisīt savu guļas vietu, un drīz es tur dusēšu. Kāds filozofs saka: «Mēs zinām, ka mums jāmirst, bet mēs tam neticam.» Bet veci cilvēki tic. Es ticu.

Mana dārgā, atcerieties sāls kubulus un nedusmojieties par manu lielo starpnieces peļņu. Lai izbēgtu no tiem, esmu gatava darīt visu — nozagt atraitnes artavu, sērdieņa maizes garozu un miroņa penijus no acu vākiem.»

«Vai jūs ticat Dievam?» Saksona pēkšņi jautāja un turējās drosmīgi par spīti bailēm, kas tai lika trīcēt.

Mersedesa aizvēra kastes vāku un paraustīja plecus.

«Kas zina? Es dusēšu labi.»

«Un sods?» Saksona turpināja jautāt, atceroties dzīvi viņpus kapa.

«Nav iespējams, mana dārgā. Kā kāds vecs dzejnieks teicis: «Dievs ir krietns puisis». Nekad nebaidieties no viņa. Vienīgais, no kā jums jābaidās, ir sāls kubuli un tas, ko vīrieši pēc nāves var nodarīt jūsu skaistajam ķermenim.»

Bilijam gandrīz šķita, ka tam klājas pārāk labi. Viņam bija izjūta, ka, salīdzinot ar algu, ko viņš saņem, viņš dzīvo par daudz labi. Viņš nespēja saprast, kā Saksona var katru mēnesi nolikt naudu krājkasē, nomaksāt par saņemtajām mēbelēm, samaksāt īres naudu, dot viņam bagātīgu kabatas naudu, tik labi ēdināt un tad vēl iegādāties materiālu savām skaistajām lietiņām. Vairākas reizes viņš bija teicis, ka nespējot saprast, kā viņa to varot, un ikreiz Saksona bija smējusies, un šie Saksonas noslēpumainie smiekli viņu vēl vairāk mulsināja.

«Es nesaprotu, kā tu ar to naudu vari visu nokārtot,» viņš kādu vakaru teica.

Viņš gribēja vēl ko teikt, bet savaldījās un pieri saraucis minūtes piecas domāja.

«Saki,» viņš beidzot teica. «Kas noticis ar to skaisto rītcepurīti, ko tu tik cītīgi šuvi? Neesmu nekad redzējis, ka tu to valkātu, un bērnam tā taču bija par mazu.»

Saksona brīdi vilcinājās, viņa bija cieši sakniebusi lūpas, un acis šķelmīgi smaidīja. Netaisnību runāt viņai nekad nebija paticis, un pret Biliju viņa to nemaz nespēja. Viņa redzēja, ka Bilija zilajās acīs rodas vētras mākoņi un tam sastingst seja, kā vienmēr, kad viņš kļuva dusmīgs.

«Saki, Sakson, tu — tu — tu taču nepārdod savu darbu?»

Un viņa tam visu izstāstīja, arī p-ar Mersedesas Higin- sas dalību šai darījumā un par Mersedesas Higinsas brīnišķo miršanas apģērbu. Bet Bilijs negribēja attālināties no lietas kodola. īsos un skaidros vārdos viņš aizliedza Saksonai pārdot viņas darbus.

«Bet man ir tik daudz brīva laika, mīļais Bilij,» viņa lūdzās.

Bilijs purināja galvu.

«Nekā darīt. Par to es nekā negribu dzirdēt. Es esmu tevi apprecējis un arī rūpēšos par tevi. Neviens nedrīkst teikt, ka Bila Robertsa sievai jāstrādā. Un arī man pašam negribas tā domāt.»

«Bet Bilij …» viņa atkal iesāka.

«Nē. Tas ir vienīgais, Sakson, ko es tev nevaru atļaut. Ne tādēļ, ka man nepatiktu tavi skaistie rokdarbi. Tie man patīk. Bet es vēlos redzēt, ka tu pati tos valkātu. Turpini strādāt un šūt, kas tev patīk, bet tikai pati sev. Redzi, es esmu tik laimīgs, ka varu cauru dienu svilpot no prieka, domājot par zēnu un tevi, redzu tevi sēžam mājās un uzcītīgi šujam visas tās skaistās lietas, jo zinu, ka tu esi laimīga, tā strādādama. Bet, Dieva vārds, Sakson, man tas viss būtu sabojāts, ja zinātu, ka tu strādā par naudu. Bila Robertsa sievai nav jāstrādā.»

«Tu esi tik labs, Bilij,» viņa čukstēja un, kaut arī vīlusies, tomēr bija laimīga.

«Es vēlos, lai te.v būtu viss, kas vien patīk,» viņš turpināja. «Un tas tev arī jādabū, kamēr vien man būs spēks dūrēs. Zinu, ka man ļoti patīk tās skaistās lietas, ko tu valkā. Man ir sauss aiz ausīm, un var būt, ka, pirms mēs iepazināmies, esmu iemācījies daudz ko tādu, ko man labāk nevajadzētu zināt. Bet es zinu, ko runāju, un neesmu redzējis nevienu sievieti, kuras veļa varētu mēroties ar tavu. O …»

Viņš pacēla abas rokas gaisā, it kā izmisis par to, ka nespēj izteikt savas domas un jūtas vārdos. Un tad viņš mēģināja atkal:

«Un ne tikai tīrība ir galvenais, kaut gan tai liela nozīme. Ir |oti daudz sieviešu, kas ir tīrīgas. Bet tas nav tas. Tas ir kaut kas vairāk un kaut kas pavisam cits. Tas ir… labi, tas ir izskats, tik balts, tik skaists, tik kārdinošs. Tas ietekmē cilvēka iztēli. Tas ir kaut kas, ko esmu spiests vienmēr atcerēties, domājot par tevi. Jā, tu esi man kā brīnums, un jo vairāk tev būs skaistu lietu, jo apmierinātāks būšu.

Un tādēļ, Sakson, turpini vien. Var nopelnīt bezgalīgi daudz naudas, un pavisam vieglā veidā. Bilijs Merfijs saņēma septiņdesmit piecus spožus dolārus — un tikai pirms nedēļas — par to, ka uzveica «Ziemeļkrasta lepnumu». No tās naudas viņš mums atmaksāja aizdotos piecdesmit dolārus.»

Bet šoreiz tā bija Saksona, kas protestēja.

«Jeb padomā par Kārli Hensenu,» Bilijs turpināja. «Viņi to dēvē par otru Šarkeju, šie idiotiskie sporta reportieri. Un viņš pats sevi apzīmē par «Savienoto Valstu flotes čempionu». Nu, es viņu tagad pazīstu. Tas ir īstais lācis. Esmu viņu redzējis cīnāmies un varu viņu noguldīt pavisam viegli. Sporta kluba sekretārs apsolīja iekārtot mums vienu maču, un uzvarētājs iegūs simts spožus dolārus.»

«Ja es nedrīkstu par naudu strādāt, tad tu arī nedrīksti boksēties,» bija Saksonas noteikums, bet viņa no tā tūlīt atkāpās. «Bet tas jau nemaz nenozīmē, ka mums jābūt līdzīgiem. Ja arī tu atļautu man strādāt par naudu, es tev tomēr neļautu boksēties. Un, ja tu neboksēsies, tad arī es nestrādāšu par naudu — jā, tā es domāju. Un vēl vairāk — es nekad nedarīšu nekā tāda, kas tev nepatiks, Bilij!»

«Esmu ar mieru,» Bilijs piekrita, «kaut gan man nāvīgi gribas reiz krietni izskolot šo četrstūraino vērsi Hensenu.» Viņš omulīgi smaidīja, par to domādamg. «Bet zini ko, aizmirsīsim visu to, un tu man padziedi «Pļaujas dienas», pavadot uz tās, nu — kā to sauc.»

Saksona dziedāja savu dziesmu, pavadot to uz instrumenta, un, kad bija beigusi, aicināja Biliju dziedāt skumjās «Kovboja žēlabas». Mīlas ceļi ir dīvaini un neizskaidrojami — Saksona bija iemīlējusi sava vīra vienīgo dziesmu, ko viņš kādreiz mēdza dziedāt. Tādēļ ka viņš to dziedāja, viņai patika bezsatura dziesmas monotonā gar

laicība; bet visvairāk viņai patika, tā viņai pašai likās, Bilija bezcerīgi nepareizā dziedāšana. Viņa pat varēja ar to kopā dziedāt tikpat skaisti un pamatīgi nepareizi kā viņš pats. Un viņa nesatricināja Bilija svēto pārliecību.

«Man rādās, Bērts un visi citi mani tikai ķircinājuši, ka neprotu dziedāt,» viņš teica.

«Jā, tu un es, mēs abi kopā to lietu izdarām labi,» viņa atsaucās, apejot taisnībai ar līkumu, jo šādos gadījumos viņai nelikās, ka nepatiesība būtu Jauna lieta.

Pavasarī izsludināja dzelzceļdarbnīcu strādnieku streiku. Svētdienā pirms streika pieteikuma Saksona un Bilijs pusdienoja pie Berta. Bija arī Saksonas brālis, bet bez Sāras, jo viņš nebija spējis to pierunāt pārtraukt ierasto dienas kārtību un darbu. Bertu nomāca vismelnākais pesimisms, un atnācēji atrada viņu dziedot:

Miljonārs mūžam ir ienīsts un viens — Skaudīgi uzlūko

Draugs to un ienaidnieks, un neviens Nedala rūpes ar to — Taupība kļuvusi noziegums, Jo mantu ikviens nu šķiež. Jocīgā laikmetā jādzīvo mums, Kad naudu ugunī sviež.

Mērija rūpējās par pusdienām, un viņas seja skaidrāk par vārdiem runāja, cik tā strīdīgi noskaņota. Saksona atlocīja piedurknes, aizsēja priekšautu un sāka mazgāt brokastu traukus. Bērts atnesa no stūra dzertuves krūzi putojoša alus, un visi trīs vīrieši smēķēja un sarunājās par gaidāmo streiku.

«Tam vajadzēja jau notikt pirms dažiem gadiem,» Bērts noteikti sacīja. «Jo agrāk, jo labāk, tādas ir manas domas, bet tagad par vēlu. Tagad mēs esam sasisti gabalos. Pēdējie mohikāņi tagad saņems to, kas viņiem pienākas, un taisni pa kaklu, jā, tā tas būs.»

«Ak, es nezinu,» Toms pūlējās izlīdzināt, viņš visu laiku • bija cietis klusu un svinīgi nopietni smēķējis savu pīpi. «Strādnieku organizētās savienības kjūst jo dienas jo stiprākas. Es vēl atceros tos laikus, kad Kalifornijā nebija nevienas savienības. Un, lūk, tagad — algas, noteikts darba laiks, un viss.»

«Tu jau runā kā aģitators,» Bērts norūca, «apmēram tā, kā to dara tie idioti. Bet mēs zinām labāk. Ar visām arod

biedrībām un normētajām algām mēs nevaram nopelnīt tik daudz kā agrāk, kad vēl nebijām organizēti. Paskatieties uz Frisku — tur strādnieku vadoņi piekopj vēl netīrāku politiku nekā vecās partijas, plūcas par dzeramnaudām un ļaujas piekukuļoties, bet tikmēr — jā, kā namdari rīkojas Sanfrancisko? Es tev ko teikšu, Tom Braun, ja tu klausīsies, ko tev stāsta, tad dzirdēsi, ka visi Friskas namdari ir namdaru arodbiedrības biedri un saņem pilnu arod- biedra algu. Vai tu tam tici? Tie ir nolādēti melil Nav neviena namdara, kam nevajadzētu katru sestdienas vakaru maksāt uzņēmējam zināmu procentu no savas algas, bet vadoņi tikmēr brauc uz Eiropu par naudu, ko izspiež no šiem muļķiem, ja tā tiem nav jāizšķiež advokātiem, lai nebūtu jāvalkā svītrotais uzvalks.»

«Jā, tas ir pareizi,» Toms piekrita. «To neviens nevar noliegt. Ļaunākais ir tas, ka strādnieki vēl nav atvēruši acis. Viņiem vajadzētu vairāk interesēties par politiku, bet tai jābūt īstai politikai.»

«Sociālisms, ko?» nicīgi iesaucās Bērts. «Vai viņi mūs nepārdos tāpat kā pārdeva Rufi un Šmiti?»

«Vajag atrast godīgus vīrus,» Bilijs teica. «Tas ir galvenais. — Negribu ar to teikt, ka esmu sociālists. Es neesmu. Visi mūsu senči jau tik sen ieceļojuši Amerikā, un, kas attiecas uz mani, es nevēlos, ka bars resnu vāciešu vai netīru Krievijas žīdu man stāsta, kā lai valdu savā zemē, un pie tam viņi pat neprot pareizi runāt manas zemes valodā.»

«Tavas zemesl» Bērts iesaucās. «Ak tu ēzeli, tev jau nemaz zemes nav. To tev iestāsta cilvēki, kas dzīvo no kukuļiem, un to viņi dara ikreiz, kad atkal grib ko iegūt.»

«Bet tad mēs nedrīkstam balsot par vīriem, kas ņem kukuļus,» Bilijs dedzīgi iesaucās. «Ja mēs ievēlētu godīgus un krietnus cilvēkus, tie tādi būtu arī pret mums.»

«Es gribētu, lai tu kādreiz atnāktu uz mūsu sapulcēm, Bilij,» Toms nopietni teica. «Ja tu to darītu, tev atvērtos acis, un nākamās vēlēšanās tu balsotu par sociālistiem.»

«Nē, es to nedarīšu, par to varat būt pārliecināti,» Bilijs teica. «Es neskriešu pie sociālistiem uz viņu sapulcēm, pirms tie neiemācīsies runāt, kā baltiem vīriem klājas runāt.»

Bērts dūca:

«Jocīgā laikmetā jādzīvo mums, Kad naudu ugunī sviež.»

Mērija bija briesmīgi noskaitusies uz savu vīru. Tur bija vainīgs gaidāmais streiks un arī viņa grūtsirdīgās piezīmes. Viņa nespēja sarunāties ar Saksonu, un Saksona bija spiesta klausīties vīriešu runās.

«Bet kā tas viss beigsies?» viņa jautāja; un jautāja šķietami bezbēdīgi, jo šai bezbēdībai bija jāslēpj viņas nemiers.

«Beigsies?» Bērts rūca. «Ir jau beidzies.»

«Bet gaļas un petrolejas cenas atkal cēlušās,» viņa sašutusi iesaucās. «Un Bilija alga samazināta; dzelzceļniekiem algu samazināja pagājušajā gadā. Kaut kam jānotiek.»

«Vienīgais, ko varam darīt — mums jācīnās kā velniem,» Bērts atbildēja. «Cīnīties un cīnoties iet bojā. Tas ir viss. Mums ir beigas tā kā tā, un tādēļ varam sev atļauties par to pašu naudu drusku papriecāties.»

«Tā nedrīkst runāt,» Toms pārmezdams teica.

«Laiks runām sen jau beidzies, tu vecais vēja rādītāj. Tagad atliek tikai cīnīties.»

«Un tu domā, ka tev būs labi panākumi, cīnoties pret karaspēku un ložmetējiem,» Bilijs ierunājās.

«O, ne tādā ceļā. Ir tādi eļļaini spieķīši, kas sprāgst gaisā ar lielu troksni un izrauj bedres. Ir tāds smirģeļ- pulveris…»

«Oho,» Mērija viņu pārtrauca, rokas sānos iespiedusi. «Ak tad to tas nozīmē. Tad tādiem nolūkiem tu nēsā vestes kabatā smirģeli?»

Viņas vīrs to nemaz neievēroja. Toms norūpējies sūca savu pīpi. Bilijs bija sašutis. Tas bija skaidri lasāms viņa sejā.

«To taču tu, Bert, nedarīsi?» viņš jautāja, un varēja redzēt, ka viņš gaida drauga «nē».

«Bez šaubām, ka es to darīšu, ja vēlies zināt. Es vismīļāk gribētu redzēt viņus ellē, ja varētu — jā, visu to bandu, pirms aizeju.»

«Viņš ir īsts asinskārs anarhists,» Mērija sūdzējās. «Tādi cilvēki kā viņš bija tie, kas nokāva Makinliju un Gār- fīldu un — un — un visus citus. Viņu vēl pakārs. Gan jūs redzēsit, ka man būs taisnība.»

«Ak, viņš kā parasti tikai niekojas,» Bilijs mierināja Mēriju.

«Viņš tikai grib tevi ķircināt,» Saksona izlīdzinot teica. «Tu jau zini, ka viņam patīk ķircināties.»

Bet Mērija purināja galvu.

«Es zinu. Dzirdu viņu miegā runājam. Lamājas, lādas,

taisni bail klausīties, un griež zobus. Paklausieties viņu.»

Berta skaistajā sejā bija iegulusi rūgta izteiksme un velnišķa bezbēdība, kad, atgāzies krēslā pret sienu, viņš sāka dziedāt:

Miljonārs mūžam ir ienīsts un viens — Skaudīgi uzlūko

Draugs to un ienaidnieks, un neviens Nedala rūpes ar to.

Toms kaut ko ieteicās par prātīgumu un taisnību, un Bērts, pārtraucis dziedāšanu, metās viņam virsū.

«Taisnība, ko? Tā arī ir tikai iedoma. Es tev pastāstīšu, kā strādniekiem iet ar taisnību. Vai atceries Forbesu — Alistonu Forbesu, kas nogremdēja Alta Kalifornia trestu un iebāza kabatā divus miljonus? Es viņu vakar redzēju braucam lielā automobilī, taisnā ceļā uz elli. Ko viņš par to dabūja? Astoņus gadus. Cik ilgi sēdēja? Pat ne divus gadus. Pārējo sodu viņam atlaida vājas veselības dēļ. Ellē! Mēs jau sen būsim beigti un sapuvuši, pirms viņš noliks karoti. Skatieties! Skatieties pa šo logu. Vai varat redzēt tās mājas dibensienu, kur lievenim salauztas margas? Tur dzīvo Donavana atraitne. Viņa mazgā citiem veļu. Viņas vīru nonāvēja uz dzelzceļa. Viņa nesaņēma ne pliku grasi pabalsta — neuzmanība, nolaidība vai kas tamlīdzīgs. To viņai tiesā pateica. Viņas dēls Arčijs bija toreiz sešpadsmit gadus vecs, īsts mazs klaidonis. Viņš ieradās Fresā un nozaga tur kādam piedzērušam naudu. Vai gribat zināt, cik viņš nozaga? Divus dolārus un astoņdesmit centus. Vai jūs sapratāt — divus dolārus un astoņdesmit centus. Un kā jūs domājat, ko tiesneši viņam piesprieda? Piecdesmit gadus. Tagad viņš jau astoņus gadus sēž cietumā — Sankventinā. Un tur viņš arī paliks, kamēr izlaidīs garu. Viņa māte saka, viņam esot tuberkuloze. To viņš dabūjis tur cietumā. Bet neviens nerūpējas, lai viņu vājas veselības dēļ atsvabinātu no cietuma. Arčijs, tāds puika, nozog piedzērušam divus dolārus un dabū piecdesmit gadus, Alistons Forbess apkrāpj Alta sabiedrību par diviem miljoniem un dabū nepilnus divus gadus. Nu, kam pieder šī zeme, ja drīkstu jautāt? Jums un Arčijam? Nē, jums gan ne. Tā pieder Alistonam Forbesam — oh:

Miljonārs mūžam ir ienīsts un viens — Skaudīgi uzlūko

Draugs to un ienaidnieks, un neviens Nedala rūpes ar to.»

Pie izlietnes, kur Saksona pašreiz beidza mazgāt pēdējos traukus, Mērija noņēma viņai priekšautu un sirsnīgi noskūpstīja viņu, kā to dara vienīgi sievietes, kas dziļi jūt līdzi otrai — topošai mātei.

«Atsēdies tagad, dārgā. Tu nedrīksti nogurdināt sevi — tev vēl ilgs ceļš priekšā līdz tam laikam. Es tev tagad atnesīšu tavu rokdarbu, vari šūt un klausīties vīriešu runās. Bet neklausies, ko Bērts runā. Viņš ir gluži traks.»

Saksona šuva un klausījās, un Berta seja sadrūma, redzot mazbērna veļu, ko viņa turēja klēpī.

«Jā, tā jūs darāt,» viņš negaidīti iesaucās. «Jūs laižat pasaulē bērnus, bet jums nav ne mazākās drošības, ka varēsit tos paēdināt.»

«Laikam vakar vakarā krietni vien sameties,» Toms ņirdza.

Bērts kratīja galvu.

«Ak, kas tur par jēgu bojāt garastāvokli,» Bilijs mēģināja pārējos uzjautrināt. «Tā taču ir varen jauka zeme.»

«Tā bija varen jauka zeme,» Bērts atbildēja, «tad, kad mēs visi vēl bijām mohikāņi. Bet ne tagad. Mēs esam apkrāpti. Mēs esam iespiesti kaktā. Mani senči cīnījušies par šo zemi, arī jūsējie, visu jūsu. Mēs atsvabinājām nēģerus, izkāvām indiāņus, cietām badu, salām, svīdām un cīnījāmies. Sī zeme mums patika. Mēs to nolīdām, apstrādājām, taisījām ceļus, cēlām pilsētas. Un visiem mums bija diezgan. Un mēs turpinājām cīnīties par to. Man bija divi tēvoči, tie krita pie Getisburgas. Bet visiem mūsu senčiem bija savas lauku sētas, zirgi un lopi, un viss cits. Visiem, arī Mērijas …»

«Un viņi būtu gudri darījuši, ja to visu paturētu,» Mērija iekrita viņam valodā.

«Taisnība!» Bērts turpināja. «Tas ir galvenais. Bet mēs esam visu zaudējuši. Mēs esam aplaupīti. Mēs nepratām spēlēt ar iezīmētām kārtīm, paslēpt dūžus piedurknēs, kā citi to darīja. Mēs esam baltie, kas nonākuši postā. Redziet, laiki mainījās, radās divējādas cilvēku šķiras — darba zirgi un lauvas. Zirgi tikai strādāja, lauvas tikai rija. Tie aprija zemnieku mājas, raktuves, fabrikas, un tagad tie aprijuši arī valdību. Mēs esam apkrāpti un aplaupīti. Vai sapratāt?»

«No tevis iznāktu labs sapulču runātājs,» Toms teica. «Tikai loģika drusku klibo.»

«Izklausās pareizi, Bert,» Bilijs teica, «bet tikai tā nav. Katrs var kļūt bagāts arī tagad vēl…»

«Jā, vai arī Savienoto Valstu prezidents,» Bērts ieērci- nāts atbildēja, «bez šaubām, ka to var. Bet es neesmu dzirdējis, ka tev būtu izredzes kļūt miljonāram vai prezidentam. Kādēļ ne? Tādēļ, ka tev nav tas dots. Tu esi ēzelis. Darba zirgs. Tā, lūk.»

Ēdot pusdienas, Toms stāstīja par lauku dzīves priekiem, ko bija pazinis kā jauns zēns. Viņš atzinās, ka viņa sapnis ir pāriet dzīvot laukos, rentēt gabalu zemes un dzīvot tā, kā dzīvojuši viņa senči. Bet nelaimīgā kārtā, kā viņš paskaidroja, Sāra esot tā iesakņojusies pilsētā, ka šim sapnim lemts palikt tikai sapnim.

Vēlāk, kad Bērts atkal iesāka žēloties, Bilijs neviļus sāka salīdzināt. Šī māja nelīdzinājās viņu mājai. Te nebija mājīga un nomierinoša atmosfēra, šķita, ka pāri visam plestos nemiers un ķildas. Viņš atcerējās, ka šī rīta brokastu trauki vēl nebija nokopti, kad viņi atnāca. Vīrieši reti kad ievēro tādus sīkumus, un Bilijs arī parasti to nedarīja, bet visu priekšpusdienu viņš no bezgalīgi daudz sīkām lietām vēroja, ka Mērija nav tik priekšzīmīga namamāte kā Saksona. Jā, tā tik ir sievietei Viņa domu gājienu iztraucēja Bērts.

«He Bilij, tu laikam domā, ka esmu sabozies. Nu protams, ka esmu. Man ir savi piedzīvojumi. Tu vienmēr esi, važonis un bokseris būdams, pelnījis krietnu naudiņu. Tu neesi piedalījies nevienā streikā, tev nav bijusi jāuztur veca nespēcīga māte, un tādēļ neesi bijis spiests pieņemt kuru katru darbu. Tikai tad, kad viņa bija mirusi, es varēju rīkoties, kā man likās labāk.

Piemēram, toreiz, kad mēģināju dabūt darbu ielu dzelzceļu sabiedrībā. Varu jums pastāstīt, kas viss tādam darba zirgam nav jāņem par labu. Lielākais bonza nomēra mani no galvas līdz kājām, jautā bezgalīgi daudz jautājumu un iedod izpildīt anketu. Es to izpildu, pēc tam samaksāju veselu dolāru ārstam, lai dabūtu apliecību par veselības stāvokli. Tad pie fotogrāfa — tur atkal jāmaksā dolārs par fotogrāfiju sabiedrības noziedznieku albumam. Pirmais bonza paņem izpildīto anketu, ārsta atsauksmi, fotogrāfiju un sāk no jauna izprašņāt. Vai es piederu strādnieku arodsavienībai? — Es? Bez šaubām pateicu nepatiesību, ka nepiederu. Man vajadzēja darbu. Pārtikas preču tirgotavā man nedeva vairs uz parāda, un man bija jāuztur māte.

Hm, es sev saku, nu esmu īsts konduktors. Nu varu stāvēt uz pakaļējās platformas un noraidīt smalkās dāmas. Pateicos, nekā tamlīdzīga. Divus dolārus, lūdzu. Vēl divus — par vienkārša skārda gabaliņu. Tad formas apģērbs, deviņpadsmit ar pus dolāri, visur to var dabūt par piecpadsmit dolāriem. Tas man bija jānomaksā no pirmās mēnešalgas. Un man vajadzēja turēt kabatā piecus dolārus sīkā naudā — maiņai — viss pēc likuma. Tos piecus dolārus aizņēmos no Donavana, kārtībnieka. Un tālāk? Divas nedēļas man bija jāstrādā bez algas, lai iemācītos amatu.»

«Vai nāca daudz skaistu dāmu?» Saksona ķircinādamās jautāja.

Bērts drūmi pakratīja galvu.

«Es strādāju tikai vienu mēnesi. Mēs organizējāmies, un viņi mūs visus aiztrieca pie velna.»

«Un tāpat būs ar dzelzceļu, ja sāksit streikot: viņi jūs izsviedīs, un arodsavienību likvidēs,» Mērija teica.

«To jau es visu laiku saku,» Bērts atbildēja. «Mums nav ne mazāko izredžu.»

«Bet kādēļ tad jūs to darāt?» Saksona jautāja.

Viņš īsu brīdi paskatījās uz viņu. Viņam bija dīvaini nedzīvs skatiens, un tad viņš teica:

«Kādēļ mani tēvoči krita pie Getisburgas?»

8

Saksona kā parasti apkopa savu māju, bet bija ļoti noraizējusies. Viņa vairs negatavoja sev skaistos nieciņus. Materiāls maksāja naudu, un viņa neiedrošinājās to darīt. Viņu bija ietekmējuši Berta pesimistiskie pareģojumi. Tie neizzuda no viņas satrauktās apziņas un kā griezīgs šķēps pastāvīgi lika sevi just. Viņa un Bilijs abi bija atbildīgi par šo topošo jauno dzīvību. Vai viņi galu galā varēja būt tik cieši pārliecināti, ka spēs to paēdināt un apģērbt, un nolīdzināt tam ceļu pasaulē? Viņa neskaidri atcerējās grūtos laikus agrāk, kad veselu ģimeņu eksistence bija apdraudēta un tās gāja bojā; tai atkal uznira atmiņā tēvu un māšu žēlabas, tās ieguva jaunu nozīmi. Tagad viņai gandrīz šķita, ka tā spēj saprast Sāras mūžīgās žēlabas.

Grūtie laiki jau bija jūtami kaimiņos, kur dzīvoja streikojošie dzelzceļnieki. Mazajos veikaliņos, kur Saksona iepirkās savām ikdienas vajadzībām, bija jūtama stipra nospiestība. Likās, ka visur zudis prieks un jautrība. Visus māca drūma jutoņa. Bērniem uz ielas rotaļājoties, viņu

mātes rādīja skumjas sejas. Kad viņas sarunājās vakaros, pie vārtiem vai uz mājas kāpnēm sēžot, balsis tām bija klusas un smiekli reti.

Megija Donavana, kas parasti pirka trīs litrus piena, tagad ņēma tikai vienu. Nekur vairs nedzirdēja runājam par to, ka visa ģimene apmeklētu kino. Gaļas atgriezumi pie miesnieka gandrīz nekad vairs nebija dabūjami. Nora Delanija, kas dzīvoja divas mājas tālāk, nepirka vairs katru piektdienu svaigas zivis. Tagad uz viņu galda parādījās sālītas zivis, un ne jau pirmā labuma. Veselīgie bērni, kas skraidīja rotaļādamies pa ielu un bija paraduši ēdienreižu starplaikā saņemt varenu riku maizes ar biezu kārtu sviesta un cukura, tagad parādījās ar daudz mazākām rikām, plānu kārtiņu sviesta un gluži bez cukura. Jā, šķita, ka šis paradums jau sāk iznīkt, un daži bērni jau nesaņēma parastās rikas.

Visur skopojās un taupīja, un arvien vairāk sašaurināja izdevumus. Visi bija viegli ieērcināmi, un visos kaktos rūga. Sievietes tagad sastrīdējās daudz ātrāk nekā agrāk f un bija neiecietīgākas viena pret otru un arī pret bērniem. Saksona zināja, ka arī Mērija un Bērts dzīvo mūžīgā karā.

«Kaut jel viņa gribētu saprast, ka arī man ir savas rūpes,» viņš žēlojās Saksonai.

Vērīgi viņu uzlūkojusi, Saksona pēkšņi izjuta neprātīgas bailes viņa dēļ. Berta melnajās acīs gailēja ārprāta ugunis. Brūnā seja bija novājējusi un vaigu kauli izspiedušies uz āru; ap muti bija iezīmējies viegls spīta smīns, un tā bija kā rūgtumā sastingusi. Viss, pat tas, kā viņš valkāja cepuri, norādīja uz daudz lielāku vienaldzību un bezbēdību nekā agrāk.

Garajās pēcpusdienās Saksona, pie loga sēdēdama un , bezdarbīgi rokas slēpī salikusi, bieži sevi notvēra, ka domās izseko un mēģina atdzīvināt savu senču pārgājienu pār prērijām un kalniem uz saules rieta zemi pie Rietumu krastiem. Vaļējām acīm viņa varēja sapņot par savu senču idillisko dzīves veidu, kad tie vēl nedzīvoja pilsētās, kad tos vēl nenomāca ne arodsavienības, ne darba devēju savienības. Viņa atcerējās veco ļaužu nostāstus, ka viņi paši audzējuši savas saknes, paši bijuši kalēji un namdari, pa- L gatavojuši savus apavus — jā, un auduši audeklus un vadmalu savām drēbēm. Un viņai likās, ka tā redz Toma sejas sapņaino izteiksmi, kad tas runāja par to, ka viņa lielākā tieksme esot nomāt gabalu zemes un to apstrādāt.

Jā, lauku dzīve droši vien ir skaista, viņa domāja tālāk. Kādēļ cilvēki dzīvo pilsētās? Kā tas gadījies, ka viss tā pārvērties? Ja senās dienās visa bija diezgan, kādēļ tagad nav? Kādēļ vīriem jāstrīdas un jāplēšas, jāstreiko un jācīnās, un tikai tādēļ,.lai dabūtu darbu? Kādēļ nepietiek darba visiem?

Vēl tikai šorīt, un Saksona nodrebēja, to atceroties, viņa bija redzējusi, kā ceļā uz darbu streikotāji briesmīgi sita divus streiklaužus, tie bija vīri, ko viņa pazina dažus pēc izskata, citus pēc vārda, jo dzīvoja viņiem kaimiņos. Tas bija briesmīgi, tas bija cietsirdīgi — ducis vīru pret diviem. Bija sācies ar to, ka bērni sāka streiklaužus apmētāt akmeņiem un lamāt vārdiem, ko bērni nemaz nedrīkstētu zināt. Bija piesteigušies palīgā policisti paceltiem revolveriem rokās, un streikotāji noslēpās mājās un šaurajās ejās starp mājām. Vienu no streiklaužiem bezsamaņas stāvoklī aizveda uz slimnīcu, otrs stiprā dzelzceļa policijas apsardzībā aizgāja uz darbnīcām. Megija Dona- vana ar bērnu rokās stāvēja uz savas mājas kāpnēm un apmētāja viņu tādiem netīriem vārdiem, ka Saksonai vaigi no kauna pietvīka tumši sarkani. Uz otras mājas kāpnēm Saksona redzēja Mersedesu, kas, dīvaini smaidīdama, vēroja cīnītājus. Likās, ka viņa dedzīgi vērotu cīņas gaitu, un viņas nāsis trīsēja, tai ātri elpojot. Saksonu pārsteidza tas, ka vecā sieviete nebūt neizskatījās satraukta, tikai ziņkāra.

Pie Mersedesas, kas bija tik gudra mīlas lietās, Saksona gāja uzzināt, kas noticis ar pasauli. Bet vecās sievietes zināšanas saimnieciskās un rūpniecības nozarēs bija pārāk tumšas un neizprotamas.

«Jā, mana dārgā, tas ir tik vienkārši. Lielākā daļa cilvēku piedzimst muļķi. Tie ir vergi. Maz ir tādu, kas piedzimst gudri. Tie ir pārējo kungi. Dievs cilvēkus tādus radījis, man rādās.»

«Bet ko Dievs saka par šārīta kautiņu pāri ielai?»

«Baidos, ka tas Dievu neinteresē,» Mersedesa smaidīdama atbildēja. «Šaubos, vai viņš vispār par to kaut ko zina.»

«Es biju tik briesmīgi nobijusies,» Saksona teica. «Man kļuva gluži nelabi. Bet jūs — es jūs redzēju — jūs skatījāties gluži mierīgi, it kā tā būtu teātra izrāde.»

«Tā jau arī bija teātra izrāde, mana dārgā.»

«Ak, kā jūs varat tā runāt.»

«Ha, esmu jau agrāk redzējusi, kā nogalina vīrus. Tas nav nekas sevišķs. Visi cilvēki reiz mirs. Muļķi mirst kā vērši, tie paši nezina, kādēļ. Ir diezgan jocīgi to noskatīties. Viņi dūrēm un rungām iedauza viens otram pakaušus. Tas ir rupji. Viņi līdzinās_ dzīvnieku baram. Tie ir kā suņi, kas plēšas viena kaula dēļ. Darbs ir tie kauli, kā dēļ viņi cīnās. Redziet, ja viņi cīnītos kādas sievietes dēļ vai arī ideālu, lielu bagātību un pasakainu dārgumu dēļ, tad tas būtu lieliski. Bet nē, viņi ir tikai izsalkuši un cīnās maizes garozas dēļ, ar ko remdēt savu badu.»

«O, ja es tikai to spētu saprast!» Saksona murmināja un cieši saspieda rokas, it kā izmisumā par to, ka nespēj to saprast.

«Tur nav nekā sevišķa, ko saprast. Tas ir tik skaidrs kā diena. Vienmēr ir bijuši muļķi un gudri cilvēki, vergi un kungi, zemnieki un karaļi. Un tā vienmēr būs.»

«Jā, bet kādēļ?»

«Kādēļ zemnieks ir zemnieks, mana dārgā? Kādēļ muša ir muša?»

Saksona ieērcināta atmeta galvu.

«O, mana dārgā, es jau atbildēju. Visa pasaules filozofija nevar jums dot labāku atbildi. Kādēļ jūsu vīrs jums patīk labāk par kuru katru citu vīru? Tādēļ ka viņš jums patīk tāds, kāds viņš ir. Kādēļ jums patīk? Tādēļ, ka patīk. Kādēļ uguns dedzina un sals saldē? Kādēļ ir gudri un kādēļ muļķi cilvēki? Kungi un kalpi? Darba devēji un darba ņēmēji? Kādēļ melns ir melns? Atbildiet visu to, un jūs varēsit atbildēt katru jautājumu.»

«Bet nav pareizi, ja cilvēkiem jācieš bads un jādzīvo bez darba, kad tie labprāt strādātu, saprotams daudzmaz piemērotos apstākļos,» Saksona protestēja.

«Bet tas ir gluži pareizi, tikpat pareizi kā akmens nevar degt tā kā malka, un jūras smiltis nav cukurs, ka ērkšķi dur, ūdens ir slapjš, dūmi kāpj augšup, un visas lietas krīt uz leju, nevis uz augšu.»

«Bet tad taču mēs neesam ne brīvi, ne neatkarīgi,» Saksona aizrautīgi iesaucās. «Viens nav tikpat labs kā otrs. Manam bērnam nav tādu pašu tiesību dzīvot kā bagātas mātes bērnam.»

«Saprotams, ka ne,» Mersedesa atbildēja.

«Un tomēr mani senči par visu to te cīnījušies un karojuši,» Saksona tomēr nepiekāpās, viņa atcerējās vēstures stundās dzirdēto un arī sava tēva zobenu.

«Demokrātija — muļķu sapnis. O la la, mana dārgā, demokrātija ir meli, lai uzjautrinātu darba zirgus un radītu tiem labu omu. Kad tie sāk pagurt no lielām pūlēm un grūtībām, viņus pierunā paciesties un izturēt, stāsta viņiem par zemi viņpus mākoņiem, kur tie dzīvos vienos priekos un laimē, bet gudros tikmēr cepinās uz mūžīgas uguns. Ak, kā gudrie gan būtu smējušies, to dzirdot! Kad meli jau bija izlietoti un vairs nelīdzēja un cilvēki sāka sapņot par demokrātiju, gudrie parūpējās par to, lai tas tiešām arī paliktu par sapni, nekas vairāk kā tikai sapnis. Pasaule pieder lielajiem un gudrajiem.»

«Bet jūs taču pati piederat strādnieku šķirai,» Saksona teica.

Vecā sieviete stalti izslēja augumu un gandrīz sadusmota teica:

«Es? Strādnieku šķirai? Mana dārgā, ja man nav laimējies naudas lietās, ja esmu veca un nespēju iekarot lepnos jaunos cilvēkus, un tie, ko pazinu savā jaunībā, visi ir miruši, ja atrodos šeit, šai nabagu kvartālā pie Barija Higinsa un gatavojos mirt — es tomēr esmu dzimusi starp valdniekiem, nevis vergiem; visu savu mūžu esmu likusi kāju uz muļķu kakliem. Esmu dzērusi dārgus vīnus, piedalījusies mielastos, ar ko varētu paēdināt mūsu kaimiņus visu viņu mūžu. Diks Goldens un es — tā bija Dika nauda, bet tikpat labi būtu varējusi būt arī mana — Diks Goldens un es, mēs pazaudējām vienā nedēļā četrsimt tūkstošus franku Montekarlo spēļu zālēs. Viņš bija žīds, bet prata izdot naudu. Indijā es valkāju dārgakmeņus, ar ko varētu izglābt tūkstošiem cilvēku no bada nāves — tos tūkstošus, kas mira manā acu priekšā.»

«Jūs to redzējāt?..,. Un nekā nedarījāt viņu labā?» Saksona iesaucās šausmās.

«Es paturēju savus dārgakmeņus — jā, un vēl nebija pagājis gads, kad man tos nozaga kāds krievu virsnieks.»

«Un jūs ļāvāt tiem mirt?» Saksona atkārtoja.

«Tā bija lēta prece. Tie čum un mudž, vairojas kā tārpi. Viņi nebija vairāk vērti, kā strādnieki šeit, kuru lielākā muļķība ir tā, ka tie laiž pasaulē bērnus, lai arī tie vergotu savu kungu labā.»

Nedēļas ritēja, un dzelzceļdarbnīcu streikotāji kļuva arvien niknāki un sarūgtinātāki. Bilijs purināja galvu un teica, ka nespējot saskatīt jēgu šai nelaimē, kas draudīgi aptumšoja visu strādnieku apvārsni.

«Es nevaru te nekā saprast,» viņš teica Saksonai. «Viss ir sajucis. Tas man atgādina cīņu tumsā. Piemēram, važoņi! Tie tagad sāk gudrot, vai nesākt atbalsta streiku un nepievienoties dzelzceļniekiem. Tie tagad jau nedēļu kā nestrādā. Viņu vietas pa lielākai daļai jau aizņemtas, un, ja mēs turpināsim fabrikām piegādāt preces, tad viņi būs streiku zaudējuši.»

«Bet, kad jums samazināja algu, jūs par streiku nedomājāt,» Saksona pieri saraukusi teica.

«O, toreiz mēs par to nevarējām ne domāt. Bet tagad mūs atbalstīs Sanfrancisko važoņi un visa Friskas ostas strādnieku federācija. Mazākais par to notiek sarunas. Bet ja mēs pievienosimies dzelzceļniekiem, iespējams, ka saņemam savus desmit procentus atpakaļ.»

«Tā ir nekur nederīga politika,» viņš kādu citu reizi teica. «Arī cilvēki ir samaitāti. Ja mēs būtu tik gudri un spētu vienoties par krietniem un gudriem vīriem …»

«Bet, ja nu tu un Bērts, un Toms nevarat vienoties, kā tu vari gaidīt, lai visi citi apvienojas?» Saksona jautāja.

«Tā jau ir tā lieta,» viņš piekrita. «Par visu to domājot, var kļūt gluži traks. Un pie tam viss ir tik vienkārši, cik vienkārši vien var būt. Tikai dažus godīgus cilvēkus, un politiskā dzīvē viss ies citādi. Godīgi cilvēki dos godīgus likumus. Un tad citi godīgie saņems to, kas tiem pienākas. Bet Bērts grib visu iznīcināt, Toms tikai smēķē savu pīpi un sapņo par nākotni, kur katrs cilvēks pats lems par savu likteni.»

Viņš pēkšņi apklusa un neziņā raudzījās uz Saksonu.

«Kas ir?» viņš jautāja, un viņa balss no bailēm bija gluži aizsmakusi. «Tu taču neesi slima … vai… Kaut kas tamlīdzīgs?»

Viņa bija piespiedusi vienu roku pie sirds, bet no viņas skatiena drīz vien izzuda izbailes un pārsteigums, dodot vietu dziļam sirsnīgam priekam, un ap lūpām tai rotājās kluss noslēpumains smaids. Šķita, ka viņa aizmirsusi vīra klātbūtni un klausītos no liela attāluma kādu vēsti, kas nav domāta viņa ausīm. Tad arī viņas sejā izplauka prieka un izbrīna smaids. Viņa pastiepa savu roku Bilijam.

«Viņš dzīvo,» viņa čukstēja. «Es sajūtu dzīvību … Esmu tik priecīga, tik priecīga.»

Bilijam nākošā vakarā pārnākot no darba, Saksona iesāka runāt par kādu lietu, kas viņam spēcīgāk lika izjust un saprast nākošā tēva pienākumus un atbildību.

«Esmu par to daudz domājusi, Bilij,» viņa iesāka, «un esmu tik vesela, spēcīga sieviete, ka tam nevajadzētu daudz maksāt. Te, piemēram, ir Marta Skeltona — viņa ir krietna vecmāte.»

Bet Bilijs purināja galvu.

«Nē, Sakson, nekā nebūs. Tu ņemsi ārstu Hentliju. Tas ir Bila Alerfija ārsts, Bils saka, ka uz viņu varot paļauties.»

«Viņa palīdzēja arī Megijai Donavanai,» Saksona neatlaidās. «Un paskaties tikai uz viņu un viņas bērnu.»

«Labi, labi, bet tev viņa nepalīdzēs — un tas ir viss.»

«Bet ārsts ņems divdesmit piecus dolārus,» Saksona turpināja, «un viņš gribēs, lai ņemu kopēju, jo man nav nevienas sievietes, kas man tai laikā palīdzētu. Marta Skel- tona pati visu padarītu, un būtu daudz lētāk.»

Bilijs maigi saņēma viņu savās rokās un teica:

«Paklausies, mazā sieviņa. Robertsu ģimene nepieder tiem cilvēkiem, kas skatās uz lētumu. To nekad neaizmirsti. Tev stāv priekšā dzemdības. Tev jādomā par tām, un tas nav maz. Mans uzdevums ir gādāt, lai būtu nauda, un rūpēties par tevi. Labākais vēl nav labs diezgan, ko varētu tev dot. Es neiedrošinos riskēt un redzēt tevi varbūtējās briesmās — pat par miljonu dolāru arī ne. Tā esi tu, par ko jādomā un jārūpējas. Dolāri ir mēsli. Kā tu domā, vai es mazo drusku mīlu? Jā. Viņš man prātā vien stāv. Domāju par viņu visu cauru dienu. Ja mani padzīs, tā būs viņa vaina. Esmu gluži traks pēc viņa. Un tomēr, Sakson, Dieva vārds, es labāk gribētu viņu redzēt mirušu un apraktu nekā piedzīvot, ka tev notiek kaut mazākā nelaime. Tas tev varbūt liks sajust kaut drusku no tā, kas tu man esi. Ar katru jaunu dienu mīlu tevi vairāk un vairāk. Pašreiz tagad mīlu tevi vairāk nekā mīlēju pirms piecām minūtēm. Un kopēju tev nevajadzēs. Ārsts nāks katru dienu, Mērija padarīs mājas darbus un apkops tevi, tāpat kā tu to būtu darījusi, ja viņai vajadzētu.»

Dienām un nedēļām ritot, Saksona izjuta visu topošās mātes laimi. Doma, ka tā kļūs māte, deva tai dziļu, kvēlu prieku. Bija arī mirkļi, kad viņu māca bailes, bet tie bija tik reti un maznozīmīgi, ka, salīdzinot ar pārējo, neaptumšoja viņas laimi, bet vērta to vēl dziļāku.

Tikai viena lieta viņai tiešām darīja rūpes, un tās bija briesmas, kas draudēja visai strādnieku šķirai un ko neviens, sevišķi viņa, neizprata.

«Tagad vienmēr runā par to, ka ar mašīnām var ražot vairāk, nekā agrāk ar vecajiem paņēmieniem,» viņa teica savam brālim Tomam, «bet kādēļ tad mums nemaksā par mūsu darbu vairāk?»

«Tagad tu esi uz pareiza ceļa,» Toms atbildēja. «Nepaies ilgs laiks, un tu izpratīsi sociālismu.»

Bet Saksonas domas kavējās tikai pie pašreizējām vajadzībām.

«Tom, cik ilgi jau tu esi sociālists?»

«Astoņus gadus.»

«Un nekā ar to neesi sasniedzis?»

«Nē, bet gan jau … ar laiku.»

«Bet, ja tā turpināsies, tu pirms tā laika būsi jau miris.»

Toms nopūtās.

«Baidos, ka tā būs. Viss noris pārāk gausi.»

Atkal viņš nopūtās. Viņa ievēroja brāļa sejā nogurušo, pacietīgo izteiksmi, salīkušo muguru, sastrādātās rokas, un tas viss viņai šķita simbolizējam sociālistu ticības apliecinājuma veltīgumu.

9

Tas sākās gluži mierīgi, kā bieži mēdz sākties liktenīgi un negaidīti notikumi. Uz ielas rotaļājās visdažādākā vecuma un auguma bērni, un Saksona, stāvot pie vaļēja loga, raudzījās uz tiem un sapņoja par savējo, kam drīz vajadzēja ierasties pasaulē. Saule lēni tuvojās rietam un viegls vējš no līča atnesa uz pilsētu sāļo jūras dvesmu. Pēkšņi viens no bērniem rādīja Septītās ielas virzienā. Visi pārtrauca rotaļāties. Viņi salasījās grupās, lielākie zēni — desmit un divpadsmit gadus vecie — par sevi, bet lielākās meitenes nobijušās pievāca mazākos, satverot tos pie rokas vai paņemot klēpī.

Saksona nevarēja redzēt, kas notiek, bet viņa to noskārta, jo lielākie zēni pēkšņi steidzās pie ietves malas, salasīja akmeņus un noslēpās šaurajās ejās starp mājām. Meitenes, savākušas mazākos bērnus, steidzīgi vilka tos projām, atrāva dārzu vārtiņus un rausās pa mazo namiņu kāpnēm augšā. Durvis aiz viņām aizcirtās, un drīz vien iela bija klusa un pamesta, kaut gan šur tur pacēlās logu priekškari un norūpējušās sievietes raudzījās, kas notiek. Saksona dzirdēja, ka no Centra ielas stacijas, šņākdams un dārdēdams, atiet vilciens. Un tad no Septītās ielas puses atskanēja daudzu dziļu balsu rēcieni. Saksona vēl arvien nekā nevarēja redzēt, un viņai ienāca prātā Merse-

desas Higinsas vārdi: «Viņi ir kā suņi, kas plēšas kaulu dēļ. Un šie kauli ir — darbs.»

Rēcieni tuvojās, un Saksona, izliecoties pa logu, redzēja pa pretējo ietves malu nākam kādu duci streiklaužu, ko apsargāja tikpat daudz detektīvu un policistu. Viņi gāja slēgtās rindās kā disciplinēts spēks, bet aiz viņiem, skaļi rēkdami un barā, nāca ap simts streikotāju. Sad tad viņi apstājās, lai paceltu no ielas pa akmenim. Saksona juta» ka viņu krata baiļu drebuļi, bet viņa valdīja sevi. Arī tas, ka viņa redzēja Mersedesu Higinsu, Saksonu pa daļai nomierināja. Vecā sieviete atvēra mājas durvis, iznesa krēslu» mierīgi atsēdās un sāka vērot.

Policisti bija apbruņoti gumijas nūjām. Detektīviem ieročus neredzēja. Likās, ka streikotāji savu niknumu izgāzīs tikai rēcienos un draudos; tie bija bērni, kas deva zīmi kautiņam. No ejas starp abām mājām, kur dzīvoja Olsenu un Išamu ģimenes, Saksonas mājai tieši pretim» izlidoja akmeņu krusa. Lielākā daļa akmeņu nesasniedza mērķi, bet viens trāpīja kāda streiklauža galvai. Vīrietis nebija ne divdesmit soļus no Saksonas. Viņš sagrīļojās» atsitās pret viņas dārza žogu un izrāva revolveri. Ar vienu roku slaukot no acīm asinis, kas tam kavēja redzēt, viņš ar otru izšāva pret Išamu māju. Viens no detektīviem satvēra viņa roku, aizkavēja otru šāvienu un aizvilka ievainoto sev līdzi. Bet tai pašā acumirklī no streikotāju pūļa atskanēja mežonīgi rēcieni, un no ejas starp Saksonas un Megijas māju bira akmeņu krusa. Streiklauži un viņu sargi palika stāvot un izvilka revolverus. No viņu cietajām un apņēmīgajām, sejām Saksona noprata, ka tie gatavojas izliet asinis un nāvēt. Kāds vecāks vīrietis, acīm redzot, viņu barvedis, noņēma savu melno cepuri un noslaucīja no plikā pakauša sviedrus. Tas bija liels vīrs ar resnu vēderu un izskatījās neparasti nevarīgs. Pleci tam bija nošļukuši, un uz viņa svārku apkakles Saksona redzēja blaugznas.

Kāds no vīriem rādīja uz ielas vidu, un vairāki viņa biedri smējās. Viņu smieklu iemesls bija no mātes rokām aizmukušais mazais, tikko četrus gadus vecais Olsenu zēns, kas tagad tipināja pretim saviem ekonomiskās eksistences naidniekiem. Labajā rokā viņš nesa akmeni, tik smagu, ka tikko spēja pacelt. Bērna mazā roka nevarīgā draudā pacēla akmeni; sejiņa bija dusmās pietvīkusi gluži sarkana, un viņš atkal un atkal kliedza: «Nolādētie streiklauži! Nolādētie streiklauži!» Tas, ka viņu saņēma smejoties, vēl vairāk saniknoja mazo. Viņš pietipināja tuvāk, saņēma visus spēkus un svieda akmeni. Tas nokrita kādus sešus soļus no metēja rokas.

Tik daudz Saksona redzēja, kā arī to, ka uz ielas izsteidzās zēna māte, lai pievāktu bērnu. Tajā brīdī atskanēja streikotāju šāvieni, un Saksonas uzmanība pievērsās vīriem viņas logu priekšā. Viens no tiem izgrūda niknu lāstu un taustīja savu kreiso roku, kas bezspēcīga nokarājās gar sāniem. Viņa redzēja, ka no rokas lāso asinis. Saksona zināja, ka nedrīkst te stāvēt un skatīties, bet viņu iedrošināja atmiņas par senčiem, kas bija tik varonīgi cīnījušies, un viņa nebaidījās vairāk, kā kurš katrs cits cilvēks šādos apstākļos būtu baidījies — drīzāk mazāk. Redzot cīņu, kas tik pēkšņi bija iesākusies citkārt tik klusajā ielā, viņa aizmirsa savu bērnu. Viņa aizmirsa streikotājus un visu citu, tikai izbrīnā skatījās, kas notiek ar resno barvedi, kam nesen mutē bija cigārs. Dīvainā kārtā viņa galva bija iesprūdusi starp viņas žoga mietiem. Ķermenis karājās otrpus žoga, un ceļi nebija gluži pie zemes. Cepure tam bija nokritusi, un pliko pakausi apspīdēja saule. Arī cigārs bija pazudis. Saksona redzēja, ka vīrieša skatiens pievērsts tieši viņai. Ar vienu roku, kas bija izbāzta caur žoga dēļiem, tas it kā māja viņai un arī šķita jautri mirkšķinām acis, kaut gan viņa zināja, ka tās ir drausmīgas sāpes, kas likušas viņa sejai savilkties grimasē.

Sekundi, varbūt divas, viņa stingi blenza uz to, bet tad viņu iztraucēja Berta balss. Viņš līdz ar vairākiem streikotājiem skriešus tuvojās pa ietvi Saksonas mājai un skriedams pilnā balsī kliedza:

«Uz priekšu, mohikāņi! Mēs tagad viņus esam dabūjuši pie krusta!»

Kreisajā rokā tam bija dzelzs stienis, labajā revolveris, bet Bērts velti mēģināja nospiest revolvera mēlīti, visas lodes jau bija izšautas. Pēkšņi savā skrējienā apstājies, viņš nosvieda stieni, sagriezās ar seju pret Saksonas mājas durvīm un sagrīļojās. Viņš grasījās slīkt ceļos, bet tad izstiepās un iesvieda savu revolveri sejā kādam streiklauzim, kas pašreiz metās pie viņa. šūpojoties un tai pašā laikā līkstot ceļos, viņš lēni, ar bezgalīgām pūlēm tvēra ar labo roku žoga mietu, bet viss streikotāju bars, kuru barvedis viņš bija, tikmēr paskrēja viņam garām.

Tā bija cīņa bez žēlastības — asinspirts. Streiklauži un viņu sargātāji bija pilnīgi ielenkti un ar mugurām pret Saksonas māju cīnījās kā ārprātīgi, bet nespēja atvairīt

gandrīz simts cilvēku lielo uzbrucēju baru. Rungas un mieti griezās pa gaisu, revolveri sprakšķēja, un no ielas bruģa izrautie akmeņi bija nāvīgs ierocis nelielā attāluma dēļ. Saksona redzēja, ka Franks Dēviss, Berta draugs, kas vēl tikai pirms dažiem mēnešiem bija kļuvis tēvs, pieliek kādam streiklauzim pie vēdera revolveri un nospiež. Skaļi lāsti, nikna rūkoņa, mežonīgi saucieni un sāpju kliedzieni skanēja juku jukām. Tie nebija cilvēki. Tie bija bestijas, kas cīnījās kaulu dēļ, viņi iznīcināja viens otru kaulu dēļ.

Viņu kauli ir darbs; viņu kauli ir darbs. Atkal un atkal tas skanēja Saksonai galvā. Ja arī viņa gribētu, pat tad vairs nespētu aiziet no loga. Viņa bija kā triekas ķerta. Smadzenes vairs nestrādāja. Stingu skatienu, nespējīga pakustēties vai kaut ko darīt, viņa vēroja šausmīgo ainu, kas kā dzīva mežonīga glezna norisa viņas acu priekšā. Viņa redzēja krītam detektīvus, policistus un streikotājus. Vienam no streiklaužiem, kas nokritis ceļos un nāvīgi ievainots lūdza žēlastību, kāds ar zābaku sadragāja seju. Kādam citam, ko uzbrucējs turēja aiz rīkles un bija piespiedis ar muguru pret žogu, ar revolvera spalu pilnīgi sašķaidīja seju. Atkal un atkal bez apstājas cēlās un krita revolveris, un Saksona pazina cilvēku, kas cilāja revolveri — tas bija Cesters Džonsons. Pirms savām kāzām viņa to bija satikusi ballēs un bieži ar viņu dejojusi. Viņš arvien bija laipns un labsirdīgs cilvēks. Tas nevarēja būt tas pats Cesters Džonsons. Tā stāvot un skatoties, Saksona pēkšņi redzēja, ka resnais barvedis, kas vēl arvien gulēja ar galvu iesprūdis viņas žogā, ar brīvo labo roku izvelk revolveri un, drausmīgi šķielēdams sāņus, pagriež to pret Cesteru. Viņa mēģināja kliegt un brīdināt Cesteru. Tas bija tikko dzirdams vājš kliedziens, Cesters paskatījās augšup un ieraudzīja Saksonu. Bet tai pašā acumirklī atskanēja šāviens, un viņš sabruka pār streiklauzi. Tagad viņas žogā karājās trīs vīri.

Lai notiktu tagad kas notikdams, Saksonu nekas vairs nespētu pārsteigt. Viņa nemaz nebrīnījās, kad redzēja streikotājus lecam pāri žogam un saminam viņas pelargonijas un atraitnītes, kad tie, no vajātājiem bēgdami» skrēja pa eju starp viņas un Mersedesas māju. Pa Priežu ielu no dzelzceļa puses, skriešus un visu laiku šaujot, tuvojās lielāks skaits dzelzceļa policistu un detektīvu. Bet no otras puses, zvaniem šķindot, zirgu pakaviem dimdot, joņoja trīs rati ar policistiem. Streikotāji bija lamatās. Vienīgā iespēja bēgt bija pāri žogiem, pa māju starpām

un pāri māju pagalmiem. Bet šaurajās ejās bija pārāk daudz bēdzēju, un visi nepaguva pārlēkt žogam. Kāds ducis streikotāju palika iespiesti starp viņas mājas ielas fasādi un kāpnēm. Un tāpat kā viņi bija darījuši, tā darīja ar viņiem. Neviens pat nemēģināja viņus apcietināt. Kārtības sargi, saniknoti par savu cilvēku noslepkavošanu, bez žēlastības viņus nošāva vai nosita ar gumijas rungām.

Viss bija beidzies; cieši turoties pie margām, Saksona kā sapnī nogāja lejā pa kāpnēm un pieķērās ar abām rokām pie žoga. Resnais barvedis vēl arvien šķielēja uz viņu un māja ar roku, kaut gan divi policisti pūlējās izvilkt viņu no žoga. Vārtiņi bija norauti, un Saksona brīnījās par to, jo bija sekojusi visai cīņas norisei, bet nebija redzējusi, ka kāds būtu tos izgāzis.

Bērts gulēja aizvērtām acīm. Viņa lūpas bija asiņainas, un no kakla lauzās gārdzošas skaņas, it kā viņš gribētu kaut ko teikt. Saksonai noliecoties pār viņu un ar kabatas lakatiņu slaukot asiņaino vaigu — tam bija uzkāpis kāds ar zābaku — Bērts atvēra acis. Tās vēl arvien spītīgi dega kā senās dienās. Viņš nepazina Saksonu. Lūpas kustējās, un viņš gluži klusi, kā kaut ko atcerēdamies, murmināja: «Pēdējie mohikāņi! Pēdējie mohikāņi!» Tad ievaidējās, un acis atkal aizvērās. Viņš vēl nebija miris. To viņa zināja. Krūtis vēl arvien cēlās un krita, un kaklā bija dzirdamas gārdzošas skaņas.

Saksona paraudzījās augšup. Bija pienākusi Mersedesa. Vecās sievietes acis bija platas un mirdzošas, vaigos radusies krāsa.

«Vai jūs man palīdzēsit ienest viņu iekšā?» Saksona jautāja.

Mersedesa pamāja, pagriezās pret kādu policijas seržantu un lūdza viņu palīdzēt. Paskatījies uz Bertu, seržants sadrūma un nikni iesaucās:

«Lai viņš iet pie velna! Mums pietiek ko ņemties pašiem ar saviem.»

«Var būt, ka mēs abas varēsim,» Saksona teica.

«Neesiet neprātīga,» Mersedesa pamāja misis Olsenai viņpus ielai. «Ejiet tagad iekšā, jūs mazā topošā māte. Tas jums neder. Gan mēs viņu ienesīsim. Misis Olsena nāks, un mēs pasauksim arī Megiju Donavanu.»

Saksona parādīja viņām ceļu uz mazo guļamistabu pagalma pusē, ko Bilijs katrā ziņā bija gribējis apmēbelēt. Atverot istabas durvis, viņai šķita, it kā grīdsega paceltos augšup un iesistos viņai sejā. Tas Saksonai lika atcerēties, ka tas bijis Bērts, kas to izklājis. Sievietēm ceļot viņu gultā, Saksonai ienāca prātā, kā Bērts un viņa vienu svētdienu te ienesa šo gultu.

Un tad tā sajuta dīvainu reiboni un izbrīnā redzēja, ka Mersedesa viņu pētoši vēro. Reibonis kļuva arvien dziļāks, un viņa nolaidās sāpju dzīlēs, ko lemts pazīt vienīgi sievietēm. Viņu aizveda, pa daļai aiznesa otrā istabā un noguldīja gultā. Daudz seju bija ap viņu — Mersedesa, misis Olsena, Megija. Viņai likās, ka tai vajadzētu pajautāt misis Olsenai, vai viņa izglābusi savu bērnu, mazo Emīlu, bet Mersedesa aizsūtīja kaimiņieni pie Berta; Megija aizgāja atvērt durvis, jo kāds bija pieklauvējis. No ielas bija dzirdama daudzu balsu rūkoņa, ko pārtrauca komandas saucieni un pavēles, un starp tām šķinda sanitāro un pat- ruļratu zvani. Tad parādījās Martas Skeltonas apaļā jautrā seja, un drīz pēc tam atnāca ārsts Hentlijs. Reiz, sāpēm kādu brīdi norimstot, viņa caur plāno sienu dzirdēja Mērijas spalgo balsi, kas histēriski kliedza un pastāvīgi atkārtoja: «Nekad vairs neiešu atpakaļ mazgātavāl Nekad! Nekad!»

10

Bilijam šai briesmu laikā nācās grūti pārvarēt bailes par Saksonu. Rītu pēc rīta, vakaru pēc vakara, uz darbu ejot un no darba nākot, viņam bija jāizcīna smaga cīņa ar sevi, lai, ieejot istabā, kur viņa gulēja, varētu slēpt savu saviļņojumu un izlikties jautrs un bezrūpīgs. Tā guļot, viņa izskatījās ar savu mazo augumu tik maza, sakritusi un vārga, gluži kā bērns. Atsēdies pie gultas, viņš maigi un uzmanīgi saņēma viņas balto roku un glāstīja šaura caurspīdīgo delmu, brīnoties par to, cik gan smalki un trausli viņas kauli.

Viens no viņas pirmajiem jautājumiem — jautājums, ko nesaprata ne Bilijs, ne Mērija — bija:

«Vai viņi izglāba mazo Emīlu Olsenu?»

Un, kad tā viņiem pastāstīja, kā mazais zēns viens pats gājis uzbrukumā pret visiem divdesmit četriem cīnītājiem, Bilija seja taisni staroja sajūsmā.

«Ak tu mazais resgali!» viņš teica. «Ar tādu zēnu var lepoties.»

Viņš samulsis apklusa, viņa rūpes, ka tas būtu varējis viņu sāpināt, bija tik lielas, ka tas izraisīja Saksonā dziļu saviļņojumu. Viņa pastiepa tam savu roku.

«Bilij,» viņa iesāka, bet tad pagaidīja, līdz Mērija bija izgājusi no istabas.

«Es tev netiku jautājusi — un tas jau vienalga … tagad. Bet es gaidīju, ka pats man to teiksi. Vai tas bija?..»

Viņš pakratīja galvu.

«Nē; tā bija meitene. Lieliska maza meitenīte. Tikai… par agru.»

Viņa cieši spieda Bilija roku, likās, ka Saksona mierinātu Biliju viņa bēdās.

«To es tev nekad netiku teikusi, Bilij — tu jau katrā ziņā gribēji zēnu. Bet es gudroju; ja tā būs meitene, saukt viņu par Dēziju. Atceries, tas bija rnanas mātes vārds.»

Viņš piekrizdams pamāja.

«Sakson, tu zini, ka es briesmīgi gribēju zēnu… nu jā, bet tagad man vienalga. Es tikpat labprāt vēlētos meitenīti, un cerēsim, ka nākošo sauks… jā, tev taču nekas nav pretim?»

«Pret ko?»

«Ka viņu sauks tāpat: Dēzija?»

«Ak, Bilij, es taisni par to domāju.»

Bet tad viņa seja kļuva nopietna un stingra.

«Nebūs nekāda «nākošā». Es agrāk nezināju, ko nozīmē — gaidīt bērnu. Tu nedrīksti vairs uzņemties tādu risku.»

«Te runā lielais bailīgais vīrs!» viņa, vārgi smaidīdama, to ķircināja. «No tā tu nekā nesaproti. Kā gan lai vīrietis arī to saprot? Es esmu stipra, vesela sieviete. Viss būtu bijis labi… ja nebūtu notikusi tā cīņa. Kur viņi apraka Bertu?»

«Tu zini?»

«Visu laiku jau. Un kur ir Mersedesa? Jau divas dienas viņa nav rādījusies.»

«Vecais Bārijs ir slims. Viņa to kopj.»

Viņš neteica Saksonai, ka vecais sargs mirst aiz divām plānām sienām un dažus desmitus soļu no viņas.

Saksonai trīsēja lūpas, un viņa sāka raudāt, turot ar abām rokām Bilija roku.

«Es — es nekā nevaru darīt,» viņa elsoja. «Tūlīt atkal pāries… Mūsu mazā meitenīte, Bilij. Padomā! Un es viņu ne reizes neredzēju.»

Kļūstot spēcīgāka, Saksona vēlējās vairāk ko zināt par traģēdiju, kas bija norisinājusies viņu rnājas priekšā. Bi-

lijs viņai pastāstīja, ka drīz pēc tam izsaukts karaspēks f un novietots Priežu ielas galā uz neapbūvētā laukuma

blakus dzelzceļa darbnīcām. Piecpadsmit streikotāji sēdēja cietumā. Policija bija pārmeklējusi visas mājas tuvākā apkārtnē un apcietinājusi šos piecpadsmit vīrus, kas visi bija ievainoti. Viņiem klāsies ļauni, Bilijs drūmi stāstīja. Laikraksti prasa asinis pret asinīm, un visi Oklendas garīdznieki turot bargus sprediķus pret streikotājiem. Dzelzceļu sabiedrība pieņēmusi jaunus strādniekus, un vispār kļuvis zināms, ka streikotāji ne vien pazaudējuši savas vietas, bet tos nepieņems ne uz viena dzelzceļa visās Savienotajās Valstīs. Viņi jau bija sākuši izklīst uz visām pusēm. Dau

dzi no viņiem devās uz Panamu, citi uz Ekvadoru.

Velti mēģinādama slēpt savas bailes, Saksona pūlējās izzināt Bilija domas par notikušo.

«Te nu var redzēt, kur noved varas darbi, par ko arvien iestājās Bērts,» viņa teica.

Bilijs domīgs un nopietns purināja galvu.

«Cesteru Džonsonu viņi katrā ziņā pakārs,» viņš atbildēja, bet nekā vairāk nepateica. «Tu taču viņu pazīsti. Tu pati man stāstīji, ka bieži esot ar viņu dejojusi. Viņu notvēra nozieguma vietā, sabrukušu pār streiklauzi, ko viņš bija sitis, līdz nositis. Vecais resnais Dželijs nemirs, kaut arī viņā iešautas trīs lodes, un Džonsonu pakārs uz Dželija liecības pamata. Par to rakstīja visi laikraksti. Un Dželijs viņu sašāvis, kaut gan pats karājies uz mūsu žoga.»

Saksona nodrebinājās. Dželijs droši vien bija vīrs ar kailo pakausi un ar tabaku nosmulētajām ūsām.

«Jā,» viņa teica, «es visu to redzēju. Man likās, ka viņš tur karājās vairākas stundas.»

«Bet tas viss norisa piecās minūtēs.»

«Man tā šķita mūžība.»

«Jādomā, ka resnajam Dželijam arī tā likās, kad tas karājās uz žoga,» Bilijs grūtsirdīgi smīnēdams teica. «Bet viņš ir sīksts. Jau neskaitāmas reizes viņš sadurts un sašauts. Tagad stāsta, ka viņš uz mūžu palikšot kroplis — vai nu būs jāiet uz kruķiem, vai jābrauc slimnieku krēslā. Nu viņš vairs nevarēs darīt nelietības dzelzceļa sabiedrības labā. Tas bija viens no viņu revolveru vīriem — vienmēr viņš bija klāt, kad uz ielas kaut kas notika. Bailīgs viņš nebija — nekad no neviena divkājainā viņš nav baidījies, tas man par viņu jāsaka.»

«Vai viņš ir precējies?»

«Jā. Viņa sievu nekad neesmu redzējis, bet viņam ir dēls Džeks. Es viņu kādreiz pazinu; labs bokseris, kaut ari nekad negāja ringā. Viņam ir vēl otrs dēls — Pauls. Tas ir skolotājs augstskolā. Mēs esam viena vecuma. Bija liels beisbolists. Pazīstu viņu no bērnu dienām.»

Saksona atlaidās pret atzveltni, jo gribēja atpūsties un padomāt. Problēma kļuva arvien sarežģītāka. Vecīgajam resnvēderim ar pliko pakausi tātad arī ir sieva un bērni. Un Frankam Dēvisam, kas tikko gadu precējies, arī ir mazs dēls. Varbūt tam streiklauzim, kam viņš iešāva lodi vēderā, arī ir ģimene. Šķita, ka viņi visi ir vienas lielas ģimenes locekļi, un tomēr viņi sita un nokāva viens otru savu ģimeņu dēļ. Viņa bija redzējusi, kā Cesters Džonsons nosita vienu no streiklaužiem, un tagad Cesteru pakārs. Cesters Džonsons bija Kitijas Bredijas vīrs, bet ar Kitiju viņa pirms vairākiem gadiem bija strādājusi kopā kartonāžas fabrikā.

Velti Saksona gaidīja, lai Bilijs vēl kaut ko vairāk pastāstītu par notikušo traģēdiju.

«Tas bija nepareizi,» viņa beidzot uzmanīgi ierunājās.

«Viņi nošāva Bertu,» viņš atbildēja, «un vēl daudzus citus. Un Franku Dēvisu. Vai tu zināji, ka viņš miris? Viņam bija sašķaidīts viss apakšējais žoklis — viņš mira ceļā uz slimnīcu. Nekad vēl vienā laikā Oklendā nav bijis tik daudz nonāvēto.»

«Bet tā bija viņu pašu kļūda,» Saksona turpināja. «Viņi iesāka. Tā bija slepkavība.»

Bilijs neatbildēja, bet viņa dzirdēja to klusi kaut ko pie sevis murminām. Viņa zināja, ka Bilijs saka: «Nolādētā banda,» — bet, kad viņa jautāja: «Ko tu teici?», viņš tai neatbildēja. Viņa acīs bija tumši rūpju mākoņi, bet mutes vaibsti cieti un sejas izteiksme barga un nopietna.

Saksona sajuta sirdī sāpīgu dūrienu. Vai arī viņš ir tāds pats kā visi citi? Vai arī viņš nonāvētu citus vīrus, ģimenes tēvus, kā to darīja Bērts, Franks Dēviss un Cesters Džonsons? Vai arī viņš ir mežonīga bestija, suns, kas nikni ņurd kaula dēļ?

Viņa nopūtās. Dzīve bija dīvaina mīkla. Varbūt Merse- desai Higinsai taisnība, runājot tik cietsirdīgi par eksistences būtību.

«Un kas par to?» Bilijs skumji smējās, it kā atbildot uz viņas klusajām domām. «Viens suns plēš otru, tā tas vienmēr bijis.»

«Bet tādā veidā strādnieki nekad negūs uzvaru, Bilij! Tu pats saki, ka viņi sabojājuši savas izredzes uz uzvaru …»

«Nē, to viņi gan nevarēs,» viņš negribot piekrita. «Bet es neredzu nevienas citas iespējas. Nākošie būsim mēs.»

«Taču ne važoņi?» viņa iesaucās.

Viņš drūmi pamāja.

«Uzņēmēji visi kā norunājuši un grib mūs nosmacēt. Viņi saka, ka gribot mūs redzēt ceļos nometušos un ubagojam pēc darba. Kopš pēdējā kautiņa viņi palikuši varen uzpūtīgi. Tas, ka ieradies karaspēks, ka sprediķotāji un laikraksti ir viņu pusē, tāpat arī sabiedriskā doma — tas viss viņus iedrošina. Visu laiku tie dzisina mutes, stāstīdami, ka visu darīs … jā, viņi gatavojas. Vispirms viņi pakārs Cesteru Džonsonu un tos no apcietinātajiem piecpadsmit streikotājiem, kam tiks klāt. To viņi saka nekautrējoties, skaidriem vārdiem. Tas lasāms dienu no dienas «Tribune», «Enquirer» un citos laikrakstos. Viņi nodomājuši iznīcināt arodsavienības. Paskaties uz mums. Tagad nav vairs runa par atbalsta streiku dzelzceļniekiem. Mums pašiem savas rūpes. Viņi izsvieduši četrus mūsu labākos cilvēkus — tie bija valdes locekļi komitejā. Un to viņi darījuši bez kāda iemesla. Viņi meklē kašķi, un to viņi arī atradīs, ja neuzmanīsies. Mēs jau esam saņēmuši slepenus norādījumus no Friskas ostas strādnieku federācijas. Ar tādu aizmuguri mēs kaut ko sasniegsim.»

«Tātad tu domā, ka iznāks … streiks?» Saksona jautāja.

Viņš nolieca galvu.,

«Bet vai tas nav taisni tas, ko viņi vēlas? Kur viņi vēlas jūs redzēt?»

«Kāda tur starpība?» Bilijs paraustīja plecus un turpināja. «Labāk streikot nekā tikt padzītam. Mēs aizsteigsimies viņiem priekšā un notversim tos nesagatavotus. Vai tu domā, ka mēs nezinām, kas viņiem padomā? Pa visiem štatiem vāc važoņus un mūļu dzinējus. Četrdesmit jau viņiem salasīti, un tiem viņi maksā uzturu un dzīvokli — tie pašreiz dzīvo Stoktonā kādā viesnīcā. Tos un citus tamlīdzīgus slaistus viņi kurā katrā brīdī var laist darbā mūsu vietā — tādu viņiem būs simtiem. Tātad iespējams, ka alga, ko šo sestdienu pārnesīšu, būs pagaidām pēdējā.»

Saksona aizvēra acis un domās iegrimusi sēdēja gluži klusu. Viņas dabā nebija par visu ātri uztraukties. Mierīgā līdzsvarotība, ko Bilijs pie viņas tā apbrīnoja, nepameta to arī kritiskos brīžos. Viņa saprata, ka pati ir tikai niecīgs atoms šai neizprotamajā, prātu mulsinošajā daudzu citu atomu cīņā.

«Nu tad mums šoreiz īres nauda būs jāņem no ietaupītā,» viņa mierīgi teica.

Bilija seja apmācās.

«Tur nav tik daudz, kā tu domā,» viņš beidzot teica. «Bertu vajadzēja apglabāt, un man bija jāpieliek iztrūkstošais.»

«Cik tas bija?»

«Četrdesmit dolāru. Beidzamā laikā biju palicis miesniekam un pārējiem drusku parādā. Viņi zināja, ka esmu kārtīgs maksātājs. Bet tad viņi ar mani vaļsirdīgi izrunājās. Streikotāji visu laiku ņēmuši uz parāda, un tagad pašiem veikalniekiem klājoties grūti. Un tā es izņēmu naudu. Es zināju, ka tev nebūs iebildumu. Tev nav, vai ne?»

Viņa drosmīgi smaidīja un tikpat drosmīgi uzvarēja arī bailes, kas grasījās nomākt viņas sirdi.

«Tas bija vienīgais pareizais ceļš, kā tu rīkojies, Bilij. Es darītu gluži tāpat, un Bērts darītu mums to pašu, ja nelaime būtu skārusi mūs.»

Bila seja staroja.

«Jā, Sakson, uz tevi vienmēr var paļauties. Tu esi kā mana labā roka. Un tādēļ es.saku: neviena bērna vairāk. Ja es tevi zaudētu, es kļūtu kroplis uz visu mūžu.»

«Tagad mums būs jātaupa,» viņa domīgi teica. «Cik mums vēl ir bankā?»

«Ap trīsdesmit dolāriem. Redzi, man bija jāmaksā arī Martai Skeltonai un par… un citām lietām. Ārsts var gaidīt. Tā viņš teica. Kā viņš tev patika?»

«Labi. Bet es jau par ārstiem nekā nezinu. Tas ir pirmais ārsts, ko vispār redzu — atskaitot to reizi, kad man potēja bakas, un toreiz to darīja pilsēta.»

«Liekas, it kā tramvajnieki arī grib streikot. Dans Fa- Ions ieradies mūsu pilsētā. Tieši no Ņujorkas. Gribēja klusu ielavīties, bet Ņujorkas puiši bija paziņojuši un visu laiku paturējuši to acīs. Un bija arī vajadzīgs. Viņam ir vesela armija streiklaužu, un viņš tos sūta pa visu zemi speciālos vilcienos, kur vien tie vajadzīgi. Nekad vēl Ok- lendā nav pieredzēti tādi strādnieku nemieri, kādi ir tagad un kādi vēl būs. Liekas, ka pati elle spruks vaļā.»

«Uzmanies labi, Bilij. Es arī nevēlos tevi zaudēt.»

«Ak, par to nebēdā. Gan es uzmanīšos. Es nedomāju, ka mūs uzveiks. Mums ir labas izredzes.»

«Bet jūs tās zaudēsit, ja kādu nogalinās.»

«Jā, un tādēļ mums jāraugās, lai tas nenotiktu.»

«Bez patvarībām.»

«Bez šaujamiem un dinamīta,» viņš piekrita. «Bet būs vesela kaudze streiklaužu, kam iedauzīs pakaušus. Bez tā neiztiks.»

«Bet tu taču tā nedarīsi, Bilij?»

«Ne tā, lai kāds nelietis varētu tiesnesim apliecināt, ka to redzējis.» Bet tad viņš ātri izvēlējās citu tematu. «Vecais Bārijs Higinss miris. Negribēju tev to tejkt, kamēr vēl gulēji slima gultā. Viņu paglabāja pirms kādas nedēļas. Viņa vecā sieva pāries dzīvot uz Frisku. Teicās ienākt pie tevis atvadīties. Pirmo laiku viņa par tevi ļoti rūpējās un gādāja. Martai Skeltonai viņa parādīja šo to, ko tā vēl neprata. Martai no brīnumiem palika mute vaļā.»

11

Kopš Mersedesa bija aizbraukusi un Bērts miris, bet Bilijs streikoja un bieži stāvēja sardzē, Saksona tik bieži bija viena, ka par spīti viņas līdzsvarotajam raksturam un veselajiem nerviem to sāka mocīt slimīga izjūta. Arī Mērija bija aizbraukusi, it kā darbā pie kādas ģimenes Pje- montā.

Sai laikā Bilijs nespēja Saksonai viņas bēdās daudz līdzēt. Viņš neskaidri nojauta, ka viņa cieš, bet nespēja izprast ne šo ciešanu dziļumu, ne iemeslu. Viņa lietišķā, tīri vīrietiski praktiskā daba bija pārāk tālu no tā, lai izprastu Saksonas dvēseles traģēdiju, kas bija izlauzusies viņas dzīvē. Te viņš bija ārpusē, draudzīgs un laipns skatītājs, kas tomēr redzēja maz. Saksonai mazais bērns bija bijis dzīva un reāla būtne, viņai tas tiešām bija eksistējis. Un tāds tas Saksonai šķita vēl tagad. Te slēpās viņas nelaime. Ar vislielāko gribasspēka piepūli viņa nespēja aizpildīt tukšumu, ko mazais cilvēciņš aizejot bija atstājis viņas dzīvē. Viņa esības izjūta Saksonu dažbrīd noveda līdz halucinācijām. Tam tepat kaut kur jābūt, un viņai tas tikai jāpameklē. Bija tādi brīži, kad viņa sevi notvēra, sasprindzināti klausoties bērna kliedzienā, ko patiesībā ne reizi nebija dzirdējusi, bet tajos laimīgajos mēnešos pirms beigām viņai domās bija licies, ka dzird to tūkstošām reižu.

Kādu dienu ielu dzelzceļa vagonā viņai blakus nosēdās jauna māte ar bērnu rokās. Saksona viņai teica:

«Man arī reiz bija bērns. Viņš nomira.»

Jaunā māte izbijusies paskatījās uz viņu un ciešāk piespieda bērnu sev klāt, varbūt greizsirdībā, varbūt arī bailēs, bet tad viņas sirds iežēlojās, un viņa teica:

«Ak, jūs nabaga dvēsele.»

«Jā,» Saksona pamāja. «Viņš nomira.»

Viņai sakāpa acīs asaras, bet tad tai šķita, ka vārdos izteiktās bēdas tai devušas zināmā mērā atvieglojumu. Un visu dienu viņai vajadzēja sevi valdīt, lai ikvienam garāmgājējam nestāstītu par savām bēdām — bankas kasierim, Salingera universālveikala vecīgajam inspektoram, aklajai sievietei, kas spēlēja pagalmos un ko vadāja mazs zēns, visiem, izņemot policistus. Policisti Saksonas acīs tagad bija izvērtušies par ļauniem un briesmīgiem radījumiem. Viņa bija redzējusi, ka tie tikpat nežēlīgi izrēķinās ar streikotājiem, kā streikotāji ar streiklaužiem. Un bez tam, pretstatā streikotājiem, policisti pēc profesijas bija sitēji. Viņi necīnījās, lai dabūtu darbu. Tie cīnījās tādēļ, ka tas bija viņu darbs. Tai dienā pie viņas mājas tie būtu varējuši streikotājus apcietināt, bet viņi to nedarīja. Katru reizi, nonākot policistu tuvumā, viņa neviļus piegāja uz ietves ciešāk mājām, lai atrastos pēc iespējas tālāk no tiem. Kādēļ tas tā, par to viņa neprātoja, bet kaut kur zemapziņā viņai bija iegulusi izjūta, ka fie ir naidīgi viņai un visiem viņas tuviniekiem.

Astotās un Brodveja stūrī, kur viņai nācās gaidīt ielu dzelzceļa vagonu, stāvēja policists, kas viņu pazina un sveicināja. Viņa kļuva balta kā sniegs, un tai sāpīgi sita sirds. Tas bija tikai Neds Hermanmanis, vēl resnāks un platāku, omulīgāku seju nekā agrāk. Veselus trīs gadus viņi bija deldējuši vienu skolas solu. Vēlāk Neds bija kļuvis par policistu un apprecējis Lenu Heilandi, un Saksonai bija stāstīts, ka viņiem esot pieci bērni.

Bet tagad viņš bija policists un Bilijs streikotājs. Vai nevarēja gadīties, ka Neds Hermanmanis kādā dienā ar revolveri un gumijas sitamo uzbrūk Bilijam, tāpat kā tie policisti bija uzbrukuši streikotājiem viņas mājas dārziņā?

«Nu, kas kaiš, Sakson?» viņš jautāja. «Vai tu esi slima?»

Viņa pamāja, bet nespēja runāt, jo it kā kāds žņaudza kaklu. Par laimi tuvojās vagons.

«Es tev palīdzēšu,» viņš piedāvājās.

Saksona atraujoties izvairījās no viņa rokas pieskāriena.

«Nē, nekas, jūtos gluži vesela,» viņa steidzīgi teica. «Es vēl nebraukšu. Esmu vēl kaut ko aizmirsusi.»

Un steidzīgi, gluži noreibuši, viņa nogriezās no Brodveja pa Devīto. Gabalu pagājusi, viņa iegriezās Kleja ielā, aizgāja pa to līdz Astotai un palika gaidīt nākošo vagonu.

Vasaras mēnešiem ritot, stāvoklis rūpniecībā kļuva arvien ļaunāks. Likās, it kā visas zemes kapitāls izvēlējies taisni šo pilsētu, lai izcīnītu savu cīņu ar strādnieku organizācijām. Tik daudzi nestrādāja streika, lokauta dēļ vai arī tāpēc, ka viņu savienības bija ciešā kontaktā ar streikotāju savienībām un bija gandrīz neiespējami atrast kādu gadījuma darbu. Sad tad Bilijam izdevās kaut ko nopelnīt, bet tas bija tik maz, ka nepietika visnepieciešamākiem izdevumiem, kaut arī viņi sākumā ik nedēļas no streika komitejas kases saņēma nelielu pabalstu un Bilijs ar Saksonu ierobežojās cik spēdami.

Ēdiens, ko viņa tam tagad pasniedza, stipri atšķīrās no tā, ko viņi bija ēduši savā pirmajā kopdzīves gadā. Ne vien labuma ziņā tas bija mainījies uz ļauno pusi, bet dažas lietas no viņu ēdienu saraksta bija pavisam nozudušas. Gaļa, pat vislētākā, reti kad parādījās viņu galdā. Svaigā piena vietā bija stājies kondensētais. Ja vispār pirka sviestu, tad ar pusmārciņu bija jāiztiek piecas sešas reizes ilgāk nekā agrāk. Bilijs agrāk brokastīs bija izdzēris trīs tases kafijas, tagad pietika ar vienu. Lai šo kafiju uzvārītu, Saksonai vajadzēja ļoti daudz laika, un viņa maksāja par to divdesmit centus mārciņā.

Grūto laiku slogs bija uzgūlies visam kvartālam. Tās ģimenes, kas tieši necieta no streika sekām, tomēr spilgti izjuta tā ietekmi vai arī cieta darba trūkumu savā arodā. Daudzie neprecētie vīrieši, kas agrāk bija īrējuši istabas ģimenēs, tagad bija izklīduši pa visiem vējiem, un mājas īre smagāk gulās uz ģimenes pleciem.

«Ak Dievs!» miesnieks teica Saksonai. «Mēs, strādnieku cilvēki, ciešam visi. Mana sieva nevar pat pie zobārsta aiziet. Arī man draud bankrots.»

Kādreiz, kad Bilijs gatavojās ieķīlāt savu pulksteni, Saksona deva padomu aizņemties drusku naudas no Bilija Merfija.

«Tā jau biju domājis,» Bilijs atbildēja. «Bet tagad nevar. Es tev netiku stāstījis, kas otrdien notika sporta klubā. Vai atceries, es tev reiz stāstīju par kādu puisi, kas sevi dēvē par Savienoto Valstu flotes čempionu? Nu redzi, šo vīru klubs nozīmēja par Bilija pretinieku. Nauda viņam jau gandrīz bija rokā. Sestajā raundā Bilija pretinieks gandrīz jau bija gatavs. Septītajā Bilijs cerēja viņu gluži pieveikt. Bet vajadzēja gadīties nelaimei — Dievs vien to zina, kā tas varēja notikt — un Bilijs salauza labo roku. Nu protams, pretinieks to izmantoja savā labā, un Bilijs pateica ar labunakti. — O! Neveicas gan mums, pēdējiem mohikāņiem, beidzamā laikā.»

«Nesaki tā!» Saksona iesaucās un neviļus nodrebēja.

«Ko tad?» Bilijs jautāja, un viņam pat mute palika vaļā no brīnumiem*

«Nesaki vairs nekad šo vārdu. To pastāvīgi atkārtoja Bērts.»

«Ak, mohikāņi. Labi, neteikšu. Tu esi kļuvusi māņticīga?»

«Nē. Un tomēr šai vārdā ļoti daudz patiesības. Tādēļ es to nevēlos dzirdēt. Dažbrīd liekas, it kā viņam būtu bijusi taisnība. Laiki mainījušies. Tie ir citādi, pat citādāki nekā toreiz, kad vēl biju maza meitene. Mēs esam šķērsojuši prēriju un atklājuši šo zemi, un tagad mums pat noņem iespēju nopelnīt sev maizi. Un tā nav ne tava, ne mana vaina. Izdodas — labi, neizdodas — ej bojā; tīrā laimes spēle. Cita izskaidrojuma man nav.»

Saksona bija atteikusies no rīta laikraksta, bet Megijas Donavanas mazais zēns, kas' iznēsāja «Tribune», vienmēr nolika uz viņas lieveņa «ekstra» numuru. Pēc laikraksta ievadrakstiem spriežot, Saksona guva iespaidu, it kā strādnieku organizācijas mēģinātu diktēt zemei savu gribu, saceļot pie tam briesmīgas jukas. Tas viss bija strādnieku organizāciju nopelns — valdošo strādnieku organizāciju — tā diendienā vēstīja ievadrakstu slejas, un Saksona gan ticēja, gan šaubījās. Dzīve bija tik sarežģīta, un mīkla, ko uzdeva sociālisms, šķita neatrisināma.

Smago važoņu streiks, ko finansiāli atbalstīja Sanfrancisko važoņi un Sanfrancisko apvienoto ostas strādnieku federācija, šķita ievelkamies garumā. Oklendas staļļu puiši un zirglietu mazgātāji bija solidāri ar važoņiem. Pārvadājumu firmas nespēja pildīt ne pusi savu pienākumu, bet tām palīdzēja uzņēmēju savienības.

Saksona bija palikusi parādā īri par veselu mēnesi, taisnību sakot, par diviem mēnešiem, jo īres naudu maksāja arvien uz priekšu. Tāpat par diviem mēnešiem nebija maksāts arī mēbeļu parāds, bet Salingera firma laimīgā kārtā sevišķi nespieda.

«Mēs nākam jums pretim, cik vien varam,» aģents teica.

«Man ir dots rīkojums ņemt no jums, cik vien var dabūt, bet arī teikts jūs pārāk neapgrūtināt. Salingeri grib būt tik humāni, cik vien iespējams, bet tagadējie laiki arī mūsu firmai nav izdevīgi. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik daudz ir tādu kontu kā jūsējais. Vai nu agrāk, vai vēlāk firmai tomēr nāksies iekasēt jeb tā pati lauzīs kaklu. Bet jūs tikmēr mēģiniet savākt kaut piecus dolārus, es nākošā nedēļā atkal atnākšu. Parādiet mazākais savu labo gribu.»

Viens no staļļa puišiem, kas nebija pievienojies streikotājiem, vārdā Hendersons, strādāja tai pašā firmā, kur Bilijs. Kaut gan viņa šefi bija to brīdinājuši, lai viņš tāpat kā pārējie ēd un guļ stallī, Hendersons tomēr katru rītu bija gājis uz savu mazo mājiņu Piektajā ielā, garām Bilija un Saksonas mājai. Viņa šad tad bija redzējusi to izaicinoši ejam un vicinām savu ēdiena groziņu, bet bērni nelielā atstatumā sekoja tam un, korī kaukdami, zākāja viņu, saukdami par streiklauzi un briesmīgu cilvēku. Kādu vakaru, būdams sevišķi pārgalvīgā omā, viņš bija iegājis dzertuvē uz Septītās un Priežu ielas stūra. Tur viņam gadījās nelaime sastapt tā paša staļļa važoni Otto Franku, kas bija pievienojies streikotājiem. Un tikai dažas minūtes vēlāk Hendersonu ar ielauztu galvaskausu aizveda uz slimnīcu, bet Otto Franku policijas ratos uz pilsētas cietumu.

Tā bija Megija Donavana, kas, acīm starojot, pastāstīja to Saksonai.

«Tā viņam vajadzēja, tam nelietim,» Megija nobeidza.

«Bet viņa nabaga sieva,» Saksona teica. «Viņa nav sevišķi spēcīga. Un bez tam bērni. Viņa nespēs tos apgādāt, ja viņas vīrs nomirs.»

«Alga pēc nopelna šai nolādētajai smulei!»

Saksonu šausmināja īrietes brutalitāte. Bet Megija bija nesamierināma savā naidā.

«To'viņa pelnījusi un visas citas sievietes, kas dzīvo ar streiklaužiem. Un bērni! Lai viņi cieš badu, ja viņas vīrs atņem citu bērniem pēdējo maizes kumosu.»

Misis Olsena uz to raudzījās citādi. Atskaitot vāju sentimentālu līdzjūtību Hendersona ģimenei, viņa par tiem vairs nedomāja. Galvenās rūpes tai bija par Franka sievu un bērniem — viņa un misis Franka bija māsas.

«Ja viņš nomirs, Otto pakārs,» viņa teica. «Un ko tad darīs nabaga Hilda? Viņai abās kājās iekaisušas vēnas, strādāt ārpus mājas viņa nevar. Un es — es viņai nevaru līdzēt. Vai Kārlis arī nav bez darba?»

«Tas nāk streikam par ļaunu,» Bilijs, mājās pārnācis, teica. «Ja vien viņi varēs, tie katrā ziņā pakārs Franku. Mums būs jāņem advokāts un Dievs zina cik daudz jāmaksā — tas ieraus krietnu robu mūsu kasē. Ja Franku nebūtu dabūjis savā varā viskijs, viņš to nekad nedarītu. Viņš ir viens no miermīlīgākiem un labsirdīgākiem cilvēkiem, kādu vien var iedomāties.»

Divas reizes tai vakarā Bilijs izgāja ievākt ziņas par Hendersonu. Rīta laikraksti deva maz cerību uz izveseļošanos, un vakara laikraksti paziņoja par viņa nāvi. «Tri- bune» pieprasīja ātru un bargu tiesu, liekot nākošiem zvērinātiem pie sirds apzinīgi pildīt savu uzdevumu, un sīki iztirzāja šādas rīcības morālo ietekmi uz patvaļīgo strādnieku šķiru. Laikraksts gāja vēl tālāk un uzsvēra, cik labi patšauteņu uguns ietekmētu šo pūli, kas pielicis savu ķetnu skaistās Oklendas rīklei.

Saksonu visi šie notikumi skāra personīgi. Viņa, kam pasaulē nebija vairāk nekā, kā tikai Bilijs, juta, ka apdraudēta viņas dzīve, Bilija dzīve, jā, un arī viņu mīlestība. No tā mirkļa, kad viņš izgāja no mājām, līdz tam brīdim, kad atkal pārnāca, viņa nekur nerada mieru. Viens varas darbs sekoja otram, bet viņš par to Saksonai nekā nestāstīja, un tomēr viņa zināja, ka Bilijs tur piedalījies. Viņa vairākas reizes to bija redzējusi pārnākam ar noskrambātiem roku kauliņiem, un tādās reizēs viņš bija neparasti kluss, varēja sēdēt un gudrot, ne vārda nerunādams, vai arī gāja tūlīt gulēt. Viņa baidījās, ka šāda klusēšana tam nepaliek par paradumu, un visādi pūlējās iegūt viņa uzticību. Iesēdusies Bilijam klēpī, viņa tam piekļāvās, aplika vienu roku ap kaklu, ar otru atglauda no pieres matus vai arī pūlējās izgludināt saraukto pieri.

«Tagad klausies, Bilij, dārgais,» viņa viegli iesāka. «Tas vairs nav godīgi, un es to negribu. Nē!» Viņa uzlika tam savu roku uz lūpām. «Tagad es runāju viena, tu visu laiku klusē. Vai atceries mūsu norunu vienmēr visu pārrunāt? Es pirmā to lauzu, klusībā pārdodot misis Higinsai savus rokdarbus un tev nekā par to nesakot. Es jutos ļoti nelaimīga. Tāda esmu vēl tagad. Bet es nekad to vairs neesmu darījusi. Tagad tava kārta. Tu kaut ko dari un nekā man par to negribi stāstīt.

Bilij, tu man esi dārgāks par visu citu pasaulē. Tu to zini. Katram no mums ir daļa gar otra dzīvi, bet taisni tagad notiek kaut kas, kur tu man neļauj ņemt dalību. Ja tu nevari man uzticēties, nebūs neviena cita cilvēka, kam

lu varētu. Un bez tam, es tevi tik joti mīlu, ka vienalga ko tu izdarīsi, es nemitēšos tevi mīlēt.»

Bilijs raudzījās uz viņu mīļi, bet neticīgi.

«Neesi auša, Bilij,» viņa neatlaidās. «Atceries, es vienmēr būšu tavā pusē, lai tu darītu ko darīdams.»

«Un neķepurosies pretim?» viņš jautāja.

«Kādēļ lai to darītu? Neesmu taču tavs šefs, Bilij. Nekad arī negribētu pār tevi valdīt. Un, ja tu pieļautu, ka pār tevi valdu, es tevi vairs nevarētu mīlēt.»

Brīdi apcerējis viņas vārdus, viņš pamāja ar galvu.

«Un vai tu nebūsi nikna?»

«Uz tevi? Vai tu mani kādreiz esi tādu redzējis? Nu, bet tagad esi prātīgs un pastāsti, kā esi noskrambājis savas rokas. Skrambas gluži svaigas. To jau katrs var redzēt.»

«Nu labi, pastāstīšu, kā tas notika.»

Viņš apklusa un, it kā kaut ko atceroties, klusi smējās, tie bija jautri zēna smiekli.

«Nu redzi, bet vai tu tiešām nedusmosies? Mums tas jādara, bez tā mēs nekā nevaram iesākt. Tas bija gluži kā filmā. Nāk tāds garš slīmests, pa gabalu jau var saost, ka nāk no laukiem, rokas kā šķiņķi, kājas kā Misisipi lielgabalu laivas. Svara droši vien par pusi vairāk nekā man, arī jauns vēl. Neizskatās, ka gribētu celt traci, izskats tik nevainīgs kā … vārdu sakot, nevainīgs streiklauzis, tāds, kāds vēl nekad nav uzdūries streikotāju postenim. Pat ne īsts streiklauzis, tikai tāds lauku lācis, kas izlasījis laikrakstos uzņēmēja sludinājumu un ieradies pilsētā, lai nopelnītu lielu algu.»

«Un te nu nākam mēs, Buds Stroderss un es. Mēs vienmēr ejam pa diviem, dažreiz pat vēl vairāki kopā. Es pieeju garajam puisim klāt.» — «Nu, vai tu meklē darbu?» es prasu. — «Vari būt par to pārliecināts,» viņš atbild. — «Vai proti braukt?» — «Bez šaubām, ka protu.» — «Ar četrjūgu?» — «Parādi man to.» — «Bet vai esi pārliecināts, ka vēlies braukt?» — «Tādēļ jau arī ierados pilsētā,» viņš saka. — «Tu esi taisni tas vīrs, kas mums vajadzīgs,» es saku. «Nāc līdzi, mēs tev dosim darbu, un tūlīt.»

«Redzi, Sakson, mēs tūlīt nevaram ar viņu tikt gala, jo dažas ielas tālāk stāv Toms Skanlons — sarkanmatainais kāravs, zini — un svilpo, kaut gan pēc izskata mūs nepazīst. Un tā nu mēs ejam visi trīs, Buds un es, bet, ja tu domā, ka ļausim tam puisim atņemt sev darbu, tad maldies. Mēs iegriežamies klusā ieliņā aiz Kampvela tirgotavas. Neviens nav redzams. Buds apstājas, un mēs abi ari.

«Es nedomāju, ka tev patīk braukt,» Buds domīgi saka. Bet puisis atbild: «Tomēr, es gribu.» — «Bet vai esi skaidri pārliecināts, ka gribi šo darbu darīt?» es jautāju. Jā, viņš ir par to pārliecināts. Nekas viņu neaizkavēs darbu pieņemt. Tādēļ jau viņš ieradies pilsētā.

«Labi, mans draugs,» es viņam saku, «mans pienākums tev pateikt, ka tu esi maldījies.» — «Kā tā?» viņš jautā. — «Skaties,» es saku, «tu esi uzkāpis uz savas kājas.» Un, Dieva vārds, Sakson, šis tūļa skatījās uz savām kājām, lai redzētu. «Es tevi nesaprotu,» viņš saka. — «Mēs tev tūlīt to paskaidrosim,» es atbildu.

Un tad — pliuks, plauks, žvikt, žvakt! Uguņošana, ceturtais jūlijs, taisni uz priekšu, zilas ugunis, ellē iekšā — taisni tā. Tas neiet ilgi, ja cilvēkam ir vajadzīgās zināšanas un ja strādā divi. Protams, dūrēm jācieš. Bet vai zini, Sakson, ja tu to puisi būtu redzējusi pirms un pēc tam, tu varētu domāt, ka viņš ir burvju mākslinieks. Viņš bija tā pārvērties, ka viņu nevarēja vairs pazīt. Vai bija jāsmejas? Tu būtu dabūjusi galu no smiekliem.»

Bilijs pats smējās kā negudrs. Arī Saksona smējās, bet savā sirdī šausminājās. Mersedesai taisnība. Muļķa strādnieki kaujas un plēšas darba dēļ. Gudrie kungi brauc automobiļos, nekaujas un neplēšas. Viņi īrē muļķus, lai tie kautos un plēstos viņu vietā. Tie ir tādi vīri, kā Bērts un Franks Dēviss, kā Cesters Džonsons un Otto Franks, kā Dželijs ar resno vēderu un detektīvi, Hendersons un visi citi streiklauži, ko nosit, nošauj, sakropļo vai pakar. O, gudrie ir ļoti gudri. Tiem nekad nekas nevar notikt. Viņi tikai brauc savos automobiļos.

Bet Bilijs stāstīja tālāk.

«Ak, jūs bandīti!» šņukstēja puisis, kad beidzot bija uzrausies atkal kājās. «Vai tu vēl arvien vēlies darbu?» es jautāju. Viņš purina galvu. «Tev tikai atliek viens, tu vecais kamiel, un tas ir — taisies, ka pazūdi. Vai tu saproti? Taisies, ka pazūdi. Atpakaļ uz laukiem. Un, ja vēl kādreiz rādīsies pilsētā, tad mēs tevi nopietni ņemsim priekšā. Tagad tas bija tikai joks. Ja notversim tevi nākošo reizi, tad miesīga māte vairs nepazīs tevi, kad būsim beiguši.»

«Un — ak! — Sakson, tev vajadzēja redzēt, kā viņš metās projām. Es domāju, ka viņš vēl tagad skrej. Kad viņš nonāks mājās un pastāstīs, kā viņu Oklendā saņēma,

esmu ar mieru derēt, ka neviens lauku puisis no viņa apriņķa nenāks šurp, lai brauktu, kaut tiem solītu vai desmit dolāru stundā.»

«Tas bija briesmīgi,» Saksona teica un smējās, labi tēlojot apbrīnu.

«Ak, tas vēl nav nekas,» Bilijs turpināja. «Daži no mūsējiem šorīt bija notvēruši kādu citu puisi. Nepilnās divās minūtēs viņš bija pārvērsts par tādu vraku, ko pat nebija vērts vest uz slimnīcu. Vakara laikraksti uzskaitīja viņa ievainojumus — salauzts deguns, galvā trīs krietni caurumi, priekšējie zobi izsisti, salauzts plecu kauls un divas lauztas ribas. Nu jā, tas viss viņam noderēja. Bet tas vēl nav nekas. Vai tu zini, ko streikotāji darīja Sanfrancisko pirms lielās zemestrīces? Viņi katram streiklauzim, ko notvēra, pārlauza abas rokas. Ar dzelzs lauzni. Lai viņš vairs nevarētu braukt, saprati? Visas slimnīcas bija pilnas. Un važoņi toreiz uzvarēja.»

«Bet, Bilij, vai jābūt tik briesmīgi nežēlīgiem? Es saprotu, tie ir streiklauži, viņi rauj streikotāju bērniem maizi no mutes laukā, lai sniegtu to saviem bērniem, un tas nav pareizi darīts, to es zinu. Bet vai tad jābūt tik — tik nežēlīgiem?»

«Skaidra lieta,» Bilijs pārliecināts atbildēja. «Mums viņiem jāiedveš bailes — ja varam tā, lai mūs nenotver.»

«Un ja jūs notvers?»

«Tad arodsavienības pieņems advokātus, lai mūs aizstāvētu, kaut arī tie daudz nekā nevar darīt, jo tiesneši noskaņoti mums naidīgi, tādēļ ka laikraksti diendienā skandina, lai tie mūs bargi soda. Nu, bet vienalga, pirms šis streiks būs beidzies, daudzi nelieši nožēlos, ka kļuvuši par streiklaužiem.»

Nākošā pusstundā Saksona ļoti uzmanīgi un piesardzīgi mēģināja izpētīt sava vīra uzskatus, jo dedzīgi vēlējās zināt, vai viņš tiešām tik cieši pārliecināts par savām un pārējo važoņu tiesībām tik patvarīgi rīkoties. Bet Bilija ticība savas lietas taisnīgumam bija stipra kā klints. Viņam nekad nebija ienākusi prātā doma, ka te varētu būt kaut kas netaisns. Tāda bija spēle. Reiz sācis, viņš neredzēja cita ceļa, kā to, kuru viņi visi gāja. Viņš neatzina ne dinamītu, ne slepkavības, nekādā ziņā. Bet to negribēja arī arodsavienības. Viņa paskaidrojumi bija nedzirdēti naivi, slepkavības un dinamīts neatmaksājoties, tas uztraucot sabiedrību un sabojājot streikotāju izredzes. Bet

krietns pēriens jeb, kā viņš izteicās, «iedzīt streiklaužiem velnišķas bailes» — tas esot pilnīgi pareizi un korekti.

«Mūsu vecāki tādas lietas nekad nedarīja,» Saksona beidzot domīgi teica. «Toreiz nebija ne streiku, ne streiklaužu.»

«Jā, tā tas bija gan,» Bilijs piekrita. «Tie bija senie labie laiki. Es labprāt būtu toreiz dzīvojis.» Viņš dziļi ievilka elpu un nopūtās. «Bet tie laiki nekad vairs neatgriezīsies.»

«Vai tev patiktu dzīvot uz laukiem?» viņa jautāja.

«Jā, protams.»

«Arī tagad tur dzīvo daudz cilvēku,» viņa turpināja.

«Jā, un nāk uz pilsētu atņemt mums darbu,» skanēja Bilija atbilde.

12

Kā gaismas stars bija tas, ka Bilijs sāka braukt peļņā pie lielā tilta, ko cēla pie Nailsas. Pirms tam viņš pārliecinājās, ka te nodarbināti tikai arodsavienibu biedri. Viņš paguva nostrādāt tikai divas dienas, kad cementa strādnieki nolika savus darbarīkus. Uzņēmēji, jādomā, bija paredzējuši šādu varbūtību, jo nekavējoties aizvietoja streikotājus ar nearodniekiem itāļiem. Sekas bija tās, ka streikam pievienojās arī namdari, dzelzstrādnieki un važoņi, un Bilijs, kam nebija naudas dzelzceļa biļetei, pārējo dienas daļu pavadīja, staigājot uz mājām.

«Es nevarēju strādāt par streiklauzi,» viņš nobeidza savu stāstu.

«Nē,» Saksona teica, «lu nevarēji strādāt par streiklauzi.»

Bet viņai bija jādomā par to, kā tas var būt, ka vīrietis, kas grib strādāt un kam arī ir darbs, nedrīkst strādāt, jo arodsavienības to noliedz. Kādēļ vispār ir arodsavienības? Un, ja tās nepieciešamas, kādēļ visi strādnieki nav šo savienību biedri? Tad nebūtu streiklaužu, un Bilijam būtu darbs katru dienu. Viņa gudroja, kā iegādāties maisu miltu. Tas pats bija ar kaimiņu namamātēm, jo tirgotājs bija aizvēris savas maiznīcas durvis un ar sievu un savām divām mazajām meitenītēm aizbraucis. Nemieri rūpniecības pasaulē bija atstājuši smagas pēdas visur, kur vien paraudzījās.

Kādu pēcpusdienu pie viņas durvīm pieklauvēja kāds svešinieks. Vēl tai pašā vakarā Bilijs pārnesa jaunu dīvainu ziņu. Viņš bija saņēmis piedāvājumu. Viss, kas viņam jādara, viņš stāstīja Saksonai, ir tikai piekrist, un viņš varētu tūlīt sākt strādāt par staļļa priekšstrādnieku par simts dolāriem mēnesī.

Izredzes iegūt šādu summu gluži apstulbināja Saksonu, kas pašreiz ēda vakariņās sālsūdenī novārītus kartupeļus, sildītas pupas un mazu sakaltušu sīpoliņu, ko tie ēda zaļu. Nebija ne maizes, ne kafijas, ne sviesta. Sīpoliņu Bilijs bija izvilcis no kabatas — viņš to bija pacēlis uz ielas. Simts dolāru mēnesī! Viņa apslapēja ar mēli lūpas un mēģināja sevi valdīt.

«Kādēļ viņi tev to piedāvāja?» viņa jautāja.

«Diezgan vienkārši saprotams,» bija viņa atbilde. «Viņiem ir daudz iemeslu to darīt. Puisis, kam uzdots rūpēties par Karali un Princi, ir gatavais ēzelis. Karalis jau klibo. Tad vēl viņiem ir diezgan skaidra nojauta, ka es esmu tas, kas lielu daļu viņu streiklaužu izņem no apgrozības. Maklins ir bijis viņu priekšstrādnieks ilgus ilgus gadus — es vēl staigāju īsās bikšelēs, kad viņš jau bija priekšstrādnieks. Tagad viņš ir slims un vairs nespēj strādāt. Viņiem vajadzīgs cits, kas ieņemtu viņa vietu. Un es jau arī esmu daudzus gadus tur strādājis. Bet galvenais, es protu šo darbu un varu to pieņemt. Viņi zina, ka protu ar zirgiem rīkoties.»

«Padomā tikai, Bilij, simts dolāru mēnesī,» Saksona tikko dzirdami teica.

«Un zēnus visus pamest,» viņš teica.

Tas nebija jautājums. Nebija arī paskaidrojums. Saksonai bija atļauts uzņemt to, kā viņa vēlas. Viņi skatījās viens uz otru. Viņa gaidīja, lai Bilijs vēl kaut ko teiktu, bet viņš tikai skatījās. Viņai šķita, ka šis ir viens no izšķirošiem brīžiem viņas dzīvē, un viņa piespieda sevi raudzīties aukstasinīgi un mierīgi. Bilijs pat nedomāja viņai palīdzēt. Viņa domas slēpa neizteiksmīga, sastingusi seja. Arī acis nekā nepauda. Viņš tikai skatījās un gaidīja.

«Tu … tu nevari to pieņemt, Bilij,» viņa beidzot teica. «Tu nevari pamest biedrus.»

Viņa roka straujā kustībā tiecās pēc viņas rokas, un sejā tagad staroja laimīgs smaids.

«Surp roku!» viņš sauca, un viņu rokas sastapās ciešā spiedienā. «Tu esi visuzticīgākā, labākā sieva, kāda vīrietim jebkad bijusi. Ja visas būtu tādas kā tu, mēs uzvarētu vienalga kādā streikā.»

«Ko tu darītu, ja būtu neprecējies, Bilij?»

«Labprāt redzētu viņus visus karājamies!»

«Tādēļ, ka esi precējies, tas nedrīkst būt citādi. Man jādalās ar tevi visās lietās. Kas es būtu par sievu, ja tā nedarītu?»

Saksona atcerējās svešinieku, kas bija šodien pieklauvējis pie viņu durvīm, un nolēma par to pastāstīt, jo saprata, ka pašreiz ir izdevīgs brīdis, lai par to runātu.

«Šodien pēcpusdienā te bija kāds vīrietis, Bilij. Viņš meklē īrēt istabu. Viņš saka, ka gribot maksāt sešus dolārus par mūsu mazo guļamistabu, kas iziet uz pagalmu. Tad mēs varētu samaksāt par pusmēnesi Salingeram un nopirkt vēl maisu miltu, jo mūsu miltu krājums jau beidzies.»

Saksona zināja Bilija nepatiku pret istabu īrniekiem un ,

nu bažās gaidīja, ko viņš teiks.

«Droši vien tas ir viens no dzelzceļnieku streiklaužiem?»

«Nē, viņš ir Sanžozē preču vilciena kurinātājs. Har- mons, viņš saka, ka esot Džemss Harmons. Viņš tikko pārnācis uz šejieni. Lielāko dienas daļu viņš guļot un tādēļ labprāt gribētu dzīvot klusā mājā, kur nav bērnu.»

Beidzot Bilijs piekāpās, bet tikai pēc tam, kad Saksona viņam bija izskaidrojusi, cik maz rūpju tai sagādāšot jaunais īrnieks. Bet pat tad viņš vēl protestēja un piebilda, it kā tikai vēl tagad to būtu iedomājies: «Bet es nevēlos, ka tu uzpos gultu svešam vīrietim. Tas nav pareizi. Man jārūpējas par tevi.»

«To jau tu varētu,» viņa ātri steidzās teikt, «ja tu pieņemtu priekšstrādnieka vietu. Bet to taču tu nevari darīt. Un, ja man ar tevi jādalās visās lietās, tad tev jāatļauj man darīt, ko spēju.»

Džemss Harmons Saksonai sagādāja vēl mazāk rūpju un pūļu, nekā viņa bija domājusi. Viņš bija neparasti tīrīgs kurinātājs un pārnāca mājās jau mašīntelpās nomazgājies. Viņam bija virtuves durvju atslēga, un viņš nāca un gāja pa tām. Saksonai viņš tikai padeva labrītu un apjautājās, kā tai klājas. Tā kā Džemss Harmons dienu gulēja un nakti strādāja, viņš bija nodzīvojis jau veselu nedēļu viņu mājā, kad Bilijs viņu pirmoreiz redzēja.

Jau kopš ilgāka laika Bilijs nāca diezgan vēlu mājās un arī pēc vakariņām vēl mēdza iziet, bet viens. Nekad viņš Saksonai nestāstīja, kurp iet, un Saksona arī nejautāja. Bet nevajadzēja sevišķi daudz gudrības, lai to uzminētu. Viņa lūpas tādās reizēs oda pēc viskija. Viņa apdomīgā gaita bija vēl lēnāka, vēl apdomīgāka. Alkohols

neietekmēja viņa kājas. Viņš gāja tikpat stingri kā visi citi. Alkohols iezīdās viņa smadzenēs, acu plaksti kļuva smagi, un acīs blīvējās vētras mākoņi. Viņš nebija ne īdzīgs, ne arī meklēja ķildu, un nebija arī runīgs. Taisni otrādi, alkohols viņa prāta procesiem piešķīra neparastu dziļumu un svinīgumu. Viņš runāja maz, bet tas, ko viņš teica, bija drūms un pravietisks. Tādās reizēs nebija iespējams ar viņu diskutēt, ne arī viņu pārliecināt.

Tā nebija viņa būtības pievilcīgā puse, ko viņš tagad rādīja Saksonai. Viņai gandrīz likās, it kā pie viņas būtu atnācis dzīvot kāds svešs cilvēks. Pašai nemaz neapzinoties, viņa sāka no Bilija vairīties. Agrāk viņš arvien bija pūlējies izvairīties no strīdiem un kautiņiem. Tagad tie viņu sajūsmināja, un viņš bija laimīgs, ka var tajos piedalīties, un pats tos meklēja. Visu to pauda viņa seja. Viņš nebija vairs jautrais, smaidošais zēns. Tagad viņš smaidīja reti. Viņa seja bija vīra seja. Viņa lūpas, acis, mutes vaibsti bija nežēlīgi, tādi paši kā viņa domas.

Viņš reti kad bija pret Saksonu nelaipns, bet arī reti kad īsti laipns. Viņš bija kļuvis vienaldzīgs. Viņš par sievu vairs neinteresējās. Nevērojot cīņu, ko viņi plecu pie pleca izcīnīja arodsavienību dēļ, viņa ieņēma maz vietas Bilija domās. Kad viņš pret to bija laipns, viņa redzēja, ka tas notiek tīri mehāniski, tikpat ierasti un mehāniski bija arī viņa glāsti. Viss spontānais, viss siltums viņu attiecībās bija izgaisis, šad un tad, skaidrā prātā būdams, viņš atkal varēja būt senais jaukais Bilijs, bet pat šie retie mirkļi palika arvien retāki. Pa lielākai daļai viņš klusēja, iegrimis drūmās domāš. Viņu ļoti nomocīja grūtie laiki un smagā cīņa starp darba devējiem un arodsavienībām. Tas sevišķi dūrās acīs, viņam guļot; miegā viņu mocīja baigi, mežonīgi sapņi, viņš vaidēja un murmināja, vīstīja dūres un grieza zobus, nemierīgi svaidījās pa gultu, seja tam bija ļaunu kaislību saraukta, bet kaklā virda un mutuļoja briesmīgi lāsti, kas meklēja ceļu uz lūpām. Guļot viņam blakus, Saksona baidījās šā svešā vīra, ko nemaz nepazina, un atcerējās, ko Mērija viņai bija stāstījusi par Bertu. Ari viņš bija miegā lādējies, vīstījis dūres un naktīs miegā vēlreiz izcīnījis dienas cīņas.

Bet viens Saksonai bija skaidrs — tā nebija Bilija vaina, ka viņš kļuva citāds, netīkams Bilijs. Ja nebūtu streika, strīdu un plēšanās darba dēļ, viņš būtu tas pats vecais jaukais Bilijs, ko viņa tik bezgalīgi mīlēja. Varmāka, kas slēpās viņa būtības dzīlēs, nemaz nebūtu atmodies. Bet, ja streiks ieilgs, viņa ne bez pamata baidījās, ka šis Bilija otrais drausmīgais es varētu attīstīties un izaugt vēl atbaidošāks. Un viņa zināja, ka tas nozīmētu viņu mīlas pasaules bojāeju. Tādu Biliju viņa nespētu mīlēt, un tāds Bilijs pēc savas būtības nespēja ne mīlu izraisīt, ne to dot. Un, iedomājoties, ka varētu rasties bērni, viņa visa nodrebēja. Tas būtu pārāk šausmīgi. Šādos skumjos pārdomu brīžos viņas dvēselē radās izmisīgs, neizbēgams jautājums: «Kādēļ? Kādēļ? Kādēļ?»

Arī Bilijam bija savas problēmas — jautājumi, ko tas nespēja atrisināt.

«Kādēļ būvgaldnieku arodsavienība negrib streikot?» bija viens no jautājumiem, ko viņš velti un sarūgtināts izkliedza noslēpumainajam nezināmam, kas aizsedza cilvēka i dzīves un pasaules ceļus. «Bet nē; Obriens nevēlas piedalīties, un viņš ir vienīgais noteicējs būvgaldnieku arodbiedrībā. Bet kādēļ viņi no tā neatsvabinās un mums nepie- . biedrojas? Tad mēs uzvarētu. Ja visi dzelzceļnieki būtu sākuši streikot, darbnīcu strādniekus nesakautu. Ak Dievs! Jau vesela mūžība pagājusi, kopš neesmu smēķējis pieklājīgu tabaku vai dzēris tasi labas kafijas. Esmu aizmirsis, kā izskatās urt kā garšo labas pusdienas. Vakar es nosvēros — piecpadsmit mārciņu mazāk. Ja tā turpināsies, drīz varēšu cīnīties pussmagā svarā. Vai tādēļ es visus šos daudzos garos gadus maksāju arodbiedrībām biedra naudu? Es nevaru sev nopelnīt kārtīgas pusdienas, un manai sievai jāpoš citiem vīriem gultas. Tas mani padara gluži traku. Kad saskaitīšos, kādu dienu ņemšu un izsviedīšu to īrnieku laukā.»

«Bet tā taču nav viņa vaina, Bilij,» Saksona protestēja.

«Kas tad saka, ka tā viņa vaina?» Bilijs atrūca. «Vai es vispār nedrīkstu rūkt, ja man tas patīk? Vienalga, vai viņš ir vainīgs vai nav, tas mani kaitina. Kāda nozīme arodsavienībām, ja tās neturas kopā? Es vismīļāk visu to meslu pie malas un pārietu pretējā pusē. Bet es to nedarīšu, lai Dievs viņus soda! Ja viņi domā, ka tie var mūs piespiest mesties ceļos, lai tik viņi pamēģina — vairāk nekā negribu teikt, tas ir viss. Bet es to tomēr nesaprotu. Visa pasaule ir trako māja. Visi ir kā bez prāta. Kāda nozīme atbalstīt savienību, ja tā nevar uzvarēt streikā? Kāds labums iedauzīt streiklaužiem pakaušus, ja vienmēr rodas jauni klāt?»

Tāds uzliesmojums bija retums, un tā bija pirmā reize, kad Saksona dzirdēja viņu tā runājam. Viņš vienmēr klusēja, bija drūms un stūrgalvīgs; tikai viskijs atdzīvināja viņa smadzenēs pašpārliecības tārpus un lika tiem kustēties.

Kādu vakaru Bilijs pārnāca mājās tikai pēc divpadsmitiem naktī. Gāja baumas, ka dienā notikusi sadursme starp policistiem un streikotājiem. Kad Bilijs pārnāca, pēc viņa izskata Saksona redzēja, ka baumām bijusi taisnība. Viņa svārku piedurknes bija pa pusei norautas, kaklasaite pazudusi, un kreklam uz krūtīm norautas visas pogas. Bilijam noņemot cepuri, Saksona izbijusies redzēja, ka tam uz galvas liels puns, ābola lielumā.

«Vai zini, no kā es to dabūju? No tā nolādētā vācieša Hermanmaņa, un ar gumijas sitamo. Bet gan es viņu kādā dienā skološu, un tā, lai viņš to tik drīz neaizmirst. Un vēl vienu citu puisi es iezīmēju; kad streiks būs beidzies, es viņu uzmeklēšu. Viņu sauc par Blanšaru, tas ir Rojs Blanšars.»

«Taču ne tas no firmas Blanšars, Perkins un biedri?» Saksona jautāja, gādīgi izmazgājot Bilija ievainojumu un pūloties viņu nomierināt.

«Jā, tikai ne vecais, bet viņa dēls. Kā tu domā, ko viņšr kas visā savā mūžā nav darījis nekā cita, kā tikai svaidījies ar tēva naudu, ko viņš darīja? Viņš tēloja streiklauzi! Jā. Viņu aprakstīs laikraksti, un visi brunči, kam viņš skrien paka), tagad degs gaišās liesmās un teiks: «Ak Dievs! Rojs Blanšars, tas tik ir puisis!» īsts vīrs — šis nelga! Kādu dienu es viņu mīcīšu kā mālus savos pirkstos. Nekad man nav tā niezējuši pirksti kādu piekaut, kā šo vīru.»

«Un — o, šo vācu kāravu es arī neaizmirsīšu. Bet viņš- jau dabūja tagad arī. Viens viņam pārsita galvu ar ogles gabalu, tik lielu kā ūdens spainis. Karaspēku viņi neiedrošinājās izsaukt. Baidījās šaut. Mēs krietni viņus apstrādājām, slimnieku un policijas patruļas ratiem bija jāstrādā virsstundas. Vai zini — mēs apturējām visu procesiju uz Četrpadsmitās un Brodveja, taisni pretim pilsētas valdes namam; sākām ar beidzamiem, sagriezām pieciem pajūgiem zirglietas un garāmejot universitātes zēniem pāris reizes mīlīgi uzplaukšķinājām.»

«Bet ko darīja Blanšars?» Saksona viņam atkal atgādināja.

«Viņš bija procesijas priekšgalā un brauca manā pajūgā. Visi bija no mana staļļa. Viņš bija salasījis veselu baru šos universitātes puišus — dienaszagļus, kas dzīvo uz sava tēva kabatas. Viņi atbrauca pie staļjiem un, pusei Oklendas policistu piepalīdzot, izvilka ratus. Tā tik bija izrāde! Bruģa akmeņi bira kā krusa, un gumijas nūjas lēkāja pa mūsu pakaušiem — rat-tat-tat-tat, rat-tat-tat-tat! Astoņus no mūsējiem apcietināja un kādu duci Sanfrancisko važoņu, kas bija piesteigušies tiem palīgā. Šie Fris- kas važoņi ir gatavie velni. Likās, ka puse Oklendas strādnieku ieradusies mums palīdzēt, un tagad droši vien lielākā daļa sēž cietumā. Mūsu advokātiem būs jāaizstāv arī viņi.

Bet par to vari būt pārliecināta, ka Rojs Blanšars un viņam līdzīgie mūsu darīšanās vairs nemaisīsies. Blanšars brauca pirmais, viņu noslaucīja no sēdekļa, bet viņš tomēr neatlaidās.»

«Viņš, jādomā, ir drosmīgs vīrs,» Saksona teica.

«Drosmīgs?» Bilijs iesaucās. «Ar policiju, armiju un floti aizmugurē? Man rādās, ka tu arī nostājies viņu pusē. Drosmīgs? Izņem no mūsu bērnu un sievu mutēm maizi. Vai pagājušā naktī nenomira Džonesa mazais? Viņam pietrūka mātes piena, jo mātei nav pietiekoši ko ēst. Es zinu, un tu zini, ka vecas krustmātes un svainienes tagad dučiem ved uz nabagmājām, jo viņu piederīgiem nav iespējams par tām gādāt.»

Rīta laikrakstos Saksona lasīja par veltīgo mēģinājumu pārtraukt važoņu streiku. Roju Blanšaru cildināja kā varoni un nostādīja par labu priekšzīmi visiem bagātajiem pilsoņiem. Un Saksona nevarēja citādi, viņa apbrīnoja šā cilvēka drosmi. Tas bija kaut kas lielisks, kā viņš bija nostājies pret kaucošo pūli.

Vakarā Saksona un Bilijs devās uz pilsētu. Pārnācis mājās un neatradis nekā ko ēst, viņš bija paņēmis Saksonu zem rokas un uzlicis uz otras mēteli. Mēteli viņš bija ieķīlājis, un viņi abi drūmā jutoņā bija ēduši vakariņas kādā japāņu restorānā, kur par desmit centiem neizprotamā kārtā varēja savā ziņā pieklājīgi paēst. Paēduši viņi gribēja iet uz kino, kas katram maksāja piecus centus.

Pie Centrālbankas ēkas Biliju aizturēja divi važoņi, arī streikotāji. Bilijs aizgāja viņiem līdzi, bet Saksona palika uz stūra gaidot. Kad viņš pēc trīsceturtdaļstundas ieradās, Saksona vēroja, ka viņš ir dzēris.

Puskvartālu tālāk pie Foruma Bilijs pēkšņi palika stāvot. Ietves malā stāvēja kāds privātauto un jauns cilvēks palīdzēja divām eleganti ģērbtām dāmām tur iekāpt. Pie stūres sēdēja šoferis. Bilijs uzlika savu roku jaunajam vīrietim uz pleca. Viņš bija tikpat platiem pleciem kā Bilijs

un nedaudz lielāks. Zilām acīm un stingriem sejas vaibstiem, pēc Saksonas domām skaists vīrietis.

«Uz vienu vārdu,» Bilijs teica lēnā, klusā balsī.

Jaunais vīrietis uzmeta ātru skatienu Bilijam, tad Saksonai un nepacietīgi teica: ( «Kas ir?»

«Jūs esat Blanšars,» Bilijs iesāka. «Es jūs vakar redzēju. Jūs bijāt procesijas priekšgalā.»

«Jā, vai es to labi neizdarīju?» Blanšars jautri jautāja un atkal paskatījās uz Saksonu.

«Kā ne. Bet par to es negribēju ar jums runāt.»

«Kas jūs tāds esat?» otrs iejautājās, jo tam pēkšņi bija radušās aizdomas, i «Streikotājs. Bija taisni gadījies, ka jūs braucāt manā:

pajūgā, un tas ir viss. — Nē, atstājiet vien savu šaujamo!» (Blanšars jau bija iebāzis roku pa pusei kabatā.) «Es še nekā neuzsākšu. Gribēju jums tikai kaut ko pateikt.»

i «Bet tad, lūdzu, ātri.»

Blanšars pacēla kāju, lai kāptu automobilī.

«Jā,» Bilijs turpināja, bet runāja tāpat nesteigdamies un lēni. «Es gribēju tikai teikt, ka es jūs uzmeklēšu. Ne- tagad, kamēr streiks vēl nav beidzies, bet vēlāk es jūs tik pamatīgi iepēršu, kā neviens jūs vēl nekad nav pēris.»

Blanšars vērīgi paskatījās uz Biliju, viņā bija pamodusies jauna interese un acīs lasāms apbrīns. 1 «Jūs esat varens puisis,» viņš teica. «Bet vai jūs do

mājat, ka spēsit to izdarīt?»

«Protams. Mīcīšu jus kā mālus.»

«Nu labi, mans draugs. Kad streiks būs beidzies, atnāciet pie manis. Tad jau redzēsim.»

«Neaizmirstiet,» Bilijs piebilda. «Es jūs mīcīšu.»

Rojs Blanšars palocīja galvu, laipni pasmaidīja abiem,, noņēma Saksonas priekšā cepuri un iekāpa automobilī.

13

Tagad Saksonai dzīve šķita pilnīgi bez jēgas un sakarības. Viņa dzīvoja kā ļaunā murgā. Viss bija iespējams, pat visneiespējamākās lietas. Nebija nekādas atelpas šai anarhistiskajā plūsmā, kas viņu nesa pretim katastrofai — kādai, to viņa pati nezināja. Ja varētu paļauties uz Biliju, viņa no nekā nebītos. Bet viņš tai bija atrauts, pa-

kļauts vispārējam ārprātam. Šī pārmaiņa bija tik radikāla, ka viņš šķita svešinieks pats savā mājā. Tas bija cits cilvēks, kas raudzījās ar viņa acīm — svešs vīrietis ar varmācīgām un naida pilnām domām; vīrietis, kas neredzēja nekur nekā laba, šolaiku derdzīgo patvarību dedzīgs cienītājs. Šis cilvēks vairs nenosodīja Bertu, bet tagad jau pats klusu murmināja par dinamītu un revolūciju.

Saksonai maksāja daudz pūļu palikt līdzsvarotai, kā arī saglabāt sava gara un miesas svaigumu un pievilcību, ko Bilijs agrāk bija tik augstu vērtējis. Tikai reiz viņa zaudēja spēju sevi savaldīt. Bilijs bija neparasti īgnā jutoņā, un kāda viņa sevišķi brutāla un netaisna piezīme dziļi aizvainoja Saksonu.

«Ar ko tu runā?» viņa sašutusi iesaucās.

Bilijs bija tik pārsteigts, ka palika kā bez valodas un spēja tikai raudzīties viņas sejā, kas bija gluži bāla.

«Neiedrošinies ar mani nekad vairs tā runāt,» viņa pavēloši teica.

«Ak, vai tad tu nesaproti, ka man ir nejēdzīgs garastāvoklis?» viņš teica, pa pusei atvainojoties, pa pusei spītīgi. «Dievs vien zina, man ir pietiekoši daudz iemeslu tādam būt.»

Kad viņš bija aizgājis, Saksona iekrita gultā un raudāja, it kā tai taisītos lūzt sirds. Jo viņa, kas varēja tik nesavtīgi un pazemīgi mīlēt, bija lepna sieviete. Tikai lepnie spēj būt patiesi pazemīgi un stiprie īsti maigi. Bet ko līdzēja būt lepnai un drosmīgai, ja viņas vienīgais cilvēks pasaulē bija zaudējis savu lepnumu, cīņas gatavību, taisnības jēdzienu un uzvēla viņas pleciem kopējas nelaimes smagāko daļu. Un tāpat kā viņa bija nesusi savas dziļās bēdas par zaudēto bērnu, tāpat viņa bija viena arī tagad šai jaunajā, savā ziņā varbūt vēl lielākajā nelaimē. Viņa Biliju varbūt nemīlēja mazāk, bet viņas mīla kļuva mazāk lepna, mazāk paļāvīga; mīlai piejaucās līdzcietība — līdzcietība, kas nestāv tālu no nicināšanas, un tas viņai lika nodrebēt.

Viņa cīnījās ar sevi, lai gūtu drosmi raudzīties acīs arī šai jaunajai situācijai. Viņai iezagās sirdī piedošanas jūtas, un tās viņai sagādāja atvieglojumu, līdz ienāca prātā, ka īstā, cēlā mīlā nedrīkstētu būt vietas piedošanai. Viņa raudāja atkal, un atkal cīnījās. Viena lieta bija skaidra: šis Bilijs nav tas Bilijs, ko viņa mīlējusi. Šis ir cits vīrietis, slims un tikpat nespējīgs atbildēt par saviem darbiem kā drudža slimnieks par savām murgu vīzijām. Viņai vajadzēja kļūt par Bilija kopēju, bez lepnuma, bez nicināšanas un bez domām par piedošanu. Un bez tam viņš tiešām atradās cīņas degpunktā un bija kā apreibis no sitieniem, ko vērsa pret citiem, kā arī no tiem, ko citi vērsa pret viņu.

Un tā Saksona cēlās un bruņojās cīņai, visgrūtākai cīņai, kāda jebkad pasaules arēnā izcīnīta — sievietes cīņai. Viņa atmeta visas šaubas, visas aizdomas. Piedot viņa nekā nepiedeva, jo nebija nekā tāda, kas prasītu piedošanu. Viņa apņēmās ticēt, absolūti ticēt savas un Bilija mīlas skaidrībai un dzidrumam — ticēt, ka tā ir tikpat nesatricināma, kā vienmēr bijusi, kāda tā atkal kļūs un vienmēr paliks, kad pasaule atgūs zaudēto līdzsvaru.

Vakarā, kad Bilijs pārnāca mājās, Saksona izteica domas, ka, ievērojot ārkārtējos apstākļus, viņa varētu atkal sākt šūt un tā palīdzēt uzturēt pavardā uguni līdz tam laikam, kamēr streiks beigsies. Bet Bilijs par to negribēja ne dzirdēt.

«Būs jau labi,» viņš atkal un atkal apgalvoja. «Tev nav jāstrādā. Es naudu pagādāšu, nedēļa vēl nebūs beigusies, kad nauda būs mājās, un tu varēsi visu iegādāties. Sestdienas vakarā mēs iesim uz rēviju — īstu rēviju, nevis kino. Sestdienas vakarā mēs iesim. Līdz tam laikam man nauda būs, tas ir skaidrs.»

Piektdienas vakarā viņš nepārnāca mājās uz vakariņām, un Saksona to ļoti nožēloja, jo Megija Donavana bija atnesusi pagājušā nedēļā aizlienētos kartupeļus un miltus, un viņa bija pagatavojusi labas vakariņas. Līdz pulksten deviņiem viņa neļāva apdzist pavarda ugunij, bet tad negribot devās pie miera. Viņa labprāt būtu palikusi nomodā, bet neiedrošinājās, jo labi zināja, ka tas viņam nepatiks, ja viņš pārnāks piedzēries.

Pulkstenis bija tikko nositis vienu, kad viņa izdzirda aiz- cērtamies dārza vārtiņus. Smagā, gausā gaitā, kas nevēstīja nekā laba, viņš nāca pa kāpnēm augšā, un viņa dzirdēja to grābstāmies ap atslēgas caurumu. Viņš ienāca guļamistabā un, smagi nopūzdamies, atsēdās. Viņa gulēja nekustēdamās, jo zināja, cik viņš ir pārspīlēti jūtīgs, kad dzēris, un baidījās viņu aizskart ar to, ka ir nomodā un gaidījusi viņu pārnākam. Tas nebija viegli. Viņa tā sažņaudza rokas, ka nagi dziļi iespiedās delnās un ķermenis gandrīz sastinga no lielām pūlēm gulēt nekustīgi. Nekad viņš vēl nebija šādā stāvoklī pārradies mājās.

«Sakson!» viņš aizsmacis iesaucās. «Sakson!»

Viņa staipījās un nožāvājās.

«Jā, kas ir?» viņa atsaucās.

«Vai tu neiededzinātu spuldzi? Man neklausa pirksti, tie visi ir tādi kā īkšķi.»

Uz viņu neskatīdamās, Saksona paklausīja, bet viņai tik stipri trīcēja rokas, ka spuldzes cilindrs tinkšķēdams sitās pret stikla kupolu un sērkociņš nodzisa.

«Es neesmu piedzēries,» viņš runāja tumsā, un viņa aizsmakusi balss trīcēja. «Es tikai dabūju divus vai trīs belzienus … krietnus belzienus.»

Otrais mēģinājums aizdedzināt spuldzi izdevās. Apgriezušies un paskatījusies uz viņu, Saksona no bailēm skaļi iekliedzās. Kaut gan viņa bija dzirdējusi viņa balsi un zināja, ka tas ir Bilijs, viņa to tomēr nepazina. Šo seju viņa nekad nebija redzējusi. Sapampusi, sasista, asins izplūdumu plankumiem noklāta, tā bija zaudējusi līdzību tai sejai, ko viņa labi pazina. Viena acs bija pilnīgi ciet, otra raudzījās pa šauru šķirbiņu, ko ieskāva zili sarkana sapampusi miesa. Vienai ausij bija norauta gandrīz visa āda. Visa seja bija kā sapampis asiņains gaļas gabals, un viņa labais žoklis izskatījās divreiz lielāks nekā kreisais. Nav brīnums, ka Bilija balss tik dobja, viņa domāja, kad ieraudzīja viņa briesmīgi sasistās un sapampušās lūpas, kas vēl arvien asiņoja. Viņai gandrīz kļuva nelabi, raugoties uz viņu, un sirdī atplauka silta līdzjūtība. Viņa ilgojās apskaut to savām rokām, glāstīt un apmīļot, bet veselais prāts to liedza.

«Ak, tu nabaga, nabaga zēns,» viņa iesaucās. «Saki, ko lai es daru. Es nekā no šādām lietām nesaprotu.»

«Ja tu man palīdzētu noģērbties,» viņš aizsmacis pazemīgi teica. «Esmu gluži stīvs.»

«Un tad karstu ūdeni — tas tev darīs labu,» viņa piebilda un sāka uzmanīgi novilkt svārku piedurkni pāri sa- pampušai un nevarīgai rokai.

«Es jau tev teicu, ka tie man visi kā īkšķi,» viņš saviebies teica, pacēla roku un šķielēja uz to pa šauro spraugu.

«Atsēdies, atsēdies un pagaidi, kamēr aizkuršu uguni un sasildīšu ūdeni. Tas būs ātri. Tad es tev palīdzēšu noģērbties.»

No virtuves viņa dzirdēja to klusi murminām:* «Mums vajadzēja tās naudas, Sakson; mums tās vajadzēja.»

Dzēris viņš nebija, to viņa redzēja, un no viņa nesakarīgi šļupstētiem vārdiem Saksona noprata, ka viņš murgo.

«Tas tik bija pārsteigums,» viņš stāstīja, kamēr Saksona viņam palīdzēja noģērbties, un drusku pa druskai viņa dabūja zināt visu, kas bija noticis. «Tas bija kāds nepazīstams Čikāgas bokseris. Viņi man to uzlaida kaklā. Akmes kluba sekretārs jau mani brīdināja, ka man būšot darba pilnas rokas. Es būtu uzvarējis, ja būtu labā formā. Bet piecpadsmit mārciņu mazāk, netrenējies — kāda tur var būt forma. Bez tam es pēdējā laikā esmu daudz dzēris, nebija vairs vecā spara.»

Bet Saksona, kas uzmanīgi novilka viņa kreklu, vairs neklausījās. Tāda pati kā viņa seja bija arī Bilija skaistā muskuļainā mugura — to nevarēja vairs pazīt. Zīda gludā baltā āda bija saplēsta asinīs. Asiņainās svītras pa lielākai daļai šķērsoja muguru, bet dažas bija arī gareniskas.

«Kur tad tu tās ņēmi?» viņa jautāja.

«Tur vainīgas virves. Atrados uz tām biežāk, nekā patīk atcerēties. O! Viņš man krietni sadeva. Bet tomēr nolikt nevarēja. Es izturēju visus divdesmit raundus un varu tev tikai teikt, ka arī viņš mani atcerēsies. — Aptausti manu galvu. Sapampusi, vai ne? Protams. Viņš visu laiku tur vien tēmēja. — O, bet kā viņš velēja! Kā viņš velēja! Savu mūžu nebiju nekā tāda piedzīvojis. «Čikāgas briesmas», tā viņi to dēvē, un es noņemu savu cepuri viņa priekšā. Viņš ir krietns puisis. Bet es ar viņu tiktu galā, ja būtu formā un nebūtu zaudējis veco sparu. — O! Uh! Uzmanīgi! Tas svilina kā uguns!»

«Tas ir sitiens pa nierēm,» Bilijs paskaidroja. «Uz tiem viņš bija kā velns. Ikreiz kad saķērāmies, viņš tur vien trieca dūri. Beidzot kļuva tik sāpīgi, ka katru reizi sarāvos … līdz sāku grīļoties un nekā vairs nesajēdzu. Tie nav «nokauta» sitieni, bet ilgā cīņā briesmīgi nogurdina. Tas atņem spēku.»

Saksonai saskrēja acīs asaras, un viņa būtu varējusi vai raudāt par to, kā saplosīta viņas skaistā slimā zēna miesa.

Kad viņa paņēma vīra bikses un nesa pāri istabai, lai pakārtu, kabatā žvadzēja nauda. Viņš pasauca Saksonu atpakaļ un izvilka no kabatas sauju sudraba naudas.

«Mums tā nauda bija vajadzīga, mums tā bija vajadzīga,» viņš atkal un atkal murmināja, pūloties saskaitīt naudas gabalus, un Saksona noskārta, ka viņš atkal murgo.

Tas viņai dūrās sirdī, jo tā atcerējās visas rūgtās domas, kas pēdējā laikā to bija mocījušas un gandrīz sagrāvušas viņas ticību Bilijam. Beigu beigās šis fiziskā ziņā lieliskais vīrietis bija vēl tikai zēns, viņas zēns. Viņš šo briesmīgo sodu bija izcietis viņas dēļ, mājas dēļ, mēbeļu dēļ, kas bija viņu mājā, viņu mēbeļu. Tā viņš teica tagad, kad tikko pats vairs sajēdza, ko saka: «Mums tā nauda bija vajadzīga.» Viņa nav izslēgta no viņa domām, kā tai bija licies. Tagad, pusnemaņas stāvoklī, kad viņa dvēseles saites šķita atraisītas, domas par viņu atkal bija pirmā vietā. Mums bija vajadzīga nauda! Mums!

Saksonai ritēja pār vaigiem asaras, kad viņa noliecās pār to, un tai šķita, ka viņa nekad nav to mīlējusi tik karsti, kā pašreiz.

«Ņem, saskaiti tu to naudu,» viņš teica, netikdams ar grūto uzdevumu galā, un pasniedza naudu Saksonai. «Cik tur ir?»

«Deviņpadsmit dolāri un trīsdesmit pieci centi.»

«Pareizi… tik daudz saņem zaudējušais… divdesmit dolārus. Izdzēru dažas glāzes, pacienāju arī citus, un brauciens uz mājām — dzelzceļa biļete. Ja es būtu uzvarējis, saņemtu simts dolārus. Par to es cīnījos. Tas būtu mūs uz kādu laiku atsvabinājis no visām rūpēm. Ņem to naudu pie sevis. Tomēr labāk kā nekas.»

Iegūlies gultā, viņš nevarēja aizmigt, jo cieta briesmīgas sāpes. Saksona stundu pēc stundas mainīja siltās kompreses un mīkstināja sasistās vietas ar krēmu, saudzīgi un viegli aizskarot tās tikai pirkstu galiem. Bet viņš tikmēr runāja, šad tad sāpīgi ievaidējās un vēlreiz pārdzīvoja visu briesmīgo cīņu, žēlojās par zudušo naudu un nevarēja samierināties ar apvainojumu, kas bija nodarīts viņa lepnumam. Skaudrāk par fiziskām sāpēm smeldza ievainotais lepnums.

Beidzot, dienai austot, viņš aizmiga. Viņš stenēja un vaidēja, seja tam raustījās sāpēs, viņš nemierīgi mētājās pa gultu, velti mēģinādams rast mieru un miegu.

Tad tāds ir bokss, Saksona domāja. Tas jau ir daudz ļaunāk, nekā viņa bija domājusi. Viņai pat nebija ienācis prātā, ka ar boksa cimdos tērptām rokām var nodarīt tādus miesas bojājumus. Viņš nekad vairs nedrīkst boksēties. Tad jau trači uz ielas ir pieņemamāki. Viņa domāja par to, cik sava zīda zaudējis Bilijs, kad izdzirda viņu murminām un redzēja, ka viņš atver acis.

«Kas ir?» viņa jautāja, bet tai pašā acumirklī saprata, ka viņa acis nekā neredz un viņš runā drudža murgos.

«Sakson! Sakson!» viņš sauca.

«Jā, Bilij. Kas ir?»

Viņš ar roku taustīja gultu tai vietā, kur parasti viņa mēdza gulēt.

Un atkal viņš sauca, un Saksona atsaucās, bet šoreiz skaļāk un pie pašas auss, ka esot tam blakus. Viņš atviegloti nopūtās un saraustīti murmināja:

«Man vajadzēja tā darīt… mums tā nauda bija vajadzīga.»

Viņš aizvēra acis un gulēja tagad mierīgāk, kaut gan vēl turpināja murmināt. Viņa bija dzirdējusi par smadzeņu iekaisumiem un bija ļoti nobijusies. Viņa atcerējās, reiz. viņš tai bija stāstījis, ka Bilijs Merfijs tam licis uz pakauša ledu.

Uzmetusi uz galvas lakatu, viņa aizsteidzās uz tuvējo dzertuvi. Tā bija tikko kā atvērta, un apkalpotājs pašreiz to slaucīja. Viņš tai iedeva tik daudz ledus, cik tā vēlējās, un saskaldīja to nelielos gabalos. Atgriezusies mājās, viņa uzlika ledu Bilijam uz galvas un siltu gludekli pie kājām. Seju viņa tam iezieda ar krēmu, ko iepriekš atvēsināja uz ledus.

Bilijs nogulēja līdz vēlai pēcpusdienai, bet tad, Saksonai par lielām izbailēm, gribēja celties augšā.

«Man jāparādās,» viņš paskaidroja. «Es nevēlos, lai viņi mani izsmej.»

Viņa palīdzēja tam apģērbties. Ģērbšanās tam sagādāja lielas mocības, un, ciešot lielas sāpes, viņš izgāja no mājām, lai viņa pasaules vīri redzētu, ka tas pēriens, ko viņš vakar saņēmis, nespēj viņu noguldīt gultā.

Tas bija lepnums, kas nebija līdzīgs sievietes lepnumam, un Saksonai bija jādomā par to, vai tādēļ tas būtu mazāk apbrīnojams.

14

Nākošās dienās sapampumi apbrīnojami ātri atslāba. Tas, ka brūces tik ātri dzija, pierādīja, cik Bilijam laba veselība. Vienīgais, kas vēl lika atcerēties notikušo, bija zilumi ap acīm, sevišķi uzkrītoši viņa ļoti gaišajā sejā. Bija vajadzīgas divas nedēļas, līdz miesa acu tuvumā atguva savu normālo krāsu, un šo divu nedēļu laikā notika vairākas ievērojamas lietas.

Otto Franks nebija tiesāts ilgi. Pēc tam, kad zvērinātie — gandrīz visi viņi bija veikalnieki un uzņēmēji — atzina viņu vainīgu, Franku nekavējoties aizveda uz San- kventinu, lai izpildītu sodu.

Cesteru Džonsonu un pārējos četrpadsmit streikotājus tiesāja ilgāk, bet arī tas beidzās šo divu nedēļu laikā. Cesteru Džonsonu notiesāja uz nāvi, divus streikotājus uz mūžu cietumā, trijiem piesprieda katram pa divdesmit gadiem. Tikai divus attaisnoja, pārējie septiņi dabūja no diviem līdz septiņiem gadiem katrs.

Tas viss dziļi nomāca Saksonu. Bilijs kļuva vēl drūmāks, bet viņa cīņas gars nebija saplacis.

«Karā vienmēr kādu nogalina,» viņš teica. «Citādi nemaz nav iespējams. Bet veids, kā viņi notiesāti, to es vienkārši nespēju saprast. Viņus varēja atzīt par vainīgiem visus vai arī nevienu. Un, ja visi vainīgi, arī sodam vajadzēja būt vienādam. Viņus vajadzēja visus pakārt tāpat kā Cesteru Džonsonu, vai arī nedrīkstēja kārt nevienu.»

«Es tik bieži esmu dejojusi ar Cesteru Džonsonu,» Saksona teica. «Pirms daudz, daudz gadiem es pazinu viņa sievu Kitiju Brediju. Kartonāžas fabrikā mēs strādājām blakus. Viņa tagad ir pie savas precētās māsas Sanfrancisko. Bērnu arī gaida. Viņa bija ļoti skaista. Ap viņu vienmēr vijās vesels pielūdzēju bars.»

Bargie spriedumi ļoti nelabvēlīgi ietekmēja arodsavie- nību biedrus. Tie nekļuva vis mazdūšīgāki, ko ar bargajiem spriedumiem cerēja panākt, bet gan vēl naidīgāki. Bilija nožēlas par boksa cīņu, viss jaukais un mīļais, kas bija atplaucis tais dienās, kad Saksona viņu kopa, atkal izgaisa. Mājās viņš vai nu drūmi klusēja un perināja savas naida domas, vai arī runāja, kā pēdējā laikā pirms savas nāves bija runājis Bērts, šis pēdējais mohikānis. Mājās viņš nāca tagad vēlu un arī dzēra daudz.

Saksona jau gandrīz bija zaudējusi cerību. Viņa negribot sāka gatavoties neizbēgamajai traģēdijai, ko viņas slimīgi satrauktā fantāzija tai uzbūra tūkstoš drausmās ainās. Visbiežāk viņas iztēle tai rādīja, ka Biliju pārnes mājās uz nestuvēm, vai arī viņu aicina pārtikas veikalā pie tālruņa un kāda sveša balss tai strupi paziņo, ka viņas vīrs nogādāts vai nu slimnīcā vai morgā. Kad pēdējā laikā notika mīklainie zirgu noindēšanas gadījumi un vienam no lielāko transporta firmu īpašniekiem ar dinamītu

saspridzināja māju, viņa jau redzēja Biliju cietumā valkājam svītroto cietumnieka tērpu vai arī uz Sankventinas ešafota, bet savu māju Priežu ielā reportieru un preses fotogrāfu ielenktu. Un tomēr viņas dzīvā iztēle nebija varējusi atrast to veidu, kādā katastrofa beidzot izpaudās. Kurinātājs Harmons, viņu īrnieks, uz darbu iedams, bija palicis virtuvē stāvot, lai pastāstītu Saksonai par Alvizo* purvos notikušo dzelzceļa katastrofu. Viņš jau gandrīz, bija beidzis stāstīt, kad ienāca Bilijs, un Saksona, redzot drūmo liesmu viņa acīs zem smagajiem plakstiem, saprata,, ka viņš ir dzēris. Nikni paskatījies uz Harmonu, viņš ne- pasveicināja Saksonu, bet atslējās pret sienu.

Harmons izjuta stāvokļa neveiklumu un pūlējās izlikties it kā to nemaz nemanītu.

«Es jūsu sievai pašreiz stāstīju…» viņš iesāka, bet Bilijs viņu nikni pārtrauca.

«Man nav nekādas daļas par to, ko jūs viņai stāstījāt. Bet tagad es jums kaut ko pastāstīšu, godātais kungs.. Mana sieva tik bieži posusi jūsu gultu, ka man tas vairs nepatīk.»

«Bilij!» Saksona kliedza, un viņas seja liesmoja no dusmām un apvainojuma.

Bilijs viņu neievēroja. Harmons teica:

«Es nesaprotu …»

«Nu, man nepatīk jūsu ģīmis,» Bilijs paskaidroja viņam. «Ejiet projām. Taisieties, ka pazūdat. Nu, vai sapratāt?»

«Es nesaprotu, kas ar viņu noticis,» Saksona ātri teica kurinātājam. «Viņš nav pie pilna prāta. Ak, es tā kaunos» tā kaunos.»

«Bet tu turi muti un nerunā,» Bilijs teica pagriezies pret Saksonu.

«Bilij!» viņa mēģināja iebilst.

«Un ej no šejienes laukā. Ej otrā istabā.»

«Klausieties,» Harmons teica. «Tā nu gan ar cilvēku ne- apietas.»

«Esmu jums devis pārāk lielu vaļu,» bija Bilija atbilde.

«Es savu īres naudu esmu arvien kārtīgi maksājis, vai tā nav?»

«Man, taisnību sakot, vajadzēja jums ielauzt pakausi» un nemaz lāgā nezinu, kādēļ nevarētu to darīt.»

«Ja tu, Bilij, iedrošināsies to darīt…» Saksona iesāka.

«Vai tu vēl esi šeit? Ja tu neiesi iekšā, es tev palīdzēšu.»

Viņa roka apskāva Saksonas delmu. Vienu acumirkli viņa mēģināja pretoties, bet tai brīdī, kad Bilija pirksti saspieda viņas delmu, tā nojauta viņa neparasto spēku.

Dzīvojamā istabā sēžot, viņa spēja tikai raudāt un klausīties, kas notiek virtuvē.

«Es palikšu līdz nedēļas beigām,» kurinātājs teica. «Esmu samaksājis uz priekšu.»

«Kad tik tu nemaldītos,» Bilijs teica, un kaut runāja gausi, it kā vilcinoties, balss tam drebēja dusmās. «Ja vēlies saglabāt savu veselību, tu nevari vien pietiekoši ātri izvākties no šejienes — un ar visām savām paunām. Es kuru katru acumirkli varu sākt.»

«Es zinu, ka jūs esat kauslis …» kurinātājs iesāka.

Saksona dzirdēja sitienu — kļūdīties nebija iespējams; plīsa stikls; cīņas troksnis pie virtuves durvīm, un beidzot kāds ķermenis smagi noripoja pa kāpnēm pagalmā. Viņa dzirdēja Biliju ienākam atpakaļ virtuvē, dzirdēja viņu staigājam — viņa saprata, ka Bilijs saslaucīja stikla šķembas. Beidzis šo darbu, viņš pie izlietnes nomazgājās un slaukoties sāka svilpot, tad ienāca dzīvojamā istabā. Viņa neskatījās uz Biliju, jo jutās gluži slima, un viņu māca bezgalīgas skumjas. Viņš apstājās, it kā neziņā ko darīt.

«Iešu uz pilsētu,» viņš beidzot teica. «Mums ir arodbiedrības sapulce. Ja neierodos, tad tas nelga būs nodevis mani policijai.»

Viņš atvēra mājas priekšdurvis un apstājās. Saksona zināja, ka Bilijs skatās uz viņu. Tad durvis aizvērās, un viņa dzirdēja to kāpjam lejup.

Saksona bija gluži apstulbusi. Domāt viņa nespēja. Viņa nezināja ko domāt. Viss bija tik neticams, neiedomājams. Aizvērtām acīm viņa atlaidās pret krēsla atzveltni. Galvā tai nebija nevienas skaidras domas. Viņu nomāca neskaidra doma, ka nu visam pienācis gals.

Bērni, kas rotaļājās uz ielas, atmodināja viņu īstenībai. Bija vakars. Viņa aiztaustījās līdz spuldzei un iededza to. Virtuvē viņa trīcošām lūpām ilgi skatījās uz nabadzīgajām pusgatavajām vakariņām. Uguns pavardā bija izdzisusi. Odens no kartupeļiem novārījies. Paceļot katla vāku, tai sitās pretim nejauka piedeguma smaka. Viņa pa paradumam rūpīgi izberza un izmazgāja katlu, nokopa visu, nomizoja kartupeļus un sagrieza šķēlēs, lai rīt varētu uzcept. Tikpat mehāniski viņa noģērbās un aizgāja gulēt.

Viņas saltais miers bija nedabīgs, tik nedabīgs, ka, nolikusi galvu uz spilvena un aizvērusi acis, viņa tūlīt aizmiga un gulēja ciešā miegā, līdz viņu uzmodināja gaišā rīta saule.

Tā bija pirmā nakts, ko viņa kopš kāzām pavadīja viena, bez Bilija. Viņa bija gluži pārsteigta, ka nav gulējusi nomodā un baiļojusies par viņu. Plaši ieplestām acīm, gandrīz nekā nedomājot, viņa palika guļot, līdz viņas uzmanību pievērsa sāpes rokā. Sāpēja tā vieta, kur Bilijs to bija sakampis. Apskatījusi to, viņa redzēja, ka Bilija pirksti tur atstājuši zilus un melnus plankumus. Saksona bija pārsteigta, ne tik daudz par to faktu, ka to izdarījis cilvēks, ko viņa par visu vairāk pasaulē mīlēja, bet gan par viņa tīri fizisko spēku, viņu pārsteidza tas, ka spiediens, kas bija ildzis tikai vienu īsu mirkli, atstājis tādas briesmīgas pēdas. Vīrieša spēks bija briesmīga lieta. Viņa notvēra sevi domājot par to, vai Cārlijs Longs ir tikpat stiprs kā Bilijs.

Tikai, apģērbusies un iekūrusi uguni, viņa sāka domāt par tuvāk stāvošām lietām. Bilijs nebija atgriezies. Tātad viņš ir apcietināts. Kas viņai būtu darāms? Atstāt viņu cietumā, aiziet un sākt dzīvi no jauna? Protams, dzīvot tālāk ar cilvēku, kas rīkojies tā, kā viņš to darījis, nebija iespējams. Bet tad uzpeldēja cita doma: vai tiešām nebija iespējams? Beigu beigās viņš taču bija viņas vīrs. Labās un ļaunās dienās — šo frāzi viņa sevī atkārtoja pastāvīgi, un tā atradās visu viņas domu aizmugurē. Viņu pamest bija tikpat kā padoties. Viņa cēla visu šo lietu priekšā tribunālam, kur tiesnesis bija viņas atmiņas par māti. Nē, Dēzija nekad nebūtu padevusies. Dēzija bija cīnītāja. Tādēļ arī viņai, Saksonai, jācīnās. Un bez tam — to viņa labprāt atzina, kaut arī veids, kā viņa to darīja, bija salts un vienaldzīgs — Bilijs bija labāks, nekā vīri parasti mēdz būt. Labāks nekā lielais vairums citu vīru, par ko viņa bija dzirdējusi, un Saksona atcerējās viņa agrāko dienu smalkjūtību un takta izjūtu, kā arī pastāvīgi atkārtoto teicienu: mums nekas nav labs diezgan, Robertsu ģimene neskopojas.

Pulksten vienpadsmitos pie viņas atnāca viesis. Tas bija Buds Stroderss, Bilija streika posteņu biedrs. Viņš pastāstīja Saksonai, ka Bilijs liedzies iemaksāt drošības naudu, nevēlējies aizstāvi un lūdzis viņu nodot tiesai. Viņš atzīts par vainīgu un sodīts ar sešdesmit dolāriem vai nemaksāšanas gadījumā ar trīsdesmit dienām cietuma soda.

Tāpat viņš liedzies pieņemt no biedriem naudu, ar ko samaksāt piespriesto soda naudu.

«Viņš ir gluži traks,» Stroderss beidza stāstīt. «Viņš saka, ka gribot savu laiku nosēdēt. Pēdējā laikā viņš diezgan stipri dzēra, un galvā tam nav viss kārtībā. Lūk» vēstule, to viņš iedeva, lai nododot jums. Ja jums kaut kā trūkst, nāciet tikai kurā katrā laikā pie manis. Visi zēni ir ar mieru palīdzēt Bilija sievai. Jūs piederat pie mums» ziniet. Kā ir ar naudu?»

Viņa lepni atteicās no naudas un, nogaidījusi, kamēr viesis aiziet, sāka lasīt vēstuli:

«Dārgā Sakson — Buds Stroderss solīja, ka aiznesīs tev vēstuli. Par mani neraizējies. Es saņēmu savas zāles. Tās man nepieciešamas — tu zini. Man šķiet, ka esmu bijis gluži traks, tā darīdams. Bet vienalga, nožēloju, ka esmu tā darījis. Nenāc mani apmeklēt. Es nevēlos, lai tu to darītu. Ja tev vajadzīga nauda, to tu dabūsi no savienības. Pēc mēneša es būšu mājās. Sakson, tu zini, ka es tevi mīlu, un saki pati sev, ka šoreiz piedod man, un nekad tev nevajadzēs to atkārtot.

Bilijs.»

Pēc Buda Strodersa ieradās Megija Donavana un misis Olsena; kā labas kaimiņienes viņas bija atnākušas pasērst un mierināt, un, ne vārda neminot par notikušo» smalkjūtīgi piedāvāja viņai savu palīdzību.

Pēcpusdienā ieradās Džemss Harmons. Viņš drusku kliboja, un Saksona noprata, ka viņš to labprāt būtu slēpis viņas acīm. Viņa sāka atvainoties, bet Harmons to pār- trauca.

«Es jūs nevainoju, misis Robertsa,» viņš teica. «Es zinu» ka tā nav jūsu vaina. Man šķiet, ka jūsu vīrs tajā vakarā nebija pie pilnas sajēgas. Viņam neprātīgi gribējās kauties, un es par nelaimi gadījos viņam ceļā, un tas bija viss.»

«Nu, bet vienalga …»

Kurinātājs pakratīja galvu.

«Es to visu zinu. Es arī agrāk labprāt iedzēru un esmu izdarījis dažu labu muļķību. Man tagad žēl, ka uzrādīju viņu policijai. Bet es arī biju pārskaities. Tagad esmu nomierinājies un nu nožēloju, ka to darīju.»

«Jūs esat ļoti laipns un labs,» viņa teica un tad, vilcinoties un stostoties, sāka runāt par to, kas tai nedeva mieru. «Jūs… jūs nevarat še ilgāk palikt, kad viņa… nav mājās, jūs zināt.»

«Protams, ka nevaru, tas ir skaidrs. Es jums ko teikšu. Es tūlīt sakravāšos un tā ap pulksten sešiem atsūtīšu pakaļ savām lietām. Te būs virtuves durvju atslēga.»

Nevērojot viņa protestus, Saksona tam atdeva naudu par nenodzīvotām pēdējām nedēļas dienām. Viņš tai atvadoties sirsnīgi pakratīja roku un mēģināja viņu pierunāt, lai uzmeklē to, ja tai nepieciešama palīdzība.

«Viss ir kārtībā,» viņš tai apgalvoja. «Esmu precējies, un man ir divi zēni. Vienam nav veselas plaušas, un mana sieva ar abiem bērniem dzīvo Arizonā. Dzelzceļš mums to izgādāja.»

Viņam ejot pa kāpnēm lejā, Saksona brīnījās, kā gan tik labs cilvēks varēja būt šajā ļaunajā un briesmīgajā pasaulē.

Mazais Donavanu zēns nometa uz viņas lieveņa vakara laikrakstu, un Saksona redzēja, ka pussleja veltīta Bilijam. Tas nebija glaimojoši. Bija teikts, ka viņš nostājies tiesas priekšā ar skaidri redzamām agrāko kautiņu pēdām. Viņu apzīmēja par bandītu, kausli, profesionālu bokseri, un katrai arodsavienībai esot kauna lieta skaitīt viņu par savu biedru. Notikušo uzbrukumu laikraksts apzīmēja par brutālu varas darbu, un pie tam bez mazākā iemesla. Ja visi streikotāji esot tādi, tad prātīgākais, ko Oklenda varot darit, esot likvidēt visas arodsavienības un iztriekt šo savienību biedrus no pilsētas. Un beidzot laikraksts žēlojās, ka spriedums neesot pietiekoši bargs. Vismazākais soda mērs būtu bijis seši mēneši. Laikraksts citēja, ko teicis tiesnesis, nožēlodams, ka nav varējis piespriest viņam sešus mēnešus, jo visi cietumi esot pārpildīti ar streikotājiem, kas sodīti par patvarībām.

Vakarā ejot gulēt, Saksona pirmoreiz juta, ko nozīmē vientulība. Galva tai rūca un dūca, un viņa pastāvīgi modās, lai satvertu Biliju, kam, kā viņai šķita, vajadzēja atrasties tai blakus. Beidzot viņa iededza spuldzi un gulēja, platām acīm raugoties griestos, nepārtraukti domājot un pūloties atcerēties visos sīkumos šo nelaimi, kas bija viņu tā satriekusi. Viņa varēja piedot un tomēr to nespēja. Pret viņas mīlu vērstais sitiens bija pārāk mežonīgs, pārāk brutāls. Viņas lepnums bija pārāk dziļi ievainots, lai tā varētu atgriezties domās pie tā otra Bilija, ko bija mīlējusi. Tā, vientuļi guļot un cīnoties, viņa raudāja un pūlējās aizmirst Bilija cietsirdību; jā, viņa maigi uzlika savu vaigu saspiestajam delmam, bet atkal un atkal iedegās un kā gaiša protesta liesma pret Biliju sacēlās tas viss, ko viņš bija darījis. Rīkle viņai bija izkaltusi, krūtis sajuta trulas sāpes, kas negribēja rimt, un viņu nomāca domas,, ka nu ir viss galā. Kādēļ? Kādēļ? — Bet šo dzīves mīklu viņa nespēja atminēt.

Nākošā rītā viņu ieradās apmeklēt Sāra — otru reizi pēc kāzām; nebija grūti uzminēt brāļa sievas apciemojuma iemeslu. Saksonai nevajadzēja pūlēties un aicināt talkā savu lepnumu. Viņa nolēma neaizstāvēties. Te nebija nekā ko aizstāvēt, nekā ko paskaidrot. Viss bija tā, kā tam jābūt, un nevienam gar to nebija nekādas daļas. Bet tas Sāru ieērcināja vēl vairāk.

«Es tevi brīdināju, tu nevari teikt, ka es nebūtu to darījusi,» plūda viņas pārmetumu straume. «Es zināju, ka viņš nav krietns cilvēks, ka viņš ir kauslis, slaists, bandīts. Mana sirds ieslīdēja kurpēs, kad dzirdēju, ka tu saejies ar bokseri. Tā jau es tev toreiz teicu. Bet nē; tu, protams, negribēji par to ne dzirdēt, tu ar savu smalkjūtību un daudzajiem kurpju pāriem — vairākiem nekā pieklājīgai sievietei drīkst būt. Tu zināji labāk. Un tad es teicu Tomam: «Tom,» es teicu, «tagad Saksonai ir beigas.» Tie bija mani vārdi. Kas darvu aizskar, tas nosmulējas. Kaut taču tu būtu apprecējusies ar Cārliju Longu! Tad ģimenei nebūtu jāpiedzīvo tāds kauns. Un tas vēl ir tikai sākums, ievēro to, tikai sākums. Ar ko tas beigsies, to tikai Dievs zina. Viņš vēl kādu nositīs, un tad viņu pakārs, to tavu bandītu. Jā, sēdi un gaidi, gan tu pieminēsi manus vārdus. Kādu gultu sev pataisa, tādā jāguļ …»

«Labāku es nemaz nevēlos,» Saksona iekrita tai valodā.

«Nu jā, nu jā, tā tu tikai runā,» Sāra ņirgājās.

«Es to nemainītu pat pret karalienes gultu,» Saksona vēl piebilda.

«Cietumnieka gulta,» Sāra nicīgi teica.

«Ak, ko nu tagad,» Saksona bezbēdīgi iesaucās. «Tagad jau tas modē. Gandrīz katram iepaticies cietums. Vai arī Tomu neapcietināja kādā sociālistu ielas sanāksmē? Šajos laikos visi sēž cietumos.»

Bulta bija sasniegusi mērķi.

«Bet Tomu attaisnoja,» Sāra teica.

«Vienalga, bet viņš tomēr bija cietumā.»

To nevarēja noliegt, un Sāra pārgāja uz savu iemīļoto taktiku — uzbrukumu no sāniem.

«Jā, jauki gan, kur tu ar savu labo un skaisto audzināšanu esi nonākusi — flirtēt ar savu īrnieku!»

«Kas to saka?» Saksona iedegās svētās dusmās, bet ātri savaldījās.

«To jau pat aklais var izlasīt starp rindiņām. Istabas īrnieks, jauna precēta sieviete, kas zaudējusi pašcieņu un apprecējusi bokseri — kāda cita iemesla dēļ viņi būtu plū- kušies?»

«Uz mata tāpat kā parastie ģimenes strīdi, vai ne?» Saksona mierīgi smaidīdama teica.

Sāra tā pārskaitās, ka pirmajā acumirklī nespēja izrunāt ne vārda.

«Un es gribētu, lai tu saprastu,» Saksona turpināja. «Sieviete var būt lepna, ja vīrieši cīnās viņas dēļ. Es esmu lepna. Vai tu dzirdi? Es esmu lepna. Gribu, lai tu pastāsti to visiem saviem kaimiņiem, stāsti to visiem cilvēkiem. Es neesmu govs. Vīrieši mani mīl. Vīri cīnās manis dēļ. Manis dēļ viņi iet cietumā. Un tagad ej, Sāra; un ej tūlīt, stāsti visiem cilvēkiem, ko tu esi izlasījusi starp rindiņām. Stāsti viņiem, ka Bilijs ir katordznieks, ka es esmu nekrietna sieviete, ko iekāro visi vīrieši. Vari to skandināt no jumtiem, labu veiksmi tev. Un tagad atstāj manu māju. Nekad nesper savu kāju šeit. Tu esi pārāk krietna, lai naktu šurp. Tas var kaitēt tavai labajai slavai. Padomā par saviem bērniem. Un tagad ej! Ej!»

Tikai tad, kad pārsteigtā un izbiedētā Sāra bija aizgājusi, Saksona iekrita gultā un sāka nevaldāmi raudāt. Līdz šim viņa bija kaunējusies tikai par Bilija brutalitāti un netaisno rīcību. Bet tagad viņa zināja, kā citi skatās uz šo notikumu. Tas līdz šim Saksonai nebija ienācis prātā. Viņa bija pārliecināta, ka arī Bilijs par to nebija iedomājies. Jau no paša sākuma Saksona zināja viņa uzskatus šai lietā. Viņš vienmēr bija pretojies pieņemt īrnieku, jo bija par lepnu likt savai sievai strādāt. Tikai grūtais laiks to piespieda padoties, un tagad, Saksonai raugoties atpakaļ, viņa redzēja, ka ieguvusi Bilija piekrišanu ar viltību.

Bet tas viss nevarēja grozīt ne viņu kaimiņu, ne arī pārējo paziņu viedokli. Un te atkal bija Bilijs vainīgs. Tas bija daudz briesmīgāk nekā tas viss, ko viņš agrāk bija izdarījis. Viņa tagad vairs nevarēs raudzīties nevienam acīs. Megija Donavana un misis Olsena bija ļoti laipnas, bet ko gan viņas domāja tai laikā, kamēr sarunājās ar viņu? Un, Dievs zina, ko viņas runāja savā starpā? Ko vispār ]audis teica? Ko tie runāja pie dārza vārtiņiem, pie māju durvīm? Ko runāja vīri uz ielas stūriem vai dzertuvēs?

Vēlāk, daudzo asaru nogurdināta, viņa sāka uz visu raudzīties it kā zināmā perspektīvā, sāka atcerēties visas nelaimes, ko bija pieredzējušas tik daudzas sievietes, kopš streiks sācies — Otto Franka sieva, Hendersona atraitne, skaistā Kitija Bredija, visas tās sievas, kuru vīri pašreiz Sankventinā valkāja svītroto cietumnieka tērpu. Viņas pasaule sabruka. Neviens netika žēlots. Viņa pati ne tikai neizglābās, bet viņas nelaime bija vēl lielāka, jo tai pievienojās kauns. Izmisusi viņa pūlējās sev iegalvot, ka gul un tas ir tikai ļauns sapnis, ka nākošā acumirklī modinātāja pulkstenis izraus viņu no miega un tai būs jācejas un jāgatavo Bilijam brokastis.

Tai dienā viņa nemaz nepiecēlās no gultas. Bet arī aizmigt nevarēja. Galva griezās kā virpulī, domās viņa ilgi kavējās vispirms pie nelaimes, kas tai bija uzbrukusi, tad viņa mēģināja analizēt un izprast to fantastisko jucekli, ko tā uzskatīja par savu kaunu, un beidzot tā atgriezās pie bērnu dienās piedzīvotā un pieredzētā. Domās viņa veica atkal visus tos aroddarbus, ko kādreiz bija strādājusi, izdarīja visas mehāniskās kustības, kas īpatnas katram darbam — veidoja un līmēja kārbiņas kartonāžas fabrikā, auda džutas fabrikā, gludināja gludinātavā, un strādāja ar augjiem un saknēm konservu fabrikā. Atmiņā tai pavīdēja visi deju vakari un izbraukumi zajumos, kur viņa bija piedalījusies; viņa pārdzīvoja senās skolas dienas, atcerējās visus savus skolas biedrus, kā kurš izskatījās, kā katru sauca un kur tas sēdēja. Atmiņā uzpeldēja bāreņu patversmē pavadītie skumjie gadi; viņa atsvaidzināja atmiņas par māti, atcerējās katru viņas stāstīto stāstu un domās vēlreiz pārdzīvoja savu kopdzīvi ar Biliju. Bet vienmēr — un te slēpās viņas mokas — lai cik tālu aizklīda viņas domas — tās vienmēr atgriezās pie pašreizējās nelaimes, lika sajust trulās sāpes krūtīs, sauso dedzinošo sajūtu kaklā un izjust mokošo apziņu, ka nu visam ir beigas.

15

Visu nakti Saksona nogulēja ar vaļējām acīm un neiz- ģērbusies. No rīta piecēlusies, nomazgājusi seju un sakārtojusi matus, viņa sajuta dīvainu spiedienu galvā, it kā tai būtu aplikta ap pieri smaga dzelzs stīpa. Tā varēja sākties kāda slimība, ko viņa pati neuzskatīja par slimību. Viņa zināja tikai to, ka jūtas neparasti dīvaini. Tas nebija drudzis. Tā nebija arī saaukstēšanās. Viņas ķermenim nekas nekaitēja, un padomājusi viņa secināja, ka tie ir tikai nervi — nervi, kam, pēc viņas un tās kārtas domām, kurai viņa piederēja, nebija nekā kopēja ar veselību.

Viņai bija dīvaina izjūta, it kā viņa būtu kļuvusi pati sev sveša, un pasaule, kur tā kustējās, šķita neskaidra un miglas plīvuros tīta, tur nebija vairs ne kontūru asuma, ne arī krāsainā dzidruma. Atmiņā radās lieli robi, un bieži gadījās, ka viņa darīja kaut ko tādu, ko nemaz nebija gribējusi darīt. Tā, piemēram, reiz viņa atjēdzās pagalmā, kur izžāva tikko izmazgāto veļu. Viņa neatcerējās, ka būtu veļu mazgājusi, un tomēr viss bija izdarīts tā, kā viņa to parasti mēdza darīt. Palagi, spilvenpārvalki un galda veļas gabali bija izsutināti; Bilija vilnas veļa bija izmazgāta siltā ūdenī ar pašpagatavotām ziepēm, ko tā gatavoja pēc Mersedesas iedotās receptes. Apskatot tuvāk virtuvi, viņa redzēja, ka ēdusi brokastīs ceptu gaļu. Tas nozīmēja, ka viņa bijusi pie miesnieka, lai gan nevarēja to atcerēties. Ziņkāra viņa iegāja guļamistabā. Gulta bija uzposta un viss kārtībā.

Mijkrēslī viņa atjēdzās, ka sēd dzīvojamā istabā pie loga un raud, raud no lielas laimes. Pirmā brīdī viņa nesaprata, par ko tā priecājas, bet tad tai pēkšņi atausa atziņa: tādēļ, ka zaudējusi savu bērniņu. «Kāda laime, kāda laime!» viņa skaļā balsī skaitīja un lauzīja rokas, bet no prieka — viņa zināja, ka dara to no prieka.

Dienas nāca un gāja. Viņa neskaidri apzinājās laika ritumu. Dažbrīd tai likās, ka pagājuši jau gadsimti, kopš Bilijs sēž cietumā. Tad atkal, ka tas noticis tikai vēl vakar vakarā. Bet visam tam cauri pastāvīgi uzpeldēja divas domas: viņa nedrīkst Biliju apmeklēt cietumā, un kāda laime, ka tā zaudējusi savu bērnu.

Reiz viņu ieradās apmeklēt Buds Stroderss. Viņš sēdēja viesistabā un sarunājās ar viņu, bet Saksonas acis kā apburtas kavējās pie Strodersa noskrandušo bikšu galiem. Kādu citu dienu ieradās savienības darbvedis. Arī tam, tāpat kā Budam Strodersam, viņa paziņoja, ka tai klājoties ļoti labi, nekas nekaišot un varēšot iztikt, līdz pārnākšot Bilijs.

Tad viņu sāka vajāt bailes. Kad viņš pārnāks. Nē; tas nedrīkst notikt. Bērnu viņai vairs nedrīkst būt. Bērns

varētu piedzimt un dzīvot. Nē, nē, tūkstošreiz nē. Tas nedrīkst notikt. Tad labāk bēgt! Viņa negribēja vairs satikties ar Biliju! Visu, tikai ne to! Tikai ne to!

Bailes nezuda. Naktīs baigajos sapņos tās kļuva par neapgāžamu tiešamību, un viņa, aukstiem sviedriem klāta, šausmās kliegdama atmodās. Miegs tai kļuva arvien nemierīgāks, arvien baigu sapņu ietekmēts. Dažreiz viņai likās, ka tā vispār nemaz neguļ, viņa zināja, ka cieš no bezmiega, un no bezmiega sekām bija mirusi viņas māte.

Kādu dienu viņa atjēdzās ārsta Hentlija pieņemamā istabā. Ārsts skatījās uz viņu, it kā nezinātu, ko lai īsti domā.

«Vai jums ir pietiekoši ko ēst?» viņš jautāja.

Viņa pamāja.

«Vai kāda nopietna vaina?»

Viņa purināja galvu.

«Viss ir kārtībā, doktor … tikai…»

«Jā, jā,» viņš to drošināja.

Un nu viņa pēkšņi zināja, kādēļ ieradusies. Viņa skaidri un vaļsirdīgi tam visu izstāstīja. Viņš lēni kratīja galvu.

«Tā lieta neiet, mazā sieviete,» viņš teica.

«Tomēr, tā iet!» viņa iesaucās. «Es zinu, ka iet.»

«Tā es nedomāju,» viņš atbildēja. «Gribēju teikt, ka nevaru jums to stāstīt. Es nedrīkstu. Tas runā pretī likumam. Pašreiz viens ārsts sēž par to Livenvortas cietumā.»

Saksona dedzīgi lūdzās. Viņš savukārt tai pastāstīja, ka tam ir ģimene, kuras dēļ nedrīkst uzņemties risku.

«Un bez tam, pašreiz nav iemesla domāt par to,» viņš teica.

«Bet būs, noteikti būs,» viņa neatlaidās.

Bet ārsts tikai skumji purināja galvu.

«Kādēļ jūs gribat to zināt?» viņš beidzot jautāja.

Saksona izkratīja viņam savu sirdi. Viņa tam pastāstīja par pirmo laimīgo kopdzīves gadu ar Biliju, par grūtajiem laikiem sakarā ar strādnieku nemieriem, par pārmaiņām, kas bija notikušas ar Biliju, un par savām briesmīgajām bailēm. Ne tas, ka viņš varētu atkal nomirt. To viņa varētu pārciest. Bet ja viņš dzīvotu! Bilijs drīz nāks no cietuma laukā, un tad sāksies briesmas. Tie jau ir tikai nedaudzi vārdi. Viņa to nestāstīs nevienam cilvēkam. Pat ar mežonīgiem zirgiem to no viņas neizraus.

Bet ārsts vēl arvien purināja galvu.

«Es nevaru, mazā sieviete. Tā ir kauna lieta, bet es nevaru uzņemties risku. Manas rokas ir saistītas. Mūsu

likumi ir aplami. Man jādomā par tiem, kas man mīļi un dārgi.»

Tikai kad Saksona jau piecēlās, lai ietu, viņš mainīja savus ieskatus.

«Nāciet šurp,» viņš teica. «Tuvu klāt.»

Viņš gribēja viņai ko iečukstēt ausī, bet ārkārtīgā piesardzībā pēkšņi piecēlās, šķērsoja istabu, atvēra durvis un paskatījās laukā. Atkal atsēžoties, viņš pievilka viņai tik tuvu klāt krēslu, ka viņu rokas saskārās. Kad viņš pieliecās Saksonai, viņa bārda kutināja viņas ausi.

«Nē, nē,» viņš to atvairīja, kad viņa gribēja tam izteikt savu pateicību. «Es jums nekā neesmu teicis. Jūs bijāt atnākusi pie manis parunāt par savu vispārējo veselības stāvokli. Jūs esat ļoti nonīkuši, jums vajag…»

Runādams viņš to pavadīja līdz durvīm. Kad ārsts tās atvēra, priekšnamā stāvēja kāds pacients. Doktors Hen- tlijs turpināja runāt paceltā balsī.

«Lai stiprinātu veselību, jums nepieciešams tas līdzeklis, ko jums parakstīju. Neaizmirstiet to! Un, kad rodas ēstgriba, neēdiet daudz vienā reizē. Bet ēdiet spēcīgu, barojošu ēdienu. Uz redzi!»

Dažbrīd mazās mājas klusums Saksonai kļuva nepanesams; uzmetusi uz galvas lakatu, viņa gāja uz Oklendas molu pāri dzelzceļa sliedēm un šķērsām caur duīnbraini uz Smilšlīča krastu, kur Bilijs, kā viņš tai bija stāstījis, mēdza peldēties. Reizēm viņa rausās pa nedrošām dzelzs kāpnēm pāri baļķu grēdām un kurināmās malkas kaudzēm, iegūstot brīvu pieeju pie mola, kas iestiepās tālu līcī, norobežojot kuģu ceļu no dumbrainās kanāla ietekas jūrā. Šeit juta svaigo jūras vēja dzesmu, un Oklenda ietinās neskaidrā dūmu mākonī, bet viņpus līča viņa redzēja tādu pašu dūmaku, un tā bija Sanfrancisko. Okeāna tvaikoņi gan ienāca līcī, gan devās projām jūrā, un augstu mastu buriniekus vilka mazi velkoņi sarkaniem skursteņiem.

Viņa redzēja uz šiem kuģiem matrožus, domāja par viņu ilgajiem braucieniem, tālām zemēm, ko tie apmeklēja, un viņu brīvo dzīvi. Vai vide, kurā tiem nācās dzīvot, bija tikpat nežēlīga kā tā, kurai pakļauti Oklendas iedzīvotāji? Tā nelikās, un dažreiz viņa vēlējās atrasties uz kāda no aizslīdošiem kuģiem, braukt vienalga kurp, tikai tālu projām no tās pasaules, kam viņa bija devusi labāko, kas tai bija ko dot, bet kas savukārt bija mīdījusi viņu kājām.

Viņa ne vienmēr apjēdza, kad iziet no mājām vai kurp viņu kājas nes. Reiz viņa bija nonākusi tādā vietā Ok- lendā, ko nemaz nepazina. Ielas bija platas, gar abām pusēm ielas malās auga divās rindās kupli ēnaini koki un samtaini zaļi mauri, ko šķērsoja cementētas ietves. Mājas bija celtas savrup, un tās bija lielas. Viņa savās domās dēvēja tās par pilnām. Kas viņai lika atjēgties, bija jauns vīrietis, kurš sēdēja pie stūres lielā sporta mašīnā kādas mājas priekšā. Vīrietis ziņkāri noraudzījās viņā, un Saksona pazina Roju Blanšaru. Tas bija tas pats, kam Bilijs bija draudējis pie Foruma. Blakus automobilim stāvēja kāds cits jauns vīrietis. Arī to viņa atcerējās. Tas bija tas, kas tai svētdienā, kad viņa pirmoreiz tikās ar Biliju, bija iegrūdis sacīkšu skrējējam starp kājām spieķi un tā izprovocējis vispārēju kaušanos. Tāpat kā Blanšars arī viņš ziņkāri uzlūkoja Saksonu, un viņa noskārta, ka droši vien būs sarunājusies ar sevi balsī. Viņas pašas vārdi tai vēl skanēja ausīs. Samulsusi un kaunā pietvīkusi, viņa paātrināja soļus. Blanšars izlēca no automobiļa, sveicinot noņēma cepuri un nāca tai pretī.

«Vai kaut kas noticis?» viņš jautāja.

Saksona purināja galvu, un kaut arī palika stāvot, viņas izturēšanās skaidri rādīja, ka tā vēlas turpināt savu ceļu.

«Es jūs labi atceros,» viņš teica un pētoši skatījās tai sejā. «Jūs bijāt kopā ar to streikotāju, kas man solīja kāvienu.»

«Tas ir mans vīrs,» viņa teica.

«O! Viņam tik ir laime,» Blanšars iesaucās, tīksmi un vaļsirdīgi skatoties uz viņu. «Bet kas jums kaiš? Vai varu kaut ko darīt jūsu labā? Jums kaut kas noticis.»

«Nē, man nekas nekaiš. Es biju slima,» viņa teica un domāja, ka melo, jo tai neienāca prātā doma nosaukt savu dīvainību par slimību.

«Jūs izskatāties nogurusi,» viņš neatlaidās. «Es jūs kādu gabalu pavadīšu. Pasakiet tikai, kur vēlaties nokļūt. Mani tas netraucēs. Laika man diezgan.»

Saksona purināja galvu.

«Ja… ja tikai jūs man pateiktu, kā man iet, lai nokļūtu līdz Astotās ielas tramvajam. Šī pilsētas daļa man sveša.»

Viņš tai paskaidroja, kā jāiet līdz tramvajam un kur jāpārkāpj. Saksona bija izbrīnījusies, cik tālu atnākusi.

«Pateicos,» viņa teica, «un sveiki.»

«Un vai esat pārliecināta, ka es jūsu labā nekā nevaru darīt?»

«Jā.»

«Nu labi, sveiki,» viņš, labsirdīgi smaidīdams, teica. «Un pasakiet savam vīram, lai viņš turas labā formā. Viņam būs krietni jāsaņemas, kad ar viņu satikšos.»

«O, jūs nedrīkstat ar viņu cīnīties,» viņa brīdināja. «Jūs nedrīkstat. Tā nebūs tikai patīkama izrāde vien.»

«Tas ir jauki,» viņš to apbrīnoja. «Tā katrai sievai vajadzētu iestāties par savu vīru. Parasta sieviete baidītos, ka viņas vīrs nedabū pērienu …»

«Es nebaidos — viņa dēļ. Tikai jūsu dēļ. Viņš ir lielisks bokseris. Jums nav ne mazāko izredžu. Tas būs… tas būs …»

«Tas pats, kas bērnam noņemt saldumus,» viņš nobeidza teikumu viņas vietā.

«Jā,» viņa pamāja. «Viņš to nosauktu taisni tā. Un tādēļ ieteicu jums būt uzmanīgam. Tagad man jāiet. Dzīvojiet veseli, un vēlreiz pateicos.»

Viņa devās pa ietvi uz priekšu, un ausīs tai vēl skanēja Blanšara draudzīgais sveiciens. Viņš bija labs — to viņa sev godīgi atzinās; un tomēr viņš bija viens no gudrajiem, viens no valdošajiem, kas pēc Bilija domām atbildīgi par visu ļauno un netaisno, ko strādniekiem nākas izciest; atbildīgi par sieviešu ciešanām un sodu, ko izcieš vīri svītrainos cietumnieku tērpos Sankventinā vai arī nāvei nolemtie, kas savās vieninieku kamerās gaida soda izpildīšanu. Un tomēr viņš bija laipns, draudzīgs, skaidrs un labs. Jaunā vīrieša raksturu pauda viņa seja. Bet kā viņš varēja tāds būt, ja tam jāatbild par tik bezgalīgi daudz ļaunuma un cietsirdības? Nogurusi viņa purināja galvu. Nevarēja ne izprast, ne arī izskaidrot pasauli, kas nogalina mazus bērnus un dragā sieviešu krūtis.

Tas, ka viņa aizmaldījusies pilsētas lepnajā kvartālā, viņu nepārsteidza. Tas saderēja ar viņas dīvainību. Viņa darīja tik daudz, ko pati nemaz neapzinājās. Bet tomēr vairāk jāuzmanās. Labāk šķērsot dumbraini un doties uz molu.

Sevišķi molu viņa bija iemīļojusi. Te bija tik liels plašums, brīvība un miers, ka viņa instinktīvi mēģināja ieelpot to sevī, rokas izplešot, mēģināja to apskaut un pārvērst par daļu no sevis. Tā bija daudz dabiskāka pasaule, daudz reālāka. Viņa to saprata — saprata zaļos krabjus, kas muka, viņai tuvojoties, un ko tā bēguma laikā redzēja uz jūras zāļu noklātajām klinšu sienām. Kaut arī akmens valnis neapšaubāmi bija cilvēku roku darbs, nekas te tomēr nelikās mākslīgs. Šeit nebija cilvēku, nebija likumu, un nebija arī cilvēka sadursmes ar likumu. Jūras līmenis cēlās un kritās, bija vai nu paisums vai bēgums. Saule lēca un rietēja; katru pēcpusdienu pa Zelta vārtiem attrauca stingrais rietumu vējš, sabangoja ūdeņus tumšākus, vainagoja nelielos viļņus baltputu vainagiem un lika buru laivām lidot pa ūdens virsmu. Te bija brīvība. Te gulēja izkaisīta malka, ko vajadzēja tikai uzlasīt. Te nebija neviena, kas stāvētu ar maisiem un to pārdotu. Mazi zēni stāvēja uz klintīm un makšķerēja; neviens viņus ne- trieca projām: tie ķēra zivis, tāpat kā to zēna gados bija darījis Bilijs.

Te bija arī barība, katram brīvi pieejama un iegūstama barība. Kādu dienu, kad viņa nebija nekā ēdusi, tā redzēja mazus zēnus bēguma laikā lasām gliemjus. Arī Saksona sekoja viņu piemēram, lasīja gliemjus, sakūra uz mola uguni un cepināja tos uz karstajām oglēm. Tie garšoja sevišķi labi. Viņa iemācījās atraut no klintīm mazās austeres un reiz atrada auklā uzvērtas, tikko izvilktas zivis, ko bija aizmirsis kāds zēns.

Bet arī līdz šejienei atklīda cilvēku ļauno darbu liecinieki — tie nāca no tālienes, no pilsētām. Kādu dienu paisuma laikā visa ūdens virsma bija kā nosēta ar melonēm. Tūkstošu tūkstošiem tās lēkāja un šūpojās plašajā ūdens virsmā. Kad tas piedzīs pie klintīm, viņa varēs kādu izzvejot. Bet visas kā viena — viņa pacietīgi izmēģināja meloni pēc melones, un tā dučiem — bija ar nazi dziļi iešķeltas un tās bija sabojājis sāļais jūras ūdens. Viņa to nevarēja saprast un jautāja kādai vecai portugālietei, kas turpat zvejoja no ūdens malku.

«To dara tie, kam ir pārāk daudz,» vecā sieviete paskaidroja un tik lielām pūlēm atstiepa darbā salīkušo muguru, ka Saksonai likās, viņa dzird to krakšķam. Vecās sievietes melnās acis nikni spīguļoja, un krunkainās lūpas, kas kļāvās ap bezzobu žokļiem, ņirdzīgi savilkās dusmās. «Cilvēki, kam ir par daudz. Lai uzturētu cenas. Viņi tās Sanfrancisko iesviež ūdenī.»

«Bet kādēļ viņi tās neatdod nabagiem?» Saksona jautāja.

«Viņiem jāuztur cenas.»

«Bet nabagi tās tik un tā nespēj nopirkt,» Saksona iebilda. «Tas cenām nevarētu kaitēt.»

Vecā sieviete raustīja plecus.

«Es nezinu. Tā viņi dara. Viņi iegriež katru meloni, lai trūcīgie nevarētu tās izzvejot un apēst. Tāpat viņi dara ar apelsīniem un āboliem. Arī ar zivīm. Jā, šie zvejnieki! Tas ir trests. Ja laivas izzvejojušas pārāk daudz zivju, tās turpat ostā sagāž jūrā. Laivu pakaļ laivai, laivu pakaļ laivai — visskaistākās zivis. Skaistās zivis nogrimst un ir projām. Un nevienam nekas netiek, jo tās nav vairs dzīvas un der tikai ēšanai.»

Saksona nespēja izprast pasauli, kur notiek tādas lietas — pasauli, kurā dažiem cilvēkiem tik daudz ko ēst, ka viņi met barību projām un maksā ļaudīm, lai viņi to vēl sabojā, pirms aizmet. Bet tai pašā pasaulē ir cilvēki, kam nav pietiekoši ko ēst; kur zīdaiņi mirst, jo viņu mātēm nav piena, ar ko tos barot; kur jauni vīrieši cīnās un nogalina viens otru, lai dabūtu darbu; kur veciem vīriem un sievām jāiet nabagu mājās, jo tiem nav ko ēst viņu nožēlojamos caurumos, no kuriem tie šķiras ar asarām. Un tā tas ir visā plašajā pasaulē. Jo vai tad Mersedesa tālajā Indijā nebija redzējusi desmitiem tūkstošus ģimeņu ciešam badu, kaut gan viņa, kā pati teica, būtu varējusi klusināt šo cilvēku ciešanas, atsakoties no saviem dārgakmeņiem? Vai tiešām ir tā, ka gudriem ir dārgakmeņi un automobiļi, muļķiem tikai nabagmāja un sāls kubuli?

Kādu brīdi Saksona sēdēja izmisusi un nevarīga. Bet tad viņā sāka mosties dziņa protestēt, sacelties. Velti viņa sev jautāja, kādēļ Dievs ar viņu tā apietas. Kādēļ tai lemts tik bargs liktenis? Viņa bija klausīga meita savai mātei, tāpat Kadijam, viesnīcniekam, un viņa sievai. Tāpat viņa bija klausījusi bāreņu patversmes priekšniecei un pārējām patversmes sievietēm. Dzīvojot pie Toma, viņa nekad nebija skrējusi uz ielas, ja viņš to neļāva, un klausījusi tam visās lietās. Skolā viņa pārgāja no vienas klases otrā, vienmēr iegūstot uzslavu, un viņas uzvešanās bija priekšzīmīga. No tās dienas, kad viņa atstāja skolas solu, līdz savai kāzu dienai viņa bija nepārtraukti strādājusi. Un bijusi krietna strādniece. Mazais žīds, kam piederēja kar- tonāžas fabrika, gandrīz vai raudāja, kad viņa gāja projām. Tāpat bija arī konservu fabrikā. Džutas fabrikā viņa bija viena no labākām audējām, kad fabriku slēdza. Un viņa bija turējusi sevi tīru un skaidru. Tad ieradās Bilijs — viņas atalgojums. Un viņa ziedoja sevi viņam, viņa mājai, visam, kas varēja uzturēt viņa mīlu; bet tagad viņa un Bilijs grima šai bezgalīgajā cilvēku darinātās pasaules posta un izmisuma virpulī.

Nē, Dievs te nebija atbildīgs. Viņa pati būtu varējusi radīt labāku pasauli — skaistāku, taisnīgāku pasauli. Bet, ja tā ir, tad taču Dieva nemaz nav. Dievs taču nevar tā kļūdīties. Bāreņu patversmes priekšniecei nav bijusi taisnība, viņas mātei arī ne. Bet tad jau nemirstības nemaz nav, un Bērts, trakais mežonīgais Bērts, kas ar drausmo kliedzienu lūpās sabruka pie viņas mājas durvīm, runājis taisnību.

Apcerot dzīvi, kam bija nolaupīts viss pārdabiskais, Saksona iestiga pesimisma purvā, kur nespēja vairs rast zem kājām cietu pamatu. Visā universā nebija nekā tāda, kas pamatoti liktu cilvēkam izturēties tā un ne citādi, viņai nebija nekādu izredžu sagaidīt atalgojumu par saviem labajiem darbiem, tāpat kā tiem daudzajiem miljoniem, kas strādāja kā lopi, mira kā lopi un palika miruši mūžīgi mūžos. Tāpat kā daudzie vairāk attīstītie domātāji pirms viņas, arī Saksona secināja, ka universs ir amorāls un tam nav daļas gar cilvēkiem.

Bet tagad viņa te sēdēja un bija vēl vairāk izmisusi un nevarīga, nekā agrāk, kad vēl atzina Dieva daļu visā šai lielajā netaisnībā. Kamēr Dievs eksistēja, arvien varēja cerēt uz brīnumu, kaut kādas pārdabiskas varas iejaukšanos un atalgojumu bezgalīgas svētlaimes veidā. Bet, ja Dieva nav, tad jau pasaule ir kā lamatas. Dzīve ir lamatas. Viņa ir kā kaņepju putniņš, ko mazi zēni noķēruši un ielikuši sprostā. Tas tādēļ, ka tāds putnēns ir neprātīgs. Bet viņa sacēlās. Viņa sitās un plivinājās, ievainodama savu dvēseli pret nežēlīgās īstenības sprosta režģiem, kā mazais kaņepju putnēns spārnus pie sava būra stieplēm. Viņa nav muļķe, viņas vieta nav lamatās. Viņa grib izkļūt no lamatām. Jābūt ceļam, kas ved laukā no tām. Ja kuģpuikas un malkas cirtēji, niecīgākie un neievērojamākie no visiem zemajiem, kā viņa to lasījusi savās skolas grāmatās, atraduši ceļu augšup, kļūstot par veselas nācijas prezidentiem, un valdījuši kā gudrie, kam pieder savi automobiļi, tad arī viņai jāatrod ceļš ārā no šīm lamatām un jāiegūst neliels atalgojums, pēc kā viņa tik ļoti tīko: Bilijs, mazdrusciņ mīlas, mazdrusciņ laimes.

Ak, kā viņa strādātu šīs laimes dēļ! Kā prastu to novērtēt, ja iegūtu! Bet kur ir šis ceļš? Viņa to neredzēja. Viņas acis tikai saskatīja Sanfrancisko dūmaku un Oklendas dūmaku, kur cilvēki cīnījās un nogalināja viens otru» kur mira mazi bērni, dzimuši un vēl nedzimuši, un kur raudāja sievietes ar sakropļotām krūtīm.

Saksonas neapzinātā, nereālā dzīve turpinājās. Viņai šķita, ka tā bijusi kāda viņas iepriekšējā dzīve, kad Bilijs no viņas aizgāja, un ka var paiet vēl otra, pirms viņš atgriežas. Vēl arvien Saksonu mocīja bezmiegs. Viņai pagāja daudzas naktis, ne reizi neaizverot acis. Bet bija arī tādi periodi, kad viņa novārdzināta gulēja ilgas stundas ciešā miegā, pamodās apstulbusi un stīva, tikko spēja atvērt smagos acu plakstus un pakustināt sastingušos locekļus. Dzelzs stīpas spiedienu viņa juta ik brīdi. Viņa dzīvoja gandrīz badā, naudas nebija ne sarkana graša. Bieži dienām ilgi viņas lūpām nepieskārās ēdiens. Viņa lasīja dumbrainē gliemjus, atsita no klintīm mazās austeres un vāca gliemežus.

Un tomēr, kad ieradās Buds Stroderss, viņa apgalvoja, ka iztiekot gluži labi. Kādu vakaru pēc darba atnāca Toms un piespieda Saksonu pieņemt no viņa divus dolārus. Māsa tam darīja lielas rūpes, un viņš labprāt palīdzētu tai, bet Sārai tuvākā nākotnē vajadzēja dzemdēt. Arī viņa arodā bija smagi darba apstākļi, jo streika sekas bija jūtamas visās rūpniecības nozarēs. Toms nevarēja saprast, kas visā zemē notiek. Un pie tam viss ir tik vienkārši. Vajag tikai uz visu skatīties tā, kā viņš pats to dara, un balsot tā, kā viņš balso. Tad katram būtu sava taisnā daļa. Arī Kristus bijis sociālists, viņš Saksonai stāstīja.

«Bet Kristus nomira jau pirms diviem tūkstošiem gadu,» Saksona teica.

«Nu, un?» Toms jautāja, jo nesaprata, ko māsa grib teikt.

«Padomā,» viņa teica, «padomā par visiem tiem vīriem un sievām, kas miruši šai laikā, un sociālisma valstība vēl arvien nav atnākusi zemes virsū. Paies vēl divi tūkstoši gadu, un tā būs tālāk nekā jebkad bijusi. Tom, tavs sociālisms tev nemaz nav līdzējis. Tas ir tikai sapnis.»

Skumja izteiksme iegula Toma nogurušajā sejā, viņš palocīja galvu un nopūtās.

«Jā, jā, Sakson; ja tas ir sapnis, tad tas ir skaists sapnis.»

«Bet es nevēlos sapņot. Es gribu tiešamību. Un gribu to tagad.»

Toma divus dolārus viņa izlietoja, nopērkot maisu miltu un pusmaisu kartupeļu. Tie viņu paglāba no vienveidīgās barības, jo viņa bija pārtikusi visu laiku tikai no gliemjiem un mazām austerēm. Tāpat kā itālietes un portugā- lietes, arī viņa vāca krastā izskaloto malku un nesa to mājās, kaut gan no tā cieta viņas lepnums, un viņa iekārtojās tā, ka atgriezās ar savu nastu tikai vakaram tum- stot. Kādu dienu krastā bija izvilkta itāliešu zvejas laiva mola dumbraines pusē. Saksona sēdēja uz akmens sienas un raudzījās lejā uz vīriem, kas bija salasījušies ap ugunskuru un ieturēja pusdienas, ēdot cieto itāliešu maizi, sutinātas saknes un gaļu, noskalojot visu to ar plānu skābu sarkanvīnu. Vēlāk viņi izmeta tīklus un sazvejoja duļķainajā ūdenī lielu daudzumu zivju. Izlasījuši sev lielākās, viņi atkal aizburāja, pametot krasta smiltīs tūkstošiem mazu sardīnes lieluma zivtiņu. Saksona pielasīja pilnu maisu, un tai bija jānes divas reizes, līdz tā aizvāca visas uz mājām, kur tās koka traukā iesālīja.

Bet vēl arvien bija posmi, kad viņa pati neapzinājās, ko dara. Dīvainākais, kas viņai šai laikā gadījās, bija tas, ka kādā vētrainā pēcpusdienā viņa atjēdzās Smilšlīča krastā kādā bedrē, ko pali bija izrakuši un izklājusi maisiem. Arī jumtu viņa bija pagatavojusi no izskalotiem kokiem un dumbraines zālēm. Zāles bija noklātas smiltīm, lai vējš tās nenestu projām.

Reiz viņa atguva apziņu, ejot pa dumbraini un nesot uz muguras virves galā iesietu izskalotas malkas nastu. Viņai līdzās gāja Cārlijs Longs. Saksona varēja redzēt viņa seju zvaigžņu gaismā. Viņas nogurušās smadzenes velti pūlējās atcerēties, cik ilgi viņš ar to sarunājies. Viņa labprāt būtu vēlējusies zināt, ko viņš tai teicis. Viņa nebaidījās, kaut gan pazina viņa spēku un ļauno dabu, un zināja, cik vientuļa un tumša ir dumbraine.

«Tas ir kauns, ka tādai meitenei kā jūs jādara tādi darbi,» viņš pašreiz teica un, jādomā, atkārtoja jau agrāk teikto. «Nu, Sakson, ko jūs tagad teiktu? Jums tikai jāsaka viens vārds.»

Saksona apstājās un mierīgi raudzījās viņam sejā.

«Cārlij Long, klausieties, ko es jums teikšu. Bilijam jānosēž tikai trīsdesmit dienas, un šis laiks būs drīz beidzies. Kad viņš izkļūs brīvībā, jūsu dzīvība nebūs vairs ne sarkana graša vērta, ja es viņam pateikšu, ka jūs man uzmācāties. Nu, un tagad dzirdiet! Ja jūs tūlīt mani atstāsit un liksit mierā, es viņam nekā neteikšu. Tas ir viss, kas man sakāms.»

Lielais kalējs stāvēja drūms un neziņā ko darīt, bija gandrīz aizkustinoši vērot, kā viņa sejā izpaužas mežonīgas ilgas pēc mīļotās sievietes un rokas neapzināti sažņaudzas dūrēs, it kā gribētu kaut ko tvert.

«Ak jūs mazais, vājais nieks,» viņš strauji iesaucās. «Es tevi varētu saspiest ar vienu roku. Es varētu, jā — es varētu darīt visu, ko vien vēlos. Es nedomāju jūs, Sakson, aizskart un darīt jums ļaunu. To jūs gluži labi zināt. Sakiet tikai to vārdu …»

«Es jums jau pateicu visu, kas man sakāms.»

«Velns un ellei» viņš negribētā apbrīnā iesaucās. «Jūs nebaidāties. Nē, tiešām, jums nav bail.»

Viņi kādu brīdi stāvēja seju pret seju un nerunāja ne vārda.

«Kādēļ jūs nebaidāties?» viņš beidzot jautāja, pametis acis sev apkārt, lai pārliecinātos, ka tai tiešām še tumsā nav neviena sabiedrotā.

«Tādēļ ka esmu apprecējusies ar īstu vīru,» Saksona strupi atbildēja. «Nu, un tagad labāk ejiet.»

Kad viņš bija aizgājis, viņa uzmeta savu nastu uz otra pleca un gāja tālāk, bet sirds tai trīsēja lepnā priekā par Biliju. Kaut arī tas sēdēja cietumā, viņa varēja balstīties uz viņa spēka. Pietika tikai ar viņa vārdu, lai aizdzītu tik brutālu vīru kā Cārliju Longu.

Tai dienā, kad pakāra Otto Franku, viņa neizgāja no mājas. Vakara laikraksti ziņoja, ka sods izpildīts. Nebija pat ierosināts, lai soda izpildīšanu atliek. Sakramento gubernators bija kāds dzelzceļu sabiedrības direktors, kas spēja panākt, ka sodu atliek vai pat pilnīgi atbrīvo cilvēkus, kas izlaupījuši bankas vai ņēmuši kukuļus, bet strādnieka dēļ viņš neiedrošinājās pat pakustināt pirkstu.

Nākošā dienā Saksona atkal devās uz molu, un tai blakus soļoja Otto Franka rēgs. Bet viņai līdzās bija vēl kāds, taču vēl neskaidrāks rēgs, kurā viņa pazina Biliju. Vai tā būtu likteņa griba, ka arī Bilijam būs jāpiedzīvo tāds pats gals kā Otto Frankam? Droši vien tā būs, ja asinsizliešana un cīņa turpināsies. Bilijs pēc savas dabas ir cīnītājs. Viņš jūt, ka cīnās par taisnu lietu. Tik viegli varēja gadīties, ka gluži nejauši nogalina cilvēku. Pārmācot kādu streiklauzi, gluži neviļus streiklauža galva varēja atsisties pret ietves malu vai akmens šķautni un tā iedragāt galvaskausu. Un tad Biliju pakārs. Tā paša iemesla dēļ pakāra Otto Franku. Viņš nebūt negribēja nogalināt. Tas bija tikai gadījums, ka Hendersonam ielauza pakausi. Un tomēr Franku pakāra.

Saksona lauzīja rokas un skaļi raudāja, grīļīgā gaitā ejot pa vēju apšalktajām klintīm. Stundas ritēja, bet viņa bija zudusi sev un savām bēdām. Atguvusi apziņu, viņa redzēja, ka atrodas pašā ārējā dambja galā, kur tas ieslīd līcī, starp Oklendas un Alamedas moliem. Bet viņa dambi nemaz neredzēja. Bija pilns mēness un neparasti spēcīgs paisums; ūdens bija applūdinājis klinšu dambi. Saksona līdz ceļiem brida ūdenī, un tai visapkārt šņācot un pīkstot cīnījās vesels bars lielu klinšu žurku, kas pūlējās uzrāpties uz viņas pleciem un paglābties no plūdiem. Viņa skaļi iekliedzās bailēs un šausmās, un sāka no tām atgaiņāties. Dažas žurkas atstājās, ienira ūdenī un aizpeldēja; citas gabaliņu aizpeldējušas turpināja mest lokus ap viņu. Kāda liela žurka iecirta zobus viņas kurpē. Tai viņa iespēra ar kāju un samina to. Vēl arvien stipri trīsēdama, viņa jau spēja mierīgi apsvērt savu stāvokli. Viņa aizbrida nedaudzus soļus tālāk, kur ūdenī peldēja krietna milna, un ir tās palīdzību drīz vien atbrīvojās no žurkām.

Kāds mazs zēns spilgtās krāsās izkrāsotā pussegtā laivā burāja tieši uz dambi un atlaida vaļīgāk šoti.

«Vai gribat kāpt laivā?» viņš sauca.

«Jā,» Saksona atbildēja. «Te ir tūkstošiem lielu žurku. Man bail no tām.»

Viņš pamāja ar galvu un piebrauca tuvāk. Atlaižot vaļīgāk šoti, buras saplaka, un straume laivu viegli piedzina krastam.

«Atgrūdiet priekšgalu,» viņš pavēlēja. «Tā ir pareizi. Nevēlos nolauzt laivas ķīli… Un tad Ieciet stūres galā — ātri! — man blakām.»

Viņa paklausīja, viegli ielēca laivā un nosēdās tam blakus. Zēns turēja stūri ar elkoņa palīdzību, pievilka šoti, un, kad buras piepūtās, laiva aizlidoja pa viegli krokoto ūdens virsmu.

«Jums laivas nav svešas,» zēns atzinīgi teica.

Tas bija slaids zēns smalkiem kauliem, divpadsmit trīspadsmit gadu vecs, veselīga izskata, vēja appūstu un vasaras raibumiem noklātu seju. Lielās pelēkās acis bija skaidras un ilgu pilnas. Kaut arī laiva bija skaista, Saksona tūlīt saprata, ka tas ir viņas aprindu bērns.

«Tā ir pirmā laiva, kurā vispār esmu iekāpusi, atskaitot pārceltuvju laivas,» viņa smējās.

Viņš to pētot uzlūkoja.

«Nu jā, jūs esat kā zivs ūdenī, tas ir viss, ko varu teikt. Kur lai jūs izlieku malā?» «Vienalga kur.»

Zēns atvēra muti, lai kaut ko teiktu, atkal uzmeta tai ilgu vērīgu skatienu un, brīdi padomājis, teica:

«Vai jums ir laiks?»

Viņa pamāja.

«Visu dienu?»

Atkal viņa pamāja.

«Ziniet, es jums ko teikšu. Līdz ar bēgumu es došos uz Kazu salu zvejot mencas. Vakarā ar paisumu burāšu atkal atpakaļ. Auklu un ēsmas man ir bagātīgi. Vai nāksit līdzi? Mēs varam abi zvejoti Tas, ko jūs izvilksit, piederēs jums.»

Saksona brīdi domāja. Mazās laivas mierīgās šūpas bija tik tīkamas, laiva trauca uz priekšu brīvē tāpat kā tie kuģi, ko viņa bija redzējusi aizslīdam jūrā.

«Bet varbūt jūs mani noslīcināsit?» viņa teica.

Zēns lepni atmeta galvu.

«Es jau sen burāju, bet vēl nekad neesmu slīcis.»

«Nu labi,» viņa piekrita. «Bet neaizmirstiet, es nekā no laivām nejēdzu.»

«Ā, tas nekas. — Bet tagad man jāpagriež. Kad es teikšu «cieši pie vēja», tad jums ātri jānoliec galva, lai jūs neskartu bomis, pārsviežoties uz otru pusi, un jums jāpārvietojas otrā malā.»

Viņš veikli manevrēja, un Saksona darīja, kā tai teica. Nākošā acumirklī viņa sēdēja tam blakus otrā pusē pie reliņa, bet laiva trauca pāri uz Garo krastu, kur bija novietoti ogļu bunkuri.

«Kur jūs visu to iemācījāties?» Saksona jautāja.

«Pats, visu to iemācījos pats. Tas man patīk, un, ja kādam kas patīk, tas to ātri vien iemācās. Kā jūs domājat, cik es samaksāju par laivu? Tāda, kā jūs to tagad redzat, tā ir vērta divdesmit piecus dolārus. Kā jūs domājat, cik es par to samaksāju?»

«Atsakos minēt,» Saksona teica. «Cik?»

«Sešus dolārus! Iedomājieties — tādu laivu par sešiem dolāriem! Bez šaubām, es daudz esmu te pielicis, buras maksāja divus dolārus, airi vienu dolāru četrdesmit un krāsošana vienu dolāru septiņdesmit piecus centus. Bet arī par vienpadsmit dolāriem piecpadsmit tā ir lēti pirkta. Man nācās ilgi krāt, kamēr to dabūju. Es iznēsāju rīta un vakara laikrakstus — kāds cits zēns manā vietā šodien iet ar pēcpusdienas laikrakstiem — es viņam maksāju desmit centus un visus «ekstra», ko viņš pārdod, atstāju vi- ņ_am. Es būtu ieguvis laivu daudz ātrāk, ja man nebūtu jāmaksā par stenogrāfijas stundām. Mana māte vēlas, lai kļūstu tiesas reportieris. Tie dažreiz nopelna divdesmit dolāru dienā. O, bet es to nevēlos. Kauna lieta izsviest naudu par šīm stundām.»

«Bet ko jūs vēlaties?» viņa jautāja pa daļai aiz laiskuma, pa daļai, lai nodarbinātu savas domas, un pa pusei tādēļ, ka tiešām vēlējās zināt. Viņu pievilka šis zēns, kas bija tik atklāts un tai pašā laikā tik dīvaini sapņains.

«Ko es vēlos?» zēns atkārtoja.

Lēni pagriežot galvu, zēns ar acīm sekoja apvāršņa līnijai, ilgāk pakavējoties pie Kontra Kostas brūnajiem uzkalniem, tad tālāk pāri jūras līmenim, garām Alkatracai uz Zelta vārtiem. Ilgas viņa acīs bija tik bezgalīgas, ka dziļi aizkustināja Saksonas sirdi.

«To,» viņš teica, apvelkot ar roku loku, kas ietvēra visu zemeslodi.

«To?» viņa jautāja.

Zēns raudzījās uz viņu pārsteigts, ka nav vēl pietiekoši skaidri izteicis savu domu.

«Vai jūs šīs izjūtas nepazīstat?» viņš jautāja, mēģinādams iegūt viņas simpātijas saviem sapņiem. «Vai jums kādreiz neliekas, ka būs jāmirst, ja nedabūsit zināt, kas atrodas viņpus tiem kalniem un kas aiz to kalnu kalniem. Un Zelta vārtil Aiz tiem izplešas Klusais okeāns, tur ir Ķīna, Japāna, Indija un — Koraļļu salas. Caur Zelta vārtiem var visur nokļūt — Austrālijā, Āfrikā, var aizbraukt uz roņu salām, uz Ziemeļpolu, Kapragu. Un visas šīs vietas gaida mani, lai nāku un visu to redzu. Esmu dzīvojis visu šo laiku Oklendā, bet nedomāju te nodzīvot visu savu mūžu. Es gribu tikt projām … projām …»

Un atkal, it kā nespētu to izteikt vārdos, viņš iezīmēja ar roku gaisā plašu loku.

Saksona notrīsēja līdz ar viņu. Izņemot agros bērnības gadus, viņa nebija izkustējusies no Oklendas. Un tur bija labi dzīvot… līdz šim. Un tagad, ar visām savām drausmām, tā bija vieta, no kurienes jāiet projām, tāpat kā viņas senčiem Austrumi bija tā vieta, ko viņi pameta. Un kādēļ gan ne? Plašā pasaule viņu aicināja, un viņa juta sevī atbalsojamies zēna ilgas. Viņas domas atgriezās pie mirušās mātes stāstiem un kokgriezumiem dzeju albumā, kur viņas puskailie senči ar šķēpu rokā izlec no savām šaurajām garajām laivām, lai cīnītos asiņu piesātinātajās smiltīs Anglijas krastā.

«Vai jūs esat kaut ko dzirdējis par anglosakšiem?» viņa jautāja.

«Un kā vēl!» Zēna acis mirdzēja, un viņš pieaugošā interesē raudzījās uz Saksonu. «Esmu viņu pēctecis, tīrs šīs rases pēctecis. Palūkojiet manu acu krāsu, ādas krāsu. Esmu briesmīgi balts tais vietās, kur nav tikusi klāt saule. Mazam man bijuši dzelteni mati. Mana māte saka, ka tie kļūšot tumši brūni, kad es pieaugšot, tas man nemaz nepatīk. Bet vienalga, es tomēr esmu anglosakšu cilts pēctecis. Esmu karotāju cilts loceklis. Mēs nekad neesam baidījušies. Sis līcis — un domāt, ka es no tāda baidos!» Viņš starojošām acīm nicīgi raudzījās pāri ūdenim.

Saksona pamāja ar galvu; arī viņas acis mirdzēja, jo viņa pēkšņi saprata, kas par laimi būt šāda zēna mātei. Viņa sajuta savā ķermenī sāpes, un tai gandrīz šķita, ka kāda nedzimusi būtne kļūst viņā dzīva. Jauna cilts, krietna cilts, viņa sevī domāja. Un viņa domāja par sevi, par Biliju — abi viņi bija šīs cilts pēcnācēji un tomēr nolādēti dzīvot bez bērniem, jo pasaule, cilvēku rokām celtā pasaule, bija ievilinājusi viņus slazdā un viņi bija nosodīti dzīvot muļķu barā.

Viņa atkal pievērsās zēnam.

«Mans tēvs pilsoņu karā bija kareivis,» viņš tai stāstīja. «Tekuzinātājs un spiegs. Divas reizes viņu ienaidnieks gribēja pakārt kā spiegu. Kaujā pie Vilsona Krīka viņš pus- jūdzi nesis uz muguras savu ievainoto kapteini. Pirms kara viņš bija bifeļu mednieks un trapers. Par sava apriņķa šerifu viņš bija iecelts tikko divdesmit gadu vecumā. Nav gandrīz neviena štata, kur viņš nebūtu bijis. Viņš gandrīz ar visiem cīnījies savas jaunības gados. Viņa tēvs stāv- cīņā nogalinājis savu pretinieku ar dūres triecienu, un pie tam sešdesmit gadu vecumā. Kad viņš bija septiņdesmit četrus gadus vecs, viņa sieva dzemdēja dvīņus. Viņš mira, arot lauku, toreiz viņam bija deviņdesmit deviņi gadi. Viņš bija tikko paspējis nojūgt vēršus un atsēsties zem koka, kad nomira. Un mans tēvs ir gluži tāds pats. Viņš jau diezgan vecs, bet ne no viena nebaidās. Tas ir īsts anglosakšu pēcnācējs, vai zināt.»

Viņš apklusa un gandrīz bez elpas raudzījās uz Saksonu.

«Mans vārds ir Saksona,» viņa teica.

«Uzvārds?»

«Tas ir mans vārds.»

«O, jūs varat būt laimīga! Ak, ja mani sauktu par Er- lingu — jūs zināt, Erlings Drošsirdīgais — vai Vilku, Svenu vai arī Jarlu!»

«Bet kā tad jūs sauc?»

«Tikai Džons,» viņš skumji atzinās. «Bet man netīk, kad mani sauc par Džonu. Visiem mani jādēvē par Džeku. Esmu jau nozilinājis kādu duci zēnu, kas mani saukuši par Džonu vai Džoniju — vai tas arī jūs nevarētu pataisīt gluži traku? — Džonijsl»

Viņi tagad bija iepretim ogļu bunkuriem, un zēns mainīja virzienu, pagriežoties uz Sanfrancisko pusi. Viņi bija diezgan tālu atklātā līcī. Vakarvējš bija pieņēmies, un spēcīgā straume balti putoja. Laiva viegli traucās uz priekšu. Kad putu šļakatas pār malu iešļāca laivā un viņu samērcēja, Saksona tikai smējās. Zēns atzinīgi paskatījās uz < viņu. Viņi pabrauca garām krasta tvaikonim, un visi augšējā klāja pasažieri pulcējās pie reliņa, lai redzētu abus burātājus. Kad tvaikoņa saceltie viļņi sasniedza mazo laivu, tie to līdz pusei piešļāca ar ūdeni. Saksona satvēra kādu tukšu kārbu un paraudzījās uz zēnu. I

«Tā ir pareizi,» viņš teica. «Smeliet tikai.» Un kad viņa bija beigusi: «Nākošā paņēmienā mēs sasniegsim Kazu salu. Lūk, taisni pretim Torpedo stacijai ir vieta, kur mēs zvejojam — tur ir piecdesmit pēdu dziļš un spēcīga straume. Jūs esat slapja līdz ādai, vai ne? O! Jūsu vārds jums īsti piemērots. Vai jūs esat precējusies?»

Saksona pamāja, un zēns sarauca pieri:

«Kādēļ jūs to darījāt? Tagad jūs nevarat apceļot pasauli tā, kā es to darīšu. Jūs esat piesaistīta vienai vietai. Jūs esat izmetusi enkuru un vienmēr paliksit uz vietas.»

«Un tomēr, ir ļoti jauki, ja cilvēks apprecējies,» viņa smaidīja.

«Jā, protams. Visi cilvēki precas. Bet tādēļ jau nevajag tā steigties. Kādēļ jūs nevarējāt drusciņ pagaidīt, tā kā es? Es arī precēšos, bet tikai tad, kad būšu jau vecs vīrs un visur bijis.»

Kazu salas aizvējā, Saksonai mierīgi sēdot, zēns ievilka buru un, kad laiva bija ar straumi aiznesta tik tālu, cik viņam šķita vajadzīgs, izmeta vieglu enkurīti. Izvilcis makšķeru auklas un sālītus grunduļus, viņš Saksonai ierādīja, kā uz āķa jāuzliek ēsma.

«Zivis ātri vien kodīsies,» viņš drošināja. «Tikai divas reizes man bija jābrauc tukšā uz mājām. Kā jūs domājat, vai neēdīsim pa to laiku, kamēr mums jāgaida?»

Saksona protestēja un teica, ka nemaz neesot izsalkusi, bet tas nelīdzēja. Viņš ar zēniem īpatnu taisnīguma izjūtu sadalīja savas brokastis divās vienlīdz lielās daļās un iedeva Saksonai vienu, arī pus olu un liela sārta ābola pusi.

Bet zivis vēl arvien nekodās. Viņš izvilka no stūres sēdekļa apakšas kādu grāmatu, kas tur bija noglabāta.

«Brīvbibliotēka,» viņš paskaidroja un sāka lasīt, ar vienu roku turot atvērto grāmatu, otru pielicis pie makšķeres auklas un gaidot, līdz zivs sāks to raustīt.

Saksona izlasīja virsrakstu: «Ar plostu caur mežiem.»

«Klausieties,» viņš pēc brīža teica un izlasīja vairāk lappuses garu lielas mūžameža upes aprakstu. Pa šo upi vairāki zēni brauca ar plostu.

«Padomājiet tikai!» viņš teica. «Tā ir Amazones upe Dienvidamerikā plūdu laikā. Un pasaule ir pilna šādām vietām — viscaur ir līdzīgas vietas pasaulē, izņemot Ok- lendu. Man šķiet, ka Oklenda ir laba starta vieta. Bet tā tik ir dēka, es jums saku. Un padomājiet, kāda šiem zēniem laime! Bet vienalga, kādu dienu es tomēr šķērsošu Andus un nokļūšu līdz Amazones iztekai, laidīšos kanoe laivā caur gumijkoku mežiem tūkstošiem jūdžu pa upi uz leju līdz tās ietekai jūrā, kur upe ir tik plata, ka no viena krasta nevar saredzēt otru, un kur saldūdeni var smelt jūrā vēl simts jūdžu no zemes.»

Bet Saksona vairs neklausījās. Viens vienīgs teikums bija satraucis viņas* fantāziju. Oklenda ir laba starta vieta! Nekad viņa nebija redzējusi pilsētu šādā gaismā. Viņa to bija uzskatījusi par vietu, kur jādzīvo. Bet kādēļ ne par starta vietu? Kādēļ gan ne? Kādēļ ne par dzelzceļa staciju vai kuģa piestātni? Bet kurp? Se viņu iztraucēja no pārdomām, auklu spēcīgi parāva un tad nepārtraukti raustīja. Zēnam mudinot, viņa sāka vilkt auklu, vilka ātri un veicīgi, līdz laivas dibenā, muti plātot, iekrita liela menca. Zivi noņēma no āķa, uzlika jaunu ēsmu un auklu iemeta ūdenī. Zēns atzīmēja vietu, līdz kurai aiz- lasījis, un aizvēra grāmatu.

«Drīz tās tikpat ātri kodīsies, kā spēsim ievilkt,» viņš teica.

Bet lielie zivju bari tik ātri nemaz nenāca.

«Vai jūs esat lasījusi kādu Maina Rīda grāmatu?» zēns jautāja. «Vai Mariota? Varbūt Balantina?»

Saksona purināja galvu.

«Un jūs esat anglosaksiete un neesat lasījusi šīs grāmatas!» viņš pārmezdams iesaucās. «Brīvbibliotēkā šo grāmatu ir liels krājums. Man ir divas kartes, mātei un pašam. Es grāmatas ņemu arvien pēc stundām, pirms man jāskrej ar laikrakstiem. Es aizbāžu grāmatas uz krūtīm aiz krekla. Bikšturi tās satur. Reiz, izdalot laikrakstus uz Otrās un Marķēta ielas — tur ir briesmīga puiku banda — man iznāca kautiņš ar viņu barvedi. Viņš trieca dūri, lai mani pieveiktu, un tieši pa grāmatu. Jums vajadzēja redzēt viņa seju! Un tad es metos viņam virsū. Bet nu visa banda gribēja klupt man seglos, bet pienāca daži dzelzs- griezēji un gādāja, ka viss norit, kā cīņā vajadzīgs. Es viņiem devu paturēt savas grāmatas.»

«Un kas uzvarēja?» Saksona jautāja.

«Neviens,» zēns negribot atzinās. «Es domāju, ka būtu viņu pieveicis, bet dzelzsgriezēji teica, ka esot neizšķirts, jo policija ieradās, kad mēs vēl tikai pusstundu bijām cīnījušies. Bet jums vajadzēja redzēt pūli. Nebija mazāk kā pieci simti skatītāju …»

Viņš pēkšņi apklusa un sāka ievilkt savu auklu. Arī Saksonai bija jāvelk sava, un nākošās divās stundās viņi abi kopā izzvejoja ap divdesmit mārciņu zivju.

Vakarā, jau lielā tumsā, mazā pussegtā buru laiva iegriezās Oklendas upes grīvā. Vējš bija pa ceļam, bet ļoti niecīgs, un laiva tikko kustējās. Laivai vilkās līdzi liels baļķis, ko zēns bija tur piesējis. Gaišajā mēnesnīcā mierīgi viļņoja ūdens, un Saksona pazina daudzas vietas, kurām viņi brauca garām — krasta tvaikoņu piestātni, Smilšlīča krastu, kuģu būvētavas. Zēns piegrieza laivu pie kādas pussagruvušās piestātnes pretim Kastro ielai, kur krastā bija garā rindā izvilktas liellaivas ar visu kravu — smiltīm un granti. Viņš neatlaidās un pastāvēja uz to, ka zivju loms jādala uz pusēm, jo viņa tam palīdzējusi zvejot; viņš tai arī sīki izskaidroja likumu, lai pierādītu, ka izzvejotais baļķis pieder viņam vienam.

Uz Septītās un Poplarielas stūra viņi šķīrās, un Saksona ar savu lomu devās viena uz Priežu ielu. Kaut gan garā diena bija viņu nogurdinājusi, viņa izjuta neparasti tīksmu labsajūtu un, iztīrījusi zivis, tūlīt aizmiga. Aizmiegot pēdējā doma tai bija, vai Bilijs būtu ar mieru, iestājoties labākiem laikiem, noīrēt laivu un kādu svētdienu izbraukt tur, kur viņa šodien bijusi.

Nakti Saksona pavadīja mierīgi, bez sapņiem un pirmoreiz pēc ilgām nedējām pamodās dabīgi un miegā atspirgusi. Viņai bija tāda izjūta, it kā tai noņemta no pleciem smaga nasta, it kā tā atsvabinājusies no ēnas, kas stāvējusi starp viņu un sauli. Galva tai bija skaidra. Dzelzs stīpa, kas to visu laiku neganti spieda, bija izgaisusi. Viņa bija jautra un notvēra sevi pat skaļā balsī trallinām, kad dalīja zivis trijās līdzīgās daļās — misis Olsenai, Megijai Donavanai un sev. Viņa priecājās par to, kā tērzēs ar katru no viņām, un, mājās pārnākusi, labā omā sāka post savu ilgi nekopto māju. Strādājot viņa dziedāja, un visu i laiku kā maģiska skaņa dejoja un sprēgāja zēna teiktie

vārdi: Oklenda ir laba starta vieta.

Viss likās skaidrs un vienkāršs. Viņas smadzenes bijušas slimas, un tā nav spējusi atbildēt par saviem darbiem. Ļoti jauki. Pie visa vainīgas rūpes — rūpes, pie kurām viņa nav vainojama. Un ar Biliju ir tāpat. Viņš ir dīvaini uzvedies, bet nav par to atbildīgs. Un visās viņu rūpēs vainīgs tas apstāklis, ka viņi noķerti slazdā. Oklenda ir slazds. Oklenda ir laba starta vieta.

Viņa pārdomāja visu, kas bija noticis viņas laulības dzīves laikā. Pie visa vainīgi streiki un grūtie laiki. Ja dzelzceļdarbnīcu strādnieki nebūtu streikojuši un neizceltos cīņa viņas mājas priekšā, viņa nebūtu zaudējusi savu bērnu. Ja važoņi nestreikotu un necīnītos bez cerībām uz uzvaru, Bilijs nebūtu spiests dzīvot laiskā bezdarbībā un nenonāktu alkohola varā. Ja viņus nespiestu trūkums, viņi nebūtu ņēmuši īrnieku, un Bilijs tagad nesēdētu cietumā.  Saksona bija izšķīrusies. Pilsēta nav īstā vieta ne viņai, ne Bilijam, tā nav piemērota ne mīlai, ne bērniem. Tādēļ ir tikai viena izeja. Viņi atstās Oklendu. Tikai muļķi paliek un padevīgi noliec galvas likteņa sitienu priekšā. Bet viņa un Bilijs nav muļķi. Viņi ies projām un cīnīsies ar likteni. — Kurp, to viņa nezina. Bet gan tas noskaidrosies. Pasaule ir plaša. Viņpus kalniem, kas ieskauj pilsētu, aiz Zelta vārtiem, kaut kur viņi atradīs to, pēc kā ilgojas. Vienā ziņā zēns maldījās. Viņa nav saistīta pie Oklendas, kaut gan ir precējusies. Viņai un Bilijam pasaule ir plaši atvērta, tāpat kā tā bija atvērta klejotāju paaudzēm pirms viņas. Kad ciltis gāja tālāk, tie bija muļķi, kas palika iepakaļ. Stiprie devās uz priekšu. Viņa un Bilijs pieder stiprajiem. Labi, viņi dosies projām, pāri brūnajiem Kontra Kostas kalniem vai cauri Zelta vārtiem.

Dienu pirms tam, kad Bilijam bija jāpārnāk no cietuma, Saksona kārtoja savus pēdējos pieticīgās sagaidīšanas darbus. Viņai nemaz nebija naudas, un ja viņa nebūtu nolēmusi Biliju tādā veidā nesāpināt, aizņemtos desmit centus no Megijas Donavanas un aizbrauktu pāri līcim uz Sanfrancisko, lai pārdotu kaut ko no saviem skaistajiem veļas gabaliem. Viņai nebija mājās nekā cita kā kartupeļi, maize un mazās sālītās zivtiņas, un tādēļ viņa pēcpusdienā bēguma laikā aizgāja līdz līcim un salasīja gliemjus. Saksona savāca arī malku, un pulkstenis jau bija deviņi vakarā, kad viņa, vienā rokā nesot spaini ar gliemjiem, otrā lāpstu ar īsu kātu un malkas nastu uz muguras, atgriezās no dumbraines. Viņa izvēlējās ielas tumšākās puses un ļoti steidzās, šķērsojot elektrisko spuldžu apgaismotās vietas, jo nevēlējās, ka viņu redz kaimiņi. Bet kāda sieviete tai nāca tieši pretim, cieši paskatījās uz viņu un palika stāvot. Tā bija Mērija.

«Mans Dievs, Sakson?» viņa iesaucās. «Vai jau tik ļauni?»

Saksona pētoši skatījās uz savu veco biedreni un tai pašā acumirklī skaidri izprata visu viņas traģēdiju. Mērija bija palikusi daudz tievāka, kaut gan vaigi tai bija daudz sārtāki nekā agrāk — sārtums, kura dabiskumu Saksona apšaubīja. Mērijas gudrās acis bija skaistākas un lielākas — pārāk lielas un drudžaini mirdzošas; acu skatiens klīstošs. Viņa bija labi ģērbusies — pārāk labi, un, redzams, ļoti nervoza. Viņa bailīgi pagrieza galvu un uzmanīgi raudzījās aiz sevis tumsā.

«Mans Dievs!» Saksona tikko dzirdami teica. «Untu…» Viņa saknieba lūpas un tad turpināja: «Vai nenāksi man līdzi?»

«Ja tu kaunies, ka tevi kāds te var redzēt ar mani kopā …» Mērija nesavaldīgi iesaucās, viņu, redzams, bija tikpat viegli sakaitināt kā senās dienās.

«Nē, nē!» Saksona protestēja. «Tās malkas nastas un gliemju dēļ. Es negribu, ka mani redz kaimiņi. Nāc.»

«Nē, es nevaru, Sakson. Es labprāt ietu, bet nevaru. Ar nākošo vilcienu man jābrauc atpakaļ uz Sanfrancisko. Es tevi šeit gaidīju. Klauvēju pie tavām virtuves durvīm, bet visi logi bija tumši. Bilijs vēl arvien cietumā, vai ne?»

«Jā, bet rīt viņš nāks laukā.»

«Es lasīju laikrakstos,» Mērija teica un steidzīgi pameta acis apkārt. «Es biju Stoktonā, kad tas notika.» Viņa pagriezās un gandrīz nikni teica Saksonai: «Tu taču mani tādēļ nenosodīsi, vai ne? Es nevarēju atgriezties gludinā- tavā pēc tam, kad biju kādu laiku precējusies. Man darbs bija tik briesmīgi apnicis. Ja tu zinātu, kā man derdzās gludinātavas darbs jau pirms precībāml Ak, pasaule ir netīra. Tu nevari ne iedomāties. Dieva vārds, Sakson, tu nevarētu iedomāties ne simto daļu no visām tām netīrām lietām, kas notiek pasaulē. Ak, es vēlētos, kaut būtu mirusi — vēlētos, kaut būtu mirusi un atsvabinājusies no visa tā. Saki — nē, tagad es nevaru. Vilciens jau svilpj pie Adelaines. Man jāskrej, ja gribu tikt uz to. Bet vai es varu nākt…»

«Nu, vai būsi reiz?» aiz viņām pēkšņi atskanēja vīrieša balss un pārtrauca runātāju.

Runātājs pa pusei iznira no tumsas, kur visu laiku bija slēpies. Tas nebija strādnieks, to Saksona tūlīt redzēja. Bet, kaut arī viņam bija labas drēbes, viņš pasaules acīs stāvēja daudz zemāk par jebkuru strādnieku.

«Es tūlīt nākšu, pagaidi vienu minūti,» teica Mērija, vēlēdamās viņu nomierināt.

No viņas balss skaņas Saksona saprata, ka viņa bīstas no šā vīra, kas, vairīdamies gaismas, stāvēja uz tumsas un gaismas robežas.

Mērija pievērsās Saksonai.

«Man jāiet, dzīvo vesela!» viņa teica un taustījās pēc kaut kā, kas bija paslēpts viņas cimdā. Tad viņa satvēra Saksonas brīvo roku, un Saksona sajuta, ka tai saujā iespiež mazu siltu naudas gabalu. Viņa mēģināja pretoties un panākt, lai devēja ņem to atpakaļ.

«Nē, nē,» Mērija lūdzās. «Mūsu senās draudzības vārdā. Varbūt tu kādreiz varēsi man palīdzēt. Es tevi vēlreiz redzēšu. Ardievu!»

Viņa pēkšņi apskāva Saksonu un elsojot piespieda savu vaigu pie viņas krūtīm. Tad atrāvās, pagāja soli atpakaļ un dziļā saviļņojumā uzlūkoja Saksonu.

«Nu, taisies, taisies ātrāk,» no tumsas atskanēja valdonīga balss.

«Ak, Sakson,» Mērija elsoja un nākamajā acumirklī bija prom.

Iededzinājusi istabā spuldzi, Saksona apskatīja naudas gabalu. Pieci dolāri — viņai tie nozīmēja veselu kapitālu. Tad viņa atcerējās Mēriju un vīrieti, no kā tā baidījās. Tas atkal bija viens tumšs traips Oklendas vēsturē. Arī

Mērija piederēja tiem, ko tā iznīcinājusi. Viņas dzīvojot ne ilgāk kā piecus gadus — Saksona kaut kur bija lasījusi. Viņa paskatījās uz naudas gabalu un iesvieda to izlietnē. Mazgājot gliemjus, viņa dzirdēja naudas gabalu skanam izlietnes caurulē.

Domas par Biliju bija tās, kas Saksonai otrā rītā lika palīst zem izlietnes, atgriezt caurules savienojumu un izņemt naudas gabalu. Cietumā labi nebaro, un pārāk mokoša bija doma, ka pēc trīsdesmit dienām cietumā Bilijam jāpiedāvā sausa maize, sālītas zivtiņas un gliemji. Viņa zināja, ka tas mīl sviestu un maizi, biezu kārtu sviesta, Bilijam patika arī biezās šķēlēs cepta vēršgaļa un garšoja laba kafija, ko viņš varēja izdzert ļoti daudz.

Bilijs ieradās tikai pēc pulksten deviņiem, un Saksona, viņu gaidīdama, bija apģērbusi savu labāko mājas kleitu. Viņa slepus to vēroja, kad viņš lēni tuvojās, un būtu izskrējusi tam pretim, ja viņā pusē uz ielas nestāvētu vesels bars kaimiņu bērnu, kas ziņkāri pavadīja viņu skatieniem. Bet durvis atvērās, tikko viņš bija uzlicis roku uz durvju roktura, un ienācis iekšā viņš tās aizvēra, atspiežoties pret tām ar muguru, jo rokas bija nodarbinātas, turot Saksonu. Nē, viņš nebija brokastojis, un viņam arī nekā nevajadzēja, jo tagad viņam bija Saksona. Viņš tikai bija nodzinis bārdu un tad nācis visu ceļu kājām, jo nebija piecu centu tramvajam. Bet viņš labprāt nomazgātos un uzvilktu tīru veļu. Viņa nedrīkst tam nākt tuvumā, pirms viņš nav tīri nomazgājies un apģērbies.

Kad tas viss bija padarīts, Bilijs atsēdās virtuvē un lūkojās, kā Saksona gatavo ēdienu; viņš pamanīja no ūdens izzvejoto malku un apjautājās par to. Visu laiku veicīgi strādājot, viņa tam pastāstīja, kā vākuši malku, kā iekārtojusies, lai nebūtu jālūdz nauda no arodsavienības, un, kad beidzot ēdiens bija gatavs un uzlikts galdā, viņa bija nonākusi savā stāstā līdz iepriekšējam vakaram, kad satika Mēriju. Par pieciem dolāriem viņa neminēja nekā.

Bilijs, kas tikko bija iebāzis mutē pirmo kumosu gaļas, paskatījās uz viņu ar tādu izteiksmi sejā, ka Saksona nobijās. Tad viņš izspļāva gaļu uz šķīvja.

«Tu naudu gaļai dabūji no viņas,» viņš lēni un pārmezdams teica. «Naudas tev nav, pie miesnieka kredīta arī ne» un tomēr gaļa galdā. Vai tā nav?»

Saksona pamāja ar galvu.

«Un ko tu vēl esi pirkusi?» viņš jautāja — ne brutāli»

ne nikni, bet tikai briesmīgi salti, šo drausmo saltumu radīja ārkārtīgas dusmas, ko viņš nespēja izteikt vārdos.

Sev pašai par pārsteigumu viņa palika mierīga kā bijusi. Kāda tam nozīme? Ko citu, Oklendā dzīvojot, lai gaida? Tas bija kaut kas, kas izzudīs un piederēs pagātnei, ja Oklenda būs bijusi vieta, no kurienes startēts citai dzīvei.

«Kafiju,» viņa atbildēja, «un sviestu.»

Viņš sabēra savu un Saksonas šķīvju saturu pannā» iesvieda tur vēl pārējo gaļu, sviestu, kas atradās uz galda, un beigās vēl visu, kas bija kafijas kārbiņā. Visu to viņš iznesa laukā un iesvieda atkritumu kastē. Uzvārīto kafiju viņš ielēja izlietnē.

«Cik tev vēl no tās naudas palicis?» viņš jautāja.

Saksona jau bija atnesusi savu maciņu un izņēmusi naudu.

«Trīs dolāri astoņdesmit.»

Viņa pasniedza naudu Bilijam. «Par gaļu samaksāju četrdesmit piecus centus.»

Viņš pārlaida acis naudai, saskaitīja to un gāja uz durvīm. Viņa dzirdēja, kā atver un atkal aizver durvis, un saprata, ka viņš izsviedis naudu uz ielas. Kad viņš atgriezās, Saksona viņam uzlika uz galda kartupeļus.

«Nekas nav pietiekoši labs mums abiem, Sakson,» viņš teica, «bet Dievs vien zina, kaut ko tādu es nespēju sagremot. Tas ir tā samaitāts, ka taisni smird.»

Viņš skatījās uz kartupeļiem, sauso maizes šķēli un glāzi ar ūdeni, ko Saksona bija nolikusi pie viņa šķīvja.

«Vari būt pilnīgi mierīgs,» viņa smaidīja, redzēdama» ka viņš vēl vilcinās. «Te nav vairs nekā netīra.»

Bilijs uzmeta viņai steidzīgu skatienu, it kā baidoties» ka viņa par to smejas, un nopūzdamies atkal atsēdās. Bet nākošā acumirklī viņš atkal uzlēca kājās un izpleta rokas, lai viņu apskautu.

«Es tūlīt ēdīšu, bet papriekš gribu ar tevi runāt,» viņš teica un atsēdies cieši piekļāva sev Saksonu. «Tātad klausies! Tu esi vienīgais cilvēks, kas man zemes virsū ir tuvs un mīļš. Tu pirmīt nenobijies ne no manis, ne no tā, ko es darīju, un tas mani priecina. Bet tagad mēs vairs par Mēriju nedomāsim, kaut arī man viņas bezgalīgi žēl. Man viņas nav mazāk žēl kā tev. Es viņas labā varētu darīt visu. Es varētu mazgāt viņas kājas, kā to Kristus darījis. Es atļautu viņai ēst pie sava galda un gulēt savā mājā. Bet tādēļ man nav jāaizskar tas, ko viņa nopelnījusi. Labi, bet nedomāsim vairs par viņu. Tikai tu un es, Sakson, tikai tu un es, un lai velns rauj visus pārējos. Gar pārējiem mums nav daļas. Tev nekad vairs nebūs manis dēļ jābaidās. Viskijs un es, mēs abi labi nesaderam kopā, un tādēļ atsakos no tā. Esmu bijis gluži kā bez prāta, un tev nācies daudz ciest manis dēļ. Bet tas viss ir pagājis un nekad vairs neatkārtosies. Es sākšu jaunu dzīvi.

Nu, un tagad pat. Man nevajadzēja būt tik straujam. Bet tāds nu es biju. Vajadzēja ar tevi pārrunāt. Tas viss nāca tik negaidīti. Tas ir kaut kas tāds, ko nevaru sagremot, ko nekad neesmu varējis sagremot. Un tu arī nevēlētos, lai es to spētu, tāpat kā es negribētu likt tev sagremot kaut ko, ko tu nevarētu.»

Sēdot uz Bilija ceļiem, Saksona izslējās un raudzījās viņam acīs, visu laiku nodarbināta ar jauno ideju, kas tai pēkšņi bija ienākusi prātā.

«Vai tu to nopietni domā, Bilij?»

«Protams, ka domāju nopietni.»

«Tad es tev teikšu, ko nevēlos ilgāk darīt. Man būs jāmirst, ja vēl ilgāk būs tas jādara.»

«Un kas tas ir?» viņš jautāja, kādu brīdi viņu pētoši uzlūkojis.

«Tev vispirms jāizšķiras,» viņa teica.

«Nu, šauj tik vaļā.»

«Tu nezini, uz ko ieej,» viņa brīdināja Biliju. «Varbūt tu gribi atkāpties, pirms vēl nav par vēlu.»

Viņš stūrgalvīgi purināja galvu.

«Ko tu nevari sagremot, tas tev arī nav jāvar,» Bilijs atbildēja. «Sāc stāstīt.»

«Pirmkārt,» viņa teica, «tu nedrīksti vairs pārmācīt streiklaužus.»

Viņš jau neviļus pavēra muti, lai protestētu, bet tad savaldījās.

«Un otrkārt — projām no Oklendas.»

«Es tevi labi nesaprotu. Ko tu teici?»

«Projām no Oklendas. Mēs vairs Oklendā nepaliksim. Man jāmirst, ja mums šeit jāpaliek. Mums jānojauc šeit sava telts un jādodas projām.»

«Bet uz kurieni tad?» viņš beidzot jautāja.

«Kaut kur. Visur. Izsmēķē tagad savu cigareti un padomā.»

Viņš purināja galvu un pētoši raudzījās viņai acīs.

«Vai tu to nopietni domā?» viņš beidzot jautāja.

«Jā. Es tāpat nevaru panest Oklendu, kā tu to gaļu, sviestu un kafiju nevarēji panest.»

Viņa redzēja, ka Bilijs cīnās ar sevi, viņa pat sajuta savelkamies viņa muskuļus, pirms tas saņēmās un atbildēja.

«Nu labi, ja jau tu katrā ziņā vēliesl Pametīsim Oklendu. Pametīsim to gluži mierīgi. Nolādēts, tā nekā manā labā nav darījusi, un es beigu beigās esmu pietiekoši krietns vīrs, lai nopelnītu savu uzturu arī citur. Un tagad, kad tas viss norunāts, tu vari pastāstīt, kas tev ir pret Oklendu.»

Un viņa tam stāstīja visu, par ko bija domājusi, uzskaitīja visus apsūdzības punktus pret Oklendu, stāstīja visu» nekā neizlaižot, pat ne savu gājienu pie ārsta Hentlija un Bilija dzeršanu. Bet viņš to spieda arvien ciešāk sev klāt un apgalvoja, ka esot jau izšķīries. Laiks ritēja. Kartupeļi atdzisa, un pavardā izdzisa uguns.

Kad viņi bija izrunājušies, Bilijs piecēlās kājās. Viņš. paskatījās uz kartupeļiem.

«Auksti kā akmeņi,» viņš teica un pievērsās Saksonai. «Bet vai zini ko, ej tagad un apģērb savas labākās drēbes. Iesim uz pilsētu, paēdīsim un nosvinēsim šo dienu. Man liekas, ka mums ir iemesls svinēt svētkus, ja šķiramies no šejienes un pametam aiz sevis vecos pilsētas mūrus. Kājām mums nebūs jāiet, varu no bārddziņa aizņemties desmit centus, un man ir diezgan vecu krāmu, ko pārdot.»

Vecie krāmi bija zelta medaļas, ko viņš bija ieguvis amatieru boksa sacīkstēs. Pilsētā viņi uzmeklēja augļotāju, un, kad no tā aizgāja, Bilijam skanēja bikšu kabatā vesela sauja sudraba naudas.

Viņš bija nebēdīgs un jautrs kā mazs zēns, un arī Saksona bija labā omā. Uz stūra tabakas veikalā viņš kā parasti gribēja nopirkt Durhama tabaku, bet apdomājās un nopirka Imperiāla cigaretes.

«Ak, es šodien esmu gluži traks,» viņš smējās. «Nekas nav labs diezgan — pat ne gatavas cigaretes. Un es nekā negribu zināt ne par lētajiem ēdienu namiem, ne japāņu restorāniem. Mēs iesim pie Barnuma.»

Viņi gāja uz lielo restorānu Septītās un Brodveja stūrī» kur bija pusdienojuši savā kāzu dienā.

«Izliksimies, it kā mēs nebūtu precējušies,» Saksona jautri teica.

«Lieliski,» Bilijs piekrita, «pasūtīsim atsevišķu kabinetu, lai apkalpotājam ienākot būtu ikreiz jāpieklauvē.»

Bet Saksona to noraidīja.

«Tas būs par dārgu, Bilij. Tev būs jāmaksā par to, ka viņš klauvēs. Iesim parastajā ēdamzālē.»

«Pasūti, ko vien tik vēlies,» Bilijs augstsirdīgi teica, kad viņi bija atsēdušies. «Te ir bifšteks, viens dolārs piecdesmit. Ko tu teiksi?»

«Jā,» viņa dedzīgi teica, «un pēc tam moku, bet papriekš austeres — es labprāt tās salīdzinātu ar mola austerēm.»

Bilijs lasīja teātra sludinājumus. Viņš pacēla acis no laikraksta. «Bella teātrī ir dienas izrāde. Par divdesmit pieciem centiem varam dabūt rezervētas vietas. — Ak tu velns!»

Viņa izsauciens bija tik sašutis un tik sarūgtināts, ka Saksona gluži nobijās.

«Kaut taču es būtu par to padomājis,» viņš pukojās. «Mēs būtu varējuši iet pusdienot uz Forumu. Tas ir tas smalkais restorāns, ko apmeklē tādi puiši kā Rojs Blanšars un notriec tur naudu, kas mums citiem sūri grūti jānopelna.»

Viņi nopirka numurētas biļetes izrādei Bella teātrī; bet līdz izrādei vēl bija daudz laika, un viņi nolēma ieiet kinoteātrī noskatīties kādu filmu. Pirmo rādīja kovboju filmu, tad franču komēdiju un pēc tam drāmu no lauku dzīves kaut kur Amerikas vidienē. Drāma sākās ar skatu lauku sētā. Saule apmirdzēja kāda šķūņa stūri un žogu, bet pār zemi klājās kuplu koku ēna. Tur bija vistas, pīles un tītari, visi tie kašņājās, skrēja un gāzelēdamies staigāja pa pagalmu. Liela cūka, septiņu lielisku sivēntiņu pavadīta, lepni soļoja caur cāļu baru, kas pajuka uz visām pusēm, bet vistas atriebās sivēniem, sparīgi cērtot tiem ar knābjiem, tiklīdz tie atgāja no savas mātes. Aiz žoga stāvēja zirgs, kas gurdi un miegaini nolūkojās uz visu to, laiku pa laikam laiski sitot ar asti.

«Ir silta diena, tur ir mušas — vai tu redzi?» Saksona čukstēja.

«Protams. Un zirga astei Nekā dabīgāka par to nevar būt.»

No kaut kurienes izskrēja suns. Sivēnu māte pasitās sāņus un, suņa trenkta, īsiem smieklīgiem rikšiem ar visiem saviem pēcnācējiem pazuda no lentas. Iznāca jauna meitene, uz muguras tai nokarājās liela saules platmale, priekšautā tā nesa graudus, ko pilnām saujām kaisīja putniem. No jumta nolaidās baloži un pievienojās spārnotajiem knābātājiem. Parādījās jauns vīrietis, un skatītāji, kas bija raduši tādas filmas redzēt, tūlīt saprata, kādēļ viņš ieradies. Bet Saksona neinteresējās ne par viņu, ne arī jaunās meitenes koķeto kautrību. Viņas acis atkal un atkal atgriezās pie spārnotās saimes, trīsošās koku ēnas, saules sasildītās šķūņa sienas un gurdā, miegainā zirga.

Saksona pievirzījās tuvāk Bilijam, un viņas roka meklēja viņa roku.

«O Bilij,» viņa nopūtās, «es nomirtu no laimes, ja varētu dzīvot šādā vietā.» Un, kad filma bija beigusies, viņa piebilda: «Mums vēl ļoti daudz laika līdz teātra izrādes sākumam. Paliksim un noskatīsimies visu vēlreiz.»

Viņi palika un noskatījās visu izrādi vēlreiz, un, kad rādīja skatu lauku sētā, Saksonas sajūsma vērtās arvien lielāka. Šoreiz viņa ievēroja arī citus sīkumus. Viņa redzēja laukus, kas ieskāva mājas, redzēja viļņojošos kalnus aiz tiem un atsevišķus mākoņus zilajās debesīs. Viņa redzēja cāļus, ko pirmīt bija ievērojusi, un sevišķi tai dūrās acīs veca vista, kas atriebjoties nikni cirta ar knābi sivēniem, kad tie gadījās tai tuvāk, jo cūku māte viņu ar snuķi vienmēr padzina tālāk no graudiem. Saksona atkal ļāva skatienam slīdēt pāri laukiem, līdz kalnu augstienēm un debesīm, un ieelpoja sevī visu šo lielo plašumu un apmierinātību, kas klājās visam tam pāri. Acīs tai sakāpa asaras, un viņa no prieka sāka klusi raudāt.

«Tagad es zinu, kurp mēs dosimies no Oklendas,» viņa teica.

«Kur tad?»

«Tur.»

Bilijs paraudzījās uz Saksonu un tad sekoja viņas skatienam, kas vēl arvien bija kā piekalts pie ekrāna audekla.

«O,» viņš teica un, brīdi domājis, piebilda: «Nu jā, kādēļ gan ne?»

«Ak, Bilij, vai tu tiešām gribi?»

Saksonas lūpas satraukumā trīsēja, un balss tik ļoti drebēja, ka Bilijs tikko varēja dzirdēt viņas čukstus.

«Protams,» viņš teica. Tā bija viņa karaliskās devības un augstsirdības lielā diena. «Tu dabūsi visu, ko vēlies, kaut pirksti man kļūtu asiņaini strādājot. Arī man pašam vienmēr gribējies dzīvot uz laukiem.»

Bija vēl agrs vakars, kad viņi devās no Bella teātra mājās un apstājās uz Septītās un Priežu ielas stūra. Bilijs un Saksona abi kopā iepirkās un tad uz stūra izšķīrās — Saksona gāja mājās gatavot vakariņas, bet Bilijs gribēja paskatīties, ko dara viņa biedri — streikojošie važoņi — kas visu to mēnesi, kamēr viņš sēdēja, bija uzticīgi turpinājuši cīņu.

«Tikai labi uzmanies, Bilij!» viņa tam nosauca paka].

«Skaidra lieta,» viņš atbildēja, iedams pagrieza galvu un atskatījās atpakaļ.

Viņas sirds sāka strauji sist, redzot Bilija smaidu.* Tas bija smaids, neaptraipītais mīlas smaids, ko viņa vienmēr ilgojās redzēt Bilija sejā, smaids, ko tā bija vēlējusies saglabāt, par ko, savām un no Mersedesas iegūtām zināšanām bruņota, gribēja cīnīties visiem spēkiem. Tāda doma iešāvās viņai galvā, un, atceroties visas savas skaistās lietiņas, kas tai mājās glabājās kumodes atvilktnē, viņa laimīga un lepna pasmaidīja. Trīsceturtdaļstundu vēlāk viss bija vakariņām sagatavots, jēra gaļas kotletes Saksona gribēja cept tikai tad, kad dzirdēs Biliju jau nākam. Viņa dzirdēja dārza vārtiņus aizcērtamies, bet Bilija soļu vietā bija dzirdama daudzu kāju dipoņa. Saksona steidzās atvērt durvis. Tur stāvēja Bilijs, bet tas, kas te stāvēja, stipri atšķīrās no tā, ar ko viņa pirms neilga laika bija izšķīrusies. Viņam blakus mazs zēns turēja viņa cepuri. Bilija seja bija tikko kā mazgāta vai, pareizāk sakot, aplieta ar ūdeni, jo krekls un pleci bija slapji. Gaišie mati bija mitri un pielipuši galvai un dažās vietās tumši piesūkušies asinīm. Abas rokas viņam bezspēcīgi nokarājās gar sāniem, bet seja bija mierīga un viņš smējās.

«Viss kārtībā,» viņš mierināja Saksonu. «Ar mani noticis joks. Esmu drusku cietis, bet vēl arvien gatavs stāties ringā.» Viņš uzmanīgi ienāca istabā. «Nāciet iekšā, zēni. Mēs visi esam nelgas.»

Aiz viņa nāca zēns, kas nesa Bilija cepuri, Buds Stroderss, vēl kāds važonis, ko viņa pazina, un divi sveši vīri. Svešie bija lieli, skarbi, muļķīgu skatienu acīs, un viņi skatījās uz Saksonu, it kā no tās baidītos

«Neuztraucies, Sakson,» Bilijs atkal iesāka, bet viņu pārtrauca Buds Stroderss.

«Pirmā lieta, mums viņš jādabū gultā iekšā, lai varētu pārgriezt un novilkt viņam drēbes. Viņam lauztas abas rokas, un šeit ir abi idioti, kas to izdarījuši.»

Viņš rādīja uz abiem svešajiem, kas ārkārtīgi samulsuši mīņājās kājām un izskatījās vēl muļķīgāki.

Bilijs atsēdās uz gultas, un, Saksonai turot spuldzi, Buds un abi svešie atsvabināja viņu no drēbēm, pārgriežot viņam svārkus, kreklu un svīteri.

«Viņš negribēja iet uz slimnīcu,» Buds Saksonai teica.

«Nemūžam arī ne,» Bilijs paskaidroja. «Es liku viņiem atsaukt ārstu Hentliju.. Viņš kuru katru brīdi būs klāt. Šīs abas rokas ir viss, kas man pieder. Tās man uzticīgi kalpojušas un bijušas man labi draugi, un es tāpat vēlos tām atmaksāt. — Negribu, lai medicīnas studenti mācās pie manām rokām savu amatu.»

«Bet kā tas gadījās?» jautāja Saksona un skatījās no Bilija uz abiem svešajiem — acīm redzot, neizprotot viņu draudzīgās attiecības.

«Ak, tā nav viņu vaina,» Bilijs ātri ierunājās. «Viņi labi domāja. Tie ir Sanfrancisko važoņi, kas atnākuši mums palīdzēt — viņu ir vesels bars.»

Likās, it kā abi svešie atdzīvotos, dzirdot Biliju tā runājam, un viņi palocīja galvas.

«Jā, misis,» viens no viņiem teica dziļā, aizsmakušā balsī. «Mēs pārskatījāmies — jā, mēs esam briesmīgi kļūdījušies.»

Saksona nebija uztraukusies. To, kas bija noticis, varēja sagaidīt. Tas atbilda visam tam, ko Oklenda bija viņai un viņas piederīgajiem jau nodarījusi, un bez tam Bilijs nebija bīstami ievainots. Roku kaulu lūzumi un brūce galvā bija ievainojumi, kas ātri sadzīs. Viņa atnesa krēslus un lūdza visus atsēsties.

«Bet tagad pastāstiet, kā tas viss notika,» viņa lūdza. «Es nekā nesaprotu visā šai lietā. Kā tas varēja gadīties, ka jūs abi vispirms pārlaužat manam vīram rokas, pēc tam pārvedāt viņu mājās un nu esat lieli draugi.»

«Jā, jums taisnība,» Stroderss pasteidzās atbildēt pārējo vietā. «Redziet, viss notika tā …»

«Turi muti, Bud,» Bilijs viņu pārtrauca. «Tu nekā no visa tā neredzēji.»

Saksona raudzījās uz Sanfrancisko važoņiem.

«Mēs ieradāmies, lai viņiem palīdzētu, jo Oklendas puiši vieni netiek galā,» viens ierunājās, «un mēs viņiem arī krietni palīdzējām skolot streiklaužus, rādot tiem, ka pasaulē vēl ir daudz citu skaistu amatu bez važoņa aroda.

Nu labi, mēs abi ar Džeksonu šeit okšķerējām, vai nav kas redzams, un taisni nāk jūsu vīrs …»

«Pagaidi,» Džeksons iejaucās un pārtrauca stāstītāju. «Ja stāsti, tad stāsti visu no sākuma. Mēs domājām, ka pazīstam visus no izskata. Bet jūsu vīru mēs nebijām redzējuši, jo viņš …»

«Jo viņš, kā sacīt jāsaka, nebija kādu laiku šeit bijis,» pirmais važonis atkal turpināja. «Un, kad nu mēs redzam kādu puisi, ko esam noturējuši par streiklauzi, aizslīdam un iegriežamies …»

«Aiz Kampbela pārtikas preču tirgotavas,» Bilijs papildināja.

«Redziet,» Džeksons turpināja Saksonai stāstīt, «tā mēs bijām gluži droši, ka tas ir viens no tiem nolādētajiem streiklaužiem, kas zagšus grib ielavīties staļļos.»

«Jā, tur mēs, Bilijs un es, arī reiz vienu notvērām,» Buds iekrita viņam valodā.

«Un mēs viņam tūlīt virsū,» važonis turpināja. «Mēs jau agrāk kādas reizes bijām šādā lietā piedalījušies un zinām, kas jādara, un pie tam pamatīgi. Un tā nu mēs notvērām jūsu vīru …»

«Es apskatījos pēc Buda,» Bilijs teica. «Puiši man stāstīja, ka atradīšot viņu ielas otrā galā. Un uzreiz pienāk šis pats Džeksons un lūdz iedot sērkociņu.»

«Un tad, lūk, es padarīju savu skaisto darbu,» pirmais važonis atkal uzsāka.

«Ko tad?» Saksona jautāja.

«To tur.» Vīrs parādīja brūci Bilija galvā. «Es viņam zvēlu. Viņš nogāzās kā vērsis, tad uzrausās kājās un kaut ko muldēja par kādu, kas laikam neesot pie pilna prāta. Viņš nebija īsti pie samaņas. Un tad mēs viņu arī apstrādājām.»

Vīrs apklusa — viņš bija beidzis stāstīt.

«Un salauza viņam abas rokas ar dzelzs stieni,» Buds piemetināja, redzēdams, ka Saksona vēl arvien nekā nesaprot.

«Jā, abas rokas,» Bilijs apstiprināja. «Kad roku stilbi nobrīkšķēja, es atžilbu no dabūtā sitiena pa galvu. Un tie abi stāv un ņirgājas. «Ar to tev ilgam laikam pietiks,» saka Džeksons. Un Ansons saka: «Ar šitādām rokām es labprāt gribētu tevi redzēt turam grožus.» Džeksons atkal saka: «Se tev kaut kas līdzi ceļam» un tai pašā acumirklī zveļ man pa žokļiem …»

«Nē,» Ansons viņu pārlaboja, «tas biju es.»

«Nu jā, un es atkal biju ieaijāts sapņu valsti,» Bilijs nopūtās. «Un, kad pēc tam atjēdzos, pie manis stāvēja Buds, Ansons un Džeksons un lēja man uz galvas ūdeni. Un tad mēs visi aizmukām no kāda ziņkārīga reportiera un visi kopā atnācām šurp uz mājām.»

«Tas nelga katrā ziņā gribēja iepazīties ar to te,» Buds teica un, pacēlis roku, parādīja svaigi nobrāztos roku kauliņus, tad pagriezās pret Biliju un turpināja: «Tādēļ es jums pievienojos tikai pie Septītās.»

Pēc dažām minūtēm atnāca ārsts un izdzina visus vīriešus no istabas. Viņi nogaidīja izmeklēšanas rezultātus un pēc tam aizgāja. Virtuvē ārsts Hentlijs mazgāja rokas un deva Saksonai pēdējos norādījumus, kā rīkoties. Rokas slaukot, viņš sāka ostīt gaisu un raudzījās uz pavarda pusi, kur vārījās kāds katls.

«Gliemeži?» viņš jautāja. «Kur jūs tos pirkāt?»

«Es tos nepirku,» Saksona atbildēja. «Es pati tos salasīju.»

«Taču ne dumbrainē?»

«Tomēr.»

«Sviediet tos projām. Metiet tos laukā. Tur slēpjas nāve un posts. Tīfs — man jau bijuši trīs slimības gadījumi, un visi no dumbraines gliemežiem.»

Kad ārsts bija aizgājis, Saksona darīja, kā viņš bija licis. Atkal jauns punkts apsūdzības rakstā pret Oklendu, Saksona domāja — Oklenda, slazdu pilsēta, kas saindē savus iedzīvotājus, ja nespēj tos nomērdēt badā.

«Nu, vai tas nevar padarīt cilvēku par dzērāju,» Bilijs žēlojās, kad Saksona ienāca pie viņa istabā. «Vai tu pat sapņos esi varējusi izdomāt tādu ķibeli? Cīnoties ringā, man nav salauzts neviens kauliņš. Un tagad — viens, divi, trīs — un abas rokas pagalam.»

«O, varēja būt vēl ļaunāk,» Saksona teica un jautri smaidīja.

«To es gan labprāt gribētu zināt. Kad tad?»

«Nu, vai nebūtu ļaunāk, ja roku vietā būtu pārlauzts kakls?»

«Būtu labāk. Varu tev tikai teikt, ka tu nespēj nekā ļaunāka iedomāties.»

«Spēju gan,» viņa noslēpumaini teica.

«Ko tad?»

«Būtu ļaunāk, ja tu gribētu palikt Oklendā, kur tas varētu atkārtoties atkal un atkal.»

«Labs zemnieks ar diviem tādiem pīpes kātiem, kā šīs te,» Bilijs pretojās.

«Ārsts saka, ka saaugušie kauli lūzuma vietās būšot vēl stiprāki nekā agrāk. Tu pats arī to zini. Bet tagad esi tik laipns, aizver acis un nogulies. Tu esi noguris un izmocīts, atpūtini smadzenes un nelauzi velti galvu.»

Bilijs paklausīgi aizvēra acis, un viņa tam uzlika uz pieres savu vēso roku.

«Tā ir jauka sajūta,» viņš murmināja. «Tu esi tik vēsa, Sakson — tava roka un tu, visa tu. Būt ar tevi ir tas pats, kas iznākt no tveicīgas deju zāles veldzējošā nakts vēsumā.»

Viņš gulēja kādu brīdi klusi un tad sāka ķiķināt.

«Nu, kas ir?» viņa jautāja.

«Ak, nekas — es tikai domāju par tiem idiotiem, kas mani piekāva, — mani, kas iepēris vairāk streiklaužu, nekā vispār spēju atcerēties.»

Nākošā rītā Bilijs atmodās daudz labākā omā. Virtuvē strādājot, Saksona dzirdēja, ka viņš liek savai balsij izdarīt pavisam dīvainus akrobātiskus dziedāšanas vingrinājumus.

«Es zinu vienu dziesmu, ko tu nekad neesi dzirdējusi,» viņš teica Saksonai, kad viņa tam ienesa brokastis. «Zēl, ka atceros vairs tikai piedziedājumu. Vecais runā ar savu kalpu, kas grib precēt viņa meitu. Mamija — meitene, ar ko Bilijs Merfijs pirms kāzām sagājās — mēdza to bieži dziedāt. Tā ir ļoti aizkustinoša. Mamija vienmēr raudāja, to dziedot. Klausies.»

Svinīgi un tik nepareizi, kas bija mokoši viņā klausīties, Bilijs dziedāja:

Ak, manu meitu saudzējiet!

Lai viņai labi klājasl

Kad nomiršu, tad atstāšu

Jums savas lauku mājas —

Ar zirgu, arklu, aitām, govīm

Un visiem maziem cāļiem dā-ā-rzā.

«Tie mazie cālēni, lūk, ir tie, kas mani visvairāk aizkustina,» viņš paskaidroja. «Un vakardienas filmā cāļi bija tie, kas man lika atcerēties šo dziesmu. Un kādu dienu mums būs savi cāļi, kas staigās pa mūsu dārzu, vai ne, manu vecenīt?»

«Jā, un meita ari,» Saksona piebilda.

«Jā, un es būšu vecais saimnieks, kas tāpat teiks kalpam, kā tas tai dziesmā,» Bilijs turpināja vērpt fantāzijas pavedienu. «Neiet ilgi uzaudzināt meitu, ja tikai laikā sāk.»

Saksona paņēma savu ilgi novārtā atstāto instrumentu un sāka to noskaņot.

«Es ari zinu dziesmiņu, ko tu nekad neesi dzirdējis, Bilij. Toms to agrāk vienmēr mīlēja dziedāt. Viņš ir kā negudrs un katrā laikā gatavs rentēt gabalu valsts zemes un apmesties laukos uz dzīvi, bet Sāra negrib par to ne dzirdēt. Viņš dziedāja tā:

Mums reiz lauku mājas būs, Zirgs, cūka un govs turklāt, Un pajūgu tu vadīsi, Bet arklu es labprāt.»

«Man rādās, ka šai gadījumā tas būšu es, kas vadīs arklu,» Bilijs teica. «Vai zini, Sakson, padziedi «Pļaujas dienas», tā arī ir zemnieku dziesma.»

Bet viņa baidījās, ka kafija gluži atdzisīs, un piespieda Biliju to izdzert. Viņš bija nevarīgs kā mazs bērns ar savām abām lauztajām rokām, un Saksonai vajadzēja viņu barot, un tā viņi abi sarunājās.

«Bet vienu lietu es tev teikšu,» Bilijs starp diviem malkiem sacīja. «Tiklīdz būsim iedzīvojušies laukos, tu tūlīt dabūsi zirgu, pēc kā visu mūžu esi tīkojusi. Un tas būs tavas pašas zirgs, uz kā varēsi jāt, to braukt vai pārdot, vārdu sakot, darīt ko gribi.»

Kādu laiku viņš klusu domāja.

«Viena laba lieta uz laukiem būs tā, ka es tik labi pazīstu zirgus. Tam ir liela nozīme. Es vienmēr dabūšu darbu pie zirgiem — protams, ja tur nebūs arodbiedrību algu. Un visus citus zemnieka darbus droši vien ātri iemācīšos. — Saki, vai vēl atceries to dienu, kad man pirmoreiz teici, ka vienmēr esot vēlējusies jāt?»

Saksona atcerējās, un viņai vajadzēja valdīties, lai atturētu asaras, kas tai kāpa acīs. Viņa bija laimes pārpilna un atcerējās daudz ko — atcerējās savas cerības uz laimīgu un harmonisku dzīvi ar Biliju tais dienās, pirms iestājās grūtie laiki. Un tagad šīs cerības atdzima par jaunu. Dzīve nebija savu solījumu turējusi, un tāpēc viņi tagad gribēja doties no šejienes projām un paši meklēt šā solījuma piepildījumu; viņi gribēja pārvērst īstenībā to, ko bija redzējuši filmā.

Bailes, kas tomēr nebija gluži īstas, lika viņai paslepšus ielavīties istabā blakus virtuvei, kur bija miris Bērts, un pie spoguļa rūpīgi pētīt savu seju. Nē, viņa nav ļoti pārvērtusies. Skaista viņa nav. To viņa zina. Bet vai Mersedesa nebija stāstījusi, ka vēsturē minētās sievietes, kas iekarojušas slavenu vīru sirdis, nav bijušas skaistas? Skatoties spogulī savā attēlā, viņa pati sev teica, ka drīzāk ir viss kas cits, tikai ne neskaista. Viņa redzēja savas lielās pelēkās acis, kas bija tik dziļi pelēkas un vienmēr mirdzošas un dzīvības pilnas, kuru virsmā tāpat kā dzīlēs arvien vīdēja neizteiktas domas, domas, kas grima un zuda dzīlēs, lai dotu vietu jaunām domām. Uzacis viņai bija skaistas, to viņa labi apzinājās — kā ar smalku otu zīmētas, tās bija nedaudz tumšākas par gaišbrūnajiem matiem un brīnišķi saskanēja ar viņas nepareizi veidoto degunu, kas, lai gan īpatni sievišķīgs, drīzāk izskatījās pikants un pārdrošs, nekā vārgs. Viņa redzēja, ka seja drusku novājējusi un lūpas nav vairs tik sārtas kā agrāk; viņas svaigās krāsas bija drusku nobālējušas. Bet to visu varēja atkal atgūt. Viņas mute nebija rožu pumpurs — kā tēloja veikalos. To viņa sevišķi vērīgi apskatīja. Tā bija jautra mute, mute, kas radīta smiekliem un lai smīdinātu citus. Un viņa zināja, ka viņas smaids mēdz izvilināt smaidu arī citiem. Viņa prata smieties ar acīm vien — tas bija viens no viņas mazajiem trikiem. Atmetusi galvu, viņa smējās ar acīm un muti reizē, un pusatvērto lūpu starpā pavīdēja abas balto stipro zobu rindas.

Un viņa atcerējās, kā Bilijs tai vakarā Germanijas zālē, ticis galā ar Cārliju Longu, slavēja viņas zobus. «Ne lieli un arī ne muļķīgi mazi bērna zobiņi,» Bilijs bija teicis. «Taisni tādi, kādiem tiem jābūt, un tie jums ļoti piemēroti.»

Atkal viņa ļāva skatienam slīdēt pār savu attēlu spogulī. Jā, viņa varēja sacensties ar dažu labu. Ja Bilijs bija lielisks savā vīrišķībā, viņa jutās tam līdzvērtīga kā sieviete. Viņa labi izprata savu vērtību un tikpat labi Bilija. Ja viņš ir tāds, kā agrāk bijis — rūpju nenomākts, slazdu nenomocīts, dzeršanas nesaindēts, ja viņš ir viņas zēns un mīļotais cilvēks, tad tas ir visa tā vērts, ko viņa tam dod vai var dot.

Aizejot Saksona uzmeta vēl pēdējo skatienu savam attēlam spogulī. Nē, viņa nav nedzīva. Viņa dzīvot tāpat, kā dzīvo Bilija mīla, kā dzīvo viņas pašas mīla. Viss, kas viņiem nepieciešams, ir īstā zeme — tad atkal zels un ziedēs viņu mīla. Un tagad viņi pagriezīs muguru Oklendai un dosies projām meklēt sev īsto zemi.

«Ak Bilij,» viņa sauca caur sienu, vēl arvien stāvēdama uz krēsla un grozīdama šurp un turp spoguli, lai redzētu sevi visu no kāju potītēm līdz pat sejai, kas tvīka siltās krāsās un dzīvībā.

«Jā?» viņa dzirdēja to atsaucamies.

«Es mīlu pati sevi,» Saksona sauca.

«Kas tad nu noticis?» viņš pārsteigts sauca. «Kādēļ tad tu sevi tā mīli?»

«Tādēļ, ka tu mani mīli,» viņa atbildēja. «Es mīlu katru drusciņu no sevis, Bilij, tādēļ… tādēļ… nu tādēļ, ka tu mīli katru manu drusciņu.»

19

Barojot Biliju, kopjot viņu, pošot māju un kaļot nākotnes plānus, kā arī likvidējot savu nelielo smalko rokdarbu krājumu, Saksonai ritēja dienas dzidrā laimē. Bija diezgan grūti piedabūt, lai Bilijs atļauj pārdot rokdarbus, bet beidzot tai tomēr laimējās to izvilt.

«Tās jau ir lietas, kas man pašai nav vajadzīgas,» viņa neatlaidās. «Un es katrā laikā varu pagatavot citas, tiklīdz būsim kaut kur apmetušies.»

To, ko viņa nepārdeva — visu saimniecības veļu, viņas un Bilija liekās drēbes — viņa nodeva uzglabāt Tomam.

«Turpini vien,» Bilijs teica. «Tas ir tavs pikniks. Kā tu teiksi, tā lai notiek. Tu esi Robinsons Krūzo un es — tavs Piektdienis. Vai jau esi nolēmusi, kurp mēs dosimies?»

Viņa purināja galvu.

«Un kā?»

Saksona pacēla vienu kāju, tad otru, kas bija apautas izturīgās ielas kurpēs, ko viņa tikai šorīt vēl bija nopirkusi.

«Ar savu divjūgu, ko?»

«Tāpat kā mūsu senči ieradās Rietumos,» viņa lepni teica.

«Bet tad jau mēs būsim īstie klaidoņi,» viņš it kā protestēja. «Nekad neesmu dzirdējis, ka arī sievietes klaiņo.»

«Nu tad vienu tu šeit redzi. Un bez tam, Bilij, nav nekāds kauns klaiņot. Mana māte kājām pārstaigājusi gandrīz visu prēriju. Un tais laikos gandrīz visas mātes kājām šķērsojušas lielus attālumus. Es nebēdāju par to, ko ļaudis runā.»

Pēc dažām dienām brūce galvā bija sadzijusi, Bilijs piecēlās no gultas un sāka staigāt. Viņš vēl arvien bija pilnīgi nevarīgs, jo abas rokas tam bija vēl ieģipsētas.

Ārsts Hentlijs ne tikai bija ar mieru, bet pats izteica priekšlikumu, ka pagaidīs savu honorāru, līdz iestāsies labāki laiki. Uz Saksonas dedzīgajiem jautājumiem par valsts zemi viņš teicās nekā nezinām, viņam tikai likās kaut kur dzirdēts, ka jau sen pagājis tas laiks, kad dalīta valsts zeme.

Toms turpretim bija svēti pārliecināts, ka valstij vēl ir bezgalīgi daudz zemes.

«Bet šai gadalaikā jums par to nav ko domāt. Ziema jau pie durvīm,» viņš teica Saksonai. «Jums jādodas uz dienvidiem, līdz nonāksit tur, kur siltāks, piemēram, gar piekrasti. Tur nav sniega. Es jums teikšu, kas jums jādara. Ejiet pāri Sanžozē un Saliņai uz piekrasti pie Mon- terejas. Uz dienvidiem no turienes būs valsts zeme izklaidus starp mežiem un meksikāņu rančo. Tas ir diezgan mežonīgs apvidus, un ceļu tur arī nav. Cilvēki tur zina tikai vienu — lopkopību. Bet tur ir daži jauki kanjoni ar skaistiem sarkankoku mežiem un labu aramzemi, kas stiepjas gandrīz vai līdz pašai piekrastei. Pagājušā gadā es runāju ar kādu cilvēku, kas to visu pats savām acīm redzējis. Es arī labprāt dotos turp, bet Sāra par to negrib ne dzirdēt. Arī zelts tur ir. Daudzi dodas turp meklēt zeltu, un tur atrastas vairākas labas zelta dzīslas. Bet tas ir tālāk no krasta un dziļāk zemes iekšienē. Bet jūs jau varat visu apskatīt.»

Saksona purināja galvu. «Mēs neiesim meklēt zeltu, mēs meklējam cāļus un vietu, kur audzēt saknes. Mūsu senčiem daudzkārt bija izdevība meklēt zeltu, un kas no tā iznācis?»

«Jā, tur tev taisnība,» Toms piekrita. «Viņi vienmēr spēlēja pārāk augstu spēli un palaida garām tūkstoš mazu izdevību, kas tiem bieži atradās deguna priekšā. Piemēram, tavs tēvs. Esmu dzirdējis, ka viņš Sanfrancisko Mar- ketielā pārdevis trīs zemes gabalus par piecdesmit dolāriem katru. Tagad tie ir piecsimt tūkstoš dolāru lielā vērtībā. Un tēvocis Vils. Viņam bija tik daudz rančo, ka viņš pats nezināja, ko ar tiem iesākt. Bet vai viņš bija apmierināts? Nē, protams, ka nē, viņš gribēja kļūt par lopu magnātu un nomira kā naktssargs Losandželosā, kur pelnīja četrdesmit dolāru mēnesī. Ir kaut kas, ko dēvē par laika garu, un laika gars ir mainījies. Tagad ir lieltirgotāju laiki, un mēs esam tikai mazie kartupeļi. Agrāk katrs varēja dabūt zemi — vajadzēja tikai iejūgt ratos vēršus un iet tiem pakaļ. Klusais okeāns bija tūkstošiem jūdžu uz rietumiem, un miljons lauku sētu gaidīja atnācēju. Tāds bija toreizējais laika gars — brīva zeme un lielos daudzumos. Bet, kad mēs ieradāmies pie Klusā okeāna, šie laiki jau bija pagājuši. Sākās lieltirdzniecības laiki. Un līdz ar lieltirdzniecību radās arī lieltirgotāji, un katrs lieltirgotājs nozīmē tūkstoš mazu cilvēciņu, kam nav savu uzņēmumu un kas strādā lieltirgotājam. Ja tie nevēlas, var arī nestrādāt, bet no tā viņiem nav liela labuma. Viņi nevar iejūgt savu vērsi un izceļot, jo tiem nav kurp doties.»

«Jā, bet lielie vīri bija uzņēmīgāki,» Saksona ierunājās.

«Viņiem vairāk laimējās,» Toms apgalvoja. «Daži ieguva, bet daudzi zaudēja, un tie, kas zaudēja, bija tikpat krietni kā tie, kas ieguva. Nu protams, bija arī tādi, kas skatījās tālāk nākotnē..Redzi, ja tavam tēvam būtu bijusi sirds vai nieru kaite, vai arī ģikts, viņš nebūtu piedalījies ekspedīcijās, kara gājienos un cīņās, bet apmeties Sanfrancisko — viņš būtu spiests to darīt — pircis zemes gabalus, dibinājis tvaikoņu sabiedrības un spēlējis biržā, racis tuneļus un cēlis dzelzceļus, un vēl daudz ko citu.

Jā, viņš būtu kļuvis liels veikalnieks. Es viņu pazinu. Viņš bija enerģiskākais vīrietis, kādu jebkad esmu pazinis, viņam bija zibenīgi ātras domas, pats salts kā lāsteka un mežonīgs kā tīģeris. Bet viņš bija tik pārpilns laika gara, ka gandrīz vai plīsa, viņš dega kā ugunī un nekur nerada miera. Tavs tēvs, Sakson, nesaslima īstā brīdī ar ģikti — un tas ir viss.»

Saksona nopūtās, bet tad atkal pasmaidīja.

«Bet tādēļ man ir kaut kas, kā tiem citiem nav,» viņa teica. «Viņi nevar apprecēties ar bokseri, un es to izdarīju.»

Toms skatījās uz viņu, it kā nezinādams, kā to uzņemt, bet tad viņa seja sāka taisni starot apbrīnā.

«Jā, es tikai vienu varu tev teikt,» viņš svinīgi sacīja, «un proti, Bilijam ir laime; kāda — to viņš pats nemaz nezina.»

Tikai ar ārsta Hentlija atļauju no Bilija rokām noņēma ģipša pārsējus, un Saksona nepiekāpās, līdz bija nolemts, ka Bilijs vēl divas nedēļas atpūtīsies, lai nerastos nekādas komplikācijas. Ieskaitot šīs divas nedēļas, viņi bija parādā divu mēnešu īri, bet saimnieks bija ar mieru gaidīt, līdz Bilijs būs atkal ticis pie naudas.

Salingeri nogaidīja līdz Saksonas norādītajai dienai un tad ieradās pēc mēbelēm. Viņi Bilijam vēl atmaksāja septiņdesmit piecus dolārus. «Pārējo mēs paturam par mēbeļu lietošanu kā īres naudu,» iekasētājs paskaidroja Saksonai. «Un mēbeles jau arī vairs nav jaunas. Tās mēs varēsim pārdot tikai kā lietotas. Tas Salingeriem ir zaudējums, un viņiem nemaz nebūtu tā jādara — to jūs labi zināt. Bet neaizmirstiet, ka vienmēr esam nākuši jums pretim, un atcerieties mūs citu reizi, ja rodas vajadzība.»

Ar šo naudu un to, ko Saksona saņēma par pārdotajiem rokdarbiem, viņi varēja samaksāt visus savus sīkos parādus, un tiem vēl atlika daži dolāri.

«Es neciešu parādus — es tos nīstu kā mēri,» Bilijs teica Saksonai. «Un tagad mēs neesam vairs nevienam parādā, kā tikai saimniekam un ārstam Hentlijam.»

«Un nevienam no viņiem nebūs jāgaida ilgāk, cik būs nepieciešams, lai sagādātu naudu,» Saksona teica.

«Jā, to viņiem nevajadzēs,» Bilijs mierīgi atbildēja.

Saksona piekrizdama smaidīja. Arī viņai bija tādas pašas paniskas bailes no parādiem kā Bilijam. Šai ziņā viņi abi turējās pie tās stingrās morāles, kas bija īpatna pirmajiem rietumu apguvējiem.

Kad Bilijs reiz nebija mājās, Saksona izlietoja brīvo laiku, sakārtojot veco kumodi, kas uz burinieka bija šķērsojusi Atlantijas okeānu un vēršu vilktos ratos ceļojusi pa prēriju. Viņa vēlreiz apskatīja kokgriezumu ar vikingu attēliem. Un atkal viņai likās, ka vienā no šiem vikingiem viņa redz Biliju. Kādu laiku viņa sēdēja un domāja par to, cik gan brīnumaini izkaisīta tā sēkla, no kuras tā cēlusies. Viņas senči vienmēr bijuši zemnieki, un vai viņā, kas visu mūžu nodzīvojusi pilsētā, tagad nav pamodušās ilgas pēc zemes? Vai viņa tagad nedodas prom no šejienes, lai klusinātu šīs ilgas, tāpat kā bija darījuši viņas senči senajās dienās, kā darīja viņas tēvs un māte? Viņa atcerējās savas mātes nostāstus par apsolīto zemi, kas tiem smaidījusi, dodoties pāri agrās ziemas sniegā ieskautajai Sjerras augstienei pretim Kalifornijas saulainajām un ziedošajām tālēm. Un savā iztēlē viņa raudzījās no

sniegā ieskautajām virsotnēm lejā uz ziedošajām ielejām, tāpat kā, jādomā, būs skatījusies viņas māte, kad tā bija deviņus gadus veca meitene. Viņa atcerējās un balsī noskaitīja mātes vārsmas:

Par Eolkokli saldāka Šķiet tavas mūzas dziesma man, Un plašā Kalifornija No maigām atbalsīm jau san.

Viņa laimīga nopūtās un izslaucīja acis. Varbūt grūtie laiki tagad būs aiz muguras. Varbūt tās būs bijušas viņu «plašās Kalifornijas tāles», un varbūt viņa un Bilijs tagad jau laimīgi tikuši pāri un šai acumirklī kāpj lejā no Sjerras augstienes saulainajās apsolītās zemes ielejās.

Ziņkāri kaimiņi, aiz logu priekškariem aizslēpušies, noraudzījās pakaļ Bilijam un Saksonai, kas soļoja pa Priežu ielu uz augšu, bet bērni uz ielas viņus pavadīja izbrīna un pārsteiguma pilniem skatieniem. Bilijam bija uz muguras viņu segas, veļa un citas vajadzīgās lietas, iesaiņotas eļļotā un krāsotā buru audeklā. Sainim bija piesieta pauna un katliņš, bet rokā viņš nesa kafijas kannu. Saksonai vienā rokā bija melnā vaska drānā ietīts neliels tālskatis, bet uz muguras soma ar instrumentu.

«Mēs droši vien izskatāmies bīstami,» Bilijs rūca un vienmēr sarāvās, tiklīdz kāds uz viņiem paskatījās.

«Neviens nesmietos, ja mēs uz nedēļu vai divām dotos kājām kalnos.»

«Bet mēs to nedarām.»

«Bet to taču viņi nezina,» Saksona turpināja. «Tu esi tas, kas to zina, un viņi nemaz nedomā tā, kā tev šķiet. Viņiem varbūt liekas, ka mēs dodamies kaut kur laukā zaļumos. Un labākais ir tas, ka mēs tiešām ejam. Jā, mēs ejam! Mēs ejam!»

Tas Biliju uz īsu brīdi nomierināja, kaut gan viņš paklusām murmināja, ka iedauzīšot pakausi katram, kas iedrošināšoties ņirgāties. Viņš slepšus paskatījās uz Saksonu. Viņas vaigi ziedēja, un acis staroja.

«Vai zini,» viņš pēkšņi teica. «Es reiz dzirdēju kādu operu, un tur puiši staigāja pa laukiem ar ģitārām uz muguras, taisni tāpat kā tu tagad ar savu strinkšķināmo.

Tu man to atgādināji. Viņi visu laiku staigāja dziedādami.»

«Tādēļ jau to paņēmu līdzi,» Saksona atbildēja. «Kad būsim no pilsētas laukā, mēs dziedāsim, ejot pa lauku ceļiem un arī pie ugunskura. Mēs dodamies ceļojumā, un tas ir viss. Mēs esam ņēmuši sev atvaļinājumu un gribam apskatīt pasauli. Kādēļ lai mums neklātos labi? Mēs pat nezinām, kur šonakt un arī citas naktis gulēsim. Vai tas nav joks?»

«Jā, tas tiešām ir jocīgi,» Bilijs domīgi teica. «Bet es labprāt vēlētos iet pa sānielām. Uz nākošā stūra stāv daži puiši, ko es pazīstu, un es nevēlos iedauzīt viņiem pakaušus.»

TREŠĀ DAĻA

1

Elektriskais ielu dzelzceļš gāja līdz Haivardai, bet Saksona lika priekšā izkāpt Sanleandrā.

«Vienalga, kur sākam savu ceļojumu,» viņa teica, «jo kaut kur mums tas jāsāk. Un, tā kā dodamies meklēt zemi un ievākt ziņas par zemi, tad jo ātrāk to sākam, jo labāk. Bez tam mēs gribam uzzināt dažādu zemes gabalu labumu —■ kā lielu pilsētu tuvumā, tā dziļi kalnos.»

«Nu, šeit laikam ir portugāļu galvenā nometne,» Bilijs atkārtoti teica, ejot pa Sanleandru.

«Jā, tā izskatās, ka mūsu tautieši būtu no šejienes izspiesti,» Saksona teica.

«Te nu gan ir biezs,» Bilijs rūca. «Šķiet, ka brīvajam amerikānim nebūtu vietas pašam savā zemē.»

«Ja tā, tad tā ir tava paša vaina,» Saksona pa daļai bargi teica, bet šī bardzība nebija vērsta ne pret vienu konkrētu personu; viņa vispār bija sašutusi par dzīves apstākļiem, ko tikko sāka noskārst.

«Nu, to nu es nezinu. Es domāju, ka amerikānis spēj to pašu, ko portugālis — ja tikai viņš vēlas to darīt. Bet viņš to negrib — paldies Dievam. Viņš negrib dzīvot no atkritumiem kā cūka.»

«Varbūt laukos tā nav,» Saksona atbildēja, «bet pilsētā esmu redzējusi daudzus amerikāņus, kas dzīvoja kā cūkas.»

Bilijs gan rūca, bet viņam nācās tai piekrist.

«Man liekas, ka viņi pametuši laukus un devušies uz pilsētu, lai rastu vieglākus darba apstākļus, bet viņiem sadots pa kaklu.»

«Paskaties, cik daudz bērnu!» Saksona iesaucās. «Pašreiz skolās beigušās stundas. Un gandrīz visi portugāļi.»

«Savā vecajā tēvijā viņi tik labas drēbes nav valkājuši,» Bilijs ņirgājās. «Viņi ieradušies šeit, lai varētu labi apģērbties un krietni paēst. Viņi ir tik apaļi kā sviesta lodītes.»

Saksona piekrizdama pamāja, un likās, ka viņā pēkšņi uzaustu izpratnes gaisma.

«Tā ir, Bilij! Viņi to dara, viņi to dara — un iegūst to visu, apstrādājot zemi. Viņus nenomāc streiks.»

«Tu taču negribi teikt, ka viņi, rušinoties pa dārziem, nodarbojas ar zemkopību,» viņš teica un norādīja uz nelielu zemes gabalu, kam tikko gāja garām.

«Ak, tu vienmēr iedomājies visu lielos apmēros!» viņa smējās. «Tu esi tāds pats kā tēvocis Vils, kam bija tūkstošiem akru zemes, bet kas gribēja miljonu akru un beidzot kļuva par naktssargu. Tā ir ar mums, amerikāņiem, visiem. Visam jābūt lielos apmēros. Viss, kas nav simts sešdesmit akru liels, mums par mazu.»

«Nu vienalga,» Bilijs turējās un negribēja padoties, «lieli lauki ir daudz patīkamāki nekā šie mazie zemes gabaliņi.»

Saksona pamāja.

«Es nezinu, kas nu ir aplamāk,» viņa beidzot teica, «būt nedaudzu akru un zirga īpašniekam vai braukt cita zirgus un kalpot tam par vedēju.»

Bilijs saviebās.

«Turpini vien, Robinson Krūzo,» viņš labsirdīgi rūca. «Netaupi pulveri! Un ļaunākais ir tas, ka tev taisnība. Es esmu bijis traks un nebrīvs amerikānis; braucis citu zirgus, streikojis, piekāvis streiklaužus — un tomēr neesmu varējis iegūt tik daudz, lai samaksātu par paņemtajām istablietām. Bet viena gan man ļoti žēl! Bija ārkārtīgi grūti redzēt, kā aizved lielo šūpuļkrēslu — tev tas tik ļoti patika. Tur taču mēs pavadījām dažu labu sava medusmēneša stundu.»

Pametuši aiz muguras Sanleandru, viņi virzījās caur veselu leģionu nelielu lauku sētu — «sētiņu», kā Bilijs tās apzīmēja; Saksona noņēma no pleciem savu instrumentu, lai uzjautrinātu viņu ar kādu dziesmu. Pirmā dziesma, ko tā dziedāja, bija «Ak, manu meitu saudzējiet», un tad viņa pārgāja uz senu baznīcas dziesmu, ko nēģeri mēdz dziedāt savās reliģiskās sanāksmēs:

Līdz Pastardienai iešu es,

Iešu, jā, iešu — Līdz cēli taurēs trompetes Iešu, jā, iešu!

Liels tūristu auto, garām braukdams, sacēla lielu putekļu mākoni, un Saksonai bija dziedāšana jāpārtrauc. Viņa izlietoja pārtraukumu, lai pastāstītu Bilijam domu, kas viņai nupat bija ienākusi prātā.

«Iegaumē labi, Bilij, mēs nevaram ņemt pirmo zemes gabalu, kas mums gadīsies ceļā. Mums jātur acis vaļā…»

«Jā, un tās mums vēl nav redzīgas,» viņš piekrita.

«Bet mums jākļūst redzīgiem. Kas meklē, tas atrod, to tu labi zini. Mums ir laika diezgan visu redzēt, visu mācīties. Ja tas arī vilktos mēnešiem, par to mums nav ko bēdāt. Labāk sākt vienu reizi pareizi, nekā daudzas reizes aplami. Mēs izprašņāsim cilvēkus, ko satiksim. Tā ir vienīgā iespēja kaut ko uzzināt.»

«Es nu gan neesmu sevišķi veikls prašņātājs,» Bilijs vilcinādamies teica.

«Nu es jautāšu. Gan tiksim galā, bet vispirms mums jāiegūst ziņas. Skaties uz visiem šiem portugāļiem! Kur ir amerikāņi? Amerikāņi bija šīs zemes īpašnieki tūlīt pēc meksikāņiem. Kādēļ viņi to pameta? Kā portugāļi var dzīvot? Mums ir miljons jautājumu, uz kuriem nav atbildes.»

Viņa maigi pieskārās ar pirkstiem stīgām un tad sāka dziedāt savā skaistajā, dzidrajā balsī:

Es esmu atkal Diksijā, Es esmu atkal Diksijā, Es esmu, kur oranžziedi plaukst. Es dzirdu šalcam vēju Un as'ras rit pār seju. Tīk manai sirdij Diksijā Un turp man vajag traukt!

Viņa pēkšņi apklusa un iesaucās: «O! Cik jauka vieta! Skaties — viss vienos vīnogulājos!»

Atkal un atkal viņas uzmanību saistīja nelielās saimniecības ceļa malā. Tā vien skanēja: «Skaties, kādas skaistas puķes!» vai arī: «Ak, kas par saknēm!» «Redzi! Šeit ir arī govis!»

Vīri — amerikāņi — braucot savos ratos abiem ceļa gājējiem garām, ziņkāri noraudzījās viņos. Saksona to panesa mierīgi, bet ne Bilijs, kam izlauzās no kakla nikna ņurdoņa.

Ceļmalā viņi redzēja ieturam brokastis kādu telefona līnijas strādnieku.

«Apstājies un parunājies ar viņu,» Saksona čukstēja.

«Kādēļ? Kas tur par labumu? Tas taču ir telefona līnijas strādnieks. Ko viņš jēdz par lauksaimniecību?»

«To nevar zināt. Tas ir mūsu kārtas cilvēks. Nu, sāc, Bilij! Viņš taču pašreiz nestrādā un varbūt tādēļ labprāt ar mums papļāpās. Paskaties uz to koku viņpus žoga pie vārtiem. Cik dīvaini tam saauguši zari. Tas ir tik neparasti. Jautā viņam par to. Tas ir iemesls sākt sarunu.»

Piegājis sēdētājam tuvāk, Bilijs apstājās.

«Labdien,» viņš norūca.

Līnijas strādnieks, vēl gluži jauns puisis, pašreiz grasījās iesist cieti vārītu olu, bet uzrunāts pārtrauca savu darbu.

«Labdien,» viņš atņēma sveicienu.

Bilijs noņēma no muguras savu nastu un nolika zemē, ari Saksona atbrīvojās no sava nesamā.

«Klejojoši tirgotāji?» jaunais cilvēks atturīgi jautāja, negriezdamies tieši ne pie viena no viņiem.

«Nē,» Saksona dedzīgi iesaucās. «Mēs meklējam zemi. Vai esat dzirdējis kaut ko par zemi šai apkārtnē?»

Strādnieks atkal pameta savu olu un ziņkāri uzlūkoja viņus, it kā vērtējot viņu finansiālo stāvokli.

«Vai zināt, cik šai apvidū maksā zeme?» viņš jautāja.

«Nē,» Saksona atbildēja. «Un jūs?»

«Domāju gan, ka man būtu jāzina. Esmu šeit dzimis. Zeme, kādu jūs šeit visapkārt redzat, maksā divi līdz trīs simti dolāru akrā.»

«U!» Bilijs pārsteigts iesaucās. «Tādu nu gan mēs nevaram nopirkt.»

«Bet kādēļ tā tik dārga? Vai tie ir apbūves laukumi?» Saksona gribēja zināt.

«Nē. Portugāļi saskrūvējuši tādas cenas.»

«Es domāju, ka par simts dolāriem akrā te var dabūt labu labo zemi,» Bilijs teica.

«O, tie laiki sen pagājuši, kad zemi varēja dabūt par velti un arī lopus līdzi, ja cilvēks bija krietns.»

«Bet kā ar valsts zemi še tuvumā?» bija Bilija otrs jautājums.

«Seit tādas nav un nekad arī nav bijis. Sī ir vēl veco meksikāņu zeme. Mans vectēvs te savā laikā nopirka simts akru vislabākās zemes par tūkstoš piecsimt dolāriem — pieci simti skaidrā, pārējo vajadzēja nomaksāt piecos gados bez procentiem. Bet tie bija vecie labie laiki. Viņš 1848. atnāca uz rietumiem, lai atrastu zemi, kur nav ne sala, ne drudža.»

«Un to viņš arī atrada,» Bilijs teica.

«Protams, ka atrada! Un, ja viņš un mans tēvs būtu palikuši uz savas zemes, tas būtu labāk nekā atrast zelta dzīslu, un man tagad nebūtu jāstrādā, lai nopelnītu sev iztiku. Kāds jūsu arods?»

«Važonis.»

«Piedalījāties Oklendas streikā?»

«Skaidra lieta! Gandrīz visu mūžu esmu tur braucis.»

Viņi abi iegrima sarunās, pārrunājot saimnieciskus jautājumus un streika izredzes, bet arī Saksona gribēja piedalīties sarunā un novirzīja to atkal uz zemes cenām.

«Kādēļ portugāļi tur cenas tik briesmīgi augstu?» viņa jautāja.

Jaunais puisis ar redzamām pūlēm atrāvās no viņam interesantās sarunas par arodsavienībām un kādu brīdi raudzījās tukšu skatienu, līdz viņa smadzenes uztvēra Saksonas jautājumu.

«Tādēļ, ka viņi neatlaidīgi strādājuši. Vīri, sievas un bērni — visi viņi strādājuši no agra rīta līdz vēlam vakaram, stundas tie nav skaitījuši. Tādēļ, ka viņi no divdesmit akriem izspiež vairāk, nekā mēs varam iegūt no simts sešdesmit. Paskatieties uz veco portugāli Silvu — Antoniju Silvu. Pazīstu viņu kopš saviem bērnības gadiem. Viņam nebija ko ēst, kad viņš ieradās šeit un sāka rentēt no mūsu ģimenes zemi. Bet paskatieties tagad uz viņu — viņam nebūs mazāk kā ceturtdaļmiljona, un varu derēt, ka kredīts tam būs visa miljona apmērā, un Dievs vien zina, kas pieder pārējiem ģimenes locekļiem.»

«Un to visu viņš izdabūja no zemes, kas agrāk piederēja jūsu ģimenei?» Saksona jautāja.

Jaunais vīrietis palocīja galvu, bet bija redzams, ka viņš to nelabprāt atzīst.

«Bet kādēļ jūsu ģimene nedarīja tāpat?» viņa turpināja.

«Jā, jautājiet vien,» viņš teica.

«Bet nauda taču gulēja zemē?» viņa neatlaidās.

«Pie velna tā gulēja!» skanēja tikko jaušami neiecietīga atbilde. «Mēs nekad netikām to manījuši — nē, tiešām nē! Domāju, ka tā drīzāk bija šo portugāļu galvās. Tie vairāk saprata no visa tā, nekā mēs, un tas ir viss.»

Saksonas neapmierinātība ar viņa atbildi bija acīm redzama, un tas viņu ietekmēja kļūt aktīvākam. Viņš piecēlās kājās.

«Nāciet man līdzi, es jums kaut ko parādīšu,» viņš sarūgtināts teica. «Es jums rādīšu, kādēļ man jāstrādā algas dēļ, kad es varētu būt miljonārs, ja mani senči nebūtu bijuši idioti. Un tie mēs, vecie amerikāņi, esam — idiotu bars.»

Viņš ieveda Saksonu un Biliju pa vārtiem pie augļu koka, kas jau sākumā bija saistījis viņas uzmanību. No stumbra uz visām pusēm auga četri zari, bet pēdas divas augstāk šie zari bija savīti un savstarpēji saistīti ar divu zaru saitēm.

«Jums varbūt liekas, ka tie tādi izaugušil Savā ziņā jā. Bet tas tomēr bija vecais Silva, kas to izdarīja — viņš savija divas jaunas atvasītes kopā. Ļoti asprātīgi, vai ne? Par to varat būt pārliecināti. Sādu koku vējš nekad nevar nolauzt. Saites ir dzīvas, lokanas, daudz izturīgākas par jebkuru balstu. Paskatieties visas šīs rindas. Katrs koks ir tādā veidā audzēts. Vai jūs saprotat? Un tas ir tikai viens no portugāļu trikiem. Viņiem ir tūkstošiem šādu gudrību.

Padomājiet vien. Tiem nekad nevajag rūpēties par balstiem, kad ir bagāta raža. Ja mūsu dārzos augļu kokiem būtu nesams tāds svars, mums katram kokam būtu jādod pieci balsta koki. Ņemiet tagad desmit akru augļu koku plantāciju. Tur būs vairāk nekā tūkstoš balsta koku, tie maksā naudu un prasa arī darbu; katru gadu tie jānostiprina un pēc tam atkal jāizņem. Bet šādi saaudzētiem kokiem balstu nevajag. Jā, portugāļi ir daudz gudrāki nekā mēs. Nāciet, es jums parādīšu ko citu!»

Bilija pilsētnieka ieskatus par sveša īpašuma tiesībām mulsināja tas, ka viņi patvarīgi devās apskatīt nelielo saimniecību.

«O, tas nekas. Mēs varam droši iet, ja vien nekā te nesaminam,» telefona līnijas strādnieks viņu mierināja. «Un bez tam tas viss kādreiz piederēja manam vectēvam. Šie ļaudis mani pazīst. Pirms četrdesmit gadiem vecais Silva ieceļoja no Azoru salām. Vairākus gadus viņš nodzīvoja kalnos, ganīdams aitas, pēc tam pārnāca uz Sanleandru. Šie pieci akri bija pirmie, ko viņš rentēja. Bet tas bija tikai sākums. Tam sekoja simts un simts sešdesmit akru lielas lauku saimniecības. Viņa māsas, tēvoči, krustmātes, visi viņa radi sāka plūst šurp no salām. — Viņi visi, vai zināt, saradojušies savā starpā. Un drīz vien Sanleandra kļuva par īstu portugāļu nometni.

Vecais Silva vispirms nopirka no mana vectēva šos piecus akrus zemes. Nepagāja ilgs laiks — un mans tēvs bija tādās sprukās, ka nezināja, ko iesākt — un viņš atpirka no mana tēva zemi jau lielos apmēros. Un visi viņa radi darīja to pašu. Mans tēvs arvien runāja par lielām bagātībām, bet nomira parādiem apkrāvies. Bet vecais Silva nepalaida garām nekā neizmantota, lai cik tas būtu niecīgs. Un tādi ir viņi visi. Skatieties te otrpus žogam, līdz pašam ceļam te visur iedēstītas pupas. Mums neienāktu prātā darīt tik sīkas lietas, bet Silva par to domāja! Un tagad viņam Sanleandrā ir māja, un viņš brauc automobilī, kas maksājis vismaz četri tūkstoši dolāru. Un tomēr viņa dārzā mājas priekšā aug sīpoli. Par tiem vien viņš gadā ieņem trīssimt dolārus. Es zinu, viņš pagājušā gadā nopirka desmit akru zemes — viņam par tiem prasīja tūkstoš dolāru akrā. Viņš pat acis nepamirkšķināja. Viņš zināja, ka visu to dabūs atpakaļ, pat vēl vairāk. Kalnos viņam ir piecsimt astoņdesmit akru liels rančo, bet nopirkts par sviestmaizi. Un es jums saku, ja man būtu tā nauda, ko viņš tur pelna, es varētu katru dienu sev iegādāties jaunu auto. Tur viņam ir zirgu audzētava, un jūs tur atradīsit zirgus, sākot ar vissmagāko darba zirgu līdz pirmšķirīgam rikšotājam.»

«Jā, bet… kā tad viņš to visu ieguva?» Saksona jautāja.

«Gudri saimniekojot. Es jums jau teicu — visa šī nolādētā ģimene strādā. Viņi nekaunas uzlocīt piedurknes un strādāt ar lāpstu — dēli un meitas, znoti, vecais pats un visi viņa mazie bērni. Viņiem ir vecs sakāmvārds, ka četri gadi vecs zēns nav nekam vērts, ja viņš nevar izganīt govi pa lielceļa malām un kopt to. Redziet, Silvas, viss Silvu bars audzē zirņus — simts akru, astoņdesmit akru tie apdēsta ar tomātiem, trīsdesmit akru ar sparģeļiem, desmit akru ar rabarberiem, četrdesmit akru ar gurķiem — o, un viņi audzē vēl daudz ko.»

«Jā, bet kā viņi to visu panāk?» Saksona jautāja tālāk. «Mēs arī nekad neesam kautrējušies un kaunējušies strādāt. Mēs visu laiku esam grūti strādājuši. Es varu ar darbu tikt labāk galā nekā portugāliete, to es redzēju džutas fabrikā. Tur bija vesels bars jaunu portugāļu meiteņu pie aužamām stellēm, un es tās visas pārspēju. Ne tikai darbs vien te svarīgs. Bet kas gan cits?»

Telefona līnijas strādnieks raudzījās uz Saksonu, it kā nezinādams, ko īsti lai saka.

«Jā, es bieži esmu to sev jautājis. Mēs esam labāki nekā šie skrandainie ieceļotāji, es sev saku. Mēs šeit bijām pirmie, un mums pieder šī zeme. Varu iepērt kuru katru dago, ko izperinājušas Azoru salas. Ari mana izglītība ir labāka. Bet kā tas var būt, ka viņi mūs visur pārspēj, atņem mūsu zemi un atver sev bankās tekošus rēķinus? Vienīgā atbilde, ko varu rast, ir tā, ka mums nav viņu uztveres. Mēs pienācīgi nenodarbinām savas galvas. Ar mums kaut kas nav kārtībā. Lai nu kā, mēs nebijām tik gudri, kad lauki vēl piederēja mums. Mēs ar zemi tikai rotaļājāmies. Vai lai jums to pierādu? Tādēļ es jūs te ievedu — lai parādītu, kā vecais Silva ar savu baru rīkojas ar zemi. Apskatiet šo zemi. Seit dzīvo kāds viņa Azoru brālēns, kas tikko ieceļojis un sāk te savas fermera gaitas. Viņš maksā Silvām krietnu naudiņu, bet drīz pats būs tik tālu, ka atpirks kādam paputējušam amerikānim viņa zemi.

Apskatiet še to — labāk būtu, ja jūs visu to redzētu vasarā. Neviena colla zemes te nav atstāta neizmantota. Kur mums tikko ienāk viena vāja raža, viņi ievāc četras treknas ražas. Un skatieties, kā viņi to dara — jāņogu krūmi starp augļu koku rindām, abās pusēs kokiem zaļo pupu rindas, un tur, kur koki beidzas, atkal zirņi līdz rindas galam. Vecais Silva nepārdotu šo zemes gabalu pat par piecsimt dolāriem akrā skaidrā naudā, kaut gan no mana vectēva pirka par piecdesmit dolāriem akrā un izmaksas termiņi bija stipri gari. Un te nu, lūk, es esmu — telefona sabiedrības strādnieks, kas ievelk telefonu Silvas brālēnam, bet šis brālēns neprot pat amerikāniski runāt.

Pupas ceļmalā — jā, kad Silvām ienāca prātā šī ideja, viņš nopelnīja ar cūkbarību vairāk, nekā mans vectēvs saņēma no visas savas zemes. Mans vectēvs, par tām runājot, raustīja degunu. Viņš nomira līdz kaklam iestidzis parādos, un īpašums bija apgrūtināts hipotēkām. Audzēt tomātus iesaiņojamā papīrā — vai esat par to kādreiz dzirdējis? Mans tēvs ņirgājās, kad pirmoreiz redzēja portugāļus tā darām. Un viņš turpināja ņirgāties. Bet tas netraucēja viņus ievākt lielisku ražu, kamēr mana tēva nelielo tomātu plantāciju apēda melnie kukaiņi. Mums nav dota viņu uztvere, varbūt trūkst arī veiklības un prasmes, vai kaut kā cita. Apskatiet šo zemes gabalu — četras ražas gadā, un katra colla zemes prasa divkāršas pūles. Redziet, še pilsētu tuvumā viens akrs zemes ienes vairāk, nekā senās dienās mums ienesa piecdesmit akri. Portugāļi ir īstie lauksaimnieki un zemes kopēji, mēs turpretim nekā nesaprotam no visa tā un nekad arī neesam sapratuši.»

Saksona sarunājās ar telefona līnijas strādnieku, izprašņāja viņu un viņa vadībā visu apskatīja. Paskatījies pulkstenī un redzēdams, ka jau viens, viņš atsveicinājās un devās atpakaļ pie pārtrauktā darba — ievilkt telefonu pēdējam Azoru salu emigrantam.

Ejot caur pilsētu, Saksona nesa savu mugursomu rokā, bet, iznākot uz lauku ceļa, uzmeta to uz muguras un pasita instrumentu padusē.

Jūdzi nogājuši, viņi apstājās pie kāda krūmiem apauguša strauta, kas šķērsoja lielceļu. Bilijs būtu apmierinājies ar sviestmaizēm vien, ko Saksona bija sagatavojusi vēl Priežu ielas namiņā, bet viņa nepiekrita. Saksona neatlaidās, ka jākur uguns un jāuzvāra arī kafija. Ne jau tādēļ, ka pati to ļoti kārotu, bet viņa jau pašā sākumā vēlējās, lai šis ceļojums būtu Bilijam pēc iespējas ērts un tīkams. Vēlēdamās radīt viņā sajūsmu, kas līdzinātos viņas pašas priekam, Saksona negribēja iznīcināt šīs sajūsmas varbūtējo dzirkstelīti ar kaut ko tik netīkamu kā aukstām brokastīm.

«Viens, kas mums jāizmet no galvas, ir steiga. Mums nekur nav jāsteidzas, un gluži vienalga, vai darba diena vai svētdiena. Mēs tagad nodosimies izpriecām, tā būs mūsu dēka, līdzīga tām, par ko lasām grāmatās. O! Es vēlētos, kaut tagad mani redzētu tas zēns, ar ko kopā zvejoju pie Kazu salas! Oklenda esot īstā starta vieta, viņš teica. Nu — nu jā, un mēs esam startējuši, vai nav tiesa? Seit mēs apmetīsimies un vārīsim kafiju. Tev jākur uguns, Bilij, es atnesīšu ūdeni un izsaiņošu lietas.»

«Vai zini,» Bilijs teica, kamēr viņi gaidīja, līdz ūdens sāks vārīties. «Vai zini, ko man tas atgādina?»

Saksona ļoti labi zināja, bet purināja galvu. Viņa vēlējās, lai viņš to pasaka.

«To otro svētdienu pēc tam, kad biju ar tevi iepazinies un mēs ar Princi un Karali devāmies pastaigas braucienā uz Moragas ieleju. Toreiz tu arī izsaiņoji ēdamlietas.»

«Tikai tās bija daudz bagātākas brokastis,» viņa, laimīgi smaidīdama, piebilda.

«Bet brīnos, kādēļ mēs toreiz nedzērām kafiju,» Bilijs turpināja.

«Varbūt tādēļ, ka tas būtu izskatījies pēc precētu ļaužu saimniecības,» viņa smējās, «kaut kas, ko Mērija nosauktu par nepieklājīgu …»

«Vai rupju,» Bilijs tai iekrita valodā. «Viņa vienmēr lietoja šo vārdu.»

«Un paskaties, kas no viņas iznācis!»

«Tā arvien ir,» Bilijs drūmi teica. «Esmu ievērojis, ka tās, kas grib būt vissmalkākās un cimperlīgākās, ir pirmās, kas aiziet tādu ceju. Viņas ir kā daži zirgi, kas trūkstas no tādām lietām, no kurām vismazāk baidās.»

Saksona klusēja. Viņu vienmēr nomāca vārdos neizsakāmas skumjas, tiklīdz pieminēja Berta atraitni.

«Es zinu vēl kaut ko, kas tai dienā notika, bet to tu nekad nevarēsi atminēt,» Bilijs teica, iegrimis pagātnes atmiņās. «Es varētu vai derēt, ka tu to neuzminēsi!»

«Tad nu gan es gribētu zināt,» Saksona teica, bet viņas acis skaidri pauda, ka viņa jau uzminējusi.

Bilija acis atsaucās viņas skatienam, un viņš, neviļus noliecies, satvēra Saksonas roku un maigi spieda to pie sava vaiga.

«Cik tā neizsakāmi maza, ak Dievs!» viņš teica sagūstītajai rokai un tad paskatījās uz Saksonu, kas bija neizsakāmi priecīga par Bilija vārdiem. «Mēs laikam sākam atkal no gala savu mīlas spēli, vai ne, Sakson?»

Viņi abi labi paēda, un Bilijs izdzēra trīs prāvas krūzes kafijas.

«Vai zini, tīrais lauku gaiss rada lielisku ēstgribu,» viņš murmināja un paņēma piekto sviestmaizi. «Varētu apēst vai veselu zirgu un pēc tam to noslīcināt kafijā.»

Saksonas domas nodarbināja tas, ko bija stāstījis jaunais telefona līnijas strādnieks, un viņa tagad apcerēja visu dzirdēto.

«O!» viņa iesaucās. «Mēs jau daudz ko esam iemācījušies.»

«Vienu lietu katrā ziņā esam izpratuši,» Bilijs teica. «Un proti, ka šī nav īstā vieta mums, jo akrs zemes šeit maksā tūkstoš dolāru un mums kabatā ir tikai divdesmit.»

«O, bet mēs šeit arī nemaz nepaliksim,» viņa to ātri pārtrauca. «Bet tie tomēr ir portugāļi, kas devuši zemei šo augsto cenu un iegūst lielās ražas — sūta savus bērnus skolā … un viņiem ir bērni, un, kā tu teici, tik apaļi kā sviesta lodītes.»

«Noņemu viņu priekšā cepuri,» Bilijs atbildēja. «Un tomēr es sev vēlētos labāk četrdesmit akru par simts dolāriem akrā nekā četrus akrus par tūkstoš dolāriem akrā. Es vienmēr baidītos kaut kā no tiem noslīdēt, vai saproti?»

Saksona viņu it labi saprata, un savos sirds dziļumos ari viņa vēlējās to pašu. Savā ziņā viņai bija iedzimtas iepriekšējo paaudžu alkas pēc plašuma, kaut ari ne tādos milzu apmēros.

«Nu, šeit mēs nekādā ziņā nepaliksim,» viņa Bilijam apgalvoja. «Mēs sākām ceļojumu, lai iegūtu nevis četrdesmit, bet gan simts sešdesmit akru brīvās valsts zemes.»

«Jā, man arī liekas, ka valsts mums to parādā par visu, ko mūsu tēvi un mātes darījuši. Es saku, Sakson, ja kāda sieviete šķērsojusi prēriju, kā tava māte to darījusi, un ja kāds vīrietis un sieviete tādā veidā indiāņu noslepkavoti, kā mans vectēvs un vecā māte, tad valsts mums tomēr ir kaut ko parādā.»

«Jā, un mūsu pienākums šo parādu piedzīt.»

«Un to mēs arī darīsim, to mēs darīsim, par to tev nav jābaidās — to mēs panāksim kaut kur sarkankoku mežos uz dienvidiem no Monterejas.»

2

Tikai vēlā pēcpusdienā viņi nonāca Nailsā. Šķērsojuši Haivardu, viņi pēc tam nogriezās no galvenā ceļa un, ejot pa braucamiem ceļiem līdztekus lielceļam, apskatīja laukus, kas bija apstrādāti un izmantoti līdz pēdējai iespējai. Saksona izbrīnā vēroja brūnādainos emigrantus, kas še bija ieradušies bez graša kabatā un pratuši izdabūt no zemes divsimt, piecsimt un tūkstoš dolāru no akra.

Ikviena roka te bija nodarbināta. Sievietes un bērni tāpat strādāja uz lauka kā vīrieši. Zemi apgrieza bezgalīgi daudzas reizes. Šķita, ka viņi tai nekad neļauj atpūsties. Bet tas atmaksājās. Un tam vajadzēja atmaksāties, jo citādi viņu bērni nevarētu iet skolā, ne arī daudzi no viņiem varētu braukāt savos smieklīgi mazajos rateļos vai arī stipros vieglos ratos.

«Paskaties uz viņu sejām,» Saksona teica. «Viņi ir laimīgi un apmierināti. Viņi neizskatās tā, kā mūsu kaimiņi pēc tam, kad bija sācies streiks.»

«Jā, viņiem klājas labi,» Bilijs piekrita, «to jau var pa gabalu redzēt. Bet lai viņi nelielās — to es tev saku tikai tādēļ, ka viņi mūs piekrāpuši un izspieduši no mūsu pašu zemes.»

«Bet viņi jau nemaz nedomā lielīties, to nevar manīt,» Saksona iebilda.

«Nē, to viņi arī nedara, kad tā labi padomāju. Bet vienalga, viņi nemaz tik gudri nav. Varu derēt, ka par zirgiem spēju tiem pastāstīt diezgan daudz, ko viņi nemaz nezina.»

Saule jau taisījās rietēt, kad viņi sasniedza pilsētiņu. Bilijs, kas pēdējās desmit minūtes bija klusējis, vilcinoties tagad izteica savu priekšlikumu.

«Saki… mēs varbūt varētu noīrēt istabu viesnīcā un pārgulēt. Kā tu domā?»

Bet Saksona enerģiski papurināja galvu.

«Kā tu domā, cik ilgi mums pietiks ar divdesmit dolāriem, ja sāksim tā rīkoties jau pašā sākotnē? Vienīgais pareizais ir sākt tūlīt no paša sākuma. Mūsu nodoms nebija pārnakšņot viesnīcā.»

«Labi,» Bilijs piekrita. «Esmu visādi ar mieru. Domāju tikai par tevi.»

«Tādā gadījumā vienmēr atceries, ka es turu līdzi,» viņa izlīdzinādama teica. «Bet tagad mums jārūpējas par vakariņām.»

Viņi nopirka gaļu, kartupeļus, sīpolus, duci labu ābolu un devās no pilsētas laukā līdz kādam krūmu un koku pudurim, kur, kā viņi zināja, tecēja neliels strauts. Koku aizvēnī uz kāda smilšu laukumiņa viņi sev iekārtoja naktsmītni. Tuvumā bija pietiekoši daudz sausas malkas, un Bilijs jautri svilpoja, to lasīdams un cirzdams. Saksona, kas labi pazina katru viņa jutoņas noskaņojumu, kļuva gluži jautra, dzirdot šīs briesmīgi nepareizās skaņas. Viņa klusi smaidīja sevī, izklājot segas, vispirms no smiltīm nolasījusi visus žagarus un paklājusi apakšā bur- audeklu. Viņai bija vēl daudz jāmācās, kā vārīt un cept ugunskurā, bet drīz vien viņa guva labas sekmes. Viņa atklāja, ka svarīgāk ir lietderīgi izmantot uguni, nekā to sakurt milzīgi lielu. Uzvārījusi kafiju, viņa ielēja kannā vēl ceturtdaļtases auksta ūdens, lai nostātos biezumi, un tad novietoja kannu tuvu ugunij, kur bija gan pietiekoši silts, bet ne tik karsts, lai tā sāktu vārīties. Šķēlēs sagrieztos kartupeļus un sīpolus viņa cepa vienā laikā, bet katru savā pannas malā, un izcepusi ielika savā skārda šķīvī, apsedza ar Bilija šķīvi un uzlika uz kafijas kannas. Uz sausās karstās pannas tagad cepa gaļu, un Bilijs bija gluži sajūsmināts. Noņēmusi gaļu, Saksona uz īsu brīdi ielika pannā kartupeļus un sīpolus, lai tos vēl ātri sakarsētu.

«Ko citu vēl lai vēlos?» Bilijs apmierināts iesaucās, beigdams iztukšot pēdējo krūzi kafijas un tīdams cigareti. Viņš bija izstiepies visā garumā uz sāniem un atbalstījies uz rokas. Ugunskurs dega gaišās liesmās, un plīvojošā gaismā Saksonas sejas krāsa šķita vēl siltāka nekā parasti.

«Redzi, kad mūsu senči atradās ceļojumā, viņiem bija pastāvīgi jābaidās no indiāņiem, plēsīgiem zvēriem un citām briesmām. Bet mēs šeit guļam droši kā mātes pūra lādē. Un šīs smiltis! Vai labāku gultu maz var vēlēties? Mīkstas kā pūkas. Ak tu manu mazo indiānīt, tu izskaties tik labi! Es tev saku — vairāk par sešpadsmit gadiem tev neviens nedos.»

«Tiešām?» viņa jautri iesaucās, pagrieza galvu sāņus un lika pamirdzēt saviem baltajiem zobiem. «Ja tu tur negulētu un nesmēķētu cigareti, es tev jautātu, vai māte tev atjāvusi tik ilgi palikt laukā, manu dārgo zēn!»

«Klausies!» viņš iesāka, velti mēģinādams izlikties nopietns. «Es tev labprāt kaut ko jautātu, ja tu varētu man apsolīt nedusmoties. Es, bez šaubām, negribu aizvainot tavas jūtas, bet vēlos kaut ko zināt, un tas ir kaut kas ļoti svarīgs.»

«Jā, kas tas ir?» viņa jautāja, brīdi velti gaidījusi.

«Nu, tikai tas, Sakson. Es tevi briesmīgi mīlu, bet tuvojas nakts, un mēs esam tūkstošiem jūdžu no visiem projām, un — nu labi, tas, ko es vēlējos zināt, ir: vai mēs patiešām esam precējušies, tu un es?»

«Tiešām, mēs esam precējušies,» viņa apgalvoja. «Nu, bet kādēļ?»

«Ak, nekas. Es tikai gribēju pārliecināties, jo pretējā gadījumā pēc tiem ieskatiem, kā esmu audzināts, šī nebūtu īstā vieta …»

«Neblēņojies,» viņa stingri teica. «Se ir īstā vieta un īstais laiks, lai tu ietu un sameklētu rītam malku. Es pa to laiku nomazgāšu traukus un uzposīšu virtuvi.»

Viņš paklausīgi piecēlās, bet vispirms tam vajadzēja viņu apskaut un pievilkt sev klāt. Neviens no viņiem nerunāja ne vārda, bet, kad viņš bija aizgājis, Saksonas sirds nemierīgi sita, un no viņas lūpām raisījās klusa pateicības dziesma.

Uznāca nakts, tumša un ar nespodru zvaigžņu spul- goņu. Bet zvaigznes pašas bija noslēpušās aiz mākoņiem, tās nāca — un neviens no viņiem nebija redzējis, no kurienes. Kalifornijas skaistā vēlīnā vasara bija durvju priekšā. Gaiss bija silts, un nejuta ne mazākās vēja pūsmas, lai gan gaisā varēja manīt pirmos norādījumus uz vēso nakts dzesmu.

«Man ir tāda izjūta, it kā mēs tikai tagad sāktu dzīvot,» teica Saksona, kad Bilijs, salasījis malku, atnāca pie ugunskura un atsēdās tai blakus uz segām. «Šodien es iemācījos vairāk nekā Oklendā pa desmit gadiem.» Viņa dziļi ievilka elpu un izslējās. «Daudz grūtāk kļūt par zemkopi, nekā bijām to iedomājušies.»

Bilijs nekā nerunāja. Viņš blenza uz ugunskuru, un Saksona saprata, ka viņš par kaut ko domā.

«Nu, kas nu ir?» viņa jautāja, kad redzēja, ka viņš pieņēmis kādu lēmumu, un reizē uzlika savu roku viņa rokai.

«Es domāju par to rančo, ko gribam iegūt,» viņš atbildēja. «Šīs mazās lauku sētiņas ir skaistas un jaukas. Bet tās der ieceļotājiem. Bet mums, amerikāņiem — mums vajadzīgs plašums. Es gribu stāvēt kaut kur kalnā un apzināties, ka tā ir mūsu zeme, tāpat kā tā viņpus augstienei un arī nākošā augstiene, zināt, ka aiz nākošā kalna ir līcis, kur ēd mūsu zirgi un jauni kumeļi, kas skrej un ganās ar tiem kopā. Tu zini, ar zirgu audzēšanu var nopelnīt labu naudu; sevišķi izdevīgi audzināt darba zirgus — par tiem maksā tūkstoti astoņus simtus, pat divus tūkstošus. Viņi maksā septiņus līdz astoņus simtus par četrus gadus vecu ķēvju pāri; jā, gandrīz katru dienu viņi pilsētās tā maksā. Labas ganības, tādu klimatu kā šeit, un, nelabvēlīgam laikam iestājoties, jumtu virs galvas un nedaudz siena, ja ilgi saglabājas nelabvēlīgs laiks. Es par to līdz šim nebiju domājis, bet varu teikt, ka tagad kļūstu gluži traks pēc sava rančo.»

Saksona bija pati uzmanība. Šeit viņa ieguva jaunas ziņas par lietām, kas bija tuvas viņas sirdij, un svarīgākais pie tam bija tas, ka šo ziņu devējs ir Bilijs.

«Kārtīgā lauku saimniecībā būs vieta arī tādām lietām, tāpat kā visām citām,» viņa uzmundrinādama teica.

«Protams. Mājas tuvumā mums būs saknes, augļi, vistas un viss, kas vajadzīgs — tāpat kā portugāļiem, bet tālāk projām jābūt ganībām, kur ganīties zirgiem.»

«Bet vai zirgi nav ļoti dārgi, Bilij?»

«Nē, ne sevišķi. Ielu akmens segumi ātri saēd zirgus. Un tos es ņemšu sākumam — tos, kas nebūs vairs derīgi pilsētai; nu, to lietu es labi protu! Nederīgos zirgus pārdod izsolēs, tie mums derēs vēl daudzus, daudzus gadus, viņi neder tikai akmeņiem klātajās pilsētas ielās.»

Ilgāku laiku bija klusums. Dziestošā ugunskura gaismā abu fantāzijā tēlojās viņu nākošā saimniecība.

«Ir brīnišķi kluss, vai ne?» Bilijs beidzot teica un piecēlās. Viņš pavērās apkārt. «Un tik melns kā vesels bataljons melnu kaķu.» Viņš nopurinājās, aizpogāja mēteli un iemeta dziestošajā ugunskurā dažus zarus. «Un tomēr šeit ir visjaukākais klimats pasaulē. Zēns būdams, bieži dzirdēju, kā mans tēvs lielīja Kalifornijas klimatu. Reiz viņš aizceļoja uz austrumiem un nodzīvoja tur vienu vasaru un vienu ziemu, bet tad viņam arī bija diezgan.»

«Mana māte arvien teica, ka nekur citur pasaulē neesot zemes ar tādu klimatu, kā šeit. Cik brīnišķi vajadzēja būt, kad šeit ieradās pirmie kolonisti, kas bija šķērsojuši tuksnešus un augstienes. Viņi dēvēja šo zemi par apsolīto, kur piens un medus tek. Zeme bijusi tik bagāta un auglīga, ka vajadzējis tikai drusku parakņāt — Kadijs arvien mēdza tā teikt.

«Un visur bija medījumi,» Bilijs turpināja. «Mana tēva audžutēvs misters Robertss mēdza stāstīt, ka, dzenot lopus no Sanjoakīnas uz Kolumbijas upi, viņi bijuši četrdesmit vīri un nekad neņēmuši līdzi pārtiku; vienīgi pulveri un sāli. Viņi pārtikuši no medījumiem, ko nošāvuši.»

«Kalni bijuši pilni stirnu, un netālu no Santarozas mana māte redzējusi veselus barus aļņu. Uz turieni mēs kādreiz aiziesim, Bilij. Es tik ļoti labprāt gribētu reiz redzēt Santarozu.»

«Un, kad mans tēvs vēl bijis gluži jauns cilvēks un dzīvojis uz ziemeļiem no Sakramento, purvi bijuši pilni pelēku lāču. Viņš tos bieЈi šāvis. Un, ja gadījies kādu no tiem sastapt klajā laukā, viņš un meksikāņi tos ķēruši ar laso, vai zini. Viņš arvien teica, ka tāds zirgs, kas nebaidījies no pelēkā lāča, maksājis desmit reizes dārgāk nekā pārējie. Un panteras — citi tās mēdz saukt par pumām — cik to nav bijisl Jā, protams, mēs iesim uz Santarozu! Varbūt mums piekrastes zemes nepatiks, tad jau tā kā tā būs jākāto tālāk.»

Uguns bija jau gandrīz izdzisusi. Saksona bija sakārtojusi matus naktsguļai. Viņiem nevajadzēja sevišķi gatavoties, lai varētu doties pie miera, un pēc dažām minūtēm viņi jau atradās viens otram blakus zem segām. Saksona aizvēra acis, bet nevarēja aizmigt. Nekad vēl viņa nebija gulējusi zem klajām debesīm, un kā arī pūlējās, tomēr nevarēja atvairīt dīvaino izjūtu. Tam vēl pievienojās nogurums, ko tā sajuta locekļos, un sākumā tik mīkstās smiltis par lielu brīnumu tagad nemaz vairs nelikās mīkstas. Pagāja kāda stunda. Viņa mēģināja sev iegalvot, ka Bilijs aizmidzis, kaut gan zināja, ka viņš neguļ. Ugunskurā iesprakšķējās kāds zariņš, un viņa izbijusies sarāvās. Viņa bija pārliecināta, ka arī Bilijs sakustējies.

«Bilij,» viņa čukstēja. «Vai tu esi nomodā?»

«Jā,» viņš klusu atbildēja, «un man rādās, ka šīs smiltis ir cietas kā cementa grīda. Man tas, protams, vienalga, bet kas to būtu domājis.»

Viņi nedaudz pārmainīja stāvokļus, bet nespēja izbēgt no cietās guļvietas, kas nogurušajiem locekļiem bija īsta mocība.

Pēkšņi viņus izbiedēja metāliskas švirkstošas skaņas — tas bija sienāzis, kas sāka čirkstēt netālu no viņiem. Saksona kādu brīdi klusēja, līdz Bilijs iesaucās:

«Visu svēto vārdā, kas tas varētu būt?»

«Vai tu domā, ka tā varētu būt klaburčūska,» viņa nedabīgi mierīgi jautāja.

«Taisni par to es domāju.»

«Es reiz redzēju divas Baumaņu drogu veikala skatlogā. Un zini, Bilij, tām ir indes zobi, un ja tās kādam iekož, inde ieplūst kodumā.»

«Br-r-r-r,» Bilijs drebinājās, un viņa bailes nebija izlikšanās vien. «Droša nāve, to katrs zina, tikai Bosko paliek sveiks un vesels. Vai tu viņu atceries?»

«Viņš tās ēd dzīvasl Viņš tās ēd dzīvas! Bosko! Bosko!» Saksona atbildēja, atdarinot gadatirgu čūsku dīdītāja izsaucienus.

«Visi Bosko liek čūskām izlauzt indes zobus. Tas viņiem jādara. Jā, jā! Bet ir gan savādi, ka es nevaru aizmigt. Es vēlētos, kaut tas nolādētais bļāvējs turētu muti. Labprāt būtu zinājis, vai tā ir klaburčūska, vai nav.»

«Nē, tā nevar būt čūska,» Saksona noteikti teica. «Visas klaburčūskas jau sen izskaustas.»

«Bet kur tad Bosko ņem savas?» Bilijs jautāja, un viņa jautājumā bija nenoliedzama loģika. «Un kādēļ tu neguli?»

«Laikam tādēļ, ka te viss tik neparasts,» bija Saksonas atbilde. «Redzi, es nekad vēl neesmu gulējusi laukā.»

«Es arī ne. Un vienmēr iedomājos, ka tas ir ļoti patīkami.» Viņš pagrozījās, bet smiltis kā bija, tā palika cietas, varēja grozīties un griezties, kā vien gribēja. Viņš dziļi nopūtās. «Ar laiku droši vien pie tā pieradīsim. Ko citi var, to arī mēs varam, un ir ļoti daudz tādu cilvēku, kas

guļ zem klajas debess. Tas ir ļoti veselīgi. Mēs esam brīvi kā putni gaisā, mums nav jāmaksā īres nauda, un esam paši savi kungi…»

Viņš pēkšņi apklusa. Krūmos kaut kas iečabējās. Bet, tiklīdz viņi mēģināja noteikt, no kuras puses nāk troksnis, tas neizskaidrojamā kārtā atkal apklusa, un atjaunojās, tikko tie gribēja aizvērt nogurušās acis.

«Izklausās, it kā kāds gribētu mums zagšus pielavīties,» Saksona teica un ciešāk piekļāvās Bilijam.

«Lai nu kā, bet indiāņi tie nekādā ziņā nav,» bija vienīgais, ar ko viņš to varēja mierināt. Tad viņš nožāvājās. «Ak nieki! No kā lai mēs baidāmies? Padomā, kas nebija jāizcieš mūsu senčiem.»

Pēc kāda brīža Saksona juta viņa plecus trīsam un zināja, ka viņš smejas.

«Man ienāca prātā notikums, ko bieži mēdza stāstīt mans tēvs,» viņš paskaidroja. «Tas bija par Suzannu Kleg- hornu — vienu no Oregonas apguvējām. Viņa dēvēta par aklo Suzannu, bet šaut tā pratusi kā pats nelabais. Reiz prērijā viņu ratu karavānai uzbrukuši indiāņi. Visi rati sagriezti lokā, cilvēki un vērši atradušies šā loka iekšpusē. Viņi drīz vien piespieda indiāņus bēgt un daudzus nogalināja. Karavāna bija par stipru, lai to tādā kārtā pieveiktu, un tādēļ indiāņi izdomāja citu līdzekli, lai izvilinātu atnācējus no ratu cietokšņa. Viņi atveda divas baltās meitenes, ko bija sagūstījuši citā vietā, un, nostājušies tā, ka aplenktie var viņus saredzēt, bet lodes nevar sasniegt, sāka tās mocīt. Indiāņi bija pārliecināti, ka baltie to nespēs noskatīties un tiem uzbruks, un tad indiāņi būs viņus dabūjuši tur, kur vēlējās redzēt.

Baltie vīri nekā nespēja darīt. Ja viņi izietu no sava ratu cietokšņa, lai glābtu meitenes, indiāņi tos pieveiktu un pēc tam uzbruktu karavānai. Tas nozīmētu drošu nāvi visiem. Bet ko dara vecā Suzanna? Viņa paņem vecu gar- stobrainu Kentuki tipa šauteni un trīsreiz tik daudz pulvera kā parasti un tēmē uz kādu lielu indiāni, kas sevišķi cītīgi spīdzina meitenes; tēmē un nospiež gaili. Šāvienam atskanot, viņa pati nokrita augšpēdu, un plecs tai sāpēja un bija gluži greizs līdz pat Oregonai, bet lielo indiāni viņa tomēr notrieca no kājām. Viņš vairs nepaguva ievākt ziņas, kas ar viņu notika.

Bet, taisnību sakot, to es nepavisam negribēju stāstīt. Vecajai Suzannai bija pamatīga vājība pret Džonu Mieža- graudu. Pie pirmās izdevības viņa piesūcās līdz acīm. Viņas dēli, meitas un vīrs visi rūpīgi sargāja, lai viņas tuvumā negadītos kaut kas pa tvērienam.»

«Bet kas tad?» Saksona jautāja.

«Džons Miežagrauds. — O, tu nezini, kas tas ir. Tas ir sens viskija nosaukums. Nu labi, kādu dienu viņiem visiem kaut kur jāiet; ja nemaldos, to vietu, kur viņi, no Oregonas aizgājuši, bija apmetušies, sauca par Bodegu. Vecā Suzanna žēlojās, ka viņu mokot briesmīgas reimatisma sāpes un viņa nevarot paiet. Bet viņas ģimene arī bija gudra. Mājās viņiem bija divu galonu liela muciņa ar viskiju. Viņi teica — labi, lai Suzanna paliekot mājās, bet, pirms tie aizgāja, vienam no mazdēliem vajadzēja uzkāpt kokā un piesiet muciņu sešdesmit pēdu augstu virs zemes. Bet, kad viņi vakarā atgriezās mājās, vecā Suzanna tomēr gulēja virtuvē uz grīdas galīgi piedzērusies.»

«Viņa, droši vien, uzkāpa kokā,» Saksona teica, kad Bilijs vēl arvien klusēja.

«Nē, to viņa nedarīja,» viņš triumfēdams iesmējās. «Viņa palika kubulu tieši zem viskija muciņas, paņēma savu veco bisi, sašāva muciņu, un nu viņai atlika tikai izlakt no kubula viskiju.»

Saksona pašreiz- taisījās iemigt, kad krūmos atkal iečabējās, un šoreiz troksnis jau šķita daudz tuvāk. Viņas satrauktā fantāzija lika tai iedomāties, ka tas ir kāds plēsoņa, kas grib viņiem tumsā uzbrukt.

«Bilij,» viņa čukstēja.

«Jā, es arī klausos,» skanēja viņa atbilde — viņš arī bija nomodā.

«Kā tu domā, vai tā tik nav pantera, vai varbūt… lūsis?»

«Nevar būt. Tie jau sen izskausti. Te taču ir mierīgs zemkopības rajons.»

Viegla vēja pūsma lika koku galotnēm maigi iešalkties, un Saksona notrīsēja. Mistisko sienāža dziesmu pēkšņi pārtrauca, un čabošais troksnis izvērtās dobjā smagā di- poņā, kas lika Bilijam un Saksonai piecelties sēdus. Bet nu viss apklusa, un viņi atkal atlaidās guļus, kaut gan tagad klusums tiem šķita draudīgs.

«Hm,» Bilijs atviegloti nopūtās. «Tagad es zinu, kas tas bija. Trusītis. Esmu redzējis tos ar pakaļkājām bungojam zemi.»

Velti Saksona pūlējās aizmigt. Laikam ritot, smiltis kļuva arvien cietākas un cietākas. Sāpēja viss ķermenis. Un, kaut gan prāts to atvairīja, viņas fantāzija nenogura, iztēlojoties draudīgās briesmas visspilgtākās krāsās. Lūk, atkal jauns troksnis. Tā nebija ne čaboņa, ne dipoņa, bet šķita, it kā caur krūmiem līstu kāds liels dzīvnieks. Viņi dzirdēja liecamies un lūstam zarus, vienreiz pat bija skaidri dzirdams, ka atliec zarus un pēc tam tie atkal atlec atpakaļ.

«Ja pirmoreiz dzirdējām panteru, tad tagad tam jābūt zilonim,» bija Bilija neiepriecinošais spriedums. «Tas jau ir pamatīgs svars. Ieklausies vien! Un nāk arvien tuvāk.»

Brīžiem troksnis apklusa, bet ikreiz atkārtojoties tas bija dzirdams arvien tuvāk un tuvāk. Bilijs atkal piecēlās sēdus un ar vienu roku apskāva Saksonu, kas arī bija atsē- dusies.

«Neesmu aizvēris ne aci,» viņš teica. «Lūk, jau atkal viņš trokšņo. Kaut es to varētu saredzēt.»

«Spriežot pēc trokšņa, tas varētu būt arī pelēkais lācis,» Saksona teica, zobiem klabot pa daļai no bailēm, pa daļai no vēsās nakts dzesmas.

«Sienāzis tas nav, tas ir skaidrs.»

Bilijs grasījās kāpt laukā no segām, bet Saksona satvēra viņu aiz rokas.

«Ko tu gribi darīt?»

«Es parasti nebaidos,» viņš atbildēja. «Bet, vaļsirdīgi runājot, Sakson, tas mani sāk nervozēt. Ja drīz nenoskaidrošu, kas tas ir, es kļūšu gluži traks. Es gribu iet paskatīties.»

Nakts bija tik tumša, ka tai momentā, kad Saksona nevarēja Biliju vairs ar roku aizsniegt, viņš bija tās skatienam izzudis. Troksnis bija apklusis, un zem viņa soļiem lūza sausie zari. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un palīda zem segām.

«Man liekas, ka es to padzinu. Tam, jādomā, bija labākas ausis par mums abiem, un, dzirdot mani nākam, tas aizlavījās. Es arī pūlējos netrokšņot. Augstais Dievs, tas atkal klāt.»

Viņi atkal atsēdās. Saksona piegrūda Bilijam.

«Klausies!» viņa tikko dzirdami čukstēja. «Tas elpo. Dzirdēju nupat to sprauslojam.»

Brīkšķēdams salūza kāds sauss zars, un tik tuvu, ka viņi abi nemaz nekaunoties palēcās bailēs.

«Bet to es ilgāk vairs necietīšu,» Bilijs sadusmots iesaucās. «Tas jau drīz mums uzklups mugurā.»

«Bet ko tu domā darīt?» Saksona norūpējusies jautāja.

«Bļaušu tā, ka vai mati slienas stāvus. Gan es to nobiedēšu, lai tas būtu kas būdams.»

Viņš dziļi ievilka elpu un tad izgrūda mežonīgu kliedzienu.

Panākumi pārsniedza pat vispārdrošākās cerības, un Saksonas sirds trīsēja bailēs. Vienā mirklī tumsu pildīja visbriesmīgākais troksnis. Viņi dzirdēja, ka krūmi brīkšķēja zem smagiem ķermeņiem, kas attālinājās katrs uz savu pusi. Par laimi šie brīkšķi drīz apklusa, un troksnis arvien vairāk attālinājās.

«Nu, ko tu par to teiksi?» Bilijs pārtrauca klusumu. «Žēlīgais Dievs, boksa ļaudis teica, ka es ne no kā nebīstoties. Man prieks, ka viņi mani šovakar neredzēja!» Viņš ievaidējās. «Bet tagad esmu dabūjis visu, ko vēlējos un šīm nolādētajām smiltīm. Celšos augšā un iekuršu uguni.»

Uguni iekurt bija viegli, jo zem pelniem vēl kvēloja ogles, un iemestie zari drīz sāka degt. Aiz mākoņu plīvura zenītā iemirdzējās dažas zvaigznes. Bilijs paraudzījās uz tām, brīdi padomāja un sāka soļot uz krūmiem.

«Ko nu tu darīsi?» Saksona iesaucās.

«Ak, man ienāca kaut kas prātā,» viņš izvairīgi teica un drosmīgi izgāja no ugunskura gaismas loka.

Saksona ietinās segās līdz pat zodam un apbrīnoja viņa drosmi. Viņš nepaņēma pat cirvi un aizgāja virzienā, kur pirmīt bija izgaisuši trokšņi.

Pēc desmit minūtēm viņš atgriezās, pilnā kaklā smiedamies.

«Ak, šie velna bērni mani gan piemuļķoja. Beigu beigās sākšu baidīties pats no savas ēnas. Kas tas bija? Hm! To tu nekad neuzminēsi, kaut dzīvotu vai tūkstoš gadu. Bars teļu, un tie tiešām bija nobijušies vairāk nekā mēs.»

Viņš izsmēķēja cigareti un tad palīda zem segām blakus Saksonai.

«Es būšu gan varens zemnieks,» viņš zobojās, «ja mani var tā nobiedēt bars teļu. Varu derēt, ka ne mans, ne tavs tēvs nebūtu ne aci pamirkšķinājis. Jā, mūsu cilts pavisam nogājusi no grauda.»

«Nē, tas nav tiesa,» Saksona dedzīgi iesaucās. «Cilts ir laba, mēs esam tikpat labi kā mūsu senči, bez tam veselīgāki. Mēs tikai esam auguši citos apstākļos — tas ir viss. Mēs esam visu savas dzīves laiku pavadījuši pilsētās. Mēs pazīstam pilsētu trokšņus un visu, kas iederas pilsētā, bet nezinām nekā no tā, kas īpatns lauku dzīvei, jo esam auguši tālu no dabas. Bet tagad mēs atradīsim dabiskus dzīves apstākļus un pieradīsim pie tiem. Dosim paši sev drusku laika, un drīz vien tikpat mierīgi un droši gulēsim zem klajas debess, kā tavs vai mans tēvs senās dienās.»

«Bet ne uz smiltīm,» Bilijs vaidēja.

«To nemaz vairs nemēģināsim darīt. Mēs jau to iemācījāmies. Bet tagad esi kluss un liecies gulēt.»

Bailes bija izzudušas, bet smiltis, kam viņi tagad veltīja izcilu uzmanību, kļuva arvien neciešamākas. Bilijs beidzot iekrita snaudā, un tālumā jau atskanēja pirmā gaiļa dziesma, kad Saksona nogurusi aizvēra acis, bet smiltis bija un palika cietas, un viņas miegs bija nemierīgs.

Dienai austot, Bilijs izrausās no segām un iekūra spēcīgu uguni. No aukstuma trīsot, Saksona pielīda tuvāk ugunskuram. Abi bija noguruši un neizgulējušies. Saksona sāka smieties. Bilijs pievienojās, sākumā saīdzis un dusmīgs, bet viņa seja noskaidrojās, kad skatiens krita uz kafijas kannu, un nākošā acumirklī tā jau atradās uz uguns.

3

No Oklendas līdz Sanžozē ir četrdesmit angļu jūdžu, Bilijs un Saksona šo attālumu veica trīs dienās. Savā ceļā viņi vairs nesatika neviena, kas tik labprāt un daudz stāstītu kā jaunais telefona līnijas strādnieks, un pavisam reti gadījās tāds, ar ko varēja parunāt. Viņi redzēja ejam klaidoņus, kas ar segām uz muguras devās pa lielceļu gan uz ziemeļiem, gan dienvidiem. Iespaids, ko Saksona guva īsajās sarunās ar tiem, viņu pārliecināja, ka šie cilvēki vai nu nekā, vai arī ļoti maz var pastāstīt par lauku dzīves apstākļiem. Tie pa lielākai daļai bija veci vīri, vārgi vai arī alkohola saēsti, un viss, ko viņi zināja, bija tas, kur atrodama laba peļņa un labi darba apstākļi. Bet vietas, ko viņi minēja, bija ļoti tālu. Vienu lietu viņa tomēr no klaidoņiem dabūja zināt — apgabalu, ko viņa un Bilijs pašreiz šķērsoja, apsaimniekoja «mazie zemnieki», kas reti pieņēma algādžus un tikai lēto portugāļu darbaspēku. Zemnieki bija ļoti nelaipni. Viņi bieži vien ar tukšiem ratiem brauca garām Bilijam un Saksonai, bet nekad neuzaicināja tos sēsties iekšā. Ja Saksonai kādreiz radās izdevība viņiem kaut ko pajautāt, tie viņu aizdomīgi un ziņkāri apskatīja no galvas līdz kājām un atbildēja vai nu pa jokam, vai divdomīgi.

«Šie nolādētie nav amerikāņi,» Bilijs nikni teica. «Senās dienās visi cilvēki bija laipni viens pret otru.»

Bet Saksona atcerējās savu pēdējo sarunu ar Tomu.

«Tas ir laika gars, Bilij. Laika gars ir citāds. Un bez tam mēs vēl neesam necik tālu aizgājuši. Pagaidi, lai tiekam tālāk no lielajām pilsētām, un tu redzēsi, ka ļaudis kļūs laipnāki.»

«Tas jau ir īstais salašņu bars,» Bilijs rūca.

«Bet var būt, ka viņiem iemesls tādiem būt,» viņa smējās. «Nevar zināt, vai kāds no viņu dēliem nav streiklauzis, ko tu piekāvi.»

«Ja tikai es tam varētu ticēt,» Bilijs jocīgā dedzībā iesaucās. «Bet pat ja man piederētu desmit tūkstoš akru, es tomēr nevarētu zināt, vai tas vīrs, kas ienāk manā sētā ar savām segām uz muguras, nav tikpat labs, jā, varbūt pat labāks nekā es pats. Es mazākais pret viņiem tā izturēšos.»

Bilijs sākumā taujāja pēc darba visās zemnieku mājās, vēlāk gan tikai lielākās. Bet atbilde bija visur viena un tā pati. Dažās vietās gan teica, ka pēc lietus sākšoties aršana. Šur tur ara arī sausos laukus, bet šos darbus pa lielākai daļai veica paši zemnieki.

«Bet vai tad tu proti art?» Saksona jautāja.

«Nē, bet tas nevar būt sevišķi grūti. Ja redzēšu kādu aram, lūgšu, lai man to ierāda.»

Nākošās dienas pēcpusdienā Bilijam radās izdevība to darīt. Viņš pakāpās uz kāda žoga, kas ieskāva nelielu lauku, un redzēja vecu vīru aram.

«Ak, tas ir pavisam viegli,» Bilijs nicīgi teica. «Ja tāds vecs kraķis tiek ar to galā, tad es uzņemos tikt ar diviem tādiem galā.»

«Ej un pamēģini,» Saksona dedzīgi iesaucās.

«Bet kāda tam nozīme?»

«Vai tu baidies?» viņa to ķircināja, bet pati smaidīja. «Tev nekas cits nav jādara, kā tikai viņam jāpajautā. Vairāk viņš nevar, kā tevi noraidīt. Nu, un ja viņš to dara? Tu taču izturēji divdesmit raundus ringā pret «Čikāgas briesmām» un nepamirkšķināji pat acis.»

«Jā, bet tas ir pavisam kas cits,» viņš iebilda un, pārkāpis žogam, nolēca otrā pusē zemē. «Esmu ar mieru derēt ar divi pret vienu, ka vecais idiots mani aiztrieks pie visiem velniem.»

«Nē, to viņš nedarīs. Tev tikai viņam jāpastāsta, ka tu labprāt gribētu iemācīties art, un jālūdz atļauja izdzīt dažas vagas. Saki viņam, ka par to tam nekas nebūs jāmaksā.»

«U! Ja viņš sāks plātīties, es viņam to nolādēto arklu gluži vienkārši noņemšu.»

Stāvot pie žoga un attāluma dēļ sarunu nedzirdot, Saksona vēroja abus vīrus. Pēc dažām minūtēm arājs uzlika Bilijam uz kakla grožus un iespieda rokā arkla balstus. Tad zirgi sāka kustēties, un vecais vīrs gāja Bilijam blakus, dodot tam aizrādījumus, kā rīkoties. Kad viņi bija izdzinuši vairākas vagas, vīrietis pameta Biliju un, šķērsodams uzarto zemes gabalu, tuvojās Saksonai.

«Viņš jau agrāk kādreiz aris, vai ne?»

Saksona purināja galvu.

«Ne reizi vēl savā mūžā! Bet viņš labi pazīst zirgus.»

«Jā, to varēja redzēt, ka gluži nepraša viņš nav un visu ātri aptver.» Vecais zemnieks klusu iesmējās un nogrieza vīkšķi tabakas.

Neapartais gabals acīm redzami kļuva arvien mazāks, bet Bilijs nemaz nedomāja apstāties, un abi skatītāji pie žoga bija dziļi iegrimuši sarunā. Saksonas jautājumi bira kā krusa, un nepagāja ilgs laiks, līdz viņai bija skaidrs, ka šis vecais zemnieks līdzīgs jaunā telefona līnijas strādnieka tēvam, kādu viņš to bija tēlojis.

Bilijs izturēja līdz beigām, un, kad viss gabals bija uzarts, vecais saimnieks uzaicināja abus pārnakšņot pie viņa. Esot kāda piebūve, kas stāvot tukša, tur atrodoties arī neliela krāsns, un, kad izslaukšot govis, viņi dabūšot arī pienu. Un, ja Saksona vēloties izbaudīt lauksaimnieces priekus, viņa varot pamēģināt slaukt.

Ar slaukšanu viņai nelaimējās tā kā Bilijam ar aršanu, bet, kad viņš to diezgan bija zobojis, Saksona ieteica viņam pamēģināt savu laimi, un Bilijs tāpat cieta neveiksmi kā viņa. Saksonas vērīgās acis redzēja visu, un viņa jautāja daudz ko, līdz tai bija skaidrs, ka šeit viņa iepazinusies ar zemkopju dzīves ēnas pusi. Kā sēta, tā sētas saimnieks bija veclaiku. Še neviens nedomāja par to, kā pēc iespējas vairāk no zemes iegūt. Zemes bija par daudz, un to pienācīgi neapstrādāja. Visam bija gadījuma raksturs. Dzīvojamā māja, šķūnis un saimniecības ēkas bija diezgan paputējušas. Dārzs mājas priekšā nezāļu aizaudzis. Sakņu dārza nemaz nebija. Nelielais augļu dārzs bija vecs, nekopts un vārgulīgs. Koki greizi, tieviem stumbriem un pe- lēkti sūnu. Dēli un meitas dzīvoja tuvākajās pilsētās, kā Saksona uzzināja. Viena meita bija apprecējusies ar ārstu, viena bija skolotāja pilsētas skolā, viens dēls inženieris, viens arhitekts, trešais laikrakstu reportieris Sanfrancisko. Viņu tēvs teica, ka bērni šad tad palīdzot, ja esot nepieciešams.

«Nu, kā tu domā?» Saksona jautāja, kad Bilijs pēc vakariņām smēķēja savu cigareti.

Viņš raustīja plecus.

«Hm! Tas taču ir gluži skaidrs. Vecais ir apsūnojis tāpat kā viņa dārzs. Pēc tā, ko redzējām Sanleandrā, var spriest, ka viņam nav ne jēgas par pareizu saimniecību. Un zirgi! Tā būtu tīrā žēlsirdība, jā, un viņam pašam ietaupījums, ja abus zirgus nošautu. Varu derēt, ka portugāļus tu neredzēsi ar šādiem zirgiem braucot. Iegādāties labus zirgus nenozīmē lepoties — tie atmaksājas. Tas pieder pie lietas. Veci zirgi ēd vairāk nekā jauni, ja tos grib saglabāt labā stāvoklī, un tomēr darbā netiek līdzi jauniem zirgiem. Vari būt pārliecināta, ka tikpat daudz maksā arī viņus apkalt. Un bez tam tie ir darbā nodzīti. Katra minūte, kuru viņš šos zirgus patur, nozīmē piemaksāt no kabatas skaidru naudu. Ja tu redzētu, kā viņi pilsētās to aplēš!»

Sai naktī viņi gulēja mierīgi un pēc brokastīm gatavojās doties ceļā.

«Labprāt dotu jums uz dažām dienām darbu,» vecais saimnieks teica, «bet es nespēju to samaksāt. Mūsu saimniecība tagad, kad mani bērni projām, tikko spēj uzturēt mani un manu sievu, un arī tad ne vienmēr. Laiki tagad ļoti ļauni, bet tādi tie jau sen. Nekas vairs nav tā, kā agrāk.»

Agrā pēcpusdienā Sanžozē tuvumā Saksona nolēma atpūsties.

«Seit es ieiešu iekšā un drusku parunāšos, ja viņi nerīdīs uz mani suņus. Tā ir skaistākā vieta no visām, ko līdz šim esam redzējuši, vai ne tā?»

Bilijs, kas vienmēr domāja par kalniem un lieliem laukiem, kur viņa zirgi varētu iztrakoties, piekrizdams kaut ko nomurmināja, bet varēja redzēt, ka sajūsmināts viņš nav.

«Kādas saknes! Paskaties tikai! Un puķes, kas aug dobēs. Tas jau vēl skaistāk, nekā tomāti iesaiņojamā papīrā.»

«Nesaprotu, kam tas viss var būt derīgs,» Bilijs cēla * iebildumus. «Kāds labums no puķēm, kas tikai aizņem vietu, kur varētu augt derīgas saknes?»

«Jā, un taisni to es gribu zināt.» Viņa norādīja uz kādu sievieti, kas ar lāpstu strādāja nelielas mājiņas priekšā. «Nezinu, kāda viņa ir, bet ļaunākā gadījumā viņa var kļūt tikai rupja. Skaties! Tagad viņa raugās tieši uz mums. Noliec savu nesamo blakus manam un iesim iekšā.»

Bilijs gan noņēma no muguras saini, bet gribēja palikt ārpusē. Ejot pa šauro, puķu dobju ieskauto dārza ceļu, Saksona redzēja divus vīriešus rīkojamies ar saknēm — viens no viņiem bija vecs ķīnietis, otrs arī vecs un tumš- acains, jādomā, arī ārzemnieks. Visur varēja vērot tīrību, kārtību, lietpratīgu sadalījumu un intensīvu zemes izmantošanu — to redzēja pat viņas nevingrinātās acis. Sieviete piecēlās un novērsās no savām puķēm, Saksona redzēja, ka tā ir pusmūža gados, slaida un vienkārši, bet ar gaumi ģērbusies. Viņa valkāja brilles, pirmais iespaids, ko Saksona guva, bija tāds, ka tā ir laipna, bet nervoza sieviete.

«Šodien man nekas nav vajadzīgs,» viņa teica, pirms Saksona vēl paguva kaut ko teikt, bet šo noraidījumu pavadīja laipns smaids.

Saksona iekšēji ievaidējās, iedomājoties savu mugursomu. Sieviete droši vien bija redzējusi, ka viņa to noliek zemē.

«Mēs neesam ceļojoši tirgotāji,» viņa steidzās paskaidrot.

Tagad sievietes smaids bija vēl laipnāks, un viņa mierīgi nogaidīja, līdz Saksona izteiks, ko tā no viņas vēlas.

Tas Saksonai bija ļoti parocīgi, un viņa nekavējoties iesāka:

«Mēs meklējam zemi. Gribam nodarboties ar zemkopību, vai zināt, un, pirms pērkam, mums jātiek skaidrībā, ko īsti vēlamies. Redzot jūsu skaisto dārzu, man vajadzēja ienākt un jums ko pajautāt. Jo, redziet, mēs nekā no lauksaimniecības nesaprotam. Esam visu mūžu pavadījuši pilsētā, bet tagad nolēmuši dzīvot laukos un kļūt laimīgi un priecīgi.» Viņa apklusa. Sievietes sejā pavīdēja dīvaina izteiksme, bet viņas laipnība nemazinājās.

«Bet kā jūs zināt, ka, laukos dzīvodami, kļūsit laimīgi?» viņa jautāja.

«To es nezinu. Zinu tikai, ka nabaga cilvēki pilsētās nevar būt laimīgi, jo tur ir vienmēr streiki un tamlīdzīgas lietas. Ja ari laukos cilvēki nevar būt laimīgi, tad laimes nav nekur, un tas nav taisnīgi, kā jūs domājat?»

«Izklausās pareizi, mana dārgā. Bet neaizmirstiet, ka laukos dzīvo daudzi nabadzīgi cilvēki un arī daudzi nelaimīgi.»

«Bet jūs neizskatāties ne nabaga, ne nelaimīga,» Saksona ātri ierunājās. «Jūs tiešām esat jauka.»

Saksona redzēja, ka sievietes vaigi nosarkst priekā, un viņa izskatījās pietvīkusi, kad turpināja:

«Bet var būt, ka es esmu taisni piemērota lauku dzīvei, lai gūtu tur sekmes. Kā pati teicāt, jūs esat visu laiku dzīvojusi pilsētā. Jūs nemaz nepazīstat lauku dzīvi. Tā jums drīz vien atņems drosmi.»

Saksonas domas atgriezās pie baigā laika, ko tā bija pavadījusi mazajā namiņā Priežu ielā.

«Es mazākais zinu, ka dzīve pilsētā mani briesmīgi nomāc. Varbūt laukos būs tāpat, bet tomēr tā ir mana vienīgā iespēja, vai jūs saprotat? Tas vai nekas. Bez tam mana ģimene nāk no laukiem. Tas taču ir daudz dabiskāks dzīvesveids. Bet vēl labāks pierādījums ir tas, ka es šeit stāvu, un tas pierāda, ka iekšēji ilgojos pēc zemes un, kā jūs to dēvējāt, esmu taisni piemērota lauku dzīvei, jo citādi taču šeit nebūtu.»

Otra piekrizdama pamāja ar galvu un ar pieaugošu interesi vēroja Saksonu.

«Jaunais vīrietis …» viņa iesāka.

«Tas ir mans vīrs. Viņš bija važonis, līdz izcēlās lielais streiks. Mani sauc par Robertsu, esmu Saksona Robertsa, un mans vīrs ir Viljams Robertss.»

«Un es esmu misis Mortimera,» sieviete teica un iepazīstoties laipni palocīja galvu. «Esmu atraitne. Ja jūs palūgtu savu vīru ienākt, es mēģinātu dažus no jūsu daudzajiem jautājumiem noskaidrot. Sakiet, lai viņš savu nesamo noliek šaipus žoga. Tātad, kas tas bija, ko jūs man gribējāt jautāt?»

«Ak, daudz kas. Kā jūs panākat, ka tas atmaksājas? Kā jūs visu to iesākāt? Cik maksā zeme? Vai jūs pati likāt celt savu skaisto mājiņu? Cik jūs maksājat saviem gājējiem? Kur jūs visu to iemācījāties — kas aug vislabāk un kas ir ienesīgāks? Kā vislabāk pārdot? Un kā jūs to iekārtojat?» Saksona apklusa un sāka smieties. «Ak, es vēl tikko sāku. Kādēļ jums dobēs viscaur puķes? Es redzēju pie Sanleandras portugāļu saimniecības, bet tur nekur nebija saknes un puķes juku jukām.»

Misis Mortimera pacēla roku. «Atbildēšu jums uz jūsu pēdējo jautājumu. Tā savā ziņā būs visu jautājumu atbilde.»

Bet tagad pienāca Bilijs, un paskaidrojumu vajadzēja atlikt, līdz viņš bija iepazīstināts.

«Jūsu skatienu saistīja puķes, vai ne?» misis Mortimera turpināja. «Un puķes bija tās, kas jums lika iegriezties pie manis. Jā, lūk, tādēļ jau arī puķes stādītas ar saknēm kopā, lai saistītu garāmgājēju uzmanību. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik daudzus cilvēkus tās jau ievilinājušas manā dārzā. Šis ir dzīvs satiksmes ceļš, ko lieto daudzi pilsētas ceļinieki. Nē, ar automobiļiem man neveicas. Putekļi traucē redzēt. Bet es iesāku vēl toreiz, kad visi cilvēki brauca ar zirgiem. Še garām pastāvīgi brauca pilsētnieki. Viņu uzmanību saistīja vispirms manas puķes un pēc tam arī mana māja. Viņi lika važonim pieturēt. Un, nu jā, es arvien iekārtojos tā, ka strādāju mājas priekšā, lai viņi vienmēr varētu iesākt ar mani sarunāties. Pa lielākai daļai vienmēr beidzās ar to, ka es viņus ielūdzu nākt un apskatīt manas puķes un, pats par sevi saprotams, arī saknes. Viss bija vienmēr svaigs, tīrs un patīkams. Tas viss ietekmēja. Un,» misis Mortimera paraustīja plecus, «ir pazīstama lieta, ka vēders redz ar acīm. Tas, ka saknes aug starp puķēm, ļaudīm patīk. Viņi labprāt pirka manas saknes. Viņiem katrā ziņā tās vajadzēja dabūt. Un viņi tās arī dabūja, maksāja divreiz tik kā tirgū un maksāja labprāt.

Redziet, es, tā sakot, biju modē. Neviens pie šā darījuma nezaudēja. Saknes tiešām bija lieliskas, arī svaigākas nekā tirgū. Un bez tam mani klienti ar vienu sitienu nosita divas mušas: viņi varēja domāt, ka, pie manis iepērkoties, dara labu darbu. Viņi ne tikai saņēma svaigas saknes, bet pašapmierināti apzinājās, ka, tās pērkot, palīdz nabaga vientuļai atraitnei. Ja kāda mājasmāte var teikt, ka viņa savas saknes pērk pie misis Mortimeras, tas viņas mājai dod zināmu smalkumu. Bet pārējo stāstīt prasītu pārāk daudz laika. Vārdu sakot — mana mazā māja kļuva par kaut ko līdzīgu apskates objektam — izbraukumu vieta, kur kliedēt garlaicību. Un tad sāka runāt par to, kas es esmu, kas bijis mans vīrs un kas es pati. Dažas no pilsētas dāmām es personīgi pazinu senās dienās, un arī tās strādāja manā labā. Visam tam vēl pievienojās tējas dzeršana. Arī tagad vēl pasniedzu tēju, kad viņas atbrauc ar savām draudzenēm, lai mani tām parādītu. Un jūs jau paši redzejāt, ka tas bija puķes, kas darīja savu darbu, nodrošinot manus panākumus.» .

Saksonas vaigi tvīka sajūsmā, bet, kad misis Mortimera paskatījās uz Biliju, viņa redzēja, ka tas neizskatās sevišķi apmierināts un ka viņa zilās acis sadrūmušas.

«Nu, šaujiet vaļā,» viņa mudināja. «Ko jūs domājat?»

Saksonai par lielu brīnumu, viņš atbildēja tūlīt, un, viņai par vēl lielāku brīnumu, Bilija kritika skāra lietu, kas viņai pašai bija pagājusi secen.

«Tas jau ir tikai triks,» Bilijs paskaidroja. «Tā es to saprotu…»

«Bet triks, kas atmaksājas!» misis Mortimera viņu pārtrauca, un viņas acis aiz briļļu stikliem dzīvi iemirdzējās.

«Jā un nē!» Bilijs stūrgalvīgi runāja savā parastajā gausajā veidā. «Ja katrs zemnieks jauktu saknes un puķes, tad par to nemaksātu otrtik, cik tirgū, un viss būtu tāpat kā agrāk.»

«Jūs nostādāt teoriju pret faktu,» misis Mortimera paskaidroja. «Fakts ir tas, ka ne visi zemnieki to dara. Fakts ir arī tas, ka es saņemu otrtik, nekā tās pašas saknes maksā tirgū. To jūs nevarat apšaubīt.»

Bilijs nebija pārliecināts, kaut arī nezināja, ko atbildēt.

«Jā,» viņš murmināja un domīgi purināja galvu. «Es tomēr to nesaprotu. Kaut kas te nesaskan, kad es to lietu apskatu no mūsu viedokļa, no sava un savas sievas viedokļa. Varbūt pēc kāda laika to varēšu pateikt.»

«Un pa to laiku apskatīsim manu saimniecību,» misis Mortimera uzaicināja. «Es jums labprāt visu parādīšu un paskaidrošu, kā es to daru. Vēlāk atsēdīsimies un visu pārrunāsim, un tad es jums pastāstīšu par to laiku, kad visu to iesāku. Redziet,» viņa pievērsās Saksonai, «jums jāzina, ka uz laukiem var gūt panākumus, ja vien to lietu sāk pareizi. Es arī nekā nesapratu, kad sāku te strādāt, un bez tam man blakus nestāvēja jauns skaists vīrs, kas man varētu palīdzēt. Es biju gluži viena. Bet par to es jums pastāstīšu vēlāk.»

Nākošo stundu viņi pavadīja starp saknēm, augļiem, ogu krūmiem un kokiem, un Saksona pieblīvēja savas smadzenes ar bezgalīgi daudzām jaunām ziņām, ko vaļas brīžos apcerēt. Arī Bilijs interesējās par visu to, bet atļāva

Saksonai runāt, kas runājams, pats tikai šad tad kaut ko pajautādams. Aiz mājas, kur viss bija tikpat tīrs un glīts kā dārzā mājas priekšpusē, bija vistu kūts. Šeit vairākos nodalījumos bija kāds simts mazu baltu vistiņu.

«Tās ir baltās itālietes,» misis Mortimera teica. «Jūs nemaz nevarat iedomāties, ko tās man ienesušas. Es nepaturu nevienu dienu ilgāk vistu, kad tās labākais laiks pāri…»

«Gluži tas pats, Sakson, ko es teicu par zirgiem,» Bilijs viņu pārtrauca.

«Un tādēļ, ka vienkārši rūpējos par to, lai tās īstā laikā izperētu — un par to nedomā starp tūkstoš zemniekiem neviens — es panāku to, ka tās dēj ziemā, kad parasti vistas nedēj un olas ļoti dārgas. Bez tam vēl viens: man ir speciāli klienti. Viņi man maksā desmit centu ducī vairāk par augstāko tirgus cenu tādēļ, ka mana specialitāte ir olas, kas tikai vienu dienu vecas.» Viņa, tā runājot, nejauši paskatījās uz Biliju un redzēja, ka viņš vēl arvien domā par to pašu problēmu.

«Vēl arvien tas pats iebildums?» viņa jautāja.

Viņš pamāja. «Tas pats iebildums. Ja visi zemnieki nodotu tirgū olas, kas būtu tikai vienu dienu vecas, tad neviens nemaksātu desmit centus virs augstākās tirgus cenas. Un jūs atrastos turpat, kur bijāt sākumā.»

«Jā, bet olas būtu tikai vienu dienu vecas, visas olas būtu tikai vienu dienu vecas; to jūs nedrīkstat aizmirst,» misis Mortimera teica.

«Bet tas nedod man un manai sievai iespēju iegūt maizei sviestu,» Bilijs cēla iebildumu. «Tas ir tas, ko es sev gribēju noskaidrot, un nu esmu to izdarījis. Jūs runājat par teoriju un faktiem. Desmit centu virs augstākās tirgus cenas, tā man un Saksonai ir teorija. Lieta tā, ka mums nav ne olu, ne cāļu, ne arī zemes, kur vistām skriet un dēt olas.

Un ir vēl kaut kas, ko es nespēju saprast,» viņš turpināja. «Es neprotu to izteikt, ko domāju, bet tas ir.»

Viņiem izrādīja kaķus, cūkas, pienotavu un suņus. Nekas nebija lielos daudzumos, bet viņa tiem, veikli runādama, apgalvoja, ka viss esot ienesīgs un labi atmaksājoties. Abiem klausītājiem aizcirtās elpa, dzirdot cenas, ko prasīja un maksāja par tīras persiešu sugas kaķiem, uzlabotās Ohaio sugas Cesteru cūkām, skotu suņiem un Džersijas govīm. Viņas Džersijas govju pienam arī bija atsevišķi noņēmēji, kas deva piecus centus par litru vairāk nekā maksāja labākais pienotavu piens. Bilijs drīz vien ievēroja lielo atšķirību starp šo augļu dārzu un to, ko viņi bija redzējuši vakar pēcpusdienā. Misis Mortimera viņiem parādīja vēl neskaitāmas citas atšķirības, kas viņiem bija jāatceras.

Viņa tiem pastāstīja vēl par vienu citu rūpniecības nozari, par saviem augļu ievārījumiem un želejām, ko vienmēr jau iepriekš pārdeva par neiedomājami augstām cenām. Viņi sēdēja uz mājas verandas ērtos pītos atzveltņos un klausījās misis Mortimeras stāstu, kā viņa nākusi uz domām pagatavot savus speciālos ievārījumus un želejas un kā viņa tirgojoties ar Sanžozē vienīgo pirmās šķiras restorānu un ekskluzīvo klubu. Viņa bija aizgājusi pie viesnīcas īpašnieka un kluba ekonoma, pēc ilgām pārrunām uzveikusi viņu vienaldzību un pierunājusi tos pataisīt viņas ievārījumus un želejas par «specialitāti», ieteikt tos saviem klientiem un galvenais — ņemt par tiem sevišķi augstu maksu.

Bilijs klausījās, bet acīs tam vīdēja neapmierinātība. Misis Mortimera redzēja to un nogaidīja.

«Un tagad jums jāstāsta no paša sākuma,» Saksona lūdza.

Bet misis Mortimera liedzās to darīt, ja viņi nepalikšot vismaz uz vakariņām. Bilijam nebija lielas patikas to darīt, bet Saksona pieņēma ielūgumu abu vārdā.

«Nu labi,» misis Mortimera turpināja stāstīt, «sākumā es tikpat maz zināju, kā visi, kas dzimuši un auguši pilsētā. Viss, ko es zināju par laukiem, bija tas, ka cilvēki mēdz braukt turp un pavadīt savas brīvdienas. Es vienmēr pavasaros braucu kalnos vai arī jūras peldvietās pavadīt savu atvaļinājumu. Gandrīz vienmēr biju dzīvojusi starp grāmatām. Ilgus gadus biju bibliotekāre Donkastras bibliotēkā. Apprecējos ar profesoru Mortimeru. Viņš arī bija grāmatnieks un profesors Sanmigelas universitātē. Viņš ilgi slimoja, un, kad nomira, paliku gluži bez līdzekļiem. Pat summu, ko izmaksāja par viņa dzīvības apdrošināšanas polisi, izdevu, maksājot parādus. Kas attiecas uz mani, es biju tuvu nervu sabrukumam un nekādam darbam nederīga. Bet man vēl bija pieci tūkstoši dolāru un, nemaz neapdomājot visus sīkumus, nolēmu nodarboties ar lauksaimniecību. Atradu šo zemes gabalu. Klimats te ir lielisks, un Sanžozē arī nav tālu — līdz ielu dzelzceļa gala stacijai ir tikai desmit minūtes ko iet — un es šo zemes gabalu nopirku. Samaksāju divus tūkstošus dolāru skaidrā

naudā un izņēmu hipotēku par diviem tūkstošiem. Jo še zeme maksāja divus simtus dolāru akrā.»

«Tātad divdesmit akru!» Saksona iesaucās.

«Vai tas nebija drusku par maz?» Bilijs iebilda.

«Daudz par daudz. Tādēļ desmit akrus tūlīt izrentēju, un tie vēl šodien ir izrentēti. Pat tie desmit, ko paturēju, ilgu laiku man bija par daudz. Tikai tagad paliek drusku par šauru.»

«Un ar desmit akriem jūs varat uzturēt sevi un divus strādniekus?» Bilijs izbrīnījies jautāja.

Misis Mortimera jautri sasita rokas.

«Klausieties! Esmu bijusi bibliotekāre. Zināju, ka no grāmatām var ļoti daudz mācīties. Sākumā lasīju visu, kas par šo jautājumu rakstīts, un arī abonēju divus lauksaimniecības žurnālus. Un jūs jautājat man, vai desmit akri spēj uzturēt mani un manus divus strādniekus! Es jums kaut ko pastāstīšu. Pie manis strādā četri strādnieki. Sie desmit akri uztur mūs visus un bez tam vēl Hannu, kāda zviedra atraitni, kas rūpējas par manu māju un ir īsts tirāns ievārījumu un želeju sezonā; tāpat tiem jāuztur arī Hannas meita, kas apmeklē skolu un, ja vajadzīgs, ari pieliek savu roku, bez tam vēl mans māsas dēls, ko pieņēmu audzināt un sūtu skolā. Jā, daudz netrūkst, ka šie desmit akri man ienes gandrīz visu divdesmit akru vērtību, tāpat kā par šo māju ar visām blakus ēkām un dzīvniekiem.»

Saksona atcerējās, ko viņai bija stāstījis jaunais telefona līnijas strādnieks par portugāļiem.

«Tie nav šie desmit akri, bet gan jūsu galva, kas to veic, un to jūs pati arī zināt,» viņa iesaucās.

«Un tas ir galvenais, mana dārgā! Tas pierāda, ka lauksaimniecībā var gan gūt panākumus, bet tikai jābūt īstai, piemērotai personībai. Neaizmirstiet, ka zeme ir devīga. Bet arī zemes kopējam jābūt devīgam, un to, lūk, vecā stila amerikānis negrib saprast, nespēj to iedabūt savā galvā. Svarīgākais ir galvas darbs. Pat ja viņa noplicinātie lauki tam beidzot atver acis, viņš neizšķir, ka ir starpība starp nelāgu un labu mēslojumu.»

«Par to es arī gribētu kaut ko dzirdēt,» Saksona iesaucās.

«Pastāstīšu jums visu, ko zinu, bet jūs droši vien esat nogurusi. Es ievēroju, ka jūs klibojāt. Nāciet iekšā — par saviem saiņiem nerūpējieties, tos ienesīs Cangs.»

Saksonai, kam bija iedzimusi tieksme uz skaistumu un šarmu tīri personīgās lietās, mājas iekšiene bija tīrā atklāsme. Viņa nekad vēl nebija spērusi kāju pilsoniski iekārtotas mājas iekšienē, un tas, ko viņa redzēja, pārspēja viņas vispārdrošākās iedomas. Misis Mortimera ievēroja viņas mirdzošās acis, kas redzēja un uzņēma visu, un turpināja izrādīt Saksonai savu māju, bet darīja to, it kā jautri lepodamās ar savu darbu, un, priecājoties, ka var viņiem to rādīt, pastāstīja, cik maksājis atsevišķu lietu materiāls, paskaidroja, ka lielu daļu darba veikusi pati savām rokām, krāsojusi grīdas, kodinājusi grāmatu skapjus un salikusi arī lielo atzveltni. Bilijs uzmanīgi staigāja viņām nopakaļ, un, kaut arī viņam nenāca prātā atdarināt smalku cilvēku uzvešanos, viņam tomēr laimējās nedurties acīs ar neveiklību un tūļīgumu pat pie galda, vakariņas ēdot, kur viņš pirmoreiz mūžā piedzīvoja to, ka viņu un Saksonu privātā mājā apkalpoja.

«Zēl gan, ka jūsu apmeklējums neiekrīt gadu vēlāk,» misis Mortimera sūrojās, «tad man būtu viesistaba, par ko jau sen domāju.»

«Nebēdājiet par to,» Bilijs ierunājās, «pateicamies par jūsu laipnību. Mēs ar tramvaju aizbrauksim līdz Sanžozē un mēģināsim atrast tur istabu, kur pārnakšņot.»

Bet misis Mortimera vēl arvien nevarēja nomierināties, ka nevar viņus lūgt pārnakšņot savā mājā, un Saksona ievirzīja sarunas citā gultnē, lūdzot viņu pastāstīt vēl kaut ko vairāk par savu darbu.

«Atceraties, es teicu, ka par zemes gabalu iemaksāju skaidrā naudā tikai divus tūkstošus dolāru,» misis Mortimera turpināja. «Tādā kārtā atlicināju trīs tūkstošus eksperimentiem. Saprotams, visi mani paziņas un radi pareģoja bankrotu, un, protams, es bieži kļūdījos, briesmīgi bieži, bet man daudz kļūdu aiztaupījās tādēļ, ka daudz lasīju, izstudēju to visos sīkumos un turpinu to vēl tagad darīt.» Viņa norādīja uz grāmatu plauktiem, kas bija pilni ar zemkopības žurnāliem un laikrakstiem. «Biju stingri apņēmusies strādāt pēc jaunākām metodēm un arvien izrakstīju izmēģinājumu staciju biļetenus. Turējos pa lielākai daļai pie tā ieskata, ka viss, ko dara vecā tipa zemkopis, ir nepareizi, un vai zināt — tā darot, reti kad kļūdījos. Taisni neticami, cik vecās skolas zemkopji ir lieli neprašas. O, es esmu ar viņiem daudz runājusi, apspriedusies, strīdējusies par dažādiem jautājumiem, uzbrukusi viņu metodēm, prasījusi, lai viņi pierāda savu apgalvo

jumu un aizspriedumu pareizību, un panācu to, ka viņi visi mani uzskata par nelgu, kam beigās draud neveiksmes.»

«Bet tas nenotika! Tas nenotika.»

Misis Mortimera smaidīja, tas bija pateicības smaids.

«Dažreiz pati brīnos, kā guvu panākumus. Bet es piederu izturīgai ciltij, kas tik sen aizgājusi no zemes, ka paguvusi iegūt par visām lietām plašākus un brīvākus ieskatus. Ja biju pārliecināta par kāda jauninājuma lietderību, es to tūlīt ieviesu, kaut arī tas varētu likties izšķērdīgi. Piemēram, vecais augļu dārzs. Nevērtīgs! Vēl ļaunāk nekā nevērtīgs! Veco saimnieku gandrīz ķēra trieka, kad viņš redzēja, kā es to izpostu. Bet skatieties tagad, kāds nu tas ir! Tur, kur tagad atrodas mana māja, bija veca sakritusi būda. Ar to es samierinājos, bet stalli, cūku un vistu kūti liku tūlīt noplēst — notīrīt visu līdz pašiem pamatiem. Visi kratīja galvas, redzēdami, kā atraitne, kam pašai jāpelna sev maize, šķiež naudu. Viņi bija kā paralizēti, kad dabūja zināt, cik esmu samaksājusi par trim Cestera sugas sivēniem — nopirku tos par sešdesmit dolāriem, lai gan tie bija tikai dažas nedējas veci. Steidzīgi vien izpārdevu dažādo sugu vistas, atvietojot tās ar baltajām Leghornas vistām. Arī abas vecās govis pārdevu miesniekam par trīsdesmit dolāriem gabalā, un pati nopirku divas Džersijas govis par divsimt piecdesmit dolāriem … un ar to tikai pelnīju; bet mani kaimiņi paturēja savus vecos lopus, kas tiem dod tik maz piena, ka tikko var samaksāt par stalli un uzturu.»

Bilijs piekrizdams pamāja ar galvu.

«Atceries, Sakson, ko es tev teicu par zirgiem,» viņš iesaucās.

Misis Mortimeras ierosināts, viņš saprātīgi izklāstīja savus uzskatus par zirgkopību un veidu, kā gūt vislielākos panākumus šai nozarē.

Kad Bilijs piecēlās un izgāja laukā izsmēķēt cigareti, misis Mortimera lūdza Saksonu pastāstīt kaut ko par sevi un Biliju, un viņa nebūt nebija sašutusi, kad dzirdēja par viņa boksera arodu un tieksmēm piekaut streiklaužus.

«Viņš ir lielisks jauns vīrietis — un labs!» viņa teica Saksonai. «To var redzēt no viņa sejas. Un labākais ir tas, ka viņš jūs mīl, lepojas ar jums. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kādu prieku man sagādā vērot viņu, kad viņš uz jums skatās, sevišķi tad, kad jūs runājat. Viņš cienī jūsu domas un spriedumus. Un tam tā jābūt, jo citādi viņš ne

kad nebūtu jums sekojis šai ceļojumā, kas ir vienīgi jūsu ideja.» Misis Mortimera nopūtās. «Jūs esat ļoti laimīga, mana dārgā, ļoti laimīga! Un pie tam jūs nemaz nezināt, cik vērta ir vīra galva. Pagaidiet, lai viņš sajūsminās par jūsu plānu. Jūs būsit pārsteigta, cik ātri viņš visu piesavināsies. Jums maksās daudz pūļu iet ar viņu soli solī. Līdz tam laikam jums viņš jāvada. Neaizmirstiet, ka viņš audzis pilsētā. Tā būs grūta cīņa atradināt viņu no vienīgā dzīves veida, ko viņš līdz šim pazinis.»

«Bet viņš arī cieta no dzīves pilsētā, tā viņu nomāca,» Saksona viņu pārtrauca.

«Bet ne tā, kā jūs. Vīrietim mīla nav tāda, kā tas ir sievietei. Dzīve pilsētā jūs nomāca vairāk nekā viņu. Jūs bijāt tā, kas zaudēja jauko bērniņu. Viņa interesei, viņa sakaram ar bērnu bija tikai gadījuma raksturs, salīdzinot ar to, ko jūs pārdzīvojāt.»

Misis Mortimera atkal pievērsās Bilijam, kas šai acumirklī ienāca istabā.

«Nu, vai atradāt iemeslu tam, kas jūs traucēja?» viņa jautāja.

«Pa daļai,» viņš atbildēja un, mājasmātes uzaicināts, atsēdās lielajā atzveltnī. «Tas ir tā …»

«Pagaidiet vienu acumirkli,» misis Mortimera teica. «Tas ir liels, skaists, ērts krēsls, un jūs arī esat — mazākais, liels un stiprs — un jūsu mazā sieviņa ir ļoti nogurusi — nē, nē, necelieties. Viņai nepieciešams jūsu spēks. Jā, es tā domāju. Izpletiet rokas.»

Viņa pieveda Saksonu tam klāt un atsēdināja Bilijam uz ceļiem. «Un tagad — bet jūs abi izskatāties briesmīgi jauki — tagad sāciet stāstīt, kas jums ir ko iebilst pret to veidu, kā es pelnu savu maizi.»

«Tas nav veids, kā jūs to darāt,» Bilijs steidzīgi iekrita viņai valodā. «Veids, kā jūs to darāt, ir ļoti labs. Es tikai gribu teikt, ka jūsu paņēmieni un veids mums neder. Mēs tādā veidā panākumus negūtu. Redziet, jums ir sakari, bagāti paziņas, cilvēki, kas zināja, ka esat bijusi bibliotekāre un ka jūsu vīrs bijis universitātes profesors. Un jums bija…» Šeit viņš vilcinoties apstājās, it kā gribētu savas domas ietvert ciešā formā. «Nu jā, jums ir kaut kas, kā mums nebūs. Jūs bijāt izglītota, un es labi nezinu, bet domāju, ka jūs daudz zināt par sabiedrību un veikalnieciskiem darījumiem, ko mēs nekad nesapratīsim.»

«Bet, manu dārgo zēn, jūs visu nepieciešamo varat viegli iemācīties,» viņa iebilda.

«Nē, jūs mani nesaprotat. Varbūt es jums to varēšu skaidrāk pateikt ar piemēru. Pieņemsim, ka es būtu tas, kam jānoslēdz darījums ar restorāna īpašnieku par ievārījumiem un želejām, un es aizietu uz šo pirmšķirīgo restorānu runāt ar veco, kā jūs to darījāt. Labi, bet, tiklīdz es atrastos viņa birojā, es būtu kā zivs bez ūdens. Vēl ļaunāk — es pats to izjustu. Tas mani ieērcinātu un ietekmētu sacelt traci, un tas taču nevar būt labākais ceļš slēgt tirdznieciskus darījumus. Un pie tam mani visu laiku mocītu domas, ka viņš mani uzskata par bandītu, kas tam uzmācas ar saviem ievārījumiem. Un tālāk? Es sāktu palaist muti — tas ir skaidrs kā diena. Man liktos, viņš domā par mani, ka esmu ēzelis. Vai jūs saprotat? Esmu tā audzināts. Es teiktu, ka man vienalga, vai viņš ņem, vai neņem, un tā ievārījumu nevar pārdot.»

«Viss, ko jūs teicāt, ir pareizi,» misis Mortimera jautri teica. «Bet jums taču ir sieva. Paskatieties uz viņu! Viņa ietekmēs katru veikalnieku. Veikalnieki viņu labprāt uzklausīs.»

Bilijs saslējās, un viņa acis kļuva niknas un drūmas.

«Ko tad nu atkal jau izdarīju,» mājasmāte smējās.

«Neesmu vēl tik tālu nonācis, lai sāktu dzīt veikalus ar savas sievas skaistās sejas palīdzību,» viņš dusmīgi teica.

«Nē, tas ir ļoti pareizi. Bet nelaime tā, ka jūs abi dzīvojat piecdesmit gadus par vēlu. Jūs esat vecās skolas amerikāņi. Kā šais laikos un apstākļos var eksistēt tādi cilvēki kā jūs abi, tas ir tīrais brīnums. Kas šai deģenerācijas laikmetā varētu iedomāties jaunu vīrieti un sievieti ar segu saini uz muguras dodoties meklēt zemi? Tas ir tā laika gars, kas kādreiz iedvesmoja pirmatklājējus. Jūs esat taisni tādi paši kā tie, kas kādreiz iejūdza savus vēršus un devās uz zemi viņpus saules rieta. Varu derēt, ka jūsu tēvi un mātes vai arī vectēvi un vecmātes pieder šai ciltij.»

Saksonas acis staroja, un no Bilija acīm izgaisa niknā izteiksme.

«Arī es pati piederu šīm ciltīm,» misis Mortimera lepni turpināja. «Mana vecmāmiņa bija viena no nedaudzajiem, kas izglābās, kādai karavānai ejot bojā. Mans vectēvs, Džesons Vitnejs, bija viens no tiem, kas uzvilka karogu Sonomā. Viņš bija Monterejā, kad Džons Maršals uzgāja zeltu Suteras dzirnavu strautā. Viena no Sanfrancisko ielām nosaukta viņa vārdā.»

«To es zinu,» Bilijs iekrita viņai valodā. «Vitneja iela. Tā ir Krievu kalna tuvumā. Saksonas māte arī šķērsoja prēriju.»

«Un Bilija vectēvs un vecmāmiņa arī, un viņus noslepkavojuši indiāņi,» Saksona teica. «Viņa tēvs kā mazs zēns dzīvojis pie indiāņiem, līdz viņu tur atraduši baltie. Viņš pat nav zinājis, kā viņu sauc, un to adoptējis kāds Robertss.»

«Ak, jūs abi mani mījie, dārgie bērni, mēs jau esam taisni kā radi,» misis Mortimera, priekā starodama, teica. «Tā ir kā seno dienu vēsma, ko nelaimīgā kārtā šīsdienas burzmā galīgi aizmirst. Es ļoti interesējos par tādām lietām, jo esmu lasījusi par visu, kas toreiz noticis. Jūs,» un viņa griezās pie Bilija, «jūs esat vēsturiska personība vai, pareizāk sakot, jūsu tēvs tāds bijis. Atceros labi šo notikumu. Tas aprakstīts Bankrofta vēsturē. Tie bijuši Ma- doka indiāņi. Karavānā ietilpuši astoņpadsmit rati. Un jūsu tēvs bijis vienīgais, kas palicis dzīvs, bet viņš bijis mazs bērns un nekā no visa tā nezinājis. Viņu vēlāk adoptējis balto vadonis.»

«Taisnība,» Bilijs teica. «Tie bija Madoka indiāņi. Jādomā, ka karavānas ceļa mērķis bija Oregona. Bet es labprāt gribētu zināt, vai esat kaut ko dzirdējusi par Saksonas māti. Viņa toreiz rakstījusi dzejas.»

«Vai kāds viņas darbs iespiests?»

«Jā,» Saksona atbildēja, «dažas dzejas vecos Sanžozē laikrakstos.»

«Vai jūs kādu no tām atceraties?»

«Jā, tur ir kāda, kas sākas tā:

Par Eolkokli saldāka Šķiet tavas mūzas dziesma man, Un plašā Kalifornija No maigām atbalsīm jau san.»

«Tā man liekas dzirdēta,» misis Mortimera domīgi teica.

«Kāda cita dzeja, ko atceros, sākas tā:

Reiz no ļaudīm man birzē bija aizzagties prieks, Kur redz statujas kailas un kur lapu jums liegs…

Tur vēl ir daudz dzeju tādā garā. Es visas tās nesaprotu. Tās veltītas manam tēvam.»

«Mīlas dzejolis!» misis Mortimera viņu pārtrauca. «Jā,

tagad es atceros,» viņa iesaucās, «pagaidiet. Jā, ja — tagad es zinu:

Vij rožainu gaismu ap najādi stalto, Ko putainā fontānā peldamies redz, Un brīžiem gan krūtis, gan roku sniegbalto Kā ametistgraudi tai lāstekas sedz.

Šo dzejoli es nekad neesmu aizmirsusi, kaut arī nevaru atcerēties jūsu mātes vārdu.»

«Viņas vārds ir Dēzija …» Saksona iesāka.

«Nē, Daiela,» misis Mortimera paskaidroja, jo tagad atcerējās.

«Bet neviens viņu tā nesauca.»

«Nē, bet ar šo vārdu viņa lika iespiest savas dzejas. Kā tālāk?»

«Dēzija Vileja Brauna.»

Misis Mortimera piegāja pie grāmatu plauktiem un atnāca atpaka] ar lielu ādas vākos iesietu grāmatu.

«Tas ir dzeju sakopojums,» viņa paskaidroja. «Starp citu te ir visas tā laika labākās dzejas, kas bija iespiestas laikrakstos.» Viņas acis ātri slīdēja pār satura rādītāju un tad pēkšņi apstājās. «Jā, tā ir. Daiela Vileja Brauna. Te tas ir. Un bez tam, te ir pavisam desmit viņas dzejoļu: «Vikingi», «Zelta dienas», «Uzticība», «Kabalero», «Mazā Tērce».»

«Tur mēs sakāvām indiāņus,» Saksona dedzīgi iekrita viņai valodā. «Un mana māte, kas toreiz bija pavisam maza meitene, gāja un atnesa ievainotajiem ūdeni. Indiāņi uz viņu nešāva. Visi cilvēki teica, ka tas esot bijis brīnums.» Viņa atraisījās no Bilija rokām, lūdzoši izstiepa rokas pēc grāmatas un teica: «Ak, atļaujiet man paskatītiesl Atļaujiet, lūdzu, paskatītiesl Tas man ir gluži kas jauns. Es šīs dzejas nemaz nepazīstu. Vai drīkstu tās norakstīt? Es tās iemācīšos. Padomājiet — mana māte!»

Misis Mortimerai pēkšņi radās vajadzība noslaucīt bril- . Ies, un kādu pusstundu viņa un Bilijs sēdēja klusējot, ka

mēr Saksona dedzīgi lasīja savas mātes dzejas. Beidzot viņa stāvēja un skatījās uz aizvērto grāmatu, izbrīnā un godbijībā spējot tikai pateikt:

«Un to es nemaz nezināju! To es nemaz nezināju!»

Bet misis Mortimeras smadzenes pa šo pusstundu nebija stāvējušas dīkā, viņa paskaidroja savu plānu. Viņa ticēja intensīvai piensaimniecībai tāpat kā intensīvai zemkopībai, un viņas nodoms bija tūlīt pēc tam, kad būs no-

tecējis rentes līgums, ierīkot uz otriem desmit akriem piensaimniecību. Kā visu citu, ko viņa uzsāka, arī to viņa gribēja iekārtot pēc visām jaunlaiku prasībām, un tas nozīmēja, ka būs vajadzīgas vairākas darba rokas. Bilijs un Saksona bija šādam darbam kā radīti. Vēl pirms nākošās vasaras būs nobeigta nelielā dzīvojamā mājiņa, ko viņa nodomājusi celt, un tad Bilijs ar Saksonu varēs tur dzīvot. Līdz tam laikam viņai jāatrod Bilijam kāds darbs ziemai. Viņa gandrīz jau varēja garantēt viņam darbu, bez tam viņa zināja tramvaja gala stacijas tuvumā mazu mājiņu, kur viņi varētu pagaidām apmesties. Viņas vadībā Bilijs varētu jau no paša sākuma uzraudzīt mājas celtniecību. Tādā veidā viņi varētu nopelnīt naudu un sagatavoties patstāvīgai saimniecībai, tai pašā laikā atrast piemērotas zemes.

Bet viņas māksla pierunāt cieta neveiksmi. Saksona īsi un skaidri pateica, ko viņa par to domā.

«Mēs nevaram apmesties pirmajā vietā, kur nonākam, kaut arī jūsu māja un šī ieleja ir ļoti skaista. Mēs jau vēl paši nezinām, ko gribam. Mums jādodas tālāk un jāapskata citas vietas un darba metodes, lai izprastu, kā tas viss saskan. Mēs nesteidzamies, mums laika diezgan. Mēs gribam iegūt drošu pārliecību par visu — jā, gluži drošu! Un bez tam —» viņa brīdi padomāja, «bez tam par līdzenumu mēs neinteresējamies. Bilijs labprāt gribētu kalnus. Un es ari.»

Kad viņi atvadījās, misis Mortimera gribēja Saksonai dāvināt dzeju krājumu, bet Saksona purināja galvu un lūdza1 Biliju iedot viņai divus dolārus.

«Te rakstīts, ka eksemplārs maksā divus dolārus,» viņa teica. «Vai jūs man to nopirksit un uzglabāsit, kamēr būsim atraduši vietu, kur dzīvot? Tad es jums atrakstīšu un lūgšu atsūtīt man to.»

«Ak, jūs amerikāņi,» misis Mortimera rājās un saņēma naudu. «Bet jums jāapsola šad tad atrakstīt, pirms izšķiraties, ko darīt.»

Viņa tos pavadīja līdz lielceļam.

«Jūs esat divi drosmīgi ļautiņi!» viņa atvadoties teica. «Es vēlētos, kaut varētu ar somu uz muguras klejot kopā ar jums pa plašo pasauli. Jūs abi esat taisni lieliski. Ja vien varu darīt kaut ko jūsu labā, paziņojiet man to. Jums droši vien laimēsies, un es gribētu priecāties par jūsu panākumiem. Paziņojiet man, kā kārtojamas tās lietas ar valdības zemi, kaut gan es tam īsti negribu ticēt. Parasti tā atrodas pārāk tālu no tirgiem.»

Viņa paspieda Bilija roku, bet Saksonu apskāva un noskūpstīja.

«Nezaudējiet tikai drosmi,» viņa klusu teica, un balss tai bija dziļi nopietna. «Gan jūs uzvarēsit. Jūs esat sākuši pareizi. Un jums bija taisnība, kad nepiekritāt manam priekšlikumam. Bet neaizmirstiet, ka šis piedāvājums — var būt, ka vēl kaut kas labāks — vienmēr paliek spēkā. Jūs abi esat vēl tik jauni, tikai nepārsteidzieties. Ja apmetaties kaut kur uz ilgāku laiku, paziņojiet man, un es jums aizsūtīšu veselu kaudzi grāmatu un žurnālu par lauksaimniecību un tamlīdzīgām lietām. Uz redzil Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu!»

4

Tai vakarā Bilijs kādu laiku nekustīgi sēdēja uz gultas malas viņu mazajā istabiņā Sanžozē viesnīcā, un viņa acis bija domu pilnas.

«Jā,» viņš beidzot teica un dziļi atvilka elpu. «Varu teikt tikai to, ka pasaulē vēl tiešām ir krietni ļaudis. Piemēram, misis Mortimera. Tiešām labs cilvēks — īsta seno dienu amerikāniete!»

«Smalka, izglītota dāma,» Saksona teica, «un nemaz nekaunas strādāt lauku darbus. Un pie tam vēl sekmīgi.»

«Jā, ar divdesmit — nē, ar desmit akriem, un zeme, tāpat arī visi jaunievedumi samaksāti, uztur sevi, četrus kalpus, zviedrieti un viņas meitu, un savu māsas dēlu. Nē, to es nesaprotu! Mans tēvs vienmēr runāja tikai par simts sešdesmit akriem. Pat tavs brālis Toms runā tikai par lielām saimniecībām — un viņa pie tam ir tikai sieviete. Labi, ka mēs viņu satikām.»

«Jā, vai tas nebija piedzīvojums!» Saksona iesaucās. «Redzi, to var gūt tikai ceļojumos. Nekad nevar zināt, kas notiks. Tas mums bija taisni kā dāvināts tai brīdī, kad sākām jau pagurt un domājām par to, vai vēl tālu ko iet līdz Sanžozē. Un viņa mūs nesaņēma kā klaidoņus. Māja — cik tā bija tīra un skaista! Nekad pat sapņos nevarētu iedomāties, ka pasaulē ir kaut kas tik skaists un smalks kā šīs mājas iekšiene.»

«Jā, un tur tik labi smaržoja,» Bilijs piebilda.

«Jā, tiešām. Tas ir tas, ko sieviešu žurnālos dēvē par atmosfēru. Es līdz šim nezināju, ko tas nozīmē. Sai mājā bija skaista, jauka atmosfēra …»

«Tāpat kā tavai skaistajai veļai,» Bilijs teica.

«Jā, tas ir nāšošais solis pēc tam, kad cilvēks tur savu ķermeni tīru, skaidru un skaistu: mājai jābūt tīrai, skaidrai un skaistai.»

«īrētā namā to nevar panākt. Tam jābūt pašu namam. Tādas mājas namsaimnieki vispār neceļ. Un tomēr — to jau katrs bērns varēja redzēt — māja nebija dārga. Svarīgākais nav tas, cik tā maksā, bet gan veids, kā tā celta. Koks bija parastais, kādu var dabūt katrā koku tirgotavā. — Māja Priežu ielā bija celta no tā paša koka! Bet veids, kā tā taisīta, ir gluži citāds. Es neprotu to izskaidrot, bet tu jau mani droši vien saproti.»

Saksona, domās nogrimusi, mēģināja atdzīvināt atmiņā nesen atstāto skaisto māju un izklaidīgi atkārtoja:

«Tā ir tā lieta — veids, kā tā celta!»

Otrā rītā agri viņi bija kājās un caur Sanžozē priekšpilsētām meklēja ceļu uz Sanžuanu un Montereju. Saksona kliboja vēl stiprāk nekā iepriekšējā dienā. Tas bija sācies ar niecīgu tulznu, bet tagad bija noberzts viss papēdis. Bilijs atcerējās, ko tēvs tam stāstījis par kāju kopšanu, un iegāja kādā gaļas tirgotavā nopirkt par pieciem centiem aitu taukus.

«Tās ir vislabākās zāles,» viņš teica Saksonai. «Tiklīdz būsim no pilsētas laukā, tūlīt uzliksim uz noberztās vietas taukus. Dažas dienas iesim labi lēni. Ja es dabūtu darbu, tu varētu kādas dienas atpūsties un nemaz neiet, tas būtu tas labākais. Man taču jābūt par tevi nomodā.»

Kad viņi iznāca ārpus pilsētas, Bilijs atstāja Saksonu uz lielceļa un devās pa kādu lauku ceļu, kas aizvijās līdz lielām zemnieku mājām. Pēc laiciņa viņš atgriezās priekā starodams.

«Viss kārtībā!» viņš, tuvāk pienācis, sauca. «Un tagad iesim tur uz to koku puduri pie strauta un uzcelsim sev kārtīgu nometni. Rīt sākšu strādāt — divi dolāri dienā, pašam sava pārtika. Ja ēstu viņa maizi, tad saņemtu tikai pusotra dolāra. Teicu, ka labāk vēlos tā, esmu paņēmis līdzi savas lietas. Laiks ir labs, un mēs varam dažas dienas še palikt, līdz pilnīgi sadzīs tava kāja. Nāc! Sakārtosim savu nometni!»

«Kā tu dabūji darbu?» jautāja Saksona, kad viņi abi meklēja vietu, kur vislabāk iekārtot nometni.

«Pagaidi, kamēr viss būs kārtībā, tad es tev pastāstīšu. Tas jau bija kā sapnī, tik gludi viss norisa.»

Kad segas bija izklātas, ugunskurs gaiši dega un uz uguns vārījās pods ar pupām, Bilijs vel atnesa klēpi malkas un tad iesāka:

«Vispirms Bensons nav nekāds vecmodīgs nelga. No pirmā acu uzmetiena nemaz nevarētu domāt, ka viņš zemkopis. Viņa domu gaita ir asa kā bārdas naža asmens, un viņš runā un rīkojas kā īsts veikalnieks. To es nopratu, tiklīdz redzēju viņa sētu, bet viņu pašu vēl nemaz nebiju i saticis. Nepagāja ne piecpadsmit minūtes, kad jau biju

pieņemts darbā.

«Vai protat art?» viņš saka.

«Saprotama lieta,» atbildu.

«Ar zirgiem mākat apieties?» piņš jautā.

«Gandrīz visu savu dzīvi esmu pavadījis zirgu stallī,» es saku.

Un taisni šai acumirklī — vai atceries četrjūgu ar mašīnu vezumu, kas man brauca no muguras, kad gāju turp — taisni šai acumirklī tas mums tuvojas.

«Ko jūs teiktu par četriem zirgiem?» viņš it kā garāmejot iejautājās.

«Jūtos ar tiem kā mājās. Varat tos jūgt arklā, šujmašīnā vai pat karuselī.»

«Leciet augšā un ņemiet grožus,» viņš man saka ātri un noteikti, jo, kā redzams, nemēdz zaudēt ne sekundes laika. «Vai redzat tur to šķūni? Brauciet pa labi šķūnim apkārt un atkal atpakaļ, lai varētu izkraut.»

Un es tev saku, tas bija smalks darbs, ko viņš no manis prasīja. Pēc iebrauktām sliedēm bija redzams, ka visi rati nogriezušies šķūnim pa kreisi. Tas, ko viņš no manis prasīja, nebija gluži jauki — divkāršs pagrieziens līdzīgi S starp mājas stūri un šķūnim apkārt līdz pēdējam pagriezienam. Un taisni šķūņa priekšā stāv izmesta un vēl nenovesta mēslu kaudze, kas padara vēl mazāku to drus- t ciņu vietas, kas tur ir. Bet es neliku nekā manīt. Vedējs

iedeva man grožus, un es redzēju viņu ņirgājamies, jo viņš bija pārliecināts, ka iekritīšu. Būtu gandrīz ar mieru derēt, ka viņš pats to nespētu veikt. Bet es vēl arvien neliku nekā manīt, un mēs aizdimdinājām, un pie tam zirgi man sveši — jā, tev vajadzētu redzēt, kā es abus priekšējos vadīju taisni uz mēslu kaudzi, un viens no tiem gandrīz jau skāra šķūņa sienu, otrs bija tikai sešas collas no mājas stūra. Bet tā arī bija vienīgā iespēja izbraukt —

tie bija lieliski zirgi un darīja taisni to, ko no viņiem prasīju.

«Labi!» Bensons saka. «Tas bija skaists brauciens.»

«Ko niekus,» es saku tik vienaldzīgi kā pats velns. «Dodiet man ko tiešām grūtu.»

Viņš smaida, jo tūlīt saprot, ko domāju.

«To jūs veicāt labi,» viņš saka. «Un man nav vienalga, kas rīkojas ar maniem zirgiem. Lielceļš nav jūsu īstā vieta. Jūs droši vien esat kārtīgs cilvēks, kam izgājis plāni. Bet vienalga — jūs varat art ar maniem zirgiem un rīt iesākt.»

Tas liecina, ka viņš nemaz tik gudrs nebija, jo es taču nebiju pierādījis, ka protu art.»

Kad Saksona bija uzlikusi pupas un Bilijs kafiju, viņa vienu acumirkli palika stāvot un raudzījās uz vakariņām, kas bija izliktas uz izklātajām segām — cukurtrauks, kondensētā piena kārbiņa, konservētās vēršgaļas šķēles, salāti un ripiņās sagriezti tomāti, svaigā baltmaize, kūpošās pupas un karstā kafija.

«Kāda starpība ar vakarvakaru!» viņa iesaucās un sasita plaukstas. «Tā ir kā pasaciņa pasaku grāmatā. Ak, man jādomā par zēnu, kas brauca zvejot. Padomā par skaisto galdu un skaisto māju vakar un paskaties tagad uz to te. Oklendā mēs būtu varējuši nodzīvot tūkstoš gadu un nebūtu satikuši tādu dāmu kā misis Mortimera, tāpat ne sapņos nevarētu iedomāties, ka pasaulē eksistē tādas mājas kā viņas māja. Un iedomājies, Bilij, mēs tikko vēl sākam!»

Bilijs nostrādāja trīs dienas un, kaut arī apgalvoja, ka tiekot labi galā, tomēr nevarēja noliegt, ka art ir grūtāk, nekā bija iedomājies. Saksona klusībā priecājās, kad dzirdēja, ka šis darbs viņam esot tīkams.

«Nekad nebūtu domājis, ka man kādreiz varētu iepatikties aršana — nē, tiešām,» viņš teica. «Bet tas ir lieliski. Arī kāju muskuļiem tas nāk par labu. Braucot tos nevar vingrināt. Ja vispār vēl kādreiz trenēšos boksam, varu zvērēt, ka tad kādu laiku aršu. Un zeme tik brīnišķi smaržo, kad to, vagas dzenot, apgriež, vienmēr no jauna atkal apgriež. Taisni vai ēst to varētu — tik kārdinoši tā smaržo. Un, ja to visu dienu tā griež — tā ir tik svaiga, trekna un laba. Arī zirgi — tas gan ir lielisks pāris! Tie tikpat skaidri zina, ko es no viņiem gribu, kā cilvēks. Bet tas gan jāsaka — Bensonam saimniecībā nav neviena nederīga kraķa.»

Kad Bilijs strādāja pēdējo dienu pie Bensona, debesis sāka mākties, gaiss kļuva mitrs, un sacēlās stiprs dienvidrietumu vējš. Visas zīmes rādīja, ka sāksies lietus periods. Vakarā Bilijs ieradās ar saini maisu audekla, ko bija aizņēmies, lai pagatavotu virs viņu nometnes jumtu, kas tos f pasargātu no lietus. Vairākas reizes viņš sūdzējās par

kreisās rokas mazo pirkstu. Tas viņu traucējis jau visu dienu, viņš Saksonai stāstīja, jā, patiesību sakot, jau vairākas dienas, un esot jūtīgs kā brūce — iespējams, ka tur ierauta kāda skabarga, bet viņš to nevarot atrast. t Bilijs gatavojās gaidāmajai vētrai. No veca pussagru

vušā šķūņa viņpus strauta viņš atnesa dēļus, ko palika zem guļvietām. Virs dēļiem uzbēra klēpi sausu lapu, tā izveidojot kaut ko līdzīgu matracim. Beidzot vēl ar auklām un saitēm piestiprināja maisu audeklu.

Kad pirmie lietus pilieni atsitās uz audekla jumta, Saksona bija taisni sajūsmināta. Bilijs par visu to interesējās mazāk. Viņam ļoti sāpot pirksts, viņš teica. Ne Saksona, ne viņš nesaprata, kas pirkstam vainas.

«Atceros, ka Kadija sievai reiz bija līdzīga nelaime — un arī mazais pirkstiņš. Man liekas, viņa sutināja to ar karstiem putraimiem. Biju toreiz vēl ļoti maza, bet atceros, ka viņa lietoja kādu ziedi. Bija pavisam ļauni, un beidzot nogāja nags. Bet pēc tam drīz vien palika labāk, un uzauga jauns nags. Varbūt lai pagādāju siltus apsējus?»

Bet par to Bilijs negribēja ne dzirdēt, viņš domāja, ka otrā dienā pirksts būšot vesels. Saksona bija norūpējusies, un, kad beidzot taisījās iemigt, viņa juta, ka Bilijs nemierīgi mētājas un cieš lielas .sāpes. Dažas minūtes vēlāk viņu pamodināja spēcīga vēja brāzma, kas sita lietu pret izstiepto audeklu, un viņa dzirdēja Biliju klusu vaidot. Viņa atspiedās uz elkoņiem un ar brīvo roku kā parasti viegli glāstīja viņa pieri un acis; viņš nomierinājās un aizmiga.

Arī Saksona atkal aizmiga. Un atkal viņu pamodināja, šoreiz gan ne vēja brāzma, bet Bilijs. Viņa to nevarēja redzēt, bet sataustījusi manīja, ka viņš guļ pavisam dīvainā stāvoklī. Bilijs bija izkāpis no segām laukā, atspiedis galvu pret dēļiem, un pleci tam raustījās lielās sāpēs.

«Tur iekšā tā klauvējas kā traks,» viņš atbildēja uz viņas jautājumu. «Bet tas nekas, kad tikai vējš neaiznes mūsu audekla jumtu. Padomā, ko mūsu senči visu pieredzēja un izcieta,» viņš murmināja caur sakostiem zobiem. «Redzi, mans tēvs reiz bija kalnos, un vīram, kas bija kopā ar viņu, uzbruka pelēkais lācis — norāva gaļu līdz

pat kaulam. Viņiem nebija pārtikas, un tie bija spiesti ceļot tālāk. Divas reizes no trim, kad tēvs to cēla zirgā, viņš saļima tā rokās un zaudēja samaņu, un tēvam nācās to piesiet pie segliem. Pagāja piecas nedēļas, un viņš izveseļojās. Un notikums ar Džeku Kvigleju. Šautenei eksplodējot, tam norāva visu labo roku, un sunītis, kas to pavadīja, apēda trīs pirkstus. Un viņš bija gluži viens purvā un …»

Bet Saksona nekā vairs nedabūja dzirdēt par Džeka Kvigleja brīnišķiem piedzīvojumiem. Briesmīgs vēja brāziens atrāva audeklu un sagāza dēļus, tā ka viņi vienu brīdi atradās zem tiem. Nākošā acumirklī visu aiznesa vēja virpulis, lietus samērcēja Biliju un Saksonu līdz ādai.

«Tagad darāma tikai viena lieta,» viņš auroja Saksonai ausī. «Jāsavāc lietas un jāmēģina tikt vecajā šķūnī.»

To viņi darīja melnā tumsā un lietū izmirkuši, bet tiem nācās divreiz pārbrist akmeņaino strautu, un viņi samērcēja kājas līdz pat ceļiem. Vecā šķūņa jumts bija caurs kā siets, bet viņiem laimējās uziet sausu vietiņu, kur izklāt mitrās segas. Saksona bija gluži izmisusi par Bilija lielajām sāpēm. Pagāja vesela stunda pastāvīgi glāstot viņa pieri, kamēr viņa to tiktāl nomierināja, ka viņš iemiga un nemodās. Saksonai sala, un viņa visa trīcēja, tomēr viņa pavadītu kaut bezmiega nakti, ja varētu atņemt Bilijam sāpes.

Varēja būt pusnakts, kad radās jauns traucēklis. Durvīs kā no niecīga starmeša parādījās elektriskā gaisma un šaudījās pa visu šķūni, līdz beidzot apstājās pie viņas un Bilija,un kāda nikna balss teica:

«A! AI Nu jūs man esat rokā! Nāciet laukā!»

Bilijs, gaismas apžilbināts, piecēlās sēdus. Balss viņpus gaismas kūļa tuvojās un atkārtoti uzaicināja vākties viņus laukā.

«Kas tur ir?» Bilijs jautāja.

«Es,» bija atbilde, «un es jūs uzmanu, to es jums saku!»

Balss tagad jau bija blakus viņiem, tikai kādu soli atstatu, un viņi nekā nevarēja redzēt, jo gaisma nebija vienmērīga, tā bieži dzisa, kad tas, kas to turēja, bija noguris spiest īkšķi uz slēdža.

«Nu, uz priekšu, sāciet kustēties!» balss atkal teica. «Saritiniet segas un nāciet līdzi! Es jūs gaidu.»

«Kas jūs tāds esat, velns un elle!» Bilijs jautāja.

«Esmu policists, nāciet!»

«Tā, un ko jūs gribat?»

«Jūs, protams, abus divus.»

«Kādēļ tad?»

«Tādēļ, ka jūs esat klaidoņi. Posieties ātrāk! Nenāk ne prātā kvernēt te ar jums visu nakti!»

«O, tad lasieties tik projām,» Bilijs deva padomu. «Es neesmu klaidonis. Esmu strādnieks.»

«Varbūt esat — bet varbūt ari neesat,» policists teica. «Bet to jūs rit no rīta varēsiet pastāstīt tiesnesim Ņūsbau- meram.»

«Ko… tu riebīgais, smirdošais kucēn, iedomājies, ka vari mani apcietināt?» Bilijs iesāka. «Pagriez galvu. Gribu redzēt, kāds izskatās tas riebīgais ģīmis. Mani apcietināt, ko? Apcietināt? Nedodu ne divus centus, ka neceļos kājās un neiztaisu no tevis recekli, tu …»

«Nē, nē, Bilij,» Saksona lūdza. «Netaisi traci, tevi ieliks cietumā.»

«Tas ir pareizi,» policists piekrita. «Klausieties, ko jūsu meiča saka.»

«Tā ir mana sieva, par viņu runājot, izsakies pieklājī- gāk,» Bilijs draudīgi teica. «Bet tagad taisies labāk, ka pazūdi, ja gribi glābt savu ādu.»

«Tādus vīrus esmu jau redzējis,» policists atbildēja. «Un man ir līdzi mans draugs. Vai vari redzēt?»

Gaismas kūlis sakustējās, un viņi redzēja roku ar revolveri, kas, spoži apgaismota, baigi rēgojās no tumsas. Sī roka bija it kā atsevišķa būtne, kas eksistēja pati ar savu spēku un nepiederēja nevienam noteiktam ķermenim, tā iznira no tumsas un atkal izgaisa, kad īkšķis atlaida spuldzes pogu. īsu brīdi viņi blenza uz roku un revolveri, nākošā brīdī viss ienira necaurredzamā tumsā, un tad atkal parādījās roka ar revolveri.

«Nu, es domāju, ka šoreiz jūs nāksit ar labu,» policists triumfēdams teica.

«Tad tu ļoti maldies,» Bilijs iesāka.

Nākošā acumirklī gaisma nodzisa. Viņi dzirdēja policistu strauji sakustamies un spuldzi nokrītam uz grīdas. Abi, Bilijs un policists, taustījās pa grīdu, meklējot spuldzi, bet tas bija Bilijs, kas to atrada un pagrieza pret policistu. Viņi ieraudzīja sirmbārdainu vīru slapjā eļļotā mētelī. Tas bija vecs vīrs un Saksonai atgādināja vienu no tiem, kas 30. maijā iet veterānu parādē.

«Dod šurp spuldzi,» viņš pavēlēja.

Bilijs nicīgi smējās.

«Tad es tevī ieurbšu caurumu, tik tiešām kā te stāvu!»

Viņš pagrieza revolvera stobru pret Biliju, kas visu laiku ne uz vienu mirkli nenoņēma īkšķi no spuldzes pogas, un viņi redzēja gaismas staros paceļamies roku ar revolveri.

«Ak tu vecais, bārdainais kraķi, tev jau nav pat tik daudz drosmes, lai iešautu skābā ābolā,» Bilijs atbildēja. «Pazīstu tādus lielībniekus — jūs esat drošsirdīgi kā lauvas, ja jūsu priekšā atrodas gļēvuļi un klaidoņi, bet tikpat nedroši kā šakāļi, ja sastopat īstu vīru. Uz mani šaut! Ak tu nolādētais mēslu gabals, tu jau iemiegsi asti, tiklīdz teikšu — bū!»

Un Bilija vārdiem sekoja darbi — viņš pēkšņi izgrūda «Bū!» un Saksonai neviļus bija skaļi jāiesmejas, redzot policistu saraujamies.

«Tagad es jums saku pēdējo reizi,» viņš caur zobiem šņāca. «Dod man spuldzi un nāciet mierīgi līdzi, ja ne, nolaidīšu no kājām.»

Saksona baidījās Bilija dēļ, bet tikai pa daļai. Viņa bija pārliecināta, ka policists tomēr neiedrošināsies šaut, un, kā jau daudzas reizes agrāk, viņu atkal caurstrāvoja lepnums par Bilija drosmi. Viņa seju tā nevarēja redzēt, bet skaidri zināja, ka tā ir mierīga un bezkaislīga, bet salti draudīga, kādu viņa to bija redzējusi piekaujot trīs īrus.

«Tā nebūs pirmā reize, kad nošaušu cilvēku,» policists biedēja. «Esmu vecs kareivis un varu mierīgi raudzīties uz asinīm …»

«Jums vajadzētu kaunēties,» Saksona viņu pārtrauca, «nākt šurp un piesieties mierīgiem cilvēkiem, kas jums nav darījuši nekā ļauna.»

«Seit jūs nedrīkstat pārnakšņot,» policists aizstāvējās. «Tas nav jūsu īpašums. Tas ir nelikumīgi. Un cilvēkus, kas noziedzas pret likumu, liek cietumā. Un jūs abus arī ieliks. Es jau daudziem klaidoņiem esmu sagādājis veselu mēnesi cietuma, tikai tāpēc vien, ka viņi pārnakšņojuši šai šķūnī. Jā, šis šķūnis ir īstās lamatas! Es redzēju jūsu sejas un zinu, ka esat bīstami indivīdi.» Viņš pagriezās pret Biliju. «Tā, tagad diezgan blēņoties. Vai gribat padoties un mierīgi nākt līdzi?»

«Bet tagad es tev, vecais pērtiķi, kaut ko teikšu,» Bilijs atbildēja. «Vispirms tu mūs nedabūsi rokā. Otrs — mēs šonakt gulēsim šai šķūnī.»

«Dod šurp spuldzi!» policists pavēlēja.

«Paliec nu mierā, bārdaini! Un tagad lasies projām — ņem to vērā! Paņem sev biļeti. Savu spuldzi vari meklēt ārpusē dubļos.»

Bilijs vadīja gaismu, līdz tā krita uz atvērtajām durvīm, un tad izmeta spuldzi laukā. Iestājās dziļa tumsa, un viņi dzirdēja savu nelūgto viesi tumsā griežam zobus.

«Nu, tagad vari sākt šaut — un tad skaties, kas notiks,» Bilijs draudēja.

Saksona tumsā sataustīja Bilija roku un spieda to lepnā apziņā. Policists klusu lādējās.

«Kas tas?» Bilijs asi uzsauca. «Tu vēl neesi aizgājis? Klausies, ko tev teikšu, bārdaini! Nu man ir diezgan. Tagad taisies, ka pazūdi, vai arī es tevi izsviedīšu. Un, ja atkal nāksi mūs traucēt, tu kaut ko dabūsi. Bet tagad — ārā!»

Vētras auri bija tik spēcīgi, ka viņi nekā cita vairs nedzirdēja. Bilijs satina sev cigareti. To aizdedzinot, viņš redzēja, ka šķūnis tukšs. Bilijs smējās.

«Vai zini, es biju tik nikns, ka pavisam aizmirsu savu sāpošo pirkstu. Bet tagad tas atkal liek sevi just.»

Saksona viņu pierunāja atgulties un atkal glāstīja viņa pieri, lai to nomierinātu.

«Nav ko domāt iet pirms rīta gaismas no šejienes projām,» viņa teica. «Bet, tiklīdz ausīs gaisma, mēs ar ielu dzelzceļu aizbrauksim uz Sanžozē, noņemsim istabiņu, kaut ko siltu ieēdīsim, un tad iesim uz aptieku un nopirksim visu, kas vajadzīgs, lai ārstētu pirkstu.»

«Bet Bensons?» Bilijs vilcinājās.

«Viņam vari no pilsētas piezvanīt — tas maksās tikai piecus centus. Es redzēju, ka viņam ir tālrunis. Sādā lietū tu tik un tā nevari art, ja arī tev nebūtu pirksts slims. Tā mēs abi divi atpūtīsimies. Mans papēdis būs jau sadzijis, kamēr laiks skaidrosies, un tad varēsim ceļot tālāk.»

5

Trīs dienas vēlāk agri no rīta Saksona un Bilijs aizbrauca ar tramvaju līdz gala stacijai un sāka otrreiz savu ceļojumu uz Sanžuanu. Ceļi bija peļķu pilni, bet atkal jau spīdēja saule, debesis bija zilas, un viscaur vīdēja tikko jaušams zaļums. Pie Bensona sētas Saksona palika ārā gaidīt, bet Bilijs iegāja iekšā saņemt savus sešus dolārus par trim nostrādātajām dienām.

«Viņš bija nikns kā vērsis par to, ka eju projām,» Bilijs teica, atnācis atpakaļ. «Sākumā viņš par to negribēja ne dzirdēt — teica, ka pēc dažām dienām viņam atkal būšot darbs. Neesot tik daudz cilvēku, kas protot apieties ar zirgiem, lai viņus tik viegli atlaistu.»

«Un ko tu teici?»

«O, es tikai teicu, ka man jāiet tālāk. Tad viņš mani mēģināja pierunāt, un es atbildēju, ka man līdzi arī sieva un tai nolādēti steidzīgi jāiet tālāk.»

«Bet tev tāpat, Bilij.»

«Protams, bet tomēr ne tik steidzīgi kā tev! Ak tu velns, man gluži labi patika art. No tā darba es vairs nebaidos. To es tagad protu, un vari būt pārliecināta, ka varu art tikpat labi kā visi citi.»

Kādu stundu vēlāk viņi izdzirda aiz sevis auto un nogāja ceļmalā, lai palaistu to garām. Bet tas nebrauca garām. Braucējs bija Bensons un, pie tiem piebraucis, viņš pieturēja.

«Kurp dodaties?» viņš jautāja Bilijam un reizē uzmeta ātru vērīgu skatienu Saksonai.

«Uz Montereju — ja jūs tiktāl braucat,» Bilijs smējās.

«Varu aizvest jūs līdz Vastonvilai. Tas ir attālums, ko ar saviem divjūgiem un tādu kravu veiksit labi ja vairākās dienās. Kāpiet iekšā!» Un tad viņš pievērsās tieši Saksonai. «Vai gribat sēdēt priekšā?»

Saksona paskatījās uz Biliju.

«Ej vien!» viņš tai pamāja. «Priekšā ir jauka sēdēšana. Jā, tā ir mana sieva, mister Benson.»

«O, o, tad jūs esat tā, kas man nolaupīja šo vīru?» Bensons labsirdīgi rūca un ievīstīja viņu segā.

Saksona to nenoliedza un dziļi ieinteresēta vēroja, kā viņš iedarbina motoru.

«Es būtu bēdīgs lauksaimnieks, ja man nebūtu vairāk zemes, kā jūs vispār savā mūžā esat aris, pirms atnācāt pie manis,» Bensons teica pār plecu Bilijam, viltīgi mirkšķinādams acis.

«Izņemot vienu vienīgu reizi, nekad vēl nebiju pielicis roku arklam,» Bilijs atzinās, «bet cilvēkam taču jāmācās.»

«Par diviem dolāriem dienā?»

«Kādēļ gan ne, ja gadās kāds, kas dod,» Bilijs atteica.

Bensons jautri smējās.

«Jūs ātri mācāties!» viņš atzinīgi teica. «Es jau gan redzēju, ka jūs un arkls neesat tuvāk pazīstami. Bet jūs to lietu sākāt pareizi. No desmit vīriem nebūs viena, kas salīgtu uz lielceļa un kas trešā dienā spētu to, ko jūs veicāt. Bet tomēr jūsu stiprā puse ir prasme apieties ar zirgiem. Kad es jūs tai rītā uzaicināju kāpt augšā un ņemt grožus, tas notika pa daļai jokojot. Jūs esat labs zirgu pazinējs, un šī māka jums jau iedzimta.»

«Viņš pret zirgiem izturas ļoti labi,» Saksona teica.

«Bet ir vēl kaut kas vairāk par to,» Bensons atkal pievērsās Saksonai. «Jūsu vīram ir arī īstais tvēriens. To grūti izskaidrot. Bet tas, lūk, ir tas — tvēriens. Tas ir gandrīz tas pats, kas instinkts. Laipnība ir laba lieta, bet tvēriens ir kaut kas vairāk. Padomājiet, piemēram, par izmēģinājuma braucienu, ko es viņam liku izdarīt. Tas bija pārāk sarežģīts un grūts. Ar laipnību vien viņš te nekā nepanāktu. Te bija vajadzīgs īstais tvēriens. To es redzēju pirmajā brīdī, tikko viņš sāka braukt. Viņš nevienu mirkli nešaubījās. Un arī zirgiem nebija šaubu. Tie Viņu tūlīt sajuta. Viņi zināja, kas darāms, un zināja arī, ka tas tiem jādara. Viņi nebaidījās, bet tomēr zināja, ka vīrs uz bukas spējīgs pār tiem valdīt. Satverot grožus, viņš reizē saņēma savā varā arī zirgus. Viņam bija īstais tvēriens, vai saprotat? Viņš tos pakļāva savai gribai un veda tos tur, kur gribēja vest — pa labi, pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ, lika tiem vilkt un atlaida iemauktus vaļīgāk, un tie zināja, ka lieta ies. O, zirgi varbūt nav sevišķi gudri, bet muļķi arī ne. Viņi zina, kad īsts lietpratējs tur grožus» bet, kā viņi to tik ātri izprot, tā, lūk, man ir mīkla.»

Bensons apklusa, pa daļai saīdzis par savu runīgumu» un pētoši paskatījās uz Saksonu, vai tā viņu sapratusi. Viņas sejas izteiksme to apmierināja, un viņš, īsi iesmiedamies, piebilda: «Jā, zirgi ir mana vājība. Jūs varbūt tam neticēsit, redzot mani braucam ar šo smirdošo kasti? Es gan labprātāk brauktu krietnā divjūgā, bet tas prasa pārāk daudz laika, un bez tam tie man visu ceļu sagādātu rūpes. Bet šādai kastei nav ne nervu, ne locekļu, arī vārīgu dzīslu ne; tai jāļauj tikai ripot.»

Aizritēja jūdze pēc jūdzes, un Saksona bija dziļi iegrimusi sarunās ar saimnieku. Viņai bija skaidrs, ka tas ir tipisks moderns lauksaimnieks. Zināšanas, ko tā jau bija ieguvusi, deva tai iespēju samērā viegli un skaidri izteikties, un, kad Bensons runāja, Saksona bija pārsteigta, cik daudz no visa teiktā viņa spēj saprast. Atbildot viņa tiešajam jautājumam un neielaižoties sīkumos, Saksona tam pastāstīja par saviem un Bilija nodomiem. Viņa raksturoja Oklendas dzīvi, sīki pakavējoties pie saviem nākotnes plāniem.

Šķita kā sapnis, kad pie Morgana kalna koka skolas viņa dabūja zināt, ka nobrauktas jau divdesmit jūdzes. Tas bija

daudz lielāks ceļa gabals nekā viņi šodien būtu nogājuši. Mašīna vēl arvien ripoja tālāk, un, tikko kāds punkts saistīja viņas skatienu, tas jau bija garām un palika aizmugurē.

«Es brīnījos, kādēļ tik kārtīgs cilvēks kā jūsu vīrs klaiņo pa lielceļiem,» Bensons viņai teica.

«Jā,» viņa smaidīja, «viņš man stāstīja, ka jūs esot teicis, ka viņš esot kārtīgs cilvēks, kam droši vien izgājis plāni.»

«Jā, nu redziet, toreiz es nekā par jums vēl nezināju. Tagad es visu saprotu, kaut gan man jāsaka, ka tas šais laikos ir kaut kas gluži neparasts — redzēt jaunu pāri, līdzīgu jums un jūsu vīram, kas ar saini mugurā dodas meklēt zemi. Un te nu man ienāca kas prātā, ko gribu jums pastāstīt.» Viņš pagrieza galvu pret Biliju. «Es jau jūsu sievai stāstīju, ka manā sētā jūs vienmēr dabūsit darbu. Un tur ir ari glīts trīsistabu namiņš, kur jūs ar sievu varat dzīvot. Neaizmirstiet to!»

Starp citu Saksona dabūja zināt arī to, ka Bensons apmeklējis Kalifornijas universitātes lauksaimniecības kursus. Viņai nebija ne jausmas, ka tādi vispār eksistē. Bet par valsts zemi, ko vini meklēja, tas viņai nekā nevarēja pateikt.

«Valsts zemi, kas vēl dabūjama,» viņš tai paskaidroja, «viena vai otra iemesla dēļ neatmaksājas apstrādāt. Ja tur, kurp jūs dodaties, zeme vēl dabūjama, tad tā būs pārāk tālu no tirgus. Es neticu, ka tur ir dzelzceļa satiksme.»

«Pagaidiet, kad nonāksim Pajaro ielejā,» viņš teica, pabraucot garām Gilrojai un tuvojoties Serdžentai. «Es jums parādīšu, ko var izdarīt ar zemi — un to dara nevis mācīti agronomi, bet nemācīti ārzemnieki, cilvēki, par ko iedomīgais amerikānis vienmēr zobojas. Tagad es jums to parādīšu. Tas ir brīnišķīgākais, kas te štatos redzams.»

Serdžentā viņš tos brīdi atstāja vienus, lai nokārtotu savas darīšanas.

«O! Tas nu gan ir labāk nekā soļot kājām,» Bilijs teica. «Ir vēl agrs, un, kad viņš mūs izliks, mēs nebūsim noguruši un varēsim vēl dažas jūdzes noiet. Bet vienalga, es tomēr domāju palikt pie zirgiem, kad apmetīsimies kaut kur uz dzīvi. Tie man vienmēr patiks labāk.»

«Šāda mašīna ir laba tad, ja kādreiz ātri kaut kur jātiek,» Saksona piekrita. «Saprotams, ja mēs kādreiz būsim bagāti, ļoti bagāti…»

«Vai zini, Sakson,» Bilijs viņu pārtrauca. «Vienu es tomēr esmu iemācījies. Es vairs nebīstos, ka nespēšu veikt lauku darbus. Sākumā es baidījos, kaut arī tev par to nekā neteicu. Izkāpjot pie Sanleandras, man bija nāvīgas bailes. Un tagad man jau ir divi piedāvājumi — no misis Mortimeras un Bensona — tiešām labam un pastāvīgam darbam. Jā, uz laukiem var darbu atrast.»

«Nu,» Saksona ierunājās, un viņas sejā atplaiksnīja viegls, lepns smaids, «tā nu gluži nav. Tikai krietni cilvēki atrod šeit darbu. Lielie saimnieki aiz žēlsirdības nevienu darbā nelīgs.»

«Protams, ka ne. Viņi jau nenodarbojas ar lauksaimniecību tikai sava prieka dēļ,» Bilijs smējās.

«Un viņi visi kā uzburti uz tevi. Tas tādēļ, ka tu esi krietns cilvēks. To jau viņi redz no pirmā acu uzmetiena — iedomājies vien visus tos klaiņotājus, ko satiekam uz lielceļa un kas meklē darbu! Neviens no viņiem nevarēja tev turēt līdzi. Es viņus visus novēroju. Viņi visi ir vārgi — vārgi miesās un garā — visādā ziņā nespēcīgi.»

«Jā, tā gan ir vārguļu sabiedrība,» Bilijs vienkārši piebilda.

«Nav īstais gadalaiks, lai apskatītu Pajaro ieleju,» teica Bensons, kad Serdženta viņiem jau bija aiz muguras. «Bet tomēr to ir vērts apskatīt kurā katrā gadalaikā. Iedomājieties tikai — divpadsmit tūkstoš akru ābeļdārzu. Vai zināt, kā Pajaro ieleju mēdz apzīmēt? Par jauno Dalmā- ciju. Mūs izspiež. Mēs, jeņķi, iedomājamies, ka esam stiprākā vara. Bet tad atnāca dalmacieši un pierādīja, ka tie ir pārāki. Tie bija visnožēlojamākie emigranti, nabagi kā baznīcas žurkas. Sākumā viņi strādāja par algādžiem ābolu ražas laikā. Tad viņi sāka nelielos apmēros pirkt ābolus, kad tie vēl bija kokos. Jo vairāk viņi pelnīja, jo lielākus darījumus slēdza. Drīz vien viņi rentēja dārzus jau ilgākam laikam. Un tad sāka paši pirkt zemi. Nepagāja ilgs laiks, kad viņiem piederēja visa ieleja, un pēdējais amerikānis no šejienes būs pazudis.

O, jā, protams, mēs, jeņķi, esam panaivi! Kad šie no- skrandušie slāvi pirmās reizēs noslēdza ar mums darījumus, viņi nepelnīja vairāk kā divus līdz trīs procentus. Tagad viņi apmierinās ar simts procentiem. Un tā ir tīrā nelaime, ja viņu ienākumi noslīd līdz divdesmit pieciem vai piecdesmit procentiem.»

«Gluži tas pats, kas Sanleandrā,» Saksona teica. «Sākotnējie zemes īpašnieki gandrīz visi pazuduši. To dara intensīvā saimniecība.» Viņai pašai šķita, ka tā ļoti labi pateikusi. «Galvenais nav iegūt pēc iespējas vairāk akru, bet gan pēc iespējas vairāk no tiem izdabūt.»

«Jā, tas ir galvenais,» Bensons apstiprinādams pamāja. «Vesels bars viņu, līdzīgi Lūkam Skuričam, rīkojas ļoti plaši. Vairākiem no viņiem ir jau pa ceturtdaļmiljonam. Zinu vairākus desmitus šo vīru, kam caurmērā nav mazāk par simts piecdesmit tūkstošiem. Viņiem ir īstais tvēriens ābolu audzēšanā. Tā ir savā ziņā dabas dāvana. Viņi apmēram tikpat labi pazīst kokus, kā jūsu vīrs zirgus. Viņiem katrs koks ir tikpat individuāls kā man zirgs. Viņi pazīst katru koku, visu šā koka vēsturi, mazāko nieku, kas tam kādreiz gadījies, vismazākās tā īpatnības. Viņu pirksti sajūt koka pulsu. Viņi spēj noteikt, vai tas šodien tikpat labi jūtas kā vakar. Un, ja tā nav, tad viņi zina, kādēļ ne, un spēj tūlīt to apkarot. Kokam ziedot, viņi zina, cik kastes ābolu varēs noņemt — un ne tikai to — ari kāda labuma tie būs. Jā, viņi pazīst katru ābolu, noplūc to rūpīgi un dziļā mīlestībā, lai to neiebojātu; viņi tos iesaiņo kastēs un sūta projām, un dara visu to tikpat rūpīgi, ar tādu pašu mīlestību. Kad šie āboli nonāk tirgū, tie nav ne iedauzīti, ne iepuvuši, un par tiem maksā lielu naudu.

Jā, tas ir vairāk nekā intensīva saimniecība vien. Šie Dalmācijas slāvi no Adrijas jūras piekrastes prot savu lietu. Viņi ne tikai prot ābolus ražot, bet arī pārdot. Nav pieprasījuma? Nu, tad tāds jārada. Tā viņi dara, bet mūsu cilvēki ļauj augļiem sapūt zem kokiem. Piemēram, Pīters Mengols! Viņš katru gadu brauc uz Angliju un ņem līdzi simts vagonu dzelteno Ņūtonas pepiņu. Jā, pašreiz šie dalmacieši apgādā Dienvidāfrikas tirgu ar Pajaro ielejas āboliem un grābj naudu abām rokām.»

«Bet ko viņi dara ar tik daudz naudas?» Saksona jautāja.

«Turpina tāpat kā līdz šim izspiest amerikāņus no Pajaro ielejas.»

«Un tālāk?»

Bensons uzmeta viņai ātru skatienu.

«Tad viņi sāks izspiest amerikāņus no kādas citas ielejas. Amerikāņiem vajadzīga nauda, viņi to izdos, un jau nākošā viņu paaudze pūs pilsētā, tāpat kā jūs un jūsu vīrs, ja laikā neaizietu.»

Saksona nespēja atvairīt vieglus drebuļus. Tāpat kā Mērija bija sapuvusi, kā Bērts un visi citi, kā Toms un citi turpināja pūt.

«Jā, tā ir liela zeme,» Bensons turpināja. «Bet mēs neesam liela tauta. Kiplingam taisnība — citi mūs izspieduši no mūsu pašu mājām, un tagad mēs sēžam uz savas mājas sliekšņa. Un ļaunākais ir tas, ka mums nav pamata būt tādiem nelgām. To māca visās mūsu lauksaimniecības skolās un izmēģinājumu stacijās. Bet cilvēki to negrib piesavināties, un emigranti, kas auguši grūtā dzīves skolā, atņem viņu burām vēju. Kad biju nobeidzis savu lauksaimnieka izglītību — tas bija vēl pirms mana tēva nāves, un viņš bija vecās skolas cilvēks un smējās par to, ko dēvēja par manām teorijām — es vairākus gadus ceļoju. Gribēju zināt, kā vecā pasaulē cilvēki saimnieko. O, un es to redzēju!»

«Tagad mēs drīz būsim ielejā. — Jā, varat būt pārliecināta, ka es to redzēju. Pirmais, ko redzēju — tas bija Japānā — terasēs sadalītus kalnus un kalnu nogāzes. Iedomājieties tik stāvu nogāzi, ka ar zirgiem tur nav iespējams uzbraukt! Tas viņus netraucēja. Viņi cēla savas terases — mūra sienu, labs mūrnieka darbs, sešas pēdas augstu — sešas pēdas platu lēzenu terasi, un tā arvien augstāk un augstāk mūra sienas un terases — līdz pašai augšai. Mūri pēc mūra, terasi pēc terases, līdz bija vajadzīgs desmit pēdu augsts mūris, lai iekārtotu tikai trīs pēdas platu terasi, ir arī divdesmit pēdu augstas mūra sienas, kas balsta četras līdz piecas pēdas platas terases, kur viņi sēj labību un saknes. Un auglīgo zemi viņi nesa grozos uz muguras pa stāvo nogāzi augšup.

Un visur, kur vien es nonācu, bija tas pats — Grieķijā, Īrijā, Dalmācijā — esmu bijis daudzās zemēs. Viņi vāca visas zemes drusciņas, ko varēja atrast; jā, zaga to pat lāpstām un saujām un nesa to uz savām terasēm un ierīkoja tur savus laukus, ierīkoja tos uz kailām klintīm. Francijā redzēju kalnu zemniekus rokam no upes gultnes zemi, kā mūsu tēvi Kalifornijas upēs raka zeltu. Starpība tikai tā, ka zelts izgaisis, bet zemnieku zeme vēl arvien ir, to gadu no gada apstrādā, un tā arvien dod ražu. Bet nu jau esmu jums pietiekoši daudz stāstījis.»

«Mans Dievs,» Bilijs murmināja un izskatījās gluži apmulsis. «Mūsu cilvēki kaut ko tādu nekad nav darījuši. Tādēļ nav arī jābrīnās, ka viņus izspiež.»

«Tur, lūk, ir ieleja!» Bensons teica. «Vai redzat kokus? Apskatiet visas šīs kalnu nogāzes! Tā ir jaunā Dalmācija.

Skatieties! Ābolu paradīze! Ievērojiet labi, kā zeme apstrādāta! Redziet, ko viņi no tās iztaisījuši.»

Tā nebija sevišķi liela ieleja, kas pavērās Saksonas acīm. Bet visur, kā līdzenumā, tā kalnu nogāzēs, bija redzams dalmaciešu čaklums. Visu to vērojot, Saksona klausījās, ko stāsta Bensons.

«Vai zināt, ko vecie zemkopji darīja ar savu skaisto, auglīgo zemi? Viņi apsēja līdzenumus ar labību, bet kalnu nogāzes izmantoja lopu ganībām. Un tagad divpadsmit tūkstoš akru izlieto ābolu dārziem. Ņemsim, piemēram, Matīsu Letuniču — viņš ir viens no pirmajiem ābolu ražotājiem. Viņš šeit ieradās no Kastlgardenas un kļuva par trauku mazgātāju. Tiklīdz viņš ieraudzīja šo ieleju, tas saprata, ka tā ir viņa Klondaika. Tagad viņš rentē septiņi simti akru, viņam pašam pieder simts trīsdesmit akru — viņam ir labākās ābolu šķirnes visā ielejā — un viņš eksportē četrdesmit līdz piecdesmit tūkstoš kastes gadā. Katru ābolu viņš liek dalmacietēm noplūkt. Reiz jokodams jautāju viņam, par cik viņš pārdotu savus simts trīsdesmit akrus. Atbilde bija dziļi nopietna. Viņš man stāstīja, ko šie simts trīsdesmit akri viņam gadu no gada ienesot, un aplēsa kaut ko līdzīgu caurmēra summai, pieskaitot tai sešus procentus. Iznāca pāri par trīs tūkstoš dolāru par akru.»

«Bet ko tad daudzie ķīnieši šai ielejā dara?» Bilijs jautāja. «Vai tie arī ražo ābolus?»

«Tā arī ir nozare, kur mēs, amerikāņi, esam cietuši. Šeit ielejā nekā nemet projām. Ne ābolu serdes, ne mizas; bet tie nav amerikāņi, kas piekopj šo taupības sistēmu. Šeit ir piecdesmit septiņas ābolu kaltētavas, nemaz nerunājot par visām tām iestādēm, kur ābolus konservē, arī par ābolvīnu un etiķu fabrikām. Un tas ir mūsu draugs ķīnietis, kas piekopj šo blakus veikalu. Katru gadu viņi nodod piecpadsmit tūkstoš tonnu ābolvīna un etiķa kravas.»

«Tie bija mūsu tēvi, kas šo zemi ieguva,» Bilijs domīgi teica. «Cīnījās par to, iekaroja, darīja visu…»

«Bet neattīstīja tās iespējas,» Bensons viņu pārtrauca. «Mēs darījām, ko varējām, lai to sabojātu, tāpat kā sabojājām Jaunanglijas zemi.» Viņš pamāja ar roku, apzīmējot kādu vietu viņpus kalniem. «Tur pāri ir Saliņa. Ja iziesit tai cauri, varēsit iedomāties, ka atrodaties Japānā. Un japāņu rokās ir vairāk nekā tikai viena neliela Kalifornijas augļu plantācijas ieleja vien. Viņu metode ir citāda nekā dalmaciešu. Vispirms viņi, augļus novācot, strādā kā algādži. Viņi ir labāki par amerikāņu augļu plūcējiem, un jeņķi ir laimīgi, ja var tos nolīgt. Tad, kļuvuši stiprāki, viņi nodibina arodsavienības un izspiež amerikāņu strādniekus. Bet āboldārzu īpašnieki vēl arvien ir priecīgi. Nākošais viņu solis ir atteikties augļus plūkt. Amerikāņu strādnieki ir izklīduši. Augļu plantatori nonāk bezizejas stāvoklī. Augļi sapūst kokos. Tad ierodas japāņu strādnieku barvedis. Viņi jau ir noteicēji un nopērk visu ražu vēl kokos. Plantatori ir pilnīgi viņu rokās, saprotat? Un drīz vien tie ir japāņi, kas sāk valdīt ielejā. Augļu dārzu īpašnieki nav spiesti šeit ilgāk dzīvot, un viņi pāriet uz pilsētām, kur tiem darba pilnas rokas, mācoties pilsētnieku smalko dzīvesveidu un ceļojot pa Eiropu. Atliek vairs tikai beidzamais solis. Japāņi atpērk no viņiem zemi. Tie spiesti to pārdot, jo japāņi pārvalda darbaroku tirgu un var viņus kuru katru acumirkli izputināt.»

«Bet ja tā turpināsies, kas notiks ar mums?» Saksona jautāja.

«Tas pats, kas jau tagad. Tie no mums, kam nekā nav, sapūst pilsētā. Tie no mums, kam vēl ir zeme, to pārdod un dodas uz pilsētām. Daži kļūst par lielkapitālistiem, citi pāriet amatnieku nozarē, pārējie izšķiež savu naudu un sāk pūt, un ja viņi līdz savai nāvei vēl nav sapuvuši, tad saplūst viņu bērni.»

Garais brauciens bija beidzies, un šķiroties Bensons atgādināja Bilijam pastāvīgo darbu, kas vienmēr tam pie viņa dabūjams.

«Domāju, ka vispirms pameklēsim un apskatīsim valsts zemi,» Bilijs atbildēja. «Nezinu, ko tālāk iesāksim, bet vienu lietu mēs nekādā ziņā nedarīsim.»

«Ko tad?»

«Nestādīsim āboldārzus par tūkstoš dolāriem akrā.»

Bilijs un Saksona ar nesamiem uz muguras kādu brīdi soļoja klusēdami. Tas bija Bilijs, kas pārtrauca klusumu.

«Un vēl vienu lietu es tev teikšu, Sakson! Mēs nekad neiesim un nevāksim zemes druskas un nenesīsim grozos uz muguras kalnos. Savienotās Valstis ir vēl diezgan lielas. Man vienalga, ko Bensons un visi saka — Savienotās Valstis vēl nav teikušas savu pēdējo vārdu. Miljoniem akru neskartas zemes gaida mūs, mums tikai vajag to atrast.»

«Un es tev arī ko teikšu,» Saksona sacīja. «Mēs daudz ko mācāmies. Toms ir rančo audzis, bet viņš par lauksaimniecību nezina tik daudz, kā mēs jau tagad; un vēl kaut kas man tev sakāms. Jo ilgāk domāju, jo vairāk man liekas, ka valsts zeme mūs netīkami pārsteigs.»

«Nevajag jau ticēt visam, ko cilvēki stāsta,» Bilijs iebilda.

«O, tas nav tas. Es vados pati no saviem spriedumiem un gribētu zināt, vai tev neliekas, ka man taisnība. Ja zeme šeit maksā trīs tūkstoš dolāru, kā tas var būt, ka netālu no šejienes dabūjama valsts zeme un ka tā tikai gaida, lai kāds to ņemtu?»

Bilijs klusēdams gāja kādu ceturtdaļjūdzi, bet nekā nevarēja izdomāt. Beidzot viņš nokrekšķinājās un teica:

«Mēs varam pagaidīt, līdz to redzēsim, vai ne?»

«Labi,» Saksona piekrita. «Gaidīsim, līdz to redzēsim.»

6

Viņi bija izvēlējušies lauku ceļu šķērsām pāri Montere- jas kalniem, nevis Septiņpadsmit jūdžu braucamo ceļu gar piekrasti, un tādēļ pilnīgi negaidot atradās pie Karmel- līča, nemaz nenojaušot, kāds skaistums šeit pavērsies viņu acīm. Ceļš veda pa sveķaini smaržojošu skuju koku mežu, garām mežu ieskautām fantastiski un vienkārši iekārtotām vasarnīcām, kuru īpašnieki bija rakstnieki un mākslinieki. Viņi gāja pa vēja apšalktām līgojošām kāpām, ko noturēja uz vietas cietās lupīnas un kur vējā šūpojās Kalifornijas bālās magones. Pēkšņi pārsteigta Saksona skaļi iesaucās izbrīnā un priekā, un gandrīz bez elpas apbrīnoja brīnišķi zilpelēko, saules mirdzas caurausto bangotni, kas, krācot un dārdot, vēla savus balti putojošos viļņus uz pusmēness veidā izliekto krastu, kur smiltis nebija mazāk baltas.

Cik ilgi viņi te stāvēja un vēroja vareno viļņu lepno plūdumu, kas cēlās no balti putojošās jūras dzīlēm, lai beidzot dārdot sašķīstu krastā pie viņu kājām, to Saksona nemaz nezināja. Viņa atjēdzās tikai tad, kad Bilijs smiedamies mēģināja tai noņemt no muguras nesamo.

«Tu izskaties tā, kā kad vēlētos še kādu laiku palikt,» viņš teica, «un tad jau varam noņemt somas.»

«To es nekad nebūtu varējusi iedomāties! To es nekad nebūtu varējusi iedomāties!» viņa teica un cieši saspieda savas rokas. «Es … es domāju, ka bangotnē pie Klifhau- zas jau ir lieliska, bet tā pat neliek noskārst, kāda bangotnē vispār var būt. — Skaties! Skaties! Vai tu vispār esi tik brīnišķi skaistu krāsu redzējis? Un kā saule mirdz caur to! O! O! O!»

Pagāja ilgāks laiks, līdz viņa spēja atraut skatienu no bangotnes un lika tam slīdēt pāri jūrai, kas, vareni viļņojot un milzīgām ūdens masām zaigojot tumšā pāvu zilā krāsā, izpletās viņpus krasta izliekuma uz dienvidiem no šķautņainās klinšradzes, un viļņotajai zilajai kalnu līnijai, kas pacēlās nedaudz tālāk aiz mīkstām, zemām Kar- mellīča kāpām.

«Mēs jau tikpat labi varam atsēsties un iekārtoties ērtāk,» Bilijs teica. «Te ir pārāk skaisti, lai tūlīt atkal skrietu no šejienes projām.»

Saksona piekrita un sāka atraisīt kurpes.

«Vai tu tiešām gribi to darīt?» Bilijs, priecīgi pārsteigts, jautri iesaucās un sāka raisīt arī savējās.

Bet, pirms viņi bija sagatavojušies skriet pa šauro, putu apšļākto smilšu mēli, kur sastapās zeme ar okeānu, notika kaut kas jauns un brīnišķs, kas pilnīgi saistīja viņu uzmanību. No tumšā skuju koku meža šķērsām pāri kāpām skriešus tuvojās kāds vīrietis, ģērbies tikai īsās peldbik- sītēs. Viņa āda bija sārta un balta, seja kā eņģelim, zeltainu matu cirtu ieskauta, bet ķermenis spēcīgs un muskuļains kā Hēraklam.

«O! — tam jābūt spēkavīram!» Bilijs klusu teica Saksonai. Bet viņai ienāca prātā kokgriezuma attēli mātes albumā un vikingi viļņu apšļāktajā smilšainajā Anglijas krastā.

Vīrietis neapstājoties paskrēja tiem garām tikai dažus metrus no viņiem, bet viļņi tam sniedzās jau līdz ceļiem, un viņa priekšā izauga mazākais desmit pēdu augsts ūdens mūris. Spēcīgs un vareņs bija licies viņa ķermenis skre- jot, bet tai mirklī, kad to grasījās ņemt savās skaujās jūra, tas šķita niecīgs un nevarīgs. Saksonai bailēs aizcirtās elpa, un, slepšus paveroties uz Biliju, viņa redzēja, ka tas sasprindzinātā uzmanībā seko tam, kas notiek.

Bet svešais sagaidīja viļņu uzbrukumu ar lēcienu, un tai brīdī, kad šķita, ka to satrieks, viņš ienira bangotnē un pazuda. Varenās ūdens masas dārdēdamas sašķīda pret krastu, bet aiz tām parādījās gaišmataina galva, virs ūdens pacēlās viena roka, tad arī plecs. Viņš paspēja izdarīt tikai nedaudzus vilcienus, kad nāca jauns milzu vilnis un vajadzēja atkal to sagaidīt. Tādēļ, lūk, viņš cīnījās — lai caur vareno bangotni, kas vēlās uz krastu, sasniegtu jūru. Katru reizi, kad viņš ienira un pazuda Saksonas skatienam, viņa sažņaudza rokas. Dažreiz, kad vilnis bija sašķīdis, viņi to nevarēja nekur ieraudzīt, un, kad beidzot to redzēja, viņš bija tālu aizsviests, un varenā bangotnē to mētāja kā skaidiņu. Bieži likās, ka viņam būs jāatsakās no sava nodoma un viņu izmetīs atpakaļ krastā, bet pagāja kāda pusstunda, un viņš jau bija viņpus ban- gotnes ārējās malas un peldēja slaidiem spēcīgiem vēzieniem, vairs neienira un pastāvīgi turējās viļņu virspusē. Drīz viņš jau bija tik tālu projām, ka līdzinājās vairs tikai tumšam punktam. Bet arī šis punkts drīz pazuda, Bilijs un Saksona, izbrīnā par šādu drosmi, raudzījās viens otrā, pie kam Bilija acis taisni staroja.

«Tas tik ir peldētājs, šis puisis, tas tik ir peldētājs,» viņš to slavēja. «Tas nepazīst baiļu — nē! Es protu peldēt tikai baseinā un nelielos līča viļņos, bet tagad gribu mācīties peldēt okeānā. Ja spētu to iemācīties, es būtu tik lepns, ka tu nedrīkstētu man nākt tuvāk par četrdesmit pēdām. Un, Sakson, to es tev saku — es to darītu labprātāk nekā iegūtu tūkstoš akru. O, es protu peldēt, bet vēl nekad neesmu redzējis kādu tā peldam kā šo puisi. Es ātrāk neiešu no krastmalas projām, līdz nebūšu redzējis viņu atkal iznākam no jūras. — Gluži viens šādos viļņos tur laukā, padomā tikai! Tam tik ir nervi, es saku!»

Saksona un Bilijs basām kājām skraidīja pa liedagu, dzenājot viens otru garām bangotnes izmestām jūras zāļu vijām, un kādu stundu rotaļājās kā divi laimīgi bērni. Un, jau kājas aujot, viņi redzēja zeltaino galvu tuvojamies krastam. Bilijs nostājās cieši pie ūdens, lai viņu sagaidītu, un, kad svešais nāca, viņš nebija vis vairs sārti balts, kā pirmīt dodoties jūrā, bet sarkans kā varš no daudzajiem belzieniem, ko tam bija situšas jūras rokas.

«Tas ir taisni brīnums, ko jūs veicāt, un es citādi nevarēju — man vajadzēja jūs apsveikt,» Bilijs vaļsirdīgā apbrīnā teica.

«Jā, šodien bangotnē bija gan varena,» jaunais vīrietis piekrizdams teica.

«Vai jūs būtu bokseris, ko es nepazīstu?» Bilijs jautāja, jo labprāt gribēja zināt, kas šis dabas brīnums tāds ir.

Svešais smējās un purināja galvu, un Bilijs nenojauta, ka saticis slavenu universitātes komandas kapteini, tagad laimīgu ģimenes tēvu un daudzu grāmatu autoru. Peldētājs uzmeta Bilijam ātru vērīgu skatienu, kā varbūt bija paradis vērot jaunu studentu, kas piesakās komandā.

«Jūs arī pats esat spēka vīrs,» viņš atzinīgi teica. «Jūs varētu sacensties ar vislabākajiem. Vai es maldos, domādams, ka jūs kaut ko jēdzat boksā?»

Bilijs pamāja. «Mani sauc Robertss.»

Peldētājs sarauca pieri, it kā gribētu šo vārdu atcerēties.

«Bils — Bils Robertss!» Bilijs vēl piebilda.

«O, ho! — Taču ne lielais Bils Robertss? Redzēju jūs cīnāmies pirms zemestrīces. Jūs cīnāties abām rokām, un jums ir vareni belzieni, bet jūs esat ļoti gauss. Jā, es atceros — jūs tai vakarā bijāt ļoti gauss, bet pieveicāt savu pretinieku.» Viņš izstiepa savu roku. «Mans vārds ir Hazards — Džims Hazards.»

«Ja jūs esat slavenais futbolists, par ko pirms dažiem gadiem tik daudz runāja, tad esmu par jums lasījis laikrakstos. Vai man taisnība?»

Viņi sirsnīgi sarokojās, un tad iepazīstināja arī Saksonu. Viņa jutās neizsakāmi niecīga starp šiem abiem jaunajiem milžiem, bet lepna, ka pieder rasei, kuras sievietes dzemdējušas tādus gigantus. Viņa varēja tikai klausīties abu sarunās.

«Man nekas nebūtu pretim katru dienu kādu pusstundu ar jums boksēties,» Hazards teica. «Es no jums daudz varētu mācīties. Vai jūs ilgi šeit paliksit?»

«Nē, mēs ejam gar krastu uz priekšu — mēs meklējam valsts zemi. Bet tomēr varu jums šo to parādīt, un jūs man arī kaut ko, proti — peldēt bangotnē.»

«Esmu ar mieru kurā katrā laikā apmainīties ar jums stundām,» Hazards teica un tad pievērsās Saksonai. «Kādēļ jūs negribat palikt kādu laiku Karmelā? Te nav tik peļami.»

«Seit ir brīnišķīgi,» viņa, pateicīgi pasmaidījusi, teica. «Bet —» viņa pagriezās un norādīja uz saiņiem, «mēs esam ceļinieki un meklējam valsts zemi.»

«Ja tādēļ dosities uz Suru, tad jums nav ko steigties. Tā nekur neaizskries,» viņš smējās. «Bet tagad man jāskrien apģērbties. Ja nākat pa šo ceļu atpakaļ, apmeklējiet mani. Katrs jums pateiks, kur dzīvoju. Sveiki!»

Un viņš pazuda tāpat kā bija parādījies — skriešus pāri kāpām.

Bilijs pavadīja viņu apbrīnas pilniem skatieniem.

«Varens puisis, varens puisis,» viņš murmināja. «Vai zini, Sakson, viņš ir slavenība. Esmu redzējis mazākais tūkstoš reizes viņa attēlu laikrakstos, un pie tam viņš nebūt nav iedomīgs. Viņš runāja ar mani kā līdzīgs ar līdzīgu. Vai zini — gandrīz jāsāk atkal ticēt mūsu vecajai rasei.»

Viņi devās no līča projām un niecīgajā galvenās ielas veikaliņā nopirka gaļu, saknes un duci olu. No kāda skatloga, kur bija izliktas okeāna pērles, kas laistījās visās varavīksnes krāsās, Bilijam bija Saksona gandrīz ar varu jāvelk projām.

«Gar visu piekrasti tu vari dabūt pērles,» Bilijs teica. «Tās var atrast, bēgumam iestājoties.»

«Manam tēvam bija zeltā ietvertas aproču pogas no gliemežvākiem. Ilgus gadus vairs neesmu par to domājusi, diez, kas tās tagad nēsā?»

Viņi pagriezās un devās uz dienvidiem. Viscaur mežā starp kokiem bija redzamas skaistas īpatnēji celtas mājas, kas piederēja māksliniekiem, un, ceļam pēkšņi nogriežoties uz Karmelupi, viņu acīm negaidot parādījās gluži citāda veida celtne.

«Es zinu, kas tā ir,» Saksona gandrīz čukstus teica. «Tā ir sena spāņu misijas celtne. Tā, protams, ir Karmelmi- sija. Jā, tā, lūk, tas bija, kad spāņi šeit ieradās no Meksikas — viņi viscaur cēla misiju mājas un piegrieza indiāņus …»

«Kamēr mēs viņus visus padzinām — spāņus, indiāņus un visus pārējos,» Bilijs mierīgi teica.

«Lai nu kā, bet tā tomēr ir brīnišķa,» Saksona domīgi turpināja un neatlaidīgi raudzījās uz lielo pussagruvušo ēku, kas bija celta no nededzinātiem, bet saulē kaltētiem ķieģeļiem. «Sanfrancisko ir Doloresmisija, bet tā ir daudz mazāka un nav tik veca.»

No jūras vējiem ar zemiem klinšu izciļņiem aizsargāta, cilvēku pamesta, šī no māliem, salmiem un plienakmens celtā ēka stāvēja klusa un bez dzīvības starp citām tādām pašām drupām, kas kādreiz bija devušas patvērumu un uzņēmušas tūkstošiem ticīgo. Sīs vietas klusums un miers izraisīja Saksonā un Bilijā dziļu bijību; viņi gāja klusu, sarunājās čukstot un gandrīz baidījās ieiet pa atvērtajām durvīm. Seit nebija ne priestera, ne dievlūdzēju, bet viņi tomēr atrada pazīmes, kas norādīja, ka šo ēku lieto kāda draudze. Vēlāk viņi uzkāpa zvana tornī, kas bija ieplaisājis zemestrīces laikā, un apbrīnoja ar roku tēstos baļķus. Galerijā viņus pārsteidza viņu pašu balsu dzidrā skaņa, un Saksona, pati par savu pārdrošību izbijusies, klusā balsī sāka dziedāt kādas garīgas dziesmas pirmo pantu. Sajūsmināta par rezultātu, viņa pārliecās pāri reliņam un dziedāja tagad skaļā balsī:

Jēzus, manas dvēs'les sargs, Sev pie krūtīm dusēt ļauj, Kamēr apkārt negaiss bargs, Kamēr posts vēl mani skauj!

Mani glāb, ak Pestītāj, Kamēr vētra pāri skrej, Kamēr droša osta māj, Kamēr miers nāk dvēselei!

Atspiedies pret veco mūri, Bilijs viņu vēroja mīlas pilnām acīm un, kad viņa bija beigusi, gandrīz čukstēdams murmināja:

«.Tas bija skaisti — taisni brīnišķīgi! Un tev vajadzētu redzēt pašai savu seju, kad tu dziedāji. Dziesma bija tikpat skaista kā tava seja. Vai nav dīvaini — es nekad nespēju domāt par reliģiju, tai pašā laikā nedomājot arī par tevi.»

Apmetušies vītolu paēnā, viņi pagatavoja pusdienas un pavadīja pēcpusdienu uz klints izciļņa ziemeļos no upes ietekas. Viņi nebija domājuši šeit nodzīvot visu pēcpusdienu, bet viņus bija apbūrusi bangotnē, kas sitās pret klintīm, un daudzkrāsainie dažādie jūras dzīvnieki — jūras zvaigznes, krabji, gliemenes, anemones, un kādā peļķē viņi atrada nelielu velnazivi; abiem pār muguru skrēja saltas trīsas, redzot, ka tā ar visu ķermeni kā tīklu ķēra mazos krabjus, ko viņi tai meta. Bēgumam iestājoties un Bilijam velti meklējot pērles, Saksona plunkšķināja ar roku klinšu dobumā pa nelielu peļķi, kas bija dzidra kā kristāls, un veselām saujām smēla no turienes zaigojošus dārgumus — gliemežvāku drumslas un mirdzoši rožainus, zilus, zaļus un violetus akmeņus. Bilijs atnāca atpakaļ un nogulās viņai blakus, laiski ļaujoties siltajiem saules stariem un svaigajai jūras dvesmai. Abi vēroja saulrietu, redzēja to ieslīdam jūrā, kur tā bija viszilākā.

Viņa pastiepa Bilijam roku, dziļi laimīga un apmierināta nopūtās. Saksonai šķita, it kā viņa būtu piedzīvojusi visbrīnišķīgāko dienu savā mūžā. Likās, it kā būtu piepildījušies visi sapņi. Viņa nekad nebija varējusi iedomāties, ka pasaule var būt tik skaista, pat vispārdrošākos sapņos nebija redzējusi to tik skaistu. Bilijs maigi spieda viņas roku.

«Par ko tu domā?» viņš jautāja, kad abi beidzot piecēlās, lai dotos tālāk.

«O, es nezinu, Bilij. Var būt, ka viena šāda diena atsver desmit tūkstoš gadu Oklendā.»

Pametot aiz sevis Karmelupi un ieleju, viņi, saulei lecot, devās uz dienvidiem, šķērsojot pakalnus starp augsto kalnu grēdu un jūru. Ceļš bija stipri pārpludināts un tagad pilns peļķu; neizskatījās, ka to daudz lietotu satiksmei.

«Tālāk lejā tas izzūd pavisam,» Bilijs teica. «Tur būs tikai zirgu iemīta taka. Neliekas, ka tur būtu daudz mežu, un zeme arī nav sevišķi laba. Tā der tikai ganībām — par aramzemi te nav ko runāt.»

Pakalni bija bez kokiem, noauguši tikai ar zāli. Vienīgi kanjonos bija redzami bieži. Reiz viņi pamanīja koijotu ieslīdam krūmos, un, ieraugot lielu meža kaķi, kas tos ļauni uzlūkoja un bēga tikai tad, kad tam meta ar zemes piku, Bilijs nožēloja, ka nav šautenes.

Pēc dažām jūdzēm Saksona sūdzējās par slāpēm, un tai vietā, kur ceļš bija gandrīz vienā augstumā ar jūras līmeni un šķērsoja nelielu gravu, Bilijs raudzījās pēc ūdens. Klinšu gravas gultne bija mitra, jo no pakalniem lāsoja ūdens, un, atstājis Saksonu sēžot, viņš devās meklēt avotu.

«Klausies,» viņš pēc kāda brīža sauca. «Nāc lejā! Tev tas jāredz. Tev no brīnumiem aizrausies elpa.»

Saksona devās pa šauro taciņu, kas caur biezokni vijās stāvus lejup. Apmēram pusceļā, kur pie gravas izejas to šķērsoja smagiem klinšu bluķiem nostiprināts dzeloņstiepļu žogs, viņa pēkšņi pamanīja nelielu līci. So līci varēja nojaust tikai no jūras puses, tik pilnīgi to no zemes puses acīm sedza biezoknis. Līcis dziļi iespiedās zemē. Pie izejas jūrā daudzās izkaisītās klintis aizturēja vareno bangotni, kas dārdēdama vēla pret tām savus viļņus, augstu uzlidojot gaisā putu un ūdens šļakatām. Se klinšu pakājes, kas pacēlās starp viļņiem, bija kā nosētas gliemežiem. Klinšu virsotnēs saulē gozējās un rēca milzīgi jūras lauvas, un pāri visam tam, spiegdami un ķērkdami, lidinājās barā jūras putni.

Pēdējo ceļa gabalu — apmēram dažus metrus — līdz dzeloņstiepļu žogam Saksona nošļūca uz sausās mīkstās smilts sēdus.

«O, es tev varu teikt, ka tas ir brīnišķi,» Bilijs priecājās. «Lūk, jauka apmetnes vieta. Tur biezoknī ir avots, tik dzidrs un skaidrs, kādu tu pat iedomāties nevari. Un skaties, kas te malkas ugunskuram, un …» viņa skatiens slī

dēja pāri līcim, un acis redzēja to, ko lūpas nespēja izteikt, «… un, un viss cits. Mēs varam šeit palikt. Skaties, kas tur gliemju. Varu derēt, ka šeit varam arī zvejot. Ko tu teiktu par to, ja mēs šeit padzīvotu dažas dienas? Mums taču tagad ir brīvdienas — un es varētu aiziet atpakaļ uz Karmelu un nopirkt makšķerauklu un āķus.»

Vērojot viņa sajūsmas pilno seju, Saksona saprata, ka tagad viņš tiešām sāk aizmirst pilsētas dzīvi.

«Un šeit pavisam nav vēja,» viņš turpināja. «Pat ne mazākās vēja pūsmas. Un cik vientuļi šeit, it kā mēs atrastos tūkstošiem jūdžu no cilvēkiem.»

Vējš, kas pakalnos bija salts un griezīgs, šeit līcī nespēja iespiesties, un gaiss te bija silts un biezokņa krūmu smaržu piesātināts. Sur tur starp krūmiem bija jauni ozoli un vēl citi jauni kociņi, ko Saksona nepazina. Viņas sajūsma tagad nebija mazāka par Bilija sajūsmu, un viņi roku rokā devās izpētīt apkārtni.

«Seit mēs varam tēlot Robinsonu Krūzo,» iesaucās Bilijs, ejot pa liedagu līdz ūdens malai. «Nāc šurp, Robin- son, paliksim kādu laiku šeit. Es, protams, būšu tavs kalps Piektdienis, un viss notiks pēc tava prāta.»

«Bet ko mēs iesāksim ar misteru Sestdieni?» viņa šķietamās izbailēs rādīja uz svaigām pēdām mitrajās smiltīs. «Kas zina, varbūt tas ir cilvēkēdājs.»

«Nē. Tas nav kailas kājas, bet teniskurpes nospiedums.»

«Bet mežonis tās varēja novilkt jūrniekam, ko varbūt apēdis,» viņa neatlaidās.

«Jūrnieki nevalkā teniskurpes,» Bilijs ātri atbildēja.

«Tu esi par gudru, lai varētu būt Piektdienis,» viņa rājās, «bet tas jau mūs netraucē še apmesties; atnes tikai mūsu somas. Un galu galā tam jau nevajadzēja būt jūrniekam, ko mežonis apēda. Tas varēja būt arī pasažieris.»

Nepagāja ne stunda, un viņi bija sev pagatavojuši siltu, omulīgu apmetni. Segas bija izklātas. Sanesa un saskaldīja sausu malku, un pāri ugunskuram uzkāra kafijas kannu, kas drīz vien sāka sīkt. Saksona sauca Biliju, kas pašreiz pūlējās pārvērst improvizētā galdā kādu izskalotu planku. Uz kāda klints izciļņa lielā attālumā stāvēja kails, tikai peldbiksēs ģērbies vīrietis. Viņš raudzījās uz Saksonu un Biliju, un viņi varēja saredzēt, ka vējš purina vīrieša garos melnos matus. Kad viņš sāka rausties pa klintīm uz zemes iekšieni, Bilijs pievērsa Saksonas uzmanību tam apstāklim, ka svešajam kājās teniskurpes. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija no klintīm lejā un nāca uz ceļotāju pusi.

«Ū!» Bilijs čukstot teica Saksonai. «Viņš ir kalsns diezgan, bet paskaties viņa muskuļus! Seit visi cilvēki, šķiet, nodarbojas ar sportu.»

Svešajam tuvojoties, Saksona redzēja viņa seju, un tā viņai atsvaidzināja atmiņā pirmieceļotāju sejas, un tai bija jādomā arī par sejām, kādas bijušas seno dienu kareivjiem. Kaut gan šis cilvēks bija jauns — viņa lēsa, ka tam nav vairāk kā trīsdesmit gadu — viņam bija tāda pati gara un šaura seja ar spēcīgiem vaigu kauliem, augstu slaidu pieri un liektu degunu, gandrīz kā ērgļa knābi. Lūpas bija plānas un jutīgas, bet acis nelīdzinājās tām, kādas Saksona bija redzējusi veterāniem un vispār kādam cilvēkam. Tās bija tik tumši pelēkas, ka līdzinājās brūnām, un to skatiens meklēja tāles un bija modrs kā gaiša liesma, kas pūlas ieurbties bezgalīgās dzīlēs un izpētīt to noslēpumus. Saksonai bija neskaidra nojauta, ka viņa šo cilvēku jau kādreiz agrāk redzējusi.

«Hallo!» viņš sauca. «Liekas, ka jūs šeit esat ērti iekārtojušies.» Atnācējs nosvieda līdz pusei pilnu maišeli, ko bija nesis. «Gliemeži. Tas ir viss, ko šoreiz varēja sadabūt. Ūdens nav pietiekoši zems.»

Saksona dzirdēja Biliju viegli iesaucamies un redzēja, ka viņa sejā izpaužas vislielākā izbrīna.

«Tiešām, Dieva vārds, esmu laimīgs, ka varu jūs sastapt!» viņš neviļus iesaucās. «Vai drīkstu spiest jūsu roku? Es vienmēr esmu sev teicis: ja man kādreiz izdosies jūs sastapt, gribu spiest jums roku!»

Bilijs tomēr nespēja savaldīties un sāka jautri, nevaldāmi smieties, vēl arvien kratīdams svešā roku. Svešais pārsteigts skatījās uz viņu un nesaprazdams pavērās uz Saksonu.

«Atvainojiet mani,» Bilijs sprauslāja. «Bet man tiešām jāsmejas. Dieva vārds, man dažreiz naktīs pamostoties un atceroties bija vienmēr jāsmejas, kamēr atkal aizmigu. Vai tu, Sakson, viņu vairs neatceries? Tas ir tas pats — sakiet, draugs, jūs taču esat krietns simtmetru skrējējs, vai ne tā?»

Un tai pašā acumirklī Saksona zināja, kur viņa to redzējusi. Viņš bija tas, kas kopā ar Roju Blanšaru stāvēja pie automobiļa tai dienā, kad tā, nekā neapzinoties, bija aizmaldījusies nepazīstamajā pilsētas kvartālā. Bet arī tai dienā viņa to neredzēja pirmoreiz.

«Vai atceraties mūrnieku svētkus Viselparkā?» Bilijs jautāja. «Un skriešanās sacīkstes? Es jūsu degunu pazīstu starp miljoniem citu. Jūs bijāt tas, kas iegrūda Timotejam Makmanusam spieķi kāju starpā un kura dēļ izcēlās vislielākais kautiņš un tracis, kāds jebkad Viselparkā vai citā parkā piedzīvots.»

Tagad arī atnācējs smējās. Smejoties viņš stāvēja gan uz vienas, gan otras kājas un beidzot atsēdās uz izskalota baļķa.

«Un jūs arī tur bijāt,» viņš beidzot atkal spēja runāt un jautāja Bilijam. «Nu, vai redzējāt? Redzējāt?» Tad pagriezās pret Saksonu. «Un jūs?»

Saksona pamāja.

«Sakiet,» Bilijs atkal iesāka, kad smiekli bija drusku norimuši, «es labprāt vēlētos zināt, kādēļ jūs to darījāt. Sakiet, kādēļ jūs to darījāt? Esmu to kopš tā laika sev daudzas reizes jautājis.»

«Es sev arī,» bija atbilde.

«Jūs taču Timoteju Makmanusu nepazināt?»

«Nē, nekad nebiju viņu redzējis un pēc tam arī vairs neesmu to redzējis.»

«Bet kādēļ jūs to darījāt?» Bilijs nerimās. Jaunais cilvēks atkal smējās, bet tad savaldījās.

«Ja tas man maksātu dzīvību, es nevarētu to pateikt. Man ir labs draugs, ļoti inteliģents cilvēks, raksta nopietnas zinātniskas grāmatas, un viņš saka, ka tam arvien niezot pirksti iemest olu elektriskajā ventilatorā, lai redzētu, kas tur iznāks. Varbūt ar mani bija tas pats — man vienkārši vajadzēja tā darīt. Redzot tuvojamies šīs lidojošās kājas, es vienkārši iegrūdu tur savu spieķi. Es nemaz neapzinājos, ka gribu to darīt. Es vienkārši to izdarīju. Timotejs Makmanuss nevarēja būt vairāk pārsteigts kā es pats.»

«Vai jūs noķēra?»

«Vai es izskatos pēc tāda, ko var noķert? Nekad vēl savā mūžā tā nebiju nobijies. Tai dienā mani nenoķertu pat Timotejs Makmanuss. Bet kas pēc tam notika? Dzirdēju, ka izcēlies briesmīgs tracis, bet nevarēju palikt un skatīties.»

Tikai pēc kādas ceturtdaļstundas, kad Bilijs bija notēlojis kautiņu, svešais stādījās priekšā. Viņu sauca Marks Hols, un viņš dzīvoja nelielā vasarnīcā viņpus Karmelas priedēm.

«Bet kā jūs uzgājāt Bīrsa līci?» viņš ziņkāri ievaicājās. «Pa ceļu ejot, neviens pat nesapņo, ka te ir līcis.»

«Ak tā šo līci sauc?» Saksona teica.

«Jā, tā mēs to dēvējam. Viens no mūsu bara šeit dzīvoja pagājušo vasaru, un mēs devām līcim viņa vārdu. Es labprāt dzertu tasi kafijas — ja jums nekas nav pretim.» To viņš teica, pagriezies pret Saksonu. «Un tad es izrādīšu jūsu vīram apkārtni. Mēs ļoti lepojamies ar šo līci. Šeit bez mums neviens cits nenāk.»

«Bet savus musku]us jūs taču neieguvāt tikai skrējienā pa Viselparku, bēgot no Makmanusa?» jautāja Bilijs, dzerdams kafiju.

«Masāža sprieguma stāvoklī,» skanēja gluži nesaprotama atbilde.

«Jā,» Bilijs neizpratnē teica. «Vai to ēd karotēm?»

Hols smējās.

«Es jums to parādīšu. Ņemiet vienalga kādu muskuli un sasprindziniet to. Tad apstrādājiet to pirkstiem — tā un tā.»

«Un tas ir viss?» Bilijs neticīgi jautāja.

«Viss!» otrs lepni atbildēja. «Katram redzamam muskulim piekļaujas pieci acīm neredzami, bet paklausīgi muskuļi. Uzlieciet vienalga kurā vietā pirkstus manam ķermenim — un jūs redzēsit.»

Bilijs darīja, kā teikts, un aizskāra viņa labo krūti.

«Jūs laikam daudz jēdzat anatomijā, ja izvēlaties vietu, kur muskuļu nav,» Hols rājās.

Bilijs smējās uzvaras priekā, bet tad par lielu izbrīnu sajuta zem pirkstiem muskuli. Viņš aizskāra to pirkstiem un juta, ka tas ir ciets un stingrs.

«Masāža sprieguma stāvoklī!» Hols gavilēdams iesaucās. «Turpiniet — meklējiet, kur vien patīk!»

Un viscaur, kur vien Bilijs taustīja, cēlās lieli un mazi muskuļi, tie pacēlās zem viņa pirkstiem, ietrīsējās un atkal atslāba, līdz viss ķermenis šķita dzīva, viļņojoša, gribai pakļauta miesa.

«Kaut ko tādu vēl nekad nebiju redzējis,» Bilijs pārsteigts beidzot murmināja. «Un es savā mūžā esmu redzējis daudzus krietnus vīrus bez drēbēm. Jūs jau esat kā dzīvs zīds.»

«To panāk ar masāžu sprieguma stāvoklī, mans draugsl Ārsti bija zaudējuši jau cerības. Draugi mani saukāja par slimo žurku, kašķaino dzejnieku un tā tālāk. Pametu pilsētu, ierados Karmelā un sāku dzīvot īstu dabas dzīvi brīvā dabā — un masāža sprieguma stāvoklī.»

«Bet Džims Hazards nav ieguvis savus muskuļus tādā ceļā,» Bilijs izaicinoši teica.

«Nē, protams, ka ne. Viņš ar tādiem piedzimis, manējie gūti treniņa ceļā. Tā ir tā starpība. Es esmu savā ziņā mākslas produkts. Viņš ir — alu lācis. Nāciet līdzi. Es jums izrādīšu apkārtni. Labāk novelciet savas drēbes. Paturiet vienīgi apavus un apakšbikses, ja jums nav peld- y bikšu.»

«Mana māte bija dzejniece,» Saksona teica, kamēr Bilijs krūmos ģērbās. Viņa bija ievērojusi, ka Hols sarunā pieminējis savus darbus. Tas, kā rādās, viņu sevišķi neinteresēja, un viņa turpināja:

«Daži viņas darbi arī iespiesti.»

«Kā viņu sauca?»

«Daiela Vileja Brauna. Viņai ir dzejas: «Vikingi», «Zelta dienas», «Uzticība», «Kabalero», «Mazā Tērce» un vēl daudz citu. Desmit no tām sakopotas dzeju krājumā.»

«Man tās ir mājās,» viņš piezīmēja, un bija redzams, ka viņā tagad tiešām pamodusies interese. «Viņa bija viena no pirmieceļotājām — sen pirms mana laika. Es izlasīšu viņas dzejas, kad pāriešu mājās. Arī mana ģimene cēlusies no šādiem cilvēkiem. Piecdesmitos gados tā pārnāca pāri Panamai no Longailendas. Mans tēvs bija ārsts, bet Sanfrancisko palika par tirgotāju un tādā mērā aplaupīja savas pilsētas cilvēkus, ka es un visi pārējie lielās ģimenes locekļi varam no tā vēl tagad dzīvot. Sakiet, kurp jūs ar savu vīru gribat doties?»

Kad Saksona bija pastāstījusi, kā viņi izšķīrušies atstāt Oklendu un doties meklēt zemi, viņš atzinīgi atsaucās par viņu programmas pirmo daļu, bet pret otro izturējās noraidoši. 4

«Tur lejā aiz Sura ir skaisti,» viņš tai teica. «Esmu bijis šais kanjonos, tur ir daudz meža zvēru. Jā, tur ir gan valsts zeme, ko var dabūt. Bet būtu neprāts, ja jūs tur apmestos. Tas ir pārāk tālu projām. Tur nav labas aramzemes, atskaitot dažas vietas kanjonos. Pazīstu tur kādu meksikāni, kas savus piecsimt akrus zemes labprāt pārdotu par tūkstoš piecsimt dolāriem. Trīs dolārus par akru! Un ko tas nozīmē? To, ka tā nav vairāk vērta. Pat ne tik daudz, jo nav pircēju. Zeme ir tikai tik daudz vērta, cik par to dod un par cik to var pirkt un pārdot.»

Šai acumirklī no krūmiem iznāca Bilijs, ģērbies tikai līdz ceļiem atlocītās apakšbiksēs un kurpēm kājās, un izbeidza viņu sarunu. Saksona vēroja abus vīrus, kas fiziskā ziņā bija tik dažādi, raušamies pa klintīm augšup un ejam gar līča dienvidkrastu. Sākumā viņa laiski tos pavadīja

acīm, bet drīz vien viņas interese bija atmodināta un satraukta. Lai sasniegtu klinšu virsotni, Hols veda Biliju gandrīz pa stāvu klinšsienu uz augšu. Bilijs gāja lēni un ārkārtīgi uzmanīgi, bet viņa redzēja to divreiz klūpam, kad akmeņi zem viņa rokām slīdēja un ripoja lejā līcī. Hols bija sasniedzis klinšu nokares virsotni — simts pēdu virs jūras līmeņa — viņa redzēja to izslejamies un stāvam, viegli šūpojoties uz šaurās, naža asmenim līdzīgās klinšu muguras, kas, kā viņa zināja, otrā pusē tikpat stāvus slīga lejup. Sasniedzis klints virsotni, Bilijs turējās tajā ieķēries ar rokām un kājām, bet tikmēr viņa vadonis, gluži taisni izslējies, gāja mierīgi tālāk, it kā tā būtu parastā istabas grīda. Bilijs beidzot palēnām sāka celties, bet vēl arvien cieši turējās, un tam nācās bieži vien lietot rokas.

Asā klinšu virsotne bija šķautņaina, ar dziļiem dobumiem, un abi vīrieši pazuda vienā no šīm plaisām. Saksona nespēja pārvarēt savas bailes un kāpa augšā pa līča ziemeļkrastu, kas bija mazāk stāvs un daudz vieglāk pieejams. Bet arī šeit viņu satrauca neparastais augstums, grīļojošās kāpas un straujās vēja brāzmas. Drīz vien viņa atradās iepretim abiem vīriešiem, kas, pārlēkuši šaurai aizai, rausās pašreiz uz nākošo klinšu smaili. Bilijs jau bija kļuvis drusku veiklāks, taču viņa ceļvedis bieži vien apstājās, lai viņu pagaidītu. Ceļš kļuva arvien grūtāk ejams, un dažas plaisas, kas šķērsoja viņu ceļu, stiepās līdz pat jūrai un bija pilnas putu, ko viļņi krākdami tur iešļāca. Dažreiz viņi izslējušies metās uz priekšu pāri dziļām šaurām plaisām, līdz viņu delnas skāra pretējo malu, un tad, ar pirkstiem ieķērušies plaisas malā, pārvilkās pāri un cēlās kājās.

Gandrīz jau gājiena beigās Hols un Bilijs atkal pazuda Saksonas skatienam kalnu virsotnes dienvidpusē; un, kad tā viņus beidzot atkal ieraudzīja, tie bija sasnieguši galējo klinšradzi un pa jūrai pievērsto pusi nāca atpakaļ. Seit likās, ka ceļš tiem būtu galīgi nogriezts. Plata plaisa gluži stāvām sienām bija pavērusi pret debesīm savas dzīles, kur krāca satrakoti viļņi, uzšļākdami augstu gaisā baltās putas, lai tūlīt pēc tam tikpat pēkšņi atkal kristu atpakaļ vēju šausto klinšu un ūdenszāļu melnajā bezdibenī.

Abi vīri, jūras sāļo putu apšļākti, uzmanīgi gāja pa plaisas malu. Tad tie apstājās. Saksona varēja redzēt Holu, kas rādīja pāri plaisai, un viņa domāja, ka tas rāda

Bilijam kaut ko ievērojamu. Viņa nebija sagatavota tam, kas tagad notika. Virpuļojošā ūdens masa saplaka, un Hols lēca tai pāri lejā uz kādu klints izcilni, ko tikko bija apskalojuši trakojošie viļņi. Neapstājoties viņš pazuda aiz asā klinšu stūra un, ar rokām un kājām strādājot, rausās augšā, bēgot no viļņiem, kas atkal cēlās augšup. Bilijs tagad bija palicis viens. Viņš vairs nemaz nevarēja saredzēt Holu, vēl mazāk tam bija izdevība prasīt padomu, un Saksona vēroja notiekošo tik sasprindzinātā uzmanībā, ka sāpes pirkstu galos, ko tā spieda pret klintssienu, lika viņai atjēgties. Bilijs gaidīja, līdz gadīsies jauna izdevība, divreiz jau sagatavojās, bet tomēr nelēca, bet tad saņēmās, lēca un sasniedza klints izcilni, kas vienu īsu mirkli parādījās viņa acīm, metās garām asajam stūrim un, līdz viducim izmircis, tomēr uzrāpās augšā pie Hola, pirms trakojošie viļņi to spēja satvert.

Saksona nomierinājās tikai tad, kad abi atkal sēdēja pie ugunskura. Viens vienīgs acu uzmetiens tai teica, ka Bilijs ir ļoti pārsteigts pats par sevi.

«Kā iesācējs jūs to veicāt labi,» Hols iesaucās un labvēlīgi uzsita Bilijam uz kailā pleca. «Sis gājiens ir mans jājamais zirdziņš. Dažs labs drosmīgs vīrs, kas nāca man līdzi, atteicās iet tālāk, pirms vēl nebija noieta puse. Esmu redzējis dučiem vīru, kas neiedrošinājās lēkt pāri aizai. To spēj tikai atlēti.»

«Nemaz nekautrējos atzīties, ka baidījos lēkt,» Bilijs rūca. «Jūs jau kāpjat kā īsta kalnu kaza. Bet tagad esmu gluži kā negudrs. Tas tikai ir treniņš un esmu nolēmis palikt šeit un trenēties, līdz varēšu jūs izaicināt uz sacīkšu skrējienu turp un atpakaļ uz līci.»

«Lai iet!» Hols teica un piekrizdams izstiepa roku. «Un, ja mēs kādreiz tiksimies Sanfrancisko, es jūs savedīšu kopā ar Bīrsu — tas ir tas, kura vārdā nosaukts līcis. Viņa jājamais zirdziņš — ja viņš neatrodas ceļā un nevāc klaburčūskas savai kolekcijai — ir orkānu laikā pastaigāties pa debesskrāpju malu vēja pusē, ziniet, tā, ka gadījumā, ja to nopūstu, viņu neuztvertu nekas cits kā iela. Arī mani viņš reiz uzaicināja piedalīties.»

«Vai jūs to darījāt?»

«Nekad to nedarītu, ja priekšlaikus nebūtu kādu nedēļu vingrinājies. Un es ieguvu divdesmit dolāru šais derībās.»

Bēgums tagad bija zems diezgan, un nu viņi varēja iet un salasīt gliemežus, un Saksona sekoja abiem vīriešiem uz klinšsienu līča ziemeļkrastā. Hols paskaidroja, ka pēcpusdienā atbraukšot un paņemšot gliemežus līdzi uz Kar- melu. Kad maišeļi bija pilni, viņi pa klinšu spraugām gāja vēl tālāk un atrada trīs pērļu gliemežus; atverot vienus vākus, Saksona atrada tur tik ļoti kāroto pērli. Hols viņus iepazīstināja ar rituālu, kas nepieciešams, lai sagatavotu gliemežus vārīšanai.

Tagad Saksonai likās, ka viņa pazītu Holu jau ilgu laiku. Viņai bija jādomā par pagājušajām dienām, kad pie viņiem bija sēdējis Bērts un dziedājis savas dziesmas vai arī triecis par pēdējiem mohikāņiem.

«Tagad klausieties; es jums kaut ko gribu iemācīt,» Hols pavēloši teica, pacēlis gaisā prāvu apaļu akmeni, ko vicināja pār gliemežu gaļu. «Jūs nedrīkstat dauzīt gaļu, nedrīkstat nekad to dauzīt, nedziedot šo dziesmu. Nedrīkstat arī šo dziesmu dziedāt kādā citā reizē — tie būtu svētuma zaimi. Gliemeži ir dievu ēdiens. To sagatavošana ir reliģiska ceremonija. Klausieties un labi uzmaniet, un nekad neaizmirstiet, ka tā ir svinīga ceremonija.»

Akmens pliukšķēdams nokrita uz gliemežu baltās gaļas, cēlās atkal un atkal krita, līdzīgi kā tamtama ritmā pavadot dzejnieka dziedājumu:

Dažs kaviāru cildina Un apēd to ar joni, Bet man vislabāk patīkas Mīkstmieši abaloni.

Vai domājat, ka pārtikt var Ar sausu maizes donu? Nē — vecie draugi Karmelā Ed mīksto abalonu.

No laika gala klejo tie Pa pasauli kā roņi Un smej un rēc no visas sirds — Sie treknie abaloņil

No tiem dažs priekā izsvaida Daudz dolāru un kronu, Es labāk mītu Karmelā Un ēdu abalonu.

Viņš pēkšņi apklusa ar vaļēju muti un akmeni paceltajā rokā. Bija dzirdama ratu rīboņa, un tai vietā, kur viņi bija aiznesuši maišeļus ar gliemežiem, to no klints sauca kāda balss. Hols ar lielu blīkšķi ļāva nokrist akmenim uz gliemežiem un piecēlās kājās.

«Līdzīgu pantu ir vēl tūkstošiem,» viņš teica. «Man /cl. ka nav vairs laika jums visus tos iemācīt.» Viņš pastiepa roku. «Un tagad, bērni, Dievs lai jūs svētī! Jūs esat Abalonu Ēdāju klana locekļi, un es jūs nopietni lūdzu nekad un nekādos apstākļos nesagatavot gliemežu gaļu, nedziedot šo svēto dziesmu, ko tikko jums atklāju.»

«Bet kā lai mēs atceramies vārdus, ja tikai vienu reizi tos esam dzirdējuši,» Saksona cēla iebildumus.

«To nokārtosim. Nākošo svētdienu Abalonu Ēdāju cilts ieradīsies šeit pie jums Bīrsa līcī, un jums būs izdevība redzēt visu rituālu, sacerētājus un sacerētājas, pat Dzelzs- vīru ar baziliska acīm, parasti viņu dēvē par Priestervā- veru karali.»

«Vai Džims Hazards arī ieradīsies?» Bilijs jautāja, Ho- lam jau ieslīdot biezoknī.

«Droši vien. Viņš taču ir Alu Lāču Kāvēju virspriesteris, briesmīgākais un pēc manis dižākais Abalonu Ēdāju klana loceklis.»

Bilijs un Saksona skatījās viens uz otru, līdz ratu rīboņa pavisam apklusa.

«Ak tu velns,» Bilijs beidzot izsaucās. «Tas tik ir puisis! Un nemaz nav iedomīgs. Tāds pats kā Džims Hazards. — Atnāk un jūtas kā mājās, tu esi taisni tikpat labs kā viņš, un viņš tikpat labs kā tu — mēs visi esam labi draugi, un tūlīt bez nekādiem niķiem.»

«Arī viņš pieder mūsu ciltij,» Saksona teica. «To viņš man pastāstīja, kamēr tu pirmīt ģērbies. Viņa ģimene ieceļojusi no Panamas, pirms vēl nebija celts dzelzceļš, un, spriežot pēc tā, ko viņš teica, domāju, ka viņam ir krietns žūksnis naudas.»

«Viņu redzot, tam gandrīz nevarētu ticēt.»

«Un vai viņš nav komisks?» Saksona iesaucās.

«īsts jokdaris. Un viņš esot dzejnieks!»

«O Bilij, es labi nezinu, Bilij. Esmu dzirdējusi, ka dzejnieki esot citādi nekā pārējie cilvēki.»

«Jā, tas taisnība gan, ja padomā." Tagad atceros Zaķu Milleru — viņš dzīvo kalnos tūlīt aiz Augļu ielejas. Tas tik ir dīvains cilvēks. Tas ir tuvu tai vietai, kur es tevi bildināju. Bet man tomēr likās, ka dzejnieki visi nēsā degunkniebjus un audzē vaigubārdu. Nekad nebūtu varējis iedomāties, ka kāds no viņiem varētu ierasties mūrnieku svētdienas izbraukumā, ne arī, ka tas varētu skraidīt tik kails, cik likums to pieļauj, un lasītu gliemenes un kāpa- ļātu kā kalnu kaza.»

Šai naktī Saksona gulēja nomodā zem savas segas un raudzījās augšup zvaigžņotajās debesīs, priecājās par smaržīgo silto nakts gaisu un klausījās neskaidri sadzirdamajā bangotnes rūkoņā un klusajā viļņu čalā, kas nedaudz pēdu no viņiem klusu skalojās pret aizsargātā līča krastu.

«r ai esi priecīgs, ka pameti Oklendu, Bilij?»

«U-u!» bija atbilde. «Vai gliemezis ir laimīgs?»

8

Pirms katra paisuma Bilijs skrēja bīstamo ceļu pa klints dienvidsienu, ko viņi bija gājuši ar Holu, un katru reizi viņš to veica arvien īsākā laikā.

«Pagaidi līdz svētdienai,» viņš teica Saksonai, «gan es šim dzejniekam likšu skriet par viņa paša naudu. Nav vairs nevienas vietas, kas man radītu grūtības. Jūtos pilnīgi drošs. Tur, kur agrāk rāpos uz visām četrām, tagad jau varu skriet. Es domāju tā: pieņemsim, ka katrā pusē nav dziļāks par vienu pēdu un viss izklāts ar mīkstu sienu, tad taču tu nemaz nedomātu, ka jākrīt, un būtu kā zibens pāri. Nu, un lai ir kaut jūdzi dziļas aizas katrā pusē, tas taču vienalga. Uz tevi tas neattiecas. Tev jāpaliek augšā un zibens ātrumā jātrauc uz priekšu. Un vai zini, Sakson, tikai tad, kad tā sāku uz to skatīties, tas mani vairs netraucēja. Pagaidi tikai, lai viņš ierodas svētdien ar visu savu baru. Esmu gatavs viņu saņemt.»

«Es labprāt gribētu zināt, kādi ir tie citi?» Saksona domīgi teica.

«Skaidrs, ka tādi paši kā viņš. Tāds ar tādu satiekas. Neviens droši vien nebūs iedomīgs — gan tu redzēsi.»

Ar kādu meksikāņu kovboju Hols tiem atsūtīja makšķer- āķus, auklas un peldbikses, un no šā vīra, kas devās uz savu rančo dienvidos, viņi uzzināja daudz ko par valsts zemi un kā to dabūt. Nedēļa aizskrēja kā vēja spārniem; katru dienu, saulei nozūdot aiz apvāršņa, Saksona tai uzsauca laimīgas ardievas, un katru rītu viņa, priecīgi smejoties, to apsveica, jo sākās atkal jauna laimīga diena. Viņi nekā negudroja, nesprieda par nākotni un neplānoja, bet zvejoja, lasīja gliemežus, meklēja pērles un, sekojot acumirkļa iedomai, kāpaļāja starp klintīm. Viņi cītīgi dauzīja gliemežu gaļu, skaitot pie tam improvizētu pantu, ko Saksona bija sacerējusi. Bilijs jutās lieliski. Nekad Sak- sona viņu nebija redzējusi tik veselu un spēcīgu. Viņas pašai nemaz nevajadzēja lūkoties spogulī, lai zinātu, ka kopš meitenes dienām viņai vēl nekad nebija bijuši tik svaigi un sārti vaigi kā tagad, un nekad viņa nebija jutusies tik brīva un dzīvotpriecīga kā pašreiz.

«Pirmoreiz mūžā man ir laiks nodoties rotaļām,» Bilijs teica. «Pa visu to laiku, kamēr esam precējušies, vēl nekad neesam rotaļājušies. Nevienam miljonāram nevar klāties labāk kā mums.»

«Un no rītiem mūs vairs netraucē fabriku svilpe,» Saksona priecājās. «Man nekas nebūtu pretim palikt no rīta ilgāk gultā, lai pierādītu, ka tas tiešām tā, bet viss ir pārāk jauks, lai neceltos augšā. Bet tagad, mister Piekt- dieni, parotaļājies ar cirvi, sacērt malku un izvelc kādu krietnu samu vai ko citu pusdienām.»

Bilijs ar cirvi rokā piecēlās kājās, jo bija gulējis visā garumā izlaidies smiltīs.

«Bet tas vairs nebūs ilgi,» viņš ar nožēlu dziļi nopūtās. «Kuru katru dienu var sākt līt. Taisni brīnums, ka lietus vēl tik ilgi kavējas.»

Sestdienas rītā, atgriezies no sava skrējiena pa klints dienvidsienu, Bilijs nevarēja atrast Saksonu. Kādu laiku velti izsaucies, viņš sāka soļot pa ceļu augšup. Gabaliņu pagājis, Bilijs viņu ieraudzīja jāteniski neapseglotam zirgam mugurā. Viņai pat nebija iemauktu rokā, un zirgs negribot soļoja pa pļavu.

«Tava laime, ka tā ir veca ķēve un ieradusi nest jātnieku. Vai vari saredzēt seglu nospiedumu?» viņš rūca, kad Saksona beidzot pieturēja viņam blakus un ļāva, lai viņš tai palīdz nokāpt.

«O Bilij,» viņa, acīm starojot, teica. «Pirmoreiz biju zirga mugurā. Tas bija lieliski! Jūtos tik nevarīga un reizē tik drosmīga.»

«Nu vienalga, bet es tomēr lepojos ar tevi,» viņš teica un vēl arvien rūca. «Ne visas precētas sievietes riskētu jāt ar svešu zirgu, vēl jo vairāk, ja tās nekad nav sēdējušas zirga mugurā. Es neesmu aizmirsis, tu dabūsi savu jājamo zirgu, kādu dienu tev tas būs — un pie tam īsts skaistulis.»

Abalonu Ēdāji pilna bruņojuma ieradas Bīrsa ieleja divos ratos un daudzi jāšus. Bija kāds ducis vīriešu un tikpat daudz sieviešu. Visi viņi bija jauni, vecumā no divdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem, un, kā redzams, visi labi draugi un paziņas. Tie pa lielākai daļai bija precējušies. Viņi visi kūsāja dzīvotpriekā un uzņēma Biliju un Saksonu savā vidū tik siltā draudzībā kā pati saule. Saksona sapulcēja meitenes — viņai likās neticami, ka tās būtu precētas sievas; un tās savukārt bija sajūsminātas par Saksonu, slavēja viņu nometni, ceļa piederumus un gribēja dzirdēt viņas dzīvesstāstu. Viņas pašas bija radušas dzīvot brīvā dabā, to Saksona vēroja, redzot viņu vārāmos podus un pannas, kā arī lielos spaiņus, ko tās bija paņēmušas līdzi gliemežiem.

Pa to laiku Bilijs un pārējie vīri bija izģērbušies un tagad izklīda uz visām pusēm meklēt gliemežus. Jaunās sievietes uzgāja Saksonas instrumentu un nelikās mierā, kamēr viņa sāka dziedāt un spēlēt. Dažas no viņām bija bijušas Honolulu un teica, ka Mersedesa pareizi apzīmējusi šo instrumentu, nosaucot to par «lecošo blusu». Viņas zināja arī havajiešu dziesmas, ko Saksona bija iemācījusies no Mersedesas, un drīz viņas visas dziedāja, Saksonai pavadot: «Aloha Oe», «Honolulu Tombay» un «Sweet Lei Lehua».

Kad vīrieši atgriezās ar pilniem maisiem čaulaiņu, Marks Hols, kā jau Augstais priesteris, sapulcināja visus svinīgai ceremonijai. Kad viņš pamāja, daudzās rokas ar paceltiem akmeņiem vienā rakstā nolaidās uz gliemežu baltās gaļas, un visu balsis savienojās, dziedot himnu par godu abaloniem. Vecos pantus visi dziedāja līdzi, bet viens otrs sāka dziedāt arī kādu jaunu, ko pēc tam visi korī atkārtoja. Bilijs pierunāja Saksonu dziedāt savu sacerēto pantu, un viņas dzidrā skaistā balss nedroši iesāka:

Ar kausiem rokā sēdam mēs Ap galdu kā ap troni. Mēs dziedam un mums jābauda Sie karstie abaloni.

«Lieliski!» dzejnieks iesaucās. «Viņa runā bara valodu! Nu, bērni, sāksim!»

Un viņi visi dziedāja Saksonas pantu. Tad Džims Hazards sāka jaunu pantu, nākošo kāda no jaunajām meitenēm un pēc tam Dzelzsvīrs ar baziliska acīm, ko Saksona tūlīt pazina pēc Hola apraksta. Viņai tā šķita īsta priestera seja.

Vai domājat, ka pārtikt var Ar sausu maizes donu? Nē — vecie draugi Karmelā Ed mīksto abalonu.

No laika gala klejo tie Pa pasauli kā roņi Un smej un rēc no visas sirds — Sie treknie abaloņil

No tiem dažs priekā izsvaida Daudz dolāru un kronu. Es labāk mītu Karmelā Un ēdu abalonu.

Kāds vīrietis melniem matiem, melnām acīm un satīra seju, kas, kā Saksona zināja, bija mākslinieks un dārgi pārdeva savas gleznas, dziedāja:

Dažs kaviāru cildina Un apēd to ar joni, Bet man vislabāk patīkas Mīkstmieši abaloni.

Un tā tas turpinājās, jauni panti un veci panti, bezgalīgi panti, kas visi slavēja Karmellīča čaulaiņu balto gaļu. Saksona bija laimīga, gandrīz ekstāzē aiz lielas sajūsmas, un viņa gandrīz nespēja ticēt, ka tā ir tiešamība. Tā bija kā pasaciņa jeb kā grāmatā lasīts stāsts, kas k)uvis par īstenību. Tad viņai šķita, ka tas viss notiek teātrī, un viņa un Bilijs neizprotamā kārtā iemaldījušies uz skatuves. Daudz asprātību un joku viņa nemaz nesaprata. Un daudz ko viņa nesaprata. Viņa apzinājās, ka šeit sprēgā prāta dzirkstis un ka agrāk to nekad nav piedzīvojusi. Puritānisms viņā lika tai daudz ko atvairīt, bet viņa nevēlējās citus tiesāt. Viņi šķita labi, šie jaunie jautrie ļaudis, un droši vien viņi nebija tik rupji un parasti kā daudzi no tiem, ko viņa bija sastapusi agrāk savos svētdienas izbraukumos. Neviens no vīriešiem nedzēra pārāk daudz, kaut gan viņiem bija līdzi kokteiļi un arī sarkanvīns lielā, klūgām appītā pudelē.

Saksonu visvairāk ietekmēja viņu jautrība, viņu bērnišķais prieks un bērnišķie darbi, ko tie darīja. To vēl vairāk pastiprināja tas, ka šo cilvēku starpā atradās pazīstami romānu rakstnieki un gleznotāji, dzejnieki un kritiķi, tēlnieki un mūziķi. Kāds no vīriešiem ar asi cirstiem, smalkiem sejas vaibstiem — kāda liela Sanfrancisko laikraksta teātra kritiķis, kā pārējie Saksonai stāstīja — prata triku, ko visi mēģināja atdarināt, bet smieklīgā kārtā cieta neveiksmi. Vienādos atstatumos krastā kā šķēršļus salika plankas. Teātra kritiķis uz visām četrām auļoja pa liedaga smiltīm un kā rikšotājs zirgs līdz pašam galam lēca pār šķēršļiem.

Kādu laiku visi dedzīgi meta disku. Tad viņi sāka lēkt, un vienas rotaļas vietā nāca otra. Bilijs visur piedalījās, bet viņam neveicās tik labi, kā viņš bija cerējis. Šķēpu metot, kāds angļu rakstnieks pārspēja viņu par vairāk nekā desmit pēdām, un Marks Hols uzveica viņu lēkšanas sacīkstēs ieskrejoties un no vietas. Bet atmuguriskā augst- lēkšanā Bilijs guva uzvaru ar savu lieliski attīstīto muguras un vēdera muskulatūru. Bet tūlīt pēc tam viņš cieta kauna pilnu neveiksmi sacīkstēs ar Marka Hola māsu — jaunu sievieti jājamām biksēm kājās — kas viņu trīs reizes nosvieda indiāņu cīņā.

«Jūs esat viegls,» Dzelzsvīrs smējās; viņa vārds bija Pete Bido. «Es arī jūs varu nosviest; tā — viens, divi, trīs.»

Bilijs pieņēma izaicinājumu un drīz vien manīja, ka viņa pretinieks savu palamu velti nevalkā. Bilijs bija cīnījies ar tādiem vīriem kā Džimu Džefriju un Džeku Džonsonu un spēja tiem pretoties, bet nekad viņš vēl nebija sastapis tādu stiprinieku, kāds bija Dzelzsvīrs. Bilijs darīja, ko varēja, un tomēr viņu divas reizes piespieda ar pleciem pie zemes.

«Gan jums būs izdevība dabūt revanšu,» Hazards čukstēja Bilijam. «Paņēmu līdzi boksa cimdus. Protams, viņa svarā jūs to nevarat uzveikt. Londonas mūzikholā viņš cīnījies ar Hakenšmitu. Bet esiet gluži mierīgs — gan mēs iekārtosim, ka tas iznāks it kā nejauši. Viņš par jums nekā nezina.»

Drīz vien anglis, tas, kas bija metis šķēpu, uzsāka tuvcīņu ar teātra kritiķi. Pēc tam Hazards ar Marku Holu sāka fantastisku burlesku boksā un tad, cimdiem rokā, sāka raudzīties pēc jauna pāra, kam tos piedāvāt. Protams, izvēlējās Biliju un Bido.

«Tā, bet ne pārāk dedzīgil»; «Nesāciet tikai kauties» Bido»; «Tikai vieglus sitienus, saprati?». Tādi bija brīdinājumi, ko no visām pusēm sauca Dzelzsvīram.

«Pagaidiet vienu acumirkli,» viņš teica Bilijam un ļāva rokām noslīdēt. «Ja es saņemu belzienus, kļūstu varen dedzīgs. Bet nebēdājiet par to. Es tur nekā nevaru darīt. Tas tikai vienu brīdi, un es pats tā nemaz nedomāju.»

Saksona ļoti nervozēja, un tai neviļus bija jādomā par Bilija asiņainajām cīņām un par streiklaužiem, ko tas bija iepēris. Viņa to nekad nebija redzējusi boksā un pēc dažām minūtēm kļuva gluži mierīga. Dzelzsvīram nebija ne mazāko izredžu, Bilijs bija noteikti pārāks, viņš atvairīja katru sitienu un deva pats vienu belzienu pēc otra, nepārtraukti skardams sava pretinieka seju un ķermeni. Bilija sitienos nebija svara, tie bija viegli un kodīgi, bet tas apstāklis, ka tie pastāvīgi atkārtojās, ieērcināja Dzelzsvīru. Velti skatītāji viņam sauca palikt mierīgam. Viņa seja bija pietvīkusi dusmās tumši sarkana, un sitieni kļuva arvien niknāki. Bet Bilijs turpināja — pliukš, plaukš, pliukš, plaukš — mierīgi, neuztraucoties. Dzelzsvīrs zaudēja pašsavaldīšanos, un viņa sitieni kļuva arvien nesaudzīgāki, bet Bilijs noliekdamies veikli no tiem izvairījās. Sastopoties klinčā, kas bija neizbēgami, viņš piespieda Dzelzsvīra rokas pie sāniem, un tas nevarēja nekā cita, kā tikai smieties un atvainoties, bet mirklī, kad viņa rokas kļuva brīvas un viņš saņēma pirmo sitienu, tas tapa vēl niknāks.

Un, kad cīņa bija beigusies un atklāja, kas ir Bilijs, Dzelzsvīrs sirsnīgi smējās par joku, kas ar to izspēlēts. Tā bija spīdoša Bilija parāde. Veids, kā viņš cīnījās, viņa pašsavaldība labvēlīgi ietekmēja skatītājus, un Saksona, ļoti lepna uz savu zēnu, skaidri redzēja pārējo apbrīnu.

Arī Saksona guva labas sekmes šai sabiedrībā. Kad nogurušie un nosvīdušie cīnītāji atlaidās atpūsties sausajās liedaga smiltīs, viņa ļāvās pierunāties pavadīt dziedātājus uz instrumenta. Nepagāja ilgs laiks, un arī viņu aizrāva vispārējā jautrība, un tā sāka dziedāt seno dienu dziesmiņas, ko bērnībā bija dzirdējusi dziedam Kadiju — viesnīcnieku, pirmieceļotāju, kas tai laikā, kad vēl nebija dzelzceļa, vadīja vēršu pajūgus ceļā uz Sālsezeru zemi. Viena no dziesmām tūlīt guva nedalītu atzinību:

Tavs pavediens ar dzīvi vēl nav iris,

Vēl tavai gaitai nava gals.

Kož acīs putekji, vairs neskan tava balss,

Un mērķi sasniedzi tu saliekts vai ar' miris.

It kā garāmejot Marks Hols ieminējās, ka Bilijs solījies ar viņu skrieties pa klinšsienas dienvidpusi, bet runāja par šo mēģinājumu kā par kaut ko tādu, kas vēl tālā nākotnē. Bilijs viņu pārsteidza, paziņodams, ka esot gatavs kuru katru brīdi to iesākt. Visa sabiedrība sauca juku jukām, ka gribot tūlīt to redzēt. Hols gribēja pats par sevi derēt, bet nebija neviena, kas liktu pretim. Viņš piedāvāja Džimam Hazardam trīs pret vienu, tikai tāpat pa jokam. Bilijs to dzirdēja un sakoda zobus.

«Es lieku piecus dolārus pret jums,» viņš Holam teica. «Bet līdzīgi pret līdzīgu.»

«Es negribu jūsu naudu, bet gan Hazarda,» Hols cēla iebildumus. «Bet es turu trīs pret vienu pret jums abiem.»

«Līdzīgi vai nemaz,» Bilijs stūrgalvīgi teica.

Beidzot Hols noslēdza abas derības — līdzīgi ar Biliju, un trīs pret vienu ar Hazardu.

Taka uz asās klints sienas bija tik šaura, ka garām paskriet viens otram nevarēja, un tādēļ nolēma likt viņiem skrieties pēc laika. Hols pa priekšu, un Bilijs pusminūti vēlāk.

Hols startēja sacīkšu skrējēja ātrumā, un Saksonas sirds nemierīgi notrīsēja. Viņa zināja, ka Bilijs nekad nav tik ātri skrējis pāri smiltīm. Trīsdesmit sekundes vēlāk sāka Bilijs un sasniedza klints pakāji, kad Hols jau bija pusē. Kad abi jau bija uz takas klints virsotnē un aiz viņiem palika ierobums pēc ierobuma, Dzelzsvīrs paziņoja, ka pa sienu augšā viņi uzrausušies vienādā laikā, pat vienādās sekundēs.

«Es vēl par savu naudu nebēdāju,» Hazards teica. «Es tikai nevēlētos, lai kāds no viņiem lauztu kaklu. Es tur neskrietu, kaut man solītu tik daudz zelta, ar ko aizbērt šo līci.»

«Bet tu taču riskē vēl vairāk, peldot vētras laikā Kar- mellīcī,» viņa sieva pārmezdama teica.

«O, es nezinu,» viņš atbildēja. «Peldot nevar mazākais tik dziļi krist.»

Bilijs un Hols tagad bija nozuduši un skrēja aiz klinš- sienas tuvu ceļa beigām. Skatītāji liedagā bija pārliecināti, ka dzejnieks ar savu straujo skrējienu pa klintssienas aso muguru ticis Bilijam tālu priekšā. Arī Hazards tā domāja.

Hols atkal parādījās, jo bija veicis savu lielo lēcienu un skrēja krasta virzienā. Bet Bilijs turējās viņam uz papēžiem, un tā tas palika visu laiku pāri klinšsienai un liedagam līdz gala mērķim. Bilijs bija pusminūti Holam priekšā.

«Tikai pēc pulksteņa,» viņš vaidēja. «Pagriezienā Hols bija vairāk nekā par minūti man priekšā. Es neesmu lēnāks kā domāju, bet viņš ir ātrāks. Tas ir traks skrējējs. Viņš būtu mani uzvarējis desmit reizes, ja tam nebūtu

gadījusies kļūme. Kad viņš gribēja lēkt, viņu aizkavēja milzīgs vilnis. Un tur, lūk, es viņu panācu. Es lēcu tūlīt aiz viņa, un nu man nekas cits vairs nebija jādara, kā tikai jāseko viņam.»

«Viss kārtībā,» Hols teica. «Jūs izdarījāt vairāk, nekā tikai mani uzveicāt. Kopš cilvēki salasās Bīrsa līcī, tā ir pirmā reize, kad divi vīri lec pēc viena viļņa saplakuma, un jūs bijāt tas, kam draudēja briesmas, jo jūs nācāt pēdējais.»

«Tā bija tikai laime,» Bilijs apgalvoja.

Saksona izbeidza šo cēlo strīdu un uzjautrināja visu sabiedrību, instrumenta pavadībā sākot dziedāt kādu nēģeru baznīcas dziesmu.

Viņš savas kļūdas izlabo Ar ļauniem līdzekļiem.

Pēcpusdienā Džims Hazards un Hols ienira viļņos un aizpeldēja līdz pat līča klinšradzēm, no kurām aizdzina rēcošos jūras lauvas un paši iekārtojās viņu drošajās, viļņu apskalotajās mājvietās. Bilijs sekoja skatieniem abiem peldētājiem, un viņa sejā izpaudās vieglas skumjas. To ievērojusi, misis Hazarda viņam teica:

«Kādēļ negribat palikt pa ziemu Karmelā? Džims iemācīs jums visu, ko pats zina par bangotni. Un viņš jau taisni kā negudrs grib ar jums boksēties. Viņš pavada ilgas stundas pie sava rakstāmgalda, un pēc tam viņam nepieciešamas kustības.»

Saule taisījās rietēt, jautrā sabiedrība sāka vākt savus vārāmos podus, pannas un gliemežus, sakārtojās ceļam un pazuda. Saksona un Bilijs redzēja viņus zirgos izgais- tam aiz pirmajiem uzkalniem, un tad roku rokā viņi devās caur biezokni atpakaļ uz savu nometni. Bilijs nogūlās un izstiepās smiltīs.

«Nevaru atcerēties, kad esmu bijis tik noguris,» viņš- žāvājās. «Un viena lieta ir skaidra — tādu dienu vēl nekad nebiju piedzīvojis. Tāda ir vērta divdesmit gadu no manas dzīves, un vēl drusku vairāk.»

Viņš izstiepa savu roku pēc Saksonas, kas gulēja tam blakus.

«O, un es biju tik lepna uz tevi, Bilij,» viņa teica. «Nebiju tevi nekad redzējusi boksējoties. Nezināju, kā tas ir. Visu laiku Dzelzsvīrs bija tev rokā, un tu gādāji par to, lai nav ne pārāk rupji, ne sāpīgi. Visi to redzēja un priecājās par to.»

«U! Un es varu teikt, ka arī tu biji lieliska. Viņi visi briesmīgi sajūsmināti par tevi. Dieva vārds, Sakson, dziedāšanā tu visus pārspēji, tu ar savu instrumentu. Un visām sievietēm tu labi patiki — un tas, lūk, ir svarīgi.»

Tas bija viņas pirmais sabiedriskais triumfs un likās tik salds.

«Misters Hols teica, ka viņš paskatījies dzeju krājumā,» Saksona stāstīja. «Un izteicās, ka mana māte bijusi īsta dzejniece. Viņš saka, ka esot taisni jābrīnās, kas tie bijuši par cilvēkiem, kas toreiz devās pāri prērijai. Viņš man daudz ko pastāstīja par tiem laikiem un ļaudīm, ko es nezināju. Un viņš lasījis visu, kas rakstīts par kauju pie Mazās Tērces. Viņam tā grāmata esot mājās, un, kad mēs atkal būšot Karmelā, viņš man to parādīšot.»

«Jā, viņš vēlas, lai mēs nākam atkal atpakaļ. Vai zini, ko viņš man teica, Sakson? Viņš man iedeva vēstuli kādam cilvēkam — dzejniekam, kam esot gabals valsts zemes — tā ka mēs varam pie viņa dzīvot. Un tas būtu mums parocīgi, ja mēs iekļūtu lietus periodā. Jā, viņš sacīja, ka tam esot neliels šķūnis, kur viņš pats dzīvojis, kamēr celta dzīvojamā māja. Pašreiz tur uzturoties Dzelzsvīrs, bet viņš došoties uz katoļu semināru, lai kļūtu par priesteri, un Hols saka, ka mēs tur varot dzīvot, cik ilgi vien vēloties. Bez tam viņš vēl teica, ka es varot darīt to pašu, ko Dzelzsvīrs, lai nopelnītu pārtiku. Hols jutās diezgan neveikli, piedāvājot man darbu. Viņš gan teica, ka tas esot tikai gadījuma darbs, bet mēs tomēr varot ar to sev nopelnīt iztiku. Es varot viņam palīdzēt stādīt kartupeļus, viņš teica un kļuva gluži nikns, sacīdams, ka es nedrīkstot skaldīt malku. Tas esot viņa darbs, viņš saka, un varēja redzēt — viņam bail, ka kāds varētu viņam to noņemt.»

«Un misis Hola man teica apmēram to pašu, Bilij. Karmelā varot gluži labi dzīvot, kamēr pārejot lietus laiks. Un tu varēšot kopā ar misteru Hazardu peldēt.»

«Liekas, ka mēs varam apmesties, kur vien vēlamies,» Bilijs viņai piekrita. «Karmelā ir trešā vieta, ko mums piedāvā. Nu, mums nu gan vairs nav jābaidās, ka nevarēsim uz laukiem izdzīvot. Te cilvēks var droši dzīvot.»

«Krietns cilvēks,» Saksona viņu pārlaboja.

«Liekas, ka tev taisnība,» Bilijs kādu brīdi pārdomāja. «Bet arī muļķis te gluži labi tiks galā, labāk nekā pilsētā.»

«Kas to būtu domājis, ka pasaulē ir tik jauki ļaudis?» Saksona domīgi teica. «Taisni brīnišķi, kad par to sak

domāt.»

«Tas ir taisni tas, ko var sagaidīt no tāda bagāta dzejnieka, kas īru mūrnieku svētkos iegrūž skrējējam spieķi starp kājām,» Bilijs paskaidroja. «Tiem cilvēkiem, kas ar šādu puisi satiekas, jābūt tādiem pašiem, vai arī, viņa ietekmēti, tie tādi kļūs. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu savācis visu to baru vienkopus. Un viņa māsa, tā tiešām ir lieliska, to tu vari mierīgi teikt, ja kāds ierastos jāšus uz jūras lauvas un tev to jautātu. Viņa prot īstos indiāņu cīņas paņēmienus, un viņa ir tā noaugusi, lai to spētu. Un saki, vai Hola sieva nav īsta skaistule?»

Kādu brīdi viņi vēl gulēja siltajās smiltīs. Bilijs bija tas, kas pārtrauca klusumu, un tas, ko viņš teica, šķita ilgu pārdomu rezultāts:

«Vai zini, Sakson, man ir gluži vienaldzīgi, vai es kādreiz vēl redzēšu kino, vai ne.»

9

Saksona un Bilijs jau vairākas nedēļas bija ceļā uz dienvidiem un tad atkal atgriezās Karmelā. Viņi bija dzīvojuši pie dzejnieka Haflera viņa marmora mājā, ko tas bija uzcēlis pats savām rokām. Visa dīvainā celtne, gandrīz vai vienīgi balta marmora, sastāvēja no vienas vienīgas istabas. Haflers gatavoja sev ēdienu kā nometnē — uz ugunskura milzīgajā marmora kamīnā, kas tam kalpoja kā virtuve. Bija daudz plauktu ar grāmatām, un ma- sīvās istablietas, tāpat kā griestu sijas bija pagatavotas no sarkankoka. Vienā kaktā izstiepta sega nodalīja Saksonai atsevišķu telpu. Dzejnieks gatavojās doties uz Sanfrancisko un Ņujorku, bet palika vēl dažas dienas, lai izvadātu viņus pa apkārtni un ar Biliju apstaigātu valstij piederošo zemi. Saksona būtu labprāt gājusi līdzi, bet Haflers nožēlodams paziņoja, ka viņas kājas esot par īsām. Vakarā, kad vīrieši pārnāca, Bilijs bija galīgi noguris, un viņš atklāti paskaidroja, ka Haflers viņu gandrīz nomocījis līdz nāvei un ka jau pēc pirmās jūdzes mēle viņam kārusies no mutes laukā. Haflers lēsa, ka viņi nogājuši piecdesmit jūdžu.

«Bet kādu jūdžu! Kalnā, lejā, kalnā, lejā un gandrīz visu laiku pa netaisītu ceļu,» Bilijs teica. «Un kādā āt

rumā! Viņam tiešām bija taisnība, kad viņš teica, ka tev kājas par īsām, Sakson. To tu nebūtu varējusi izturēt — pat ne pirmo jūdzi. Kaut ko tādu mēs vēl neesam redzējuši.»

Haflers atstāja viņus nākošajā dienā, lai paspētu uz Monterejas vilcienu. Viņš tiem atļāva dzīvot savā marmora mājā un teica, ka viņi tur varot palikt visu ziemu, ja gribot. Sai dienā Bilijs atpūtās. Visi locekļi tam bija stīvi un sāpēja. Bez tam viņu ārkārtīgi pārsteidza dzejnieka soļotāja spējas.

«Liekas, ka šeit visi ir rekordisti,» viņš apbrīnodams teica. «Piemēram, Haflers! Viņš ir lielāks un smagāks par mani. Viņa svars soļotājam neder. Bet uz viņu tas neattiecas. Viņš reiz nogājis septiņdesmit jūdžu divdesmit četrās stundās, un citu reizi simts septiņdesmit jūdžu trijās dienās. Viņš mani pataisīja gluži smieklīgu, un biju nokaunējies kā mazs bērns.»

«Neaizmirsti, Bilij,» Saksona viņu mierināja, «katram sava specialitāte. Un savā specialitātē tu esi tas, kas šeit rekordists. Neviens no viņiem neprot tā rīkoties ar boksa cimdiem kā tu.»

«Liekas, ka tā būs gan,» Bilijs piekrita. «Bet vienalga, nav patīkami, ka manas kājas uzveic dzejnieks — dzejnieks, vai saproti?»

Daudzas dienas viņi pavadīja pētot zemi un beidzot, kaut arī negribot, atmeta nodomu to rentēt. Kanjoni ar saviem milzu kokiem un lielās Santalučias kalnu klintis bija apbūrušas Saksonu. Bet viņa atcerējās, ko Haflers bija stāstījis par vasaras miglu, kas dažreiz nedēļām ilgi aizklājot sauli, dažreiz tas velkoties pat mēnešiem. Un tuvumā nebija arī tirgus. Bija jūdzēm tālu līdz tam miestam, kur sākās ceļš, un no turienes garām Sūrai līdz Kar- melai ceļš bija šaurs un neērts. Bilijs, kas zināja laba ceļa vērtību, piekrita, ka tas neder smagiem ratiem ar kravu. Uz Haflera zemes bija marmorlauztuve. Viņš bija teicis, ka tai būtu milzu vērtība, ja tuvumā atrastos dzelzceļš, bet šai apstākļos viņš to varot tiem atdot par velti, ja viņi vēloties to iegūt.

Bilijs gara acīm redzēja uz zālainiem pauguriem ganāmies savus zirgus, un viņam diezgan grūti nācās atteiktie? no sava plāna, bet viņš ņēma vērā Saksonas iebildumus, ka tā esot īsta zemnieku sēta, kas viņiem vajadzīga, tāda, kā viņi to bija redzējuši filmā. Jā, viņš piekrita, ka tas, kas viņiem vajadzīgs, ir parastā īstā zemnieku sēta, un viņi to dabūs, kaut tiem nāktos vai četrdesmit gadu skraidīt un meklēt.

«Bet tur vajag būt arī milzu priedēm,» Saksona pasteidzās ātri piebilst. «Es šos kokus esmu taisni iemīļojusi. Un mēs varam gluži labi iztikt arī bez miglas. Un tuvumā jābūt labam ceļam, un dzelzceļš nedrīkst būt tālāk kā tūkstoš jūdzes.»

Ilgstošs rudens lietus viņus divas nedēļas noturēja marmora mājā. Saksona klaiņoja pa Haflera grāmatām, kaut arī daudzas tai neizdevās saprast, un Bilijs, apbruņojies ar Haflera bisi, gāja medībās. Bet viņš bija vājš šāvējs un vēl nelādzīgāks mednieks. Vienīgais, ko viņam šad tad laimējās nogalināt, bija trusīši, kad tie mierīgi tupēja. Ar bisi viņš nekā neprata iesākt, kaut gan neskaitāmas reizes šāva uz dažādiem zvēriem un reiz pat uz lielu gar- astainu kaķu sugas radījumu, kas pēc viņa domām bija kalnu lauva. Kaut gan viņš pastāvīgi pukojās un rūca par sevi, Saksona tomēr redzēja, kādu prieku viņam sagādā šāds dzīvesveids. Sī vēlā mednieka instinkta atmoda pārvērta viņu gandrīz gluži citā cilvēkā. Agri un vēlu viņš bija laukā, devās tālos kājceļojumos un kāpa kalnos; reiz viņš bija aizgājis pat līdz zelta raktuvēm, par kurām Toms viņiem bija stāstījis, un pārradās tikai pēc divām dienām.

«Vai var salīdzināt pilsētas dzīvi, darbu un izpriecas — kino izrādes un svētdienas izbraukumus tuvējos parkos — ar šo dzīvi,» viņš dažreiz iesaucās. «Nevaru saprast, kā esmu varējis samierināties ar to suņa dzīvi. Lūk, šeit ir tā vieta, kur man vienmēr vajadzētu dzīvot.»

Jaunais dzīvesveids viņu pilnīgi apmierināja, un bieži viņš atcerējās vecos mednieku stāstus, ko tam bija stāstījis tēvs, un viņš tos atstāstīja Saksonai.

«Vai zini, tagad man locekļi nepaliek vairs stīvi, ja esmu visu dienu rikšojis,» viņš gavilēdams iesaucās. «Tagad esmu pieradis. Un kādu dienu, kad satikšu Hafleru, uzaicināšu viņu pastaigas gājienā, līdz viņam aizrausies elpa.»

«Ak tu, muļķa zēn, vienmēr tu gribi visus pārspēt,» Saksona labsirdīgi smējās.

«Jā, un liekas, ka tev taisnība,» viņš rūca. «Haflers vienmēr būs labāks gājējs nekā es. Viņš jau taisni traks tai ziņā. Bet kādu dienu, kad atkal tiksimies, uzaicināšu viņu apvilkt cimdus … Kaut arī nedomāju būt tik nekrietns un apstrādāt viņu tā, kā viņš mani.»

Atpakaļceļā uz Karmelu viņi redzēja, ka darījuši gudri, atsakoties no nodoma šeit apmesties. Viņi pagāja garām apgāztiem zemnieka ratiem un kādiem citiem, kam bija salūzusi ass, un garām pasta ratiem, kas simts pēdu tālāk bija noslīdējuši pa nogāzi ar zirgiem, pasažieriem un visu citu.

«Man gan rādās, ka ziemā viņi šo ceļu nemaz nemēģina braukt,» Bilijs teica. «Tā jau ir īstā mocība cilvēkiem un zirgiem, un es labprāt gribētu zināt, kā viņi šeit pārvadās marmoru.»

Iekārtoties Karmelā viņiem bija ļoti viegli. Dzelzsvīrs jau bija aizbraucis uz katoļu semināru, un «šķūnis», tuvāk apskatoties, izrādījās nelielai ģimenei ērti ierīkota maza mājiņa ar trim istabām. Hols nodarbināja Biliju savā kartupeļu laukā — tas bija trīs akrus liels lauks, ko dzejnieks par lieliem smiekliem visam savam baram apstrādāja, kad tam ienāca prātā. Bija izplatījies uzskats, ka to, kas nesapūst, sadala līdzīgās daļās starp lauku pelēm un govīm, kas te kādreiz iemaldās. Viņi aizņēmās no kaimiņiem arklu, noīrēja pāris zirgus, un Bilijs sāka strādāt. Viņš iežogoja lauku, un vēlāk tam bija jākrāso arī vasarnīcas jumts. Hols uzrāpās pie Bilija uz jumta, lai tam vēl piekodinātu neaiztikt viņa malkas grēdu. Kādu rītu atnācis, viņš noskatījās, kā Bilijs cērt Saksonai malku. Dzejnieks viņu vēroja, līdz nevarēja vairs ilgāk izturēt.

«Tas taču ir skaidrs, ka jūs neprotat ar cirvi apieties,» viņš zobojās. «Dodiet man, es jums parādīšu, kā jāskalda.»

Viņš strādāja kādu stundu un skaldīdams gari un plaši runāja par malkas skaldītāja mākslu.

«Sakiet,» Bilijs cēla iebildumus, «vai tagad es drīkstu saskaldīt kādu klēpi no jūsu grēdas — lai nepaliktu jūsu parādnieks?»

Hols viņam negribot atdeva cirvi.

«Ieteicu jums turēties no manas malkas pēc iespējas tālāk,» viņš draudēja. «Mana malkas grēda ir mana pils, to es jums saku.»

Finansiālā ziņā Saksonas un Bilija stāvoklis bija ļoti teicams, un viņi iekrāja daudz naudas. Dzīvokļa īre viņiem nebija jāmaksā, vienkāršais dzīvesveids daudz nemaksāja, un Bilijam bija tik daudz darba, cik vien viņš gribēja. Daudzie kolonijas locekļi šķita sazvērējušies likt viņam pastāvīgi kustēties. Visi tie bija gadījuma darbi, bet tas Bilijam bija |oti pa prātam, jo tā viņš savu laiku varēja iekārtot pēc Džima Hazarda dienas kārtības. Katru dienu viņi boksējās un peldēja bangotnē. Kad Hazards bija beidzis savu rīta cēliena darbu, viņš izgrūda kliedzienu, kas tālu atbalsojās priedēs, un Bilijs svieda pie malas darbu, ko pašreiz darīja. Izpeldējušies viņi pagāja Hazarda mājā zem dušas, viens otru noberzēja, kā to dara treneri, un pēc tam ieturēja pusdienas. Pēcpusdienā Hazards atkal sēdās pie sava rakstāmgalda, un Bilijs devās pie sava darba ārpus mājas, bet bieži vien viņi satikās vēlreiz, lai dotos nelielā skrējienā pāri pakalniem. Abiem treniņš bija kļuvis par paradumu. Atmetot pirms septiņiem gadiem futbolu un zinot, kāda bēdīga nāve gaida atlētu, kas pēkšņi pārtrauc trenēties, Hazards bija spiests turpināt sportot. Tā nebija tikai nepieciešamība vien, tā viņam sagādāja baudu, tāpat kā Bilijam, kas ļoti rūpējās un lepojās ar savu spēcīgo, veselīgo ķermeni.

Bieži vien no rītiem viņš Marka Hola pavadībā devās ar bisi mežā. Hols viņu mācīja šaut un medīt. Hols, kas prata rīkoties ar šauteni jau no bērnu dienām, ar savu aso novērotāja spēju un plašajām zināšanām par meža zvēriem un to paražām, bija Bilijam kā atklāsme. Šī zemes daļa bija pārāk apdzīvota, lai te varētu uzturēties lielie plēsoņas, bet Bilijs Saksonu bagātīgi apgādāja ar vāve- rītēm, trusīšiem, meža pīlēm un slokām. Iemācījies veikli apieties ar bisi un šauteni, viņš sāka ilgoties sastapties ar briedi un kalnu lauvu, ko toreiz pie Sūras nebija nošāvis; un visām citām prasībām, ko viņi uzstādīja savai meklējamai fermai, Bilijs tagad pievienoja vēl jaunu — tuvumā jābūt daudz meža zvēriem.

Bet Karmelā nebija tikai rotaļas vien. Tā kolonijas daļa, ar ko Saksonai un Bilijam iznāca satikties, tā sauktais «bars», daudz strādāja. Daži strādāja regulāri, agri rītos un vēlu vakaros. Citi periodiem, kā, piemēram, trakais īru dramaturgs, kas varēja ieslēgties un strādāt nedēļu no vietas, tad parādījās bāls un noguris, lai tikpat intensīvi mestos rotaļās līdz nākošam darba periodam. Bālais un jauneklīgais ģimenes tēvs Šellija izskatā, kas rakstīja vo- deviļas tādēļ, ka no tām pārtika, un traģēdijas un sone- tus, lai šausminātu savus izdevējus un teātra direktorus, mēdza ieslēgties betona kamerā, kas bija iekārtota tā, ka, nospiežot rokturi, viņš varēja nelūgto viesi apšļākt ar ūdens saitēm. Bet visā visumā viņi respektēja viens otra darba laiku. Viņi apmeklēja viens otru, kad izjuta tieksmi redzēties, bet, ja atrada kādu nogrimušu darbā, viņi to netraucēja. Tas visvairāk attiecās uz Marku Holu, kam nebija jāstrādā maizes dēļ un kam bija jākāpj kokos, lai izbēgtu no lielā draugu pulka un varētu mierīgi strādāt.

Mazā sabiedrība bija pilnīgi īpatnēja attieksmē pret demokrātisko solidaritātes garu, kas vienoja atsevišķos sabiedrības locekļus, un tie maz saskārās ar pārējo konvencionālo Karmelas iedzīvotāju daļu. Šai kliķē ietilpa mākslinieku un rakstnieku aristokrātija, bet pārējie par viņiem smējās un sauca tos par snobiem. Bet šie snobi savukārt uzlūkoja greizām acīm Marku Holu un viņa draugus viņu bohēmiešu dzīves veida dēļ. Viņu tabu attiecās arī uz Saksonu un Biliju. Bilijs turējās kopā ar klanu un nemeklēja darbu pretējā nometnē, un to viņam tur arī nepiedāvāja.

Holam bija ļoti viesmīlīga māja. Lielā dzīvojamā istaba ar milzīgo kamīnu, dīvānu, grāmatu un laikrakstu pilnie plaukti un galdi bija kolonijas dzīves viduspunkts. Saksona un Bilijs tur bija tikpat labi ieredzēti kā visi pārējie un jutās tur tikpat labi un mājīgi kā citi kolonijas locekļi. Ja dedzīgi nepārrunāja visdažādākās lietas zem saules, viņi spēlēja visādas spēles, un Bilijs visur dzīvi piedalījās. Saksona — jauno sieviešu mīlule — kopā ar viņām šuva un mācīja viņām pagatavot skaistus veļas gabalus, rokdarbus un savukārt mācījās no tām daudz ko citu.

Viņi nebija nodzīvojuši Karmelā vēl ne nedēļu, kad Bilijs kādu dienu gluži vai nokaunējies teica Saksonai:

«Tu nemaz nevari iedomāties, cik man ļoti trūkst visu tavu skaisto lietiņu. Vai tu nevarētu rakstīt Tomam, lai viņš tev tās atsūta? Kad mēs dosimies tālāk, varam tās atkal sūtīt atpakaļ.»

Saksona aizrakstīja vēstuli, un visu dienu tai sirds gavilēja. Viņas vīrs vēl arvien to dievināja. Viņa acīs atkal liesmoja ugunis, ko tur bija izdzēsis baigais streika laiks.

«Šeit viņām ir ļoti skaista veļa, bet tu viņas pārspēj — cik no tā saprotu,» viņš tai teica. Un kādu citu reizi atkal: «Es tevi mīlēšu līdz nāvei, vienalga kā mums klāsies. Bet, ja tās lietas drīz neatsūtīs, tuvākā nākotnē vajadzēs kādu apbedīt.»

Holam un viņa sievai katram bija savs zirgs, nodots kopšanai kādam staļļa īpašniekam, kas izīrēja zirgus un ratus. Un šis stallis bezgala saistīja Biliju. Staļļa īpašniekam piederēja ari diližanss, kas pārvadāja pastu no Kar- melas uz Montereju, viņš izīrēja arī ratus un lielas ores deviņām personām izbraukumiem kalnos. Katriem ratiem bija vajadzīgs vedējs, un, tā kā parasti vajadzēja četrus vedējus, tad bieži sūtīja pakaļ Bilijam, lai tas ierastos stallī. Tādās reizēs viņam maksāja trīs dolārus dienā, un viņš veda daudzus izbraucējus Septiņpadsmit jūdžu ceļā pa Karmelieleju un krastu uz dažādām ievērojamām vietām.

«Bet tie visi ir iedomīgi un uzpūtīgi ļaudis,» viņš stāstīja Saksonai par cilvēkiem, ko veda. «Vienmēr es tikai dzirdu: mister Roberts to, mister Roberts šo — un to es nedrīkstu aizmirst, ka viņi sevi uzskata labākus par mani. Neesmu gluži viņu kalps, tomēr ne pietiekoši labs viņiem. Esmu vedējs — kaut kas starp kalpu un šoferi. U! Kad viņi brokasto, manu tiesu nodala atsevišķi vai arī dod vēlāk. Nekas tur nav tā, kā pie Hola un viņa sabiedrībā. Un tie, ko vedu šodien, man vispār nemaz nedeva ēst. Nākotnē tev man vienmēr jādod pašam savas brokastis līdzi. Negribu justies šo sasodīto nelgu parādnieks. Tu nomirtu no smiekliem, ja būtu redzējusi, kā viens no viņiem man gribēja pasniegt dzeramnaudu. Es nekā neteicu. Es tikai skatījos uz viņu, it kā tādu vēl nekad nebūtu redzējis, un tad kā neviļus uz brīdi novērsos un pametu viņu ellišķīgi samulsušu.»

Braukšana Bilijam sagādāja prieku, sevišķi ja nebija jāvada četri smagie darba zirgi, bet varēja ātri braukt ar straujiem rikšotājiem asos pagriezienos gar stāvām klinšu kraujām, ratos sēdētājām bailēs kliedzot. Un, ja bija vajadzīgs cilvēks, kas prot apieties ar zirgiem, zina padomu zirgam saslimstot vai citā klizmā, tad staļļa īpašnieks pat atbrīvoja Bilijam vietu.

«Es kuru katru dienu varētu dabūt pastāvīgu darbu,» viņš mierīgi dižojās. «Es tev saku, ka zeme čum un mudž no darba, ja tikai pats darītājs ir daudzmaz krietns cilvēks. Būtu gandrīz ar mieru derēt: ja es vecajam teiktu, ka vēlos strādāt pastāvīgu darbu ar algu sešdesmit dolāru mēnesī, viņš mani saņemtu atplestām rokām. Viņš man to piedāvāja. Saki — vai tu arī zini, ka tavs padevīgais kalps iemācījies ko jaunu? Jā, to viņš izdarījis. Viņš prot vadīt pasta diližansu — ar sešiem zirgiem tur augšā pie ezeriem. Ja mēs tur kādreiz nonāksim, es sadraudzēšos ar kādu važoni tikai tādēļ vien, lai dabūtu grožus savās rokās un vadītu sešjūgu. Tev būs jāsēd man blakus uz vedēja sēdekļa. O, tā tik būs braukšana, tā tik būs braukšana!»

Par sarunām, kas risinājās Hola dzīvojamā istabā, Bilijs interesējās maz. Tās viņam šķita velts dārgā laika zaudējums, ko varētu izlietot lietderīgāk, spēlējot kārtis, peldoties vai liedagā cīnoties. Saksona turpretim sajūsminājās par šīm diskusijām, kaut arī daudz no visa tā nesaprata un sekoja sarunām vairāk ar izjūtu.

Bet, ko viņa nekad nespēja saprast, tas bija pesimisms, kas tik bieži še bija mājas viesis. Trakais īru dramaturgs ik pa laikam bija pavisam nomāktā jutoņā. Šellijs, kas rakstīja vodeviļas savā cementa kamerā, bija hronisks pesimists. St. Džons, jauns rakstnieks, bija anarhists un dedzīgs Nīčes piekritējs. Gleznotājs Masons turējās pie uzskata, ka viss mūžīgi atkārtojas, un tas spēja cilvēku taisni nomākt. Un parasti tik jautrais IIols dažreiz pārspēja viņus visus pesimismā, kad sāka runāt par reliģijas kosmisko patosu un buldurēja par antropomorfismu, kas vēl vēl arvien negribēja izzust. Šādās reizēs Saksona kļuva gluži grūtsirdīga, redzot šos skumjos mākslas pasaules bērnus. Bija taisni neizprotami, ka taisni viņi ir tie, kas tik bezcerīgi domā par dzīvi.

Kādu vakaru Hols pēkšņi pievērsās Bilijam, kas tikai neskaidri nojauta, ko viņi runā, un nebija nekā cita sapratis, kā vienīgi to, ka visa dzīve tiem šķiet nejēdzīga un aplama.

«Klausieties, jūs pagāns, jūs, jūs līdzsvarotais un smagais vērsi, jūs spēka un pārplūstošas veselības un prieka pilnais monstrs, ko jūs par to domājat?» Hols viņam jautāja.

«O, man arī bijušas savas rūpes,» Bilijs atbildēja, runādams savā iemīļotajā gausajā veidā. «Esmu pārcietis grūtus laikus, streikojis bez panākumiem, ieķīlājis pulksteni un tomēr nepietika ko nomaksāt dzīvokļa īri un nopirkt ēdamo; es piekāvu streiklaužus un arī pats esmu piekauts un sēdējis cietumā tādēļ, ka uzvedos kā īsts nelga. Ja es jūs pareizi saprotu, ir labāk būt treknai cūkai, ko baro tirgum un kam nav ne par ko jābēdā, nekā puisim, kam sāp vēders, tādēļ ka tas neizprot pasaules iekārtu, un kam pastāvīgi jādomā par to, kāds no visa tā labums.»

«Tas ir labi — prēmiju cūka!» dzejnieks smējās. «Vismazākās pūles, vismazākās pretišķības — tas ir ideālākais stāvoklis: medūza, kas peld mierīgā, remdenā un krēslainā jūrā.»

«Bet jūs visas labās lietas nemaz nedabūjat,» Bilijs iebilda.

«Nosauciet tās,» otrs izaicinādams teica.

Bilijs bridi klusēja. Viņam dzīve šķita devīga un kaut kas liels. Viņam bija tāda izjūta, it kā tam sāpētu rokas tādēļ, ka nespēj visu satvert, un viņš sāka runāt — vilcinoties, ilgiem starpbrīžiem, pūloties ietērpt savas domas vārdos.

«Ja esat kādreiz stāvējis ringā un cīnījies ar vīru, kas tikpat spēcīgs kā jūs pats, un turējies divdesmit raundus, tad sapratīsit, ko es gribu teikt. Džims Hazards un es, mēs to zinām, kad peldam caur bangotni un smiedamies sagaidām lielos viļņus, kad, beiguši peldēt, paejam zem dušas, noberžamies un mūsu muskuļi un āda ir kā zīds, mūsu ķermeņi, smadzenes — viss kā čaukstošs zīds…»

Viņš apklusa, jo nespēja vārdos izteikt domas, kas labākā gadījumā bija neskaidras, bet īstenībā tikai atmiņā atsaukti iespaidi.

«Ķermeņa zīds, vai jūs to varat saprast?» viņš klusu nobeidza, jo juta, ka nav pateicis to, ko gribēja teikt, un viņu mulsināja lielais klausītāju bars.

«To mēs visu zinām,» Hols atbildēja. «Miesas meli. Pēc tam nāk reimatisms un cukurslimības. Dzīves vīns ir jauks, bet ļoti ātri pārvēršas …»

«Urīnskābē,» īrs, drāmu rakstītājs, viņu pārtrauca.

«Ir vēl daudz citu jauku lietu pasaulē,» Bilijs tam pēkšņi dedzīgi un veikli iekrita valodā. «Ļoti daudz labu lietu, sākot ar sulīgu bifšteku un tik garšīgu kafiju, kādu gatavo misis Hola, līdz …» viņš vilcinājās, bet tad saņēmās un turpināja: «līdz sievietei, ko mīl un kas mīl. Skatieties uz Saksonu, kas te sēž ar instrumentu klēpī. Te man beidzas medūza trauku mazgājamā ūdenī un prēmiju cūka.»

Jaunās sievietes ar skaļiem aplausiem un saucieniem izteica savu atzinību, bet Bilijs izskatījās samulsis.

«Bet pieņemsim, ka zīds no jūsu ķermeņa izzudīs un jūs čīkstēsit kā sarūsējis svārpsts?» Hols turpināja. «Pieņemsim, es saku tikai pieņemsim, ka Saksona aiziet no jums ar kādu citu? Ko tad?»

Bilijs brīdi domāja.

«Jā, nu tad es droši vien būtu gatavs trauku mazgājamam ūdenim un medūzai.» Viņš izslējās krēslā, neapzināti atlieca plecus, ar roku pārbraucot bicepsiem, kas pie- brieda zem viņa delnas. Tad viņš atkal paraudzījās uz Saksonu. «Bet, paldies Dievam, man vēl rokās ir pietiekoši daudz spēka krietnai pļaukai un diezgan spēka apskaut mīļoto sievieti.»

Atkal jaunās sievietes skaļi izteica savu atzinību, un misis Hola sauca:

«Skatieties uz Saksonul Kā viņa sarkst! — Ko jūs tur varat piebilst?»

«Ka neviena sieviete nevarētu būt laimīgāka,» viņa mulsi murmināja, «un neviena karaliene lepnāka. Un ka …»

Viņa nobeidza šo domu, tverot instrumenta stīgas un dziedot:

Viņš savas kjūdas izlabo Ar Jauniem līdzekļiem.

«Es padodos,» Hols smiedamies teica Bilijam.

«Ak, es nezinu,» Bilijs kautri teica. «Jūs tik daudz esat lasījis un, bez šaubām, zināt daudz vairāk par mani.»

«O! O!», «Nodevējs!», «Vai ņemsit to atpakaļ!» — jaunās sievietes kliedza juku jukām.

Bilijs saņēma drosmi un lēni ar nomierinošu smaidu lūpās teica:

«Bet es tomēr labāk palikšu tas pats vecais un nebojāšu sevi ar grāmatu gudrībām. Un, kas attiecas uz Saksonu, viens viņas skūpsts man ir mīļāks un vairāk vērts nekā visas pasaules bibliotēkas.»

10

«Tur jābūt kalniem un ielejām, bagātai zemei un strautiem ar skaidru ūdeni, labiem satiksmes ceļiem un ne sevišķi tālu no dzelzceļa; daudz saules, bet tomēr pietiekoši vēss, lai naktīs vajadzētu segu; un ne tikai daudz priežu, bet arī visādu citu koku, daudz klaju ganību, kur ganīsies Bilija zirgi un lopi, daudz sarkankoku … un nu jā, bez miglas,» Saksona nobeidza raksturot lauku sētu, ko viņa un Bilijs meklēja.

Marks Hols jautri smējās.

«Un lakstīgalas visos kokos,» viņš iesaucās, «un puķes, kas nevīst un nekalst, bites bez dzeloņiem, katru rītu medus rasa, manna, kas šad tad krīt no debesīm, mūžīgās jaunības avoti un veselas lauztuves ar gudrības akmeņiem — jā, es tādu vietu zinu. Es jums to parādīšu.»

Viņa gaidīja, kamēr viņš pētīja Savienoto Valstu dažādo štatu dzelzceļu kartes. Neatrodot tur meklēto, viņš izvilka vispasaules atlantu, bet tāpat bez panākumiem.

«Nu, vienalga,» viņš teica. «Atnāciet šovakar, tad es jums to varbūt varēšu parādīt.»

Vakarā viņš to izveda laukā uz verandas pie teleskopa, un viņa skatījās uz pilno mēnesi.

«Tur augšā kādā no tām ielejām jūs varbūt atradīsit to sētu, ko meklējat,» viņš ķircināja Saksonu.

Viņiem atgriežoties, misis Hola ziņkāri viņus uzlūkoja.

«Es viņai parādīju ieleju uz mēness, kur viņa domā nodarboties ar lauksaimniecību,» viņš smējās.

«Kad sākām savu ceļojumu, mēs sagatavojāmies ilgam laikam,» Saksona teica, «un, kaut mums būtu jāiet līdz pašam mēnesim, mēs to tomēr atradīsim.»

«Bet, dārgais bērns, jūs taču nedomājat, ka atradīsit šādu paradīzi zemes virsū,» Hols turpināja. «Piemēram, jūs neatradīsit sarkankokus bez miglas. Tie vienmēr ir kopā. Tie aug tikai miglas joslā.»

Saksona kādu brīdi domāja.

«Nu jā, drusku miglas jau varētu būt,» viņa piekrita, «mēs varētu ar daudz ko samierināties, ja tikai varētu iegūt sarkankokus. Es nezinu, kas tās gudrības akmeņu lauztuves ir, bet, ja tās ir līdzīgas Haflera marmora lauztuvēm un ja tur tuvumā būtu dzelzceļš, tad tā lieta varētu iet. Un nevajag jau ceļot uz mēnesi, lai atrastu medu. Nevadā to ievāc no krūmu lapām. To es skaidri zinu, jo mans tēvs to stāstījis manai mātei, un mana māte to pastāstīja man.»

Vēlāk vakarā, pēc tam, kad visu laiku bija runāts galvenokārt par lauksaimniecību, Hols sīki iztirzāja savus uzskatus par «spēlētāju paradīzi», kā viņš dēvēja Savienotās Valstis.

«Ja tikai padomā par lieliskām izredzēm,» viņš teica. «Jauna, okeānu apskalota zeme, pareizos platuma grādos, ar bagātu aramzemi un milzīgām zemes dabiskām bagātībām, emigrantu apdzīvota, kas pametuši Veco pasauli un pieķērušies demokrātijas principiem. Bija tikai viena lieta, kas tos kavēja ieviest demokrātisko iekārtu, ko tie bija sākuši, un šī viena lieta ir — viņu rijīgums.

Viņi kā cūku bars sāka aprīt visu, ko tikai pamanīja, un, tiem rijot, demokrātija sabruka. Viņu rijīgums izvērtās spēles kaislībā. Tā ir vesela profesionālo spēlētāju nācija. Katru reizi, tiklīdz kāds visu zaudēja, viņam vajadzēja paiet dažas jūdzes tālāk uz rietumiem un nospraust jaunu robežu. Viņi kā siseņu bars virzījās pa zemes virsu un izpostīja visu — indiāņus, zemi, mežus, tāpat kā tie iznīcināja bifeļus un baložus. Viņu morāle politikā un veikalu lietās bija spēlmaņu morāle. Viņu likumi bija spēlmaņu likumi — no svara tikai spēlēt pareizi. Visi cilvēki spēlēja. Tādēļ — lai dzīvo spēlei Neviens necēla iebildumus, jo visi varēja piedalīties spēlē un, kā jau teikts, zaudētājam vajadzēja tikai pabīdīt savas robežas dažas jūdzes uz rietumiem. Šīs dienas laimētājs rīt varēja visu zaudēt, un parīt varbūt viņam jau atkal būs visas kārtis rokā.

Rīdami un spēlēdami viņi noplicināja zemi no Atlantijas okeāna līdz Klusajam okeānam, līdz bija aprijuši veselu lielu kontinentu. Kad viņi bija galā ar zemi, mežiem un raktuvēm, tie griezās atpakaļ un sāka no jauna, ņemot tagad priekšā to, ko pirmoreiz bija atstājuši neievērotu. Tie spēlēja uz monopoliem un balsstiesībām un izlietoja politiku, lai segtu savus tumšos darījumus veikalu un visās citās lietās. Un demokrātija galīgi sabruka.

Un tad nāca visdīvainākais laiks. Zaudējušie nevarēja vairs dabūt naudu jaunai spēlei, un laimētāji turpināja spēlēt savā starpā. Zaudējušie stāvēja, rokas kabatās sabāzuši, un skatījās. Kad viņiem sāka gribēties ēst, viņi paņēma rokā cepuri un lūdza un diedelēja no laimīgajiem spēlētājiem darbu, un no tā laika viņi strādā. Jūs, Bilij Koberts, nekad neesat spēlējis līdzi, jo jūsu ģimene pieder pie tiem, kam klājies ļauni.»

«Un jūs pats?» Bilijs jautāja. «Es vēl nekad neesmu redzējis, ka jums būtu labas kārtis rokā.»

«Nav arī vajadzīgs. Es neskaitos. Es esmu parazīts.»

«Kas tas tāds?»

«Blusa, uts, viss, kas kaut ko saņem, nekā nedodot pretim. Es barojos uz strādnieku sviedrainām mugurām. Man nav jāspēlē. Mans tēvs pietiekoši daudz laimējis, lai man nebūtu jāspēlē. O, nelielieties, manu zēn. Jūsu ģimene bija tikpat neprātīga kā manējā. Bet jūsu ģimene zaudēja, un nu jūs arat manu kartupeļu lauku.»

«Es to nesaprotu,» Bilijs tiepās. «Vīrs ar skaidru galvu var arī tagad gūt sekmes …»

«Uz valsts zemes?» Hols ātri iejautājās.

Bilijs norija rūgto pilienu.

«Bet tādēļ viņš tomēr var pasaulē kaut ko panākt,» viņš atkārtoja.

«Protams — viņš var panākt darbu no citiem. Jauns stiprs puisis ar gaišu prātu var dabūt visur darbu. Bet padomājiet, cik grūti klājas tiem, kas zaudē. Cik no tiem klaidoņiem, ko satikāt ceļā, spēj vadīt Karmelas staļļa īpašnieka četrjūgu? Un daži no viņiem savās jaunās dienās bija tikpat stipri kā jūs. Visā visumā jums nav nekā, ar ko varētu lielīties. Ja kādreiz mesti kauliņi par kontinentu, tad tā vairs nav augsta spēle, ja jāspēlē uz darbu.»

«Bet tomēr …» Bilijs atkal iesāka.

«O, tas jums asinīs,» Hols viņu pārtrauca, «un kādēļ gan ne? Visi šai zemē spēlējuši, daudzas paaudzes no vietas. Tas vēl bija jūtams gaisā, jums dzimstot. Jūs esat to ieelpojuši visu savu dzīves laiku. Jūs pats nekad neesat laimējis, bet brēcat pēc tā un noņemat tā priekšā cepuri.»

«Bet ko mēs, visi zaudējušie, lai darām?» Saksona jautāja.

«Jāsauc policija un jāslēdz spēļu elle,» Hols ieteica. «Tā nav godīga spēle.»

Saksona sarauca pieri.

«Dariet, ko jūsu senči neizdarīja,» viņš turpināja. «Ieviesiet pilnīgu demokrātiju.»

Saksonai ienāca prātā kāda no Mersedesas piezīmēm.

«Kāda mana paziņa reiz teica, ka demokrātija esot burvība.»

«Jā, tāda tā arī ir — slepenajās spēļu ellēs. Miljoniem zēnu skolās taisni rij stāstu par malkas cirtēju, kas vēlāk kļuva Amerikas prezidents, un miljoniem cienīgu pilsoņu vakaros iet mierīgi gulēt tai apziņā, ka arī viņiem savs vārds sakāms valsts lietās.»

«Jūs runājat tāpat kā mans brālis Toms,» Saksona teica, viņu gluži labi nesaprotot. «Ja mēs visi nodarbotos ar politiku un grūti strādātu, lai sasniegtu kaut ko labāku, varbūt tad tūkstoš gados to sasniegtu. Bet es gribu tagad,» viņa dedzīgi saspieda plaukstas, «es nevaru gaidīt, es gribu to tagad.»

«Bet tas jau ir taisni tas, ko jums stāstu, mana dārgā. Tā ir visu zaudējušo nelaime. Viņi nespēj gaidīt. Viņi grib tūlīt — lielu daudzumu žetonu, lai varētu spēlēt līdzi. Un tas pats ir arī ar jums, kas dzenas pēc savas mēness ielejas. Tā ir arī ar Biliju, kas taisni deg nepacietībā laimēt no manis desmit centu un klusībā lādas, ka es te pļāpāju blēņas.»

«O — jūs būtu labs aģitators,» Bilijs piezīmēja.

«Nu, un es par tādu arī būtu kļuvis, ja man nebūtu pārāk daudz darba, šķiežot tēva netaisnā ceļā sapelnītos miljonus. Tā nav mana darīšana. Lai viņi sapūst. Viņi nebūtu labāki, ja atrastos virsotnē. Viss viens un tas pats — akli sikspārņi, izsalkušas cūkas un muļķīgi nelgas…»

Bet te iejaucās misis Hola:

«Un nu pietiek, Mark, citādi tev vēlāk būs nelāgs garastāvoklis.»

Viņš purināja savus kuplos matus un piespiesti smējās.

«Nē, tā nebūs,» viņš teica. «Gan es no Bilija laimēšu desmit centu. Viņam nav ne mazāko izredžu.»

Karmelas jautrajā un cilvēcīgajā vidē Saksona un Bilijs lieliski atpūtās. Tā bija tīksma izjūta apzināties savu vērtību. Saksona juta, ka viņa ir kaut kas vairāk, nekā tikai gludinātavas strādniece un važoņa — arodbiedrības locekļa — sieva. Viņu vairs nenomāca Priežu ielas strādnieku ģimeņu šaurie aizspriedumi un uzskati. Viņas dzīve bija kļuvusi bagātāka. Garīgi, fiziski un materiāli viņiem tagad klājās labāk, un tas viss atspoguļojās viņu sejās, ķermeņu kustībās un gaitā. Viņa zināja, ka Bilijs nekad agrāk nav bijis skaistāks un veselīgāks. Viņš zvērēja, ka tam esot harēms un Saksona viņa otrā sieva — divreiz tik skaista kā pirmā, ar ko viņš bijis precējies. Un viņa kautri nolaistām acīm stāstīja tam, ka misis Hola un dažas citas jaunās sievietes apbrīnojušas viņas augumu tai dienā, kad visas peldējušās Karmelupē. Tās sapulcējušās ap viņu un nosaukušas to par Veneru, likušas tai liekties un nostāties dažādās pozās.

Bilijs ļoti labi saprata norādījumu par Veneru, jo Hola dzīvojamā istabā bija marmora Veneras tēls ar nolauztām rokām, un dzejnieks bija viņam paskaidrojis, ka visa pasaule to apbrīnojot kā ideālāko sievietes formu atveidu.

«Es jau vienmēr tev teicu, ka tu esi pārāka par Aneti Kelermani,» Bilijs teica un izskatījās tik lepns un drošs, ka Saksona nosarka un trīcēdama paslēpa savu seju pie viņa krūtīm.

Mazās sabiedrības vīrieši atklāti un nekautrēdamies izrādīja savu apbrīnu Saksonai. Bet viņa nekļūdījās. Viņa nezaudēja galvu. Te neslēpās nekādas briesmas, jo viņas mīla uz Biliju bija tik stipra, kā nekad agrāk. Viņas mīla nebija akla. Saksona zināja, kas viņš ir, un mīlēja to redzīgām acīm. Viņš nekā nezināja par grāmatām un mākslu, kā citi šejienes vīrieši. Viņa izruna bija nepareiza, to viņa labi zināja, un zināja arī, ka nespēs to labot. Un tomēr viņa to nemainītu ne pret vienu, pat ne pret Marku Holu — cilvēku ar brīnumjauko sirdi — ko viņa mīlēja gandrīz tāpat kā viņa sievu.

Bilijā viņa atrada apbrīnojamu veselību un taisnīgumu, skaidrību un godīgumu, ko tā vērtēja augstāk par grāmatu gudrību un bagātību. Šīs īpašības bija tās, kādēļ viņš uzvarēja Holu tai vakarā, kad pesimismā nogrimušais dzejnieks plosījās. Bilijs bija uzveicis viņu nevis ar mācīta cilvēka gudrību, bet ar to, ka bija tas, kas viņš ir, ar to, ka atklāti un godīgi pateica to patiesību, kas viņā mita. Un kas tas labākais — viņš pat nezināja, ka savu pretinieku uzveicis, un pārējo atzinību uzskatīja par ķir- cināšanos. Bet Saksona zināja, kaut arī nevarēja pateikt, kādā ceļā, un nespēja aizmirst, ka šellija sieva ar starojošām acīm tai vēlāk bija čukstējusi ausī:

«O, Sakson, jums gan jābūt ļoti laimīgai!»

Ja Saksona mēģinātu ietvert vārdos, kas Bilijs viņai ir, tā pateiktu to vienā vārdā «vīrs». Vienmēr tas viņai bijis. Apzīmējums «vīrs» bija ieskauts starojošā gaismas vainagā, tiklīdz viņa domāja par Biliju. Dažreiz, vienai esot, viņa tikko spēja apslāpēt prieka asaras, atceroties to, kā viņš mēdza brīdināt kādu puisi nenākt tam pārāk tuvu: «Tu kāp man uz kājām! Taisies, ka pazūdi!» Tas bija Bilijs! Tas bija viņas brīnišķais Bilijs! Un tas bija tas Bilijs, kas viņu mīlēja. To viņa zināja. Taisnība, viņš to mīlēja mazāk mežonīgi; bet, no otras puses, viņa mīla bija kļuvusi dziļāka un vairāk nobriedusi. Tā bija mīla, kam paredzams ilgs mūžs — ja vien viņi neatgriezīsies atpakaļ pilsētā, kur nevar plaukt un iet bojā dvēseles dzīve un mežonīgais nezvērs ņirdz zobus.

Pavasara sākumā Marks Hols ar sievu aizbrauca uz Ņujorku. Abus japāņu kalpotājus atlaida, un Saksona ar Biliju pārvācās uz Hola māju, lai to pieskatītu. Arī Džims Hazards, tāpat kā katru gadu, bija aizbraucis uz Parīzi, un kaut gan Bilijs ļoti juta viņa prombūtni, taču turpināja peldēt bangotnē. Hols bija atstājis savus jājamos zirgus Bilija ziņā, un Saksona pašuva sev skaistu zeltbrūnu jājamo tērpu, kas bija labf pieskaņots viņas matu krāsai. Bilijs vairs nestrādāja gadījuma darbus. Aizstādams trūkstošo važoni, viņš pie staļļa īpašnieka nopelnīja vairāk nekā viņi izdeva, un vairāk nekā naudu pelnīt Bilijam gribējās mācīt Saksonu jāt. Viņi katru dienu izjāja. Viņu iemīļotais maršruts bija jāt gar krastu līdz Monterejai, kur viņš mācīja to Delmontes baseinā peldēt, un vakaros pār uzkalniem viņi atgriezās mājās. Saksona sāka viņu pavadīt arī agri rītos, kad Bilijs devās medībās, un dzīve tiem šķita kā nepārtrauktas brīvdienas.

«Es tev ko teikšu,» viņš kādu dienu ieminējās, apturot zirgus un lūkojoties lejup uz Karmelieleju. «Es nekad vairs nevēlos regulāri strādāt par algu kādam citam cilvēkam — nē, es to vairs nedarīšu, kamēr vien dzīvošu.»

«Jā, darbs vēl dzīvē nav viss,» viņa piekrita.

«Jā, tā man liekas. Redzi, Sakson, kāda gan būtu jēga, ja es strādātu Oklendā par važoni un pelnītu katru dienu miljonu dolāru, strādātu miljonu gadu un atkal dzīvotu tā, kā mēs toreiz dzīvojām? Būtu atkal tikai darbs, katru jaunu dienu tikai darbs, trīs kārtīgas ēdienreizes un vakarā kino, kur izklaidēties. Kino! Tagad mēs paši piedzīvojam to, ko rāda filmā. Labāk dzīvot gadu tā, kā mums šeit Karmelā klājas, un tad mirt, nekā tūkstoš miljonu gadu Priežu ielā.»

Saksona bija aizrakstījusi Holam un viņa sievai, ka, vasarai iestājoties, viņa un Bilijs grib turpināt ceļojumu un meklēt savu mēness ieleju. Laimīgi gadījās, ka tas dzejniekam nesagādāja nekādu rūpju, jo Bido, Dzelzsvīrs ar baziliska acīm, bija apracis savu sapni kļūt par priesteri un nolēmis sākt aktiera karjeru. Viņš pameta katoļu semināru un laikā ieradās Karmelā, lai uzņemtos vasarnīcas uzraudzību.

Saksona bija gluži apmierināta, redzot mazās kolonijas skumjas, viņiem aizbraucot. Staļļa īpašnieks piedāvāja Bilijam labu vietu ar deviņdesmit dolāru mēnešalgu, un līdzīgu piedāvājumu viņš saņēma arī no otra liela staļļa īpašnieka netālu no Karmelas.

«Kurp jūs dodaties?» sauca trakais īru dramaturgs, saticis viņus Monterejā uz piestātnes perona. Viņš tikko atgriezās no Ņujorkas brauciena.

«Uz mēness ieleju,» Saksona jautri atbildēja.

Irs raudzījās uz labi un parocīgi sakārtotiem saiņiem.

«Lai notiek!» viņš iesaucās. «Es to darīšu! Lai notiek! Es braucu līdzi!» Bet tad viņa seja apmācās. «Bet es taču parakstīju kontraktu,» viņš vaidēja. «Trīs cēlieni! Klausieties, jūs tiešām esat laimīgs pāris, un pie tam vēl šai gadalaikā!»

«Pagājušo ziemu mēs iesoļojām Monterejā kājām, bet tagad to atstājam braukšus,» atlaizdamies pret atzveltni, teica Bilijs, kad vilciens atstāja piestātni.

Viņi bija nolēmuši neiet vairs otrreiz to ceļa gabalu, ko šurp nākot bija izstaigājuši, un brauca tagad uz Sanfrancisko ar vilcienu. Marks viņus bija brīdinājis no pārāk nogurdinošā dienvidštatu klimata, un nu viņi devās vairāk uz ziemeļiem, uz vēsāku joslu. Viņu nodoms bija šķērsot līci, doties uz Sausalito un turpināt ceļojumu gar jūras krastu. Tur, kā Hols bija stāstījis, esot īstā sarkankoku dzimtene. Bet Bilijs, iegājis smēķētāju vagonā izpīpēt cigareti, nejauši atsēdās blakus kādam vīrietim, kas bija par iemeslu tam, ka viņi mainīja savu nodomāto maršrutu. Tas bija tumšām acīm un asiem sejas vaibstiem, acīmredzot žīds, un Bilijs, atceroties Saksonas piekodinājumu vienmēr izjautāt cilvēkus, izlietoja šo izdevību un sāka ar svešo sarunāties. Nepagāja ilgs laiks, un viņš uzzināja, ka svešo ceļabiedru sauc par Gunstonu un ka viņš ir ceļojošs tirdzniecības aģents. Bilijs, klausoties aģenta runā, driz vien pārliecinājās, ka tas ir pārāk vērtīgs atklājums, un uzaicināja to blakus vagonā iepazīties ar Saksonu. Pirms Karmelas laika Bilijs kaut ko tādu nebūtu spējis izdarīt, bet tagad bija piesavinājies vismaz tik daudz sabiedriskās veiklības.

«Viņš man tikko stāstīja par kartupeļu karaļiem, un es labprāt gribētu, lai arī tu to dzirdi,» viņš paskaidroja Saksonai, kad bija abus iepazīstinājis. «Stāstiet vien, mister Gunston, par to, kā debesu dēli pagājušā gadā par sparģeļiem un selerijām ieņēmuši deviņpadsmit tūkstoš dolāru.»

«Es jūsu vīram tikko stāstīju, kā ķīnieši Sandžokvinā to dara. Jums būtu vērts tur aizbraukt un paskatīties. Tagad ir pats labākais laiks. Moskītiem vēl par agru. Izkāpiet Blekdaimondā vai arī Antiohā un ar mazo tvaiko- nīti pabraukājiet starp lielajām lauksaimniecības salām. Brauciens nemaksā dārgi, un tādas motorlaivas kā Hercogiene un Princese jau gandrīz līdzinās tvaikoņiem.»

«Pastāstiet viņai par Cou Lamu,» Bilijs skubināja. Tirdzniecības aģents atlaidās pret sēdekļa atzveltni un smējās.

«Pirms dažiem gadiem Cou Lams bija galīgi no ceļa nogājis spēlētājs. Viņam nebija ne sarkana graša pie dvē

seles, un arī veselība nebija spīdoša. Viņš bija strādājis zelta raktuvēs, līdz mugura palikusi gluži stīva, un skalojis tās smiltis, ko agrākie racēji pirmajos gados pametuši. Un visu, ko viņš ieguva, tas spēlējot zaudēja. Visām sešām sabiedrībām — ziniet, tie visi ir ķīniešu uzņēmumi — viņš bija parādā trīssimt dolāru. Neaizmirstiet — tas bija tikai pirms septiņiem gadiem — viņa veselība bija ļoti cietusi, un viņš bija parādā trīssimt dolāru un arī bez darba. Nu, beidzās ar to, ka Cou Lams nokļuva Stoktonā un dabūja darbu kūdras purvos. Tas bija kāds ķīniešu uzņēmums, kas audzēja selerijas un sparģeļus. Te viņš sāka šo lietu pārdomāt un izmantoja izdevīgu gadījumu. Ceturtdaļgadsimts pavadīts Savienotajās Valstīs, muguru mazāk izturīga nekā agrāk, un neviens penijs nebija nolikts atpakaļceļam uz Ķīnu. Viņš redzēja, kā bija darījuši tie ķīnieši, kas strādāja sabiedrībā — viņi bija krājuši savu algu un pirkuši akcijas.

Arī viņš krāja, krāja divus gadus savu algu un nopirka vienu akciju kādā sabiedrībā, kur pavisam bija trīsdesmit akciju. Tas bija pirms pieciem gadiem. Viņi izrentēja trīssimt akru kūdras zemes no kāda baltā, kam labāk patika ceļot pa Eiropu. To, ko viņam ienesa akcija pirmajā gadā, viņš izlietoja, lai nopirktu vēl divas kādā citā sabiedrībā. Un vēl pēc gada viņš ar tiem ienākumiem, ko deva šīs akcijas, pats nodibināja jaunu sabiedrību. Uznāca atkal nelāgi laiki, un viņš bija nonācis tādā pašā stāvoklī, kā bijis. Tas bija pirms trim gadiem. Nākošā gadā, uznākot auglīgam laikam un ievācot milzīgu ražu, viņš saņēma četrus tūkstošus tīras peļņas. Pēc tam nākošā gadā piectūkstoš dolāru. Un pēdējo reizi viņš ieņēma deviņpadsmit tūkstoš dolāru tīras peļņas. Lieliski, vai ne, tādam vīram kā Cou Lamam.»

«O!» bija viss, ko Saksona spēja izteikt. Viņas dzīvā interese pamudināja aģentu stāstīt vēl.

«Tā, piemēram, Sings Ke — kartupeļu karalis Stoktonā. Es viņu labi pazīstu. Esmu slēdzis ar viņu vairākus lielus darījumus un nopelnījis no viņa mazāk nekā no citiem, ko pazīstu. Viņš bija tikai melnstrādnieks un pirms divdesmit gadiem ielavījās Savienotajās Valstīs. Viņš sāka kā dienas algādzis, pēc tam iznēsāja pāris grozos saknes un drīz vien atvēra Sanfrancisko ķīniešu kvartālā tirgotavu. Viņam galviņa strādāja labi. Viņš ar savu tirgotavu nepelnīja tik daudz, kā gribēja, un pārvācās uz Sandžokvinu. Dažas dienas viņš nedarīja nekā cita, kā tikai turēja acis vaļā. Tad viņš metās iekšā un norentēja tūkstoš divsimt akru par septiņiem dolāriem akrā …»

«Mans Dievs!» Bilijs pārsteigts teica. «Astoņi tūkstoši četri simti dolāru tikai rentes nauda vien pirmajā gadā. Es zinu piecsimt akru zemes, ko varētu nopirkt par trīssimt dolāriem.»

«Vai tur varētu audzēt kartupeļus?» Gunstons jautāja.

Bilijs purināja galvu. «Un liekas, ka arī nekā cita.»

Viņi visi trīs sirsnīgi smējās, un aģents atkal turpināja:

«Septiņi dolāri bija tikai rentes nauda. Vai jūs zināt, cik maksā, lai uzartu tūkstoš divsimt akru?»

Bilijs svinīgi pamāja.

«Pirmajā gadā viņš no katra akra ievāca simt sešdesmit maisu,» Gunstons turpināja. «Kartupeļus pārdeva par piecdesmit centiem. Mans tēvs toreiz slēdza darījumus, un es to sīki zinu. Sings Ke būtu varējis pārdot par piecdesmit centiem un nopelnīt daudz naudas. Bet vai jūs domājat, ka viņš to darīja? Ķīnieši pazīst tirgu. Viņi ir daudz gudrāki par aģentiem. Sings Ke atturējās. Kad gandrīz visi bija pārdevuši, cenas pēkšņi sāka kāpt. Viņš izsmēja mūsu uzpircējus, kad tie viņam solīja sešdesmit, septiņdesmit centus, dolāru. Vai zināt, par cik viņš beidzot pārdeva? Par dolāru un sešdesmit pieciem centiem maisā. Pieņemsim, ka viņam pašam tie maksāja četrdesmit centu! Jā, nu redziet — divsimt četrdesmit tūkstoši dolāru tīras peļņas pirmajā gadā!»

«Un ķīnietis!» Bilijs sūrojās. Tad viņš pagriezās pret Saksonu. «Mums, baltajiem, vajadzētu atrast jaunu zemi. Ak Dievs! Mēs tiešām sēžam paši uz savas mājas kāpnēm.»

«Nu, protams, tas bija izņēmuma gadījums,» Gunstons pasteidzās piebilst. «Citos apvidos kartupeļi nebija padevušies, un kaut kādā mistiskā ceļā Sings Ke to nojauta. Nekad vairs viņš tā nav pelnījis. Bet tomēr iztiek ļoti labi. Pagājušajā gadā viņš apdēstīja četrus tūkstošus akru ar kartupeļiem, tūkstoš ar sparģeļiem, piecsimt ar selerijām un piecsimt ar pupām. Bez tam sešsimt akru viņš izlieto, lai audzētu sēklas. Bet tādā gadījumā, ja vienu ražu iznīcina, viņš tomēr ievāc ražu no citiem laukiem.»

«Esmu redzējusi divpadsmit tūkstoš akru ar ābelēm,» Saksona teica, «un labprāt vēlētos redzēt četrus tūkstošus akru lielus kartupeļu laukus.»

«Un to mēs arī darīsim,» Bilijs noteikti sacīja. «Mēs dosimies uz Sandžokvinu. Mēs paši nezinām, kas mūsu zemē atrodas. Tādēļ jau ari nav jābrīnās, ka sēžam uz kāpnēm.»

«Jā, tur jūs atradīsit daudzus karaļus,» Gunstons stāstīja. «Hon Leu, viņi to dēvē par Lielo Džimu — un A Poku un A Vangu un Simu, japāņu kartupeļu karali. Viņš ir multimiljonārs. Dzīvo kā princis.»

«Bet kādēļ amerikāņiem nav tādas laimes?» Saksona jautāja.

«Droši vien, tādēļ, ka viņi paši to nevēlas. Nekas viņus nekavē gūt sekmes — izņemot viņus pašus. Vienu es jums gribu teikt — es labprāt slēdzu darījumus ar ķīniešiem. Viņa vārds ir tikpat vērts kā viņa paraksts kontraktā. Ja viņš saka, ka kaut ko darīs, tad varat ticēt, ka tiešām tā būs. Un bez tam, baltais cilvēks no lauksaimniecības daudz nekā nejēdz. Pat modernais baltās rases lauksaimnieks apmierinās ar vienu ražu vienā un tai pašā laikā un maiņ- saimniecību. Bet misters Džons Ķīnietis ir tam tālu priekšā — viņam uz viena lauka reizē ienākas divas ražas. Pats redzēju savām acīm — redīsi un dzeltenie burkāni, ko reizē sēja.»

«Bet tas taču nevar būt,» Bilijs iebilda. «Tad jau no katra viņš gūtu tikai pusražu.»

«Nekā nebija, mans draugs,» Gunstons smējās. «Burkānus velk laukā, kad tie diezgan lieli. Un redīsus arī. Bet burkāni aug lēni, redīsi ātri. Lēnāk augošus burkānus izlieto, lai radītu vietu redīsiem. Kad redīsus izvelk un tie ir gatavi pārdošanai, paliek diezgan vietas burkāniem, kas nāk gatavi vēlāk. Nē, ķīnieti grūti pārspēt.»

«Es nevaru saprast, kādēļ baltais nevar darīt to pašu, ko ķīnietis?» Bilijs protestēja.

«Tas ir pareizi,» Gunstons atbildēja. «Fakts tikai tas, ka viņš to nedara. Ķīnietis vienmēr ir darbīgs un liek arī zemei būt darbīgai. Viņš prot ienest darbā zināmu sistēmu. Vai esat kādreiz dzirdējis par baltās rases zemnieku, kas visu pierakstītu? Ķīnietis to dara. Viņam nevajag minēt. Viņš skaidri zina visu līdz pēdējam grasim un katrā laikā par katru lauku. Un bez tam viņš pazīst tirgu. Viņš vienmēr sāk no pareizā gala. Kā viņš to dara, to es nesaprotu, bet viņš pārzina tirgus stāvokli labāk nekā aģenti.

Un pie tam viņš ir vienmēr pacietīgs, nekad nav stūrgalvīgs. Pieņemsim, ka viņš kļūdās, iesēj kaut ko un pēc tam atklāj, ka tirgus to nepieprasa. Baltās rases zemkopis tādā gadījumā kļūst stūrgalvīgs un kā buldogs iekožas savā precē. Bet ķīnietis tā nerīkojas. Viņš ierobežo zaudējumu. Zeme ir dota, lai strādātu un pelnītu naudu. Acis nepamirkšķinot, ne brīdi nevilcinoties, viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem uzar lauku un iesēj kaut ko jaunu. Tam ir galviņa. Viņš, paskatoties uz asnu, kas tikko izlīdis no zemes, jau zina, kas tur iznāks — vai tur kas iznāks un kas iznāks, vai tas būs labs, vārgs vai viduvējs. Tā ir viena puse. Otra — viņš pārzina un labi pārvalda ražu. Viņš vai nu to pasteidzas pārdot, vai arī atturas, skatoties pēc tirgus. Un, ja pieprasījums ir tāds, kādam tam jābūt, arī viņš ierodas ar savu preci īstā brīdī.»

Viņi sarunājās ar Gunstonu vairākas stundas, un jo vairāk viņš stāstīja par ķīniešiem un viņu saimnieciskām metodēm, jo neapmierinātāka kļuva Saksona. Par šiem faktiem viņa nešaubījās. Nelaime tik bija tā, ka tie nevilināja. Šķita, ka tiem nav vietas viņas mēness ielejā. Tikai tad, kad runīgais žīds bija izkāpis, Bilijs viņai izteica vārdos to, kas to bija visu laiku neskaidri nomācis.

«UI Mēs taču neesam ķīnieši. Mēs esam baltie. Vai kāds ķīnietis izjūt prieku sēdēt zirgam mugurā, un, velns parauj, vai viņš vispār prot priecāties? Vai tu esi redzējusi kādu ķīnieti peldamies Karmelas bangotnē? — Vai arī boksējoties, cīnoties, skrejot un lecot tādēļ, ka tas viņam sagādā prieku? Vai esi redzējusi ķīnieti paņemam šauteni, nosoļojam sešas jūdzes un, laimīgi smaidot, atkal atgriežamies ar nošautu noplukušu trusīti? Ko dara ķīnietis? Viņš raujas melnās miesās. Tas ir vienīgais, kam viņš der. Es esmu darījis savu tiesu darba un varu sacensties ar labākiem. Bet kāds tur labums? Vienu, Sakson, esmu izpratis, kopš mēs uzsākām klaiņot, proti, ka darbs dzīvē nozīmē vismazāk. Ak Dievsl Ja tas būtu viss, ko dzīve spēj dot, es tikpat labi tūlīt varētu sev pārgriezt rīkli. Es gribu šautenes un bises, un vēlos sēdēt zirgam mugurā. Es nevēlos vienmēr būt tik noguris, ka nevaru mīlēt savu sievu. Paskaties uz Rokfelleru! Tas dzīvo tikai no piena. Es vēlos sulīgu gaļu un tādu vēderu, kas spēj sagremot pat jēlu ādu. Un es vēlos tevi un ļoti daudz laika, ko ziedot tev, un kopā ar tevi jautri pavadīt laiku. Kāds labums no dzīves, ja tā nemaz nedod prieka?»

«O BilijI» Saksona iesaucās. «Tas ir taisni tas, ko savās domās visu laiku pūlējos noskaidrot. Tas mani visu laiku mocīja. Es baidījos, ka ar mani nav viss tā, kā vajadzīgs, un ka es varbūt nederu lauku dzīvei. Es nekad neesmu apskaudusi Sanleandras portugāļus. Nekad neesmu ilgojusies būt tāda kā viņi vai arī dalmacieši Pajaro ielejā, nē, pat ne tāda kā misis Mortimera. Un tu ari ne. Tas, kas mums vajadzīgs, tā ir mēness ieleja, kur nav pārāk daudz darba, bet gan visi tie prieki, ko mēs kārojam. Un mēs meklēsim, turpināsim meklēt, līdz to atradīsim. Un, ja mēs to nevarēsim atrast, iesim tālāk un jutīsimies tikpat labi kā kopš tā brīža, kad aizgājām no Oklendas. Un Bilij — mēs nekad nestrādāsim, līdz būsim tik piekusuši, ka zaudējam galvas, vai ne?»

«Nē, par to tu vari būt pārliecināta,» Bilijs rūca.

Ar nesamiem uz muguras viņi iesoļoja Blekdaimondā. Tas bija ciems ar mazām noplukušām, tālu vienu no otras izkaisītām mājelēm, kur galvenā iela pēc pēdējā pavasara lietus bija neizbrienama melnu dubļu jūra. Ietves aizlocījās augšup un lejup nelīdzenos kāpienos un nodalījumos. Viss šķita neamerikāniski. Vārdi uz dīvainajām nabadzīgajām tirgotavām bija neizrunājami ārzemnieciski. Vienīgo, tīrības ziņā apšaubāmo viesnīcu vadīja grieķis. Visi te bija grieķi. Tumšādainie vīri garos jūrnieku zābakos un cepurēs, spilgti ģērbtās sievietes kailām galvām, lielie bari veselīgo bērnu, kas visi runāja svešā valodā un sasaucās un klaigāja spalgās, skaļās balsīs, kā to mēdz bērni Vidusjūras krastos.

«U! Te jau nemaz nav Savienotās Valstis,» Bilijs murmināja.

Ostas malā bija ierīkota neliela zivju konservu fabrika un sparģeļu vārītava. Bija pats sezonas vidus, un velti viņi meklēja saskatīt strādnieku starpā kādu viegli atšķiramo, raksturīgo amerikāņa seju. Bilijs paskaidroja, ka grāmatveži un priekšstrādnieki esot amerikāņi, bet visi pārējie grieķi, itālieši un ķīnieši.

Ostā piestāja spilgti izkrāsotās grieķu laivas ar lašu kravu, izcēla to malā un atkal aizbrauca. Ņujorkas kanāls, kā viņi dēvēja šo dubļu peļķi, meta šeit līkumu uz rietumiem un ziemeļiem, saplūstot lielā ūdens plašumā, kas cēlās, Sakramento un Sandžokvinai šeit savienojoties.

Iepretim tvaikoņa piestātnei otrā pusē bija zvejas laivu piestātnes kāpnes, un tur kaltēja tīklus. Un šeit, tālu no svešās pilsētas trokšņa un dārdiem, Saksona un Bilijs nolika savus nesamos un atpūtās. Slaidās sausās niedras auga cieši blakus pussagruvušai piestātnei, kur viņi bija apmetušies. Pilsētai iepretim bija redzama garena sala, kuras nevienādās papeļu rindas zīmējās pret apvārsni.

«Izskatās taisni kā Marka Hola holandiešu vējeņu gleznā,» Saksona teica.

Bilijs ar roku norādīja pāri dumbrainās iztekas plašajam ūdens līmenim uz veselu spietu niecīgu mazu namiņu, aiz kuriem kā mirdzoša fatamorgāna pacēlās zemie, viļņotie Montesuma kalni.

«Tās mājas tur ir Kolinsvila,» viņš paskaidroja. «Tur tek Sakramento, un pa to braucot var tikt līdz Riovistai, Ail- tonai un visām citām vietām, par kurām mums stāstīja misters Gunstons. Tās visas ir salas un purvi, līdz pat Sandžokvinai atpakaļceļā.»

«Vai saule nav laba,» Saksona teica un nožāvājās. «Un cik šeit kluss — tik tuvu šiem dīvainajiem ārzemniekieml Un ja padomā, ka pilsētās pašreiz vīri sitas un kaujas darba dēļ.»

Laiku pa laikam tālumā nodārdēja kāds tālās satiksmes vilciens, un dimdoņa atbalsojās lēzenajos pakalnos, bet Diablo varens un spēcīgs slēja debesīs savas zaļās virsotnes. Atbalsij apklustot, pār visu atkal nolaidās miegains klusums, ko brīžiem pārtrauca kāds svešā valodā izgrūsts tāls sauciens vai arī zvejas motorlaivas, kas, sprauslādamas un paukšķinādamas, iegriezās purvainajā upes atzarojumā.

Nepilnus simts soļus no viņiem bija noenkurota skaista balta jahta. Kaut arī neliela tilpuma, tā šķita ērta un mājīga. No skursteņa stīdza dūmi. Jahtas stūres galā zelta burtiem bija rakstīts «Klejotājs». Uz klāja saulē gozējās vīrietis un sieviete, pēdējai uz galvas bija uzmests rožains viegla auduma lakats. Vīrietis viņai lasīja priekšā kādu grāmatu, un viņa šuva. Blakus tiem gulēja foksterjers.

«Nu, viņi var būt laimīgi ari pilsētās,» Bilijs teica.

Kajītes kāpnēs parādījās kāds japānis un, uznācis uz klāja, atsēdies jahtas priekšgalā, sāka plūkt vistu. Spalvas garā rindā peldēja pa straumi uz purvaino upes ieteku.

«0! Skaties!» Saksona dedzīgi iesaucās un rādīja uz jahtu. «Tas zvejo. Un makšķeres aukla piesieta viņam pie kājas.»

Vīrietis nolika atvērto grāmatu uz kajītes kāpnēm un izstiepa roku pēc auklas, sieviete pārstāja šūt, un foksterjers rēja. Vīrietis abām rokām ievilka makšķerauklu, tās galā bija liela zivs. Āķim uzlika jaunu ēsmu, un auklu atkal iesvieda ūdenī. Vīrietis to piestiprināja pie kājas lielā īkšķa un lasīja tālāk.

Piestātnē blakus Saksonai un Bilijam pienāca kāds japānis un sasaucās ar jahtā sēdētājiem. Viņam bija dažādi nesamie ar saknēm un gaļu, bet kabatas pilnas vēstulēm un rīta laikrakstiem. Vistas plūcējs piecēlās kājās, turēdams vistu rokā. Vīrietis viņam kaut ko teica, nolika grāmatu un, iekāpis nelielā laiviņā, kas bija piesieta jahtas stūres galā, sāka irties uz piestātni. Piebraucis viņš ievilka airus un abām rokām turējās pie piestātnes malas, laipni padodot labrītu.

«Bet es taču jūs pazīstu,» Saksona, Bilijam par lielu pārsteigumu, impulsīvi iesaucās. «Jūs esat…»

Viņa samulsusi aprāvās.

«Turpiniet vien,» vīrietis smaidīja.

«Jūs esat Džeks Hastingss, to es skaidri zinu. Es bieži redzēju jūsu ģīmetni laikrakstos, kad jūs bijāt krievu un japāņu kara korespondents. Jūs esat sarakstījis daudz grāmatu, bet es neesmu nevienu no tām lasījusi.»

«Jums taisnība,» viņš apstiprināja. «Un kā jūs sauc?»

Saksona pateica savu un Bilija vārdu un, redzot rakstnieka skatienu pievērstu viņu mugursomām, īsumā aprakstīja savas gaitas. Jādomā, ka saimniecība mēness ielejā bija ietekmējusi rakstnieka fantāziju, un, kaut japānis ar savu nesamo jau sen bija iekāpis laivā, Hastingss vēl nebrauca projām. Saksonai runājot par Karmelu, šķita, ka viņš pazītu visu Hola sabiedrību, un, izdzirdis, ka viņi abi grib doties uz Riovistu, viņš tos ielūdza pie sevis uz jahtas.

«O, arī mēs dodamies turp, apmēram pēc kādas stundas; tiklīdz straume kļūs mazāka, mēs dosimies ceļā,» viņš iesaucās. «Nāciet līdzi uz klāja. Ap pulksten četriem pēc pusdienas mēs jau varam būt tur, ja vispār būs daudzmaz ceļa vējš. Bet nu nāciet, mana sieva ir uz jahtas, un misis Hola ir viena no viņas labākajām draudzenēm. Mēs tikai nesen atgriezāmies no Dienvidamerikas, citādi būtu bijuši Karmelā, Hols mums jau par jums rakstīja.»

Otrreiz dzīvē Saksona atradās laivā, bet Klejotājs bija pirmā jahta, kur tā ieradās. Rakstnieka sieva, ko viņš sauca par Klāru, viņus sirsnīgi apsveica, un Saksona jau pirmajā brīdī viņu iemīļoja, saņemot pretim tādas pašas simpātijas. Viņas tik ļoti līdzinājās viena otrai, ka jau pēc dažām minūtēm Hastingss vērsa pārējo uzmanību uz šo apstākli. Viņš lika tām nostāties blakus, vēroja viņu acis, mutes, ausis, salīdzināja kājas, rokas, matus, un zvērēja, ka viņa dārgākais sapnis esot iznīcināts, proti, ka forma, pēc kuras lieta viņa Klāra, pēc tam sasista.

Klārai iebilstot, ka tā varējusi būt apmēram tā pat! forma, viņas sāka salīdzināt savus dzīves stāstus.

Viņas abas bija cēlušās no pirmiecejotājiem. Ari Klāras māte bija šķērsojusi prēriju vēršu pajūgā un, tāpat kā Saksonas māte, pārziemojusi Sālsezeru pilsētā — patiesību sakot, viņa kopā ar savām māsām tur dibinājusi pirmo nemormoņu skolu šai stiprajā mormoņu cietoksnī. Un, ja Saksonas tēvs bija palīdzējis nemierniekiem Sonomā uzvilkt Lāča karogu, arī Klāras tēvs bija pievienojies Sonomā nemierniekiem un ar savu trupu jājis uz Sālsezeru pilsētu, kur bijis pilsētas galva tai laikā, kad izcēlušies mormoņu nemieri. Un, visu to papildinot, Klāra iegāja kajītē un iznesa koa koka instrumentu — Saksonas instrumenta dvīņu māsu — un abas viņas dziedāja Honolulu Tombay.

Hastingss nolēma, ka pirms izbraukšanas vēl jāietur pusdiena — viņš šo ēdienreizi dienas vidū vēl sauca vecajā vārdā; kad viņi nogāja lejā kajītē, Saksona bija pārsteigta un sajūsmināta par to, cik šādā niecīgā kajītē var būt mājīguma un ērtības. Bija taisni tik daudz vietas, lai Bilijs varētu stāvēt taisni. Ar koku apšūtais smaguma ķīlis gareniski dalīja kajīti divās daļās, un pie tā bija piestiprināts sabīdāms galds, kur viņi ieturēja maltīti. Mīksti, zemi, gaiši zaļu drēbi apsisti soli bija visgarām abām kajītes sienām un reizē kalpoja kā guļvieta un dīvāns. Priekškars, ar āķiem piekabināts pie griestiem un grīdas, naktīs nodalīja vienu no šīm kojām misis Hastingsai, pārvēršot to atsevišķā guļvietā. Iepretim, otrā pusē, bija abu japāņu kojas, bet jahtas priekšgalā zem klāja atradās kambīze, tik maza, ka virējs tur varēja strādāt tikai salīcis. Otrs japānis, kas bija atvedis pārtiku un pastu, apkalpoja pie galda.

«Jūs meklējat rančo mēness ielejā,» Hastingss beidzot teica, kad bija pastāstījis savai sievai par abu ceļinieku gaitām.

«O!… vai tad tu nezini…» viņa iesaucās, bet rakstnieks lūdza tai klusēt.

«Cstl» viņš pavēlēja un tad pagriezās pret saviem viesiem. «Klausieties. Idejā par mēness ieleju ir kaut kas, bet es jums neteikšu, kas. Tas ir noslēpums. Redziet, mums Sonomas ielejā ir rančo, kādas astoņas jūdzes no Sonomas pilsētas, tur, kur karoja jūsu tēvi, meitenes. Un, ja kādreiz mūs apmeklēsit, es jums atklāšu noslēpumu. Bet varat man

ticēt, ka tam ir sakars ar jūsu mēness ieleju. — Vai ne tā, draudzene?»

Sai vārdā viņš sauca savu sievu.

Viņa smaidīja, smējās un palocīja galvu.

«Iespējams, ka mūsu ielejā jūs atradīsit to, ko meklējat,» viņa teica.

Bet Hastingss purināja galvu, liegdams viņai tālāk runāt. Viņa pagriezās pret foksterjeru un lika tam lūgt gabalu gaļas.

«Tā ir Pegija,» viņa stāstīja Saksonai. «Mums dienvid- jūrā bija divi īru terjeri, brālis un māsa, bet tie nobeidzās. Mēs tos dēvējām par Pegiju un Posumu, un šī te nosaukta i

pirmās Pegijas vārdā.»

Biliju sajūsmināja vieglums, ar kādu Klejotājs manevrēja. Viņiem vēl pie galda sēžot, abi japāņi pēc Hastingsa mājiena bija uzgājuši uz klāja. Bilijs dzirdēja viņus atsie- nam falles, nometām buru gredzenus un ar niecīgu velteni paceļam enkuru. Pēc dažām minūtēm viens no viņiem sauca lejup kajītē, ka viss esot sakārtots, un pusdienotāji izgāja uz klāja. Uzvilkt buras bija dažu minūšu darbs. Tad virējs un junga ievilka enkuru, un, vienam to velkot, otrs izklāja klīverburu. Hastingss, pie stūres stāvēdams, rīkojās ar šoti. Klejotājs sakustējās, buras piepūtās, un laiva, viegli nosveroties uz sāniem, slīdēja pa gludo ūdens virsmu ārā no Ņujorkas kanāla purvainajiem ūdeņiem. Japāņi saritināja faili un tad nogāja lejā pusdienot.

«Drīz sāksies paisums,» teica Hastingss, rādīdams uz kādu svītrotu boju, kas šūpojās straumē kanāla malā.

Kolinsvilas niecīgās mājeles, kam viņi tagad tuvojās, nozuda aiz kādas zemas strēles, bet Montesuma kalni, kas ar savām slaidajām viļņotajām līnijām mierīgi zīmējās pie apvāršņa, šķita tikpat tālu kā bijuši.

Paskrējis garām Montesuma dumbrainei un iegriezies Sakramento, Klejotājs atradās cieši pie Kolinsvilas. Saksona sasita plaukstas.

«Tās jau izskatās kā no papes izgrieztas rotaļu mājiņas,» viņa teica, «un kalnainie lauki aiz tām kā uzgleznoti.»

Viņi burāja gar daudzām zvejnieku laivām, kas bija tā iekārtotas, ka tur dzīvoja arī zvejnieku ģimenes. Sievietes t

un bērni, tāpat kā vīrieši laivās, bija tumšādaini, melnām acīm — svešinieki. Braucot tālāk pa upi uz augšu, viņi vēroja bagarus, kas rakās upes smilšainajā gultnē, pilnām mutēm izceļot no tās smiltis un dūņas un kraujot no tām

varenus dambjus. Dambja malas bija noklātās ar simtiem jardu gariem kārklu pinumiem, ko saturēja tērauda tauvas un cementa bluķi. Kārkli drīz vien iesakņosies, Hastingss stāstīja, un, kad pinums būs sapuvis, saknes tomēr turēs smiltis.

«Bet tam vajag būt ellišķi dārgam pasākumam,» Bilijs lēsa.

«Bet zeme ir to vērta,» Hastingss paskaidroja. «Tā ir visauglīgākā zeme pasaulē, šī Kalifornijas daja ir kā Holande. Tam gandrīz nevarētu ticēt, bet ūdens līmenis, kur tagad braucam, ir augstāks nekā šī sala. Sala ir gandrīz kā caura šķirbaina laiva, kas pastāvīgi jādrīvē un jāizpumpē, nepārtraukti dienu un nakti. Un tomēr tas atmaksājas, tas atmaksājas.».

Atskaitot bagarus, tikko izsmeltās smiltis, kārklu pinumus un dienvidos Diablo, nekas cits nebija redzams. Šad tad viņiem pabrauca garām kāds upes tvaikonis, un pa kokiem laidelējās zivju gārņi.

«Seit, jādomā, ir ļoti vientulīgi,» Saksona teica.

Hastingss smējās un pastāstīja viņai, ka vēlāk viņa domāšot citādi. Viņš tai daudz stāstīja par zemi visgarām upei un pēc kāda laika sāka runāt par nomas saimniecībām, uz ko viņu bija pamudinājusi Saksona, ieminoties par anglosakšu zemes kāri.

«Zemes cūkas,» viņš dusmīgi teica. «Tā mēs viņus šeit dēvējam. Kā kāds vecs ūpis reiz teica lauksaimniecības izmēģināšanas stacijas profesoram: «Velti jūs gribat mani mācīt, kā saimniekot. Es zinu visu, kas man par to jāzina. Vai es neesmu jau trīs sētas izsaimniekojis?» Lūk, šādi cilvēki izsaimniekoja Jaunangliju. Tur tālāk ir veselas joslas, kas pārvēršas gluži vai mežonīgos džungļos. Vienā štatā savairojies tik daudz meža zvēru, ka tie kļūst tīri par postu. Pamestu lauksaimniecību ir desmitiem tūkstošu. Redzēju to sarakstu — saimniecības Ņujorkas štatā, Ņū- džersijā, Masačūsetsā, Konektikutā. Tās lēti pārdod. Cenas, ko par tām prasa, nesegtu pat labošanas darbus, un zemi, pats par sevi saprotams, dod līdzi par velti.

Un tā tas ir viscaur visā zemē: vai nu vienā, vai otrā veidā posta zemi — Teksasā, Misūri, Kanzasā un šeit, Kalifornijā. Ņemsim, piemēram, nomas lauksaimniecību! Manā apvidū ir rančo, kura zeme bija vērta savus simts divdesmit piecus dolārus akrā. Un tā arī ienesa tik daudz, kā aplēsts. Kad vecais saimnieks nomira, dēls izrentēja rančo kādam portugālim. Piecu gadu laikā portugālis bija nosmēlis visu krējumu un izsūcis visu labumu. Pēc tam rančo iznomāja citam portugālim, šoreiz uz trim gadiem, un tas izspieda šeit vairs tikai ceturto daļu no tā, ko bija saņēmis pirmais. Neradās vairs neviens trešais portugālis, kas gribētu nomāt šo noplicināto rančo. Nekas vairs nebija palicis pāri. Kad vecais saimnieks nomira, rančo bija piecdesmit tūkstošu vērts. Beigās dēls par to saņēma vienpadsmit tūkstošus. Jā, es esmu redzējis zemi, kas deva divpadsmit procentus, un pēc tam, kad krējums bija nosmelts, vairs tikai ceturtdaļprocenta.»

«Mūsu ielejā ir tas pats,» misis Hastingsa teica. «Visas vecās saimniecības sabrūk. Atceries Elbelsetu, draugs.» Viņas vīrs apstiprinādams pamāja ar galvu. «Kad mēs to pirmoreiz redzējām, tā bija īsta paradīze. Tur bija dambji un ezeri, skaistas pļavas, trekni zāļu lauki, vīnogulājiem noauguši pakalni, simtiem akru labu ganību, brīnišķi priežu un ozolu meži, mūra siltumnīca, mūra šķūņi un saimniecības ēkas, dārzi — o, vajadzīgas daudzas stundas, lai visu to notēlotu. Kad misis Bela nomira, ģimene izklīda, un saimniecību sāka iznomāt. Un tagad tā ir īsta postaža. Mežus pārdeva malkā. Vīnkalni nekopti, atskaitot mazu gabaliņu, kas nepieciešams rentniekam, itālietim, paša vajadzībām; pārējā saimniecībā viņi nodarbojas ar pienkopību. Pagājušā gadā es tur reiz jāju cauri, un man bija gandrīz vai jāraud. Skaistais augļu dārzs ir taisni šausmīgs. Iestrādātie lauki aizauguši. Lielie šķūņi sabrukuši, tāpat daļa siltumnīcas — otru daļu viņi izlieto par kūti. Un dzīvojamā māja! To nemaz nevar izstāstīt!»

«Tas jau kļūst par arodu,» Hastingss turpināja. «Tie ir profesionāli «staiguļi». Viņi iznomā kādu saimniecību, dažos gados izsūc tur visu labumu un tad dodas tālāk. Viņi nedara tā kā ārzemnieki — japāņi, ķīnieši un visi citi. Parasti tā ir kūtra klaiņotāju, trūcīgo balto šķira, kas nekā cita nezina, kā izsūkt zemi vienā vietā un tad doties tālāk. Ņemsim, piemēram, itāliešus un portugāļus mūsu zemē. Tie rīkojas citādi. Viņi ierodas šeit bez graša kabatā, strādā pie saviem tautiešiem, līdz iemācās daudzmaz runāt šīs zemes valodu un drusku iepazīstas ar šejienes paražām. Tad viņi paliek uz vietas. Ko viņi kāro, tā ir zeme, pašu zeme, ko tie var mīlēt, kopt un sargāt. Bet kur viņi to ņem? Krāt no algas un tad iepirkt zemi, tas velkas gausi. To var izdarīt ātrāk. Viņi rentē to. Trīs gadu laikā no rentētas, citam vīram piederošas zemes var izspiest pietiekoši daudz visam mūžam. Tā ir zemes aplaupīšana, izvarošana; bet tā to dara. Savienotās Valstīs tā mēdz darīt.»

Viņš pēkšņi pagriezās pret Biliju.

«Klausieties, Roberts. Jūs un jūsu sieva meklējot zemi, gribot iegūt paši savu zemi. Jūs to Joti vēlaties. Sekojiet manam padomam. Tas ir salts, nežēlīgs padoms. Iznomājiet kādu lauku sētu, kur saimnieks miris un dēli un meitas ir par smalkiem, lai dzīvotu laukos. Un tad izsūciet to. Izspiediet tur no zemes pēdējo dolāru, un triju gadu laikā jūs iegūsit pietiekoši daudz, lai nopirktu paši savu saimniecību. Un tad sāciet no jauna, kopiet un barojiet savu zemi. Katrs dolārs, ko tur ieliksit, jums divkārši atmaksāsies. Rūpējieties par to, lai jūsu saimniecībā nav vecu krāmu, vai tas būtu zirgs, govs, cūka, vista vai arī vīna stāds, gādājiet, lai viss būtu jauns un tīras sugas.»

«Bet tas taču ir noziegums,» Saksona iesaucās. «Tas ir ļauns un nejauks padoms.»

«Mēs dzīvojam ļaunā un nejaukā laikmetā,» Hastingss atbildēja, pie tam īgni smaidīdams. «Sāda zemes izsūkšana plašos apmēros pašreiz Savienotajās Valstīs ir nacionāls noziegums. Es jūsu vīram nedotu šādu padomu, ja nebūtu pārliecināts, ka zemi, ko viņš izmantos, tik un tā izsūktu kāds itālietis vai portugālis. Ja jūs kaut kur apme- taties uz dzīvi, sūtiet ziņu savām māsām, māsīcām un krustmātēm, lai tās ierodas. Ja jūs būtu izslāpusi un redzētu, kā deg kāda tirgotava, kur iet bojā brīnišķs rein- vīns, vai jūs neizstieptu roku pēc tā un nedzertu? Nu, lūk, nacionālā tirgotava daudzās vietās stāv liesmās, un daudzas labas lietas iet bojā. Ņemiet, kas jums vajadzīgs. Ja jūs to nedarīsit, paņems ieceļotāji.»

«Ak, jūs viņu nepazīstat,» misis Hastingsa steidzās paskaidrot. «Viņš visu laiku to vien dara, kā sargā savu zemi. Mežu vien mums ir apaļi tūkstoš akri. Bez viņa atļaujas tur nedrīkst nocirst neviena koka, kaut gan viņš pats tur rīkojas kā ķirurgs. Viņš ir iestādījis simts tūkstoš koku, drenē pļavas, rok grāvjus, eksperimentē ar ganībām un dara daudz citu lietu. Un arvien no jauna iepērk kādu izsūktu saimniecību, kas saiet ar mūsējās robežām, un sāk atveseļot zemi.»

«Un tomēr es zinu, ko runāju,» Hastingss viņu pārtrauca. «Un savu padomu atpakaļ neņemu. Es mīlu zemi. Un tomēr, ja es būtu nabaga vīrs, es vēl šodien pat nomātu piecsimt akru, lai varētu pēc tam nopirkt pats savus divdesmit piecus akrus zemes. Kad jūs ieradīsities pie mums Sonomas ielejā, es jums visu izskaidrošu, parādīšu šīs spēles abas puses. Parādīšu, ko var celt un ko iznīcināt. Un, ja jūs tad atrodat kādu lauku sētu, ko īpašnieki dod izsūkšanai, tad grābiet tikai ciet, jā, un dariet to paši.»

«Jā, un pats viņš apdrošina savu īpašumu līdz pat skurstenim, lai aizkavētu, ka kādi pieci simti akru nenonāk kāda ogļudeģa rokās,» misis Hastingsa smējās.

Viņiem priekšā, Sakramento kreisajā krastā, kur Montesuma kalni pārgāja līdzenumā, parādījās Riovista. Klejotājs pa mierīgo ūdeni paslīdēja garām tvaikoņu pieturas vietai, piestātnēm un preču namiem. Abi japāņi bija jahtas priekšgalā. Atskanot Hastingsa pavēlei, nolaida klīverburu, un viņš samazinātā ātrumā iegrieza Klejotāju vējā un pēc kāda laika iesaucās: «Izmetiet enkuru!» Enkurs ieslīdēja ūdenī, un jahta piegula tik tuvu krastam, ka vītola zari klāja mazo jahtai piesieto laivu.

«Tālāk pa upi uz augšu mēs mēdzam piestāt pie paša krasta,» misis Hastingsa teica, «un, kad no rītiem pamostamies, mūsu kajītē raugās zari.»

«O!» Saksona murmināja, rādīdama uz tūkumu pie rokas locītavas. «Redziet, moskīts!»

«Vēl tiem daudz par agru,» Hastingss teica. «Bet vēlāk tie ir šausmīgi.»

«Mēness ielejā gan to nav,» viņa teica.

«Nē, nekad,» misis Hastingsa apstiprināja, un viņas vīrs ļoti nožēloja, ka tiem nav lielākas kajītes, kur abiem ceļotājiem pārgulēt.

Kāds auto brauca pa uzbērumu, un jaunie vīrieši un sievietes, kas tur sēdēja iekšā, jautri uzsauca: «Ak jūs, bērni!» Saksonai, Bilijam un Hastingsam, kas irās mazajā laiviņā uz krastu. Hastingss tāpat viņiem atbildēja. Saksona tīksmi vēroja viņa saulē iedegušo seju, un tai bija jādomā par Marka Hola zēna jautrību un visu viņa Karmelas baru.

12

Pārbraukuši augšpus Riovistai ar veclaicīgu plostu pāri Sakramento, Saksona un Bilijs atradās upju zemē. Tas, ko Saksona redzēja no dambja augstuma, viņai bija kā atklāsme. Zem viņas, zemāk par upes līmeni, cik tālu vien acis sniedza, pletās zems plašs līdzenums. Uz visām pu

sēm veda ceji, un viņa redzēja daudzu zemnieku mājas, par kurām, atrodoties viņpus vītoldambja upes pusē, nemaz nebija nojautusi.

Viņi nodzīvoja bagātajā saimniecību salā trīs nedējas, un šai laikā pastāvīgi uzmeta jaunus dambjus un izpumpēja ūdeni, nepārtraucot šo darbu ne dienu, ne nakti. Tā bija vienmuļa zeme, viscaur tā pati bagātā, devīgā zeme ar vienu vienīgu raksturīgu pazīmi — Diablo kalnu, kas vienmēr bija redzams: pusdienas tveicē tas snauda, vakara debesīs liels un varens zīmēja savas robainās kontūras, lai kā sapnis iznirtu no sidrabaini mirdzošās rītausmas krēslas.

Dažreiz kājām, bet visbiežāk ar nelielu upes tvaikoni viņi nonāca līdz Vidusupes kūdras purviem un pa San- džokvinu lejā līdz Antiohai, kā arī pa Džordžina Slovu līdz Valnatgrovai pie Sakramento. Bet tā bija sveša zeme. Te mudžēja tūkstošiem laukstrādnieku, un tomēr Saksona un Bilijs bija gājuši dienām ilgi un nebija sastapuši neviena, kas runātu angliski. Dažreiz viņi uzgāja veselus ciemus, kur dzīvoja ķīnieši, japāņi, itālieši, portugāļi, šveicieši, indieši, korejieši, norvēģi, dāņi, franči, armēņi, slāvi — gandrīz visu nāciju piederīgie, tikai ne amerikāņi. Džordžinas lejas galā viņi satika kādu amerikāni, kas neatļautā kārtā piekopa zveju ar murdiem, un otru, brīnišķu biškopi, kas neizsakāmi nīda visu, kam bija kāds sakars ar politiku. Valnatgrovā, kur kūsāja dzīvība, bija vairāki amerikāņi — tirgotājs, viesnīcnieks, miesnieks, noliktavu uzraugs un pārceltuves īpašnieks. Lielākā daļa zemes piederēja amerikāņiem, kas dzīvoja citur un pastāvīgi to pārdeva ārzemniekiem.

Japāņu pilsētā notika vai nu kaušanās, vai arī izpriecas sarīkojums, viņi nevarēja pateikt, kas īsti, kad Saksona un Bilijs atstāja to aizmugurē, dodoties laukā no ostas uz Sakramento pusi.

«Jā, mēs sēdam gan uz savas mājas kāpnēm,» Bilijs rūca. «Un drīz viņi mūs arī no turienes nogrūdīs.»

«Mēness ielejā tā nebūs,» Saksona, viņu drošinādama, teica. Bet viņš nespēja samierināties un rūgti sacīja:

«Un neviens no šiem sasodītajiem ārzemniekiem tā neprot apieties ar zirgiem kā es.»

«Bet laukus apsaimniekot prot, tas ir skaidrs,» viņš vēl piebilda.

Skatoties viņa saīgušajā sejā, Saksonai pēkšņi ienāca prātā kāda litogrāfija, ko tā bija redzējusi savā bērnībā.

Tur bija kāds prēriju indiānis, izkrāsojies un spalvām izpušķojies tas sēdēja zirgam mugurā un izbrīnā blenza uz dzelzceļa vilcienu, kas joņoja pa nesen ieliktām sliedēm. Indiāņu laiks bija pagājis, viņus bija aizskalojis jaunais vilnis, kas vēlās pāri zemei līdz ar jauno dzelzceļu. Un viņai bija jādomā par to, vai Bilijs un viņam līdzīgie arī nolemti aizskalošanai, vai arī viņus aizskalos šī jaunā, apbrīnojami čaklā dzīves straume, kas še ieplūda no Eiropas un Āzijas.

Sakramento viņi palika divas nedēļas, un Bilijs strādāja pie kāda staļļu īpašnieka, lai sapelnītu naudu tālākam ceļojumam. Viņi bija raduši dzīvot sālsūdens krasta klimatā, kā Oklendā un Karmelā, un tālāk zemes iekšienē nemaz negāja. Par siltu! Viņi sprieda par Sakramento un devās ar vilcienu pāri purvainam apgabalam uz Davis- vilu. Seit viņi mainīja maršrutu un devās uz skaisto Vud- lendu, kur Bilijs saņēma darbu pie kāda važoņa, un Saksonai izdevās no viņa dabūt atļauju dažas dienas strādāt pie augļu novākšanas. Kad Bilijs jautāja, ko tā ar nopelnīto naudu darīšot, viņa noslēpumaini klusēja, līdz viņš, Saksonu ķircinot, visu šo lietu aizmirsa. Viņa tam nestāstīja nekā ne par vēstuli, ko bija aizrakstījusi Budam Stro- dersam, ne arī zilo naudas zīmi, kas bija pielikta vēstulei.

Viņi abi cieta no nepierastās tveices. Bilijs paskaidroja, ka viņi pametuši aiz sevis klimatu, kur naktīs vajadzīgas segas.

«Seit nav arī sarkankoku,» Saksona teica. «Mums jāiet uz rietumiem, krasta virzienā. Tur mēs atradīsim mēness ieleju.»

No Vudlendas viņi devās pa lauku ceļiem uz augļu paradīzi Vakavilu dienvidrietumos. Seit Bilijs vispirms strādāja pie augļu novākšanas un pēc tam par važoni, un šeit Saksona saņēma no Buda Strodersa vēstuli un mazu pasta sainīti. Kad Bilijs pēc nobeigtā dienas darba ieradās pie viņas, tā viņam lika klusēt un aizvērt acis. īsu brīdi viņa kaut ko darīja pie Bilija kokvilnas darba krekla. Viņš pašreiz sajuta vieglu dūrienu, it kā adatas pieskārienu, un sāka rūkt, bet viņa smējās un lika turēt acis cieti.

«Tagad atver acis un noskūpsti mani,» viņa dziedāja. «Tad es tev parādīšu, kas tas ir.»

Viņš to noskūpstīja un apskatījies redzēja, ka tam piestiprināta pie krekla zelta medaļa, ko viņš bija ieķīlājis tai

dienā, kad viņi bija kinematogrāfā un redzēja filmā lauku sētu, kas tos veda uz domām par dzīvi laukos.

«Ak tu neprātīgais bērns!» viņš iesaucās, kad bija viņu satvēris un pievilcis sev klāt. «Ak, tad tā tu gribēji izlietot savu augļu naudu? Un es par to pat sapņot nesapņoju! Bet tagad es tevi pārmācīšu!»

Un viņa ļāvās Bilija skavām, tīksmi izjūtot valdonību, kas plūda no šā spēcīgā vīra, un viņš, to piekļāvis sev cieši klāt, dejoja un lēkāja, līdz kafijas kanna sāka kūsāt pāri malām un Saksona metās glābt, kas vēl glābjams.

«Es vienmēr ar to lepojos,» viņš atzinās, kad pēc vakariņām tina savu cigareti. «Tā man atgādina bērnu dienas, kad biju vēl amatieris un pamatīgi izdalīju belzienus. Toreiz biju krietns puisis, vari man ticēt. Bet vai zini, esmu jau paspējis to visu aizmirst. Man liekas, ka no Oklendas mūs šķir tūkstoš gadu un desmit tūkstoš jūdžu.»

«Nu, tad šī vēstule tev to atkal atgādinās,» Saksona teica un sāka lasīt viņam Buda vēstuli.

Buds, kā redzams, bija pārliecināts, ka streika iznākums Bilijam zināms, un tādēļ aprobežojās tikai ar atsevišķu notikumu aprakstu, kā, piemēram, to, kas atkal pieņemti darbā, kas izslēgti. Pašam par lielu izbrīnu arī viņš bija uzņemts atpakaļ darbā un brauca tagad ar Bilija pajūgu. Vēl pārsteidzošāks tomēr bija tas, ko viņš ziņoja tālāk. Vecais staļļu priekšstrādnieks bija nomiris, un divi citi priekšstrādnieki tikai visu jaukuši. Bet svarīgākais tas, ka staļļa īpašnieks tai dienā runājis par Biliju un žēlojies, ka Bilijs nozudis.

«Nepārproti mani,» Buds rakstīja. «Boss ļoti labi zina visas tās kaujas, ko tu esi izcīnījis. Esmu pārliecināts, ka viņš zina visu to streiklaužu vārdus, ko tu esi piekāvis. Un tomēr viņš man teica: «Stroders, ja jūs man nedrīkstat dot viņa adresi, aizrakstiet viņam, lai viņš nāk atpakaļ un pamēģina. Es viņam maksāšu simts divdesmit piecus dolārus mēnesī, un viņš būs staļļu virsuzraugs.»»

Saksona labi slēptās bailēs gaidīja, līdz vēstule bija izlasīta. Bilijs izstiepās visā garumā uz zemes un, atspiedies uz elkoņiem, pūta gaisā dūmu gredzenus. Viņa lētais kokvilnas krekls — tas taisni mirdzēja zelta medaļas spožumā, kas staroja ugunskura gaismā — priekšā uz krūtīm bija pavēries vaļā, un varēja redzēt viņa gludo ādu un lepno krūšu liekumu. Viņš pavērās sev apkārt — viņa skatiens slīdēja pār segām, kas bija izklātas lapoto zaru paēnā, pāri ugunskuram un iedauzītajai nokvēpušajai kafijas kannai, cirvim, kas pusē iecirsts bija iekodies koka bluķī, un beidzot tas apstājās pie Saksonas. Viņa skatiens uzmanīgi un vērīgi pētīja to, bet viņa tam nepalīdzēja.

«Jā,» viņš beidzot teica, «viss, kas tev darāms, ir aizrakstīt Budam Strodersam, ka es labprāt vēlētos redzēt bosu un viņa piedāvājumu elles dibenā. Un, ja nu mēs reiz to pārrunājam, man liekas, ka vajadzēs aizsūtīt viņam naudu, lai izpērk manu pulksteni. Aplēs, cik procentu jāmaksā. Mētelis var palikt tur un manis dēļ kaut sapūt.»

Bet tveice zemes iekšienē nenāca viņiem par labu. Viņi sāka kristies svarā un zaudēja kā garīgi, tā miesīgi savu spraigumu. Kā Bilijs izteicās — viņu zīds malās sākot noplūkt. Un viņi ņēma uz muguras savus nesamos un devās rietumu virzienā šķērsām pāri kalniem. Beriesa ielejā viņus lielā karstuma dēļ sāka mocīt galvas sāpes, un acis žilbināja spožā saules gaisma, tādēļ tie gāja tikai agri rītos un vēlu pēcpusdienās. Nākošā bija Sonomas ieleja, kur atradās Hastingsa rančo, kurā tie bija aicināti iegriezties. Un viņi to būtu arī darījuši, ja Bilijs nejauši nepamanītu kādā laikrakstā īsu piezīmi, ka rakstnieks aizceļojis kaut kur Meksikā pētīt kādu revolūciju, kas tur izcēlusies.

«Mēs varam viņu apmeklēt citu reizi,» Bilijs teica, kad tie devās projām uz ziemeļrietumiem caur Napas ielejas vīnkalnu un augļu dārzu apgabalu. «Mēs esam kā tie miljonāri, par kuriem vienmēr mēdza dziedāt Bērts, tikai ar to starpību, ka tas ir laiks, ko mēs varam šķiest pilnām saujām. Viens virziens mums tikpat labs kā otrs — bet rietumi tomēr ir labāki.»

Trīs reizes Bilijam Napas ielejā piedāvāja darbu, un viņš katru reizi to noraidīja. Saksona apmierināta redzēja, ka mazajos kanjonos, kas šķērsoja ielejas rietumu nogāzi, auga sarkankoki. Kalistogā, kur beidzās dzelzceļa līnija, viņi redzēja pasta ratus ar sešiem zirgiem priekšā, kas devās uz Midltonu un Loverlēku. Viņi apsprieda, kādu maršrutu izvēlēties. Ceļš veda uz ezeru apgabalu, nevis krasta virzienā, un tādēļ Bilijs un Saksona devās uz rietumiem pāri kalniem uz Krievu upes ieleju, kas sākās Heldsburgā. Kādu laiku tie gāja cauri plašiem apiņu laukiem, bet Bilijs tur atteicās strādāt kopā ar indiāņiem un ķīniešiem.

«Te nevarētu ne stundu nostāvēt blakus, lai neielauztu tiem pakaušus,» viņš paskaidroja. «Un bez tam Krievu upe tik jauka. Nāc, apmetīsimies šeit un izpeldēsimies.»

Un tā viņi lēni klīda pa plašo, auglīgo ieleju uz ziemeļiem; viņi bija tik laimīgi, ka gluži aizmirsa darbu, kas bija tik nepieciešams; bet mēness ieleja tikmēr bija ka zelta sapnis, kaut tāls, bet kādu dienu tas tomēr pārvērtīsies īstenībā. Kloverdēlā Bilijam laimējās atrast darbu. Pa daļai vedēju slimības, pa daļai dažādu neveiksmju dēļ turienes pasts meklēja važoņus. Katru dienu vilcieni atveda veselus barus pasažieru, kas devās uz siltavotiem, un Bilijs tik droši brauca ar sešjūgu pāri kalniem, it kā savā mūžā cita nekā nebūtu darījis. Otrā braucienā Saksona sēdēja tam blakus uz augstā vedēja sēdekļa. Pēc četrpadsmit dienām ieradās vedējs, ko Bilijs bija aizstājis, «n Bilijam piedāvāja stallī noteiktu vietu, bet viņš to noraidīja, saņēma algu un devās tālāk ziemeļu virzienā.

Saksona bija iegādājusies mazu foksterjera kucēnu un nosauca to par Posumu pēc tā suņa, par kuru tai bija stāstījusi misis Hastingsa. Šunelis vēl bija tik mazs, ka drīz vien noberza jēlas kājas, un Saksona viņu nesa, līdz Bilijs to uzsēja uz sava saiņa un rūca, ka suns tam plūkājot matus.

Vīnogu vākšanas laikam tuvojoties beigām, viņi sasniedza Asti un, pirmā ziemas lietus izmērcēti, ieradās Ju- kaijā.

«Vai tu vēl atceries, kā Klejotājs šāvās pa ūdens virsmu?» Bilijs jautāja. «Redzi, un tāpat ir ar šo vasaru — tā ir taisni aizlidojusi. Un tagad mums jāmeklē sev ziemas mājoklis. Jukaija šķiet labs patvērums. Jāmēģina noīrēt šim vakaram istabu un jāizžāvē drēbes. Rīt no rīta es iešu un uzmeklēšu lielākā staļļa īpašnieku, un, ja man laimēsies dabūt darbu, noīrēsim kādu mājeli, un visu ziemu mums būs laika diezgan apspriest, kurp dosimies nākošgad.»

13

Šī ziema bija daudz garlaicīgāka nekā pagājusī, Karmelā pavadītā. Saksonai arvien bija patikusi Karmelas sabiedrība, bet tagad viņa par to domāja ar vēl lielāku sirsnību. Jukaijā viņiem bija tikai dažas paviršas pazīšanās. Šeit dzīvoja ļaudis, kas piederēja vairāk strādnieku šķirai, vai arī bagātnieki, auto īpašnieki, kas sagājās tikai savā starpā. Te nebija demokrātiskas mākslinieku kolonijas, kas, nevērojot kārtu starpību, bija ar viņiem labos draugos.

Un tomēr tā bija skaista ziema, skaistāka nekā agrāk Oklendā pieredzētās. Bilijs nebija atradis pastāvīgu darbu un tādēļ bieži bija mājās. Viņi dzīvoja no rokas mutē savā mazajā, īrētajā namiņā un jutās neizsakāmi laimīgi. Strādājot Jukaijas lielākajā stallī par ekstrā važoni, Bilijam bija tik daudz brīva laika, ka viņš neviļus sāka piedalīties zirgu tirdzniecībā. Tas bija riskanti, un ne vienu reizi vien viņš nonāca naudas grūtībās, bet uz galda ēdiens vienmēr bija labs, un arī ar drēbēm tiem nevajadzēja briesmīgi skopoties.

«Sasodītie zemnieki — netieku ar tiem nekādā galā,» viņš kādu dienu smējās, kad atkal reiz bija pamatīgi iekritis. «Vasarā viņi pieņem pensionārus, lai ziemā, viens otru krāpjot, krietni nopelnītu. Un varu tev, Sakson, teikt, ka esmu no viņiem jau daudz ko iemācījies. Drīz vien viņi vairs neapvedīs mani ap stūri — vari būt pārliecināta. Un tas ir jauns arods, ko te iemācījos. Tagad varu visur sev nopelnīt maizi, tirgojoties ar zirgiem.»

Bieži vien Bilijs paņēma no staļļa kādu pašreiz nevajadzīgu jājamo zirgu, un Saksona viņu pavadīja, jo zirgu tirdzniecība tam diezgan bieži lika klaiņot pa apkārtni. Viņa pavadīja Biliju arī tad, kad tas veda komisijā nodotos zirgus. Un viņi abi, nemaz nesarunājoties, nāca pie jaunas atziņas par savu turpmāko ceļojumu. Tas bija Bilijs, kas sāka pirmais par to runāt.

«Vienu dienu uzskrēju kādiem ratiem — tie stāv kaut kur pilsētā, un kopš tā laika man vienmēr par tiem jādomā. Nav nekādas nozīmes likt to tev minēt, tu to neuzminētu. Es tev pastāstīšu — tie ir īsti ceļa un dzīvojamie rati, tik lieliski, kādus vēl nekad neesmu redzējis. Tiešām tik stipri kā māja. Tie pagatavoti Pudžetsoundā un visu ceļu vesti šurp. Tos nevar bojāt ne krava, ne nelāga ceļi. Nabaga puisis, kas tos pasūtījis, bijis diloņslims. Viņam braucis līdzi ārsts un virējs, bet šeit Jukaijā viņš pirms diviem gadiem apglabāts. O — kaut tu tos redzētul Tur ir visādas ērtības — tā ir māja uz riteņiem. Ja mēs varētu nopirkt tos un pāris kraķu, tad ceļotu kā karaļi un neliktos par gadalaiku ne zinis.»

«O! Bilij — tas ir tas, par ko visu ziemu sapņoju. Tas būtu lieliski. Un… nu jā, dažreiz, tā pa ceļiem klaiņojot, man uznāk bailes, ka tu neaizmirsti, kāda tev jauka, mīļa sieva… un braucot es varētu paņemt līdzi .visas savas skaistās lietiņas.»

Bilija zilajās acīs pavīdēja silts mirdzums, kas kā viegls mākonis aizsedza acu dzidrumu, un viņš mierīgi teica:

«Arī es par to esmu domājis.»

«Un tu varētu vest līdzi bisi un šauteni, arī makšķeres un vēl daudz ko citu,» viņa ātri turpināja. «Bez tam arī krietnu cirvi, nevis tādu mazu nieku kā tagad, par kuru tu vienmēr dusmojies. Posums varētu atpūtināt savas kājas. Bet vai tu tos varēsi nopirkt? Cik viņi prasa par tiem?»

«Apaļus spožus simts piecdesmit dolārus,» viņš atbildēja, «bet tas par šādiem ratiem nav dārgi prasīts. Par to naudu tie gandrīz kā iedāvināti. Es tev saku, tam, kas tos licis taisīt, tie maksājuši vismaz četrsimt, un es labus ratus spēju atšķirt pat tumsā. Ja es tagad noslēgšu darījumu ar Kesvela sešiem zirgiem — saki, tu taču manīji, ka es šodien satikos ar zirgu uzpircēju? Ja viņš tos nopirks, kā tu domā, kurp viņš tos sūtīs? Bosam, taisni uz Oklendas staļļiem. Tev viņam jāuzraksta vēstule. Šad tad izdodas dabūt zirgus ļoti lēti, un, kad boss uz to ielaidīsies, es saņemšu parastos starpnieka procentus. Bet viņam būs man jāuztic krietni daudz naudas, un to viņš nedarīs, ja atcerēsies visus tos streiklaužus, ko esmu piekāvis.»

«Ja jau viņš ar mieru uzticēt tev savu staļļu uzraudzību, viņam nebūs bail uzticēt tev naudu,» Saksona teica.

Bilijs paraustīja plecus, it kā pieticība viņam neļautu tam ticēt.

«Nu labi, ja es varētu pārdot Kesvela sešus zirgus, mēs varam atstāt visas lēses šo mēnesi nemaksātas un nopirkt ratus.» ,

«Bet zirgi?» Saksona norūpējusies jautāja.

«Tie — pēc tam — kaut man būtu dažus mēnešus jāiesaistās noteiktā darbā. Vienīgā nelaime tā, ka būs jau diezgan vēla vasara, pirms varēsim doties ceļā. Bet nāc tagad līdzi uz pilsētu, es tev parādīšu ratus.»

Saksona apskatīja ratus un tā sajūsminājās, ka no uztraukuma nevarēja nakti gulēt. Kesvela sešus zirgus pārdeva, lēses uz vienu mēnesi atlika, un rati piederēja viņiem. Kādā lietainā rītā Bilijs uz visu dienu devās laukā no pilsētas raudzīt zirgus, bet nepagāja ilgs laiks, un viņš jau atkal atgriezās.

«Nāci» viņš jau no ielas uzsauca Saksonai. «Apģērbies un nāc. Es tev ko parādīšu.»

Viņš to aizveda pilsētas otrā galā uz kādu stalli un rādīja uz kādu nojumi, ko no visām pusēm ieskāva žogs.

Seit viņš izveda divus spēcīgus, dedzīgus kastaņu brū- numa zirgus ar dzeltenīgi baltām krēpēm un astēm.

«O, kādi skaistuļil Kādi skaistuļi!» Saksona sajūsmā sauca un piespieda vaigu viena zirga samtaini mīkstajam purnam, bet otrs viņai tikmēr piegrūda galvu, lai saņemtu arī savu glāsta tiesu.

«Vai tie nav skaisti?» Bilijs apbrīnodams teica un lika tiem Saksonas acu priekšā rikšot. «Tūkstoš trīs simti piecdesmit katrs — bet nemaz tik smagi neizskatās, tādēļ ka tiem tik smalki kauli. Nemaz negribēju ticēt, pirms nebiju nosvēris. Divi tūkstoši septiņi simti septiņas mārciņas par abiem. Es pirms divām dienām izmēģināju tos uz laukiem. Labi zirgi, bez vainas, velk labi un pieraduši pie automobiļiem un citām lietām. Būtu ar mieru derēt, ka tie velk labāk nekā jebkurš cits zirgu pāris, ko esmu redzējis agrāk. Saki, kā tu domā, vai tie derētu mūsu ratiem?»

Saksona gara acīm to redzēja un lēni purināja galvu, kad saprata, ka tas nav iespējams.

«Tos var dabūt par trīssimt dolāriem skaidrā naudā,» Bilijs turpināja, «un tas ir sasodīti izdevīgs pirkums. īpašniekam nauda vajadzīga kā ēst, un viņš ir kā traks uz pārdošanu. Viņš spiests tos pārdot — un pie tam tūlīt, Sakson, un, Dieva vārds, pilsētā izsolē par tiem varētu katrā laikā saņemt pieci simti. Tās abas ir ķēves, māsas, pieci un seši gadi vecas. Ciltskoks zināms — beļģa un smagās rases ķēves krustojums, to es pazīstu. Tos var pirkt par trīssimt dolāriem, un man dots laiks trīs dienas.»

Tagad Saksonas nožēla izvērtās neapmierinātībā.

«Bet kādēļ tu man tos rādīji? Mums taču nav šo trīs simtu, un to tu ļoti labi zini. Man mājās ir tikai seši dolāri, un tev nav pat tik daudz.»

«Vai tu tiešām domā, ka es tevi tikai tādēļ atvedu šurp, lai tos parādītu?» viņš noslēpumaini atbildēja. «Tā gluži nav.»

Viņš apklusa, pārbrauca ar mēli pār lūpām un mulsi mīņājās no vienas kājas uz otru.

«Nu, bet tagad klausies, ko tev teikšu, bet nepārtrauc mani. Labi?»

Viņa pamāja.

«Un tu netaisīsi muti vaļā?»

Viņa šoreiz tikai paklausīgi papurināja galvu.

«Lieta, lūk, tāda,» viņš vilcinoties iesāka. «Te ir kāds jauns puisis, kas ieradies no Sanfrancisko — viņi to sauc par jauno Sandovu — un par Telegrāfa kalna lepnumu.

Viņš ir lielisks smagā svara bokseris, un sestdien viņam vajadzēja cīnīties ar Montonu Redu, bet tas vakar treniņā pārlauza roku. Menedžeri par to nebilst ne vārda. Un, lūk, te ir priekšlikums. Daudzas biļetes jau pārdotas, un sestdien būs visas izpirktas. Beidzamā brīdī, lai skatītājus nepiekrāptu, tie paziņos, ka es uzstājos. Šeit mani neviens nepazīst. Pat ne jaunais Sandovs. Viņš jau parādījās tikai pēc mana laika. Es varu cīnīties ar pieņemtu vārdu, piemēram, Zirgu Robertss.

Pacieties, lūdzu, vēl vienu brīdi. Uzvarētājs saņems trīssimt spožus dolārus. Jā, pagaidi, tagad svarīgākais. Tas nebūs grūts darbs. Sandovs ir drosmīgs puisis, viens no tiem, kas krietni dūrē un labi turas. Es esmu laikrakstos sekojis viņa karjerai. Bet viņš nav apķērīgs. Es esmu gauss, tas tiesa, bet diezgan apķērīgs, bez tam pazīstu Sandovu un zinu, ka tikšu ar viņu galā.

Redzi, tagad tev jāizšķiras. Ja tu piekritīsi, abi šie zirgi piederēs mums. Ja teiksi nē, tad boksa sacīkstes nenotiks, un es strādāšu par staļļa puisi, līdz varēšu nopirkt pāris kleperu. Bet neaizmirsti, tie būs tikai kleperi! Neskaties uz mani, kamēr tu izšķiries, skaties uz zirgiem.»

Saksona skatījās uz skaistajiem zirgiem un nezināja, ko darīt.

«Tās ir Hezela un Hetija,» Bilijs zinoši ieteicās. «Ja tie piederēs mums, mēs viņus varam saukt par Dubult H.»

Bet Saksona aizmirsa zirgus un redzēja Bilija briesmīgi sasisto ķermeni, kā viņš pārnāca mājās tai vakarā pēc cīņas ar Čikāgas briesmām. Viņa pašreiz gribēja jau teikt kaut ko, kad Bilijs, kura acis bija visu laiku kā piekaltas raudzījušās uz viņas lūpām, aizsteidzās tai priekšā.

«Iedomājies tos mūsu ratos iejūgtus. Nebūs daudzi, kas spētu tos aizēnot.»

«Bet tu taču neesi trenējies, Bilij,» viņa pēkšņi teica, lai gan nemaz nebija gribējusi to sacīt.

«r J!» viņš zobojās. «Visu pagājušo gadu esmu dzīvojis pa pusei trenējoties. Manas kājas ir kā no dzelzs. Tās turēs tik ilgi, kamēr vien rokās būs spēks, un tas man arvien ir. Bez tam es viņam nemaz neļaušu ilgi sist. Viņš ir cilvēku rijējs, un ar tādiem es protu strādāt. Es viņu apēdīšu dzīvu. Gudri, apķērīgi puiši, izturīgi un stingru mugurkaulu ir tie, ar ko nespēju tikt galā. Bet šis jaunais Sandovs ir man taisni kā radīts. Es ar viņu būšu cauri jau trešajā vai ceturtajā raundā — vai tu saproti? Ņemšu viņu uz grauda, apstrādāšu un nobeigšu. Tas būs smieklīgi viegli, es tev saku. Dieva vārds, Sakson, taisni kauns ņemt to naudu.»

«Es nevaru domāt par to, ka tevi atkal varētu tik briesmīgi sasist,» viņa vilcinādamās teica. «Ja es tevi tik stipri nemīlētu, tad būtu citādi. Bet tev var nodarīt ko ļaunu.»

Bilijs smējās, smējās lepni un pārgalvīgi, jo apzinājās savu jaunību un spēku.

«Tu nemaz nezināsi, ka vispār būšu cīnījies, vienīgi tas, ka mums piederēs Hezela un Hetija. Un bez tam, Sakson, man taisni nepieciešams kādam ietriekt dūri sejā. Tu zini, ka es varu mēnešiem ilgi būt mierīgs, bet tad man pēkšņi sāk niezēt dūres. Nu redzi, ir taču daudz prātīgāk dūrēt jauno Sandovu un saņemt par to trīssimt dolāru, nekā piekaut kādu zemnieka puisi un stāties tiesas priekšā. Paskaties vēlreiz uz Hezelu un Hetiju. Tas ir skaists inventārs lauku sētai un lieliski iederēsies mēness ielejā. Un tie abi smagi diezgan, lai jūgtu tos arī arklā.»

Tai vakarā, kad vajadzēja notikt cīņai, Saksona un Bilijs izšķīrās ceturksni pēc astoņiem. Ceturksni pēc deviņiem Saksona bija pagādājusi ledu, siltu ūdeni un visu citu, un nu sēdēja un gaidīja Biliju, kad izdzirda aizcēr- tamies vārtiņus, un viņa soļi jau atskanēja uz mājas kāpnēm. Viņa bija piekritusi cīņai pret savu pārliecību un nožēloja to katru minūti, ko še sēdēja un gaidīja. Atveroties durvīm, viņa bija uz visu sagatavojusies. Bet tas Bilijs, kas tur stāvēja, bija gluži tāds pats kā tas, kas pirmīt no viņas atvadījās.

«Vai cīņa nenotika?» Saksona jautāja, un viņas vilšanās bija tik redzama, ka Bilijs sāka skaļi smieties.

«Kad es gāju saņemt naudu, viņi visi kliedza: «norunāts, norunāts!» un gribēja, lai tiem izmaksā viņu biļešu naudu.»

«Lai, bet man esi t u,» viņa smējās, vilkdama to iekšā istabā, bet klusībā atvadījās no Hezelas un Hetijas.

«Bet es tev ceļā kaut ko nopirku, ko tu jau sen ļoti kāro,» Bilijs šķietami vienaldzīgs teica. «Turi delnu un taisi acis ciet, un, kad atvērsi acis, redzēsi kaut ko brīnišķu.»

Kaut ko cietu un ļoti aukstu tai ielika saujā, un, atvērusi acis, viņa redzēja, ka tas ir divdesmit dolāru gabalu stabiņš.

«Es jau tev teicu, ka tas būs tīrais nieks,» viņš triumfēdams teica, kad smiedamies bija izbēdzis grūdienu, dunku un apkampienu virpulim, kurā Saksona to bija ierāvusi.

«Cīņas nemaz nebija. Vai zini, cik ilgi tas viss vilkās? Tikai divdesmit septiņas sekundes — nepilnu pus minūti. Un cik belzienu izdalīja? Tikai vienu! Un es biju tas, kas to deva. Nāc, tagad es tev to parādīšu. Tas bija tikai tā — jā, tiešām bija jāsmejas!»

Bilijs stāvēja istabas vidū, nedaudz saliecies uz priekšu, piespiedis zodu pret kreiso plecu, savilktām dūrēm, pievilcis elkoņus, aizsargājot kreisos sānus un piespiedis roku apakšdelmus cieši klāt ķermenim.

«Tas ir pirmais raunds,» viņš paskaidroja. «Zvans skan, un mēs esam paspieduši viens otra ķepu. Protams, mums nav kur steigties, jo cīņa ir ilgstoša, un mēs neesam redzējuši viens otru darbā. Mēs uzmanīgi klaiņojam viens ap otru. Tas ilgst septiņpadsmit sekundes, bez neviena sitiena — bez neviena. Un te nu uz reizi lielais zviedrs pagalam. Man vajadzīgs laiks, lai par to stāstītu, bet notikt tas notika vienā paņēmienā, nepagāja ne sekundes desmitā daļa. Es pats arī to negaidīju. Mēs bijām cieši kopā. Viņa kreisais cimds nebija ne pēdas atstatumā no mana zoda, un mans kreisais cimds no viņa zoda. Viņš it kā grasās dūrēt ar labo, es zinu, ka viņš tikai izliekas, un saliecu savu kreiso plecu drusku līki un grūžu labo roku uz priekšu. Viņš par kādu collu izlec no aizsargāšanās stāvokļa, un es izmantoju šo momentu. Mana kreisā roka nav ne pilnas pēdas atstatumā no viņa, un es to neatturu. Tā startē no tās vietas, kur atrodas, un es griežu to kā korķa viļķi ap viņa labo aizsargāšanās stāvoklī, pats pie tam gatavojoties sitienam. Un situ arī! — Taisni pa zodu! Viņš nokrita kā nopļauts. Es eju atkal atpakaļ savā kaktā, un Dieva vārds, Sakson, man vajadzēja sevī smieties, tik vienkārši tas viss bija. Tiesnesis paliek stāvot un skaita, viņš nesavelk ne vaibsta. Skatītāji neziņā ko darīt, sēd kā paralizēti. Viņa sekundanti to ienes viņa kaktā un atsēdina uz krēsla. Bet viņiem tas jāsatur, lai neapgāžas. Pēc piecām minūtēm viņš atver acis — bet nekā nevar redzēt. Tās ir kā no stikla. Vēl pēc piecām minūtēm viņš pieceļas kājās. Viņiem tas jātur un jābalsta, lai nepakristu. Kājas liecas, it kā būtu no vates. Sekundantiem jāpalīdz viņam izkļūt no ringa, un viņi iet pa vidus celiņu līdz viņa kabīnei, un vēl arvien tiem viņš jābalsta. Un nu visi sāk kliegt, ka tas bijis norunāts, un grib savu naudu atpakaļ. Divdesmit septiņas sekundes — viens belziens — un labākajai sievietei, kāda jebkad bijusi zināma Bilijam Ro- bertsam, rokā lielisks zirgu pāris.»

Saksonu atkal caurstrāvoja senais, labi zināmais prieks, ko viņā izraisīja Bilija brīnišķais ķermeņa spēks. Viņš tiešām bija varonis, cienīgs tā bara loceklis, kas spārnotām cepurēm galvā lēca no savām šaurajām laivām Anglijas asiņainajā krastā.

Nākošā rītā Biliju atmodināja skūpsts, ko Saksonas lūpas uzspieda uz viņa kreisās rokas.

«E — ko tu dari?» viņš jautāja.

«Skūpstu Hezelu un Hetiju, novēlot tām labrītu,» viņa kautri atbildēja. «Un tagad es tevi noskūpstīšu rīta sveicienam. Bet parādi, kur tavs trieciens trāpīja? Parādi man.»

Bilijs paklausīja, aizskarot viņas zodu ar savas dūres kauliņiem. Abām rokām satvērusi viņa delmu, Saksona pabīdīja Bilija roku atpakaļ un tad mēģināja raut to uz priekšu, lai iznāktu grūdiens, bet Bilijs pretojās.

«Pagaidi,» viņš teica. «Tu taču negribēsi, lai tev pārsit žokļus. Es tev to parādīšu. Pietiks ar ceturtdaļcollu.»

Un no atstatuma, kas nebija lielāks par ceturtdaļcollu, viņas zodu ķēra viegls sitiens.

Tai pašā acumirklī Saksonas smadzenēs pavīdēja balta gaisma, bet ķermenis kļuva nejūtīgs, vārgs un bez gribas, acis aizplīvurojās un zaudēja spēju redzēt. Nākošā acumirklī viņa atkal atguva sajēgu, bet acīs tai bija lasāmas drausmas un neizpratne.

«Tu viņam trāpīji no vienas pēdas attāluma,» viņa murmināja un balsī tai bija dzirdama apbrīna.

«Jā, un bez tam ar visu plecu spēku,» Bilijs smējās. «O, tas nav nekas. Tagad es tev parādīšu kaut ko citu.»

Viņš uzmeklēja Saksonas saules pinumu un viegli uzspieda tur vidējo pirkstu. Šoreiz viņai likās, ka viss ķermenis tai paralizēts, elpa aprāvās, bet smadzenes un acis palika skaidras. Un gandrīz tai pašā acumirklī šīs neparastās sajūtas arī izgaisa.

«Jā,» Bilijs teica, «ar šādu triecienu Bobs Ficsimons ieguva savu pasaules slavu.»

Saksona nodrebēja, bet tomēr atļāva, lai Bilijs jokojot demonstrē uz viņas ķermeņa visas cilvēka anatomijas vājākās vietas.

«Labi, labi, mister vīrieti,» viņa draudoši teica. «Vari runāt cik gribi par saviem tvērieniem, nāves sitieniem utt., to dara visi vīrieši. Bet es zinu kaut ko, kas ir vairāk, nekā viss pārējais, un kas stipru vīru pārvērš ne- vārīgā bērnā. Pagaidi vienu mirkli. Tāl Aiztaisi acis. Gatavs? Tas ilgs tikai vienu sekundi.»

Viņš gaidīja aizvērtām acīm, un tad liegi kā krītošas rožu ziedlapiņas viņas lūpas pieskārās viņa mutei.

«Tu esi uzvarējusi,» viņš svinīgā sajūsmā teica un apskāva viņu.

14

Tai rītā Bilijs aizgāja pie zirgu īpašnieka samaksāt par Hezelu un Hetiju. Saksonas nepacietība tos redzēt bija tik liela, ka viņai likās, it kā Bilijam vajadzīgs neparasti daudz laika šādam vienkāršam darbam. Bet viņa tam piedeva, tiklīdz Bilijs ieradās ar abiem zirgiem, iejūgtiem dzīvojamos ratos.

«Aizjūgu man, protams, vajadzēja aizņemties,» viņš teica. «Padod Posumu un kāp arī pati augšā man blakus, tad es tev parādīšu Dubult H — tas tik ir divjūgs, es tev saku!»

Saksonas sajūsmai nebija robežu, un viņa kļuva gluži klusa, sēžot uz augstā sēdekļa aiz dedzīgajiem kastaņu brūnuma zirgiem ar gaišajām krēpēm un astēm un dodoties laukā no pilsētas. Vedēja sēdeklis bija mīksts, ar augstu atzveltni un ļoti ērts. Bilijs bija sajūsmināts par spēcīgo, lielisko bremzi. Viņš lika divjūgam rikšot pa cieto šoseju, lai pārliecinātos par viņu spēju caurmēru, un brauca pa stāvu lauku ceļu, kur dubļi bija līdz pat ratu rumbām, lai pierādītu,, ka zirgi tiešām ir cienīgi vieglā beļģu rikšotāja pēcnācēji.

Redzot Saksonu tik klusu, Bilijs vēroja viņu iesāņus ar raižu pilnu skatienu.

Viņa nopūtās un jautāja:

«Kā tu domā, kad mēs varēsim braukt?»

«Varbūt pēc divām nedēļām — varbūt pēc diviem trim mēnešiem.» Viņš nopūtās domīgs un nopietns. «Mēs esam kā tas īrs, kam bija ceļa soma, bet nebija nekā, ko likt iekšā. Mums ir zirgi un rati, bet nav ko vest. Es varētu izdevīgi nopirkt nelielu bisi — rets eksemplārs, es tev saku. Bet padomā par visiem rēķiniem, kas mums vēl jāmaksā. Tad tur ir vēl jauna automātiska bise, ko vēlētos tev nopirkt, un viena smagāka bise medībām. Bez tam tev vajadzīga saliekama makšķere, tāda kā man. Un makšķeru auklas maksā bargu naudu. Un tāds aizjūgs, kādu gribu, nebūs lētāks par piecdesmit dolāriem. Ratus vajadzētu ari krāsot. Tad vēl pinekļi, auzu kules, zirglietu spodrināmā kaste un daudz kas cits. Arī Hezela un Hetija cieš, ka tik ilgi jāgaida. Un arī man pašam briesmīgi gribētos doties projām.»

Viņš, pēkšņi samulsis, apklusa.

«Nu, Bilij, kas tev aiz ādas? — Redzu to tev no acīm,» Saksona jautāja.

«Redzi, Sakson, lieta tāda. Viņš — Sandovs nav apmierināts. Viņš ir trakāks par satracinātu vērsi. Viņam nav izredžu man pat pieskarties, bet viņš prasa revanšu. Viņš skraida pa pilsētu un stāsta, ka varot mani uzveikt, pat ja tam atsiešot vienu roku uz muguras, un vēl daudz citu muļķību. Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka sporta nelgas ir kā traki pēc revanša cīņas. Pagājušo reizi viņi par savu naudu nekā nedabūja redzēt. Būs pilns kā piebāzts. Menedžeris ar mani jau runāja, tādēļ es šodien tik vēlu ierados. No sestdienas pēc divām nedēļām mani gaida trīs simti dolāru, man tikai jānoliecas un jāpaceļ. Viss ir tāpat kā pagājušo reizi. Tev tikai jāsaka savs vārds. Es viegli tikšu ar viņu galā. Viņš vēl arvien domā, ka esmu nejēga un ka mans grūdiens ir tikai gadījums.»

«Bet, Bilij, tu taču vienmēr teici, ka bokss bojā tavu zīdu. Tādēļ tu taču to pameti un kļuvi par važoni.»

«Bet ne šāda veida cīņa,» viņš atbildēja. «Te man nekas nav jādara. Līdz septītam raundam ļaušu tam stāvēt. Ne jau tādēļ, ka tas būtu nepieciešams, bet lai skatītājiem kaut kas tiek par viņu naudu. Bez šaubām, ka saņemšu dažus punus un man ieskrambās arī ādu. Bet, kad būs pienācis laiks, es došu tam pa zodu, lai apveļas. Un otrā rītā mēs kravāsimies un dosimies ceļā. Ko tu teiksi, Sakson? Nu, saki.»

Sestdienas vakarā, divas nedējas vēlāk, izdzirdusi aizcēr- tamies vārtiņus, Saksona skrēja pie durvīm. Bilijs izskatījās noguris. Mati tam bija slapji, deguns un arī viens vaigs uztūcis, āda uz ausīm noskrambāta, acīs neliels asiņu izplūdums.

«Lai mani pakar, ja šis puisis mani nepiemuļķoja,» viņš teica, ieliekot tai saujā zelta naudas stabiņu, un atsēdies paņēma Saksonu klēpī. «Viņš ir krietns, kad ieiet rakstā. Es viņu noliku nevis septītajā raundā, bet man nācās cīnīties līdz četrpadsmitajam. Un tad es viņu notvēru tādā veidā, kā jau tev stāstīju. Zēl, ka viņam tik jūtīgs zods.

Viņš ir ātrāks nekā domāju, un viņš prot dūrēt; man jau otrā raundā radās respekts. Bet atkal šis zods! Līdz četrpadsmitajam raundam viņš to tina kā vatē, bet tad tomēr es to noguldīju.

Un vai zini. Es esmu varen priecīgs, ka iznāca četrpadsmit gājieni. Mans zīds vēl ir labā kārtībā. To es tūlīt redzēju. Man nevajadzēja elst, un kājas bija kā no dzelzs. Es būtu varējis cīnīties četrdesmit raundus. Redzi, es visu laiku nekā neteicu, bet kopš tās reizes, kad mani uzvarēja Čikāgas briesmas, visu laiku šaubījos.»

«Nieki — to tev vajadzēja jau sen zināt,» Saksona iesaucās. «Padomā par savu boksu un laušanos un skrējieniem Karmelā.»

«Nu nē.» Bilijs purināja galvu kā cilvēks, kas to zina labāk. «Tas ir pavisam kas cits. Tas cilvēku neparalizē. Te jābūt apziņai, ka cīnies dzīvības dēļ, raundu pēc raunda ar vīru, kam arī viss ir viņa zīds, un tad — kad tevi nesatriec, kad sirds mežonīgi neklauvē un kājas ne- ļodzās, un galva paliek skaidra, tad, lūk, cilvēks zina, ka viņam vēl ir viss viņa zīds. Un man tas ir, man ir viss mans zīds. Un es ar to neriskēšu turpmākās cīņās. Tas ir skaidrs. Viegli pelnīta nauda parasti maksā visdārgāk. Tagad pirksim un pārdosim zirgus, tad ceļosim, līdz atradīsim savu mēness ieleju.»

Otrā rītā agri viņi izbrauca no Jukaijas. Posums sēdēja uz augstā sēdekļa viņu vidū un uztraukumā plaši atvēra savu mazo sārto rīkli. Viņu pirmais nodoms bija braukt tieši no Jukaijas uz jūras pusi, bet vēl bija agrs gada laiks, un mīkstie, smilšainie ceļi pēc lietus gāzēm vēl nebija braucami, tādēļ viņi nogriezās pret rietumiem uz ezeru apgabalu ar nodomu šķērsot augšējo Sakramento ieleju un braukt pār kalniem uz ziemeļiem Oregonas virzienā. Ap- metot loku uz krasta pusi, kur šai laikā bija labi ceļi, viņi tā cerēja sasniegt Zelta vārtus. Visa zeme bija zaļa un puķēm nosēta, un, nonākot kalnos, katra ieleja bija kā ziedošs dārzs.

«Ū!» Bilijs iesaucās un vērsās pie visas apkārtnes. «Saka, ka ripojoši akmeņi neapsūnojot. Un tomēr mēs esam ieguvuši krietni daudz sūnas. Man vēl nekad mūžā nav vienā laikā tik daudz bijis — pat ne tais dienās, kad vēl neripoju. Sasodīts — pat mēbeles mums nepiederēja. Tikai drēbes, kas mums bija mugurā, un pāris vecu zeķu, un vēl šādi tādi krāmi.»

Saksona izstiepa roku un aizskāra viņa roku, Bilijs zināja, ka tā ir roka, kas mīl.

«Tikai viena lieta man nepatīk,» viņa teica. «Ka tu viens pats visu to esi nopelnījis. Man gar visu to nav daļas.»

«U — tev tur ļoti lieli nopelni. Tu esi bijusi kā treneris boksā. Tu rūpējies, lai es būtu jautrs un priecīgs un labā formā. Nevar labi cīnīties, ja nav krietna trenera. Sasodīts, vai tu domā, ka es te sēdētu, ja tevis nebūtul Tu biji tā, kas man lika visu pamest un sākt ceļot. Ja nebūtu tevis, es būtu dzēris līdz nāvei un būtu jau tagad sapuvis, vai arī mani būtu Sankventinā pakāruši kāda par stipru piekauta streiklauža vai cita līdzīga iemesla dēļ. Un paskaties uz mani. Paskaties uz naudas ripiņām,» viņš uzsita pa krūšu kabatu, «par to es pirkšu bosam zirgus un sūtīšu uz Oklendu. Ja pierādīšu, ka sajēdzu kaut ko šai lietā, visas Friskas firmas skries man pakaļ un lūgs, lai pērku tām zirgus. Man liekas, ka viss šis laiks ir viena vienīga brīvdiena. Un tas viss ir tavs nopelns — ja Po- sums uz mums neskatītos, tad es — bet lai viņš skatās, kas mums tur ko bēdāt?»

Un Bilijs noliecās un viņu noskūpstīja.

Nonākot augstāk, ceļš kļuva kalnains un smags, bet pēdējais posms bija atkal viegli braucams, un drīz vien viņi iegriezās Zilo ezeru kanjonā un brauca caur veseliem zeltainu magoņu laukiem. Kā koši zila plata lenta kanjona ielejā dusēja ūdeņi. Viņu priekšā kā plati ieloki apvārsni sedza kalni, un vēl tālāk aiz tiem kā šīs gleznas centra figūra pacēlās zila kalna virsotne.

Viņi šo to pajautāja skaistam vīrietim ar melnām acīm un sidrabotiem cirtainiem matiem, un viņš tiem atbildēja stiprā vācu akcentā, bet kāda jautra izskata sieviete māja tiem no Šveices stilā celtas mājas augstā loga. Bilijs dzirdīja zirgus kādā jaukā viesnīcā dziļāk kanjonā, un viesnīcnieks tam stāstīja, ka viņš pats uzcēlis šo viesnīcas ēku pēc arhitekta zīmējumiem — vīrs ar sidrabotajiem matiem bija arhitekts un dzīvoja Sanfrancisko.

«Mēs ceļamies cieņā, mēs ceļamies cieņā!» teica Bilijs un klusu pie sevis smējās, braucot pa vēju apšalktiem kalniem gar otru koši zilo ezeru. «Vai tu redzi, kamēr mēs braucam, viņi izturas pret mums gluži citādi nekā tai laikā, kad gājām somām uz muguras? Kad Hezela, He- tija, Saksona un Posums un tavs padevīgais kalps šādā veidā piebrauc, cilvēki domā, ka mēs esam miljonāri izpriecas braucienā.»

Ceļš kļuva platāks. Lielas pļavas, kur vietām atradās ozolu birzis un ganāmpulki, bija ceļa abās pusēs. Tad atkal kā neliela jūra iznira jauns ezers un balti putoja, jo to šaustīja vējš, kas traucās no augstajiem kalniem, kuru ziemeļu nokares vēl arvien sedza balti mirdzoši sniega plankumi.

«Misis Hazarda bija gluži sajūsmināta par Zenēvas ezera skaistumu,» Saksona teica, «bet es labprāt vēlētos zināt, vai tas ir skaistāks par šo.»

«Tas arhitekts nosauca šo apvidu par Kalifornijas Alpiem,» Bilijs apstiprināja. «Un, ja nemaldos, tad tur tālāk ir Lekporta. Te ir mežonīgs apvidus, un arī dzelzceļa nav.»

«Un arī mēness ielejas nav,» Saksona kritiski teica. «Bet tomēr te ir skaisti, ļoti skaisti.»

«Bet vasarā šeit, jādomā, ir tik karsti kā ellē, gribētu gandrīz vai derēt,» Bilijs paskaidroja. «Nē, zeme, ko mēs meklējam, ir tuvāk jūras krastam. Bet te ir tiešām skaisti — kā gleznā. Kā tu domā, vai neapstāsimies šeit un pēcpusdienā drusku nepapeldēsim?»

Desmit dienas vēlāk viņi iebrauca Viljamsā, un te viņi pirmoreiz atkal uzdūrās dzelzceļam. Bilijs to taisni meklēja, jo pie ratiem tam bija piesieti divi zirgi, lieliski darba zirgi, ko viņš gribēja sūtīt uz Oklendu.

«Te ir pārāk karsts,» Saksona teica un raudzījās pāri plašajai Sakramento ielejai, kas viegli mirdzēja tveicē. «Ne sarkankoku, ne kalnu, ne mežu. Vientuļi un skumji…»

«Tāpat kā upes salas,» Bilijs viņai iekrita valodā. «Sasodīti auglīga vieta, bet darbs te šķiet grūts. Tas noder cilvēkiem, kas kā uzburti grūtam darbam — bet, Dieva vārds, šī vieta nekārdina, lai apmestos šeit uz pastāvīgu dzīvi. Ne te var zvejot, ne medīt, darbs, tikai darbs. Ja es būtu spiests šeit apmesties, arī strādātu kā negudrs.»

Daudzas dienas viņi brauca karstumā un putekļos pa Kalifornijas līdzenumu uz ziemeļiem, un visur viņi redzēja jauno saimniecības veidu — apūdeņošanas kanālus, kas jau bija izrakti vai arī tika rakti, vadus, kas šķērsoja zemi un deva saimniecībām elektrisko strāvu no tuvējiem kalniem, un daudzas jaunas saimniecības ēkas uz nelieliem zemes gabaliem. Lielās lauku saimniecības sadalīja mazās. Tomēr bija arī vēl daudz piecus līdz desmit tūkstošus akru lielas, kas stiepās no Sakramento krastiem līdz pat apvārsnim, un pāri to milzu ozolu birzīm trīcēja tveices sakarsētais gaiss.

«Šādiem kokiem vajadzīga laba zeme,» kāds zemnieks viņiem teica. Tas bija desmit akru zemes īpašnieks. Viņi bija nobraukuši simts pēdu tālo gabaliņu no ceļa līdz viņa nelielajam šķūnim, lai padzirdītu Hezelu un Hetiju. Skaists, jauns, labi iekopts augļu dārzs aizņēma viņa zemes lielāko platību, bez tam bija vēl balti krāsotas vistu mājas un stiepļu žogu ieskauti laukumiņi, kur uzturējās simtiem vistu. Viņš bija tikko sācis celt nelielu ēku.

«Kad es to te nopirku, paņēmu atvaļinājumu un iestādīju kokus. Tad atkal atgriezos pilsētā pie sava darba un strādāju, līdz še viss bija iekārtots. Tagad esmu apmeties še uz dzīvi un, tiklīdz būšu uzcēlis māju, vedīšu šurp savu sievu. Viņa nav sevišķi spēcīga, un te viņai būs veselīga dzīve. Mēs esam daudzus gadus strādājuši un pūlējušies, lai varētu pamest pilsētu,» viņš apklusa un apmierināts nopūtās. «Un tagad esam brīvi.»

Odens kublā bija saulē sasilis.

«Pagaidiet,» vīrietis teica. «Nedodiet to viņiem dzert. Es jums došu vēsāku.»

Iegājis nelielā nojumē, viņš pagrieza elektrības slēdzi, un tūlīt pēc tam dūkdams sāka darboties neliels motors augļu iesaiņojamās kastes lielumā. Piecu collu plata ūdens strūkla ieplūda seklajā grāvī, kas bija šīs saimniecības apūdeņošanas sistēmas galvenais kanāls, un no turienes sadalījās pa nelieliem blakus grāvjiem.

«Vai tas nav lieliski, ko? Lieliski! Lieliski!» vīrietis sajūsmināts iesaucās. «Tas nozīmē pumpurus un augļus. Asinis un dzīvību. Skatieties tikai! Tas liek smieties par zelta raktuvēm un pārvērš dzertuvi par ļaunu murgu. Es to zinu. Es … es biju krodzinieks. Tā nopelnīju naudu, ar ko nopirkt šo saimniecību. Un kā es to darbu visu savu mūžu nīdu. Esmu zemnieka dēls un vienmēr vēlējos atgriezties pie zemes. Un nu es beidzot esmu šeit.»

Viņš noslaucīja brilles, lai labāk varētu saredzēt savu karsti mīļoto ūdeni, tad satvēra kapli un devās tālāk rakt jaunus grāvjus.

«Tas ir dīvainākais krodzinieks, kādu jebkad savā mūžā esmu redzējis,» Bilijs teica. «Es domāju, ka viņš ir veikalnieks vai kas tamlīdzīgs. Tā droši vien būs bijusi kāda pavisam klusa viesnīca.»

«Nebrauc tūlīt projām,» Saksona teica. «Es viņam labprāt kaut ko pajautātu.»

Viņš atkal atgriezās, notīrīja briļļu stiklus, un seja tam taisni staroja, raugoties uz ūdeni, kas šķita viņu kaut kādā mistiskā kārtā apburam. Lai viņu ierosinātu runāt, Saksonai nebija vairāk jāpūlas, tikai jālūdz, lai viņš iedarbina savu apūdeņošanas ierīces motoru.

«Piecdesmito gadu sākumā visā šai apgabalā apmetās pirmie ieceļotāji,» viņš teica. «Meksikāņi nekad tik tālu nebija bijuši. Visa zeme piederēja valstij. Visi dabūja simts sešdesmit akru zemes. Un kādu zemi! Tas, ko viņi stāsta par savām kviešu ražām, liekas taisni neticami. Tad notika dažādas pārmaiņas. Izturīgākie un gudrākie zemnieki paturēja, kas tiem jau bija, un piepirka vēl klāt citu zemi. Un tā pamazām izvērtās lielas saimniecības.»

«Tie bija laimīgie spēlētāji,» Saksona tam iekrita valodā, jo atcerējās, ko bija stāstījis Marks Hols.

Vīrietis piekrizdams palocīja galvu un turpināja:

«Vecie gudroja, lēsa un arvien paplašināja savus laukus. Viņi uzcēla lielos šķūņus un mājas, ierīkoja augļu un puķu dārzus. Jaunos šī bagātība samaitāja, un viņi devās uz pilsētu to visu izšķiest. Bet vienā lietā vecie un jaunie rīkojās vienādi — izsūcot zemi. Gadu no gada viņi to izmantoja un ieguva milzu ražas. Zemei viņi nekā nedeva, un tas, ko viņi pameta aiz sevis, bija izsūkta zeme. Jā, lieli plašumi bija tā izsūkti, ka drīzāk līdzinājās tuksnesim.

Lielie zemnieki, kas dzīvoja tiešām labajos laikos, tagad visi miruši — jā, paldies Dievam! Un tādēļ mums, mazajiem lauksaimniekiem, bija izdevība tikt pie zemes. Nepaies ilgi gadi, kad visā ielejā saimniekos tādi sīkzem- nieki kā es. Redziet, ko mēs visu darām! Mēs dabūjam noplicinātu zemi, kur neaug vairs kvieši, mēs to apūdeņojam, kopjam to, un raugieties tagad uz mūsu augļu dārziem!

Odeni mēs dabūjam no kalniem un pazemes avotiem. Nesen lasīju kādu aprakstu par to, ka viss atkarājas no barošanas. Bet visa barība savukārt saistās ar ūdeni. Vajag tūkstoš mārciņu ūdens, lai ražotu vienu mārciņu barības, desmit tūkstoš mārciņu ūdens, lai ražotu vienu mārciņu gaļas. Cik ūdens jūs izdzerat gada laikā? Apmēram tonnu. Bet jūs noēdat ap divsimt mārciņu gaļas un divsimt mārciņu sakņu — tas nozīmē, ka jūs uzņemat simts tonnu ūdens sakņu veidā un simts tonnu ūdens gaļas veidā, kas savukārt rāda, ka vajag tūkstoš un simts tonnu ūdens gadā, lai uzturētu tik mazu sievieti, kāda esat jūs.»

«O!» bija viss, ko Bilijs zināja teikt.

«Tātad jūs redzat, cik iedzīvotāji atkarīgi no ūdens,» bijušais viesnīcnieks turpināja. «Nu, ūdens mums netrūkst, mums tas ir milzīgos daudzumos neizsmeļamos pazemes avotos, un nepaies ilgs laiks, kad šī ieleja būs tikpat biezi apdzīvota kā Beļģija.»

Viņš kā apburts bez domām skatījās uz piecas collas plato ūdens strūklu, ko dūcošais motors izsūca no zemes un atkal atdeva tai atpakaļ, bet viņa apmeklētāji tikmēr devās tālāk.

«Un viņš ir bijis dzērienu izsniedzējs,» Bilijs izbrīnā teica. «Viņš jau drīzāk iederētos atturībniekos — vari to teikt visiem, kas tev jautātu.»

«Ir patīkami par visu to domāt — šis ūdens, un laimīgie cilvēki, kas te ieradīsies dzīvot…»

«Bet tā nav mēness ieleja,» Bilijs smējās.

«Nē,» viņa atbildēja. «Mēness ielejā zeme nebūs jāapūdeņo. Kas mums vajadzīgs, tas ir ūdens, kas dabīgā ceļā plūst mazos strautiņos no pazemes, šķērso mūsu zemi un pie robežas kļūst par īstu mazu upi…»

«Ar forelēm!» Bilijs viņai iekrita valodā. «Un vītoliem un visādiem citiem kokiem upes krastos, šur tur kādu klinšradzi, kur var noķert dažu labu foreli, un dziļām vietām, kur peldēties un nirt. Kur putni un trusīši nāk nodzerties pie upes, un varbūt arī kāds briedis.»

«Un pļavās cīruļi,» Saksona vēl piebilda. «Un visos kokos meža baloži, un lielas pelēkas vāverītes.»

«O, tā tik būs ieleja, šī mēness ieleja,» Bilijs domīgi teica un ar pātagu nodzina mušu, kas bija uzmetusies Hetijai uz sāniem. «Vai tu domā, ka mēs to kādreiz atradīsim?»

Saksona cieši pārliecināta palocīja galvu.

«Tāpat kā žīdi atrada apsolīto zemi, mormoņi Utu un pirmieceļotāji Kaliforniju. Vai tu atceries padomu, ko saņēmām, atstājot Oklendu? Kas meklē, tas atrod.»

15

Arvien vēl uz ziemeļiem caur auglīgu, ziedošu, atjaunotu zemi, apstājoties Vilovā, Redblefā un Redingā, caur Ko- lusu, Glenu, Tehamu un Sastu devās viņu lepnie ceļa rati, divu ugunīga kastaņu brūnuma zirgu vilkti. Bilijs atrada tikai trīs zirgus, ko varēja sūtīt uz Oklendu, kaut gan apmeklēja daudzas zemnieku sētas. Saksona sarunājās ar sievietēm, kamēr Bilijs apspriedās ar vīriem, un viņa arvien vairāk pārliecinājās, ka tās ielejas, ko viņi meklē, te nav.

Pie Redingas viņi ar plostu pārcēlās pāri Sakramento un žilbinošā dienas gaismā veselu dienas cēlienu brauca pa zemiem kalnāju atzarojumiem un lēzeniem pauguriem. Karstums kļuva arvien spiedīgāks un nepanesamāks, koki un krūmi bija apsviluši un nokaltuši. Beidzot viņi sasniedza Sakramento, kur lielās Kenetas dzelzslietuves izskaidroja postu, kas bija iznīcinājis apkārtējo augu valsti.

Viņi pameta aiz muguras kausētavu pilsētu, kur mājas bija atradušas sev nedrošu vietu uz stāvās kalna nogāzes. Tas bija plats labs ceļš, kas viņus uzveda pa nogāzi kādu jūdzi augšā un tad slīga lejā Sakramento kanjonā. Klintī iecirstais ceļš bija tik šaurs, ka Biliju māca nemiers, domājot, ka šeit varētu gadīties kāds pretimbraucējs. Dziļi lejā putoja un krāca upe, veldama savus ūdeņus pāri lieliem akmeņiem un klinšradzēm ar ūdenskritumiem, traucot mežonīgā steigā uz ieleju, ko viņi nupat bija atstājuši.

Dažbrīd ceļš kļuva platāks, un tad grožus pārņēma Saksona, bet Bilijs gāja kājām, lai zirgiem būtu vieglāk vilkt. Saksona neatlaidās un arī gribēja iet kājām, un tad viņš apturēja nogurušos zirgus, lai tie uz stāvās nogāzes atvilktu elpu, un Saksona stāvēja pie viņu galvām, tos glāstot un mudinot turpināt ceļu. Bilija prieks bija par dziļu, lai to izteiktu vārdos, skatoties uz saviem skaistajiem zirgiem un savu mīļoto sievu, kas likās tik svaiga un jauna savā zeltbrūnajā ceļa apģērbā. Un, kad viņa paskatījās uz Biliju, viņas skatienā vīdēja tas pats prieks, kas kūsāja viņā, un viņas acis, šīs taisnās pelēkās acis pēkšņi aizplīvurojās — viņš nespēja vairs valdīties, viņam vajadzēja kaut ko teikt.

«O, tu mīļā!» viņš iesaucās.

Un starojošu izteiksmi sejā viņa atsaucās: «O, tu mīļais!»

Kādu nakti viņi pavadīja kanjona dziļajā ieplakā, kur atradās ciems un kastu fabrika; kāds vecs bezzobains vīrs bālām, izdzisušām acīm, vērojot viņu ceļa ratus, tiem jautāja: «Vai jūs esat cirka ļaudis?»

Viņi pabrauca garām Kestlkregai, kas ar savām robotajām, šķautņainajām kvēli sarkanajām virsotnēm kā bastioniem slējās tveicē trīsošajās debesīs. Seit pirmoreiz viņu acīm pavērās Sasta rožaini sniegotā virsotne, kas skaista kā sapnis pacēlās pāri kanjona zaļajām sienām — tā neizzuda viņu acīm daudzas dienas. Uzbraucot pa kādu stāvu nogāzi, Sasts pēkšņi aiz ceļa pagrieziena parādījās viņu acīm, arvien vēl tāls, bet tagad ar divām smailēm un blāvi mirdzošiem šļūdoņiem. Jūdzi pēc jūdzes, dienu no dienas viņi vēl arvien turpināja ceļu augšup, bet Sasts savā vasaras sniega segā tikmēr pieņēma arvien jaunus atveidus.

«Filma debesīs,» Bilijs beidzot teica.

«O — tas viss tik skaisti,» Saksona nopūtās. «Bet šeit nav mēness ielejas.»

Viņiem uzkrita taureņu mākonis, un daudzas dienas tie brauca caur bezgalīgiem skaisto liesmojošo radījumu bariem, kas kā samtbrūna sega noklāja ceļu. Un visu laiku tā vien likās, it kā ceļš cilātos zem zirgu sprauslojošiem purniem, bet gaisā klusu lidinājās veseli brūni un dzelteni mākoņi, viegli un mīksti kā sniega pārslas, vai arī tie nevarīgi peldēja veseliem kalniem pa novadgrāvjiem abās ceļa pusēs. Zirgi drīz vien pie tiem pierada, bet Posums briesmīgi baidījās no lidoņiem.

«O! Vai kāds dzirdējis par zirgiem, kas nebaidās no taureņiem?» Bilijs ķircinājās. «Tas viņu vērtību palielina par piecdesmit dolāriem.»

«Pagaidiet, līdz tiksit pāri Oregonas robežai un būsit Rogupes ielejā,» ļaudis viņiem teica. «Tā ir īsta paradīze zemes virsū — klimats, ainava, augļu dārzi. Augļu rančo, kas ienes divsimt procentu, lēšot, ka akrs zemes maksā piecsimt dolāru.»

«Nu jā,» Bilijs teica, kad citi viņus nevarēja vairs sadzirdēt. «Tas ir pārāk trekns kumoss mūsu gremojamiem orgāniem.»

Un Saksona teica: «Es nekā nezinu par āboliem mēness ielejā, bet zinu, ka tur gūsim desmit tūkstoš procentu laimes, ja ņem vērā Biliju, Saksonu, Hezelu, Hetiju un Po- sumu.»

Pāri kalniem tie sasniedza Ešlendu un Medfordu, un apmetās pie mežonīgās Rogas atpūsties.

«Viss te ir skaists un lielisks,» Saksona teica, «bet tā nav mēness ieleja.»

«Nē, tā nav mēness ieleja,» Bilijs apstiprinādams teica, un to viņš teica arī vakarā, kad bija izzvejojis milzu foreli. Bilijs stāvēja līdz kaklam ledus aukstajā ūdenī un veselas četrdesmit minūtes stīvējās ar savu ieguvumu, līdz tam izdevās to izvilkt krastā, kur viņš to, kliegdams kā indiānis, satvēra aiz žaunām un izvilka uz sauszemes.

«Kas meklē, tas atrod,» Saksona pravietoja, kad viņi šķērsoja Grautpasu un ziemeļu virzienā tuvojās auglīgajām Oregonas ielejām.

Kādu dienu nometnē pie Umpkua upes Bilijs, noliecies pār savu pirmo nošauto briedi, sāka tam novilkt ādu. Viņš pacēla galvu, paskatījās uz Saksonu un teica:

«Nepazīdams Kaliforniju, es domātu, ka Oregona man kā radīta.»

Vakarā, ieturējis vakariņās brieža gaļu, viņš, uz elkoņiem atspiedies, tina cigareti un runāja:

«Var būt, ka tādas mēness ielejas nemaz nav. Un ja tas taisnība — kas par to? Tā mēs varētu dzīvot mūžīgi. Es nekā labāka nevēlētos.»

«Bet tāda mēness ieleja tomēr ir,» Saksona teica, «un gan mēs to atradīsim. Mums tā jāatrod. Nē, Bilij, tā neiet. Mums nepieciešama pastāvīga dzīves vieta. Ja nē, tad taču nekad nebūs ne mazu Hezelu, ne Hetiju, ne arī… mazu Biliju…»

«Ne arī mazu Saksonu,» Bilijs iekrita tai valodā.

«Ne mazu Posumu,» viņa ātri piebilda un tai pašā laikā glāstīja terjeru, kas laimīgs grauza savu kaulu. Nikna ņurdoņa un tvēriens pēc viņas pirkstiem, ko tā steidzīgi atrāva, bija viņas atalgojums.

«Posum!» Saksona rājās un atkal izstiepa roku.

«Liec viņu mierā!» Bilijs brīdināja. «Viņš tur nekā nevar darīt, un nākošo reizi viņš tev iekodīs.»

Ņurdoņa bija vēl niknāka, kad Posuma žokļi cieši saspieda kaulu, un acīs tam gailēja it kā ārprāta liesmiņas, bet uz kakla sacēlās spalvas.

«Tas ir labs suns, kas cīnās par savu kaulu,» Bilijs, viņu aizstāvēdams, teica. «Es negribētu tāda suņa, kas to nedarītu.»

«Bet tas ir mans Posums,» Saksona protestēja. «Un viņš mani mīl. Viņam vajag mīlēt mani vairāk nekā šo veco kaulu. Un bez tam viņam jāklausa, kad es ko saku. Vai dzirdi, Posum, dod man tagad kaulu. Dod man kaulu, mans kungs!»

Viņa uzmanīgi izstiepa roku, un ņurdoņa kļuva arvien niknāka un skaļāka, līdz izbeidzās spalgā kaucienā.

«Es tev saku, tas ir instinkts,» Bilijs atkārtoja. «Viņš tevi mīl, bet viņam tā jādara.»

«Viņam ir tiesības aizstāvēt savu kaulu pret svešiem, nevis pret savu māti,» Saksona iekaisa. «Gan es viņu iemācīšu man paklausīt un atnest kaulu.»

«Foksterjeri ir ļoti jūtīgi, Sakson. Tu viņu tikai padarīsi histērisku.»

Bet viņa bija apņēmusies panākt savu un pacēla no zemes nelielu zaru.

«Tā, mans kungs, dod šurp kaulu.»

Viņa draudēja sunim ar zaru, un suns palika vēl niknāks. Atkal viņš grasījās tai kost, lai pēc tam mestos uz savu kaulu un to aizsargātu. Saksona pacēla zaru, it kā gribētu tam sist, bet viņš pēkšņi pameta kaulu, aizvēlās pie viņas kājām uz muguras, sacēla visas četras ķepiņas gaisā, pazemīgi atlieca ausis un skatījās uz viņu mitrām lūdzošām acīm.

«Mans Dievs!» Bilijs nopietni un svinīgi teica. «Paskaties uz viņu — kā viņš tur guļ un sniedz tev visu savu miesu, savu dzīvību, it kā gribētu teikt: Se es esmu! Sit mani! Izrauj dzīvību no miesas! Es tevi mīlu, es esmu tavs vergs, bet man tā jādara un jāsargā savs kauls. Mans instinkts ir stiprāks par mani. Nosit mani — bet es citādi nevaru.»

Saksonas dusmas bija izgaisušas. Viņai pavīdēja acīs asaras, kad viņa noliecās, lai saņemtu mazo radībiņu savās rokās. Posums bija briesmīgi satraukts, smilkstēja un trīsēja, locījās un laizīja viņas seju — darīja visu, lai Saksona tam piedotu. ' t

«Sirds no zelta, mutē roze,» Saksona dūca, iekļāvusi seju dzīvajā, mīkstajā, trīcošajā nervu kamolā. «Mātei ļoti žēl. Viņa tevi nekad vairs nemocīs. Tā, tā, mans mazais dārgumiņ. Vai redzi? Te tavs kauls. Ņem to.»

Viņa nolika šuneli zemē, bet viņš stāvēja šaubās, it kā nezinātu, ko izvēlēties — viņu vai kaulu, un raudzījās uz Saksonu, lai pārliecinātos, vai tiešām tam atļauts ņemt kaulu, bet vēl arvien viņš trīcēja uztraukumā, ko tam bija sagādājusi cīņa starp iekāri un pienākumu, kas to gandrīz draudēja iznīcināt. Tikai kad viņa atkārtoja savu atļauju un ar galvas mājienu norādīja uz kaulu, suns to atkal paņēma. Bija pagājusi varbūt minūte, kad tas pēkšņās izbailēs pacēla galvu un jautādams paskatījās uz viņu. Viņa smaidīdama palocīja galvu, un Posums nopūtās, nopūtās dziļi un apmierināti, un atkal nodevās savam dārgajam f kaulam.

«Mersedesai bija taisnība, kad tā teica, ka cilvēki plēšoties pēc darba tāpat kā suņi pēc kaula,» Bilijs lēni sacīja. «Tas ir instinkts. Man tāpat vajadzēja piekaut streiklaužus, kā Posumam vajadzēja grasīties tev kost. To nevar ,

izskaidrot. Kas jādara, tas jādara. Ja kaut ko dara, tad tas tikai pierāda, ka tas ir darāms, vai nu to var izskaidrot, vai ne. Vai atceries, ka Hols nespēja paskaidrot, kādēļ iegrūdis Makmanusam spieķi starp kājām? Kas jādara, tas jādara. Tur nekas vairāk nav sakāms. Man nebija ne mazākā iemesla piekaut mūsu īrnieku Džimu Harmonu. Tas bija krietns cilvēks, katrā ziņā krietns un pieklājīgs. Bet man to vajadzēja darīt, kad streiks sabruka un viss manī bija pilns rūgtuma, ka gandrīz varēju to sagaršot. Es tev nekad to neesmu stāstījis, bet es reiz runāju ar viņu tai laikā, kad man dzija abas rokas. Es aizgāju pie viņa lokomotīvju nojumē, uzmeklēju viņu un lūdzu man piedot. Kādēļ es to darīju? Es to nezinu — varbūt tā paša iemesla dēļ, kādēļ viņu piekāvu — man to vajadzēja darīt.»

Un tā Bilijs Umpkua upes krastā izskaidroja savā īpatnā, reālā uztverē likumu par cēloņiem un sekām, bet Posums tikmēr līdzīgā veidā to pierādīja, kāriem zobiem grauzdams savu kaulu.

16

Ar Posumu līdzās uz sēdekļa Saksona iebrauca Ros- burgā. Viņa brauca soļos. Ratu aizmugurē bija piesieti divi jauni spēcīgi darba zirgi. Aiz tiem nāca savvaļā seši citi, un kā beidzamais jāja Bilijs uz devītā. Visus šos zirgus viņš gribēja no Rosburgas sūtīt uz Oklendas rietumu staļļiem.

Tas bija Umpkua ielejā, kur viņi dzirdēja līdzību par balto zvirbuli. Zemnieks, kas viņiem to stāstīja, bija vecs un pārticis cilvēks. Viņa sēta bija priekšzīmīga kārtības un sistēmas ziņā. Vēlāk Bilijs dzirdēja no viņa kaimiņiem, ka tie viņa bagātību vērtē uz ceturtdaļmiljonu.

«Vai esat dzirdējis stāstu par zemnieku un balto zvirbuli?» viņš bija jautājis Bilijam pie pusdienu galda.

«Nē, nekad vispār neesmu dzirdējis par baltu zvirbuli.»

«Nu, man jāsaka, ka tie arī ļoti reti sastopami,» zemnieks piekrita. «Bet tagad klausieties: dzīvoja reiz zemnieks, kam tā īsti nelaimējās. Nekas nenotika tā, kā vajadzēja, līdz viņš kādu dienu dzirdēja par brīnišķo balto zvirbuli. Tas mēdzot rādīties tikai agri rītos, dienai austot, un zemniekam, kas to spējot notvert, tas nesot neizsakāmu laimi. Otrā rītā mūsu zemnieks līdz ar rīta ausmu, pat vēl drusku agrāk, bija kājās un gribēja to redzēt. Un, vai ziniet, viņš to meklēja mēnešiem ilgi, bet nekad tam nelaimējās zvirbuli ieraudzīt.» Vecais zemnieks purināja galvu. «Nē, viņš to ne reizi neredzēja, bet redzēja savā sētā daudz ko citu, kas bija darāms, un to viņš steidza padarīt vēl līdz brokastīm, un, nemaz nemanot, viņa saimniecība bija savesta kārtībā, hipotēkas izpirktas un bankā noguldīta nauda.»

Tai pēcpusdienā, kad viņi devās tālāk, Bilijs sēdēja, dziļi nogrimis domās.

«0, es šo mājienu sapratu,» viņš beidzot teica, «bet tomēr neesmu apmierināts. Protams, ka nebija neviena baltā zvirbuļa, bet tādēļ, ka zemnieks rītos agri cēlās, viņš paspēja izdarīt daudz darbu, ko bija pametis novārtā — jā, to es saprotu. Un tomēr, Sakson, ja tāda ir zemkopja dzīve, kas tam jādzīvo, tad es nemaz neilgojos atrast mēness ieleju. Dzīve nav tikai smags, grūts darbs. No agra rīta līdz vēlam vakaram tikai darbs, darbs, tad jau mēs tikpat labi varējām palikt arī pilsētā. Kāda tur starpība? Viss brīvais laiks, kas tev pieder, jāizlieto naktsguļai, bet, ja guļ, kā lai priecājas? Un, ja guļ, tad taču viss vienalga — tas ir tikpat daudz kā būt nomirušam. Tikpat labi varētu būt pavisam beigts, nekā tā nopūlēties līdz nāvei. Tad jau es labāk ceļoju tālāk, nošauju pa briedim, noķeru pa forelei vai kas nu gadās, guļu koku ēnā un jokojos ar tevi un — eju peldēt. Es nesaku, ka negribu gluži nekā strādāt. Bet ir sasodīti liela starpība, vai nu strādā ar zināmu mēru, vai arī nopūlas līdz nāvei.»

Saksona bija gluži vienās domās ar Biliju. Viņa atskatījās uz saviem darba gadiem un salīdzināja tos ar savu tagadējo jautro dzīvi, kopš viņi bija sākuši klejot.

«Mēs jau nemaz nevēlamies būt bagāti,» viņa teica. «Lai taču viņi Sakramento ielejā un visās citās apūdeņotās ielejās tvarsta savu balto zvirbuli. Ja mēs mēness ielejā pie- celsimies agrāk, tad tādēļ, lai dzirdētu putnus dziedam un dziedātu līdz ar tiem. Un ja mēs dažreiz grūti strādāsim, tad tādēļ, lai atliktu vairāk laika rotaļām. Un, kad tu gribēsi iet peldēt, es iešu tev līdzi. Bez tam mēs ziedosim tik daudz laika rotaļām, ka darbs mums būs izprieca — savā ziņā izklaide.»

«Es drīz būšu pilnīgi izkaltis,» Bilijs paziņoja un slaucīja no saulē iedegušās pieres sviedrus. «Ko tu teiktu, ja mēs pagrieztu uz jūras pusi?»

Viņi pagriezās uz rietumiem, brauca caur mežonīgām kalnainām gravām lejā no augstienes. Cejš bija tik nelāgs, ka viņi septiņu angļu jūdžu garā ceļa gabalā redzēja desmit automobiļu, kas bija iestrēguši un netika tālāk. Bilijs, saudzēdams zirgus, apmetās kāda ūdenskrituma tuvumā, kur viņi noķēra uzreiz divas foreles. Šeit Saksona noķēra savu pirmo lielo foreli. Bilijs pienāca pie viņas un deva padomu, kā to dabūt krastā, un pēc dažām minūtēm Saksona kaistošiem vaigiem un mirdzošām acīm uzmanīgi izvilka lielo zivi sausajās krasta smiltīs. Šeit tā norāvās no āķa un briesmīgi sitās, līdz Saksona to satvēra rokās.

«Sešpadsmit collu,» Bilijs teica, kad viņa to lepni pacēla gaisā, lai viņš varētu zivi apbrīnot. «E — ko tu gribi darīt?»

«Nu protams, ka nomazgāt smiltis.»

«Liec to labāk grozā,» viņš deva padomu, bet tad apklusa un uzmanīgi vēroja.

Saksona noliecās pār ūdeni un iemērca tur lielisko foreli. Zivs sāka sisties; viņa gan to krampjaini turēja, bet prom tā bija.

«O!» Saksona nelaimīgi iesaucās.

«Kas katram ir, lai 1ur to cieti,» Bilijs citēja.

«Man tas vienalga,» viņa atbildēja. «Katrā ziņā tā bija lielāka, nekā tu jebkad esi noķēris.»

«Nebūt nenoliedzu, ka tu proti krietni zvejot,» viņš lēni teica. «Mani tu taču arī nozvejoji, vai ne?»

«To es nezinu,» viņa ātri atbildēja. «Varbūt tas ir tāpat kā tai stāstā par vīru, ko notvēra aizliegtā laikā zvejojam foreles. Viņš aizbildinājās, ka to darījis aizstāvēšanās nolūkā.»

Bilijs ilgi domāja, bet vēl viņu nesaprata.

«Forele esot viņam uzbrukusi,» viņa paskaidroja.

Bilijs smējās. Ceturtdaļstundu vēlāk viņš teica:

«Tu man krietni sadevi.»

Debesis apmācās, un, sasniedzot Kokvilas upes krastus, viņi pēkšņi iejuka miglas blāķī, f «U-u!» Bilijs sajūsmināts iesaucās. «Vai tas nav lieliski! Es taisni jūtu, ka uzsūcu mitrumu kā izkaltis sūklis. Nekad vēl neesmu tā priecājies par miglu.»

Saksona izpleta rokas; šķita, it kā viņa peldētu pelēkajā miglā.

«Nekad nebūtu domājusi, ka saule var tā nogurdināt,» viņa teica. «Beidzamās nedēļās mums tika vairāk nekā spējam panest.»

«Jā, kopš izbraucām no Sakramento ielejas,» Bilijs apstiprināja. «Par daudz saules arī nav labi. To es pats izjutu. Saules gaisma ir tas pats, kas alkohols. Vai tu ievēroji, cik labi juties, kad saule parādījās pēc veselas nedēļas lietaina laika? Tad saule iedarbojās kā malks laba viskija. Viskijs ietekmē gluži tāpat. Ir brīnišķa sajūtai Un kad esi nopeldējies un guli saulē — cik tad jaukil Tas tādēļ, ka iedzēri saules kokteili. Bet, ja noguļ vairākas stundas, nav vairs tik skaisti. Cilvēks paliek gurdens un smags, un tam vajag ļoti daudz laika, lai apģērbtos. Tad iet mājās, un kājas tikko velkas, sajūta ir tāda, it kā no ķermeņa būtu izsūkts viss spēks un dzīvība. Kas tas ir? Paģiras. Pārāk daudz baudīta saules gaisma, tāpat kā var izdzert pārāk daudz viskija, un par to nu jāmaksā. Tas ir skaidrs. Tādēļ klimats ar miglu ir vislabākais.»

«Tad jau mēs esam bijuši vairākus mēnešus saules reibonī,» Saksona teica. «Tagad atkal atžilbsim.»

«Skaidrs. Vai zini, Sakson, šādā klimatā es varētu vienā dienā paveikt divu dienu darbu. Paskaties uz zirgiem, varu derēt, ka tie kļūst gluži pārgalvīgi.» Saksonas skatiens velti slīdēja pāri priežu mežam, meklējot sarkankokus, ko viņa tik ļoti mīlēja. Tos viņa atradīšot Kalifornijā, kāds viņai bija teicis Bandonā.

«Tad jau mēs esam aizklīduši pārāk tālu uz ziemeļiem,» Saksona teica. «Mums jādodas vairāk uz dienvidiem, lai atrastu savu mēness ieleju.»

Un viņi devās uz dienvidiem pa ceļiem, kas kļuva arvien nelādzīgāki, caur piensaimniecības apgabalu pie Longluisas un bieziem priežu mežiem uz Portorfordu, kur Saksona atrada jūrmalas smiltīs ahātu, bet Bilijs zvejoja milzīgas mencas. So mežonīgo apgabalu vēl nešķērsoja neviens dzelzceļš, un ceļš uz dienvidiem kļuva arvien mežonīgāks. Goldbīčā tie atkal sastapa savu veco paziņu — Rogupi, kuras ieteku viņi bija jau reiz šķērsojuši pie Klusā okeāna. Apkārtne kļuva arvien mežonīgāka, ceļi vēl nelādzīgāki un attālumi starp zemnieku mājām lielāki.

Un šeit nebija ne aziātu, ne eiropiešu. Nelielais iedzīvotāju skaits bija pirmie ienācēji un viņu pēcnācēji. Saksona runāja ar vairākām vecām sievietēm un vīriešiem, kas vēl atcerējās grūto pārgājienu pāri prērijai. Viņi bija devušies vēl arvien tālāk uz rietumiem, līdz tiem bija stājies ceļā

Klusais okeāns, un tad viņi bija apmetušies šeit, līduši mežus, cēluši savas pirmatnēji vienkāršās mājas un palikuši dzīvot. Še vēl ievēroja senos tikumus un paražas. Te nebija dzelzceļu. Neviens automobilis nebija braucis pa šiem nelādzīgajiem ceļiem. Uz austrumu pusi starp viņiem un biezi apdzīvotajām ielejām zemes iekšienē atradās neapdzīvotais, mežonīgais krasta apgabals — mednieku paradīze, kā Bilijam stāstīja, kaut gan viņš paskaidroja, ka ceļš, pa kuru tie braukuši, viņam bijis jau pietiekoši jauka paradīze. Nepieturot zirgus, viņš bija pasniedzis Saksonai grožus un no vedēja sēdekļa nošāvis stirnu āzi ar astoņiem žuburiem.

Uz dienvidiem no Goldbīčas, braucot pa šauro pirmatnējā meža ceļu, viņi izdzirda augstu virs galvām tālu zvaniņu skaņas. Simts metru tālāk Bilijs atrada vietu, kur ceļš bija tik plats, lai varētu pabraukt garām otrs pajūgs. Un šeit viņš palika gaidot, bet jautrie zvaniņi steidzīgi tuvojās. Viņi dzirdēja bremzes čirkstoņu, zirgu kāju di- poņu mīkstajās smiltīs, dzirdēja reiz arī vedēju asi iesaucamies un tad kādas sievietes smieklus.

«Tas tik ir braucējs, tas tik ir braucējs,» Bilijs murmināja. «Noņemu savu cepuri viņa priekšā, vienalga kas tas arī būtu, ja viņš tur augšā var tā braukt pa šādu ceļu. Klausies tikai! Tam ir gan varenas bremzes. Oi! Oi! Tā tik bija bedre! Tam ir atsperes, tās ir atsperes!»

Tur, kur ceļš zigzagā aizvijās virs viņiem, caur koku spraugām zibēja četri strauji sarkanbrūni zirgi, un ātri griezās nelielu dzeltenbrūnu ratu riteņi. Nākošā pagriezienā atkal kļuva redzami divi priekšējie zirgi un aiz viņiem abi nākošie, kas vilka divvietīgus vieglus ratus, tad viss pajūgs dārdēdams pārbrauca šauru dēļu tiltu. Uz priekšējā sēdekļa atradās kāds vīrietis un sieviete, uz pakaļējā starp saiņiem, ceļa somām, makšķerēm, šautenēm, saliekamiem krēsliem un rakstāmmašīnu sēdēja iespiests kāds japānis, bet viņam pāri un ap viņu bija sasprausts daudz briežu un aļņu ragu.

«Tie taču ir misters un misis Hastingsi!» Saksona iesaucās.

«Tprrr!» Hastingss kliedza un lika iedarboties bremzei, apstādinot savus zirgus blakus Bilijam un Saksonai. Sveicieni lidoja šurp un turp, un arī japānis deva un dabūja savu tiesu, jo tas bija tas pats, ko viņi bija redzējuši Rio- visiā uz Klejotāja.

«Nu, te izskatās drusku citādāk nekā Sakramento salās, ko?» Hastingss teica Saksonai. «Te ir tikai amerikāņu ģimenes šais kalnos. Un viņi nemaz nav mainījušies. Mūsu senči bijuši gluži tādi paši.»

Misters un misis Hastingsi pastāstīja par savu garo braucienu. Viņi jau divus mēnešus bija ceļā un tagad gribēja doties tālāk caur Oregonu un Vašingtonu uz Kanādas robežām.

«No turienes mēs sūtīsim zirgus atpakaļ un paši brauksim ar vilcienu,» Hastingss nobeidza.

«Bet ar to ātrumu, kā jūs traucat, jūs varējāt būt daudz tālāk,» Bilijs kritizēja.

«Mēs ļoti bieži apstājamies,» misis Hastingsa paskaidroja. k .

«Mes bijām Hopa — aizsargatā teritorijā,» Hastingss stāstīja. «Braucām ar kanoe pa Triniti un Klamatu līdz jūrai. Divas nedēļas nodzīvojām īsti mežonīgajā Kurikon- tijā.»

«Tur arī jums jāaizbrauc,» Hastingss viņiem ieteica. «Jūs vēl pirms vakara tumsas varat sasniegt Montenrančo. Un no turienes griezieties zemes iekšienē. Ceļu tur nav. Tikai jāšus var tikt uz priekšu. Bet meža zvēru ka biezs. Es nošāvu piecas kalnu lauvas, divus lāčus, par briežiem nemaz nav ko runāt. Redzēju arī aļņu barus. Nē, tos es < nešāvu. Tos nedrīkst šaut. Tos aļņu ragus es dabūju no veciem medniekiem. Es jums visu pastāstīšu.»

Un, kamēr abi vīrieši runājās, arī Saksona un misis Hastingsa neklusēja.

«Vai atradāt savu mēness ieleju?» rakstnieka sieva atvadoties viņai jautāja.

Saksona purināja galvu. 4

«Gan jūs to atradīsit, ja tikai labi pameklēsit, un jums man jāapsola, ka atbrauksit uz Sonomas ieleju, kur ir mūsu rančo. Ja jūs tad vēl nebūsit atraduši savu ieleju, mēs darīsim, ko varēsim, lai jums palīdzētu.»

Trīs nedēļas vēlāk Bilijs, nošāvis vairāk kalnu lauvu un lāču nekā Hastingss, atgriezās no Kurikontijas pāri robežai Kalifornijā. Seit Saksona atkal redzēja savus mīļos sarkankokus. Tie bija neiedomājami skaisti sarkankoki. |

Bilijs apturēja ratus, nokāpa no sēdekļa un apbrīnodams gāja kādam kokam apkārt.

«Četrdesmit piecas pēdas,» viņš teica. «Tas ir piecpadsmit pēdu diametrā. Un tādi tie ir visi, tikai vēl lielāki.

Nē, šeit ir viens kroplis. Tam tikai deviņas pēdas diametrā. Un tie ir vairākus simtus pēdu augsti.»

«Kad es miršu, Bilij, tev mani jāapbedī sarkankoka paēnā,» Saksona teica.

«Es negribu, ka tu mirsti pirms manis,» viņš apgalvoja. «Mēs testamentā noteiksim, lai mūs abus tā apbedī.»

17

Viņi turpināja ce]u uz dienvidiem, visu laiku gar piekrasti; medīja, zvejoja, peldējās un pirka zirgus. Bilijs tos nosūtīja ar krasta tvaikoņiem uz Oklendu. Viņu maršrutā ietilpa Delnorte un Humbolta apgabali, un pa Mendoki- nas ieleju tie devās uz Sonomu — tie visi bija lielāki apgabali nekā austrumu štati. Viņi šķērsoja milzīgus mežus, zvejoja neskaitāmās upēs foreles un brauca pa daudzām auglīgām ielejām. Un vēl arvien Saksona meklēja savu mēness ieleju. Dažreiz, kad viss šķita piemērots, trūka dzelzceļa, bet pa lielākai daļai visur bija par daudz miglas.

«Šad tad mums tomēr vajadzīgs saules kokteilis,» viņa teica Bilijam.

«Jā,» viņš atbildēja. «Ja miglas būs pārāk daudz, mēs kļūsim gļēvi. Tas, kas mums vajadzīgs, ir kaut kas starp vienu un otru, un mums būs jābrauc mazliet tālāk no krasta, lai to atrastu.»

Bija jau rudens, kad viņi nogriezās no Klusā okeāna pie vecā Rosās forta un iebrauca Krievupes ielejā tālu aiz Kazadero un Gernvilas. Santa Rosā Bilijam, nosūtot dažus zirgus, bija drusku jāuzkavējas, un tikai pēcpusdienā viņš izbrauca dienvidaustrumu virzienā uz Sonomas ieleju.

«Es neticu, ka pirms vakara sasniegsim Sonomas ieleju,» viņš teica un vēroja saules augstumu pie apvāršņa, «šo te sauc par Beneta ieleju, šeit jāceļas pāri, un tad izbrauksim pie Glenelenas. Skaties, tā taču ir varen jauka ieleja. Un kāds brīnišķs kalns tur tālāk.»

«Kalns tiešām skaists,» Saksona teica. «Bet pārējās kalnu virsotnes pārāk kailas. Un es neredzu lielus kokus. Lieliem kokiem vajadzīga laba, auglīga zeme.»

«Es jau negribu apgalvot, ka tā būtu mēness ieleja — tas man nenāk ne prātā. Bet tas kalns tur tomēr ir varens. Skaties, kas tur koku. Esmu ar mieru derēt, ka tur ir medījums.»

«Es labprāt vēlētos zināt, kur pavadīsim šo ziemu,» Saksona teica.

«Vai zini ko? Es arī pašlaik taisni par to domāju. Dosimies šoziem atkal uz Karmelu. Marks Hols atkal atgriezies un Džims Hazards arī. Ko tu par to domā?»

Saksona pamāja.

«Bet šoreiz taču tu nebūsi gadījumu darbu darītājs?»

«Nē, mēs varēsim apmierināties ar to, ka uzpirksim zirgus, ja laiks būs pietiekoši labs, lai varētu izbraukt,» Bilijs apstiprināja, un sejā tam staroja apmierinātība. «Un, kad tas klejotājs dzejnieks no marmora mājas būs tuvumā, es pie viņa izmēģināšu savus boksa cimdus, lai tam atgādinātu, ka viņš man gandrīz sabendēja kājas ar savu skriešanos.»

«O! O!» Saksona iesaucās. «Skaties, Bilij! Skaties!»

Viņiem pretim ceļa līkumā pašreiz iegriezās kādi smaga zirga vilkti rati. Dzīvnieks bija mirdzošā kastaņu brūnumā, dzeltenīgi baltām krēpēm un asti. Aste bija gandrīz līdz zemei, biezās un viļņojošās krēpes krita pāri kaklam. Tas sajuta ķēvi un pēkšņi apstājās, atmeta galvu, un kuplās krēpes plandīja vējā. Viņš nolieca galvu, līdz ieplestās nāsis aizskāra trīsošos ceļus un starp izslietajām ausīm varēja redzēt spēcīgu, gandrīz neiedomājamu kakla izliekumu. Tad tas atkal atmeta galvu atpakaļ un nikni raustīja laužņus, bet vedējs grieza lielu līkumu, lai laimīgi pabrauktu garām. Viņi varēja redzēt mežonīgo zirga acu mirdzu, un Bilijs uzmanīgi tvēra grožus un arī pagrieza vairāk sāņus. Viņš pacēla roku, lai dotu vedējam zīmi, un, kad viņi bija pabraukuši viens otram garām, viņš pieturēja, un abi runāja pāri plecam par darba zirgiem.

Bilijs starp citu dabūja zināt, ka ērzeli sauc par Barba- rosu un ka vedējs pats ir viņa īpašnieks un dzīvo Santa Rosā.

«No šejienes ir divi ceļi uz Sonomas ieleju,» vīrs stāstīja. «Kad nonāksit pie krustcelēm, jums jānogriežas pa kreisi no Beneta virsotnes uz Glenelenu — tas ir tur pāri.»

Augstu pāri plašajiem novāktajiem labības laukiem saules tveicē pacēlās Beneta virsotne, vesela bara mazāku kalnu ieskauta, un tie piekļāvās tā pakājei. Bet augstiene un kalni šai pusē bija kaili un saulē izdeguši, kaut arī tai skaistajā, saules izdedzinātajā zeltbrūnajā krāsā, kas tik īpatnēja Kalifornijai.

«Ceļš pa labi ved uz Glenelenu, bet tas ir stāvāks un

tālāks. Nu, jūsu zirgi gan neizskatās tā, ka tas viņus traucētu.»

«Kurš no šiem ceļiem ir skaistākais?» Saksona jautāja.

«O, tas pa labi — par to nav ko šaubīties,» vīrs atbildēja. «Tas tur ir Sonomas kalns, un ceļš labu laiku iet pa to augšup un tad caur Kupera gravu.»

Kad viņi bija atsveicinājušies, Bilijs tūlīt nebrauca tālāk. Viņš un Saksona pagriezušies skatījās uz satraukto Barbarosu, kas, redzami dumpodamies, auļoja uz Santa Rosu.

«Nākošo pavasari es labprāt atkal gribētu šeit būt,» Bilijs teica.

Pie krustcelēm Bilijs pieturēja un paskatījās uz Saksonu.

«Nu kas par to, ka tas garāks?» viņa teica. «Skaties, cik tas skaists — viss zaļos kokos; un esmu pārliecināta, ka tie būs sarkankoki kanjonos. Nekad nevar zināt. Varbūt taisni tur — augšā ir mēness ieleja. Un to mēs nedrīkstam palaist garām tikai tādēļ vien, lai ietaupītu pusstundu laika.»

Viņi nogriezās pa labi un brauca pa daudziem stāviem uzkalniem. Tuvojoties viņi redzēja, ka ūdens plūst arvien bagātīgāk. Viņi pabrauca gadām kādam strautam, un, kaut gan vīnkalni bija saulē izkaltuši, lauku sētās un visapkārt līdzenumā auga kupli skaisti koki.

«Varbūt tas izklausās dīvaini,» Saksona teica, «bet man tas kalns tur jau kļuvis mīļš. Man ir gandrīz tā, it kā jau agrāk kādreiz būtu to redzējusi, un — nu jā, tas ir brīnišķīgs.» i

Viņi šķērsoja kādu tiltu un, strauji pagriežoties ap stūri, viņus pēkšņi ieskāva vēsa tumsa. Visapkārt pacēlās milzīgie sarkankoki. Zemi sedza rožains rudens viršu klājs. Sur tur krēslu caururba kāds saules stars, vērsdams siltākas birzs dziļās, krēslainās ēnas. Jaukas taciņas vijās starp kokiem un izzuda tīkamos stūrīšos, ko veidoja sarkanās kolonnas, kas lokā auga ap sen izgaisušo senču trūdiem — kādus apmērus sasnieguši šie senie milzeņi, norādīja loka diametrs, kādā auga šo milzeņu atvases.

No birzs ceļš vijās pāri viļņotam līdzenumam un caur nelielām gravām un kanjoniem, kas visi bija mežu klāti un ūdeņiem bagāti. Dažās vietās ceļš bija mitrs, tik tuvu tam burbuļoja kāds strauts.

«Sis kalns liekas būt tīrais sūknis,» Bilijs teica. «Te tas stāv pēc garas sausas vasaras, un zeme ir avotu pilna.»

«Es zinu, nekad neesmu šeit bijusi,» Saksona dzirdami murmināja, «bet viss man šķiet tik pazīstams. Jādomā, ka esmu par to sapņojusi. Man ir tā, it kā būtu pārnākusi mājās… O Bilij, ja nu izrādīsies, ka tā ir mūsu ieleja.»

«Tas ir lieliski,» viņš sajūsmināts iesaucās. «Pat nevienu kvadrātjūdzi šīs zemes nemainītu pret visu Sakramento ieleju ar visām upes salām un vēl Midlriveru klāt. Ja tur augšā nav medījuma, tad es būšu ļoti maldījies. Kur ir avoti, tur ir arī strauti, un strauti savukārt nozīmē foreles.»

Viņi pabrauca gar lielu, labi iekārtotu, šķūņu un staļļu ieskautu zemnieka sētu, devās tālāk pa ceļu mežā un izbrauca blakus kādam laukam, kas Saksonai jau pirmā brīdī tūlīt iepatikās. Tas cēlās no ceļa pret kalnu, un kalna pakājē to ieskāva koku rindas. Lauks kvēloja kā nespodrs zelts rietošās saules staros, un vidū auga vientuļš milzu sarkankoks ar nosvilušu galotni, kas izskatījās, it kā tur būtu kādreiz mitinājušies ērgļi. Mežs aiz tā klāja kalnu vienmuļā zaļumā līdz virsotnes sākumam. Bet, kad viņi sāka braukt tālāk un Saksona, pagriezusi galvu, raudzījās pēc sava lauka, kā viņa to dēvēja, viņa ieraudzīja, ka īstā Sonomas kalna virsotne slejas visam augstu pāri un ka kalns pie viņas lauka ir tikai masīvā milzeņa vieni sāni.

Viņiem priekšā pa labi, pāri asi šķautņainai kalna mugurai, dziļiem zaļiem kanjoniem nodalītu un tālāk uz leju izvēršoties līgojošos augļu dārzos un vīna kalnos, viņi pirmoreiz skatīja Sonomas ieleju un mežonīgos kalnus, kas ieskāva visu austrumu pusi. Pa kreisi viņi redzēja nelieliem kalniem un lejām klāto zelta zemi. Vēl tālāk uz ziemeļiem viņu acīm pavērās cita ielejas daļa, un tai aizmugurē kā ielejas pretējā siena pacēlās kalnu grēda, kuras augstākā virsotne — izdzisis sens sarkans krāteris — zīmējās rožainajās vakara debesīs. No ziemeļiem uz dienvidaustrumiem vijās kalnu grēda, kas vēl bija saules staru apmirdzēta, bet pār Biliju un Saksonu jau klājās vakara ēnas. Viņš paskatījās uz Saksonu un, ieraudzījis sajūsmas pilno izteiksmi viņas sejā, apturēja zirgus. Visas debesis austrumu malā bija dziļi rožainā krāsā, kas klājās arī pār kalniem un lika tiem mirdzēt kā vīnam un rubīniem. Sonomas ielejā cēlās migla tumšā, dziļi violetā krāsā; tā plandījās kalna pakājē, stīdza augstāk, sniedzās tam pāri, applūdināja to un apklāja visu ar tumši violetu segu. Ne vārda nerunājot, Saksona rādīja uz ieleju. Bi- lijs palocīja galvu un tad lika zirgiem rikšot pa silto, krāsu piesātināto mijkrēsli.

Vietās, kur ceļš gāja uz augšu, viņi sajuta vēso, dzīvinošo četrdesmit jūdžu atstatā Klusā okeāna pūsmu, bet no visām ieplakām un gravām cēlās silta rudens zemes dvaša ar sausas zāles, vīstošu lapu un ziedu smaržu.

Viņi sasniedza dziļa kanjona malu, kas it kā urbās līdz pat Sonomas kalna sirdij. Atkal Bilijs pieturēja ratus, kad bija pavēries Saksonas sejā. Kanjons bija ļoti skaists, dīvaini mežonīgi skaists. Visā tā garumā auga sarkankoki. Tālākā kanjona malā bija trīs biezām eglēm un ozolu birzīm klāti nelīdzeni uzkalni. Šos uzkalnus šķērsoja neliels kanjons, kas saplūda ar galveno kanjonu un ko arī ieskāva sarkankoki. Bilijs norādīja uz nopļauto labības lauku uzkalnu pakājē.

«Šādās ganībās redzu ganāmies savus zirgus,» viņš teica.

Viņi iebrauca kanjonā, kur ceļam līdztekus starp vītoliem un gobām vijās avots. Saules rieta uguns, kas blāzmoja mākoņu klātajās rudenīgajās debesīs, pieplūdināja kanjonu ar sarkanu gaismu. Gaiss bija lauru koku smaržas piesātināts. Meža vīnogulāji kā tilts pāri avotam savienoja koku ar koku. Dažādu pasugu ozoli bija vieglo spāņu sūnu mežģīnēm aizplīvuroti. Avotu krastos auga sulīgas papardes. Kaut kur dūdoja meža balodis. Piecdesmit pēdu virs zemes, tieši virs viņu galvām, pāri ceļam pārlēca vā- verīte — pelēki brūna ēna starp diviem kokiem, un viņi, zariem līgojoties, izsekoja tās gaisīgo ceļu.

«Man ir tāda izjūta—» Bilijs iesāka.

«Ļauj man vispirms paskatīties,» Saksona lūdza.

Viņš gaidīja, nenovērsdams skatienu no viņas sejas, bet Saksona tikmēr sajūsmināta raudzījās apkārt.

«Mēs esam atraduši savu ieleju,» viņa čukstēja. «Vai tā nav mūsu?»

Viņš pamāja, bet klusēja, ieraudzījis mazu zēnu, kas dzina pa ceļu govi. Vienā rokā zēns nesa nepiemēroti lielu bisi, otrā smieklīgi lielu trusi.

«Cik tālu vēl līdz Glenelenai?» Bilijs jautāja.

«Pusotras jūdzes,» bija atbilde.

«Kas tas par avotu?» Saksona jautāja.

«Kalnavots. Pusjūdzi tālāk tas ieplūst Sonomas upē.»

«Foreles?» Bilijs jautāja.

«Ja protat tās ķert,» zēns smējās.

«Vai kalnos ir brieži?»

«Vēl nav viņu īstais laiks,» zēns izvairīgi atbildēja.

«Nu, tu laikam gan vēl nevienu savā mūžā neesi nošāvis?» Bilijs viltīgi teica un saņēma atbildi:

«Varu parādīt ragus.»

«Brieži met ragus,» Bilijs turpināja ķircināties. «Tos var katrs atrast.»

«Pie manējiem vēl redzama gaļa. Tie vēl nav nokaltuši …»

Zēns apklusa un ar izbiedētu skatienu vēroja bedri, ko Bilijs tam bija izracis.

«Nebēdā par to, zēn,» Bilijs smējās, «es neesmu mežsargs. Es tikai pērku zirgus.»

Atkal trīs vāverītes, vairāki sarkanstumbrainie karaliskie ozoli, sarkankoku loki un tad, burbuļojošam avotam vēl arvien turpat blakus turpinot savu ceļu, viņi ieraudzīja nelielus dārza vārtiņus ar piestiprinātu, primitīvi darinātu koka vēstuļu kastīti ar uzrakstu «Edmunds Hale». No zariem pīto vārtu aplodā stāvēja vīrietis un sieviete. Tas bija tik jauks skats, ka Saksonai pat aizcirtās elpa. Viņi stāvēja blakus. Sieviete bija savu mazo, smalko roku ielikusi vīrieša rokā, un tā šķita radīta, lai svētot skartu cilvēku galvas. Un šo iespaidu vēl pastiprināja vīrieša seja — tā bija seja ar skaistu atklātu pieri, lielām, skaistām, labsirdīgām pelēkām acīm un kupliem sidrabotiem matiem, kas mirdzēja kā vērpts stikls. Viņš bija liels un smags, bet sieviete viņam blakus smalku un vieglu stāvu. Viņa bija safrānbrūnā krāsā, kādas dažreiz mēdz būt baltās rases sievietes, un viņas smaidošās acis bija dzidri zilas. Ar savu fantastisko jūras zaļuma apģērbu un dzīvo sejiņu tā šķita Saksonai kā pavasara krāsainais zieds.

Var būt, ka skats, ko Saksona un Bilijs sniedza, braucot pa saules rieta zeltaino gaismu, bija tikpat valdzinošs un skaists. Abi pāri redzēja tikai viens otru. Mazā sieviete izskatījās starojoši jautra. Garīgums, kas bija izpaudies vīrieša sejā, tagad tur atmirdzēja visā savā krāšņumā un vērta to neizsakāmi maigu un siltu. Saksonu pārņēma tādas pašas izjūtas kā pirmīt, ieraugot kalnu un pļavu pie kalna, viņai šķita, ka tā vienmēr pazinusi šos mīļos cilvēkus. Viņa zināja, ka mīl tos.

«Labvakar,» Bilijs teica.

«Ak jūs, laimīgie bērni,» vīrietis teica. «Man gribētos zināt, vai jūs paši arī zināt, cik jauki izskatāties, tur ratos sēdot.»

Tas bija viss. Rati nepieturēja, bet brauca tālāk pa ceļu, kas bija noklāts nobirušām ozolu, vītolu un gobu lapām. Tad viņi nonāca tai vietā, kur abi avoti savienojās.

«Ak, kas par skaistu vietu mājai,» Saksona izsaucās un rādīja pāri avotam. «Skaties, Bilij, līdzenumu aiz pļavas otrpus avotam.»

«Tā ir auglīga zeme, Sakson, arī līdzenums ir ļoti auglīgs. Skaties lielos kokus, kas tur aug. Un droši vien avoti arī tur būs.»

«Brauksim turp,» Saksona teica.

Pametuši galveno ceļu, viņi pa šauru tiltu pārbrauca Kalnavotain un uzbrauca uz sen nelietota ceļa, kur bija redzamas daudzu riteņu atstātās pēdas un kas vijās gar tikpat vecu, no sarkankoku zariem pītu žogu. Viņi piebrauca pie vaļā atrautiem vārtiem, pa kuriem veda ceļš uz līdzenumu.

«Te tas ir — es to zinu,» Saksona, dziļi pārliecināta, teica. «Brauc iekšā, Bilij!»

Caur kokiem vīdēja maza balta zemnieku dzīvojamā māja izsistiem logu stikliem.

Viņi runāja klusā balsī, ejot ap māju zem lieliem ozoliem un apstājoties neliela šķūņa priekšā. Pārāk nepacietīgi viņi piesēja zirgus pie žoga nenojūgtus un devās savā izlūkgājienā. Kritums no līdzenuma lejā uz pļavu bija stāvs, bet ozoliem biezi noaudzis. Viņiem spraucoties caur biezokni, gaisā uzspurdza paipalu bari, kas izbiedēti pameta savas ligzdas.

«Kā ar medījumu?» Saksona jautāja.

Bilijs smējās un vēroja avotu, kas virda no dziļuma skaidrā vēsā straumē un aizvijās pa pļavu. Šeit zeme bija saulē izkaltusi un daudzās vietās saplaisājusi.

Saksonas sejā iegūla vilšanās izteiksme, bet Bilijs, kas pirkstiem drupināja lielu zemes piku, vēl nebija guvis galīgu pārliecību.

«Tā ir auglīga zeme,» viņš paskaidroja, «labākā, ko desmit tūkstoš gados ūdeņi nonesuši lejā no kalniem. Bet…»

Viņš apklusa, raudzījās visapkārt, pētīja pļavas apveidu, aizgāja līdz sarkankokiem un atnāca atkal atpakaļ.

«Tādai, kāda tā ir tagad, tai nav nekādas vērtības,» viņš teica. «Bet, ja to pareizi kopj un iestrādā, tā kļūs labāka par labu. Viss, kas te nepieciešams, ir drusku prāta un daudz drenāžas. Otrā pusē pļavai ir krauja, kas visa noaugusi sarkankokiem līdz pat avotam. Nāc man līdzi, es tev parādīšu.»

Viņi gāja caur sarkankoku birzi un nonāca līdz Sonomas strautam. Seit ūdens neburbuļoja, bet plūda rāmā straumē tieši uz kādu dīķi. Sai pusē vītoli lieca zarus ūdenī. Otrā pusē bija stāva krauja. Bilijs mērīja augstumu acīm, bet ūdens dziļumu ar kādu kārti.

«Piecpadsmit pēdu,» viņš paziņoja. «Seit no krasta var nirt pēc patikas, cik dziļi vēlas, un ko peldēt te ir simts jardu turp un atpakaļ.»

Viņi gāja gar dīķa malu. Tālāk tas sašaurinājās, kļūstot par straumi, kas pāri kailiem klinšbluķiem šāvās uz jaunu dīķi.

Viņiem vēl skatoties, kāda forele, zvīņām mirdzot, palēcās gaisā, un Bilija un Saksonas acis tai sekoja, vērojot, kā loki rāmajā ūdens virsmā kļūst arvien plašāki un plašāki.

«Man liekas, ka mēs ziemu tomēr nepavadīsim Karmelā,» Bilijs teica. «Sī vieta mums kā radīta. Rīt no rīta būs jāmēģina uzzināt, kam tas viss pieder.»

Kādu pusstundu vēlāk, Bilijam apkopjot zirgus, Saksona vērsa viņa uzmanību uz kādas lokomotīves svilpienu.

«Te tev arī dzelzceļš,» viņš teica. «Tas ir vilciens, kas iet uz Glenelenu, un' tikai jūdzes atstatumā no šejienes.»

Vakarā, kad viņi jau gulēja zem segām un Saksona pašreiz taisījās iemigt, Bilijs viņu iztraucēja.

«Bet ja nu tas aitasgalva, kam šī vieta pieder, negribēs to pārdot?»

«Viņš pārdos, par to nav ne mazāko šaubu,» Saksona atbildēja mierīgā pārliecībā. «Seit mēs esam mājās. Es to zinu.»

18

Viņus uzmodināja Posums, kas nikni rēja kādu vāverīti, jo tā negribēja nākt lejā un ļaut sevi nokost. Vāverīte tērzēja un bija tik pļāpīga, ka Posums savās nevaldāmās dusmās kļuva pavisam neprātīgs un mēģināja uzrāpties kokā. Bilijs un Saksona smējās un lieliski uzjautrinājās par terjera niknumu.

«Ja mēs šeit apmetīsimies, nevienu vāverīti nešaus,» Bilijs teica.

Saksona spieda viņa roku un piecēlās sēdus. Bija dzirdama cīruļa dziesma.

«Te ir viss, ko vēlējāmies,» viņa, laimīgi nopūzdamās, teica.

«Jā, atskaitot īpašuma tiesības,» Bilijs piezīmēja.

Pēc steigā ieturētām brokastīm viņi devās pētīt šā īpašuma robežas, sekoja to izliektajai līnijai un vairākas reizes gāja no strauta līdz žogam un atkal atpakaļ. Viņi uzgāja septiņus avotus pie pļavas kalna pakājē.

«Seit nu mums būtu pietiekoši daudz ūdens,» Bilijs teica. «Ja pļava būs drenēta un zeme labi iekopta, ar ūdens daudzumu mēs visu cauru gadu varam ievākt ražu pēc ražas. Te būs pieci akri šādas zemes, un es nevēlētos to mainīt pret misis Mortimeras zemi.»

Viņi stāvēja nogāzē vecā augļu dārzā, kur tikko bija saskaitījuši septiņus augļu kokus, gan ļoti nolaistus un nekoptus, bet vispār spēcīgus un lielus.

«Nogāzes augšējā malā aiz mājas varēsim audzēt ogulājus.» Saksona apklusa. Viņai bija ienākusi prātā jauna doma. «Ja misis Mortimera atbrauktu un dotu mums padomu! — Kā tu domā, Bilij, vai viņa brauks?»

«Protams, ka viņa brauks. No Sanžozē līdz šejienei nebūs vairāk par četrām stundām ko braukt. Bet vispirms mums jānoskaidro, vai šī vieta vispār pārdodama. Un tad tu viņai vari aizrakstīt.»

Saksonas avots bija viena un pie tam garākā šīs nelielās saimniecības robeža. Divas puses ieskāva žogs un ceturto Kalnavots.

«Padomā, mūsu kaimiņi būs šie abi jaukie cilvēki, skaistā sieviete un vīrietis,» Saksona domīgi teica. «Avots šķir viņu un mūsu saimniecību.»

«Tā vēl nav mūsu saimniecība,» Bilijs aizrādīja. «Iesim un apmeklēsim viņus. Varbūt viņi varēs mums kaut ko pastāstīt par šo sētu.»

«Tā jau ir tikpat kā mūsu,» Saksona atbildēja. «Galve-. nais bija to atrast. Un vienalga, kam šī māja piederējusi, viņš to nav mīlējis. Kopš ilgiem, ilgiem laikiem te neviens vairs nav dzīvojis. Un — ak Bilij, vai tu esi apmierināts?»

«Katrs mazākais nieciņš mani te apmierina,» Bilijs vaļsirdīgi teica. «Mazākais cik tālu te viss sniedzas. Vienīgā nelaime tā, ka tas nesniedzas pārāk tālu.»

Saksonas nelaimīgā sejas izteiksme lika Bilijam apklust un atteikties no sava iemīļotā sapņa.

«Mēs to pirksim — par to vairāk nerunāsim,» viņš teica. «Bet aiz pļavas ir daudz meža, un tādēļ nav visai daudz ganību. Tikai dažiem zirgiem un kādai govij. Bet tas viss var gaidīt. Mēs nevaram iegūt visu reizē, un viss, kas te atrodas, ir lielisks.»

«Nu tad dēvēsim to par sākotni,» viņa to mierināja. «Vēlāk jau varam piepirkt klāt — varbūt to gabalu pie Kaln- avota līdz trim uzkalniem, ko vakar redzējām …»

«Kur es teicu, ka tās labas ganības maniem zirgiem,» Bilijs viņu pārtrauca, un tam iekvēlojās acis, to sakot. «Jā, kādēļ gan ne? Tik daudz jau piepildījies no tā laika, kopš sākām savu ceļojumu, ka piepildīsies arī tas.»

«Mēs jau varam strādāt, lai to sasniegtu, Bilij.»

«Jā, mēs strādāsim kā īsti velni, lai to panāktu,» viņš domīgi teica.

Viņi izgāja caur primitīviem dārza vārtiņiem un devās pa ceļu, kas aizlocījās pa koptu meža gabalu. No mājas nekas nebija redzams, līdz viņi, gluži negaidot, atradās starp kokiem, kas to ieskāva. Tā bija astoņstūru māja un tik samērīga, ka ar saviem diviem stāviem nepavisam neizskatījās augsta. Māja iederējās savā vietā. Tā bija tāpat saaugusi ar zemi kā koki. Te nebija dārza vārda parastā nozīmē, mežs sniedzās līdz pat durvīm. Mājas durvis ar nelielo lieveni bija tikai vienu kāpienu virs zemes. Virs durvīm dīvaini grieztiem burtiem bija uzraksts «Trillium paspārne».

«Nāciet tikai pa kāpnēm augšā, mīļie,» sauca no augšas kāda balss, kad Saksona pieklauvēja.

Pakāpušies atpakaļ un paskatījušies augšup, viņi redzēja mazo lēdiju stāvam uz balkona un smaidām. Viņa bija ģērbusies vieglā rožaina auduma rīta kleitā un atkal Saksonai šķita kā puķe.

«Taisiet tikai durvis vaļā un nāciet iekšā — gan jau ceļu atradīsit paši,» viņa rīkoja.

Saksona gāja pa priekšu, un Bilijs sekoja tai uz papēžiem. Viņi ienāca kādā gaišā istabā ar daudz logiem un lielu granīta kamīnu, kur dega lielas malkas šķilas. Uz kamīna akmens dzegas bija nolikta liela meksikāņu vāze, pilna rudens izkrāsoto zaru un smalko, vieglo vīnstīgu. Sienas bija izklātas ar viegli kodinātu, bet ne pulētu koku siltā, dabīgā krāsā. Gaiss bija tīrs un tīkams, stipri smaržoja pēc koka. Vienā no istabas kaktiem stāvēja riekstu koka harmonijs, kādā citā daudz plauktu ar grāmatām. Pa logiem, pāri atpūtas solam, kas, redzams, nestāvēja dīkā, varēja redzēt mierīgo rudens ainavu ar dzeltenajiem kokiem un izbalējušo zāli. Daudzi iemīti ceļi veda uz visām pusēm pāri mazajai sētai. Skaistas nelielas kāpnes garām vairākiem logiem veda augšējā stāvā. Tur stāvēja mazā lēdija, apsveicinājās ar viņiem un ieveda tos — kā Saksona tūlīt noskārta — savā istabā. Arī šeit bija daudz logu un plauktu ar grāmatām. Grāmatas bija izkaisītas arī uz rakstāmgalda, dīvāna un šujamgaldiņa. Uz vaļējā loga palodzes bija nolikts trauks ar krāsainām rudens lapām, un visā telpā bija jūtama mazās brūnās sievietes apburošā ietekme. Viņa atsēdās niecīgā, no spāņu niedras pītā, spilgti sarkani lakotā šūpuļkrēslā, kas līdzinājās bērnu krēslam.

«Jā, tā ir dīvaina māja,» teica misis Hale, smejoties jaunas meitenes jautriem smiekliem. «Bet mums tā mīļa. Edmunds to cēla pats savām rokām, pat skārdnieka darbus veica pats — bija gan ļoti grūti, līdz viss saskanēja.»

«Vai grīdu lejā un kamīnu arī?» Bilijs jautāja.

«Visu, visu!» viņa lepni atbildēja. «Un pusi no visām mēbelēm. Tur to ciedru koka galdu un to tur arī — visu pats savām rokām.»

«Un pie tam tās tik maigas rokas,» Saksona neviļus iesaucās.

Misis Hale uzmeta viņai ātru vērīgu skatienu, un viņas žirgtajā sejā pavīdēja pateicīga izteiksme.

«Jā, tās ir maigas,» viņa liegi teica, «maigākās rokas, kādas jebkad esmu redzējusi. Tas ir mīļi, ka jūs to tūlīt esat pamanījusi, jo jūs jau viņu tikai redzējāt vakar ga- rāmbraucot.»

«Es nevarēju citādi,» Saksona teica.

Viņas skatiens slīdēja no misis Hales uz sienu aiz viņas, kur bija jauks bišu šūnu zīmējums, šur tur arī uzzīmētas zelta bites. Pie sienas bija arī vairākas gleznas.

«Tur ir tikai cilvēki,» Saksona teica, jo atcerējās skaistās gleznas Marka Hola mājās.

«Manas dabas ainavas gleznas ir, lūk, tur,» misis Hale atbildēja un rādīja pa logu laukā. «Iekšā gribu tikai savu mīļo attēlus, kas nevar vienmēr būt kopā ar mani. Daži no tiem ir briesmīgi klaiņotāji.»

«O!» Saksona bija piecēlusies un apskatīja kādu fotogrāfiju. «Vai jūs pazīstat Klāru Hastīngsu?»

«Domāju gan. Esmu bijusi viņai mātes vietā. Viņa atnāca pie manis, kad bija vēl gluži mazs bērns, un viņas māte bija mana māsa. Vai jūs ari zināt, ka esat tai ļoti līdzīga? To jau es vakar teicu Edmundam, un arī viņš to jau ievērojis. Un tādēļ nav nekāds brīnums, ka mana sirds tūlīt atrada ceļu uz jums, kad abi braucāt mums garām ar saviem skaistajiem zirgiem.»

Tātad misis Hale ir Klāras krustmāte — arī pieder tai ģintij, kas šķērsoja prēriju. Saksona tikai tagad saprata, kādēļ tā viņai tik ļoti atgādina viņas mirušo māti.

Bilijs bija nogrimis ciedru koka izstrādājuma apbrīnā un tikai pa daļai dzirdēja abu sieviešu sarunu. Saksona stāstīja, kā viņi bija satikušies ar Klāru un Džeku Has- tingsu uz viņu jahtas un ceļā uz Oregonu. Viņi vēl arvien ceļojot, misis Hale teica, bet zirgus jau esot atsūtījuši mājās un paši ar tvaikoni aizbraukuši uz Angliju. Misis Hale pazina Saksonas māti vai, pareizāk sakot, viņas dzejas un parādīja viņai ne tikai dzeju sakopojumu, bet biezu sējumu, kur bija ielīmēti daudzi no laikrakstiem izgriezti dzejoļi, ko Saksona vēl nekad nebija redzējusi. Viņa esot bijusi jauka seno dienu apdziedātāja, misis Hale teica, bet senajās zelta dienās dziedājuši tik daudzi, kas tagad aizmirsti. Toreiz nav bijis žurnālu, dzejas iespiestas vietējos laikrakstos un reizē ar tiem arī izgaisušas.

Džeks Hastingss iemīlējis Klāru, viņa turpināja stāstīt; tad, ierodoties reiz «Trillium paspārnē», iemīlējis Sonomas ieleju un nopircis skaistu rančo, bet no tā viņam maz prieka, jo viņš lielāko daļu laika pavada ceļojumos, kas to noved visās pasaules malās. Misis Hale pastāstīja pat par savu ceļojumu pāri prērijai piecdesmito gadu beigās, kad vēl bijusi gluži maza meitenīte, un tāpat kā misis Mortimera, arī viņa zināja stāstīt par kauju pie Mazās Tērces un iznīcināto emigrantu karavānu, no kuras vienīgais palicis dzīvs Bilija tēvs.

«Un tā,» Saksona stundu vēlāk teica, «mēs veselus trīs gadus no vietas meklējām savu mēness ieleju, un tagad to esam atraduši.»

«Mēness ieleju?» misis Hale jautāja. «Tātad jūs visu laiku to jau zinājāt? Bet kādēļ tad tik ilgi vilcinājāties?»

«Nē, mēs nekā nezinājām. Mēs sākām savu ceļojumu, nekā nezinot. Marks Hols to dēvēja par svētceļojumu un vienmēr ķircināja mūs, lai ņemot līdzi garos svētceļnieku spieķus. Viņš teica, kad mēs atradīšot meklēto vietu, mūsu spieķi sākšot plaukt. Viņš smējās par visiem tiem jaukumiem, ko cerējām atrast savā ielejā, un kādā dienā izveda mani uz verandas un parādīja tālskatī mēnesi. Viņš teica, ka tā esot vienīgā vieta, kur mēs tādu brīnumieleju atradīšot. Viņš, bez šaubām, domāja, ka tas ir sapnis, bet mēs to sākām dēvēt par mēness ieleju un devāmies to meklēt.»

«Tā tik ir brīnišķīga sagadīšanās,» misis Hale iesaucās. «Sī te taisni ir Mēness ieleja.»

«To es ļoti labi zinu,» Saksona mierīgi teica, «jo šeit ir viss, ko mēs vēlējāmies atrast.»

«Jūs mani nesaprotat, dārgā. Tā tiešām ir Mēness ieleja — Sonomas ieleja. Sonoma ir sens indiāņu vārds un nozīmē Mēness ieleja. Daudzas indiāņu paaudzes tā dēvēja šo ieleju, pirms šeit ienāca baltie. Un mēs, kas to mīlam, arī tā saucam.»

Tagad Saksona atcerējās noslēpumainos aizrādījumus, ko misters Hastingss un viņa sieva bija minējuši. Abas sievietes turpināja sarunāties, līdz Bilijs galīgi zaudēja pacietību. Viņš nokrekšķinājās un sāka pats runāt:

«Mēs labprāt kaut ko uzzinātu par zemnieka māju viņpus avotam — kam tā pieder, vai ir pārdodama, kur atrast īpašnieku un tā tālāk.»

Misis Hale piecēlās.

«Iesim un parunāsimies ar Edmundu,» viņa teica, satvēra Saksonas roku un gāja ar viņu reizē pa priekšu.

«O,» iesaucās Bilijs, kas augumā tālu pārsniedza misis Hali. «Man vienmēr likās, ka Saksona ir maza, bet no viņas varētu iztaisīt divas tādas kā jūs.»

«Jūs esat liela auguma vīrs,» mazā sieviete smaidīja, «bet Edmunds ir lielāks nekā jūs un arī plecos platāks.»

Viņi šķērsoja plašu gaišu halli un atrada lielo skaisto vīrieti viņa istabā, kur tas sēdēja ērtā atzveltnī un lasīja. Arī blakus viņa atzveltnim atradās no spāņu niedras pīts sarkani lakots bērnu šūpuļkrēsls. Uz vīrieša ceļiem gulēja neparasti liels svītrots kaķis, kas lūkojās uz degošu pagali kamīnā un reizē ar savu kungu pagrieza galvu pret ienācējiem, lai tos apsveiktu. Saksona atkal izjuta mīlas pilno svētību, kas tai plūda pretim no šā vīra sejas, viņa acīm un rokām, ko neviļus meklēja viņas skatiens. So roku maigums viņu apbūra. Tās bija liegas rokas. Tās bija rokas, kas pauda par tādu vīrieša tipu, ko viņa pat sapņos nebija varējusi iedomāties. Neviens jautrajā Karmelas sabiedrībā nebija tai licis nojaust, ka tāds vīrietis vispār var eksistēt. Tie tur bija mākslinieki. Seit bija zinātnieks, filozofs. Jaunības trakulības un neprātīgas sacelšanās vietā te bija stājusies gudrības svētība. Sīs liegās rokas bija atvairījušas visu dzīves rūgtumu un paturējušas tikai tās saldmi. Viņa mīlēja Karmelas jautro baru, tomēr neviļus notrīsēja, iedomājoties, kādi daži no viņiem būs vecumā — sevišķi teātra kritiķis un Dzelzsvīrs.

«Lūk, te ir šie mīļie bērni, Edmund,» misis Hale teica. «Un vai tu vari iedomāties — viņi grib pirkt Madronjo rančo. Viņi trīs gadus to meklējuši — es aizmirsu tiem pastāstīt, ka mēs meklējām desmit gadus savu Trillitim paspārni. Pastāsti viņiem tagad visu, ko zini. Misters Naismits, jādomā, vēl arvien grib pārdot?»

Viņi atsēdās lielos vienkāršos krēslos; misis Hale niecīgajā šūpuļkrēslā blakus lielajam atzveltnim, un viņas smalkā roka kā viegla lapa dusēja Edmunda rokā. Saksona klausoties lika slīdēt acīm pa istabu ar augstajiem grāmatu plauktiem. Viņa sāka nojaust, ka māja, kas celta no koka un akmens, spēj raksturot tā cilvēka garu, kas to izdomājis un radījis. Šīs maigās rokas bija radījušas to visu — pat mēbeles — kā viņa sev teica, slīdot acīm no rakstāmgalda pie krēsla, no darba galda pie lasāmās pults, kas stāvēja pie gultas otrā istabā un kur bija sakārtota liela kaudze laikrakstu un žurnālu, bez tam atradās arī spuldze ar zaļu kupolu.

Ar Madronjo rančo tā lieta esot ļoti vienkārša, viņš teica. Naismits vēloties pārdot. To viņš gribot jau kopš pieciem gadiem, kamēr sācis piedalīties minerālavotu izmantošanā lejāk ielejā. Tā esot laime, ka taisni viņš esot šī rančo īpašnieks, jo visa zeme šeit piederot kādam francūzim — seno dienu ieceļotājam — kas negribot pārdot ne pēdu savas zemes. Viņš esot zemnieks ar zemniekam īpatnējo mīlestību uz savu zemi, un šī mīlestība viņam izvērtusies savā ziņā mānijā, slimībā. Ar savām zemes alkām viņš kļuvis par īstu skopuli. Bet, būdams vājš veikalnieks, vecs un stūrgalvīgs, viņš esot nabags un stāvot tuvu sabrukumam; tas esot vēl liels jautājums, kas atnākšot pirmais —• nāve vai bankrots.

Madronjo rančo piederot Naismitam, un viņš novērtējis zemi par piecdesmit dolāriem akrā. Iznākot tūkstoš dolāru, jo esot pavisam divdesmit akru. Kā lauksaimniecības objekts, kur piekopt veclaicīgās saimniekošanas metodes, rančo neesot tik daudz vērts. Bet kā uzņēmuma pasākums — tas jā; vēl tikai nesen plašāka sabiedrība atklājusi šo ieleju un sākusi izmantot tās bagātības, un labāku vietu vasaras mītnei nemaz neesot iespējams atrast. Kā laimes un prieka objekts ar savu skaisto apkārtni un lielisko klimatu rančo tūkstoškārt pārsniedzot cenu, ko par to prasot. Viņš zināja pastāstīt, ka Naismits būšot ar mieru dot garu izmaksas termiņu. Edmunda priekšlikums bija rentēt to visu uz diviem gadiem ar pirkšanas priekšrocību, un rentes nauda būtu atvelkama no pirkuma summas, ja viņi nolemtu īpašumu pirkt. Sāds līgums Naismitam bijis ar kādu šveicieti, kas tam maksājis desmit dolārus mēnesī. Bet viņam nomirusi sieva, un viņš visu pametis.

Edmunds drīz vien noskārta, ka Bilijs še spiests no kaut kā atteikties, kaut arī nebija skaidrs, kas tas ir. Uzstādījis dažus jautājumus, viņš to uzzināja — tas bija sapnis par lielu zemes platību, par lopiem, kas ganās simts pakalnos, un simts sešdesmit akru zemes kā rančo mazākais apmērs.

«Bet jums visa tā zeme nebūt nav vajadzīga, mans dārgais draugs,» Edmunds maigi teica. «Redzu, ka jūs tiešām kaut ko saprotat no intensīvas saimniecības. Vai esat kādreiz domājis par zirgkopību?»

Bilijam palika mute vaļā, tā viņu ietekmēja šī doma. Viņš mēģināja tikt ar šo domu skaidrībā, bet nespēja šīs abas domas savienot. Viņa acīs pavīdēja neticīga izteiksme.

«Tas jums man jāpaskaidro,» viņš iesaucās.

Vecākais vīrietis laipni pasmaidīja.

«Nu, redziet. Vispirms, šie divdesmit akri jums vajadzīgi tikai izskatam. Pļava ir piecus akrus liela. Jums nevajag vairāk kā divus akrus, lai varētu pārtikt no saknēm. Taisnību sakot, jūs un jūsu sieva, strādājot no rīta ausmas līdz vakara tumsai, nevarat pienācīgi apsaimniekot pat šos divus akrus. Jums paliek pāri trīs akri. Avoti jūs bagātīgi apgādā ar ūdeni. Jūs nedrīkstat apmierināties ar vienu ražu gadā, kā citi lauksaimnieki šeit ielejā, kas saimnieko vēl pēc senām paražām. Apsaimniekojiet visu tikpat intensīvi kā sakņu dārzu, izmantojot zemes auglību līdz pēdējai iespējai, visu cauru gadu ievācot zirgu barībai derīgu ražu, apūdeņojiet laukus, drenējiet un mēslojiet tos, turieties pie maiņsaimniecības. Šie trīs akri izbaros tikpat daudz zirgu kā debesis vien zina cik plašas, bet nekoptas un nemēslotas ganības. Padomājiet par šo lietu. Es jums aizdošu grāmatas par šo saimniecības nozari. Es nezinu, cik liela būs jūsu raža, nezinu arī, cik viens zirgs apēd — tas jums pašam jāaplēš. Bet esmu pārliecināts, ka jūs, ja salīgsit kalpu, kas jūsu sievai palīdz kopt sakņu dārzu, varēsit pamazām iegādāties tik daudz zirgu, cik jūsu trīs akri spēj uzturēt. Un tad būs pienācis laiks piepirkt vairāk zemes, pirkt vairāk zirgu, iegūt lielākas bagātības, ja tās jūs vērš laimīgu.»

Bilijs saprata. Sajūsmā tas iesaucās:

«Jūs tik esat lauksaimnieks!»

Edmunds pasmaidīja un paskatījās uz savu sievu.

«Pasaki viņam savas domas, Anete!»

Viņas zilās acis mirdzēja, paklausot vīra aicinājumam.

«Sis mīļais cilvēks nesaimnieko. Viņš nekad arī nav saimniekojis. Bet viņš zina.» Viņa ar rokas mājienu norādīja uz grāmatu plauktiem pie istabas sienām. «Viņš pēta visu labo. Viņš studē visu labo, ko labie cilvēki zem saules labu radījuši. Viņa prieks ir grāmatas un galdnieka darbi.»

«Neaizmirsti Dulciju,» Edmunds maigi protestēja.

«Jā, un Dulcija,» Anete smējās. «Dulcija ir mūsu govs. Džekam Hastingsam tā ir liela mīkla, vai Edmunds mīl vairāk Dulciju, vai Dulcija mii vairāk Edmundu. Kad viņš dodas prom uz Sanfrancisko, Dulcija ir gluži izmisusi. Un Edmunds arī, un viss beidzas ar to, ka viņš pa galvu pa kaklu steidzas atpakaļ. O, bieži vien esmu bijusi greizsirdīga Dulcijas dēļ. Bet man jāatzīst, ka viņš to saprot labāk kā neviens.»

«Jā, tas ir vienīgais praktiskais, ko zinu no piedzīvojumiem,» Edmunds apstiprināja. «Esmu autoritāte Džersijas sugas govju jautājumos. Ja vēlaties labu padomu šai lietā, griezieties pie manis.»

Viņš piecēlās kājās un piegāja pie grāmatu plauktiem; un viņi redzēja, cik liels un brīnišķi noaudzis ir šis vīrietis. Viņš palika stāvot ar grāmatu rokā, lai atbildētu uz kādu Saksonas jautājumu. Nē, šeit neesot moskītu, kaut gan vienu vasaru, kad trīs dienas no vietas pūtis dienvidvējš — kaut kas gluži nedzirdēts — iemaldījušies trīs moskīti no Sanpablo līča. Un, kas attiecas uz miglu, tad tā ir tā, kas padarījusi ieleju tādu, kāda tā ir. Pateicoties ielejas situācijai — Sonomas kalna aizsegā — miglas slāņi gandrīz vienmēr stāvot augstās gaisa joslās. Tā nākot no četrdesmit jūdžu atstatā okeāna, atsitoties pret lielo Sonomas kalnu un tiekot uzdzīta augstu gaisā. Un vēl kas — Trillium paspārne un Madronjo rančo laimīgā kārtā atrodoties šaurā siltumjoslā, un temperatūra aukstos ziemas rītos šeit esot dažus grādus augstāka nekā citur ielejā. Vispār salnas te esot retums — šai siltumjoslā, to skaidri pierādot tas apstāklis, ka te audzējot dažas apelsīnu un citronu koku pasugas.

Edmunds turpināja viņiem lasīt priekšā un bez tam vēl sameklēja veselu kaudzi dažādu grāmatu. Atvēris augšējo, Boltona Hila «Trīs akri un brīvība», viņš lasīja par kādu vīru, kas noiet gadā seši simti piecdesmit jūdžu, lai apstrādātu savus divdesmit akrus pēc vecās sistēmas un ievāktu trīs tūkstoš buše|u nelāgu kartupeļu; un par citu vīru, «jaunlaiku lauksaimnieku», kas kultivē tikai piecus akrus, noiet gadā divi simti jūdžu, ražo trīs tūkstoš bušeļu kartupeļu, agros un izlasītu šķirni, ko pārdod par cenu, kas daudzkārtīgi pārsniedz pirmā lauksaimnieka iegūto summu.

Saksona paņēma grāmatas un, izlasījusi virsrakstus, apkrāva ar tām Biliju.

«Varat dabūt vēl vairāk, ja tās jums vajadzīgas,» Edmunds laipni teica. «Man ir simtiem sējumu par lauksaimniecību, un, tiklīdz jums kādu dienu būs laiks, jums jānāk iepazīties ar Dulciju,» viņš tiem sauca pakaļ, kad tie jau gāja pa durvīm laukā.

19

Kad ieradās misis Mortimera ar sēklu katalogiem un lauksaimniecības grāmatām, viņa atrada Saksonu apkrāvušos ar tām grāmatām, ko tā bija paņēmusi no Edmunda Hales. Saksona viņai visu izrādīja, un misis Mortimera par visu priecājās, ieskaitot arī rentes līgumu ar pirkšanas pirmtiesībām.

«Un tagad,» viņa teica, «paskatīsimies, kas darāms vispirms. Atsēdieties, jūs abi divi. Tā ir kara padome, un es esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kas zina padomu, ko jums darīt. Tas nu man būtu gan jāzina! Cilvēks, kas sakārtojis un sastādījis katalogu lielai pilsētas bibliotēkai, spēs gan ievadīt divus jaunus cilvēkus jaunā gaitā. Nu tā, ar ko mēs sāksim?»

Viņa acumirkli padomāja.

«Vispirms — Madronjo rančo ir lielisks pirkums. Es protu vērtēt zemi, protu vērtēt arī klimatu un cienīt skaistumu. Madronjo rančo ir zelta dzīsla. Te slēpjas vesela bagātība. Kā to apsaimniekot — to pastāstīšu jums vēlāk. Vispirms — jums ir zeme. Otrs — ko jūs ar to gribat darīt? Vai gribat ar to pelnīt savu iztiku? Jā. Saknes? Protams. Ko jūs ar tām darīsit, kad būsit ievākuši? Pārdosit. Kur? — Nu, tagad klausieties. Jums jādara tā, kā es da- riju. Atsakieties no starpnieka. Pārdodiet tieši patērētājam. Sabungojiet paši sev noņēmējus. Vai zināt, ko, šurp braucot, pa vagona logu redzēju? Viesnīcas, peldiestādes, vasarnīcas — iedzīvotājus, cilvēkus, kas grib, lai tos baro: tirgu. Kā šo tirgu apgādāt? Es velti raudzījos pēc dārz- niecībām! Bilij, aizjūdziet zirgus un brauksim visi trīs pastaigāties. Par pārējo jums abiem pagaidām nav ko rūpēties. Lai tās lietas visas stāv. Vai ir vērts braukt, ja nezina pat adresi, uz kurieni braukt? Mēs šo pēcpusdienu pajautāsim adreses. Tad mēs zināsim, kā tās lietas kārtot.»

Bet Saksona nebrauca līdzi. Bija pārāk daudz ko darīt; bija jāuzkopj nolaistā mājas iekšiene, lai misis Mortime- rai būtu vieta, kur gulēt. Bilijs un misis Mortimera atgriezās tikai pēc parastā vakariņu laika.

«Jūs laimīgie, laimīgie bērni!» viņa iesāka, tiklīdz bija ienākusi pa durvīm. «Ieleja tikko sākusi kustēties. Šeit ir jūsu tirgus. Pat neviena vienīga konkurenta visā ielejā. Man jau likās, ka viesnīcas te izskatās gluži jaunas — Kalienta, Boijo Karstavoti, Elverano un visu pārējo garā virtene. Arī Glenelenā ir trīs mazas viesnīcas gandrīz vai viena otrai blakus. O, izrunājos ar visiem īpašniekiem un pārvaldniekiem.»

«Viņa ir taisni brīnišķīga,» Bilijs apbrīnodams teica. «Viņa būtu ar mieru doties taisni pie mīļā Dieva un uzsākt sarunas par darījumiem. Tev vajadzētu viņu redzēt.»

Misis Mortimera pateicās par komplimentu un tad turpināja:

«Un no kurienes sūta visas saknes? Ar ratiem no desmit un piecpadsmit jūdžu attāluma, no Santa Rosās un no Sonomas ielejas augšgala. Tur ir tuvākās saimniecības, kas nodarbojas ar sakņkopību, un, kad tās nespēja apmierināt augošos pieprasījumus, viesnīcniekiem jāpasūta saknes no Sanfrancisko. Es viņus iepazīstināju ar Biliju, un tie bija ar mieru viņu atbalstīt. Tas jums arī ir tas labākais. Jūs varat viņiem pārdot labas saknes par to pašu naudu. Bet jums jāraugās, ka varat viņiem piegādāt vislabāko preci, vissvaigākās saknes, jūs nedrīkstat aizmirst, ka varat tās dot lētāk, jo jums jābrauc īsāks ceļa gabals.

Šeit nav nekur gluži svaigu olu, nav ievārījumu, želejas. Jums nogāzē ir milzums brīvas vietas, kur nevar audzēt saknes. Rīt jums parādīšu, kā ierīkot vistu mājas un pagalmus. Jums jātur arī tītari Sanfrancisko tirgum. Protams, jūs visu to sāksit pamazām, kā blakus nodarbību. Es jūs pamācīšu un atsūtīšu arī grāmatas. Galvas jums

vajadzēs krietni vien nodarbināt, tas jums reiz par visām reizēm labi jāiegaumē. Algot darba uzraugu izmaksā pārāk dārgi, dārgāk nekā turēt cilvēku, kas strādā. Jums viss jāiegrāmato. Jums jāzina, kā kārtojas jūsu lietas. Jums jāzina, kas atmaksājas, kas neatmaksājas un kas atmaksājas vislabāk. To jums pateiks grāmatas. Es jums visu to ierādīšu — kad tam būs pienācis laiks.»

«Un to visu uz divu akru lielas platības,» Bilijs murmināja.

Misis Mortimera viņu bargi uzlūkoja.

«Ko jūs tur rūcat par diviem akriem?» viņa enerģiski teica. «Pieci akri! Un arī tad vēl nespēsit apmierināt visas prasības. Un jūs, mans jaunais draugs, dabūsit diezgan nostrādāties, tāpat arī jūsu zirgi, drenējot pļavas, kad sāksies pirmās lietus gāzes. To visu pārrunāsim rīt. Arī jautājumu par ogulājiem nogāzē — un izmeklētas, gleznas špalieru augļu šķirnes galdam. Par tām jūs saņemsit gluži fantastiskas summas. Un upenes — Burbanks, viņš dzīvo Santa Rosā — Ļoganas šķirne, Mamuta šķirne. Bet nešķiediet laiku ar zemenēm. Tas ir vesels darba lauks pats par sevi. Tie nav kā vīnogulāji, vai sapratāt? Es apskatīju augļu dārzu. Labs materiāls, to tikai vajag apstrādāt. Vēlāk varam parunāt par potēšanu un tamlīdzīgām lietām.»

«Bet Bilijs grib sev trīs akrus pļavas,» Saksona paskaidroja, tiklīdz tika pie vārda.

«Kādēļ?»

«Sienam un zirgu barībai. Viņš grib audzēt zirgus.»

«Nopērciet to par daļu tās naudas, ko iegūsit, apsaimniekojot šos trīs akrus,» misis Mortimera ātri atbildēja.

Bilijam atkal bija jāatsakās.

«Nu jā,» viņš teica, pūlēdamies izskatīties jautrs un apmierināts. «Lai notiek, mēs turēsimies pie saknēm.»

Tais dienās, kamēr misis Mortimera še viesojās, Bilijs atstāja visas lietas abu sieviešu ziņā, ļaujot tām visu iekārtot pēc sava prāta. Oklendā bija iestājies uzplaukuma periods, un no turienes staļļu īpašnieka pienāca jauns steidzīgs pieprasījums pēc zirgiem. Tādā kārtā Bilijs, augu dienu atrodoties ārpus mājas, sīki iepazinās ar ieleju. Staļļu īpašnieks gribēja pārdot diezgan daudz zirgu, kas bija sabojājuši kājas uz cietajiem pilsētas ielu akmeņiem. Viņš tos piedāvāja par lētu naudu. Tie bija labi zirgi. To Bilijs zināja, jo pazina tos no agrākiem laikiem. Mīkstā zemē viņu kājas drīz vien atveseļosies, vēl jo vairāk, ja tos neapkaltus paturēs kādu laiku mierā labās ganībās.

Protams, pilsētu ielām tie vairs nebūs derīgi arī pēc tam, bet lauku darbiem tos vēl varēs izmantot gadiem ilgi. Bet tad jau viņam jādomā arī par zirgaudzētavu. Viņš tomēr neriskēja izdarīt šo pirkumu; cīnījās ar sevi klusībā un neteica par to Saksonai ne vārda.

Vakaros viņš sēdēja virtuvē un smēķēja, klausoties, ko abas sievietes bija dienas ritumā paveikušas un izdomājušas. Bija ļoti grūti atrast vajadzīgos zirgus, un, kā viņš izteicās, zemniekam grūti šķirties no zirga, tikpat sāpīgi, kā likt izraut zobu, kaut gan viņam bija tiesības palielināt pirkuma summu par piecdesmit dolāriem. Nevērojot automobiļus, smago darba zirgu cenas pastāvīgi kāpa. Kamēr Bilijs vien spēja atcerēties, smago darba zirgu cenas bija pastāvīgi kāpušas. Pēc lielās zemestrīces tās pēkšņi sakāpa ļoti augstu, bet pēc tam vairs ne reizi nenoslīdēja.

«Bilij, jūs laikam, ar zirgu tirdzniecību nodarbojoties, nopelnāt vairāk nekā agrāk, kad bijāt vienkāršs strādnieks?» misis Mortimera jautāja. «Jā, jā. Bet jums vajadzēs ķerties pie pļavas un drenēt to, arī art vajadzēs un darīt līdzīgas lietas. Turpiniet vien uzpirkt zirgus. Nodarbiniet labi savu galvu. Bet no tā, ko nopelnāt, lūdzu, esiet tik laipns un algojiet Saksonai vienu cilvēku, kas strādā ar viņu pie saknēm. Tas ir labs naudas ieguldījums un ātri vien nes augstus procentus.»

«Protams,» viņš atbildēja. «Tādēļ jau ari algo cilvēku, lai ar viņu pelnītu. Bet kā gan Saksona un viens algotnis lai tiek galā ar pieciem akriem, ja misters Hale saka, ka mēs abi ar Saksonu, strādājot no agra rīta līdz vēlam vakaram, nespēšot pienācīgi apkopt divus akrus lielu sakņu gabalu — to es nekādi nevaru saprast.»

«Saksonai nemaz nebūs pašai jāstrādā,» misis Mortimera teica. «Vai jūs varbūt redzējāt, kā es Sanžozē strādāju? Saksonai jānodarbina galva. Ir laiks, kad jums jāsāk to ievērot. Pusotra dolāra dienā. Tik daudz nopelna cilvēki, kas negrib likt savai galvai strādāt. Klausieties! Šo pēcpusdienu man bija garāka saruna ar misteru Hali. Viņš saka, ka šeit ielejā tiešām nevarot dabūt krietnus algotņus.»

«To es ļoti labi zinu,» Bilijs teica. «Visi krietnie strādnieki aiziet uz pilsētām. Tikai padibenes paliek. Un labie, kas še paliek, nestrādā citiem.»

«Tur katrs vārds taisnība. Bet klausieties, bērni. Es to ļoti labi zinu, runāju arī ar misteru Hali par to. Viņš ir

ar mieru to visu jums nokārtot. Viņš to labi prot un pazīst arī inspektoru. Vārdu sakot, viņš jums var izgādāt divus nosacīti apžēlotus Sankventinas cietumniekus jūsu dārza darbiem. Tur ir daudz ķīniešu un itāliešu, un tie ir labākie dārzkopji, lai ražotu tirdzniecības saknes. Tādā kārtā jūs ar vienu cirtienu nositīsit divas mušas. Palīdzēsit nabaga ieslodzītajiem un arī paši sev.»

Saksona bija nobijusies un nezināja ko atbildēt, bet Bilijs dziļi nopietni pārdomāja šo priekšlikumu.

«Jūs taču pazīstat Džonu?» misis Mortimera turpināja. «Es domāju mistera Hales dārznieku. Kā viņš jums patīk?»

«O, es vēl šodien domāju par to, cik jauki, ja var dabūt tādu cilvēku kā Džons,» Saksona aizgūtnēm teica. «Tas ir tik laipns, uzticams cilvēks. Misis Hale man stāstījusi daudz laba par viņu.»

«Bet vienu viņa nav teikusi,» misis Mortimera smaidot sacīja, «un proti, ka Džons ir nosacīti apžēlots cietumnieks. Pirms divdesmit astoņiem gadiem viņš saķildojies ar kādu citu vīru sešdesmit astoņu centu dēļ un dusmās to nositis. Viņš tagad jau trīs gadus dzīvo pie Hales ģimenes. Vai atceraties veco francūzi, kas bija pie manis? Ar to bija gluži tāpat. Nu tātad, tas nu būtu nokārtots. Kad ieradīsies abi jūsu vīri, jums tiem, protams, būs jāmaksā laba alga — un par to mēs parūpēsimies, lai viņi būtu vienas tautības, ķīnieši vai arī itālieši, nu jā, un, kad viņi ieradīsies, tie kopā ar Džonu mistera Hales vadībā uzcels sev nelielu būdu, kur dzīvot. Mēs paši varam izmeklēt vietu, kur to celt. Bet, kad jūsu uzņēmums būs pilnā gaitā, būs jārauga pagādāt vairāk darba roku. Jums tikai, Bilij, jātur vairāk acis vaļā, kad klejojat pa ieleju.»

Nākošajā vakarā Bilijs nepārradās ierastajā laikā, un pulksten deviņos no Glenelenas jāšus ieradās ziņnesis ar telegrammu. Bilijs to bija sūtījis no Ezeru apgabala. Viņš meklēja zirgus Oklendas staļļiem.

Bilijs pārradās tikai trešā dienā, noguris līdz nāvei, bet ļoti lepns, ko viņš pat nemēģināja slēpt.

«Nu, ko jūs šais trīs dienās esat paveicis?» misis Mortimera viņam jautāja.

«Lietoju savu galvu,» viņš ļoti pašapzinīgi atbildēja. «Nositu divas mušas ar vienu cirtienu, un nositu veselu baru. Hm! Dzirdēju par to Laundalā un varu jums tikai teikt, ka Hezela un Hetija bija nodzītas gandrīz tuvu pie beigām, kad noliku tās Kalistagā kādā stallī un ar pasta ratiem braucu tālāk uz Sv. Helēnu. Ierados vēl īstajā

laikā un notvēru gan tos — astoņi spēcīgi dzīvnieki — tie piederēja kādam sta|]a turētājam kalnos. Tie bija jauni, tik veselīgi un svaigi, kādus vien var vēlēties, un vieglākais no tiem svēra pāri par tūkstoš piecsimt mārciņām. Vakar vakarā Kalistogā tos uzliku uz tvaikoņa. Labi, bet tas vēl nav viss.

Pirms tam Laundalā runāju ar vīru, kas strādā akmeņlauztuvēm. Zirgus pārdot! Viņš grib tos pirkt. Viņš taisni kā traks vēlas tos pirkt. Viņš būtu ar mieru tos pat īrēt, viņš saka.»

«Un tu viņam aizsūtīji tos astoņus, ko nopirki!» Saksona viņam iekrita valodā.

«Nekā nebija. Tos astoņus es nopirku par Oklendas naudu, un tie jau bija nosūtīti uz Oklendu. Es runāju ar Laundalas važoni, un viņš bija ar mieru īrēt no manis katru dienu sešus zirgus par piecdesmit centiem gabalā. Tad es telegrafēju bosam, lai izsūta man sešus zirgus, tos ar slimajām kājām, un naudu lai atskaita no manas komisijas naudas. Kādus sūtīt, to lai izvēlas Buds Stroderss, viņš zina, ko es gribu. Tiklīdz pie pienāks, tūlīt tiem noņems pakavus, divas nedēļas tie atpūtīsies ganībās. Pēc tam tos aizsūtīs tieši uz Laundalu. Ar darbu tie tiks viegli galā. Ce]š uz staciju iet no kalna lejup un ir mīksts smiltājs. Piecdesmit centu par katru — tas ir trīs dolāri dienā, ko es nopelnīšu par viņiem katru darba dienu. Man nav jārūpējas ne par viņu barošanu, ne apkalumu, ne arī ko citu. Un esmu pārliecināts, ka ar tiem apiesies labi. Trīs dolāri dienā — nu jā. Ar to varēs maksāt Saksonas algotņiem, ja vien viņa neliek tiem strādāt arī svētdienās. U! Mēness ieleja! Nepaies ilgs laiks, un mēs varēsim valkāt dārgakmeņus. O! Es varētu nodzīvot pilsētā tūkstoš gadu, un arī tad nerastos šāda izdevība. Tas ir labāk nekā ķīniešu loterija.»

Viņš piecēlās kājās.

«Tā, tagad iešu iedot Hezelai un Hetijai dzert un ēst, jā, un tad tām jāatpūšas. Pēc tam es labprāt ēstu vakariņas.»

Abas sievietes mirdzošām acīm raudzījās viena uz otru un tikko gribēja kaut ko teikt, kad Bilijs vēlreiz iebāza galvu pa durvīm.

«Es vēl kaut ko aizmirsu jums paskaidrot, un jūs varbūt to tā īsti nesapratāt. Katru dienu es saņemšu trīs dolārus, bet visi seši zirgi tomēr piederēs man. Tie piederēs man. Tie ir mani. Vai jūs to saprotat?»

«Es vēl neesmu galā ar jums, bērni,» misis Mortimera bija šķiroties teikusi un vairākas reizes ziemā uz īsu laiku ieradās viņus apmeklēt, dodot vērtīgus padomus. Viņa mācīja Saksonai, kā kalkulēt savus ražojumus pašreizējam tirgum, kā pavasarim, kad tirgus jau būs daudz plašāks, un vasaras laikam, kad pieprasījums pārsniegs piedāvājumu, kā visu to pārdot un kā aplēst. Pa to laiku Hezelai un Hetijai, tiklīdz atlika brīvs brīdis, vajadzēja vest no Glenelenas kūtsmēslus, un nekad vēl turienes staļļi nebija tik pamatīgi iztīrīti. No dzelzceļa piestātnes bija jāved veseliem vezumiem mākslīgie mēsli, kas bija pasūtīti uz misis Mortimeras ieteikumu.

Abi dārzkopji — nosacīti apžēlotie — bija ķīnieši, vecāki vīri, kas bija pavadījuši daudzus gadus cietumā. Bet darbs, ko tie dienā veica, misis Mortimeru apmierināja. Gan Jums bija pirms divdesmit gadiem pārraudzījis dārzu vienā no Menloparka lielajām muižām. Viņa nelaime bija ieradusies kautiņa veidā, kas bija noticis kādā Redvud- sitijas ķīniešu spēļu ellē. Viņa biedrs Can Či bija īsts kauslis senajās Sanfrancisko cīņu dienās, bet cietuma sakņu dārzā grūtā darbā pavadītie gadi bija atvēsinājuši viņa karstās asinis un pieradinājuši turēt rokā kapli, nevis cirvi. Sos viņu palīgus atsūtīja uz Glenelenu kā lielus dārgumus, un vietējais šerifs parakstījās, ka tos saņēmis, bez tam katru mēnesi viņam bija jāraksta cietuma iestādēm ziņojums par tiem. Arī Saksonai katru mēnesi vajadzēja iesūtīt savu ziņojumu.

Balles par to, ka viņai varētu nogriezt galvu, Saksonai ātri izzuda. Valsts smagā roka bija gatava kuru katru brīdi krist uz vainīgo galvām, un, ja viņi tikai vienu vienīgu reizi par daudz iedzertu, roka būtu tūlīt klāt, lai nogādātu abus atpakaļ cietumā. Viņiem nebija arī kustības brīvības. Kad vecajam Gan Jumam vajadzēja steidzīgi ierasties Sanfrancisko pie Ķīnas konsula parakstīt dažus dokumentus, viņam vispirms bija jālūdz Sankventinas iestāžu atļauja. Bez tam tie ne viens, ne otrs pēc dabas nebija ļaunprātīgi. Saksona bija baidījusies valdīt pār diviem bīstamiem noziedzniekiem, bet, kad tie ieradās, viņa drīz vien manīja, ka ir taisni prieks ar tiem kopā strādāt. Viņa tiem varēja pateikt, kas jādara, bet tie abi zināja kā tas jādara. Saksona no tiem iemācījās tūkstošiem mazu triku, ko zina tikai mācīti dārznieki, un saprata, cik nevarīga būtu bez šiem abiem palīgiem.

Viņas bailes bija zudušas arī tādēļ, ka tā vairs nebija mājās viena. Saksona bija nodarbinājusi savu galvu un ātri apjēguši, ka nespēj sekmīgi uzraudzīt darbus ārpus mājas un strādāt tajā pašā laikā mājās. Tādēļ viņa aizrakstīja enerģiskai atraitnei, kas bija dzīvojusi Jukaijā tai kaimiņos un mazgāja citiem veļu. Viņa tūlīt pieņēma Saksonas piedāvājumu. Misis Paula bija četrdesmit gadus veca, maza un ļoti resna, bet nekad nesūdzējās par nogurumu. Bilijs smējās, ka viņa ar savām spēcīgajām rokām varot savaldīt reizē abus ķīniešus. Misis Paula ieradās kopā ar savu dēlu, sešpadsmit gadus vecu puisi, kas prata apieties ar zirgiem un slaukt Džersijas sugas govi Hildu, kas bija atradusi žēlastību Edmunda Hales kritiskajās acīs. Kaut gan misis Paula labi tika galā ar visiem mājas darbiem, bija viena lieta, ko Saksona pati gribēja darīt — proti, mazgāt savu smalko, skaisto veļu.

«Kad es to vairs nespēšu,» viņa teica Bilijam, «tad vari ņemt lāpstu, iet pie Kalnavota sarkankokiem un izrakt man kapu. Tad būs laiks mani aprakt.»

Tas bija pirmajā laikā Madronjo rančo, misis Mortime- ras otrā apciemojumā, kad Bilijs kādu vakaru pārbrauca ar pilnu vezumu cauruļu, un māja, vistu pagalmi un šķūnis dabūja ūdeni, kas plūda no tvertnes, ko viņš bija ierīkojis lejpus avotam.

«0! Es tomēr protu nodarbināt savu galvu,» viņš teica. «Es redzēju kādu sievieti otrpus ielejā nesam ūdeni no avota uz savu māju, un tur nebija mazāk par divsimt pēdām. Tad es sāku lēst. Es lēsu, ka viņa dienā iet trīs reizes un veļas dienās vēl vairāk; un jūs nemaz nevarat iedomāties, kas beigās iznāca par milzu skaitli, cik jūdžu viņa bija nostaigājusi gadā, nesdama ūdeni. Simts divdesmit divas jūdzes! Vai sapratāt? Simts divdesmit divas jūdzes! Es viņai jautāju, cik gadus tā jau šeit dzīvo. Trīsdesmit vienu gadu. Varat pareizināt pašas. Trīs tūkstoš septiņi simti astoņdesmit divas jūdzes — un tas viss tikai, lai aiztaupītu divsimt pēdu cauruļu. Vai tas nevar padarīt cilvēku ārprātīgu!

O, bet es neesmu vēl beidzis. Tiklīdz būs izdevība, iegādāšos vannu un krietnu veļas kubulu. Vai tu atceries, Sakson, nelielo klajo laukumiņu taisni tai vietā, kur Kaln- avots ietek Sonomas upē? Tur ir tikai viens akrs, un tas pieder man. Vai saproti? Un citiem cilvēkiem tur nav ko pastaigāties. Tā visa ir mana zāle. Nedaudz augstāk es ierīkošu hidraulisku sūkni. Varu dabūt pirkt lietotu, bet vēl labu sūkni par desmit dolāriem, un tas piegādās vairāk ūdens, nekā man vajadzīgs. Man jāiegādājas vēl viens zirgs. Tu pārāk daudz nodarbini Hezelu un Hetiju, lai arī es vēl tos varētu braukt, un, kad sāksies sakņu piegādes laiks, es tos nemaz vairs nedabūšu redzēt. Domāju, ka varēšu tikt pie vēl viena zirga.»

Nākošās nedēļās notika tik daudz jauna un uztraucoša, ka Bilijs kādu laiku savu nodomu pavisam aizmirsa. Vispirms radās naudas grūtības. Tie pāris simti dolāru, kas viņam bija, ierodoties Sonomas ielejā, un visa peļņa, ko viņš ieguva, zirgus pērkot un pārdodot, izgāja, ieviešot visādus jauninājumus un uzlabojumus, kā arī ikdienas uzturam; tie astoņpadsmit dolāri, ko nedēļā ienesa viņa seši zirgi, tikko sedza algotņu algas prasības, un viņš nespēja nopirkt sev jājamo zirgu, kaut arī tas viņam bija ļoti vajadzīgs, strādājot zirgu tirdzniecībā. Sīs grūtības viņš pārvarēja, atkal nodarbinot savas smadzenes, un nosita ar vienu cirtienu divas mušas. Viņš sāka iebraukt zirgus un brauca ar tiem tur, kur bija cerība atrast pārdodamus zirgus.

Tik tālu nu viss bija labi. Bet tad Sanfrancisko iecēla jaunu administrāciju, kas ieviesa visur lielu taupību un apturēja visus ielu labošanas darbus. Tas nozīmēja, ka Laundalas akmeņlauztuves palika bez darba, jo šis uzņēmums bija piegādājis Sanfrancisko daļu vajadzīgo akmeņu. Viņš ne tikai saņēma atpakaļ savus zirgus, bet tam vajadzēja tos vēl barot. Kur ņemt naudu, ar ko algot misis Paulu, Gan Jumu un Čan Ci, to viņš nevarēja izdomāt.

«Mēs esam nokoduši lielāku gabalu, nekā spējam sagremot,» viņš atzinās Saksonai.

«Viss būs labi,» viņa teica, atnākusi uz šķūni, kur Bilijs nojūdza nogurušu, bet vēl arvien ne visai rāmu zirgu. «Runāju ar visiem trim. Viņi saprot situāciju un ir ar mieru kādu laiku algu pagaidīt. Nākošā nedēļā Hezela un Hetija sāks izvadāt saknes, un tad no viesnīcām plūdīs nauda. Manas grāmatas tad vairs neizskatīsies tik tukšas. Un tad — o Bilij, tu to nekad neuzminēsi! Vecajam Gan Jumam ir bankas konts. Viņš vēlāk atnāca pie manis — jādomā, ka viņš visu to apcerējis — un piedāvāja aizdot mums četrsimt dolāru. Ko tu par to teiksi?»

«Ka neesmu par lepnu no viņa tos aizņemties, kaut ari viņš ir ķinietis. Viņš ir baltais ķīnietis, un ļoti iespējams, ka man tagad būs vajadzīga nauda. Jo es — nē, tu tiešām nespēj uzminēt, ko šodien darīju, kopš šorīt no tevis atvadījos. Man bija tik daudz darba, ka nebija vaļas pat ne kumosu apēst.»

«Vai tu nodarbināji savas smadzenes?» viņa smējās.

«Vari nosaukt to tā,» viņš pievienojās viņas smiekliem. «Es izšķiedu naudu, liku tai plūst kā ūdenim.»

«Bet tev taču nemaz nebija naudas,» viņa iebilda.

«Man ielejā ir kredīts, ja gribi zināt,» viņš atbildēja. «Un man jāsaka, ka šo pēcpusdienu es to pamatīgi izmantoju. Vai vari tagad atminēt?»

«Jājamais zirgs?»

Viņš taisni rēca no smiekliem, kas tā nobiedēja jauno zirgu, ka tas saslējās stāvus gaisā un pacēla Biliju no zemes, kad viņš satvēra zirgu aiz purna un kakla.

«O, es domāju uzminēt,» viņš neatlaidās, kad nobiedētais zirgs trīcēdams atkal stāvēja uz zemes un neuzticīgi blenza uz viņu.

«Divi jājamie zirgi?»

«O, tev nav fantāzijas. Bet es tev pastāstīšu. Tu taču pazīsti Tīrkraftu. Es nopirku viņa lielos ratus par sešdesmit dolāriem. Nopirku arī no Kenvudas kalēja vienus ratus par divdesmit pieciem dolāriem, tie nav nekas sevišķs, bet lietot vēl var. Arī Pinga ratus es nopirku — tie tikai ir rati, varu tev teikt — tie maksāja sešdesmit piecus dolārus. Būtu dabūjis tos par piecdesmit dolāriem, ja viņš neredzētu, ka tie man tik briesmīgi patīk un gribu tos pirkt.»

«Bet nauda?» Saksona vārgā balsī jautāja. «Tev taču nebija pat ne simts dolāru.»

«Vai es tev neteicu, ka man ir kredīts? Nu, man tāds ir. Sos trīs ratus nopirku uz kredīta, visu dienu neesmu izdevis skaidrā naudā vairāk kā par kādu duci garu pātagu. Tad nopirku trīs pārus lietotu iejūgu — divkāršiejūgu — par divdesmit dolāriem gabalā. Nopirku tos no tā vīra, kas brauca peļņā uz akmeņlauztuvēm. Viņam tie tagad vairs nav vajadzīgi. Es no viņa vēl noīrēju četrus ratus un četrus pajūgus, maksājot par katru zirgu un katriem ratiem pusdolāru dienā, tas iznāk dienā seši dolāri īres naudas, kas man viņam jāmaksā. Tie trīs pāri iejūgu man vajadzīgi maniem paša sešiem zirgiem. Tad … ļauj padomāt … jā, tad noīrēju divus šķūņus Glenelenā un pasūtīju piecdesmit tonnas siena un veselu vezumu kliju un auzu no Kenvudas tirgotāja — jo man taču šie četrpadsmit zirgi jābaro, zini, tie jāapkaļ un viss cits.

Ak svētais Pēter, es vēl ko aizmirsu. Salīgu septiņus vīrus par diviem dolāriem dienā, kas pajūgus brauks, un — aū, svētais Jāzep! Ko tu tur dari?»

. «Nē,» Saksona nopietni teica, kad bija iekniebusi Bilijam rokā, «tu nesapņo.» Viņa palūkoja Bilija pulsu un pieri. «Drudža pazīmju arī tev nav.» Viņa paoda Bilija elpu. «Dzēris arī tu neesi. Nu labi, stāsti vien tālāk, kas vēl noticis!»

«Vai tu neesi apmierināta?»

«Nē, es gribu vēl ko vairāk dzirdēt. Es gribu zināt visu.»

«Labi. Bet es tev tikai gribēju teikt, ka boss, kam strādāju Oklendā, nebūt nav daudz gudrāks par mani. Esmu lielisks veikalnieks, vari to pateikt, ja kāds šeit ierodas ar sakņu ratiem un tev to jautā. Tātad klausies nu — bet man gan brīnums, ka Glenelenā neviens man nav aizsteidzies priekšā. Viņi droši vien guļ — pilsētā būtu neiespējami, ka neviens nebūtu pamanījis un izlietojis šādu izdevību. Redzi, visa tā lieta ir sekojoša: tu taču zini jauno ķieģeļnīcu, kas tikai tagad sāks strādāt un izgatavos ugunsdrošus ķieģeļus māju iekšējām sienām? Un, lūk, es gudroju un domāju par saviem sešiem zirgiem, kas man būs jābaro un kas man noēdīs beidzamo dolāru, ja tie dzīvos brīvē un nekā nepelnīs. Man bija jārūpējas par to, lai sagādātu tiem darbu, un te man ienāca prātā ķieģeļ- nīca. Aizbraucu turp un runāju ar japāņu ķīmiķi, kura ziņā atrodas uzņēmumā laboratorija. Nu jā! Pašreiz visam vajadzēja sākties. Visu apskatījis, sāku to lietu pārdomāt. Aizbraucu līdz mālu bedrēm, kur viņi tikko sākuši strādāt — tu zini, smalko, balto, kaļķiem līdzīgo vielu, kur redzējām viņus urbjamies taisni pirms tiem simts četrdesmit akriem ar trīs pauguriem. Veselu jūdzi ceļš iet uz leju, un divi zirgi to var labi veikt. Taisnību sakot, grūtākais darbs būs tukšos ratus novadīt uz mālu bedri. Piesēju zirgu un sāku visu to aplēst.

Japāņu profesors man stāstīja, ka uzņēmuma direktors un pārējie lielie vīri ieradīšoties ar rīta vilcienu. Nelauzīju nemaz vairs galvu, bet iztaisīju no sevis apsveikšanas komiteju. Kad vilciens pienāca, stāvēju uz perona un laipni apsveicu atbraucējus visas pilsētas vārdā, jā, un tur bija arī tas idiots, ko tu kādreiz pazini Oklendā, trešās šķiras bokseris — pag, ļauj padomāt, kā viņu sauca, jā, tagad atceros_ — lielais Bils Robertss, tā viņu sauca, bet tagad viņa vārds ir misters Viljams Robertss.

Nu, kā jau teicu, es viņus laipni apsveicu un pavadīju ceļā uz ķieģeļnīcu. Izlietoju izdevību un ieminējos par savu priekšlikumu. Man visu laiku bija nāvīgas bailes, ka tik viņi nav salīguši ar citu važoni, bet, kad viņi man jautāja noteikumus, zināju, ka tā nav. Visi skaitļi man bija galvā, un es tos tikai nobēru, un glaunākais no visiem tos pierakstīja savā kabatas grāmatiņā.

«Bet mēs, mister Roberts, sāksim visu lielos apmēros un tūlīt,» viņš teica, asi paskatoties uz mani. «Kādi pajūgi jums ir, mister Roberts?»

U! — un man nebija vairāk neviena kā Hezela un Hetija, un tie paši par maziem smagiem vezumiem. —■ «Varu jums dot četrpadsmit zirgus un septiņus ratus, ja vajadzīgs,» es teicu. «Un, ja vajadzīgi vēl kādi, varu dabūt arī tos — un tas ir viss.»

«Dodiet mums piecpadsmit minūtes laika, mister Roberts,» viņš teica.

«Protams,» es atbildēju laipni kā velns. «Bet es gribētu vēl ko teikt. Gribu slēgt līgumu uz diviem gadiem. Viss atkarīgs no vienas lietas.»

«Un kas tā ir?» viņš saka.

«Nokrautnes vieta,» es atbildu. «Mēs pašreiz te esam, un es jums to parādīšu.»

Un to es arī darīju. Es viņiem parādīju, ka ciešu lielus zaudējumus, ja viņi paliek pie sava pirmā plāna, jo turp jābrauc pa dziļu ieplaku un tad pa smagu ceļu uz nokrautnes vietu. «Viss, kas jums būtu jādara,» es teicu, «ir ierīkot ceļu apkārt pauguram un uzcelt kaut ko līdzīgu septiņdesmit vai astoņdesmit pēdu garam tiltam.»

Jā, Sakson — te nu man viņi bija rokā. Tas bija tik vienkārši. Lieta tā, ka viņi nebija domājuši par neko citu, kā tikai par saviem ķieģeļiem, bet es atkal par braukšanu.

Man šķiet, ka viņi apspriedās kādu pusstundu, un gaidot jutos tikpat nejēdzīgi kā toreiz, kad lūdzu tavu jāvārdu un gaidīju atbildi. Vēlreiz aplēsu visus skaitļus un pārdomāju, cik nolaist, ja mani uz to spiedīs. Jo, redzi, es viņiem biju pateicis diezgan sālītas cenas — īstas pilsētas cenas, un biju sagatavojies nolaist. Bet tad viņi atkal ieradās.

«Uz laukiem, tālu no pilsētas, cenām jābūt zemākām,» glaunākais atkal teica.

«Nē,» es atbildēju, «šī ir vīnogu ieleja. Seit nav pietiekoši daudz siena, ko dot zirgiem, man tas jāpasūta no Sandžokvinas ielejas. Sanfrancisko sienu un zirgu barību varu pirkt lētāk ar piegādi mājās nekā šeit, kur man tā pašam jāpiegādā.»

Tas viņus pārliecināja. Tas bija taisnība, un to viņi zināja. Bet — redzi! Ja viņi būtu jautājuši par važoņiem un zirgu apkalšanu, man būtu jānolaiž, jo uz laukiem nav arodbiedrību noteikumu ne važoņu, ne kalēju algām, un arī īres nauda ir lētāka nekā pilsētā, un šie divi punkti manā aplēsē ir krietni zemāki. Hm! Šodien man bija mutvārdu noruna ar kalēju iepretim pastam, viņš pārņem visu darbu un nolaiž divdesmit piecus procentus no katra kaluma, bet par to, protams, nav jārunā. Viņiem neienāca prātā to jautāt — viņi bija pārāk nodarbināti ar saviem ķieģeļiem.»

Bilijs tvēra roku svārku krūšu kabatā un izvilka kādu oficiāla izskata dokumentu un sniedza to Saksonai.

«Te tas ir,» viņš teica. «Te ir visi noteikumi, cenas, sodi un tā tālāk. Es satiku pilsētā misteru Hali un parādīju viņam. Viņš saka, ka tas esot lielisks. Un tad es to parakstīju. Biju visur — pilsētā, Kenvudā, Laundalā. Braucieni uz akmeņlauztuvēm izbeidzas šonedēļ piektdien. Es visu to pārņemšu un sākšu braukt nākošo trešdien, vedīšu kokus jaunbūvēm, ķieģeļus krāsnīm un visu pārējo, kas vajadzīgs. Un, kad viss būs tik tālu, ka tiem vajadzēs mālu, tad es būtu tas, kas to piegādās.

Bet labāko vēl neesmu tev pastāstījis. Nevarēju dabūt tūlīt savienojumu no Kenvudas ar Laundalu un gaidīdams vēlreiz izskatīju savus skaitļus. Tu neuzminēsi — nē, kaut arī tūkstoš gadu domātu. Saskaitot biju pārskatījies, kaut kur pielaidis kļūdu un uzdevis desmit procentu vairāk nekā pats domāju. Ja tā nav zemē atrasta nauda, tad es nezinu. Ja tev vajadzīgi divi citi algotņi, vari tos droši salīgt. Protams, divus pirmos mēnešus mums klāsies pa- grūtāk, un tādēļ vari mierīgi aizņemties no vecā Gan Juma viņa četrus simtus. Un saki viņam, ka maksāsi astoņus procentus un ka mums ilgāk par trīs mēnešiem viņa naudas nevajadzēs.»

Kad Bilijs bija atraisījies no Saksonas rokām, viņš sāka vadāt sakarsušo zirgu, lai tas atvēsinātos. Viņš tik pēkšņi apstājās, ka viņa mugura atdūrās zirga purnā, un nākošā acumirklī tas viņus abus nodarbināja, jo zirgs slējās gaisā un cēlās uz pakaļkājām. Saksona gaidīja, jo noprata, ka Bilijam ienākusi prātā kāda jauna ideja.

«Saki,» viņš teica, «vai tu kaut ko zini par banku kontiem un čekiem?»

21

Tas bija kādā jaukā jūnija rītā, kad Bilijs teica Saksonai, lai viņa apģērbj savu jātnieces tērpu un nāk izmēģināt jājamo zirgu.

«Ne agrāk par pulksten desmitiem,» viņa atbildēja, «tad būšu izsūtījusi ratus ar kravu otrā braucienā.»

Nevērojot plašo darbības lauku, kas bija viņas ziņā, Saksonai atlika laiks izpriecai — to viņai atļāva praktiskais darba sadalījums un sistematizācija. Viņa varēja apmeklēt Hales ģimeni, kas tai vienmēr sagādāja lielu prieku, vēl jo vairāk tagad, kad Džeks Hastingss ar sievu bija atgriezies ielejā un Klāra bieži apmeklēja savu mātes māsu. Sai draudzīgajā atmosfērā, kas Saksonai tik ļoti patika, viņa tikai sāka tā īsti uzziedēt. Saksona bija sākusi lasīt — lasīt ar redzīgām acīm un prātu, viņai bija laiks šūt sev skaistas lietiņas un būt kopā ar Biliju, ko viņa bieži vien pavadīja tā ekspedīcijās.

Bilijam bija vēl vairāk darba nekā Saksonai, jo viņa darbs bija vairāk izkaisīts un dažādāks. Viņa ziņā bija arī šķūnis un zirgi, ko Saksona lietoja savām vajadzībām. Viņš tiešām bija kļuvis par īstu veikalnieku, kaut arī misis Mortimera, kas pārskatīja viņa lēses un sevišķi rūpīgi pētīja izdevumu lappusi, atklāja tur vairākus robus un, Saksonai palīdzot, pierunāja viņu mācīties grāmatvedību. Katru vakaru pēc vakariņām viņš un Saksona saskaņoja savas lēses. Vēlāk, kad Bilijs bija novietojies lielajā atzveltnī, ko iegādājās tūlīt, tikko noslēdza līgumu ar ķie- ģeļnīcu, Saksona mēdza atsēsties viņam uz ceļiem un trinkšķināt instrumentu, vai arī viņi abi ilgi tērzēja par savu darbu un nākotnes plāniem. Piemēram, Bilijs teica:

«Sakson, es kļūšu par politiķi. Tas atmaksājas. Vari būt pārliecināta, ka tas atmaksājas. Ja nākošo pavasari mani seši pajūgi nestrādās pie ceļa darbiem un man kabatā ne- plūdīs apriņķa nauda, tad varu iet atpakaļ uz Oklendu un lūgt bosu, lai tas mani atkal žēlīgi pieņem darbā.»

Un Saksona:

«Jaunā lielā viesnīca starp Kalientu un Eldridžu tiešām būs lieliska. Runā arī par lielu sanatoriju dziļāk kalnos.»

Vai arī Saksona nāca ar tādu priekšlikumu:

«Bilij, tagad tu esi aizvadījis ūdeni līdz viena akra pļavai pie Kalnavota, tagad tu to varētu atstāt man sakņu dārzam. Es to no tevis rentēšu. Tu jau vari aplēst, cik tev tur izaugtu zāles, un es tev samaksāšu pilnu tirgus vērtību, atskaitot pašizmaksu.»

«Jā, protams — ņem vien to!» Bilijs apslāpēja nopūtu. «Un bez tam man tagad pārāk daudz ko darīt, lai vēl ar to krāmētos.»

Tā nu gluži nebija, jo viņš tikko bija nobeidzis ierīkot hidraulisko sūkni un viscaur salicis ūdensvadu caurules.

«Tā būtu visgudrāk, Bilij,» viņa, to mierinādama, teica, jo zināja, ka viņa sapnis par lielām zemes platībām ir dzīvāks nekā jebkad agrāk. «Tu taču negribēsi krāmēties ar vienu akru zemes. Tur taču ir simts četrdesmit akri. Tos mēs pirksim, kad vecais Savons kādreiz nomirs. Un bez tam tie tiešām pieder Madronjo rančo. Kādreiz tas bijis viens īpašums.»

«Nevēlos neviena cilvēka nāves,» Bilijs rūca. «Bet viņam taču nav nekāda labuma, ja tur gana tikai baru noplukušu lopu. Esmu apskatījis tur katru pēdu zemes. Tur ir vismaz četrdesmit akru aramzemes visos trīs nolīstajos laukos, un aiz tiem kalnos ļoti daudz ūdens. Tev no brīnumiem paliktu mute vaļā, ja tu redzētu to daudzumu zirgu barības, ko es tur varētu iegūt. Tad tur ir vismaz piecdesmit akru, kur es varētu likt ganīties savām vaislas ķēvēm, pļavas jauktas ar mežu, stāvām nogāzēm un tamlīdzīgi. Pārējie piecdesmit akri ir biezs mežs ar skaistām vietām un bagātīgu medījumu. Tur ir arī vecs, no ķieģeļiem celts šķūnis, tas vēl ir labs. Ja tam uzliktu jumtu, tur varētu nelāgā laikā mitināties daudz dzīvnieku. Redzi, tagad man jārentē šīs nožēlojamās ganības aiz Pinga saimniecības, lai mani lopi tur varētu atpūsties. Tie varētu bizot pa šiem simts četrdesmit akriem, ja vien man tie būtu. Labprāt vēlētos zināt, vai Savons man tos izrentētu.»

Dažreiz, būdams mazāk godkārīgs, Bilijs teica:

«Rīt man jābūt Petalumā, Sakson. Atkinsona rančo būs ūtrupe. Varbūt varu tur ko nopelnīt.»

«Vēl vairāk zirgu?»

«Vai mani divi pajūgi nebrauc ar malku jaunajai ziemas viesnīcai? Un Barnejam nobrāzti pleci. Man tam ilgāku laiku jādod atpūta, ja gribu, lai tas būtu atkal tas, kas kādreiz bija. Un Bridžeta nekad vairs nespēs strādāt. Tas ir skaidrs. Esmu to dakterējis un dakterējis, bet ari veterinārārsts nezina nekā vairāk. Arī dažiem citiem zirgiem vajadzīga atpūta. Pelēču pāris sāk novārgt, un lielais rudais kļūst gluži traks. Viņi visi domāja, ka tas no zobiem, bet nebija vis. Labi uzmanīt savus zirgus ir tikpat daudz kā nauda kabatā, un zirgi ir visjūtīgākie četrkājainie dzīvnieki. Kādreiz, ja būs izdevība, jāmēģina atgādāt no Ko- luskontijas mūļi — lielie, smagie, tu zini. Tos šeit ielejā varēs pārdot kā siltus veģus — ja nepaturēšu tos pats.»

Dažreiz Bilijs jokoja:

«Vai zini, Sakson, tā kā mēs pašreiz runājam par lēsēm, kā tu domā, kāda ir Hezelas un Hetijas vērtība? Parastā tirgus cena?»

«Kādēļ?»

«Pasaki vien, es tikai tāpat jautāju.»

«Nu labi, teiksim tikpat, cik tu par viņām samaksāji, trīs simti dolāru.»

«Hm!» Bilijs nogrima domās. «Viņu vērtība ir krietni lielāka, bet tagad mēs par to nerunāsim. Un, kas attiecas uz lēsēm, kā būtu, ja tu man izrakstītu čeku par trīssimt dolāriem?»

«O! Laupītājs!»

«Nu, nu, Sakson! Kad es tev dodu no saviem vezumiem sienu un graudus, vai tu dod man par to čeku? Un tu pati ļoti labi zini, cik vērīgi tu seko, lai tavi konti saskanētu,» viņš to ķircināja. «Ja gribi būt īsta veikalniece, tev jāpārņem savā budžetā arī abi zirgi. Man kopš laba laika nav no tiem vairs nekāda labuma.»

«Bet zirgi taču pieder tev,» viņa protestēja.

«Un bez tam es nevaru savā uzņēmumā turēt ķēves. Es ļoti labi zinu, ka Hezela un Hetija drīz vien vairs nevarēs vilkt sakņu vezumus — viņas katrā ziņā ir par labu šādam darbam. Un tad tev būs jālūko cits pāris, kas stātos viņu vietā.»

«Par to pāri es tev došu čeku, bet komisijas naudu tu nedabūsi.»

«Labi,» Bilijs teica. «Hezelu un Hetiju es ņemšu atpakaļ, bet tev jāmaksā par to laiku, ko tās pie tevis strādāja.»

«Ja tu mani piespiedīsi to darīt, es tev likšu maksāt par uzturu,» Saksona draudēja.

«Ja tu man liksi maksāt par uzturu, es iekasēšu no tevis procentus par to naudu, ko esmu še ieguldījis.»

«To tu nevari,» Saksona smējās. «Tas ir kopīgs īpašums.»

Bilijs tikai spēja aizsmacis rūkt, it kā viņas pēdējie vārdi tam būtu atņēmuši elpu.

«Taisni pa pieri,» viņš teica, «un es esmu beigts. Bet vai zini, tas ir jauks vārds, vai ne? Kopīgs īpašumsl» Viņš to atkal un atkal lēni atkārtoja, izbaudīja kā gardēdis šo vārdu burvību. «Un, kad mēs precējāmies, mūsu godkāres kalngali bija noteikta vieta un peļņa, dažas skrandas un nedaudzās mēbeles, kas būtu nolietotas, pirms mēs tās nomaksātu. Bez tevis nebūtu nekā tāda, ko mēs varētu apzīmēt ar vārdu kopīgs īpašums.»

«Kas par niekiem! Ko es viena pati varēju darīt? Tu ļoti labi zini, ka pats esi nopelnījis visu šo naudu, kas mums palīdzēja izkļūt no grūtībām. Tu algo Gan Jumu, Čan Ci, Ugiju un misis Paulu — skaidrs, ka tu esi tas, kas to panāca.»

Viņa abām rokām noglāstīja Bilija plecus un lika tām slīdēt pāri viņa roku muskuļiem.

«Tie bija tie, kas visu izšķīra, vai ne tā, Bilij?»

«Va velns! Tā bija tava galva, kas visu veica. Ko būtu līdzējuši mani muskuļi, ja nebūtu tavas galvas, kas lika tiem darīt pareizo darbu? Piekaut streiklaužus, to tie prata, izsviest istabas īrniekus un atbalstīt rokas uz krogus galda. Vienīgais prātīgais, ko mana galva izdarījusi, bija tas, ka atradu tevi. Dieva vārds, Sakson, tā esi tu, kas iztaisīji no manis to, ka es esmu.»

«Va velns!» viņa to atdarināja, un tas Biliju ārkārtīgi sajūsmināja. «Kur es .šodien būtu, Bilij, ja tu man nebūtu palīdzējis izkļūt no gludinātavas? Es nevarēju sevi no turienes izpestīt. Biju tikai bezspēcīga meitene. Vēl šodien es tur strādātu, ja tu nebūtu ieradies. Misis Mortime- rai bija pieci tūkstoši dolāru, bet man biji tu.»

«Protams, sievietei nav tik viegli tikt uz priekšu kā vīrietim,» Bilijs prātoja. «Bet tagad es tev ko teikšu. Darbam nepieciešami divi. Mēs esam kā divi vienos ratos iejūgti zirgi. Ja būtu skrējuši katrs ar saviem, tu varbūt vēl šodien stāvētu gludinātavā, un, ja man drusku laimētos, es arī vēl šodien būtu važonis un vakarā pēc beigta dienas darba meklētu izpriecu lētajos deju lokālos.»

Saksona stavēja zem koka un noskatījās, kā pa vārtiem izbrauc Hezela un Hetija ar smagu sakņu vezumu, kad ieraudzīja pagalmā iejājam Biliju. Pie pavadas tam bija bēra ķēve, kuras zīda spalva laistījās saulē.

«Četrus gadus veca, ugunīga un mežonīga, bet bez jauniem trikiem,» Bilijs gavilēja, piejājis pie Saksonas. «Ada kā zīdpapīrs, mute kā zīds, bet uzveiks ikvienu ķēvi, kas kādreiz atnesusi kumejus — skaties, kādas nāsis. Viņu sauc par Ramonu, tas ir spāņu vārds. Tai ir lielisks ciltskoks, Morelitas un Morgana krustojums.»

«Un viņi to grib pārdot?» Saksona jautāja un, nespējot izrunāt ne vārda, apbrīnā sasita plaukstas.

«Tas jau arī ir iemesls, kādēj es to atvedu līdzi, gribēju, lai tu viņu redzi.»

«Bet cik tad viņi prasa?» bija Saksonas nākošais jautājums, jo viņai šķita pilnīgi neticams, ka tai varētu piederēt tik brīnišķīgs zirgs.

«Gar to tev nav dajas,» Bilijs īsi atrūca. «To samaksās ķieģeļnīca, nevis sakņu plantācija. Ja vien liekas laba, tā pieder tev. Kā tu domā?»

«To es tev pateikšu vienā minūtē.»

Saksona gribēja iemesties seglos, bet zirgs bija nemierīgs un palēca sāņus.

«Pagaidi, līdz es.piesiešu,» Bilijs teica. «Viņa nav pieradusi pie svārkiem — tur visa tā nelaime.»

Saksona satvēra iemauktus un krēpes, uzlika savu piesī tērpto kāju uz Bilija plaukstas un viegli ielēca seglos.

«Viņa pieradusi pie piešiem,» Bilijs tai nokliedza pakaļ. «Bet iejāta pēc spāņu paražas. Pārāk strauji viņu neapturi. Esi gluži mierīga un parunā drusku ar viņu. Tas ir aristokrātisks dzīvnieks, zini.»

Saksona pamāja, izjoņoja pa vārtiem un pa ceļu projām, pavicināja ar roku Klārai Hastingsai, jājot garām Trillium paspārnei, un aulekšoja tālāk pa Kalnavota kanjonu.

Kad viņa atgriežas, Ramona bija gluži slapja no ātrā jājiena, un Saksona lēni jāja ap māju, garām vistu kūtīm un ziedošajam augļu dārzam pie Bilija, kas ar savu zirgu stāvēja ēnā uz nogāzes augšējās malas un smēķēja cigareti. Viņi abi raudzījās lejup uz pļavu, kas nebija vairs pļava. Ar matemātisku precizitāti tā bija sadalīta kvadrātos, četrstūros un šaurās garās strēmelēs, kas skaidri atšķīrās ar savu dažādo, sakņu dārziem tik īpatnējo zaļumu gammu. Gan Jums un Can Ci ar milzīgām ķīniešu salmu cepurēm galvā stādīja zaļos sīpolus. Vecais Ugijs ar kapli rokā tipināja gar apūdeņošanas sistēmas galveno dzīslu,

atverot dažus sānu kanālus, citus atkal noslēdzot. Šķūņa otrā pusē rīku nojumē skanēja vesera klaudzieni, kas Saksonai vēstīja, ka Karlsens ar stiepli aizsien sakņu kastes. Misis Paulas jautrais soprāns skanēja, dziedot kādu garīga satura dziesmu, un to pavadīja ritmisks troksnis, kas ceļas, putojot olbaltumu. Niknas, histēriskas rejas norādīja, kur atrodas Posums, kas vēl arvien bez cerības cīnījās ar vāverītēm. Bilijs dziļi ievilka dūmus un, tos izpū- tis, turpināja raudzīties lejup. Kaut kas viņa kustībās pauda neapmierinātību, un Saksonas brīvā roka maigi satvēra viņa labo, kas gulēja uz zirga sviedrainās ādas. Bilijs pacēla acis un, neļaujot skatienam kavēties pie zirga, raudzījās Saksonai taisni acīs.

«0!» viņš izvairīgi, it kā tikai tagad atmodies, norūca. «Sanleandras portugāļi drīz vien vairs nevarēs mums daudz nekā mācīt par intensīvo lauksaimniecību. Skaties uz ūdeni, kas plūst tur lejā. Vai zini — dažreiz tas man šķiet tik brīnišķīgs, ka būtu gatavs nomesties uz rokām un ceļiem un to uzsūkt sevī.»

«O, šādā klimatā tik daudz laba ūdens, cik vien var vēlēties!» Saksona iesaucās.

«Un nav jābaidās, ka tas varētu izsīkt. Ja lietus mūs piemuļķos, mums paliek Sonomas avots. Mums nekas cits nav jādara, tikai jāierīko sūknis.»

«Bet to mums nevajadzēs darīt, Bilij. Es runāju ar Red- vudas Tompsonu. Viņš dzīvo šai ielejā kopš 53. gada, un saka, ka sausuma dēļ še neesot bijusi vēl neviena vāja raža. Mums vienmēr būs lietus diezgan.»

«Nāc, izjāsim drusku,» viņš pēkšņi teica. «Vai tev ir laiks?»

«Labi, bet pastāsti, kas tevi nomāc.»

Viņš pameta uz viņu ātru, steidzīgu skatienu.

«Nekas,» viņš ņurdēja. «Tomēr, ir gan kaut kas. Kāda tur starpība? Tu tik un tā agrāk vai vēlāk dabūsi to zināt. Tev vajadzētu redzēt veco Šavonu. Viņa seja izstiepusies tik gara, ka viņš nemaz nevar paiet, lai neatdurtos ar cejiem pret zodu. Viņa zelta dzīsla sāk izsīkt.»

«Zelta dzīsla!»

«Jā, mālu bedre. Bet tas ir viens un tas pats. Viņš saņem no ķieģeļnīcas divdesmit centu par jardu.»

«Un tas nozīmē, ka tavs kontrakts līdz ar to izbeidzas,» Saksona teica un tūlīt saprata visu nelaimi tās milzu apmēros. «Ko saka ķieģeļnīcas ļaudis?»

«Nobēdājušies līdz nāvei, kaut gan tur to lielā slepenībā un nevienam neizpauž. Veselu nedēju viņi urbj apkārtējos uzkalnos, un japāņu ķīmiķis cauras naktis strādā, analizēdams vielas, ko tie viņam atnes. Tas ir sevišķs māls, kas viņiem vajadzīgs, un viscaur nav atrodams. Lietpratēji, kas deva atsauksmes par Savona bedri, briesmīgi kļūdījušies. Varbūt viņi savos urbuma darbos bijuši stipri pavirši, bet rezultāts ir tas, ka viņi stipri nepareizi aplēsuši māla vērtību. Bet par to nebēdā. Tur tu nekā nevari darīt.»

«Bet es tomēr varu,» Saksona dedzīgi iesaucās. «Mums nevajag pirkt Ramonu.»

«Gar to tev nav daļas,» viņš atbildēja. «Es esmu tas, kas to pērk, un tās cena nav nekas, salīdzinot ar to lielo spēli, ko taisos spēlēt. Protams, es varu pārdot visus savus zirgus. Bet tad es ar tiem nekā vairs nevarēšu nopelnīt, un šis kontrakts ar ķieģeļnīcu bija trekns kumoss.»

«Bet varbūt varēsi strādāt pie ceļa darbiem?» viņa izteica savu priekšlikumu.

«Jā, par to es arī jau domāju. Iespējams, ka atkal sāksies darbi akmeņlauztuvēs, bet važonis, kas tur brauca, pārcēlies uz Pudžetsoundu. Un kas tur beigu beigās par nelaimi, ja man arī lielākā daļa zirgu jāpārdod? Man esi tu, un tev ir sakņu lauki. Tā ir droša lieta. Mēs tikai pirmajā laikā tik ātri netiekam uz priekšu, un tas ir viss. Zeme man rūpes nedara. Esmu visu labi apskatījis un izpētījis, kamēr klīdām apkārt. Ceļā nav palicis neviens akmens, ko mēs nebūtu varējuši izlietot savā labā. Bet tagad saki, kurp tu gribi jāt?»

22

Viņi auļos izlaida pa vārtiem, dimdot pārjāja pāri tiltam un pajāja garām Trillium paspārnei, pirms nogriezās uz Kalnavota kanjonu. Saksona bija izvēlējusies par ceļa mērķi savu lauku pie Sonomas kalna lielā pieša.

«Klausies, šorīt, jājot pēc Ramonas, man iešāvās galvā liela lieta,» teica Bilijs, kas šai brīdī bija aizmirsis visas nepatikšanas ar mālu bedrēm. «Tu taču zini tos simts četrdesmit akrus. Uz ceļa satiku jauno Savonu, un — pats nezinu, kādēļ — jādomā, ka tāpat pa jokam jautāju viņam, kā viņš domā, vai vecais man neizrentētu šos simts četrdesmit akrus. Un kā tu domā, ko viņš man atbildēja?

Viņš teica, ka tie vecajam nemaz nepiederot. Viņš pats tos tikai rentējot. Tādēļ jau arī liekot tur ganīties lopiem. Tas ir kā ķīlis viņa zemē, jo uz trim pārējām pusēm zeme visapkārt pieder viņam.

Tūlīt pēc tam satiku Pingu. Viņš man pastāstīja, ka zeme piederot Hiljardam un ka tas esot ar mieru pārdot, bet Savonam neesot naudas ar ko pirkt. Atpakaļceļā iegriezos pie Paina. Viņš no kalēja amata atteicies — viņu saspēris zirgs — un viņš tagad sācis tirgoties ar zemes gabaliem. Jā, tiesa gan, viņš teica. Hiljards labprāt gribot pārdot un esot jau lūdzis viņu darīt, ko varot. Savons zemi lietojis tikai ganībām, un Hiljards negribot vairs līgumu atjaunot.»

Pametuši Kalnavota kanjonu, viņi pagrieza zirgus un, apturējuši tos tādā vietā, no kurienes varēja redzēt trīs mežiem noaugušos uzkalnus kāroto simts četrdesmit akru vidū, raudzījās uz tiem.

«Kādreiz tie mums piederēs,» Saksona teica.

«Protams, ka piederēs,» Bilijs teica balsī, kurā izpaudās cieša pārliecība, ka tiešām tā būs. «Es atkal apskatīju no ķieģeļiem celto lielo šķūni. Tas taisni kā radīts veselam baram zirgu, un uzlikt tam jumtu izmaksās lētāk nekā biju domājis. Bet tagad, kad ar mālu bedrēm neiet kā vajag, ne Savons, ne es neesam pircēji.»

Nonākuši pie Saksonas lauka, kas, kā viņi tagad zināja, piederēja Redvudas Tompsonam, viņi piesēja zirgus un kājām uzgāja augšā. Tompsons, kas grāba sienu, viņus sveicināja. Bija skaidra bezvēja diena, un viņi mežā aiz pļavas uzmeklēja pie klints patvērumu no spilgtās saules gaismas. Te viņi uznāca uz tikko saredzamas takas.

«Tā ir lopu taka,» Bilijs teica, «būtu gandrīz ar mieru derēt, ka te kaut kur starp kokiem paslēpta neliela pļaviņa. Iesim paskatīties.»

Ceturtdaļstundu vēlāk viņi iznāca nelielā klajā pļavā kādus simts soļus pa nogāzi uz augšu. Dziļi lejā gulēja viņu kārotie simts četrdesmit akri, un viņi tagad atradās vienādā augstumā ar trim uzkalniem. Bilijs apstājās, lai nolūkotos savā ilgu zemē, un Saksona piegāja pie viņa.

«Kas tas ir?» viņa jautāja un rādīja uz uzkalniem. «Tur augšā, pa kreisi no mazā kanjona, uz tā uzkalna tūlīt zem egles, kas drusku salīkusi uz priekšu?»

Tas, ko Bilijs redzēja, bija balts griezums kanjona sānos.

«To es nesaprotu,» viņš teica un pētīdams raudzījās turp. «Es visu laiku domāju, ka pazīstu šeit katru collu zemes, bet to tur vēl neesmu redzējis. Vēl ziemas sākumā biju kanjona augšgalā. Tur ir briesmīgi mežonīgi. Kanjona sienas tik stāvas kā baznīcu torņi un noaugušas ar biezu mežu.»

«Kas tas ir?» viņa jautāja. «Zemes gruvums?»

«Droši vien, jādomā, ka to noskalojušas lielās lietus gāzes. Ja es nemaldos —» Bilijs apklusa, tik ļoti viņu nodarbināja redzamais zemes nogruvums.

«Hiljards grib pārdot par trīsdesmit dolāriem akru,» viņš turpināja šķietami bez kādas sakarības ar iepriekš runāto. «Labu zemi, nelāgu zemi, kā gadīsies, trīsdesmit dolāru par akru. Tas iznāk četri tūkstoši divi simti. Pains ir jauns iesācējs šai nozarē, gan es viņu pierunāšu atlaist pusi savas komisijas naudas un dabūšu arī izdevīgus izmaksas noteikumus. Mēs varam vēlreiz aizņemties no Gan Juma viņa četrsimt dolārus, varu dabūt aizdevumu uz saviem zirgiem un ratiem …»

«Vai tu vēl šodien gribi pirkt?» Saksona viņu ķircināja.

Viņas vārdi nemaz nesasniedza Bilija apziņu. Viņš paskatījās uz Saksonu; it kā būtu dzirdējis, ko viņa teica, bet nākošā acumirklī to tūlīt atkal aizmirsa.

«Darbs galvai,» viņš murmināja. «Darbs galvai. Ja es te netaisīšu labu veikalu …»

Viņš steidzās atpakaļ uz lopu taku, bet tad atcerējās Saksonu un pagriezies pār plecu viņai uzsauca:

«Nāc ātri! Steigsimies. Gribu aizjāt turp un paskatīties, kas tur īsti ir.»

Viņš tik ātri steidzās pa taku uz priekšu un pļavai pāri, ka Saksonai neatlika laika jautāt. Viņa bija gluži bez elpas, tā viņa bija steigusies, lai tiktu līdzi Bilijam.

«Kas ir?» viņa tam jautāja, kad Bilijs to cēla seglos.

«Var būt, ka tikai blēņas — es tev vēlāk pastāstīšu,» viņš to atvairīja.

Viņi auļoja pāri līdzenumam, lēni nojāja pa kraujām lejup un tikai tad, kad bija sasnieguši stāvo, ar mežu noaugušo nogāzi pie Kalnavota, lika zirgiem iet soļos. Bilija izklaidība bija zudusi, un Saksona izlietoja izdevību, lai runātu par lietu, kas viņu jau ilgāku laiku nomāca.

«Klāra Hastingsa man šodien stāstīja, ka viņai būšot viesi. Atbraukšot Džims Hazards un Marks Hols ar savām sievām un Rojs Blanšars …»

Viņa ar bažām paraudzījās uz Biliju. Dzirdot Roja Blan- šara vārdu, viņš bija pacēlis galvu kā pie pazīstamām raga skaņām, bet tad viņa mākoņaini zilajās acīs pavīdēja jautras uguntiņas.

«Ir jau pagājis ilgs laiks, kopš tu pēdējo reizi teici kādam, lai tas taisās, ka pazūd,» viņa uzmanīgi sacīja.

Bilijs muļķīgi smaidīja.

«0, par to nebēdā,» viņš pa daļai jokodams, pa daļai pārākuma apziņā atbildēja. «Rojs Blanšars var ierasties. Es to atļauju. Tas jau tik sen. Un bez tam man ir pārāk daudz darba, lai krāmētos ar tādiem niekiem.»

Viņš piespieda zirgu iet ātrāk un, kad krauja palika atkal stāva, lika tam soļot. Tuvojoties Trillium paspārnei, viņi laida pilnos auļos.

«Tu taču pa priekšu paēdīsi pusdienas?» Saksona jautāja, tuvojoties Madronjo rančo žogam.

«Ed vien tu,» viņš atbildēja. «Man nemaz negribas.»

«Bet es vēlos doties tev līdzi,» viņa lūdza. «Kur tas ir?»

«To es tev nevaru stāstīt,» viņš teica. «Bet ej iekšā un ēd savas pusdienas.»

«Nē, tagad vairs ne,» viņa atbildēja. «Tagad es došos tev līdzi, neviens mani neaizkavēs to darīt.»

Kādu pusjūdzi jājuši, viņi nogriezās no galvenā ceļa, izjāja pa vārtiem, ko Bilijs bija ierīkojis, un šķērsoja laukus, tad pa biezas kaļķu putekļu kārtas klātu ceļu turpināja jāt uz priekšu. Tas bija ceļš, kas veda uz Šavona mālu bedri. Simts četrdesmit akri atradās vairāk uz vakariem. Tālumā parādījās divi putekļu mākoņos ietīti pajūgi.

«Tie ir tavi pajūgi,» ^aksona iesaucās. «Iedomājies! Tikai tādēļ, ka proti nodarbināt galvu, tu pelni naudu, un tev ir laiks ar mani izjāt.»

«Man taisni kauns, domājot par to, cik skaidras naudas man šie pajūgi katru dienu ienes,» viņš pievienojās.

Viņi pašreiz gatavojās nogriezties no ceļa uz takas, kas veda uz simts četrdesmit akru zemes platību, kad redzēja vienu no važoņiem mājam ar roku. Bilijs un Saksona apturēja zirgus un gaidīja.

«Lielais rudais izrāvies,» važonis teica, kad bija piebraucis un apturējis savu zirgu viņiem blakus. «Gluži kā negudrs — kož, sper, slejas gaisā un zviedz. Pārrāva savu iejūgu, it kā tas būtu no papīra. Baldijam no sāniem izkoda lielu gabalu — tādu kā apakštase — un beigās pārlauza savu pakaļkāju. Tās bija visnejēdzīgākās piecpadsmit minūtes, kādas jebkad esmu piedzīvojis.»

«Vai tas skaidrs, ka kāja lauzta?» Bilijs asi jautāja.

«Protams.»

«Labi. Tiklīdz izkraujat ratus, aizbrauciet līdz otram šķūnim un atvediet Benu. Sakiet Matīsam, lai apietas ar to saudzīgi. Paņemiet šauteni. Samijam ir. Man tagad nav laika. Kādēļ Matīss nenāca ar jums reizē pēc Bena? Tā jūs aiztaupītu laiku.»

«O, viņš palika mani gaidot,» vīrs atbildēja. «Viņš lēsa, ka gan es Benu atradīšot.»

«Un zaudēs laiku, ko? Labi, taisieties ātrāk.»

«Tā ir,» Bilijs rūca, kad abi ar Saksonu atkal sāka jāt tālāk. «Nav smadzeņu, nav prāta. Viens vīrs atsēžas un gaidot tur sevi aiz rokas, kamēr otrs ar pajūgu steidz izpildīt darbu, kas būtu jādara viņam. Tīrās nedienas ar šiem divu dolāru vīriem.»

«Ar divu dolāru galvām,» Saksona pasteidzās žigli iebilst. «Kādu prātu gan tu domā atrast par diviem dolāriem?»

«Pareizi,» Bilijs atzina. «Ja tiem būtu labākas galvas, tie jau sen būtu pilsētā kā pārējie labākie vīri. Un arī labākie vīri ir muļķu bars. Viņi nekā nezina un nejēdz par lieliskām iespējām uz laukiem, jo citādi lauztos šurp ar varu.»

Bilijs nokāpa, atbīdīja trīs aploka kārtis, izlaida zirgus un tad atkal atlika tās vecajā vietā.

«Kad man viss te piederēs, es ierīkošu vārtus,» viņš paskaidroja. «Tas viss atmaksājas īsā laikā. Tas ir viens no tūkstoš sīkumiem, kas vēlāk izvēršas par lielu lietu, ja to visu saskaita.» Viņš apmierināts nopūtās. «Es nekad agrāk nedomāju par šādām lietām, bet, kad atstājām Oklendu, es sāku domāt. Tie bija Sanleandras portugāļi, kas pirmie atvēra man acis. Līdz tam laikam biju kā aizmidzis.»

Viņi jāja gar zemāko no trim laukiem, kur vēl nebija nopļauta nogatavojusies labība. Bilijs ar nepatiku raudzījās uz kādu pavirši izlabotu caurumu žogā un labību, ko lopi bija stipri nomīdījuši.

«Tu redzi,» viņš kritizēja. «Novecojušās metodes. Skaties, cik reta labība un cik vāji zeme apstrādāta. Panīkuši lopi, panīkusi sēja, panīkusi saimniecība. Veselus astoņus gadus Savons izsūcis zemi, nav devis tai ne mirkli atpūtas, nav licis nekā tai klāt, atskaitot to, ka izdzinis lopus ganīties, kad lauki nopļauti.»

Nedaudz tālāk viņi redzēja ganāmies nelielu ganāmpulku.

«Paskaties uz vērsi, Sakson. īstais vārds tam ir Nīkulis. Valdībai vajadzēja izdot likumu, kas aizliedz šādus lopus turēt. Nav brīnums, ka Savons tā iestidzis nabadzībā un ka viss, ko tas saņem par savu mālu bedri, tam jāatdod, dzēšot parādus un maksājot procentus. Viņš nespēj dabūt savu zemi tik tālu, ka tā viņam dotu ienākumus. Piemēram, šie simts četrdesmit akri. Katrs, kam drusku strādā galva, varētu tur izrakt spožus sidraba dolārus. Gan es viņiem to pierādīšu.»

Viņi no tālienes pajāja garām lielajam, no ķieģeļiem celtajam šķūnim.

«Daži īstā laikā izdoti dolāri būtu aiztaupījuši simtus, ko maksās jauns jumts,» Bilijs ieteicās. «Nu, vienalga, kad es pirkšu, par labojumiem negribu nekā izdot. Un es tev vēl ko citu teikšu. Sai rančo ir bagātīgi ūdens krājumi, un, ja kādreiz Glenelenai pietrūks, viņiem būs jānāk pie manis pēc ūdens.»

Bilijs pazina rančo katru pēdu un jāja pa tikko saredzamām lopu takām cauri mežam. Reiz viņš steidzīgi parāva pavadu, un abi zirgi apstājās. Taisni viņiem priekšā desmit soļu atstatu stāvēja sarkans lapsēns. Tas varbūt kādu pusminūti raudzījās uz viņiem savām mazajām mirdzošajām acīm, un tam drebēja jūtīgās nāsis, uztverot vēsti, ko tam ziņoja gaiss. Tad viņš palēcās uz savām samtaini mīkstajām ķepiņām un nākošā acumirklī bija pazudis starp kokiem.

«Ak tu velna dēls!» Bilijs iesaucās.

Tuvojoties Kalnavotam, viņi nonāca uz šauras garas pļavas. Pļavas vidū bija dīķis.

«Dabīga ūdenstvertne, ja Glenelena kādreiz gribēs pirkt ūdeni,» Bilijs teica. «Skaties tur lejas galā — gandrīz nekā nemaksās uzcelt šķērsām dambi. Varu ierīkot arī no- vadcaurules un uztvert šeit visu, kas rit no kalniem. Ūdens šai ielejā kādreiz maksās naudu, un nebūs jāgaida tūkstoš gadu, kad tas notiks. Un visi šie nelgas, miega pūžņi, aklie un kurlie, kas negrib dzirdēt un redzēt to, kas notiks. Un visi šie mērnieki, kas strādā, lai aplaimotu šo ieleju ar elektrisko dzelzceļu no Sausalito pāri Napas ielejai.»

Viņi sasniedza Kalnavota kanjona malu. Atgāzušies seglos atpakaļ, viņi lika zirgiem rāpties pa stāvu nogāzi lejup un caur lieliem priežu mežiem nonāca pie kādas senas, gandrīz vairs nesaredzamas meža takas.

«Sī taka saglabājusies vēl no piecdesmitajiem gadiem,»

Bilijs paskaidroja. «Es to atradu tikai nejauši. Vakar jautāju par to Popam — viņš šeit ielejā dzimis. Viņš teica, ka to lietojuši Petalumas zeltrači. Bet tie bijuši īsti spēlmaņi, kas to ierīkojuši un atveduši līdzi baru muļķu. Vai redzi to līdzenumu tur un vecos koku stumbrus? Tur bijusi viņu nometne, un zem kokiem viņi ierīkojuši savus spēļu galdus. Laukums toreiz bijis lielāks, bet avots kopš tā laika daļu izskalojis. Pops saka, ka vairāki vīri te nosisti un viens nolinčots.»

Pārliekušies zirgu kakliem, viņi pa šauro lopu taku rausās no kanjona laukā un jāja pa nelīdzenu vietu uz kalnu pauguriem.

«Zini, Sakson, tu vienmēr dedzīgi meklēji skaistas vietas. Tagad es tev parādīšu kaut ko tādu, kas tev atņems valodu. Pacieties tikai, lai tiekam laukā no šiem kokiem.»

Nekad vēl visā garajā ceļojumā Saksona nebija redzējusi neko tik skaistu kā to ainavu, kas pavērās viņas skatienam, izjājot no biezokņa. Puslīdz izzudusī taka šķita nevienāda sarkana ēna, ko uz mīkstās meža zemes met lielie sarkankoki un platzaru ozoli. Šķita, ka visi vietējie koki un staipekņi būtu norunājuši vīt še biezu lapu jumu. Kļavas, lieli lauru koki, milzu ozoli ar brūni dzelteno mizu, noplicināti un savijušies ar mežavīnu un liesmojošo indīgo ozolu. Saksona vērsa Bilija uzmanību uz kādu apsūnojošu solu, kur auga papardes. Šķita, ka visas nogāzes šeit sastopas, lai izveidotu milzīgu alu un kolosālu meža lapeni. Zeme viņiem zem kājām bija ūdens piesūkusies. Kaut kur zem platajām papardēm čaloja neredzama ur- dziņa. Uz visām pusēm pavērās šauras brīnišķas gatves, kur jaunie sarkankoki klusi un slaidi grupējās ap kritušajiem milzeņiem, kas sniedzās zirgiem līdz pleciem un, sūnām klāti, lēni pārvērtās pīšļos.

Beidzot, vēl pēc otrām piecpadsmit minūtēm, viņi piesēja zirgus šaurā kanjona malā, kas vijās caur biezokni līdz pat uzkalniem. Pa kādu spraugu koku starpā Bilijs rādīja uz priedes galotni, kas bija salīkusi uz priekšu.

«Tas ir taisni zem tās,» viņš teica. «Mums jāseko avota gultnei. Ceļa šeit nav, bet te var redzēt vairākas vietas, kur meža zvēru takas šķērso avotu. Tev saslapināsies kājas.»

Saksona jautri smējās un turējās cieši Bilijam uz papēžiem; viņi brida caur peļķēm, rausās ar kājām un rokām pa stāvo, gludo nogāzi uz augšu, kur skaidri bija redzama ūdens postošā iedarbība, un uzmanīgi līda pa vecu kritušu koku apakšu.

«Visam kalnam jiav īsta klints pamata,» Bilijs Saksonai paskaidroja. «Ūdens tur griežas arvien dziļāk un dziļāk, un tādēļ sāni izbrūk. Tie ir tik stāvi, cik nesabrūkot var vēl stāvēt. Drusku vairāk uz augšu kanjons nav nekas vairāk kā tikai plaisa zemē — bet vareni dziļa plaisa, to es tev varu sacīt. Tu vari tai pārspļaut, bet tur var nolauzt ari kaklu.»

Bija arvien grūtāk virzīties uz priekšu, un beidzot viņu ceļu šķērsoja šaura aiza, sakritušu koku pilna.

«Paliec tu šeit,» Bilijs teica un, nolicies garšļaukus, rāpās pa biezokni, ka zari vien brikšķēja.

Saksona gaidīja, līdz visi trokšņi apklusa. Viņa nogaidīja vēl desmit minūtes un tad sekoja Bilijam pa ceļu, ko viņš bija izlauzis. Tai vietā, kur kanjona gultne nemaz vairs nebija ejama, viņa nonāca pie kādas takas, ko nešaubīgi noturēja par briežu ceļu un kas veda pa stāvo krauju augšup, izveidojot zaļajā biezoknī it kā tuneli. Viņa redzēja nolīkušo priežu galotnes, tās bija taisni virs viņas galvas, un pēc tām nonāca pie skaidra neliela kaln- ezera, kas bija izveidojies mālzemes ieplakā. Sī ieplaka, jādomā, bija cēlusies jaunākā laikā, kokiem un zemei grūstot. Ezera otrā pusē pacēlās gandrīz stāva siena. Viņa tūlīt zināja, kas tā ir, un raudzījās pēc Bilija. Saksona izdzirda viņu svilpjam un paskatījās augšup. Divsimt pēdu virs viņas baltās draudīgās sienas virsotnē stāvēja Bilijs, pieķēries kādam kokam. Salīkusi priede bija turpat viņa tuvumā. . «

«Es varu redzēt mazās ganības aiz tava lauka,» viņš sauca lejup. «Nav nekāds brīnums, ka šo te vēl neviens nav uzgājis. Vienīgā vieta, no kurienes to var saredzēt, ir tā nelielā meža pļaviņa. Un tā biji tu, kas pirmā to ieraudzīji. Pagaidi, līdz nonākšu lejā un visu tev izstāstīšu. Agrāk es to neiedrošinos darīt.»

Nevajadzēja būt lielam gaišreģim, lai uzminētu patiesību, un Saksona tūlīt arī saprata, ka tas ir dārgais māls, kas nepieciešams ķieģeļnīcai. Metot lielu loku, Bilijs apgāja nogruvumam un pa kanjona sienu, kāpdams no koka uz koku, kā pa kāpnēm nonāca lejā.

«Nu, vai tas nav lieliski?» viņš gavilēdams jautāja, kad atradās Saksonai blakus. «Redzi, tā tas tur gulējis — četras pēdas zem virskārtas noslēpts, kur neviens to nav varējis redzēt, un gaidījis uz mums, lai ierodamies Mēness ielejā. Un tad — lūdzu — atdalās gabals zemes, lai mēs to varētu atrast.»

«Bet vai tas ir īstais māls?»

«Vari likt savu mīļo galvu ķīlā, ka tas ir īstais. Es to tik bieži esmu redzējis, ka pazītu pat tumsā. Paņem drusku pirkstos un paberz to. Lūk, tā. Varētu noteikt to arī pēc garšas. Esmu diezgan šo putekļu rijis, braucot ar pajūgiem. Šeit ir tā vieta, kur sāksies mūsu dzīves uzplaukums. Vai zini, kopš esam šai ielejā, mēs cita nekā nedarām, kā liekam savām galvām strādāt. Bet tagad esam tikuši uz zaļa zara.»

«Bet tev taču tas nepieder.»

«Jā gan, bet tev vēl nebūs ne simts gadu, kad jau piederēs. No šejienes iešu taisni pie Paina un noslēgšu līgumu. Man piederēs pirkšanas pirmtiesības, zini, un pa to laiku es sameklēšu naudu. Mums būs jāaizņemas tie četri simti no Gan Juma, un es aizņemšos uz saviem zirgiem, ratiem, Hezelu un Hetiju, un uz visu, kam kāda vērtība. Un tad es izdošu Hiljardam par pārējo summu hipotēku, un tad tas piederēs man. Man tas šķiet tikpat viegli, kā mazam bērnam noņemt saldumus. Noslēgšu ar ķieģeļnīcu līgumu par divdesmit centiem jardā — varbūt p<it vairāk. Viņi jau būs gluži traki no prieka, kad ieraudzīs. Nemaz nevajadzēs urbt. Uz abām pusēm ir pie divi simti pēdu brīvi guloša māla. Viss uzkalns ir no tīra māla, tikai plānas zemes kārtas segts.»

«Bet tu sabojāsi brīnišķīgo kanjonu, braucot šurp un turp ar mālu,» Saksona izbijusies iesaucās.

«Nē, neko citu kā tikai kalnu. Ceļš ved no otras puses lejā. Ir tikai- desmit minūtes līdz Šavona mālu bedrei. Vai nu es pats taisīšu ceļu un prasīšu vairāk par braukumu, vai arī to ierīkos ķieģeļnīca, un es vedīšu par to pašu cenu kā līdz šim. Man droši vien vēl vajadzēs pirkt zirgus, lai paveiktu visus darbus.»

Viņi sēdēja roku rokā mazās meža takas malā blakus ezeram un pārrunāja visus sīkumus.

«Un tagad, Sakson,» Bilijs, brīdi klusējis, teica, «dziedi lūdzu «Kad pagājušas pļaujas dienas», vai gribi?»

Beigusi dziedāt, viņa dzirdēja Biliju sakām:

«Kad tu pirmoreiz man dziedāji šo dziesmu, mēs sēdējām vilcienā …»

«Tā bija pirmā reize, kad redzējāmies,» viņa to pārtrauca. «Ko tu toreiz domāji par mani?»

«To pašu, ko vienmēr kopš tās reizes domāju. Tā es domāju jau tūlīt, kad dejojām pirmo valsi. Un ko tu domāji par mani?»

«O, man bija jādomā, un jau pirms pirmās dejas, kad mūs iepazīstināja un mēs sadevāmies rokās, man bija jādomā par to, vai tu esi īstais. Mani neatlaidīgi vajāja šie nedaudzie vārdi — vai tas ir viņš?»

«Tātad tev likās, ka es labi izskatos?» Bilijs jautāja.

«Jā, tā es domāju, un manas acis vienmēr redzējušas labi.»

«Vai zini!» Bilijs pēkšņi mainīja sarunas tēmu. «Nākošā ziemā, kad viss te būs uz pareizā ceļa — kā tu domā, ja mēs aizbrauktu apmeklēt Karmelu? Tad būs kluss laiks tavām saknēm, un es arī droši vien varēšu algot priekšstrādnieku.»

Viņam par lielu izbrīnu Saksona nebūt nebija sajūsmināta.

«Nu, kas vainas?» viņš ātri jautāja.

Bikli nolaistām acīm, lēni un vilcinoties Saksona teica:

«Es vakar kaut ko izdarīju, neprasījusi tava padoma, Bilij.»

Viņš gaidīja.

«Es aizrakstīju Tomam,» viņa kautri piebilda, it kā grēkus sūdzot.

Viņš vēl arvien gaidīja — ko, to viņš pats nezināja.

«Es viņu lūdzu atsūtīt veco kumodi — manas mātes veco kumodi, atceries, Bilij, ko viņam vajadzēja mums uzglabāt.»

«Hm! Bet tur es neredzu nekā dīvaina!» Bilijs atviegloti teica. «Mums tā kumode vajadzīga, vai ne? Un mēs varam samaksāt arī sūtīšanas izdevumus, kā tu domā?»

«Tu esi mīļš muļķis, tas, lūk, tu esi. Vai tu nezini, kas atrodas kumodē?»

Viņš kratīja galvu, un tas, ko viņa teica, bija tik kluss kā čuksti:

«Bērna drēbītes.»

«Nē!» viņš iekliedzās.

«Tiešām.»

«Taisnība?»

Viņa pamāja ar galvu, un tai sārtojās vaigi.

«To, Sakson, es vēlējos par visu vairāk pasaulē. Kopš esam ielejā, esmu bieži par to domājis,» viņš aizsmakušā balsī teica, un viņa pirmoreiz redzēja Bilija acīs asaras.

«Bet pēc visa, ko esmu darījis, pēc visa trača, ko sacēlu, es… es negribēju tevi mocīt un nekad nekā tev neteicu. Bet es vēlējos… o, es to tā vēlējos, ilgojos… tā, kā pašreiz ilgojos tevis.»

Viņš atpleta rokas un piekļāva viņu sev klāt, un pār mazo kanjona Kalnezeru nolaidās tīksms klusums.

Saksona sajuta, ka Bilijs brīdinādams uzliek tai pirkstu uz lūpām. Viņa atlieca galvu, un abi kopā raudzījās augšup uz nelielo uzkalnu, kur stāvēja briežu māte ar savu lāsaino mazuli un pa spraugu kokos skatījās uz viņiem.

Londons Dž.

London

Mēness ieleja

. — R.: Avots, 1994. — 412 lpp.

Redaktors A. Eglājs

Tehniskā redaktore D. Radziņa

Korektore /. Ancāne

Parakstīta iespiešanai 6.12.93. Re&. apl. t 2-0290. Formāts 84x108/32. Pašūt. Nt 308. Izdevniecība «Avots», LV 1050 Rīgā. Aspazijas bulv. 24. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV 1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

344 Ir 20. gs. pirmā puse.

84.7 Amer.-44

Content

Londons Džeks Mēness ieleja

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

Mēness ieleja