Londons Džeks

Triju sirdis

Džeks Londons

TRIJU SIRDIS

Tekstā izdarīti tikai ortogrāfiski un minimāli stilistiski labojumi.

.

IEVADS

Es ceru, lasītājs man piedos, ka šo ievadu sāku ar lielību.

Patiesi, šis darbs ir jubilejas darbs. Ar to es svinu savu četrdesmito mūža gadu, savu piecdesmito grāmatu, sešpadsmito rakstnieka darbības gadu un jaunu sasniegumu.

«Triju sirdis» ir jauns sasniegums. Līdz šim es nekā līdzīga nebiju rakstījis; esmu gandrīz pārliecināts, ka nekad vairs tādu grāmatu neuzrakstīšu. Un man prātā nenāk noklusēt savu lepnumu, ka esmu to sarakstījis.

Bet nu lai tie lasītāji, kam patīk darbība, aizmirst manu ievadu un lielību, lai seko pašam stāstam un pasaka man, vai tas jauki lasās.

Ziņkārākiem lasītājiem es še sniegšu dažus paskaidrojumus.

Jo vairāk kinematogrāfs izveidojas par dzīvāko izpriecu pasaulē, jo ātrāk sāk arī beigties pasaules beletristikas fabulu un intrigu krājumi. Viena pati kinokompānija ar divi desmitiem režisoru gada laikā var pārvērst filmā visu, ko savā mūžā sarakstījis Šekspīrs, Balzaks, Dikenss, Skots, Zolā, Tolstojs un daudzi citi autori, kuriem mazāks sējumu skaits. Un, ja pasaulē ir simtām kinofabriku, tad nebūs grūti saprast, ka visdrīzākā laikā tām pietrūks izejvielu, no kurām tās ražo savas filmas.

Kinofabrikanti ir nopirkuši visus romānus, stāstus un lugas, kuru izmantošanu aizsargāja likums; bet tajos darbos, kuru autortiesības neviens nav aizsargājis, viss vērtīgākais jau izlietots tādā ātrumā, kādā matroži, nokļuvuši zelta pilnā krastā, būtu steigušies to savākt.

Tūkstošiem scenāriju autoru, pareizāk sakot, desmitiem tūkstošu, jo nebija neviena vīrieša, ne sievietes vai bērna, kas nebūtu atzīts par derīgu rakstīt scenāriju, desmitiem tūkstošu kino autoru piedalījās literatūras (autortiesību aizsargātas un neaizsargātas) aplaupīšanā; un žurnālu burtnīcas rāva gandrīz vai no mašīnas laukā, lai no tām izdabūtu kādu scēnu, fabulu vai triku, kas iekritis prātā kādam literatūras bēdubrālim.

Taisnība prasa, lai še atzīmē, ka (lai gan tas nav nemaz tik sen) tas bija pirms tā laika, kad scenāriju autori kļuva cienījami cilvēki, tas bija tos laikus, kad vaiga sviedros pūlējās sīksto kinofabrikantu labā par 15 līdz 20 dolāru lielu atlīdzību nedēļā vai arī par katru scenāriju saņēma 10 līdz 20 dolāru gabalā; turklāt piecdesmit gadījumos no simta konkurence viņiem lika šo nožēlojamo maksu vēl pazemināt un viņu zagtos tematus un fabulas zaga arī viņiem tikpat nekautrīgi un nežēlīgi cilvēki, kā viņi paši.

Bet šodien, ko tikai viena diena šķir no aprakstītās vakardienas, es jau pazīstu kinoautorus, kuriem ir trīs automobiļi, divi šoferi un kuri savus bērnus sūta visdārgākās skolās un dzīvo aizvien laimīgākos apstākļos.

Un taisni tādēļ, ka pietrūka fabulu izejvielas, kino rakstnieki varēja paaugstināt savu vērtību un pacelt savu cieņu. Viņus pieprasīja, viņus sāka cienīt, labāk samaksāt, bet no viņiem sāka arī vairāk prasīt.

Viens no šīs attīstības posmiem bija mēģinājums scenāriju rakstīšanā ieinteresēt ievērojamus romānistus. Bet, ka cilvēks 3ija sarakstījis divdesmit romānus, tas vēl nebija nekāds galvojums, ka viņš radīs labu scenāriju. Gluži otrādi: drīz vien >ija redzams, ka literārās karjeras panākumi ir drošākā ga- antija par nesekmību uz ekrāna.

Bet kinokompānijas pastāvēja. Bija darba dalīšanas lozungs. Noslēgušas līgumus ar varenākām avīžu izdevēju sabiedrībām vai otrādi, kā notika ar romānu «Triju sirdis»), kinokompāni- as lika scenāriju autoriem (kuri nebūtu varējuši sarakstīt ro- lānu, lai glābtu pat savu dzīvību) radīt scenārijus, un tos par Dmāniem pārvērst lika romānistiem (kuri nebūtu varējuši ra- īt scenārijus pat, lai glābtu savu dzīvību). Te kādu dienu misters Čārlzs Godards atnāk pie kāda Džeka ondona un saka:

«Laiks, vieta un cilvēki ir uzieti; kinokompānijas, avīzes un apitāls ir rokā; pūtīsim abi kopā!» Un mēs pūtām vaļā. Rezultāts: «Triju sirdis».

Kad es pateikšu, ka misters Godards ir tas pats, kas atnes ilākos scenārijus, nevienam vairs nebūs šaubu par viņa at- utību un meistarību. Misters Godards ir darbības satvars un ruma ģēnijs.

Darbība! Savā mūžā esmu sarakstījis vairākus piedzīvojumu mānus, bet nekad vēl neesmu radījis tik daudz darbības un istības kā vienā pašā romānā «Triju sirdis». Nu es zinu, kādēļ kinematogrāfs tik populārs. Es zinu, ka ena pati sīva demagoga runa salasīs vairāk balsu vēlēšanās kā valstiskas gudrības augstākais cēlums.

Tas bija ļoti interesants mēģinājums: literāri izstrādāt paša Godarda scenāriju. Un ļoti pamācošs.

Pēc šī sava kinopiedzīvojuma es mācījos izprast masas vidi daudz dziļāk, nekā to izpratu agrāk, un pilnīgāk, nekā mācījos vērtēt demagoga izteiksmes spēku, kas vēlētāju balsis gūst ar savu veiksmi un prasmi spēlēt uz tautas kolektīvās dvēseles.

Man būs brīnums, ja šī grāmata jo plaši neiekaros lasītāju. Tagad, kad nu darbs ir galā, es vēlētos, kaut mūžam to nebūtu sācis, jo man gribas to pašam izlasīt un zināt, vai grāmata labi un viegli lasāma.

Es gribu to zināt! Es gribu to zināt!

Džeks Londons

Vaikiki, Havaju salās, 3. martā, 1916. gadā.

Sirds kad jautru prieku kāro, Vēlies tu, lai zelts tev plūst, Tikai jūras plaši klajā Abus tos pa jok^m gūst!

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Sirds tvīkst plašuma un vaļas, Spars un drosme krūtis tver. Lielgabals mums ceļu brīvo, Duncis visus vārtus ver.

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Dzeram mēs par laupījumu! Vēja sīpas mums nav bail! Kapteiņiem nav pestīšanas! Mums kā vilkiem acis gail!

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Ar šīm asiņainām rokām Dažs labs kuģis gremdināts. Nolaupījām preces, sievas, Citu haizivis lai vāc!

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Sena jūras laupītāju dziesma

Vēla pavasara rītā notikumi pārsteidza Frenku Morganu žilbinošā ātrumā. Ja kādam gadījies no jaunlaiku kultūras dzīves apstākļiem reiz iekļūt aizvēsturiskās traģēdijas apstākļos, kas savienoti ar viduslaiku romantiku, tad Liktenis šāda cilvēka dzīvi bija lēmis Frenkam Morganam. Un šis pats Liktenis savu darbu sāka ātri un steidzīgi.

Frenkam Morganam pašam nebija ne jausmas, kas un kur gatavojas un sākas. Viņš nupat atmodās. Bridža spēle vakar līdz pusnaktij bija viņa vēlās piecelšanās iemesls. Pēc vēlās piecelšanās nāca vēls azaids, ko viņam ienesa bibliotēkā, ar izturētu gaumi mēbelētā istabā, no kuras Morgana tēvs sava mūža pēdējos mēnešos vadīja plašos un daudzos veikalus.

«Pārķer,» Frenks vaicāja sirmajam sulainim, kas savā amatā bija jau pie viņa tēva, «vai vecā Morgana miesās viņa mūža pēdējās dienās jūs manījāt aptaukošanās zīmes?»

«Nē, ser,» viņš atbildēja krietni mācīta kalpa godbijībā, bet neviļus uzlūkoja raženo jaunekļa augumu un noskatījās viņā no galvas līdz papēžiem. «Jūsu tēvs, ser, bija kalsens līdz mūža galam. Viņš nekad nepārvērtās, ser, viņš vienmēr bija plecīgs, stalts un spēcīgs, bet tievs, ser, vienmēr viducī tievs. Kad viņu noģērba pēdējai apmazgāšanai, ser, viņa augums būtu apkaunojis visus jaunekļus pilsētā. Viņš mūžam rūpējās par to, ser. Es runāju par vingrošanos gultā. Ik rītus pusstundu. Nekas viņu nevarēja aizkavēt. To viņš dēvēja par savu reliģiju, ser.»

«Jā, viņam bija skaists augums,» kūtri atteica jaunais Mor- gans, apskatīdams telegrāfa vadus uz biržu un telefonu rindu, ko bija ierīkojis viņa tēvs.

«Tiešām skaists, ser!» dedzīgi uztvēra Pārķers. «Viņa augums bija vijīgs un aristokrātisks, lai gan krūtis bija platas un kauli lieli. Un jūs to esat mantojis, ser, bet daudz pilnīgākā skaistumā.»

Jaunais Frenks Morgans, kas nebija mantojis tēva augumu vien, bet arī viņa daudzos miljonus, atlaidās platajā ādas atzveltnī, izstiepa kājas kā brangi nobarots lauva, kura varenajam spēkam zvērnīcas sprosts par šauru, un pēkšņi ieraudzīja kādu rīta avīzes virsrakstu par Panamas kanālu.

«Ja es nezinātu, ka mums, Morganiem, šī klizma nav lemta,» viņš nožāvājās, «es jau sen būtu aptaukojies šādā dzīvē… ko, vai ne, Pārķer?»

Sirmais sulainis, nedomādams, ka viņam būs jāatbild replika, pat nodrebēja no jautājuma nejaušības.

«Jā, ser,» viņš ātri atteica. «Es gribēju sacīt: nē, ser. Jūsu izskats ir ļoti labs.»

«Nav tiesa,» jaunais Morgans lūkoja viņu atrunāt. «Var būt, no aptaukošanās man nebūtu jābaidās, bet vingrums gan man zūd, ko, vai ne, Pārķer?»

«Jā, ser. Es gribēju sacīt: nē, ser. Jūs esat gluži tāds pats, kāds pirms trijiem gadiem atbraucāt no koledžas.»

«Un slinkuma lāpīšanu izraudzīju par savu amatu,» smiedamies nobeidza Frenks. «Pārķer!»

Pārķers vērīgi klausījās. Viņa kungs sāka iztirzāt jautājumu, ko šķita laikam sevišķi svarīgu, un plūkāja mazās ūsiņas (kuras izskatījās kā savu mūžu beigusi zobu suka), ko tas pēdējā laikā sāka audzēt.

«Pārķer, es braukšu uz zivju zveju.»

«Jā, ser.»

«Es liku atsūtīt saliekamās makšķeres. Lūdzu, sakārtojiet tās, kā pienākas. Man sāk likties, ka mana vislielākā vajadzība ir divu nedēļu atpūta svaigā gaisā. Citādi es sākšu aptaukoties un apkaunošu visu savu cilti. Vai jūs atceraties seru Henriju? Seru Henriju, jūras laupītāju un kausli?»

«Jā, ser. Es lasīju par viņu, ser.»

Pārķers pakavējās durvīs, nogaidīdams, kad jaunais kungs apklusīs, lai tad varētu iet un padarīt, kas viņam likts.

«Taisnību sakot, tur nav ko lepoties. Vecs bendesmaiss!»

«Ak nē, ser,» Pārķers sacīja. «Viņš bija Jamaikas gubernators. Viņš nomira cieņā un godā.»

«Tā viņam suņa laime, ka viņš galu nedabūja pie kāķa!» Frenks sāka smieties. «Lai būtu kā būdams, bet viņš apkauno cilti, kas no viņa cēlusies! Es gribēju sacīt, ka viņa seju esmu izpētījis sīki un pamatīgi. Savu augumu viņš nesamaitāja līdz mūža galam unr paldies Dievam, nomira bez vēderiņa. Tā ir vienīgā labā īpašība, ko mēs mantojuši. Mums, Morganiem, neizdevās uziet viņa dārgumus. Bet vienu dārgumu viņš mums atstājis: šo bezvēderību. To sauc par «fiksētu cilts rakstura īpašību», kā man mācīja bioloģijas profesori.»

Te Pārķers durvīs izgaisa, jo uznāca ilgi gaidītais klusuma brīdis, kad Frenks Morgans pilnīgi iegrima avīzes lasīšanā un dabūja zināt, ka Panamas kanāla atklāšana atlikta uz trim nedēļām.

Noskanēja telefons un pa koncentrētās civilizācijas elektriskiem nerviem Liktenis pirmo reizi lūkoja izstiept savus taustekļus un pieskarties Frenkam Morganam, kas sēdēja sava tēva celtās pils bibliotēkā Riversaiddraivā.

«Bet ļoti cienītā misis Korutara,» Frenks Morgans protestēja telefonā, «lai tur būtu kas būdams, bet Tempiko Naftā viss ir kārtībā. Tā nav biržas afēra. Tas ir reāls uzņēmums. Turieties! Turieties cieši pie tā … No Minesotas atbraucis kāds fermeris un grib nopirkt dažas akcijas, jo tās šķiet solīdas, un tādas tās īstenībā ir… Lai tās ir cēlušās par divi punkti! Nepārdodiet! Tempiko Nafta nav ne loterija, ne rulete. Tā ir tīra rūpniecība. Es vēlētos, lai šis uzņēmums nebūtu tik fenomenāli milzīgs, jo tad es viens pats to finansētu… Ticiet man, tie nav nieki. Patlaban mums cisternas vien pasūtītas par vairāk nekā miljonu. Mūsu dzelzceļa stiga un trīsskursteņu naftas vads maksā vairāk nekā pieci miljoni. Tas vēl nekas! Mums fabrikā jau saražoti simts miljoni pudu naftas, tie tikai jānosūta uz salejamo kuģu piestātni. Patlaban īstais laiks ieguldīt kapitālu. Vēl paies gads vai divi gadi, un pret jūsu akcijām valsts kases- zīmes izskatīsies kā konfekšu papīrīši…

Jā, jā, lūdzu. Tirgu nevērojiet. Atcerieties, es jums teicu: neparakstiet pirmā. To es neesmu ieteicis nevienam savam draugam. Bet, ja nu jūs riskējat, tad turieties. Tas tikpat drošs kā Anglijas banka. Jā, mēs ar Diki vakar dalījām kara laupījumu. Ļoti jauka partija, lai gan Diki pārmērīgais temperaments bridža spēlē neder … Jā, suņa laime… Ha, ha! Mans temperaments? Ha, ha! Jā? Pasakiet Harijam, ka uz dažām nedēļām es pazūdu. Kā daždien pavasara laikā — zivju zveja, strauti, spirgtais zaļums, saules lēkti un rieti un citas jaukas lietas… Jā, palieciet sveiki līdz patīkamam tikšanās brīdim un turieties pie Tempiko Naftas. Ja pēc Minesotas fermera uzbrukuma akcijas kritīs, piepērciet vēl. To es darīšu. Tas jau skaidrs atradums … Jā … Jā, protams, protams … Tās ir pārāk labas, lai pārdotu nelgām, jo tās var arī nekrist ne par vienu punktu. Es zinu gan, ko runāju. Es nupat piecēlos pēc astoņu stundu miega un neesmu dzēris ne pilītes reibinoša dzēriena. Jā, jā … Sveiki!»

Frenks pievilka telegrāfa lenti un, ērti atlaidis atzveltnī, diezgan vienaldzīgā garā iepazinās ar lentes saturu.

Pārķers ieradās ar makšķerēm. Frenks uzlēca no krēsla, telegrāfa lenti aizmēzdams pa roku galam un aizmirsdams to. Un līksmā uztraukumā kā bērns jaunais finansists nodevās glīta - jām paijiņām. Viņš ņēma un lūkoja tās drīz vienu, drīz otru, ar troksni izmezdams un atkal lēni vilkdams sev klāt, kā kad zem krāšņajiem un augstajiem griestiem viņam priekšā laistītos dīķis, kurā norit noslēpumaina apakšūdens dzīve.

Notarkšķēja telefons. Frenka sejā pavīdēja nemiers.

«Dieva vārdā, parunājiet jūs, Pārķer!» viņš iesaucās. «Ja tur kāda no biržas idiotēm, sakiet viņai, ka es miris vai piedzēries, vai guļu slims ar tīfu, vai taisos precēties, vai ko citu vēl katastrofiskāku.»

Brīdi sarunājies mierīgos un apvaldītos toņos, kas pilnīgi saskanēja ar auksto, neskaidro un cēlo bibliotēkas greznību, Pārķers telefonā pateica: «Vienu mirkli, ser!» un, aizlicis roku telefonam priekšā, sacīja:

«Misters Beskoms, ser. Viņam esot kas svarīgs sakāms.»

«Sakiet misteram Beskomam, lai viņš iet pie velna!» Frenks atbildēja un izliecās tādā pozā, it kā viņš makšķeri aizmestu tik lielā tālumā, ka tā, no tiesas izmesta visā garumā, uz sava stiprā āķa būtu aizķērusi dārznieku, kas loga tuvumā dārzā rušinājās ap rožu krūmu.

«Misters Beskoms saka, ka viņam kas ziņojams no biržas un ka viņš aizkavēs jūs tikai īsu brīdi,» Pārķers neatlaidās, bet viņš to darīja tik delikāti un vērīgi, kā kad izpildītu visnesvarīgāko un niecīgāko uzdevumu.

«Labi!» <

Frenks vārīgi pieslēja makšķeri pie galda un piegāja pie aparāta.

«Hallo!» viņš sauca. «Jā, es še esmu. Morgans. Pūtiet vaļā! Kas tur ir?»

Viņš brīdi klausījās, te pēkšņi sakaitināts iesaucās:

«Pārdot! Nenāk ne prātā! … Protams, protams, patīkami dzirdēt. Pat ja tās celsies par desmit punktiem, kas gan nenotiks, tomēr paturiet. Varbūt tā ir dabīga celšanās un tās nekad vairs nekritīs. Tā ir droša lieta. Tās maksā daudz vairāk nekā biržā kotē. Es zinu, ja cits neviens nezina. Pēc gada tās kotēs par divi simti, zināms, ja Meksikā reiz beigsies mūžīgie apvērsumi. Ja tās kādreiz ari kritīs, es tomēr pavēlu pirkt, pirkt un pirkt… Nieki! Kas tās pievāc? Tā ir gluži sporādiska parādība. Ko? Piedodiet: tā ir pārejoša parādība. Patlaban es došos divi nedēļas uz zivju zveju. Ja tās kritīs par pieciem punktiem, pērciet, lai piedāvā cik piedāvādami. Jā, protams. Jā. Sveiki.»

Un, kamēr Frenks sajūsmināts darbojās ar savām makšķerēm, Liktenis Tomasa Reigana kantora privātā kabinetā, strādādams neskaitāmas virsstundas, šķieda savus spēkus.

Saviem daudzajiem mākleriem pavēlējis pirkt un citam nevienam nezināmiem ceļiem palaidis kļūmo baumu, ka Tempiko Naftā, kas bija Meksikas valdības izdota koncesija, nav kas kārtībā, Tomass Reigans iedziļinājās eksperta ziņojumā; to viņš uz divi mēneši bija sūtījis noskaidrot Tempiko Naftas reālās vērtības un reālās iespējas.

Sekretārs pasniedza viņam vizītkarti, piebilzdams, ka atnācējs ir svarīgs ārzemnieks. Reigans noklausījās, ieskatījās vizītkartē un sacīja:

«Sakiet šim misteram sinjoram Alvaresam Toresam de Klo- dadam de Kolonam, ka nevaru viņu pieņemt.»

Pēc piecām minūtēm sekretārs ienāca atpakaļ, šoreiz ar piezīmi, kas uz vizītkartes bija uzrakstīta ar zīmuli. Reigans izlasījis pavīpsnāja:

«Godātais kungs, ļoti cienījamais mister Reigan.

Man gods Jums paziņot, ka man ir zināms, kur apslēpti sera Henrija Morgana dārgumi, kas aprakti senās jūras laupītāju dienās.

Alvaress Toress.»

Reigans pakratīja galvu un sekretārs jau dzīrās iet laukā, kad pēkšņi viņš attapās un pārdomāja.

«Sauciet viņu iekšā, tūlīt!»

Brīdi, kurā Reigans palika viens, viņš klusībā neskanīgi smējās, pārdomādams jaundzimušo ideju.

«Pienapuika! Knēvelis!» viņš norūca, aizsmēķēdams cigāru. «Šis spēlēšot vecā Morgana lauvas spēli! Paijiņas tam vajag, un sirmais Tomass Reigans par tām gādās.»

Sinjors Alvaress Toress tikpat smalki prata angļu valodu, cik smalks bija viņa jaunākās modes pavasara uzvalks. Un, lai gan viņa ādas dzeltenums liecināja par viņa izcelšanos no latīņu rases un melnajās acīs bija noskārstams sens un labi noskaņojies spāniešu un indiāņu asiņu sajaukums, tomēr viņam bija pilnīgs ņujorkieša izskats, un šai ziņā Tomasam Reiganam nebija nekādu pretenziju.

«Ar lielām pūlēm un ilgu gadu meklējumos man beidzot izdevās atrast sera Henrija Morgana nolaupīto dārgumu noslēpuma atslēgu,» viņš sāka. «Tie atrakti Moskitijas krastā. Te man tūlīt jāpiezīmē, ka tie nebūt nav tūkstoš jūdžu tālumā no Kirīkijas lagūnas un ka Bokasa del Toro varbūt pareizi minēta kā šim punktam tuvākā pilsēta. Es tur esmu dzimis un audzis, lai gan izglītojies Parīzē, un pazīstu tur visas vietas kā savus piecus pirkstus. Zaudējums var būt tikai nieka kuģītis, bet iegūt var visus Morgana dārgumus!»

Sinjors Toress apklusa daiļrunīgā nespējā pastāstīt vairāk. Bet Tomass Reigans, sīksts un strups vīrs, kam veikali bijuši ar tikpat sīkstiem cilvēkiem, tūdaļ ķēra pašā lietas saknē kā jurists, kas savam upurim liek pārciest nopratināšanas krustugunis.

«Jā,» atzinās sinjors Toress, «man gadījušās mazas grūtības … kā jums lai saku… man patlaban nav brīvas naudas.»

«Jums vajadzīga nauda?» rupji vaicāja biržas vīrs, un sin-' jors, klusi sāpināts, piekrizdams pamāja ar galvu.

Un, biržas vīra nopratinātam, viņam vēl daudz kas bija jāizstāsta. Jā, tiesa gan, viņš nupat atbraucis no Bokasas del Toro, bet viņš cerot, ka mūžam turp vairs neatgriezīšoties. Bet varbūt viņš tomēr brauktu atpakaļ, ja kāda ekspedīcija…

Bet Reigans viņu pārtrauca, kā pārtrauc tas, kas radis pavēlēt, tos, kas raduši paklausīt. Viņš izrakstīja čeku Alvaresam Toresam, un, kad šī vārda īpašnieks paskatījās, viņš redzēja, ka uzrakstītā summa ir tūkstoš dolāru.

«Tad klausieties, kāds manas idejas saturs,» Reigans sacīja. «Man prātā nenāk ticēt jūsu nostāstiem. Bet man ir jauns draugs, un man sāp sirds, domājot, ka pilsēta viņu ierauj savos labirintos, un pilsētas kārdinājumi, sievietes un visas citas lietas… jūs jau sapratīsit?»

Sinjors Alvaress Toress palocījās kā daždien lielās pasaules un tās kārdinājumu pazinējs.

«Viņa veselības un mantas, un dvēseles labā vienīgais, ko viņam var piedāvāt, ir brauciens meklēt dārgumus, piedzīvojumi, fizisks darbs, un, vārdu sakot, es esmu pārliecināts, ka jūs mani pilnīgi saprotat.»

Un sinjors Alvaress Toress atkal palocījās.

«Jums vajadzīga nauda,» Reigans turpināja. «Lūkojiet viņu iejūsmināt. Šis tūkstotis ir maksa par mēģinājumu. Panāciet, lai viņš dodas meklēt sera Morgana dārgumus, un jums kabatā ieripos vēl divi tūkstoši. Ja pratīsit viņu ceļojumā valdzināt un aizturēt trīs mēnešus, vēl divi tūkstoši būs klāt. Ja nepār- radīsities sešus mēnešus, dabūsit pieci tūkstoši. Ticiet man, es pazinu viņa tēvu. Mēs bijām draugi, kompanjoni, varu pat apgalvot: gandrīz kā brāļi. Man nav žēl vislielākās naudas, lai viņa dēlu varētu atgriezt uz veselīgas vīrišķības ceļa. Kā jums liekas? Ar šo tūkstoti jums jāsāk. Vai ies?»

Sinjors Alvaress Toress trīcošiem pirkstiem salocīja un atlocīja čeku.

«Es… es pieņemu,» viņš teica, un gandrīz elpa viņam aizrāvās no dedzības pārmēra. «Es… es… kā to mēdz sacīt? Es pilnīgi būšu jūsu rīcībā.»

Pēc piecām minūtēm, kad viņš piecēlās, taisīdamies projām iet, visos sīkumos iepazīstināts ar to lomu, kura viņam būs jāspēlē un kuras degpunktu — stāstu par sera Morgana nolaupītiem dārgumiem — daži biržas dēkās rūdītā praktiķa norādījumi darīja pilnīgi ticamu un pārliecinošu, — viņš gandrīz jautri, bet patētiski iesaucās:

«Bet vislielākais joks šai spēlē, mister Reigan, ir tas, ka tā tomēr ir dzīva patiesība! Jūsu papildinājumi tikai pastiprina mana stāsta ticamību, bet īstenībā tā ir tīra patiesība. Man vajadzīga nauda. Jūs esat ļoti devīgs, un es darīšu visu, kas vien man būs iespējams. Es… es jūtos glaimots un pārliecināts, ka dvēselē es esmu artists. Bet Morgana dārgumu noslēpumu atslēga ir dzīva patiesība! Es varēju ieskatīties dokumentos, kuri citam nav aizsniedzami, un būtu arī gluži velti, jo daudzi mani radi (tie ir mūsu cilts dokumenti), kuriem tie bija Aizsniedzami, to pētīšanai ziedoja visu mūžu un nepanāca ne nieka. Viņi gan bija uz pareizā ceļa, bet vienmēr viņus maldināja divdesmit jūdžu starpība. Vieta norādīta dokumentos. Bet viņus maldināja šīs vietas īstais punkts, jo tur bija tas triks, mīkla, rēbuss, ko nemaldīgi atrisināt esmu pratis tikai es! Tā laikmeta Jūrasbraucēji visas kartes zīmēja uz kāda noslēpumaina trika pamata. Piemēram, mani senči spānieši Havaju salu vietas apzīmējumā pieļāva tīšu kļūdu par 5 grādiem.»

Tomasam Reiganam tā bija ķīniešu ābece, un patētisko monologu viņš noklausījās ar rāmu smaidu, kas mūžam darbīgā vīra lūpās bija tikai pieklājīga neticības forma.

Tiklīdz aizgāja sinjors Toress, tūdaļ pieteica Frenku Mor- ganu.

«Atnācu lūgt padomu,» viņš teica apsveicinājies. «Kam citam lai prasu, ja ne jums, kas darbojās kopā ar manu tēvu? Cik varu noprast, jūs bijāt kompanjoni lielos veikalos. Viņš vienmēr man mācīja klausīt jūsu padomus. Te nu, pirms aizbraucu divi nedēļas uz zivju zveju, es atnācu pie jums. Kas noticis Tempiko Naftā?»

«Kas noticis?» Reigans jautāja, izlikdamies nezinām pats savus darbus. «Tempiko Naftā?»

Frenks pamāja ar galvu, atlaidās atzveltnī un aizsmēķēja papirosu, bet Reigans lasīja telegrāfa lenti.

«Tempiko Nafta cēlusies par divi punkti. Tur ir pilnīgs iemesls uztraukumam,» viņš izteica savu spriedumu.

«Es arī saku!» Frenks iesaucās. «Kā tur lai neuztraucas? Bet vienalga! Vai jums šķiet, ka kāda grupa lūko darīt savu iespaidu? Mēs, zināms, še runājam pilnīgi slepeni.»

Reigans pamāja ar galvu.

«Tempiko Naftas vērtība ir augsta. Tā ir reāla. Un likumīga. Te pēkšņi šī sacelšana! Vai jums neliekas, ka kāda persona vai grupa grib to pievākt?»

Vecā Morgana kompanjons pakratīja sirmo matu gubu, kas apņēma viņa augsto pieri.

«Hm…» viņš apstiprināja savas domas vārdos: «Varbūt tas kāds triks, bet varbūt tas pierāda tirgus ticību, ka Tempiko tiešām maksā naudu. Kā tu domā?»

«Protams, ka maksā naudu!» Frenks dedzīgi attrauca. «Man par to ir tik atzinīgas atsauksmes, Reigan, ka jūs, to dzirdot, aiz brīnumiem kļūtu mēms! Es visiem saviem draugiem saku, ka tas ir īsts veikals. Kauns un negods, ka man bija jāsaistās ar svešu kapitālu. Bet uzņēmums bija tik plašs un milzīgs, ka man tas bija vajadzīgs. Pat visas tēva atstātās naudas man nebūtu bijis gana. Es, protams, nerunāju par to, kas veikalā jau ieguldīts.»

«Vai tev pietrūcis skaidras naudas?» Reigans apvaicājās.

«Operācijām man vēl pietiks,» nevērīgi atbildēja jauneklis.

«Tu gribi sacīt…»

«Pilnīgi pareizi. Taisni to es gribu sacīt. Ja Tempiko Nafta kritīs, es piepirkšu. Tas jau tīrais atradums.»

«Cik ilgi tad tu pirksi?» skanēja nākamais viltīgais jautājums, maskots labsirdīgā humorā un pamudinājumā.

«Kamēr būs nauda,» Frenks strauji atbildēja. «Es jums saku, Reigan, tas ir milzīgs veikals.»

«Man tas nav tik labi pazīstams, lai es noteiktu tā vērtību, Frenk. Bet no tā, ko es dzirdēju, es noprotu, ka tas nav peļams.»

«Nav peļams … Es jums saku, Reigan, tā ir skaidrākā pērle. Kauns, ka tā varēja nokļūt biržā! Neviens un nekas nav jāizputina, lai tas darbotos. Pasaules tirgus tikai iegūs, ja viņā ieplūdīs, es baidos pat izteikt, cik simtiem miljonu pudu labākās naftas. Viens pats urbums Haustas fabrikās pēdējos septiņos mēnešos deva ik dienas 27 000 mucu. Un tā tikai lāsīte, ja salīdzina ar to daudzumu, ko mēs jau esam laiduši tirgū. Tās biezums ir 22, un padibeņu tajā mazāk nekā divas desmitdaļas viena procenta. Un tur ir fontāns, kas visai apkārtnei ik dienas dod vismaz 70 000 mucu! Līdz fontānam vēl jāierīko naftas vads sešdesmit jūdžu garumā. Tas viss ir pilnīgs noslēpums, saprotat? Nē, mēs vareni ejam uz priekšu, es negribu, lai Tempiko Nafta uzsprāgst gaisā kā raķete!»

«Neraizējieties, zēn. Taisiet savus naftas vadus un raugiet Meksikā nodibināt mieru. Un jūsu veikals plauks. Tagad jūs droši varat doties uz zveju.»

Te Reigans apklusa, smalki simulēdams pēkšņu atcerēšanos, un no galda paņēma Alvaresa Toresa vizītkarti ar zīmuļa uzrakstu.

«Paskat', kas še nupat bija.»

Pēkšņi Reigans vizītkarti atrāva. Viņam iekrita prātā jaunas domas.

«Vai zivju zvejā ir vērts dārgo laiku tērēt? Tas tikai atpūtas līdzeklis. Es tev varu pateikt medības, kuras tu nemūžam nenožēlosi. Tā ir ekspedīcija, kas vīrieša cienīga. Kas nu tās par ekspedīcijām, kas te izbrauc uz Udirondaku, ceļā līdzi vedot kalpus, saldējumu, elektriskos zvanus. Tavs tēvs mūžīgi lepojās ar saviem laupītājiem senčiem. Viņš gribēja būt tiem līdzīgs un tu, bez šaubām, esi sava tēva cienīgs dēls.»

«Sers Henrijs,» Frenks pasmaidīja, izstiepdams roku pēc vizītkartes. «Vecais blēdis jau drusku ir arī mans lepnums.»

Viņš izlasīja zīmītes saturu un neizpratnē uzlūkoja Reiganu.

«Interesants tips,» Reigans paskaidroja. «Sakās dzimis pašā Moskitijas piekrastē un savas ziņas ievācis no veciem cilts dokumentiem. Es viņam neticu ne druskas. Man nav ne laika, ne gribas interesēties par to, kas nav manā parastajā darba laukā.»

«Sers Henrijs nebūt nenomira bagāts vīrs,» sacīja Frenks, un uzacis viņam savilkās visiem Morganiem piemītošā spītībā. «Un neviens nav uzgājis ne sīkākā dārgakmens no viņa apraktiem krājumiem.»

«Patīkamu zveju!» labsirdīgi atsaucās Reigans.

«Man tomēr gribētos redzēt šo Alvaresu Toresu!» jauneklis turpināja.

«Tur tikai nelgām aprakta dārgā manta!» Reigans iesaucās. «Bet lai būtu kā būdams, man tomēr jāatzīstas, ka uz šo tipu var paļauties. Kaut es bijis jaunāks, bet, vetns tevi laukā! mans darbs mani tik un tā būtu saistījis pie pilsētas!»

«Vai jums nav zināms, kur viņš būtu sastopams?» jau nākamā brīdī jautāja Frenks, neapzināti bāzdams kaklu cilpā, ko Liktenis Tomasa Reigana personā viņam klusībā bija savijis.

* » *

Citu rītu viņi satikās Reigana privātajā kabinetā. Sinjors Alvaress Toress nodrebēja, pirmajā mirklī uzlūkodams Frenku, bet tūdaļ savaldījās. To pamanīja Reigans un smīnēdams jau- tāja:

«Pašam vecajam jūras laupītājam līdzīgs, ko, vai ne?»

«Jā, patiesi, pārsteidzoša līdzība!» meloja vai, pareizāk sakot, pa pusei meloja Toress, jo, lai gan viņš redlzēja Frenka līdzību seram Henrijam Morganam, kura ģīmetnes viņš bieži vien bija skatījis, nodrebēt viņam lika kas cits, un proti, garā viņam pazibēja trešā seja, kura nebija ne Frenka Morgana, ne sera Henrija seja, un tomēr bija līdzīga katram no viņiem un abiem kopā.

Jaunā Frenka dedzībai nebija robežu. Viņi izlika galdā un pārskatīja jaunākos atlantus un vecas kartes, izpētīja senos, izdzisušu tinti rakstītos nodzeltējuša papīra dokumentus, un nepagāja ne pusstunda, kad Frenks paziņoja, ka pirmā zivs, ko viņš izvilks, būs tā, ko viņš izzvejos vai nu Vēršu vai Teļu salā, divās saliņās Kirīkijas lagūnas tuvumā; vienā no tām, kā Toress apgalvoja, bez šaubām, esot noslēpti sera Henrija dārgumi.

«Šodien pat jau pirmā vakara braucienā es došos uz Jaun- orleānu,» Frenks sacīja. «Vilciena pienākšana tur saskaņota ar kuģa aiziešanu uz Kolonu; vakar es to izdibināju.»

«Tikai neapfraktējiet kuģi Kolonā,» piekodināja Toress. «Aizjājiet jāšus mazu gabaliņu līdz Belenai. Tur dzīvo vienkārša tauta, kas kļūmas baumas neperina, tur jāsameklē kuģis.»

«Liekas gluži pareizs aizrādījums,» Frenks viņam piekrita. «Es vienmēr esmu vēlējies tuvāk apskatīt šo vietu. Vai jūs, sinjor Tores, varat sataisīties līdz vakara braucienam? Jūs droši vien sapratīsit, ka šādos apstākļos kasiera pienākumus uzņemšos es un ceļojumu finansēšu.»

Bet, padodamies Reigana skatienam, ko tikai viņš pamanīja, Alvaress Toress ātri un iejūsmoti sameloja:

«Man diemžēl būs jāpievienojas jums drusku vēlāk, mister Morgan. Dažas privātas darīšanas, kas pirms ceļojuma jānokārto. Jānobeidz kāda prāva. Es negribu teikt, ka prasības summa man būtu no svara. Tās ir ģimenes lietas, kas man ļoti svarīgas. Mums, Toresiem, ir savs cilts lepnums, kas jūsu praktiskā un darbīgā zemē droši vien liksies smieklīgs, bet mēs to nevaram pamest novārtā.»

«Gan viņš tevi panāks un, ja tu nomaldīsies no ceļa, viņš tavu kļūdu izlabos,» Reigans pierunāja Frenku. «Bet, kamēr nav aizmirsies, tev nekaitētu ar sinjoru Toresu noteikt dārgās mantas dalījuma kārtību, ja to kādreiz uziesiet.»

«Kā jums šķiet?» Frenks jautāja.

«Es domāju, uz pusēm, piecdesmit un piecdesmit!» Reigans atbildēja, augstsirdīgi izdalīdams diviem cilvēkiem to, kā, pēc viņa domām, nemaz pasaulē nebija.

«Bet jūs brauksiet man pakaļ, tiklīdz visu būsiet nokārtojis?» Frenks jautāja spānietim. «Reigan, palīdziet viņam prāvas iztiesāšanu paātrināt. To jau jūs varēsiet?»

«Mīļu prātu, zēn!» Reigans atbildēja. «Bet vai es drīkstu subsidēt sinjoru Alvaresu, ja būtu vajadzīgs?»

«Brīnišķi!» iesaucās Frenks, spiezdams viņa roku abās savās rokās. «Man nebūs tik daudz rūpju. Bet nu man jādrāžas sakārtot bagāžu, paziņot, kam jāzina, par savu ceļojumu un jāsteidzas vēl noķert vilcienu. Sveiki, Reigan! Esiet sveicināts, sinjor Tores, drīz mēs tiksimies vai nu Bokasā del Toro, vai Vēršu vai Teļu salās… Jūs domājat, ka manta tomēr būs Teļu salā? Tad palieciet sveiki!»

Sinjors Alvaress Toress vēl brīdi palika divatā ar Reiganu un noklausījās pamatīgās instrukcijas savai lomai, kas viņam būs jāspēlē; šī loma viņam liek visiem līdzekļiem apgrūtināt Frenka ekspedīciju un jo ilgāk aizkavēt viņa atgriešanos.

«īsi sakot,» Reigans nobeidza, «man gluži vienalga, vai viņš atgriežas atpakaļ vai ne; ja varat, aizturiet viņu uz visu mūžu viņa veselības labā.»

2

Nauda nepazīst kavēkļus tāpat kā jaunība. Un Frenks Morgans, kurā spilgti savienojās naudas varas un jaunības spēks, kādu dienu, taisni trīs nedēļas pēc atvadīšanās no Reigana un Toresa, stāvēja uz kuģa «Andželika», kas viegli līgojās rāmajā jūrā krasta tuvumā. Jūras līmenis mirdzēdams snauda, un savā dīkulībā un enerģijas pārmērībā jaunais Morgans kapteinim, Jamaikas nēģera un Meksikas indiānietes dēlam, lika no kuģa nolaist ūdenī laiviņu.

«Izskatās, ka še varētu aizšaut kādu papagaili, pērtiķi vai ko citu,» teica Frenks Morgans, nostādīdams Ceisa tālskati uz biezām zālēm apaugušo krastu pusjūdzes tālumā.

«Drīzāk, ser, jūs še sakodīs labarijas. Mūsu zemē šo mazo čūskiņu dzēlums ir nāvīgs!» platā mutē pasmējās kapteinis, «Andželikas» īpašnieks, kam no melnā tēva bija iedzimušas dāvanas uz valodām.

Bet Frenku nebija viegli atrunāt no viņa nodoma. Jo savā tālskatī viņš ieraudzīja baltu fazendu [1] un jūrmalā sievietes augumu baltā ģērbā; arī viņa savā binoklī lūkojās uz viņu un viņa kuģi.

«Nolaidiet laiviņu, kapteini» viņš sauca. «Kas šajā zemes malā dzīvo? Baltie?»

«Enriko Solano dzimta, ser,» atskanēja atbilde. «Goda vārds, tie ir svarīgi kungi, sena spāņu cilts, un viņiem pieder visa zeme no jūras līdz Kordiljeriem un Kirīkijas lagūnas lielākā puse. Viņiem ir briesmīgi daudz zemes un briesmīgi maz naudas, bet viņu lepnībai nav gala un viņi kož kā spāniešu pipari.»

Tiklīdz Frenks sāka airēt mazo laiviņu pret krastu, kapteiņa straujais skatiens pamanīja, ka viņš aizmirsis paņemt ieroci, kas būtu lietojams, ieraugot papagaili vai pērtiķi. Bet kapteiņa acs tūdaļ saskatīja sievietes augumu krastmalā; viņas baltais ģērbs spilgti izšķīrās tumšā krasta zaļumā.

Frenks savu laiviņu vadīja taisni uz gaišo smiltāju un airēja, acis nenovērsdams no sievietes auguma, baidīdamies, ka tā nenozūd. Viņam bija tikai vienas domas, veselīgas jaunekļa domas, un vēlēšanās sastapt maigu jaunavu, pusē mežonīgu spānieti vai vientiesīgu dabas bērnu. Viņam bija jāizkliedē rāmā vienmuļība, jo vēja apstāja «Andželiku» saistīja uz vietas.

Kad laiviņa švīkstēdama uzskrēja smiltājā, Frenks izlēca un ar vienu stiprās rokas rāvienu pacēla priekšgalu un laiviņu pa kreisi izvilka krastā. Viņš pagriezās. Piekrastes josla līdz pašam augu biezoknim bija tuksnešaina. Frenks droši devās biezoknī. Katram ceļotājam, viņš domāja, izkāpušam svešā krastā, ir tiesības meklēt kādu vietējo, lai svešumā nevarētu nomaldīties.

Un viņam, kas meklēja tikai īsu prieka brīdi, viņa cerībai bija lemts brīnišķi piepildīties.

Sieviete, kuru uzlūkojot tūdaļ varēja pateikt, ka tā vēl meitene, braši izaugusi un apburoši jaunavīga, izskrēja no zaļumu biezokņa un abām rokām satvēra viņa roku.

Sī žesta intīmā sirsnība Frenku apmulsināja. Ar brīvo roku viņš pacēla platmali un pret svešinieci palocījās, nezaudēdams Morganu zīmīgo līdzsvaru, jo viņā bija iesakņojusies ņujor- kieša īpašība ne par ko nebrīnīties, un atkal viņš viņā raudzījās un vēl vairāk mulsa. To nemulsināja viņas brīnišķais daiļums vien, bet visvairāk viņas bargais skatiens, kas nenovērsās no viņa. Tā viņam šķita kā pazīstama. Svešinieki, cik viņš saprata, tādām acīm viens otru neuzlūko.

Viņa parāva to aiz rokas un rupji norūca:

«Nāc līdzi! Uz pēdām!»

Viņš brīdi pretojās. Tā nepacietīgi sakratīja viņa roku un lūkoja viņu raut sev līdzi. Juzdams še ko jaunu, kas piedzīvojams tikai Vidusamerikas tuksnešainos krastos, viņš smaidīdams ļāvās, pats skaidri neapjauzdams, vai viņš seko tai labprātīgi vai ļaujas raut sevi ar varu.

«Dariet to pašu, ko es!» viņa sauca atpakaļ, aizvien vēl nelaizdama vaļā viņa roku un raudama viņu sev līdzi.

Viņš smaidot paļāvās, rāpdamies turpat, kur viņa rāpās, saliekdamies lokā turpat, kur viņa saliecās, un jutās kā Amerikas iekarošanas agrā laikmeta izlūks.

Pēkšņi viņa apstājās un piesēdās, norādīdama tam, lai arī viņš sēstas, tad spieda roku pie strauji pukstošas sirds un čukstēja:

«Lai slavēts Dievs! Ak, svētā Dievmāte!»

Paklausīdams vēl neaizmirsto pavēli darīt to pašu, ko viņa dara, Frenks arī spieda sev roku pie sirds, gan neminēdams ne Dievu, ne svēto Dievmāti.

«Vai tiešām jūs mūžam neiemācīsities nopietnību?» viņa iesaucās, redzēdama Frenka žestu.

Un Frenks, viņai atbildēdams, tūdaļ pārvērtās visdziļākās nopietnības izskatā.

«Mīļā lēdija…» viņš uzrunāja to.

Bet viņu pārtrauca strauja un asa kustība. Aizvien vairāk brīnīdamies, viņš skatījās, kā viņa pieliecās un vērīgi klausījās, un drīz vien pats sadzirda dažu cilvēku soļus uz krūmiem aizslēptā ceļa.

Iespiezdama viņa roku savā siltajā plaukstā, viņa māja tam, lai nerunā, un straujā dedzībā, kas bija viņas rakstura spilgtākā īpašība, kā pēcgalā Frenks varēja pārliecināties, viņa aizzagās pa krūmiem uz ceļu.

Izbrīnā viņš gandrīz iesvilpās. Viņš tiešām arī būtu iesvilpies, ja neizdzirdis viņas balsi, kas spāniski ko bargi jautāja, un vīriešu bars viņai spāniski atbildēja — dažs pazemīgi, cits uzmācīgi, cits pretodamies.

Un pēkšņi viņš dzirdēja tos atkal aizejam, skaļi runājoties; un pēc piecām pilnīga klusuma minūtēm viņas balss lika tam celties un iet pie viņas.

«Jauki! Diezin, ko Reigans darītu šādā stāvoklī?» viņš nodomāja paklausīdams.

Viņš gāja tai līdzi, un, nesaķērušies vairs roku rokā, abi spraucās pa biezokni uz piekrastes joslu. Kad viņa apstājās, viņš apgāja tai apkārt, nostājās pret viņu vaigu vaigā, aizvien vēl domādams, ka te laikam notiek kāda jocīga spēle.

«Braši!» viņš sāka smieties, aizskardams viņas plecu. «Braši!» viņš atkārtoja. «Jūs jau esat tīrais velnēns!»

Bet viņas acu niknais uzliesmojums viņa jautrību apdzēsa.

«Nelga!» viņa iesaucās, neklājīgi un rupji, kā viņam šķita, piegrūzdama viņam pirkstu pie dīgstošām ūsiņām. «It kā šīs spalviņas varētu apslēpt jūsu seju!»

«Bet mīļā, dārgā lēdija…» viņš gribēja sākt tai pierādīt, ka viņi vēl nekad nav bijuši pazīstami.

Kustības, kādām tā pārtrauca viņa vārdus, bija tikpat neparastas un eksotiskas, kā visa viņas rīcība. Viss notika tik pēkšņi, ka viņš pat nepaguva pamanīt, kur viņai nejauši radās mazais sudraba revolverītis, kura stobrs, samērā ar viņas augumu, bija piespiests viņam pie vēdera.

«Dārgā lēdija…» viņš vēlreiz lūkoja to uzrunāt.

«Es negribu ar jums runāt!» viņa pārtrauca. «Brauciet atpakaļ uz savu kuģi un pazūdiet no šejienes!»

Pēc klusuma, kurā noskanēja viņas vārdi, un pirms viņa nobeidza: «Uz visiem laikiem!» — viņš sajuta savādu smeldzi.

Frenks atdarīja muti, vēlreiz. gribēdams tai vārdiem pretoties, bet viņa mazo revolverīti tam iespieda vēl dziļāk vēderā.

«Ja jūs vēlreiz brauksit šurp, lai svētā Dievmāte man piedod grēkus, — es nošaušos!»

«Tad jau labāk es steigšos prom!» viņš jokodamies sacīja un gāja uz laiviņu, jautrā garā apzinādamies, cik viņš gan laikam smieklīgs.

Lūkodams kaut jel drusku izturēt savu pašcieņu, Frenks centās nevērot, ka viņa tam seko. Paceldams smiltīs iegrimušo laivas galu, lai iestumtu to ūdenī, viņš sajuta vieglu vēsmu, kas salīgoja palmu zarus. Vēja pūsma ūdeni krastmalā vērta tumšāku, bet tālāk tas bija jau gluži melns, un Kirīkijas lagūnas atradzes pacēlās ūdeņiem pāri kā mirāža.

Raudas viņam neļāva jau pacelto kāju spert laivā, un viņš pagrieza galvu. Ērmīgā meitene, palaidusi roku, kurā aizvien vēl turēja revolveri, gauži raudāja. Viņš aši steidzās tai klāt un maigā līdzjūtībā saņēma viņas roku. Viņa notrīsēja no pieskāriena, atvairīja viņa roku, un viņas asaru pilnajās acīs bija pārmetums. Paraustījis plecus, rādīdams, ka nesaprot viņas savādo uztraukumu un ka padodas kļūmai liktenībai, Frenks atkal pagriezās uz laivas pusi, bet viņa atturēja to.

«Kaut jel…» viņa meklēja vārdus, te pēkšņi iesaucās: «Kaut jel noskūpstījis mani šķiroties!»

Rokas izstiepusi, viņa dedzīgi metās pie Frenka, labajā rokā viņai aizvien vēl laistījās revolveris. Frenks brīdi neziņā svārstījās, tad satvēra to skaujās un saņēma apstulbotā kaislībā kaistošu skūpstu, un jau pēc brītiņa tā atspieda galvu viņam pie pleca un ļāva vaļu asaru strautam. Bet līdzi kaislīgam apskāvienam Frenks sajuta arī revolveri iespiežamies plecu starpā, kur bija uzlikta meitenes labā roka. Lāgiem viņa atrāva savu asarās valgo seju tam no pleca un apbēra viņu dedzīgiem skūpstiem. Frenks nevarēja un nevarēja izprast, kas gan viņu darījis par tik nevaldāmas un noslēpumainas kaislības objektu.

Frenks, meitenes glāstos tvīkdams, vēlējās, kaut viņu tikšanās nebeigtos mūžīgi. Bet viņa pēkšņi atrāvās, dusmas un nicināšana atspīdēja viņas sejā, un draudošām revolvera kustībām viņa dzina to kāpt atpakaļ laivā.

Viņš paraustīja plecus, it kā gribēdams sacīt, ka neiedrošinās pretoties daiļās lēdijas gribai, satvēra airus un aizīrās, seju pagriezis pret krastu.

«Lai svētā Dievmāte mani pasargā no manas samaitātās dvēseles!» meitene iesaucās, ar brīvo roku noraudama no krūtīm medaljonu, un līdzi košai zīļu rotai, kas izkaisi jās uz visām pusēm kā zelta lietus, viņa iemeta to ūdens joslā, kas viņu šķīra no Frenka.

Un Frenks tūdaļ ieraudzīja no biezokņa izskrejam trīs šautenēm bruņotus vīrus, kuri metās viņai klāt, bet viņa raudādama bija nokritusi smiltīs. Viņu pieceldami, bruņotie vīri pamanīja Frenku, kas spēcīgiem un plašiem airu vēzieniem laiviņu dzina uz kuģi. Apkārt palūkojies, Frenks redzēja, ka «An- dželika», viegli sagāzusies sāniski, viļņus kuldama, steidzās viņam pretī. Pēc brītiņa viens no trijiem, bārdains pusmūža vīrs, uz Frenku noraudzījās tālskatī, ko meitene bija nosviedusi zemē. Vēl brīdi vēlāk, tālskati aizmetis pa roku galam, viņš jau mērķēja uz viņu savu šauteni.

Lode ieplunkšķēja ūdenī pie pašas laivas malas. Frenks redzēja meiteni pietrūkstamies kājās, izsitam šauteni bārdainim no rokām un novēršam otru šāvienu. Un vēl viņš redzēja visus trīs vīrus noskrejam savmalu, lai meitene netraucē mērķēt, bet viņa izstiepa pret tiem revolveri un piespieda šautenes nolaist zemē.

«Andželika», pagriezta pret vēju, apstājās, putas kuldama, un vienā lēcienā Frenks bija uz kuģa. Kapteinis tūdaļ tvēra ratu, un kuģis aizdrāzās. Ielīksmotais Frenks krastā palikušai jaunavai, kas viņā noskatījās, raidīja gaisa skūpstus un redzēja to nemaņā iekrītam pusmūža bārdainim klēpī.

«Vai dabūjāt just spāniešu piparus? Ak, šie sasodītie, riebīgie un uzpūtīgie Solano!» kapteinis smiedamies zibināja baltos zobus.

«Tīrie bendesmaisi, tiem droši vien visi prātiņi nav mājās!» atbildēdams smējās Frenks un vēlreiz steidzās pie kuģa malas dīvainai svešiniecei raidīt skūpstus.

Ceļavējš «Andželiku» dzina ātri; tā apbrauca vienu Kirīkijas lagūnas atradzi un ap pusnakti nonāca Vēršu un Teļu salās.

Citu rītu pēc agra azaida nēģeris Frenku aizvizināja laivā uz Vēršu salu, kura bija lielākā no abām; to viņi izraudzīja pirmo, jo kapteinis stāstīja, ka šinī gadalaikā salā dzīvo bruņurupuču mednieki, indiāņi no kontinenta.

Izkāpis malā, Frenks tūdaļ atskārta, ka starp viņu un Ņujorku nepaliek trīsdesmit platuma grādi vien, bet arī trīsdesmit gadu simteņi, jo no paša civilizācijas degpunkta viņš pēkšņi iekļuvis, gluži pirmatnējā pasaulītē. Pavisam kailie, ja neskaita mašu jostas ap vidu, necilvēcīgi smagiem cirvjiem bruņotie bruņurupuču mednieki drīz parādījās kā uzmācīgi ubagi un bīstami laupītāji. Vēršu sala piederēja viņiem, tā viņi paziņoja Frenkam ar nēģera matroža palīdzību; Teļu salā, ko tie apdzīvojot bruņurupuču medību laikā, tagad valdot kāds prātā jucis baltais, kura neprātība un negantība pat šiem neprātīgiem un negantiem vīriem lika viņu cienīt.

Kamēr Frenks vienu no tiem par sudraba dolāru sūtīja pie noslēpumainā baltā paziņot, ka viņš nodomājis to apciemot, citi drūzmējās ap Frenka laivu. Viņi diedelēja naudu, nikni raudzījās uz viņu un izmanījās pat nočiept pīpi, ko viņš brīdi izņēma no mutes un nolika sev blakus. Ne mirkli nekavējies, Frenks meta zaglim pa ausi un turpat otram, kas paguva pīpi saķert, un atkal viņš bija savas mantas īpašnieks. Te pēkšņi viņi pacēla gaisā savus briesmīgos cirvjus, kas baigi nozibēja saulē. Bet Frenks drīz vien nomierināja nikno baru, klusinādams to ar savu iedvesmojošo revolveri.

Frenka vērību tūdaļ saistīja nēģeru matrozis. Viņš izkāpa krastā un ļoti draudzīgi un godbijīgi sarunājās ar indiāņiem, kas jaunajam Morganam gaužām nepatika. Bet no Teļu salas pārradās ziņnesis un viņa uzmanību novērsa. Tas atdeva Frenkam viņa paša zīmīti, kurai otrā pusē ar zīmuli bija uzskrā- pēts:

«Pie velna!»

«Laikam man pašam būs jāaizbrauc pie viņa,» sacīja Frenks, piesaukdams nēģeri.

«Labāk jau nu uzmanieties, ser,» nēģeris viņu brīdināja. «Šie nejūtīgie kustoņi jums velns viņu zina ko var nodarīt,

ser.»

ftKāp laivā un airē!» strupi pārtrauca Frenks.

«Nē, ser, es ļoti nožēloju, ser,» atbildēja melnais matrozis, «bet es pie kapteiņa Trefetēna esmu salīdzis par matrozi, ser, es neesmu pierakstījies par pašslepkavu, ser. Man nav jādodas jums līdzi tīšām nāvē, ser. Vislabāk būtu, ser, ja mēs atstātu šo karsto vietu, kas mums drīz vien kļūs vēl karstāka,

ser.»

Nāvīgā nicinājumā Frenks iebāza savu revolveri kabatā, pagrieza muguru puskailiem mežoņiem un aizgāja pa palmu birzi. Gar milzīgu koraļļu grēdu, ko izmetis kāds sens vulkāna izvirdums, viņš nokāpa krastmalā. Viņā krastā, kur nobeidzās Teļu sala, viņš saskatīja telti. Vēršu salas krastmalā nīka no ūdens izcelta veca iedzimto ļaužu laiva ar cauru dibenu. Smeldams tai ūdeni laukā, Frenks pamanīja, ka indiāņi nākuši viņa pēdās, slapstīdamies gar kokosiem. Gļēvais un bailīgais nēģeru matrozis nekur vairs nebija ieraugāms.

Pār šauro līcīti viņš laivā pārlīgoja minūtes laikā. Bet, tiklīdz Frenks spēra kāju Teļu salas krastā, viņu sagaidīja vēl rupjāka neviesmīlība; viņš sastapa raženu jaunekli basām kājām; tas iznāca no palmu pudura revolveri rokā un uzsauca:

«Pie velna! Prom! Suns!»

«Augstie dievi!» Frenks pasmaidīja pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni. «Te jau soli nevar paspert, kad pretī nerēgojas stobra caurums. Un katrs šķiet par savu pienākumu uzsaukt: «Prom! Pie velna!»»

«Neviens tevi nav aicinājis šurp!» svešinieks kliedza. «Tu lauzies iekšā ar varu. Uz pēdām prom no manas salas! Ļauju tev pusminūtes laika!»

«Tu mani uztrauc, mīļais draugs!» Frenks centās viņu sirsnīgi pielabināt, acu stūriem mērodams attālumu līdz tuvākai palmai. «Visi, ko es šajā pasaules malā sastopu, ir vai nu ārprātīgi, rupji vai naidīgi, tie dzen mani prom ar tādu naidu, ka es pats jau topu negants. Un apgalvojums, ka šī ir jūsu sala, nebūt vēl nav pierādījums …»

Viņš pārtrauca savu runu un vienā lēcienā nokļuva pie iezīmētās palmas. To pašu brīdi palmas resnajā stumbrā ieurbās lode.

«Pareizi! Taisni tā es domāju!» iesaucās Frenks, ieurbdams lodi pretējā palmā, aiz kuras paslēpās viņa pretinieks.

Tā viņi brīdi šaudījās un slapstījās aiz stumbriem, un, kad Frenks izšāva astoto un pēdējo šāvienu, viņam uznāca diezgan nepatīkama sajūta, zinot, ka pretinieks izšāvis tikai septiņas reizes. Viņš uzmanīgi pabāza savas salmu ķiveres malu, un vienā mirklī to izurba lode.

«Kādas sistēmas ir jūsu ierocis?» viņš jautāja aukstā pieklājībā.

«Kolts,» atskanēja atbilde.

Frenks droši atgāja no stumbra uh sacīja:

«Tad jums vairs lādiņa nav. Es tos skaitīju. Astoņi. Nu mēs varam mierīgi parunāt.»

Svešinieks arī pameta savu paslēptuvi un ielīksmotais Frenks priecājās par viņa daiļo augumu, lai gan to sedza tikai netīras buru audekla bikses, kamzolis un noļukuši spāniešu platmale. Frenks šķita šo vīru kādreiz pazinis, bet viņam neiešāvās prātā, ka tas ir viņa paša līdzinieks.

«Parunāt,» svešinieks norūca, aizmeta revolveri un satvēra dunci. «Mēs ausis jums nogriezīsim, varbūt novilksim arī ādu!»

«Vai re! Nevarētu vis sacīt, ka šīs zemes ļaudīm nebūtu maiga un mīlīga daba!» Frenks atbildēja, sajuzdams aizvien lielāku riebumu un dusmas. Viņš izvilka savu mednieka dunci, kas vēl nesen bija. Ņujorkas veikala plauktā; tas nu laistījās savā šķīstā spožumā. «Iesim labāk spēkoties, ko jūs tur muldat par manām ausīm! Tas jau izklausās kā murgs no lēta kriminālromāna!»

«Man tavas ausis vajadzīgas!» ļaunkāri teica svešinieks, lēni uzmākdamies.

«Labi. Kurš pirmais kritis, tam ausis pagalam.»

«Lai notiek!»

Jauneklis buru audekla biksēs savu dunci paslēpa.

«2ēl, ka te nav neviena filmētāja, būtu jauka scēna!» Frenks pasmējās, dunci iebāzdams makstī. «Es jūtos kā katlā vārīts! Turies, brāli! Lai pirmais krīt, kurš un kā krizdams!»

Kas sacīts, tūdaļ bija darīts. Bet viņa varenais uzbrukums beidzās bēdīgi, jo svešinieks, pilnīgi sataisījies triecienu atsist, paļāvās, kad viņu ķermeņi saķērās, un, krizdams atmuguriski, straujā kājas izmetienā iespēra Frenkam vēderā, un Frenks kūleniski apmetās.

Kritiens Frenkam laupīja gandrīz vai visu drosmi. Bet to drusku, kas vēl bija palikusi, satrieca pretinieka smagā ķermeņa uzvelšanās viņam virsū lielā ātrumā. Zemē augšpēdu gulēdams, Frenks tomēr pamanīja, ka svešinieks viņu uzlūko dīvainā ziņkārē.

«Kāds velns jums lika audzēt šis ūsiņas?» viņš nomuldēja.

«Grieziet, grieziet drīzāk!» Frenks sauca, tiklīdz viņš atkal varēja atgūt elpu. «Ausis ir jūsu laupījums, bet ūsas ir manas. Osas mums norunā nav minētas. Bet jūsu spēkošanās sistēma ir tiešām smalka.»

«Jūs pats jau teicāt — lai pirmais krīt, kurš un kā krizdams,» smiedamies viņa vārdus atkārtoja svešinieks. «Savas ausis varat valkāt vesels! Man prātā nenāk tās nogriezt, un jo vairāk

es tajās ieskatos, jo mazāk man tās vajadzīgas. Celieties augšā un pazūdiet no šīs salas! Es tikai gribēju jūs piemuļķot. Taisieties pie velna! Te jums nav vairs nekāda ložņāšana un okšķerēšana! Prom! Suns!»

Sajuzdams vēl lielāku riebumu, ko uzvaras zaudējuma kauns vēl pavairoja, Frenks aizvilkās, kur bija piebraukusi viņa laiva.

«Ei, jaunais svešiniek, varbūt jūs atstāsit savu vizītkarti!» uzvarētājs sauca viņam nopakaļ.

«Tādiem bendesmaisiem vizītkartes nemēdz atstāt!» Frenks sauca, atpakaļ neskatīdamies, ielēca laivā un aizlīgoja. «Es esmu Morgans!»

Svešinieks pat nodrebēja aiz brīnuma un tikko neiepleta muti, bet atģidās un sevī norūca:

«Tā pati suga. Nav brīnums, ka mēs tik līdzīgi!»

Aizvien vēl juzdams riebumu, Vēršu salā nokļuvis, Frenks atsēdās līča krastā, izvilka un aizkūpināja pīpi un nogrima drūmās pārdomās.

«Te visi ir traki,» viņš domāja. «Nevienā viņu darbā nav ne kripatas skaidra prāta. Man gribētos, lai vecais Reigans palūko ar viņiem kādu veikalu. Tam nu gan viņi nogrieztu ausis!»

Bet, ja Frenks būtu redzējis, ko šajā brīdī darīja viņa līdzinieks buru audekla biksēs, viņa pārliecība, ka šo Amerikas daļu pilnīgi apmājis ārprāts, būtu tapusi vēl stiprāka. Jo šis jauneklis, grīnēdams un rūkdams: «Sis Morganu cilts loceklis nu dabūja reiz īsto mācību!» sēdēja savā teltī un raudzījās pie sienas piekārtā fotogrāfiskā kopijā no viņu ciltstēva sera Henrija Morgana ģīmetnes.

«Vai redzi nu, vecais jūras laupītāj,» viņš vīpsnādams turpināja, «divi tavi visjaunākie pēcnieki nupat varēja nokniebt viens otru ar revolveriem, pret kuriem tavas aizvēsturiskās pistoles izskatītos kā akmens laikmeta ieroči.»

Viņš noliecās pie sadauzītas un tārpu sagrauztas jūras lādes, pacēla vāku, kurā bija iegriezts lielais M, un atkal uzrunāja ģīmetni:

«Te nu, manu slepkavīgo senci, ir viss, ko tu man atstājis: vecas sumpatas un tev līdzīga seja. Un, ja viņš tiešām būtu mani nokniebis, es droši vien varētu klīst par tavu rēgu tikpat labi kā tu pats!»

Pēc brīža, sākdams tērpties novalkātā un kožu saēstā ģērbā, ko izvilka no lādes, viņš teica:

«Vai redzi man mugurā senās skrandas! Kāp laukā no sava rāmja, dārgais senci, un lūko tikai sacīt, ka mēs neesam abi vienādi kā divas ūdens lāses!»

Un patiesi: kad jauneklis apvilka sera Henrija ģērbu, kādā tas bija tērpies ģīmetnē, piesprauda medību dunci un aiz platās jostas aizbāza divas krama pistoles, milzīgas un ērmīgas, līdzība starp viņu un veco laupītāju, kas sen jau zemē iztrūdējis, bija pārsteidzoša.

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Un, kamēr jauneklis, strinkšķinādams ģitāras stīgas, dziedāja seno jūras laupītāju dziesmu, viņam šķita, ka senča ģīmetne izaugusi milzumā un ka viņš redz:

Pats vecais jūras laupītājs, muguru atspiedis pret mastu, zibošu dunci vicinādams, griež savas krūtis pret traku laupītāju baru, kas tērpies tolaiku jūrnieku fantastiskos ģērbos, bet aiz viņa, tāpat muguru atspiedis prei mastu un plecu pie pleca ar viņu, otrs, tāpat ģērbies un bruņots vīrs, dunci zibinādams, satriec laupītāju uzbrukumu otrā puslokā.

Spilgtā aina izgaisa līdzi spalgam stīgas strinkšķim, jo, iejūsmā kaistošo pirkstu rauta, stīga skanēdama pārtrūka. Un uznākušā klusuma satrauktībā viņš šķita sera Henrija rēgu atkal izkāpjam no rāmja un dzīvi sajūtamā pirkstu pieskārienā raujam viņu laukā no telts, čukstot viņam ausī:

Piespiedušies mastam klāt. .. Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Jauneklis, paļaudamies rēga nevairāmai gribai vai varbūt klausīdams pats savai iekšējai dziņai, izgāja no telts un devās uz krastmalu. Un, pār šauro līcīti lūkodamies, viņā krastā tas saskatīja savu neseno pretinieku piespiedušos pie koraļļu klints, plašiem un spēcīgiem vēzieniem cilājam krastmalā pakamptu palmas zaru un atsitam puskailo, cirvjiem bruņoto indiāņu uzbrukumu.

Bet Frenks galējā apstulbuma mirklī, zaudēdams samaņu no akmens trieciena pa galvu, redzēja ainu, kas viņu gandrīz iedvesmoja apziņā, ka viņš jau beigts un iegājis aizsaules ēnu valstībā. Jo viņš ieraudzīja pašu seru Henriju Morganu dunci rokā pa krastu steidzamies viņu glābt. Un vēl viņš redzēja sava senča rēgu, dunci zibinām pa kreisi un pa labi, drāžamies indiāņu barā, un dzirdēja to aizgrābtības trakumā kliedzam:

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Un beidzot, kad Frenkam ceļi jau gnība un sagrīļodamies viņš neatmaņā pakrita gar zemi, dziestošā skatā viņš paguva ietvert ainu, kur indiāņu bars pajuka un metās bēgt, māņticīgās šausmās brēkdams:

«Ak, augstā debess! Tas ir vecā Morgana rēgs!»

* » »

Kad Frenks atžilba un atdarīja acis, viņš gulēja teltī pašā Teļu salas vidū. Ataustošās apziņas nedrošā gaismā pirmo viņš ieraudzīja sera Henrija Morgana ģīmetni, kas viņu uzlūkoja no sienas. Otro viņš redzēja ģīmetnes pilnīgu atkārtojumu, tikai jaunāku sejā un visās trijās dzīva un kustīga ķermeņa dimensijās; šis otrais viņam sniedza degvīna malku un lika to dzert.

Tiklīdz Frenks bija malku dzēris, viņš tūdaļ uztrūkās kājās. Un viņi abi, Frenks un svešinieks, vienas dziņas traukti, taisni un skaidri ieskatījās viens otram acīs, tad uzlūkoja ģīmetni, kas karājās pie sienas, un, pirms tukšoja kausus, saskandināja tos, salutēdami savam sencim, paši sev un viens otram.

«Jūs sacījāt, ka jūsu vārds ir Morgans,» svešinieks teica. «Es arī esmu Morgans. Cilvēks ģīmetnē ir manas cilts dibinātājs. Bet kādas cilts esat jūs?»

«Tā paša vecā jūras laupītāja cilts,» Frenks atbildēja. «Mans kristītais vārds ir Frenks. Un jūsu?»

«Henrijs, taisni pēc oriģināla. Mēs esam patālāki radi, brālēni vai cits kas tamlīdzīgs. Es devos šurp meklēt gudrā, vecā sīkstuļa apslēptos dārgumus.»

«Es arī,» sacīja Frenks, izstiepdams roku. «Bet dalīšanos pie velna! Kam būs, tam būs!»

«Senās sugas asinis tevī kūsā!» labvēlīgi pasmaidīja Henrijs. «Labi, lai dārgumi pieder tam, kurš tos atradīs. Pēdējos sešos mēnešos es krustu un šķērsu esmu izvandījis visu salu, bet uzgāju tikai šīs skrandas. Es centīšos tevi pārspēt dārgumu meklēšanā, bet, tiklīdz būs vajadzīgs, es iešu tev palīgā un kausimies abi kopā plecu pie pleca!»

«Šī senā dziesma ir brīnišķa!» iesaucās Frenks. «Man gribētos to iemācīties no galvas. Sāc vēl no gala.» Un, saskandinājuši kausus, viņi sāka dziesmu:

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt. ..

3

Gaužas galvassāpes Frenkam drīz vairs nelāva dziedāt, un viņš bija priecīgs, ka Henrijs viņu noguldīja ērtā šūpuļtīklā.

Henrijs laiviņā devās pie «Andželikas» kapteiņa Frenka vārdā tam paziņot, lai kuģi noenkuro un lai nevienam matrozim neļauj izkāpt Teļu salas krastā.

Tikai nākamās dienas pievakarē pēc smaga miega ilgām stundām Frenks atkal piecēlās un sacīja, ka galva viņam atkal esot kārtībā.

«Es saprotu, pats reiz nokritu zirgam no muguras,» līdzcietīgi teica viņa dīvainais rads, ieliedams tam milzīgu krūzi smaržīgas melnas kafijas. «Izdzer to. Vienā mirklī būsi pavisam cits cilvēks. Azaidā varu piedāvāt tikai sālītu gaļu, kaltētas jūrnieku maizītes un bruņurupuču olas. Tās gluži svaigas. To es droši varu apliecināt, jo pats tās šorīt uzgāju, kamēr tu gulēji.»

«Šī kafija vien jau ir vesels azaids!» Frenks uzlielīja un, kafiju dzerdams, vēroja un pētīja savu radu, uzlūkodams drīz viņu, drīz ģīmetni pie sienas.

«Tu pats esi tīrais vecā Morgana attēls, un jūsu līdzība nav izskatā vien!» sāka smieties Henrijs, novērsdams Frenka uzmanību. «Kad tu vakar atsacījies dārgumus dalīt uz pusēm, tu biji uz mata vecais Morgans! Viņam bija organisks riebums pret dalīšanu pat pašam savā komandā. Tas viņu dzina vislielākās grūtībās. Un saviem pēcniekiem viņš droši vien nav atstājis ne nieka. Bet es esmu cepts no citas mīklas. Es ne vien dalīšu ar tevi šo salu, bet dāvāju tev abas šīs telts puses, visas mēbeles, visu iekārtu, zemi un pazemi, dziļumus un augstumus un visu, kas palicis pāri no šīm bruņurupuču olām. Kad jums tiktos stāties savās īpašuma tiesībās?»

«Tu gribi sacīt? . . .» Frenks iejautājās.

«Jā gan. Te nav itin nekā. Es izvandīju visu salu no viena gala līdz otram un atradu tikai šo lādi ar vecām sumpatām.»

«Tas tevi droši vien stipri ierosināja?»

«Bez šaubām. Es šķitu jau uzlicis roku visai bagātībai. Es domāju, ka esmu īstās pēdās.»

«Bet kā tu doma, ja mēs sāktu Vēršu salā?» vaicāja Frenks.

«Tas patlaban ir mans nodoms,» Henrijs atteica, «lai gan ir kāds norādījums uz kontinentu. Vecie mēdza norādīt platumu un garumu, tīši par kādiem 10 grādiem novēršoties.»

«10 garuma un 90 platuma grādi var būt arī 12 un 92,» Frenks piekrita. «Bet var būt arī 8 un 88. Starpību viņi paturēja galvā, un, ja nomira pēkšņā nāve, kā viņi tiešām mēdza mirt, viņi noslēpumu aiznesa kapā līdzi.»

«Es jau pa pusei esmu nodomājis apmesties Vēršu salā, bet indiāņus izdzīt kontinentā,» Henrijs turpināja. «Bet manī ir stipra arī otra vēlēšanās: pamēģināt kontinenta versiju. Tev jau arī droši vien būs versiju un teoriju lēvenis?»

«Vai nu ne!» Frenks pamāja ar galvu. «Bet dzirdi, es gribētu atsacīties no saviem vakardienas vārdiem par atraduma dalīšanu.»

«Vīra vārds?» atsaucās Henrijs.

«Es dodu to!»

Viņu rokas sasniedzās spēcīgā spiedienā.

«Morgans un Morgans ir nesalaužama uzticības savienība!» Frenks pavīpsnāja.

Henrijs tādā pašā noskaņā turpināja:

«Aktīvā būs: Kārību jūra, senās Spānijas kolonijas, gandrīz visa Vidusamerika, nekur nederīgu sumpatu lāde un neskaitāmas bedres un alas zemē. Pasīvā: nāvīgas čūskas, rūdīti indiāņu laupītāji, malārija, dzeltenais drudzis …»

«Un jaukas skuķes, kas pirmā mirklī gluži svešiem vīriešiem sniedz dedzīgus skūpstus, bet turpat tiem draud ar saviem sud- [ raba revolverīšiem!» nobeidza Frenks. «Iedomājies: aizvakar es laivā piebraucu pie krasta. Tiklīdz izkāpu malā, mani saķēra apburoša jaunava un vilka mani palmu birzī. Es domāju: vai nu tā mani apēdīs, vai man būs viņa jāprec. Nevarēju izprast, i Bet, pirms šī neziņa man noskaidrojās, burvīgā svešiniece apsmēja manas ūsas un, rādīdama man revolveri, dzina mani atpakaļ laivā. Un lika man pazust no šejienes un mūžam vairs atpakaļ nenākt.»

«Kurā vietā tas notika?» Henrijs jautāja, bet atmiņu iejūs- motais Frenks nemanīja viņa jautājuma asumu.

«Lejā, pie otras Kirīkijas lagūnas atradzes,» viņš atbildēja. «Man teica, tur dzīvojot Solano dzimta, karsta kā elle, kā man pašam bija jāpiedzīvo! Bet visu vēl es neesmu tev pastāstījis. Klausies! Vispirms viņa ierāva mani biezoknī un nozaimoja manas ūsas. Tad aizdzina mani atpakaļ laivā. Un beidzot viņai iegribējās zināt, kam es neesot šo noskūpstījis. Vai tu tur ko 1 jēdz?»

«Un tu viņu noskūpstīji?» Henrijs prasīja atbildi, un viņa roka pati no sevis savilkās dūrē.

«Ko nabags ceļinieks citu būtu darījis svešā zemes malā? Vai man bija atstumt daiļu meiteni?»

Nākamajā mirklī Frenks bija jau kājās un tikai pašā degungalā paguva atsist Henrija dūres satriecošo belzienu.

«Es… es lūdzu piedošanu…» Henrijs čukstēja, mulsumā atkrizdams uz laikazoba sagrauztās lādes. «Es esmu tīrais idiots, es jau zinu, bet velns lai mani parauj, ja es kādam ļauju viņu …»

«Še tev nu bija!» norādams viņu pārtrauca Frenks. «Tikpat traks kā visi šai zemē. Te tu dziedini manu sadauzīto galvu, te atkal pats to gribi notriekt no pleciem vienā sitienā. Tu nemaz neesi labāks par jaunkundzi, kas sākumā skūpsta, bet vēlāk grūž ribās revolveri…»

«Tev taisnība. Salamā, nosunī mani, es esmu pelnījis,» pazemīgi ļāvās Henrijs, bet turpat uztrūkās un pats sāka lādēties un gānīties. «Velns tevi laukā, ka tevi zili zibeņi, tā taču būs bijusi Leončija!»

«Kas man tur daļas? Lai tā bija Leončija, Mersedesa vai Do- loresa. Ko es tur varu darīt? Vai tad cilvēkam nav tiesību noskūpstīt daiļu skuķi, lai izvairītos no revolvera stobra? Vai ,tad še par skūpstu sava galva jādod klaidonim netīrās buru audekla biksēs?»

«Jā, ja daiļā skuķe ir netīrā klaidoņa līgava …»

«Ko tu saki?» apmulsumā viņu pārtrauca Frenks.

«Es saku, šim klaidonim nevar būt patīkami dzirdēt, ka viņa līgava skūpstījusies ar svešu staiguli no vislielākā nelieša Jamaikas nēģera kuģa,» nobeidza Henrijs.

«Tad viņa mani būs šķitusi tevi!» beidzot visu nopratis, Frenks domīgi sacīja. «Es saprotu tavu uztraukumu un nikno dedzību, lai gan man jāatzīstas, tev ir ļoti nejauka daba. Vakar tu gribēji man nogriezt ausis!»

«Tev nemaz nav labāka daba, Frenk, mīļo zēn. Tu pats jau lūdzies, lai tev ausis nogriež, kad redzēji, ka esi uzveikts … ha, ha!»

Abi jaunekļi aizrāvās draudzīgos un jautros smieklos.

«Tā ir vecā Morgana daba,» Henrijs sacīja. «Viņš bija negants, vecais suns!»

«Viņš nemaz nebija negantāks par taviem Solano, ar kuriem tu taisies saradoties! Viss viņu bars viendien saskrēja krastā un mieloja mani lodēm, kamēr es īros atpakaļ uz kuģi. Bet tava Leončija savu spīdošo paijiņu pagrieza pret veco bār

daini, droši vien viņas tēvu, un lika šim manīt, ka visas lodes būs viņam miesā, ja nemetis mieru manas laivas apšaudei.»

«Jā, nudien, tas būs bijis viņas tēvs, pats vecais Enriko!» iesaucās Henrijs. «Un divi jaunāki gados, viņas brāļi!»

«Mīlīgi un lēni putniņi!» Frenks zobojās. «Vai tu nedomā, ka tev būs drusku vienmuļa dzīve, kad saradosies ar šo kluso un miermīlīgo dzimtu?»

Pēkšņi viņam iešāvās prātā jaunas domas, un viņš asi pārtrauca sevi:

«Klau, Henrij, ja nu viņi mani bija iedomājušies par tevi, kāds velns viņus dzina tev ribās lodes triekt? Vai varbūt tavas nākamās sievas radi jau būs jutuši tavu smalko un mīlīgo Morgana dabu?»

Henrijs viņu brīdi uzlūkoja kā šaubīdamies un neuzticēdamies, tad atbildēja:

«Tev taisnība. Te ir noticis kas nejēdzīgs, un vainīga tur droši vien mana daba. Es saķildojos ar viņas tēvoci. Tas bija visjaunākais viņas tēva brālis . . .»

«Tu saki: bija?» zīmīgi uzsvērdams, jautāja Frenks.

«Bija, jā,» Henrijs pamāja ar gaivu. «Nu viņa vairs nav. Viņu sauca Alfaro Solano, un viņam bija pavisam ērmīga daba. Viņi dēvējas par spāņu konkistadoru pēcniekiem, šie lepnie un uzpūtīgie Solano, un dižojas kā tītari. Alfaro iedzīvojās bagātībā, tirgodamies ar sarkankoku, un nopirka milzīgu plantāciju lejup gar krastu. Drīz mēs sanīdāmies. Tas notika Sant- antonio pilsētiņā, kuras tuvumā bija viņa plantācija. Varbūt tas bija tikai pārpratums, lai gan es domāju, ka viņš bija vainīgs. Viņš mūžīgi ķildojās ar mani, jo negribēja, ka es precu Leončiju.

Jā, tie bija karsti laiki! Tracis sākās dzertuvē, kur viņš iedzēra drusku vairāk, nekā varēja turēt. Viņš apvainoja mani līdz sirds dziļumam. Citiem bija jānāk mūs šķirt un atņemt mums ieročus, bet mēs abi, viņš un es, mēs šķīrāmies, zvērēdami naidu uz dzīvību un nāvi. Mūsu ķildā noskatījās un zvērestos noklausījās simts liecinieku. Pēc divi stundām pats komisārs un divi žandarmi mani sastapa tumšā ielā taisni, tobrīd, kad es biju noliecies pie zeme nogāztā Alfaro. Viņam bija iegrūsts duncis mugurā, un es pret viņu paklupu, steigdamies uz krastu. Vai es varēju izskaidroties? Kas to deva! Visi zināja, ka mums bija ķilda un ka mēs zvērējām atriebības zvērestus, un te pēc divi stundām es nometies pie viņa līķa, kas nebija vēl atdzisis! No tā laika es neesmu rādījies Santantonio pilsētā, bet. viņā brīdī es tūdaļ atģidos un nekavējos bēgt. Alfaro tur bija ļoti populārs, tev droši vien būs zināms tas drošuļa tips, ko pūlis dievina. Es nevarēju ļaužu baram iestāstīt, lai ļauj šo lietu izmeklēt un noskaidrot tiesā. Pūlis brēkdams pra-j sīja manu galvu, un man uz pēdām bija jābēg prom.

Un, kad es biju Bokasā del Toro, Leončijas sūtnis man at-1 nesa atpakaļ saderināšanās gredzenu. Te mani sagrāba dusmas un riebums. Un, kad es vairs nevarēju atgriezties tur, kur So-1 lano dzimta un visi ļaudis slāpa manu asiņu, es devos šurp vientulībā un sāku meklēt vecā Morgana dārgumus. Un vēl j šobaltdien es nevaru izprast, kas nogalināja Alfaro. Ja es kād- j reiz to sadzīšu, es izskaidrošos Leončijas un viņas radu j priekšā, un man nav šaubu, ka mēs svinēsim kāzas. Tagad, kad \ viss jau ir pagātnē, man jāatzīstas, ka Alfaro bija krietns jau-ļ neklis, lai gan viņš zaudēja savaldību, tiklīdz bija dzēris pirmo malku.»

«Nu es saprotu!» iesaucās Frenks. «Ņu es vairs nebrīnos, 1 ka viņas tēvs un brāļi gribēja man sadzīt lodes ribās. Velns \ tevi laukā! Jo ilgāk es tevī skatos, jo skaidrāk redzu, cik mēs ļ viens otram līdzīgi, ja neskaita manas ūsas.»

«Un šī,» Henrijs sacīja, atlocīdams piedurkni līdz plecam un ļ rādīdams garu baltu rētu, «šī zīme man no bērna dienām. Es nogāzos no vējdzirnavu spārna un izkritu cauri siltumnīcas j stikla jumtam.»

«Nu klausies, ko es tev teikšu,» iesaucās Frenks, un ! seja viņam atspīdēja jaunu domu spožumā. «Kādam ir jānāk, i kas tevi atpestītu no šī lāsta, un tas būšu es, Morgana un Mor- i gana firmas kompanjons. Tu paliec še vai dodies meklēt dār- "> gurnus Vēršu salā, bet es centīšos Leončijai un viņas -radiem J pierādīt…»

«Ja tikai viņi nenokniebs tevi, iekām būsi izskaidrojis, ka ļ tu neesi es,» rūgti atteica Henrijs. «Tas jau ir tas posts ar šiem ļ Solano. Vispirms viņi šauj un tad tikai sāk runāt. Viņi klausās j tikai tad, kad runātājs jau beigts.»

«Es tomēr raudzīšu!» Frenks viņu drošināja, iededzies dziņā novērst kļūmo pārpratumu starp Henriju un daiļo jaunavu.

Bet domas par viņu Frenku mulsināja. Viņš izjuta nožēlo- 1 juma sāpes, domājot, ka apburošā jaunava pieder tam, kas tik ļ ļoti viņam līdzīgs izskatā, un viņam atmiņā uzausa aina krast- I malā, kad viņa pretēju jūtu varā te viņu mīlēja un tiecās uz j viņu, te ļāva vaļu visam sava naida un niknuma spēkam. Viņš | neviļus nopūtās.

«Ko tu pūt?» zobodamies jautāja Henrijs.

«Leončija ir apburoši daiļa meitene!» Frenks gluži vaļsir- \ dīgi atbildēja. «Bet viņa tomēr ir tava un es visiem spēkiem  gādāšu, lai viņa pieder tev. Kur gredzens, ko viņa atsūtīja atpakaļ? Ja nedēļas laikā es tavā vārdā neuzmaukšu Leončijai pirkstā gredzenu un nepārnākšu ar priecīgām ziņām, tu varēsi, man nogriezt ūsas līdz ar ausīm!»

Pēc stundas, kad kapteinis Trefetēns, paklausīdams no krasta raidītam signālam, no «Andželikas» atsūtīja laiviņu, abi jaunekļi sāka atvadīties.

«Vēl divi punkti, Frenk. Pirmām kārtām, es aizmirsu tev pateikt, ka Leončija nav Solano miesīga meita, lai gan viņa pati to nezina. To man pateica Alfaro. Viņa ir audžumeita, un vecais Enriko to dievina, kaut viņai dzīslās nerit ne lāsīte viņa vai viņa cilts asiņu. Alfaro nepaguva man visu pastāstīt, viņš gan atzinās, ka Leončija nemaz neesot spāniete. Es nezinu, vai viņa angliete vai amerikāniete. Viņa diezgan skaidri runā angliski, bet to viņa mācījusies klosterī. Solano dzimta viņu pieņēmusi vēl bērna autos, un viņa uzaugusi apziņā, ka Enriko ir viņas tēvs.»

«Tad jau nav brīnums, ka viņa nīda mani, domādama tevi,» smējās Frenks, «jo viņa tic, ka tu viņas miesīgam brālim iegrūdis dunci mugurā.»

Henrijs pamāja ar galvu un turpināja:

«Otrs punkts _ir svarīgāks. Tas ir likums. Pareizāk sakot, likuma trūkums. Viņi groza to, kā kuram tīk šai posta malā, kas šķirta no visas pasaules. Līdz Panamai ir tālu, bet šīs valsts vai novada, vai kā viņi to sauc, gubernators ir vecs un nīgrs rupucis. Santantonio valdnieks ir vīrs, no kura ļoti jāuzmanās. Viņš savā meža gredzenā jūtas kā mazs ķēniņš un savās tieksmēs ir tīrais brīnumbērns. Noziegums ir pārāk saudzīgs vārds daudzu viņa darbu apzīmējumam, un viņš ir negants un asinskārs kā sesks. Lielākā bauda un svētku prieks tam ir kādu cilvēku spīdzināt un pakārt. Viņš dievina pakāršanu. Dari ko darīdams, bet neaizmirsti domāt par viņu. Paliec sveiks! Un puse dārgumu, ko es uziešu Vēršu salā, būs tava. Lūko, ka gredzenu tu uzmauc Leončijai pirkstā atpakaļ!»

* * * '

Pēc divi dienām, kad gudrais kapteinis bija visu izpētījis un paziņojis, ka Solano dzimtas vīrieši nav mājās, Frenks izkāpa malā turpat, kur pirmoreiz sastapa Leončiju. Krastā viņš neredzēja ne revolveriem bruņotas jaunavas, ne šautenēm bruņotus vīrus. Viss bija tukšs un izmiris, ja neskaita skrandainu indiāņu puiku, kurš, ieraudzījis spīdošo naudu, tūdaļ bija mierā aiznest zīmīti jaunai sinjoritai no lielās fazendas. Un, kad Frenks uz sava bloknota lapiņas ar zīmuli rakstīja: «Es esmu tas, kuru jūs bijāt iedomājusies par Henriju Morganu, un man jums no viņa kāds sūtījums,» —viņam. prātā nenāca, ka neticami notikumi viņu pārsteigs Tikpat ātri un divaini kā viņa pirmās vizītes laikā.

Taisnību sakot, ja viņam būtu iešāvies prātā palūkoties gar klints izcilni, pie kura viņš bija piespiedies, rakstot vēstuli Leončijai, viņš būtu nodrebējis no brīnišķā daiļuma, jo tur stāvēja pati jaunā lēdija, tikko no ūdens izkāpusi kā jūras dieve. Bet viņš mierīgi rakstīja, un mazo indiāni viņa rakstīšana valdzināja vairāk nekā viņu pašu. Un Liktenis bija lēmis, ka Leončija, iznākdama no klints slēptuves, pirmā viņus ieraudzīja. Aizturēdama kliedzienu, viņa nocirtās no ceļa un ātrā steigā ieskrēja zajajā biezoknī. ,

Drīz jau Frenks sajuta viņas tuvumu, jo izbaiļu kliedziens noskanēja viņam ausīs. Papīrs un zīmulis viņam izkrita no rokām. Straujā lēcienā viņš devās uz to pusi, no kuras nāca kliedziens, un sastapa pēc peldēšanās vēl valgo un pa pusei saģērbto meiteni, kura bēga no kaut kā, kas viņu bija izbiedējis.

Satikšanās nejaušība viņai lika izkliegt jaunu izbaiļu klie-i dzienu. Pirms viņa atģidās, ka tuvumā nav vis ienaidnieks, bet glābējs, Leončija, šausmās gluži bāla. aizdrāzās viņam garām, notriekdama gar zemi indiāņu zēnu, un apstājās tikai, kad ieskrēja krastmalas smiltājā.

«Kas noticis?» Frenks jautāja. «Vai pakritāt? Sasitāties? Kaš jums kaiš?»

Viņa rādīja savu kailo celi, kurā spīdēja divas asiņu lāsītes, kas sūcās no divām tikko saskatāmām brūcītēm.

. «Odze, odze!» viņa sauca. «Odze iekoda! Pēc piecām minūtēm es būšu mirusi, tas mani iepriecina, jo manai sirdij vairs nebūs jācieš jūsu dēļ!»

Viņa izstiepa roku pret viņu, aizelsās savā pārmetumā, kuru viņai nebija vairs spēka izteikt līdz galam, un nemaņā pakrita.

Frenks bija dzirdējis par čūskām Vidusamerikā, bet tikai pa ausu galam, un viss, ko viņš bija dzirdējis, bija briesmīgs. Ļaudis stāstīja, ka šo mazo, pēdu garo rāpuļu kodiens esot tik bīstams, ka pat mūļi un suņi pēc piecām vai desmit minūtēm nobeidzoties šausmīgās mokās. Nav brīnums, ka viņai zuda samaņa, kad asinīs jau sāka darboties nāvīgā inde. Frenks pa ausu galam bija arī dzirdējis, kas pret čūsku dzēlumu darāms. Te pēkšņi kā zibens šautra viņam iešāvās prātā doma, ka sadzeltais loceklis virs koduma jāpārsien un jāaptur sazāļoto asiņu pieplūdums sirdij.

Viņš izvilka savu nēzdodziņu, apsēja to meitenei ap kāju virs ceļgala, zem nēzdodziņa pabāza no zemes paceltu skaidiņu un sējumu pagrieza, cik cieši vien varēdams. Tad, kā pa ausu Vjalam bija dzirdējis, aši atvāza savu kabatas nazi, asmeni apdedzināja dažu sērkociņu liesmā, lai tas izdezinficējas, un uzmanīgi, bet nežēlodams izgrieza divus mazos čūsku zobu kodumus.

To viņš darīja vienās bailēs, darbodamies drudžainā ātrumā un bīdamies, ka postošā inde nesāk maitāt meitenes daiļās un jaunās miesas.

Viņš bija dzirdējis, ka čūsku sakostie miroņi tūkstot neap- jaužamā ātrumā. Pirms viņš paguva iegriezt abas mazās brūces, viņš jau zināja, kas darāms tālāk. Vispirms no brūcēm jāizsūc sazāļotās asinis un tad ar aizkūpinātā papirosa galu jāpiededzina jēlā miesa.

Bet viņš vēl nebija paguvis nobeigt savu pirmo operāciju kad meitene nemierīgi sarāvas.

«Guliet mierīgi!» viņš uzsauca, kad tā piecēlās sēdus un kad viņš pieliecās, lai izsūktu brūci.

Meitenes mazā rociņa viņam aši iecirta pliķi sejā.

Te pēkšņi, indiāņu puika lēkādams izskrēja no zaļumu biezokņa, gaisā vicinādams aiz astes saķertu mazu čūskulēnu un varonīgi kliegdams:

«Labarija! Labarija!»

To dzirdējis, Frenks paredzēja visļaunāko.

«Gulstieties un esiet mierīga!» viņš strupi atkārtoja. «Ik brīdis mums dārgs!»

Bet meitene, acis nenovēršot, raudzījās uz nokauto čūskiņu. Viņa vēl nedomāja mirt, bet Frenks viņas skatus nepamanīja un atkal taisījās izlietot savu klasisko līdzekli.

«Pielūkojiet tikai!» draudēdama viņa iesaucās. «Tas jau gluži jauns čūskulēns un viņa kodiens nav bīstams. Es domāju, ka man iekodusi odze.»

Apsējums, kas apturēja asiņu riņķošanu, viņai darīja sāpes. Viņa paskatījās uz savu kāju un ieraudzīja Frenka nēzdodziņu cieši aptītu viņai virs ceļa.

«Ak, ko jūs te darāt!»

Košs tvīkums viņai ielija vaigos.

«Tas jau pavisam jauns čūskulēns!» viņa apmulsusi teica.

«Jūs saucāt: odze, odze!» Frenks atteica.

Viņa apslēpa seju plaukstās, bet viņas apmulsumā pietvīkušās austiņas tomēr bija redzamas. Frenks būtu zvērējis, ka viņa ja tikai viņa nebija histēriķe, tobrīd jautri smējās. Te

viņš pirmoreiz pārliecinājās, ka viņa solījums uzmaukt tai pirkstā cita vīrieša saderināšanās gredzenu viņam nebūs tik viegli piepildāms. Viņam bija jāmobilizē viss savs skaidrais un asais prāts, lai sirdij neļautu ielīksmoties viņas apburošā daiļumā un jaukumā, un viņš rūgti sacīja:

«Nu droši vien nāks jūsu radi un saurbs man miesā revolvera caurumus, jo es nepratu atšķirt labariju no odzes. Vai jūs nevēlētos viņus pasaukt? Varbūt jums labāk tiktos mani nošaut pašai savām rokām?»

Bet viņa vairs neklausījās, viņa strauji un viegli pietrūkās un nepacietīgi sāka spārdīt smiltīs savu skaisto kājiņu.

«Man kāja notirpusi,» viņa smiedamās teica, seju vairs plaukstā neslēpdama.

«Jūs mani apkaunojat un sāpīgi apvainojat,» pēkšņi sacīja Frenks, «šķietot mani sava tēvoča slepkavu.»

To dzirdot, meitenei smiekli pārtrūka un sārtums sejā izgaisa.. Viņa nekā neatbildēja, bet aši pieliecās un dusmās drebošiem pirkstiem sāka atraisīt nēzdodziņu, kā kad tas būtu kas nešķists.

«Ļaujiet, es jums palīdzēšu,» viņš teica, laipni smaidīdams.

«Nezvērs!» viņa izšāva savu acu zibošās šautras. .«Prom! Uz| mani krīt jūsu ēna! Nost!»

«Nu jūs esat burvīga,» viņš pavīpsnāja, tikko valdīdams tiek-] smi apskaut viņu. «Jūs esat taisni tāda, kādu jūs ieraudzīju! pirmoreiz, kad mani rājāt ka aizeju, jūs nenoskūpstījis, kad: nācāt un pati sniedzāt man skūpstu, — jā, jā, jūs mani skūp-ļ stījāt un atkal baidījāt mani ar savu sidraba spēlīti, savu mazo| revolverīti. Nē, nē, jūs nemaz neesat pārvērtusies, kopš mēs! pirmo reizi redzējāmies! Jūs vēl aizvien esat tā pati kaistošā] un straujā Leončija. Ļaujiet labāk man, es atraisīšu nēzdodziņu.! Vai tad jūs neredzat, cik cieši savilkts mezgls? Jūsu maigie mazie pirkstiņi to nemūžam neatraisīs.» '

Viņa spārdīja zemi, dusmās un niknumā mulsdama.

«Dieva laime, ka jūs neņemat līdzi savu uguns spēlīti, kad.j nākat peldēties,» Frenks nebeidza viņu ķircināt, «citādi tepat] krastmalā būtu jāaprok kāda burvīga jaunekļa līķis, bet, ticiet^ man, viņa nolūki ir cēli un bruņnieciski.»

Tobrīd atnāca atpakaļ indiāņu puika un atnesa Leončijas peldpalagu. Viņa izrāva to puikam no rokām un aši tajā satinās. Viņa atkal sāka raisīt mezglu, un puika viņai palīdzēja. 1

Kad nēzdodziņš bija atraisīts, viņa aizmeta to pa roku ga-ļ lam, kā kad tā būtu bijusi niknā čūska.

«Tas mani tikai apgānīja!» viņa iesaucās, pagriezusies pret; Frenku.

Bet Frenks, aizvien vēl cietinādams savu sirdi pret viņu, kra- ilja galvu un teica:

«Tas jums nelīdzēs, Leončija. Es jums miesā atstāju zīmi, kas nemūžam vairs nenozudīs.»

Viņš parādīja brūci, ko viņai iegrieza ceļgalā, un sāka smieties. Ļ

«Tas ir zvēra kodums!» viņa nikni attrauca, novērsdamās un taisīdamās iet. «Labāk ejiet prom ar veselu ādu, mister Henrij Morgan.»

Bet viņš aizstājās tai ceļā.

«Nu mēs parunāsim visā nopietnībā, mis Solano,» pārvērstā balsī sacīja Frenks. «Un jums būs jāuzklausa, ko es teikšu. Metiet acīm zibeņus, cik gribat, tikai nepārtrauciet mani.»

Viņš pieliecās un pacēla zīmīti, ko bija sācis viņai rakstīt.

«Šo zīmīti es gribēju ar zēnu nosūtīt jums, te pēkšņi izdzirdu ļusu kliedzienu. Še, ņemiet to! Izlasiet! Tā jums nedzels. Odze tā jau nu nebūs.»

Lai gan Leončija vairījās un neņēma zīmīti pirkstos, viņas skats tomēr paguva izlasīt pirmo rindiņu:

«Es esmu tas, kuru jūs bijāt iedomājusies par Henriju Mor- ganu …»

Viņa uzlūkoja to brīnumā platām acīm, kuras vēl nekā nesaprata, bet daudz jau noskārta.

«Goda vārds!» viņš nopietni sacīja.

«Jūs . . . neesat . . . Henrijs?» viņa jautāja.

«Nē, es neesmu Henrijs. Vai jūs nebūtu tik laipna, nepaņemtu un neizlasītu*šo zīmīti?»

Šoreiz viņa bija mierā zīmīti paņemt un sāka to lasīt, bet viņš nenovērsdamies lūkojās viņas daiļajā un baltajā sejā, ko tropiskā saule visiem spēkiem centās darīt melnūksnēju. Un, pašam nemanot, Frenka skatiens bija iegrimis viņas brīnumu pilnajās, gaišajās acīs.

«Un kā parakstam jābūt te apakšā?» jau otru reizi jautāja Leončija.

Viņš attapās un palocījās.

«Kā parakstam? Kā vārdam?»

«Morganam, Frenka Morgana vārdam. Kā jau es zīmītē paskaidroju, Henrijs ir mans radinieks, četrdesmit piektā rado- juma brālēns vai kas tamlīdzīgs.»

Frenku pārsteidza šaubu mākonis, kas aptumšoja viņai acis, un atkal tās meta viņam pazīstamo dusmu dzirkstis.

«Henrij,» viņa iesaucās kā tiesādama to. «Jūs esat viltnieks, jūs gribat ar mani velnišķus jokus dzīt. Jūs taču esat Henrijs pats!»

Frenks parādīja savas ūsas.

«Tās jūs esat uzaudzējis,» viņa teica. a

Viņš atlocīja piedurkni un parādīja savu kreiso roku no elkoņa līdz plecam. Un viņa lūkojās nesaprazdama.

«Vai atceraties garo rētu?» viņš jautāja.

Leončija apliecināja, pamādama ar galvu.

«Tad parādiet man. to.» 1

Viņa pieliecās pie viņa rokas, acīm velti meklēdama pazīstamo rētu, tad pagrozīja galvu un klusi čukstēja: jļ

«Es… es lūdzu piedošanu. Es esmu gaužām maldījusies. Man kauns atcerēties, kā esmu pret jums izturējusies.»

«Jūsu skūpsts bija aizgrābjošs!» viņš pārgalvīgi teica.

Te pēkšņi viņa atcerējās dažas ainas nupat pirms viņu saru* nas, pavērās uz savu celi un viņai paspruka apburošs un mij līgs smiekliņš.

«Jūs sakāt, jums no Henrija kāds sūtījums?» viņa uzsāka citas valodas. «Un ka viņš nav vainīgs? Vai patiesi? Ak, kā man gribētos jums ticēt!»

«Es esmu pārliecināts, ka Henrijs jūsu tēvoča nogalināšanā tikpat vainīgs cik es.»

«Tad, lūdzu, nerunāsim vairs ne vārda par to, vismaz tagad ne,» viņa līksmi to pārtrauca. «Vispirms man ļoti jāatvainojas jums, lai gan jums pašam jāatzīst, ka daži jūsu vārdi un darbi! bija pavisam ērmīgi. Jums nebija tiesību mani skūpstīt.»

«Ja mana atmiņa gluži mani neviļ,» viņš atteica, «es to darīju, revolvera apdraudēts. Kā man bija zināt vai jūs mani; nenošausit, ja es atsacīšos?»

«Diezgan! Diezgan!» viņa lūdzās. «Nu jums jānāk līdzi uz manu māju. Un ceļā jāpastāsta man viss, kas jums zināms par Henriju.»

Viņa ieraudzīja nēzdodziņu, ko tik nievājoši bija aizmetuši. Viņa piesteidzās un pacēla to.

«Nabadziņš,» viņa maigi sacīja, noglāstīdama to. «Tev man arī jāatvainojas. Es pati savām rokām tevi izmazgāšu …»

Viņa pacēla acis uz Frenku un nobeidza, pagriezdamās pret' viņu: J

«Un atdošu to jums atpakaļ, ser, tīru un smaržainu, un pilnu i manām pateicības jūtām.»

«Bet zvēra kodumi?» viņš jautāja.

«Man ļoti žēl,» viņa atzinās kā daždien nožēlniece.

«Un vai man būs atļauts stāvēt tā, ka mana ēna krīt uz jums?»

«Stāviet tā! Stāviet!» viņa jautri iesaucās. «Tā! Nu jūsu ēna krīt uz mani! Iesim!»

Frenks pameta sudraba naudas gabalu indiāņu puikam, kas stāvēja, muti līdz ausīm vaļā, un līksms pagriezās un gāja viņai līdzi pa ceļu, kas pa tropisko augu un zaļumu biezokni aizlocījās uz balto fazendu.

Sēdēdams Solano fazendas plašajā pagalmā, Alvaress Toress pamanīja abus nācējus. Tas viņam lika sakost zobus un taisīt dažus aplamus slēdzienus. Muldēdams lāstus, viņš aizmirsa pat savu papirosu.

Jo viņš ieraudzīja Leončiju un Frenku sarunājamies tik dzīvi un uztraukti, ka viņi šķita nekā visapkārt neredzam. Viņš redzēja Frenku,, kas tik dedzīgi runāja, ka Leončijai bija jāapstājas un jāklausās, viņu nepārtraucot. Te pēkšņi Toresš vairs neticēja pats savām acīm: Frenks izvilka gredzenu un Leončija, galvu nodūrusi, izstiepa kreiso roku un ļāva to uzmaukt sev zeltnesī. Tas bija pirksts, kam nolemts valkāt saderināšanās gredzenus, to Toress būtu varējis zvērēt!

Īstenībā te nenotika nekas pārsteidzošs: Leončija pieņēma atpakaļ Henrija saderināšanās gredzenu. Bet Leončija, pati skaidri neapzinādamās, kādēļ, izjuta savādu iekšēju protestu pret to.

Toress aizmeta izdzisušo papirosu, dusmās grieza ūsas, klusinādams savu uztraukumu, un pa ceļu aiagāja pretī Frenkam un Leončijai. Viņš neatņēma meitenes sveicienu. Toties viņš nikni pārvērstu seju gāzās virsū Frenkam.

«Neviens prātīgs cilvēks nedomās, ka slepkavam ir sirdsapziņa, bet vienkāršu pieklājību gan no viņa varētu prasīt.»

Frenks zobgalīgi pavīpsnāja. -

«Še tev nu bija!» viņš iesaucās. «Vēl viens traks šajā trakajā zemē! Pēdējoreiz, Leončij, es šo džentlmeni redzēju Ņujorkā. Viņš no visas sirds vēlējās nodibināt ar mani veikalu sakarus. Nu es viņu sastopu še, un pirmais vārds no viņa lūpām ir apvainojums, ka es esot slepkava.»

«Sinior Tores, jums jāatvainojas,» bargi uzsauca Leončija. «Solano dzimta nav radusi, ka viņas viesus apvaino viņu mājās.»

«Bet Solano dzimta gan laikam radusi ka viņas locekļus apkauj nelietīgi piedzīvojumu meklētāji!» Toress attrauca. «Tātad nav upura, ko Solano neatzītu viesmīlības vārdā!»

«Attopieties, sinjor Tores,» Frenks viņam sacīja, laipni smaidīdams. «Es jau redzu jūsu maldus. Jūs domājat, ka es esmu Henrijs Morgans. Es esmu Frenks Morgans, un mēs vēl nesen noslēdzām kādu līgumu Reigana privātaja kabinetā Ņujorkā.

Te būs mana roka! Jūsu rokas spiediens būs pietiekama atvainošanās šādos apstākļos.»

Toress, bridi apmulsis savas kļūdas dēļ, saņēma izstiepto roku un atvainojās Frenkam un Leončijai.

«Un nu,» viņa smiedamās iesaucās un sasita plaukstas, saukdama kalpus, «nu es iešu uzpost misteram Morganam istabu un pati drusku uzposlšos. Un vēlāk, ja sinjors Toress rnums piedos, mēs viņam ko pastāstīsim par Henriju.»

Kad viņa aizsteidzās un Frenks iegāja līdzi jaunai un glītai istabmeitai, Toress, apvaldījis savas kvēlās jūtas, redzēja, ka viņš vēl vairāk pārsteigts un sadusmots nekā pirmāk. Tātad šis nupat atbraukušais svešinieks Leončijai uzmauca pirkstā saderināšanās gredzenu? Toresam domas bija uztrauktas un kaistošas. Leončija, kuru viņš savā dvēselē dēvēja par savu sapņu ķēniņieni, pirmajā mirklī savu roku atdevusi nezināmam jenkijam no Ņujorkas? Tas bija neticami un ērmīgi!

Toress sasita plaukstas, lika piebraukt važoņa ratiem, kuros viņš bija atbraucis, un, kad Frenks iznāca parunāt ar viņu par turpmākiem darbiem vecā Morgana dārgumu meklēšanā, viņš jau drāzās uz Santantonio.

Pēc azaida, kad sacēlās krasta vējš, solīdams ātru braucienu pār Kirikijas lagūnu un tālāk gar tās atradzēm uz Vēršu un Teļu salām, Frenks, kaisdams dziņā jo drīzāk steigties pie Henrija un aiznest viņam priecīgo ziņu no Leončijas, kategoriski atsacījās no viesmīlīgā uzaicinājuma pārlaist fazendā nakti un iepazīties ar Enriko Solano un viņa brašajiem dēliem.

Frenkam bija arī citi iemesli, kādēļ viņš gribēja jo drīzāk aizbraukt. Viņam bija grūti panesams Leončijas tuvums, gan ļaunu nedomājot par viņu. Bet meitene viņu tik ļoti apbūra un valdzināja, ka viņš, gribēdams būt uzticīgs savam goda vārdam, ko devis cilvēkam buru auaekia biksēs, kurš nebeidza rakt bedres Vēršu salas smiltīs, neiedrošinājās ilgāk ļauties šai bīstamai burvju varai.

Un Frenks aizgāja, līdzi nesdams Leončijas vēstuli Henrijam. Viņu šķiršanās ilga pārāk īsu brīdi. Ar klusu nopūtu, ko viņš tik ātri aizturēja, ka Leončija nevarēja droši teikt, vai viņa to tiešām dzirdēja vai tikai šķitās to dzirdam, viņš atrāvās no viņas izstieptās rokas. Viņa noskatījās Frenka izzūdošajā figūrā, kamēr tā izgaisa, tad uzlūkoja pirkstā uzmaukto gredzenu, izjuzdama liegu smeldzi un nemieru.

Nokļuvis krastmalā, Frenks raidīja signālu noenkurotai «An- dželikai», lai viņam atsūta laiviņu. Bet laiviņa vēl nebija nolaista ūdenī, kad pēkšņi viņš krastmalā ieraudzīja sešus jātniekus revolveriem aiz jostas un šautenēm pār plecu lēkšiem auļojam uz to vietu, kur viņš stāvēja.

Viens no kavalkādes vadoņiem bija Toress, kuru Frenks iz- tālis pazina.

Visas sešas šautenes bija pagrieztas pret Frenku, un viņam bija jāklausa pavēlei celt rokas augšā; pavēli izkliedza otrs vadonis, kuru viņš nepazina. Rokas paceldams, Frenks sacīja:

«Tavu joku! Vēl tikai dažas dienas pagājušas, vai varbūt pagājis jau miljons gadu? — kad es bridža spēli par vienu dolāru šķitu pilnīgi pietiekamu līdzekli savu nervu kairināšanai. Bet tagad, džentlmeņi, kas sēžat zirgiem mugurā un no savām šautenēm taisāties man ķermeni viest tādas vielas, kas tam organiski pavisam svešas, sakiet, kas še īstenībā notiek? Vai tiešām es nevienu reizi nevarēšu atstāl šo krastmalu, degunā ne- juzdams pulvera smaku? Ko jūs gribat, kas jums vajadzīgs: manas ausis vai manas ūsas?»

«Jūs pats,»* attrauca svešinieks, kam ūsas niknumā saspuro- jās un melnās acis meta dusmu dzirkstis.

«Bet sakiet man pirmdzimtā grēka un salmiņu spēles vārdā — kas jūs tādi?»

«Te ir viņa augstība sinjors Mariano Verkara e Hioss, Sant- antonio valdnieks,» Toress atbildēja.

«Labu nakti!» Frenks sāka smieties, atcerēdamies Henrija raksturoto augsto valdnieku. «Jūs laikam domājat, ka es būšu pārkāpis kādu muitas likumu vai sanitāru rīkojumu, noenkurodams še savu kuģi? Šis pārpratums jums jānoskaidro ar manu kapteini, kapteini Treletēnu, ļoti cienījamu džentlmeni. Es še esmu gluži vienkāršs pasažieris. Jūs tūdaļ varat pārliecināties, ka kapteinis Trefetēns ir ļoti liels kuģošanas un muitas likumu pratējs.»

«Mēs apcietinām jūs par Alfaro Solano nogalināšanu!» Toress uzsauca. «Nedomājiet, Henrij Morgan, ka esat mani pievīlis ar savām tenkām Solano fazendā, dēvēdamies par kādu citu personu. To personu es pazīstu. Tam vārds ir Frenks Mojgans un nešaubīdamies es varu apliecināt, ka tas nav slepkava, bet pirmais džentlmenis.»

«Augstie dievi!» iesaucās Frenks. «Bet jūs taču sniedzāt man roku, sinjor Tores!»

«Jūs mani pievīlāt,» atzinās Toress. «Bet tikai uz brīdi. Vai nāksit mums līdzi ar labu?»

«Būs jāiet…»

Frenks eleganti paraustīja plecus, lūkodamies pret vinu vērsto sešu šauteņu stobru galos.

«Es ceru, šis process nebūs ilgs un jūs mani pakārsit jau citu rītu agrā ausmā?»

«Panamā ir ātra tiesa,» atbildēja Santantonio valdnieks ļoti jocīgā, tomēr saprotamā angļu valpdā. «Bet tik ātra tā nav, kā jūs to domājat. Rīta gaismā jūs nekārs. Pulksten desmitos daudz ērtāks laiks. Vai esat mierā?»

«Katrā ziņā!» Frenks atsaucās. «Lai tas būtu vienpadsmitos, vai divpadsmitos, man ierunu nav.»

«Esiet tik laipns un nāciet mums līdzi, sinjor,» sacīja Ma- riano Verkara e Hioss, nemācēdams savas uzrunas laipnība apslēpt savu nolūku negantību. «Huan! Ignačio!» viņš spāniešu valodā izrīkoja savus kalpus. «Steidzieties! Atņemiet viņam ieročus. Rokas sasiet nav vajadzīgs. Sēdiniet vinu Gregorio seglos!»

Rūpīgi izbalsinātā kamerā, kurai sienas nebija plānākas par sešām pēdām un kur uz grīdas klaidā gulēja kāds desmits cietumnieku no vienkāršās tautas, Frenks ieklausījās neskaidrā, bet diezgan tuvā troksnī, un pēkšņi, atcerēdamies ātro tiesu, kurai viņš bija nodots, sāka klusi un pari svilpot.

Pulkstenis bija pUsdeviņi vakarā. Tiesa sākās astoņos. Troksnis, ko viņš dzirdēja, bija ceļamās soda vietas dēļu klaudzieni; no šīs vietas viņam taisni desmitos rītā būs jāielec telpā, virvi ap kaklu.

Tiesa ilga taisni trīsdesmit minūtes pēc viņa pulksteņa. Tā nebūtu ilgusi vairāk kā divdesmit, ja zālē neiesteigusies Leončija un desmit minūtes to neaizkavējusi, jo viņai kā dižciltīgas Solano dzimtas piederīgai, žēlīgā tiesa savā laipnā prātā [āva īso brītiņu runāt.

«Valdniekam taisnība,» savā īsā monologā atzina Frenks. «Panamā tr ļoti ātra tiesa!»

Pie viņa atrastā Henrijam Morganam rakstītā Leončijas vēstule bija izšķirošais pierādījums. Cits viss bija skaidrs un vienkāršs. Pusducis zvērinātu liecinieku apstiprināja slepkavības faktu un par slepkavu atzina viņu. To pašu apliecināja arī pats valdnieks. Vienīgais iepriecinošais mirklis bija Leončijas negaidītā parādīšanās; viņa bija atnākusi vecas, triekas ķertas krustmātes pavadībā. Daiļās meitenes cīņa ar tiesu, lai glābtu viņa dzīvību, nebija ilga. Un šo cīņu jau pašā sākumā bija lemts zaudēt.

Kad viņa Frenkam lika atlocīt savu piedurkni un tiesai parādīt kreiso plecu, Frenks pamanīja valdnieku nicīgi paraustām plecus. Un tūdaļ Frenks dzirdēja kaislu spāniešu vārdu strāvu, ko Leončija teica Toresam, tik strauju, ka viņam tur nekas nebija saprotams. Un viņš ieraudzīja lielo ļaužu baru tiesas zālē kustamies un dzirdēja tā rēcienus, kad Toress nostājās savā vietā un taisījās teikt savu liecību.

Bet viņš nedzirdēja dažus vārdus, ko Toress nākdams pačukstēja valdniekam. Viņš ne vien nepamanīja šo ievada scēnu, bet nezināja arī, ka Reigans samaksājis Toresam, lai tas jo ilgāk viņu aiztur no Ņujorkas un, ja vien var, uz visu mūžu; viņš nezināja arī ka Toresu, kas pats kvēloja kaislībā uz Leon- čiju, plosīja nikna greizsirdība, kurai nebija robežu.

Ja Frenks to būtu zinājis, viņš nebūtu tik dzīvi klausījies, kā Leončija nopratina Toresu, kuru viņa piespieda atzīties, ka tas nekad nav redzējis rētu uz Frenka Morgana kreisās rokas. Bet, kad Leončija gavilēdama uzlūkoja nevarīgo tiesnesi, piecēlās pats valdnieks un dimdošā balsi prasīja Toresam:

«Vai jūs varat zvērēt, ka esat redzējis rētu Frenkam Morganam kreisajā rokā?»

Toress izlikās apmulsis un saplacis, nedroši uzlūkoja tiesnesi un žēli pavērās Leončijā un, vārda neminēdams, pakratīja galvu, gribēdams sacīt, ka to viņš nevar zvērēt.

Gaviļu rēciens satvēra klaidoņu baru, kas bija sanācis tiesas zālē. Tiesa pasludināja spriedumu, pūļa kliedzieni izskanēja vēl skaļāk, un Frenku aši aizveda atpakaļ kamerā. Viņš gan lūkoja pretoties, bet žandarmi un komisāri to visiem līdzekļiem centās paglābt no uztrauktā bara, kam nebija ne laika, ne vēlēšanās gaidīt desmito stundu citu rītu.

«Vai re, kā vecais bendesmaiss Toress sašļuka kad šim prasīja par rētu Henrija plecā!» jautrā garā pārdomāja Frenks, visu atcerēdamies, te pēkšņi viņa kameras durvju bultas norībēja un durvis parādījās Leončija.

Viņa neatņēma Frenka sveicienu, iekām straujā spāniešu vārdu jonī un pavēlošu žestu gūzmā nebija komisāram likusi izdzīt citus cietumniekus blakus kamerās un pašam aiziet prom.

Te nu Leončija nespēkā iekrita viņam skaujās, gauži raudādama:

«Te ir nolādēta zeme, nolādēta pasaules mala! Te nevienam nav goda!»

Un, rokās turēdams meitenes nevarīgās miesas, mulsdams no viņas burvīgā tuvuma, Frenks atcerējās Henriju, kas kailām kājām buru audekla biksēs raka bedres Vēršu salas smiltainē.

Viņš lūkoja atrauties no viņas, bet nevarēja, jo atraudamies viņš velti centās savas jūtas uzveikt ar prātu.

«Nu es zinu, kur meklējamas jūsu zemes vainas,» viņš sacīja, slēpdams to, ko gribēja runāt sirds. «Ja jūsu līdzpilsoņiem būtu vairāk miera un skaidrāks prāts un ja tie ar joni nedzītos kaisli darboties, kamēr viss nav pārdomāts, viņi varētu būvēt dzelzceļus un izkopt savu krāšņo zemi. Viņi jau zināja, ka es esmu vainīgs, tādēļ steidzās mani sodīt un necentās noskaidrot liecinieku izteicienus un manus dokumentus. Kas viņiem ko kavēties? Viņi jau zināja, ka Henrijs Morgans nogalinājis Alfaro. Viņi zināja, ka es esmu Henrijs Morgans. Un, kad jau cilvēks zina, ko tad viņam vēl lieki pūlēties pārbaudīt savas zināšanas?»

Nedzirdēdama Frenka vārdus, raudādama, viņa spiedās aizvien ciešāk pie viņa, kamēr viņš runāja, un, kad viņš beidza runāt, viņa tvīkdama savām lūpām sniedzās pie' viņa lūpām. Un, iekām viņš pats to atskārta, viņu lūpas jau bija savienojušās skūpstā.

«Es mīlu jūs! Es mīlu jūs!» viņa čukstēja trīcošā balsī.

«Nē, nē!» viņš sāka noliegt pats savu sirds prieku. «Mēs ar Henriju esam pārāk līdzīgi. Jūs mīlat Henriju, bet es neesmu Henrijs.»

Viņa izrāvās Frenkam no rokām, nomauca Henrija gredzenu no pirksta un aizmeta to pa roku galam. Frenks bija tik uztraukts un apmulsināts, ka nezināja kas var notikt nākamajā mirklī; un viņu pašu no sevis atpestīja tikai ienākušais komisārs, pulksteni kreisajā rokā.

Leončija spītīgi saslējās un tikko savaldīja raudas, kas atkal lauzās uz āru, kad Frenks viņai uzmauca Henrija gredzenu pirkstā atpakaļ, noskūpstīdams viņai roku šķiroties. Un, pirms viņa atstāja kameru, viņa durvīs vēlreiz atgriezās un mēmām lūpām teica:

«Es mīlu jūs!»

Tiklīdz pulkstenis nosita desmit, Frenku izveda cietuma sētā, kur bija jau uzcelts kāķis. Visi Santantonio iedzīvotāji bija sanākuši un līksmi uztraukumā gaidīja. Daudz ļaužu bija saradies arī no tuvākās apkaimes, tur bija Leončija, Enriko Solano un visi pieci viņa brašie dēli. Enriko un viņa dēliem bija svinīgas un bargas sejas, bet valdnieks, komisāru un žandarmu vidū, bija mierīgs un salts. Kamēr Frenks vēl nebija pievests pie kāķa, Leončija velti nopūlējās izlauzties pie viņa un velti viņas tēvs un-brāļi raudzīja viņu pierunāt cietuma sētu atstāt. Velti

bija ari Leončijas radu protesti valdniekam, ka Frenks nav tas vīrs, ko viņš meklē. Valdnieks ņirdzīgi pavīpsnāja un lika nāvessoda ceremoniju turpināt.

Pie kāķa stāvēdams, Frenks atraidīja pātera aizlūgumu par viņa dvēseli, spāniešu valodā tam paziņodams, ka nevainīgam cilvēkam, kuru netaisni soda ar nāvi, nav vajadzīga samierināšanās ar debesīm, bet samierināšanās gan vajadzīga ļaunā darba darītājiem.

Kalpi sasēja Frenkam kājas un sāka jau sasiet arī rokas, kamēr bende turēja paceltu maisu, lai varētu to uzmest viņam virsū, te pēkšņi atskanēja aizvien tuvāk nākoša dziedātāja balss. Viņš dziedāja dziesmu:

Sīvi vēji! — Zila jūra!

Piespiedušies mastam klāt. . .

Simtiem plānus zaķpastalas

Abi pratām zemē plāt!

Leončija, kurai samaņa jau zuda, šo balsi sadzirdusi, pēkšņi atžilba un iesaucās līksmās gavilēs, kad sētā ienāca Henrijs Morgans, atgrūzdams vārtu sargus, kuri viņam neļāva ienākt.

Viņu ieraugot, tikai viens no visiem dusmās saīga, bet vispārējā uztraukumā neviens to nemanīja. Šis vīrs bija Alvaress Toress.

Visi ļaudis bija vienis prātis ar valdnieku, kurš paraustīja plecus urTteica, ka viņam gluži vienalga, kurš te pakarams, bet pakāršanai jānotiek.

Pēkšņi atskanēja Solano kliedziens, ka Henrijs arī nav vainīgs, ka viņš arī nav Alfaro slepkava. Bet Frenks no soda vietas, kamēr viņam atraisīja rokas un kājas, pārkliedza vispārējo troksni:

«Jūs mani notiesājāt! Viņu jūs neesat tiesājuši! Jūs nedrīkstat pakārt cilvēku bez tiesas! Viņš jums jātiesā!»

Un, kad Frenks, no soda vietas nokāpis, abām rokām spieda Henrijam roku, pienāca komisārs un valdnieks, un Henriju Morganu apcietināja par Alfaro Solano nogalināšanu.

4 '

«Mums jārīkojas ātri, tas ir pirmais uzdevums!» Frenks sacīja ģimenes padomē Solano fazendas pagalmā.

«Pirmais uzdevums!» iesaucās Leončija, nicīgi apstādamās un pārtraukdama" savu staigāšanu turp un atpakaļ. «Pirmais uzdevums mums viņu glābt!»

To sacīdama, viņa kratīja pirkstu Frenkam pašā degungalā, sevišķi uzsvērdama savu vārdu nozīmi. Bet vēl viņa kratīja pirkstu pie deguna arī savam tēvam un visiem brāļiem.

«Mums jārīkojas ātri!» viņa iesaucās. «Zināms, ka mums jārīkojas ātri. Ja ne, tad …»

Balss viņai pārtrūka, iedomājoties šausmas, kas piemeklēs Henriju, ja viņi nedarbosies, cik vien ātri iespējams.

«Šim valdniekam visi amerikāņi ir vienādi,» piekrizdams pamāja ar galvu Frenks. «Viņa ir burvīga un jauka!» tobrīd viņš nodomāja. Bet dzirdami sacīja: «Savu pilsētu viņš valda, kā ātrvilcienā braukdams. Ātrums ir viņa administratīvās gudrības pamats. Henrijam viņš neliks ilgāk gaidīt, nekā man. Viņš jāglābj mums šo pašu nakti!»

«Uzklausiet,» Leončija sacīja. «Mēs, Solano, nedrīkstam pieļaut šo nāvessodu. Mūsu gods, mūsu lepnums … Mēs nedrīkstam to pieļaut! Jel sakiet kāds gudru vārdu. Tēvs, saki tu. Izdomājiet ko .. .»

Un, padomei turpinoties, Frenks brīdi apklusa un iegrima dziļās skumjās. Leončijas dedzība bija gan apburoša, bet šo dedzību iesvēla cits cilvēks, un tā nevarēja Frenku darīt jautrāku. Viņš skaidri atcerējās ainu cietuma sētā pēc tam, kad viņu palaida brīvībā, bet Henriju apcietināja. Viņš aizvien vēl to redzēja, un viņam sirdī sūrstēja kā naža dūriens: Leončija Henrija skaujās un viņa rokas spiediens Leončijai, lai redzētu, ka viņa gredzens tai uzmaukts atkal pirkstā, un pēcgalā ilgais, ilgais skūpsts.

«Ko lai dara?» Frenks nopūtās. Viņš darīja visu, ko viņam prasīja. Vai viņš neteica Leončijai, kad Henriju aizveda, vai viņš neteica gluži mierīgi un vienaldzīgi, ka Henrijs ir tas, kam viņa pieder un ko viņa patiesi mīl, un ka labāks vīrs Solano meitai nav jāmeklē.

Bet šī atcere viņu nevarēja darīt laimīgāku. Arī taisnības apziņa ne. Taisnīgi tas bija. Tur nevarēja šaubīties. Un šī pārliecība viņam palīdzēja nocietināt savu sirdi pret Leončiju. Pats no saviem piedzīvojumiem viņš redzēja, ka taisnīguma jūtas ir bēdīgākais apmierinājums.

Un ko tad vēl viņam bija tiesība gaidīt? Viņa nelaime ir tā, ka Vidusamerikā viņš nonācis par vēlu. Vairāk nekā. Viņa posts, ka šo brīnišķo meiteni viņš uzgāja jau citam piederošu, tam, kurš bija atnācis pirms viņa un kurš nebija nelabāks par viņu, gluži otrādi: sirds viņam teica, ka Henrijs par viņu daudz krietnāks un labāks. Un šī pati viņa taisnā un skaidrā sirds viņam prasīja uzticību pret Henriju, Henriju Morganu, kuram dzīslās rit tās pašas cilts asinis, Henriju Morganu, dedzīga senča dedzīgu pēcnieku, pret cilvēku buru audekla biksēs un noļukušu spāniešu platmali galvā, kurš kāro svešinieku ausis, ēd kaltētās jūrnieku maizītes un bruņurupuču olas, un krustu šķērsu uzvanda Vēršu un Teļu salas, meklēdams vecā sera Henrija dārgumus.

Kamēr Enriko Solano ar saviem dēliem fazendas plašajā pagalmā apsprieda plānus un projektus, bet Frenks klausījās un nekā nedzirdēja, atnāca kalps, iečukstēja Leončijai ko ausi un aizveda viņu nomaļus, kur norisinājās aina, kas Frenku būtu iesvēlusi dusmās un likusi smieties, ja viņš būtu to redzējis.

Jo tur stāvēja Alvaress Toress visā savā viduslaiku spāniešu kostīma krāšņumā, kādi vēl redzami Vidusamerikā, sveica viņu, zemu palocīdamies, spāniešu platmali rokā, un lūdza viņu sēsties solā. Sveicienu viņa atņēma skumji un grūtsirdīgi, lai gan ziņkāre viņai bija dzīva; viņa it kā ticēja, ka Toress atnesis cerību.

«Tiesa jau galā, Leončija,» viņš klusi un maigi sacīja, kā runādams par mironi. «Viņu notiesāja. Rīt pulksten desmitos tas piepildīsies. Tas ir gaužām bēdīgi, ļoti sāpīgi. Bet.. .»

Viņš paraustīja plecus.

«Nē, es neteikšu par viņu asus vārdus. Viņš bija godavīrs. Vienīgais trūkums viņam bija viņa raksturs. Viņš bija pārlieku nevaldāms, pārlieku dedzīgs, Viņa raksturs viņu noveda uz negoda ceļa. Skaidrā brīdī viņš mūžam nebūtu varējis Alfaro nogalināt.»

«Henrijs nav mana tēvoča slepkava!» Leončija iesaucās, galvu paceldama.

«Tas arī mums jāno.žēlo,» maigi un sērīgi turpināja Toress, nevērodams viņas protestu. «Tiesnesis, tauta, valdnieks — visi diemžēl pārliecināti, ka viņš to darījis. Tas ir bēdīgi un nožēlojami, bet es gan nācu pie jums citā lietā. Es nācu jums piedāvāt savus pakalpojumus, lai tie būtu vajadzīgi, kur un kad būdami. Maņa dzīvība, mans gods ir jūsu ziņā. Pavēliet, es esmu jūsu pazemīgs vergs.»

Strauji un graciozi nometies ceļos viņai pie kājām, viņš satvēra viņas roku un meiteni būtu nogremdējis daiļrunīgu vārdu straumē, ja nepamanījis briljanta gredzenu viņas zeltnesī. Viņš saīga, piešķieba galvu, slēpdams saviebto seju, un galvu nepacēla, iekām savaldījās.

«Es pazinu jūs, Leončija, kad jūs vēl bijāt maza apburoša draiskule, es jau toreiz jūs mīlēju Nē, nē, lūdzu, klausieties. Mana sirds grib izteikt visu. Uzklausiet mani līdz galam. Es visu mūžu esmu jūs mīlējis. Bet, kad jūs pārnācāt no klostera, pabeigusi savas skolas gaitas, pārnācāt kā sieviete, cēla un daiļa lēdija, lai valdītu Solano dzimtā, jūsu daiļums mani apbūra un apstulboja. Es biju pacietīgs. Es klusēju. Bet jums taču vajadzēja noprast, uzminēt. Jūs droši vien to sen jau jutāt. No tā brīža manī kvēlo kaislība pret jums. Jūsu daiļuma spožums mani apmājis …»

Viņš nebija apklusināms. Viņa zināja to un pacietīgi klausījās, lūkodamās viņa nošķiebtajā galvā, nevērīgi domādama, kādēļ viņš tik neglīti apcirpis matus, kur viņš tik nejauki izķēmots: Santantonio vai Ņujorkā?

«Vai jūs jel zināt, kas jūs man bijusi, kopš pārnācāt no klostera?»

Viņa neatbildēja un necentās tam atraut savu roku, lai gan viņš, to spiezdams, skrāpēja viņai ādu ar saderināšanās gredzena akmeni. Viņa atkal vairs neklausījās viņa vārdos, aizlidodama domās tālu. Nē, Henrijs Morgans savas mīlas jūtas neizteica un neiekaroja viņu ar tādu vārdu viesuli. Kādēļ tie, kam dzīslās rit spāņu asinis, visi tik pārspīlēti daiļrunīgi? Henrijs bija pavisam citāds. Viņš neteica gandrīz ne vārda. Viņš darīja. Viņas jaukuma apburts un pats apburdams viņu, Henrijs, vārda neteicis, viņu apskāva un savas lūpas skūpstā spieda pie viņas lūpām. Viņa neiztrūkās un parādā nepalika. Un tikai pēc pirmā skūpsta, aizvien vēl turēdams viņu skaujās, Henrijs teica savus mīlā kvēlošos vārdus.

Bet kādu plānu būs izgudrojuši viņas radi un Frenks Morgans fazendas pagalmā? Viņas domas, vienaldzīgas pret cilvēku pie viņas kājām, aizlidoja pie tiem. Frenks! Viņa gandrīz nopūtās, neizprazdama, kā gan varēja notikt, ka šis svešais amerikānis tik strauji iekaroja viņas sirdi, kad viņa tik ļoti mīlēja Henriju. Vai viņa būtu vieglprātīga? Vai viņi abi tai būtu šķituši viens? Varbūt viņai bija vienalga, kuru mīlēt? Nē! Nē! Viņa nebija ne auša, ne uzticības lauzēja! Bet kas tad noticis? Varbūt tādēļ, ka Frenks un Henrijs abi tik līdzīgi viens otram, varbūt tādēļ viņas nabaga aplamā mīlošā sievietes sirds nevarēja izšķirties? Un tomēr, kad viņa domāja, ka ar Henriju tā varētu doties līdz pasaules galam, viņai šķita, ka Frenkam viņa ietu līdzi vēl tālāk! Viņa mīlēja Henriju, to viņas sirds varēja zvērēt vissvētākā zvērestā. Bet tikpat dziļi viņa mīlēja Frenku un gandrīz droši zināja, ka Frenks arī viņu mīl. Nekas nevarēja nodzēst no viņas lūpām Frenka karsto skūpstu cietuma kamerā. Bija liela un savāda starpība viņas mīlā pret abiem šiem cilvēkiem; tā viņu mulsināja un gandrīz pārliecināja, ka viņa ir pēdējā un vienīgā sieviete Solano dzimtā, pēdējā un

vienīgā, kas bijusi vieglprātīga auša. Tas viņu sāpīgi apkaunoja.

Toresa rokas rupjais spiediens un sāpes, ko tai darīja viņa pirksti, iespiezdami ādā Henrija gredzenu, Leončijai lika atmosties dzīves īstenībā, un viņa atkal dzirdēja Toresa vārdu strāvu.

«Jūs bijāt mokoši salds ērkšķis manā sirdī, ass piesis, kas cirta mokoši saldas rētas manās krūtis! Es sapņoju par jums, tiecos uz jums. Es saucu jūs vārdā, ko pats jums devu. Es mūžam esmu jūs saucis tikai vienā vārdā: manu sapņu ķēniņiene. Jums jātop par manu sievu, manu Leončiju. Aizmirsīsim šo apstulboto, neprātīgo jenkiju, kas jau ir miris. Es būšu maigs un liegi glāstīšu jūs. Es mūžam mīlēšu jūs. Un mūžam viņa ēna mūs netraucēs. Vismaz es to neļaušu. Bet jūs … jūs es tik karsti mīlēšu, ka atmiņa par viņu nespēs jums sāpināt sirdi!»

Leončija brīdi pārdomāja, un Toresam tas deva vēl lielākas cerības. Viņa juta, cik laiks ir dārgs. Ja Henrijs vēl būtu glābjams … Bet vai tad Toress viņai ne piesolīja savus pakalpojumus? Tik viegli vis nebija viņu atraidīt, kad jāglābj cilvēka dzīvība.

«Runājiet! Sakiet jel vārdu! Man izmisumā spēki zūd!» Toress viņu mudināja trīcošā balsī.

«Esiet klusu!» viņa liegi teica. «Kā es varu klausīties dzīva cilvēka mīlas balsī, kad cilvēks, kuru es mīlēju, vēl dz!vs?»

Mīlējusi! Šī vārda pagātnība lika viņai notrīcēt drebuļos. Arī Toress notrīcēja, un viņa cerība iedegās vēl spožāka. Leončija gandrīz jau piederēja viņam, Toresam. Viņa teica: mīlēju. Viņa vairs .nemīl Henriju. Viņa reiz mīlēja to, bet tas ir beidzies. Un tik jūtīga un cēla meitene kā Leončija, protams, nevarēja teikt viņam par savu mīlu, kamēr vēl dzīvs bija viņš, tas otrs. Viņa bija tik smalka un daiļa. Toresam patika pašam sava jūtība, kas to uztvēra, un viņš jutās sevī glaimots, ka tik pareizi atminējis viņas intīmās domas. Un viņš apņēmās gādāt, lai to, kam citu rītu pulksten desmitos savas zemes dzīves gaitas jānobeidz pie kāķa, neviens nevarētu atpestīt un lai soda brīdis nenokavētos. Viņš skaidri redzēja: ja viņš grib iekarot Leončiju, tad Henrijam Morganam jāmirst.

«Nerunāsim vairs par to, tagad vairs ne,» viņš cēlsirdīgi teica un, maigi spiezdams viņai roku, piecēlās.

Viņa atbildēja tam pateicīgā rokasspiedienā un arī piecēlās.

«Iesim,» viņa teica. «Iesim pie citiem. Viņi gudro, kā glābjams Henrijs Morgans.»

Tiklīdz viņi piegāja pie noslēgtās grupas pagalmā, valodas tūdaļ apklusa, it kā Toresa klātbūtne būtu bīstama.

«Vai jūs jau izgudrojāt?» Leončija vaicāja,

Vecais Enriko — tikpat stalts, vijīgs un graciozs kā viņa dēli, papurināja galvu.

«Ja atjausit, es pateikšu juras savu plānu,» Toress iesāka, 1 bet turpat apklusa, pamanījis Aleksandro, vecākā dēla, aizdomīgo skatienu.

Aiz pagalma uz ceļa parādījās divi kankaraini puikas. Au- gurnā tiem nevarēja teikt vairāk kā desmit, gadu katram, bet blēdīgās sejas un acis liecināja, ka viņi daudz vecāki. Viņiem bija viens pats uzvalks uz pusēm, vienam krekls, otram bikses. Bet kas tas bija par kreklu? Kas par biksēm! Bikses, kas reiz bijušas šūtas lielam cilvēkam, bija piestiprinātas puikam pie ' kakla un no jostas ap kaklu apmesta aukla, lai tās nenošļūk, ; bet rokas izbāztas caurumos, kur citkārt bijušas kabatas. Bikšu stilbi bija apgriezti ar nazi, lai puikam būtu laikā. Otram mugurā bija plats krekls, kas vilkās pa zemi kā ērmīga aste.

«Pie velna!» nikni viņiem uzkliedza Aleksandro, triekdams tos prom. Bet puika lielā cilvēka biksēs visā nopietnībā pacēla akmeni, ko nesa uz neapsegtās galvas, un parādīja zem akmens paslēpto vēstuli. Aleksandro pārliecās pār barjeru, paņēma vēstuli un, ieskatījies rakstā, sniedza to Leončijai, bet abi puikas sāka diedelēt naudu. Frenks, tos ieraudzījis, neviļus pasmaidīja un nometa tiem dažus sudraba sīknaudas gabalus, un tūdaļ krekls un bikses nozuda.

Vēstule bija no Henrija, un Leončija to žigli izlasīja. Taisnību sakot, tā nebija šķiršanās vēstule, jo to bija rakstījis vīrs, kas dziļi pārliecināts, ka nāve, ja tai jānāk, nāks tikai netaisnas nejaušības dēļ. Bet šāda nejaušība varēja notikt, tādēļ Henrijs šķitis savu pienākumu atvadīties un pieminēt, lai Leončija neaizmirst Frenku, kurš tādēļ vien jau pelnījis viņas vērību, ka viņš tik pārsteidzoši lidzīgs Henrijam.

Leončijai pēkšņi iešāvās prātā doma vēstuli parādīt citiem, bet nedaudzās rindiņas par Frenku viņu atturēja.

«Vēstule no Henrija,» viņa sacīja, zīmīti noglabādama aiz ņiebura. «Tur nekā svarīga nav. Viņš ne brīdi nešaubās, ka viņam laimēsies izglābties.»

«Mums jāgādā, lai tas viņam laimējas!» Frenks noteikti sacīja.

Ar pateicīgu smaidu Frenkam un jautājošu skatienu Toresam viņa sacīja:

«Jūs teicāt, jums esot kāds plāns, sinjor Tores?»

Toress pasmaidīja, uzgrieza ūsas un sadižojās pašapmierinātā cienībā.

«Ir tikai viens ceļš, amerikāņu, anglosakšu ceļš, un tas ved tieši un noteikti pie mērķa. Tiešums ir šī ceļa lielākā vērtība. Dosimies un Henriju izglābsim no cietuma vienkārši, tieši un ar varu, kā dara amerikāņi. Tas ir vienīgais veids, ko Santan- tonio valdnieks nebūs gaidījis. Tātad tam jāizdodas. Krastmalā netrūks klaidoņu, kuri diezin kādēļ vēl nav pakārti, un ar viņu palīdzību mēs cietoksnim uzbruksim un ieņemsim to. Uzpērciet tos, samaksājiet viņiem krietni, tikai nedodiet visu naudu uz priekšu, un viss būs darīts!»

Leončija piekrizdama aši pamāja ar galvu. Vecajam Enriko iezibējās acis un nāsis raustījās, kā kad viņš jau saostu pulvera smaku. Jaunekļi iekaisa līdzi tēvam. Un visi prasīja Frenka spriedumu un piekrišanu. Viņš lēni pakratīja galvu un Leončija, velti cerējusi, nespēja slēpt savu pārsteigumu.

«Šis ceļš pie mērķa nevedīs,» viņš sacīja. «Kam jums visiem gāzties tīšās briesmās? Tik neprātīgs uzbrukums nemūžam nevar sekmēties!»

To teicis, viņš piegāja pie žoga un brīdi nostājās starp Toresu un citiem. Viņš aši paguva skatieniem brīdināt Enriko un viņa dēlus.

«Man gandrīz jādomā, ka Henrijs savu dziesmu jau nodziedājis …» viņš teica.

«Jūs šaubāties par mani?» Toress iekaisa.

«Pasargi Dievs! Kas nu tā par valodu!» Frenks protestēja.

Bet Toress nerimās:

«Jūs, gandrīz svešinieks še, kuru es tikai nesen vēl pazīstu, jūs gribat mani aizdzīt no Solano dzimtas, mani šķirt no maniem vecākiem un cienījamākiem draugiem!»

Vecais Enriko, .paguvis nomanīt Leončijas dusmas uz Frenku, citiem neredzot, viņu brīdināja un ar vēlīgu žestu pārtrauca Toresu, sacīdams:

«Solano dzimtā nav tādu sarunu, kurās jūs nevarētu piedalīties, sinjor Tores. Jūs tiešām esat mūsu dzimtas vecs draugs. Jūsu nelaiķis tēvs un es, mēs bijām tuvākie draugi, tikpat kā brāļi. Bet tādēļ sinjors Morgans, piedodiet vecam vīram viņa vaļsirdību, gan var izteikt savu spriedumu par jūsu plāna nederību. Ar joni uzbrukt cietumam un ieņemt to man liekas tīrais neprāts. Paraugieties, cik tam biezas sienas! Tās mēnešiem var izturēt lielgabalu uguni. Un tomēr man jāatzīstas, es tikko neiekritu kārdināšanā, kad jūs izteicāt savu nodomu. Bet uzklausiet: kad es, vēl jauns būdams, biju karā pret indiāņiem Kordiljeros, mēs bijām gandrīz tādās pašās sprukās. Apsēdīsimies, un es jums pastāstīšu …»

Bet Toresam bija jāsteidzas prom, un viņš ilgāk vairs negaidīja, draudzīgā līdzjūtībā spieda visiem rokas, ātri paklanījās pret Frenku un, uzlēcis savam sudrabā mirdzošam zirgam mugurā, aizjoņoja atpakaļ uz Santantonio. Viens no svarīgākiem un steidzamākiem darbiem Toresam bija kārtējā telegrammu apmaiņa pa apakšūdens kabeli ar Tomasa Reigana kantori Vol- strītā. Toresam bija slepena pietiksme pie Panamas valdības radiostacijas Santantonio, tādēļ viņš katru brīdi varēja saņemt un raidīt ziņas. Toresa attiecībās ar Reiganu nebija mantkāri nolūki vien. Tās pilnīgi saskanēja ar viņa paša nodomiem piet Leončiju un abiem Morganiem.

«Vai jums pret sinjoru Toresu būtu kas ļauns, ka atraidījāt viņa plānu un viņu pašu sadusmojāt?» Leončija jautāja Frenkam, tiklīdz Toress izjāja no pagalma.

«Nekā ļauna,» viņš atteica, «viņš mums nav vajadzīgs, bet sevišķas mīlestības uz viņu man arī nav. Viņš ir nelga un var izjaukt vislabākos nodomus. Atcerieties, kā viņš sapinās tiesas priekšā, liecinādams pret mani. Varbūt viņam nevar uzticēties. Es skaidri nezinu. Lai būtu kā būdams, mums nav iemesla viņam uzticēt savus nodomus, ja viņš mums nav vajadzīgs. Bet viņa plāns man liekas ļoti derīgs. Dosimies uz cietumu un atpestīsim Henriju, ja jums visiem ir griba to darīt. Mums savi nodomi nav jāizpauž karātavu putnu bariem un visiem piekrastes klaidoņiem. Ja mēs seši vien to nevaram, tad mūsu nodomam ir beigas.»

«Pie cietuma nekad nav mazāk kā desmit sargu,» atsaucās Rikardo, Leončijas jaunākais brālis, astoņpadsmitgadīgs jauneklis.

Leončija, atkal aizraudamās dedzībā, uzmeta viņam drūmu skatienu, bet Frenku tas nemulsināja.

«Pareizi!» viņš teica. «Bet sargus mēs notrieksim!»

«Piecu pēdu biezas sienas,» ieminējās Martiness Solano.

«Izlauzīsimies tām cauri,» Frenks attrauca.

«Bet kā?» iesaucās Leončija.

«Taisni par to es gribu ko teikt. Vai jums, sinjor Solano, jājamo zirgu ir gana? Ļoti labi. Un jūs, Aleksandro, vai jūs nevarētu plantācijā sagādāt dažus dinamīta lādiņus? Lieliski. Bet jums, Leončija, kā nama saimniecei jāzina, vai jums mājās ir labs daudzums stiprā viskija?»

. «Ā! Sazvērestībai sokas!» viņš sāka smieties, kad Leončija atbildēja, ka viskija mājās ir daudz. «Tad uzklausiet! Bet paga, paga . . . Man jāaprunājas ar jums, Leončija, par kādu mājas izrāžu kostimu …»

5

Saule jau ritināja dienvidā, kad Henrijs, lūkodamies pa aiz- | restoto logu uz ielu, domāja, vai tiešām no Kirīkijas lagūnas [ neatpūtīs kaut klusa vēsmiņa un neatdzesēs versmīgo gaisu. ; Iela, kas aizklīda viņa acu priekšā, bija putekļaina un netīra, ' jo no tā laika, kad pirms gadu simteņiem šī pilsēta celta, tur L klīda tikai suņi, barodamies ar maitām, un lidinājās klijāni. Zemie un nobalinātie tveices dedzinātie akmens namiņi ielu darīja līdzīgu milzīgai krāsnij.

Acis sāpēja no peizāžas baltās un košās krāsas un kodīgiem putekļiem, un Henrijs būtu nogājis no loga, ja daži skrandaiņi, ; kas snauda iepretī pie vārtiem, nebūtu pēkšņi pietrūkušies un sākuši ziņkāri lūkoties tālumā.

Henrijs nekā neredzēja, bet dzirdēja ratu rīboņu, kas nāca . aizvien tuvāk cietumam. Te pēkšņi viņš saskatīja vezumu, ko strauji rāva iemauktos iekodies zirgs. Vīrs sirmiem matiem un i r sirmu bārdu, ratos sēdēdams, velti nopūlējās zirgu valdīt.

Henrijs pasmaidīja, brīnīdamies, kā gan vecie rati nesalūst, tik stipri tie kratījās un svaidījās ceļa grambās. Ik rats, cits ar citu kopā neripodams, palēcās un griezās, tikko turēdamies pie asīm. Ja nu rati vēl turējās kopā, Henrijs domāja, tad gluži

■    neizprotams bija, kā iejūgs nesatrūka gabalos un neizkaisījās gar ceļmalu. Taisni tobrīd, kad rati piebrauca pie cietuma tilta, sirmais vīrs visiem spēkiem centās zirgu noturēt, pacēlies no sēdekļa kājās un savilkdams grožus. Viena puse grožiem bija tik sadilusi, ka tūdaļ pārtrūka. Un, smagi atkritis atpakaļ sēdeklī, viņš neviļus savilka veselo grožu pusi, un zirgs ar joni aizrāvās pa labi. Kas vēlāk notika — vai ritenis salūza vai noskrēja, Henrijs vairs neredzēja. Bet viņš skaidri zināja, ka ratiem bija jāsalūst. Vecais vīrs, pa putekļaino zemi rauts, spītīgi pretojās un grožus vaļā nelaida; zirgs divi lāgi apcirtās un apstājās, sprauslodams un didīdamies.

Un, tiklīdz nelaimīgais vīrs pietrūkās kājās, viņu apstāja skrandaiņu bars. Bet no cietuma izsteidzās žandarmi un tos rupji dzina prom. Henrijs aizvien vēl stāvēja pie loga un ziņkāres dēļ, kādā viņš noskatījās un ieklausījās notikumā uz ielas, neviens nebūtu pasacījis, ka viņam vairs palikušas tikai dažas stundas šīs pasaules dzīvē.

Iemauktus atdevis žandarmam un pat nenopurinājis putekļus un netīro zemi, kas viņam pielipa pie drēbēm, vecais vīrs žigli steidzās pie ratiem un sāka apraudzīt lielas un mazas lādes, kas bija sakrautas ratos. Viena lāde viņu sevišķi uztrauca: viņš pacēla Ufun ieklausījās, vai iekšā nav kas saplīsis.

Kad žandarms viņu uzrunāja, viņš izstiepās un aši un dzīvi atteica:

«Es? Es, sinjori, esmu vecs vīrs un manas mājas ir tālu. Mani sauc Leopoldo Narvajess. Kas tiesa, tas tiesa, māte man bija vāciete, lai visi svētie sargā viņas dvēseles mieru! — bet mans tēvs bija Baltazars de Jezuss i Servaloss e Narvajess, ģenerāla Narvajesa, lai miers viņa dižajiem pīšļiem, ģenerāļa Narvajesa dēls, un viņš karā kāvies paša lielā Bolivara vadībā. Nu es esmu gandrīz vai pavisam izpostīts, un manas mājas ir tālu!»

Jautājumu pamudināts un līdzcietības apliecinājumu iepriecināts, kuru netrūkst pat viszemākiem klaidoņiem, viņš izjuta dziļas pateicības jūtas un mīļu prātu turpināja savu stāstu.

«Es braucu no Bokasas del Toro. Brauciens man prasīja piecas dienas, bet veikali tagad ir bēdīgi. Es dzīvoju Kolonā un vēlētos būt jau mājās. Bet arī dižas cilts pēcnieks Narvajess var kļūt par tirgoni, un arī tirgonim tāpat vien jādzīvo, vai nav tiesa, sinjori? Sakiet, lūdzami, — vai šai skaistajā Santantonio nedzīvo Tomass Romero?»

«Panamā Tomasu Romero ir tikpat daudz kā smilšu jūrmalā,» sāka smieties Pedro Curita, cietuma uzrauga palīgs. «Kāds viņš izskatās?»

«Viņš ir manas otrās laulības sievas brālēns,» iesilis cerībā, teica sirmgalvis, un viņam bija brīnumi, ka pūlis viņam atbildēja skaļiem smiekliem.

«Pašā Santantonio un tās apkaimē dzīvo vai viss ducis Tomasu Romero,» turpināja uzrauga palīgs. «Tie katrs var būt jūsu otrās sievas brālēns, sinjor. Viens Tomass Romero pie mums ir lielākais žūpa. Otrs Tomass Romero ir lielākais zaglis. Trešais Tomass Romero, nē, bet tas jau kādu mēnesi kopš pakārts par laupīšanām un slepkavībām. Vēl viens Tomass Romero te ir bagāts vīrs, kam pieder dažs labs simts brangu 4opu. Un vēl …»

Katru Romero nosaucot, Leopoldo Narvajess kratīja galvu. Bet, kad pieminēja lopkopi Romero, sirdī viņam atplauka cerība un viņš pārtrauca uzrauga palīgu:

«Piedodiet, sinjor, tas droši vien būs viņš. Es viņu uzmeklēšu. Ja es savu dārgo vezumu varētu kur atstāt drošībā, es tūdaļ steigtos viņu meklēt. To jau nu gan es varētu uzticēt jums, jo jūs esat goda vīrs, to katrs var redzēt pat aizvērtām acīm.»

To teicis, viņš izvilka no kabatas divus sudraba naudas gabalus un sniedza tos cietuma uzraugam.

«Man būtu prieks, ja es jums. un jūsu ļaudīm varētu sagādāt, drusku prieka par jūsu palīdzību.»

Henrijs pavīpsnāja, pamanījis, ka Pedro Curitas un viņa žandarmu interese un cienība pret veco vīru kļuva daudz lielāka, tiklīdz tie saņēma naudas balvu. Ziņkārākos barā viņi aizdzina prom no sadauzītiem ratiem un paši sāka lādes nest cietuma telpās.

«Uzmanīgi, uzmanīgi, sinjori!» vecais vīrs lūdzās, ļoti uztraukdamies, redzot, kā tie ķeras klāt. «Nesiet uzmanīgāk. Tur ir dārgas un vārīgas lietas, ļoti vārīgas.»

Tiklīdz viss vezums bija sanests cietumā, sirmgalvis nojūdza zirgu, pamezdams tikai iemauktus, un visu nolika ratos. Bet Pedro Curita lika nest iekšā arī zirglietas un, pagriezies pret klaidoņu baru, sacīja:

«Te jau nepaliks ne siksniņas, tiklīdz mēs novērsīsim acis no ratiem.»

Pakāpies uz sadauzītiem ratiem un cietumsargu un citu ļaužu atbalstīts, vecais tirgonis uztrausās zirgam mugurā.

«Nu būs labi,» viņš teica un atzinīgi turpināja: «Esmu jums visiem ļoti pateicīgs, sinjori. Man laimējās sastapt krietnus cilvēkus, kuru rokās manas preces paliks neaizskartas. Tās ir nieka preces, ko pārdod, staigājot no vienas vietas uz otru, bet man tā ir visa manta. Esmu gaužām priecīgs, ka sastapu jūs. Rīt es atnākšu kopā ar savu radu, kuru es katrā ziņā uziešu, un atbrīvošu jūs no manas niecīgās mantas apsardzības nepatīkamā uzdevuma.»

Viņš pacēla savu platmali.

«Sveiki, sinjori! Sveiki!»

Viņš aizjāja, likdams zirgam iet soļiem, jo baidījās, ka tas atkal nesāk trakot.

Pēkšņi Pedro Curita sauca viņam nopakaļ. Vecais pieturēja zirgu un atskatījās.

«Pameklējiet kapsētā, sinjor Narvajes, tur guļ dažs labs simts Tomasu Romero!» cietuma uzraugs viņu pamācīja.

«Visvairāk, sjnjori, lūdzu, uzmaniet lielo lādi,» tirgonis atsaucās.

Un Henrijs redzēja, ka iela atkal kļuva tukša, jo žandarmi un klaidoņi aizsteidzās paglābties no tveicējošiem saules stariem. Nav jau brīnums, Henrijs domāja, ka dažas skaņas vecā tirgoņa'balsī viņam šķita pazīstamas. Tas droši vien tādēļ, ka viņš tikai pa pusei bija spānietis, un vācu puse nevarēja palikt nemanīta viņa valodā. Viņš tomēr runāja kā šejienietis un kā šejienieti viņu nekavēsies ari apcirpt, ja lielajā lādē, ko viņš atstājis cietumsargiem, uzies ko vērtīgu. Tā nodomājis, Henrijs aizmirsa notikumu un nogāja no loga.

Cietumsargu istabā, piecdesmit pēdu attālumā no Henrija kameras, notika Leopolda Narvajesa aplaupīšana.

Vispirms Pedro Curita pamatīgi izskatīja lielo lādi. Viņš vienu galu pacēla, apsvērdams lādes saturu, un sāka ostīt, kā kveksis osta pēdas, velti lūkodams saostīt, kas lādē noglabāts.

«Met nu mieru, Pedro!» sāka smieties kāds žandarms. «Tev samaksāja divi peso, lai tu būtu godīgs.»

Uzrauga palīgs nopūtās, atgāja nost, piesēdās, neatlaidīgi noskatīdamies lādē, un atkal nopūtās. Valodas apklusa, un žandarmi nevarēja novērst acis no lādes. Apsmulētā kāršu guba nespēja viņus novērst no tās. Spēli viņi drīz pameta. .Žandarms, kas sākumā zobojās par Pedro, pats piegāja pie lādes un paostīja.

«Nekas nav saožams,» viņš teica. «Lādē nav itin nekā smaržojoša. Kas tur varētu būt? Kavaljero teica, tur esot dārgas mantas.»

«Kavaljero!» nosprukšķēja otrs žandarms. «Vecā melkuļa tēvs droši vien būs bijis sapuvušu zivju tirgotājs Kolonā tāpat kā viņa sentēvs. Tagad jau visi nabagi un plikadīdas dižojas, ka cēlušies no konkistadoriem.»

«Kādēļ gan ne, Rafaēl?» atsaucās Pedro Curita. «Vai mēs visi neesam no viņiem cēlušies?»

«Bez šaubām!» piekrita Rafaēls. «Konkistadori daudzus izkāva . . .»

«Un kļuva tiem par senčiem, kas palika dzīvi,» viņa vietā nobeidza Pedro, un visi sāka smieties. «Bet, velns tevi laukā, es labprāt atdotu vienu 110 abiem peso, lai tikai varētu ieskatīties, kas šai lādē iekšā!»

«Tur jau nāk Ignačio,» Rafaēls rādīja uz ienākušo vārtsargu, kura miegainās acis liecināja par pārtrauktu diendusu. «Viņam neviens nav maksājis, lai viņš ir godīgs. Ei, Ignačio, nāc un remdē mūsu ziņkārību, pasaki mums, kas ir šai lādē!»

«Kā man to zināt!» Ignačio atsaucās un, acis mirkšķinādams, uzlūkoja lādi, kas visus dīdīja. «Es nupat tikai atmodos.»

«Bet tev taču neviens nav maksājis, lai tu būtu godīgs?» jautāja Rafaēls.

«Svētā Dievmāte, kur ir tāds, kas man varētu samaksāt par to, lai es būtu godīgs?» vārtsargs iesaucās.

«Tad ņem to cirvi un cērt lādi vaļā,» Rafaēls skaidri un gaiši izteica savas domas. «Mēs nedrīkstam, jo Pedro spiests ar mums dalīt savus divi peso, un mūsu godīgums ir samaksāts. Cērt vaļā lādi, Ignačio, citādi ziņkārība mūs nobeigs!»

«Mēs tikai paskatīsimies,» uztraukts čukstēja Pedro, kamēr vārtsargs ar cirvi lauza vaļā lādi. «Vēlāk atkal dēli piesitīsim un . . . Bāz iekšā roku, Ignačio! Kas tur ir? Ko? Ko tu jūti? Ahā!»

Ignačio roka ielīda lādē, paķēra ko un atkal pacēlās gaisā, izvilkusi ērmīgu lietu cilindra formā, satītu biezā papīrā.

«Tin uzmanīgi vaļā, tā atkal būs jāatliek atpakaļ,» uzraugs viņu brīdināja.

Un kad sākumā biezais, tad plānais papīrs bija attīts, visu acīm parādījās liela viskija pudele.

«Kur brīnišķi tā ietīta!» svētās bailēs čukstēja Pedro. «Tas droši vien būs sevišķi augsta labuma dzēriens, ja tas tik rūpīgi ietīts.»

«Tas ir amerikāņu viskijs,» nopūtās kāds žandarms. «Tikai reizi savā mūžā es esmu dzēris amerikāņu viskiju. Tas bija burvīgs. Tas bija tik stiprs, ka mani ietrieca Santosas cirka arēnā, kur es tukšām rokām drāzos virsū saniknotam meža vērsim. Kas tiesa, tas tiesa, vērsis mani gan nogāza, bet vai es neizgāju pret viņu cīnīties bez ieročiem?»

Pedro paņēma pudeli un grasījās tai nosist kaklu.'

«Mierā!» iesaucās Rafaēls. «Tev taču samaksāja par tavu godīgumu!»

«Man samaksāja tāds, kas pats nebija godīgs,» viņš attrauca. «Tā ir kontrabanda, mīļie. Neviens par to nav muitas nodokli maksājis. Vecais blēdis tirgojas aizliegtām mantām. To mēs varam tukšot drošā pārliecībā un pavisam tīru sirdsapziņu. Visas pudeles mēs konfiscējam. Un gādāsim par to iznīcināšanu!»

Ilgāk vairs nevilcinādamies, Ignačio un Rafaēls iztina vēl divas jaunas pudeles un nosita tām kaklus.

«Trīs zvaigznītes, augstākā labuma!» iesaucās Pedro Curita, pārtraukdams vispārējo klusumu. «Jenkiju viskijs vienmēr ir labs, ņem kuru ņemdams. Viena zvaigznīte rāda, ka viskijs ir ļoti labs. Divas zvaigznītes rāda, ka tas ir lielisks. Bet ar trim zvaigznītēm tas ir varens, dievišķīgs, labākais par vislabāko un vēl labāks. Ak, es to ļoti labi zinu! Jenkiji mīļo stipru viskiju.»

«Bet ar četrām zvaigznītēm?» jautāja Ignačio, kam nobaudī- šanas rezultāti bija jau redzami acu spīdīgajā valgumā.

«Četras zvaigznītes? Ignačio, mīļais draugs, četras zvaigznītes nozīmē vai nu nāvi uz līdzenas vietas, vai iebraukšanu debesu valstībā dzīvās miesās!»

Pēc stundas ceturkšņa jau Rafaēls, apskāvis otru žandarmu, dēvēja to par brāli un teica, ka nav nemaz tik daudz vajadzīgs, lai cilvēks šai pasaulē dzīvotu laimē un līksmībā.

«Vecais blēdis ir pēdējais nelga, trīskārt pēdējais nelga un vēl un vēlreiz trīskārtējs nelga!» pēkšņi iesaucās Augustīno, drūms žandarms, kurš visu laiku nebija izrunājis ne pušplēsta vārda.

«Lai dzīvo Augustīno!» ierēcās Rafaēls. «Viņā atraisījies triju zvaigznīšu brīnums. Skatiet, skatiet — vai zvaigznītes viņam nav atdarījušas mēmās lūpas?»

«Un vēlreiz trīskārt trīskārtīgs nelga ir vecais bārdainis!» skaudīgi iegaudojās Augustīno. «Šis dievu dzēriens piederēja viņam, viņam vienīgam, un viņš piecas dienas un piecas naktis bija tam klāt, braukdams šurp no Bokasas del Toro, bet nevienu malku nav tukšojis! Es saku, tādi nejēgas un aplamnieki pliki metami skudru pūznī, lai jūt, kā svilina!»

«Vecais muļķis nav nekas cits kā pasaules staigulis,» sacīja Pedro. «Un, kad rītu viņš atbrauks pēc savām trim zvaigznītēm, es viņu apcietināšu kā kontrabandistu. Un redzēsit, mūs visus paaugstinās amatā!»

«Bet mēs taču iznīcinām lietišķos pierādījumus, ko?» norūca Augustīno, atsizdams kaklu atkal jaunai pudelei.

«Mēs tos sakrājam, rau, šitā!» attrauca Pedro, tukšo pudeli mezdams pret akmens grīdu un sasizdams to tūkstoš gabalos.

«Klausieties, draugi! Lāde bija ļoti smaga, to var visi apliecināt. Un nesot tā izkrita no rokām Pudeles saplīsa. Viss šķidrums iztecēja, un tā mēs ieraudzījām kontrabandu. Lāde un sadauzītās pudeles būs skaidri un gaiši pierādījumi.»

Jo mazāks kļuva viskija krājums, jo lielāks cēlās troksnis un kņada. Kāds žandarms saķildojās ar Ignačio, atcerēdamies sen aizmirstu desmit sentavo parādu, Citi divi, uz grīdas sēdēdami un apķērušies viens otram ap kaklu, rūgti apraudāja savu nelaimīgo ģimenes dzīvi. Augustīno centās pierādīt, ka klusēšana ir zelts, minēdams neskaitāmus argumentus un muldēdams bez sava gala. Bet Pedro Curita sentimentāli dievojās, ka visi cilvēki ir brāli.

«Visi mani arestanti ir mani brāļi!» viņš raudulīgi brēca. «Es mīlu tos kā brāļus! Dzīve ir tik bēdīga un tukša.»

Asaru straume viņam lika apklust, un viņam bija jānorij viskija malks, lai nožāvētu nebeidzamās asaras.

«Mani arestanti ir tikpat kā mani bērni. Man sirds sāp par viņiem. Vai neredzat, kā es raudu! Iesinvdalīsim ar viņiem savus priekus! Ļausim viņiem kaut brītiņu laimes! Ignačio, sirdsmīļo brāli, nāc man palīgā. Redzi, brāl, es raudu, piespiedies pie tava pleca. Aiznes šo eliksīra pudeli jenkijam Morganam. Un saki viņam, ka es gaužām bēdājos un skumstu, ka rīt viņu pakārs. Aiznes viņam manu sveicienu un lai viņš dzer un jūtas laimīgs kaut pēdējo dienu savā mūžā.»

Un, kad Ignačio gāja izpildīt savu uzdevumu, pēkšņi žandarms, tas pats, kas. reiz ieskrējis Santosas cirka arēnā, nelabā balsī sāka kliegt:

«Podiet man vērsi! Es gribu, lai man padod vērsi!» «Viņš grib vērsi! Ak tu mīļā, labā dvēsele, viņš grib apkampt un mīlēt veselu vērsi!» Pedro Curita sacīja un atkal asaras viņam ritēja kā straume. «Es ari mīlu vēršus. Es mīlu visu dzīvo Dieva radību. Es mīlu pat moskītus. Visu pasauli es mīlu! Tas ir manas dvēseles mūžīgais noslēpums. Es gribētu, lai man padod lauvu un es tepat spēlētos ar viņu.»

Henrija vērību saistīja pazīstamas dziesmas svilpošana ārā aiz loga. Tā bija vecā jūras laupītāju dziesma:

Sīvi vēji! — Zila jūra!

Piespiedušies mastam klāt. . .

Viņš pietrūkās augšā un aši steidzās pie loga, bet durvīs no- žvadzēja atslēga, un viņš pēkšņi pakrita uz grīdas un izlikās aizmidzis.

Kamerā nedrošiem soļiem ienāca Ignačio un ar visnopietnāko un svinīgāko seju sniedza Henrijam pudeli.

«Sveiciens no mūsu mīļā, labā uzraugā Pedro Curitas,» viņš šļupstēja. «Viņš lūdza, lai jūs dzerot un aizmirstot, ka rīt jūs pie kāķa šūpos vēji.»

«Mans pazemīgākais sveiciens sinjoram Pedro Curitam un sakiet viņam, lai viņš iet pie velna ar visu savu viskiju!» Henrijs dusmās attrauca.

Vārtsargs izstiepās, un kājas viņam vairs negrīļojās, it kā viņš pēkšņi būtu atžilbis no reibuma.

«Ļoti labi, sinjor,» viņš sacīja, atstāja kameru un aizslēdza durvis.

Vienā lēcienā Henrijs bija pie loga un vaigu vaigā ieraudzīja Frenku, kas viņam caur restēm pretī sniedza revolveri.

«Biedra sveiciens!» Frenks čukstēja. «Mēs tevi izrausim no šī sprosta, tas ir tikpat kā divreiz divi četri!»

Viņš parādīja divas dinamīta patronas ar klāt piestiprinātiem degļiem.

«Es paķēru līdzi šo jauko lietiņu. Ej un nostājies vistālākā kameras kaktā, jo nebūs ilgi, kad šī siena pārsprāgs un tajā būs tik liels robs, ka pa to varēs izbraukt visa «Andželika». «Andželika» mūs jau gaida pašā krastmalā. Steidzies nost. Es iededzinu degli. Un deglis ir īss.»

Tiklīdz Henrijs piespiedās pie sienas vistālākajā kameras kaktā, te nevarības rokas, ilgi nopūlējušās, atslēdza durvis, un - pēkšņi atskānēja kliedzienu un lāstu troksnis, kurā izšķīrās Spānijas amerikāņu mūžīgais cīņas sauciens:

«Sit jenkijus!»

Henrijs sadzirda arī īsu monologu starp Rafaēlu un Pedro, kuri lauzās kamerā.

«Ak tad šis vis neatzīst brāļa mīlestību!» šļupstēja Rafaēls. i

Un Pedro:

«Viņš raida mani pie velna! Tā tak viņš teica, Ignačio?»

Viņiem rokās bija šautenes, bet aiz viņiem spiedās apdzēries un bruņots sargu bars; tie bija paķēruši, kas kuram gadījies: gan dunčus un karabīnes, gan cirvjus un tukšas pudeles. Ieraudzījuši Henrijam revolveri rokā, viņi saplaka un apstājās, bet Pedro, trīcošām rokām mērķēdams, kliedza:

«Sinjor Morgan, jūs tūdaļ nokļūsit savā īstajā vietā ellē!»

Ignačio nedomāja gaidīt. Viņš uz labu laimi izšāva trīcošās rokās turēto šauteni, bet par visi pieci jardi aizšāva garām un turpat pakrita, Henrija lodes notriekts. Citi visi tūdaļ iemuka tumšajā koridorā, no kuTienes, neviena neredzēti, sāka apšaudīt kameru.

Ticēdams savai laimes zvaigznei aiz biezajām cietuma sienām un cerēdams, ka nekritīs par upuri nejaušam rikošetam, Henrijs neizkustējās no sava kakta un katru mirkli gaidīja, kad pārsprāgs siena.

Un šis mirklis atnāca. Logs un visa siena ap viņu pēkšņi pārvērtās par milzīgu robu. Henrija galvu ķēra šķautne un viņš gandrīz nemaņā pakrita. Kad nogūlās sprādziena sakultie putekļi un izklīda pulvera dūmi, viņa apmiglotais skatiens ieraudzīja Frenku, kas pa lielo robu iesteidzās kamerā. Un, tiklīdz Henriju izvilka laukā, viņš tūdaļ atžilba. Viņš redzēja, kā Enriko Solano un viņa jaunākais dēls Rikardo, šautenēm rokās, aizturēja ļaužu drūzmu vienā pusē un abi dvīņi, Alvarado un Martiness, tāpat otrā pusē.

Visi ļaudis tikai brīnījās un ziņkāri noskatījās. Ja tie būtu lūkojuši aizkavēt darbā sienu spridzinātājus un cietumu iekarotājus skaidrā dienas laikā, viņi būtu krituši lodēm par upuri, bet ieguvuši nebūtu nekā. Un tādēļ ļaužu bars godbijīgi ļāva ceļu Solano un Morganu brālīgai grupai.

«Tuvākā ielā mūs gaida zirgi,» Frenks sacīja Henrijam, Ui. viens otram tie sirsnīgi spieda roku. «Tur būs arī Leončija. Stundas ceturksnis aulekšiem, un mēs būsim krastmalā, kur gaida kuģis.» /

«Vai tā, ko tu dziedāji, bija tā pati dziesma, ko es tev iemācīju?» jautāja Henrijs. «Tā man ausīs skanēja kā dievišķa melodija, kad tu to svilpoji. Spāniešu suņiem vairs nebija pacietības gaidīt līdz rītam. Tie bija piesūkušies viskiju un atnākuši mani nobeigt turpat kamerā. Joki bija ar to viskiju! Vecam tirgonim apgāzās vezums pie paša cietuma, un vezumā bija pilna lāde viskija pudelēm …»

«Jo ari dižciltīgais Narvajess, Baltazara de Jezusa i Serva- losa e Narvajesa dēls, slavenā un kareiviskā godā aizgājušā ģenerāla Narvajesa dēls arī var kļūt tirgonis. Un arī tirgonim jādzīvo vien ir, vai nav tiesa, sinjor?» smējās Frenks.

Henrijs viņu uzlūkoja jautrā cienībā un sacīja:

«Frenk, jā, nudien, es esmu priecīgs, man prieks tikai par to …»

«Par ko tad?» jautāja Frenks, kad viņi novērsās gar stūri, kur viņus gaidīja apsegloti zirgi.

. «Man prieks, ka es tev toreiz Teļu salā nenogriezu ausis, kad tevi notriecu zemē un kad tu pats lūdzies, lai tev nogriež abas ausis, tikai ūsas lai neaiztiek!»

6

Santantonio pilsētas valdnieks Mariano Verkara e Hioss atlaidās atzveltnī un, mierīgi un pašapmierināti smaidīdams, turpināja uzgriezt papirosu. Tiesa norisinājās, kā jau viss bija nolikts. Valdnieks gādāja, lai vārgais un vecais tiesnesis visu dienu neizdzer ne lāsites meskala, un vecajam vārgulim par prieku tiesas sēde un sprieduma pasludināšana norisinājās pēc viņa izstrādātas programmas. Viņš nepieļāva nevienu kļūdu. Sešus lieciniekus, kas vakardienas tiesas sēdē zvērēja savas liecības pret Frenku Morganu, bargi nosodīja un aizsūtīja atpakaļ uz Santosas plantācijām. Lai tie savu sodu varētu atstrādāt, viņu līguma termiņu pagarināja, tā šai zemē īpatnējā līguma, kas ar to saistītos strādniekus dara par vergiem. Un pilsētas valdnieks pēc šīs tiesas un taisnības akta kļuva par divi simti dolāriem, par divi simti Amerikas zelta dolāriem bagātāks. Viņš smaidīdams nodomāja, ka Santosas jenkiji ir īsti un tīri godavīri. Vispirms tie savām plantācijām attīstīja šīs zemes rūpniecību. Otrām kārtām, un tas par visu svarīgāks: viņiem bija neizsmeļami naudas krājumi un viņi brangi samaksāja par visniecīgākiem spāniešu administrācijas pakalpojumiem.

Viņa smaids izpletās vēl platāks, sveicinot istabā ienākušo Alvaresu Toresu.

«Uzklausiet,» tas teica, konspiratīvi čukstēdams. «Mēs abus šos velna Morganus varam sagrābt reizē. Henriju rīt jau pakārs. Mums nav nekāda iemesla gaidīt, lai Frenks pie saviem senčiem neaiziet jau šodien pat.»

Valdnieks neteica nekā, tikai uzacis viņam sarāvās pārdomās.

«Es viņus pierunāju šodien uzbrukt cietumam. Solano ir noticējuši viņa meliem un tie nu turas visi kopā. Viņi katrā ziņā lūkos Henriju Morganu glābt šo pašu vakaru. Pirms vakara viņi nevarēs. Jūsu uzdevums ir sagatavoties uz to un gādāt, lai Frenku Morganu cīņā nokauj.»

«Bet kādēļ, kāds tam visam mērķis?» domīgi jautāja valdnieks. «Man jānovāc no ceļa Henrijs. Bet Frenks var laimīgi atgriezties savā mīļajā Ņujorkā.»

«Tas jānovāc tāpat kā Henrijs, un es jums tūdaļ teikšu, kādēļ. Kā jums jau zināms no manām telegrammām, kuras es saņemu un nosūtu pa valdības radio …»

«Neaizmirstiet manus noteikumus jums par tiesību to lietot,» valdnieks atgādināja.

«Es neesmu tos aizmirsis,» Toress apliecināja. «Kā jau teicu, jums zināms, ka mani sakari ar Reiganu no Ņujorkas ir konfidenciāli un sevišķi svarīgi.»

Viņš pieskārās pie savas kabatas.

«Man nupat pienāca jauna telegramma. Tajā prasīts, lai Frenku mēs aizturam še vismaz mēnesi, bet, ja viņu še varētu aizturēt uz visu mūžu, sinjoram Reiganam, cik es viņu saprotu, pret to nebūtu nekādu iebildumu. Un jo ātrāk es to panākšu, jo vairāk mēs abi par to dabūsim.»

«Bet jūs vēl neesat man teicis, cik jums jau samaksāts un cik vēl maksās,» valdnieks sacīja.

«Tā ir tīri privāta noruna, un tur nemaz tik daudz nebūs, ka jūs varbūt iedomājaties. Sinjors Reigans ir pavisam citas šķied ras vīrs, tas ir tīrais sīkstulis. Es tomēr dalīšos ar jums godīgi, ja mūsu uzdevumam būs labas sekmes.»

Valdnieks piekrizdams pamāja ar galvu un sacīja:

«Vai domājat, ka mazāk par tūkstoš dolāriem nebūs?»

«Ceru, nav iemesla domāt, ka šī biržas cūka man maksatu mazāk, un, ja Frenka Morgana kauliem būs lemts atdusēties Santantonio zemē, pieci simti dolāru bus ļums.»

«Varbūt būs simts tūkstoši zeltā?» valdnieks jautāja.

Toress sāka jautri smieties.

«Katrā ziņā summai jābūt lielākai par tūkstoš dolāriem,» valdnieks neatlaidās.

«Var jau būt, ka viņš top devīgāks,» piekrita Toress. «Viņš var samaksāt pusotra tūkstoša un puse, kā jau teicu, būs jums.»

«Es tūdaļ došos uz cietumu,» valdnieks sacīja. «Paļaujieties droši uz mani, sinjor Tores, kā es paļaujos uz jums. Iesim! Iesim tūlīt un jūs redzēsit pats savām acīm, kādas sprukas es uzlikšu Frenkam Morganam. Es vēl vis neesmu atjūcis no šautenes. Un turklāt es vēl likšu trim žandarmiem mērķēt tikai uz viņu. Ak tad šis Amerikas suns grib uzbrukt mūsu cietumam? Ko? Iesim! Iesim tūlīt.»

Viņš piecēlās un nikns aizmeta papirosu. Bet, tiklīdz viņi aizgāja līdz durvīm, viņiem pretī aizelsies steidzās nodriskājies puika vienos sviedros; tas satvēra valdnieku aiz piedurknes un sauca:

«Man jaunas ziņas. Vai augstais sinjors man samaksās par iām? Es visu ceļu skrēju vienos skriešos.»

«Es tevi aizsūtīšu uz Sanhuanu, lai klijāni tur knābā tavus nelieša kaulus,» valdnieks attrauca.

No negantiem draudiem puika sarāvās čokurā, bet izsalkušais vēders un griba nopelnīt brauciena biļeti līdz tuvākai vēršu cīņas vietai viņam deva drosmi.

«Es jums atnesu jaunas ziņas, augstais sinjor. Es visu ceļu skrēju vienos skriešos un esmu slapjš kā žurka, sinjor. Es tūlīt pateikšu, bet, lūdzu, neaizmirstiet, ka es visu ceļu skrēju skriešus un pirmais jums atnesu ziņu.»

«Jā, ja, es neaizmirsīšu. Bet lai debesis tevi sargā, ja es pārāk labi atcerēšos. Kadas ziņas tu atnesi? Varbūt tās nav vērts ne sentavo? Ja ta, tad likšu tev nožēlot, ka savā kaķa mūžā esi saules gaismu redzējis. Un tavu kaulu knābāšana putniem San- huanā būs tīrā paradīze pret to, kas tev būs jāpanes.»

«Cietums!» elsas paspruka puikam. «Jaunais jenkijs, tas pats, kuru vakar gribēja pakārt, saspridzināja cietuma sienu. Svētas debesis! Caurums sienā tik liels kā baznicas priekšiņa. Un otrs jenkijs, kas viņam uz mata līdzigs, ko rīt gribēja pakārt, tas izskrēja laukā pa lielo robu. Pirmais jenkijs pats to izvilka. To es redzēju pats savām acīm un tūdaļ steidzos šurp, un visu ceļu skrēju vienos skriešos, bet neaizmirstiet, augstais sin- ļor …»

Bet valdnieks pēkšņi pagriezās pret Toresu.

«Jūs sakāt, ka sinjors Reigans būs devīgs kā princis, viņš maksās minēto summu? Tai jābūt pieckārt, desmitkārt lielākai,

ja šis jenkijs būs iedrošinājies sacelties pret mūsu zemes likumiem un kārtību un sācis spridzināt mūsu cietumu sienas!»

«Lai būtu kā būdams, bet tā var būt spalviņa, kas rāda, no kuras puses vējš,» ņirdzīgi vīpsnādams, sacīja Toress. «Jums droši vien nebūs aizmirsies, ka es viņus pierunāju uzbrukt cietumam.»

«Tad jums un sinjoram Reiganam būs jāsamaksā cietuma sienas atjaunošana,» valdnieks sacīja. Un, brīdi klusējis, tas piebilda: «Man prātā nenāk ticēt, ka tas būtu noticis! Tas nav iespējams! Pat muļķa jenkiji to nebūtu iedrošinājušies!»

Žandarms Rafaēls, šauteni rokā, lodes ieskrambātu asiņainu galvu, iedrāzās istabā, atgrūzdams ziņkāro pūli, kas bija paguvis saskriet pie durvīm.

«Mums uzbruka laupītāji!» izkliedza Rafaēls savus pirmos, vārdus. «Cietums saspārdīts. Dinamīts! Simts mārciņu dinamīta! Tūkstoš mārciņu! Mēs varonīgi aizsargājāmies. Bet viņi uzspridzināja cietumu ar tūkstoš mārciņām dinamīta! Es pakritu ne-; samaņā, bet šauteni no rokām nepalaidu. Atžilbis es apskatījos apkārt un redzēju: visi citi, varonīgais Pedro, Ignačio, Augustīno — visi, visi gulēja ap mani beigti!»

Viņš tikko neizteica: piedzērušies. Bet viņa Spānijas ameri-i kāņu daba bija tāda, kas gluži sirsnīgi katastrofu iztēloja tādu. kā to gribēja redzēt viņa kvēlā izdoma.

«Viņi gulēja beigti. Varbūt viņi tikai apstulboti. Nezinu. Es ielīdu kamerā. Jenkija Morgana kamera bija tukša. Sienā rēgojās ērmīgs milzu robs. Pa to es izlīdu laukā uz ielas. Tur bija^ salasījies liels Jaužu bars. Bet Morgana tur vairs nebija. Es izvaicāju visus, kas tur bija. Morganus jau gaidīja apsegloti zirgi. Viņi aizjoņoja uz krastmalu. Tur tos sagaidīja kuģis. Frenka Morgana zirgiem pie segliem bija piesiets zelta maiss. To visi jaudis redzēja. Milzīgs zelta maiss!»

«Bet caurums?» valdnieks jautāja. «Robs sienā?»

«Tas lielāks par zelta maisu, daudz lielāks,» Rafaēls atbil- ļ dēja. «Bet maiss arī bija milzīgi liels. Tā ļaudis teica. Un viņš aizjāja ar visu maisu.»

«Mans cietums!» iesaucās valdnieks. Viņš izrāva dunci un pacēla to gaisā, satvēris to pie paša asmens, un kopā ar rokturi tas bija krusta izskatā. «Pie visiem svētajiem es zvēru, ka mana atriebība būs briesmīga. Mans cietums! Mūsu tiesa un taisnība! Mūsu likumi! Šurp zirgus! Zirgus! Žandarmi, zirgus šurp!»

Viņš pēkšņi uzbruka Toresam, kā kad tas būtu dzīries viņam pretoties:

«Lai parauj velns jūsu sinjoru Reiganu! Man pašam savs medījums. Man ir izsaukts izaicinājums. Mans cietums izpostīts. Mani likumi, mūsu kopējie likumi apsmieti, kaunā gāzti. Zirgus! Zirgus! Vediet tos uz ielas. Drīzāk! Ātrāk!»

Kapteinis Trefetēns, «Andželikas» īpašnieks, maiju cilts indiāņu mātes un Jamaikas nēģera tēva dēls, staigāja pa sava kuģa šauro kapteiņa tiltiņu, lūkojās uz Santantonio pusi, no kurienes atgriezās viņa izsūtītā laiviņa, pilna ļaužu, un prātoja, kā viņš varētu aizmukt no sava negudrā amerikāņu pasažiera. Bet viņš nodomāja, ka šoreiz labāk būs palikt uz vietas, bet totiesu lauzt nolīgumu un slēgt citu, kas prasa trīskārt lielāku maksu. Jo divu rasu sajaukums viņam plēsa dvēseli pušu. Nēģera asinis prasīja saprātību un pazemību Panamas likumiem. Indiāņu asinis kāroja pilnīgu nelikumību un trīskārtēju maksu.

No diviem nelaimīgā sajaukuma vecākiem pārsvaru guva indiāņu māte, un viņš sataisījās laivu un pasažierus uzņemt kuģī, bet, kad viņš ieraudzīja šauteņu daudzumu, ar ko bija bruņojušies Solano un Morgani, viņam uznāca gandrīz nevairāma dziņa pamest visu un nepaklausīt vairs. Bet, saskatījis laivas galā sievieti, viņš iedegās romantiskā kvēlē un bruņniecīgā varonībā un nolēma laivu uzņemt kuģī. Jo viņš zināja — ja vīriešu darbos iejaucas sieviete, tad viņai līdzi rodas briesmas un izredzes uz labu peļņu.

Un te nu viņa kuģī ienāca visi reizē: sieviete, briesmas un peļņas izredze; Leončija, šautenes un zelta maiss.

«Man prieks jūs apsveikt «Andželikas» paspārnē, ser,» kapteinis Trefetēns uzsauca Frenkam, zibinādams balto zobu plato rindu starp smaidā pavērtām lūpām. «Bet kas tas tāds?» viņš jautāja, pamezdams galvu pret Henriju.

«Tas mans viesis, dārgais draugs. Īstenībā mans radinieks.»

«Bet kas tie, ser, par džentlmeņiem, kas tik strauji joņo pa krastu?»

Henrijs aši paskatījās un ieraudzīja jātnieku baru, kas aulekšoja pa krasta smiltāju; viņš kapteinim no rokām paķēra jūras tālskati un lūkojās uz krastu.

«Tas ir pats valdnieks,» viņš teica Leončijai un vīriešiem, «un viņam līdzi žandarmu pulks.»

Viņš spalgi iesaucās, vērīgāk ielūkojās tālskatī un pakratīja galvu.«Man gandrīz likās, ka es viņu barā redzēju mūsu draugu Toresu!»

«Mūsu ienaidnieku barā?» neticēdama atsaucās Leončija, atceroties Toresa priekšlikumu un viņa draudzīgos piedāvājumus.

«Viņš droši vien būs maldījies,» Frenks sacīja, paņemdams tālskati. «Viņi jāj visi tik cieši kopā. Bet pašā priekšā ir valdnieks, tas gan tiesa.»

«Kas ir šis Toress, šis zostēviņš?» nikni jautāja Henrijs. «Man viņš jau pašā sākumā nepatika, bet jūs viņu vienmēr tik laipni uzņēmāt, Leončija.»

«Lūdzu piedošanu, ser, pazemīgi lūdzu piedošanu,» ļoti uzmanīgi pārtrauca kapteinis Trefetēns. «Bet man jūsu uzmanība jāvērš atpakaļ uz manu jautājumu, ser: kas tā par kavalkādi un ko tā aulekšo pa krastu?»

«Tie vakar gribēja mani pakārt,» sāka smieties Frenks. «Bet rīt viņi bija nodomājuši pakārt manu radinieku. Mēs tos piemuļķojām. Un abi esam še. Bet atļaujiet jums atgādināt, kapteiņa kungs, ka jūsu buras velti piandās vējā. Jūs stāvat uz vietas. Cik ilgi jūs domājat te stāvēt?»

«Mister Morgan,» kapteinis atbildēja, «ļoti cienītais ser, jūs apfraktējāt manu kuģi un es jums kalpoju uzticīgi. Man tomēr jums jāatgādina, ka esmu Anglijas pavalstnieks. Karalis Džordžs, ser, ir mans karalis, un vispirms man jāklausa viņam un viņa likumiem par kuģošanu svešu zemju ūdeņos. Es skaidri redzu, ka jūs esat pārkāpuši tās zemes likumus, kuras krastmalā mans kuģis stāv, jo citādi šie jātnieki vis nedzītu jūsu pēdas, ser. Un tikpat skaidri es redzu, ka jūs gribat mani piespiest, lai es pārkāpju starptautiskās tiesības, palīdzot jums izbēgt. Gods un tiesības prasa, lai es palieku še, kamēr tas droši vien mazais pārpratums, kas jums bijis krastā, būs noskaidrots, abām ieinteresētām pusēm vienojoties un saprototies, ser, un lai būtu apmierinātas mana karaļa un likumīgā valdnieka intereses.»

«Beidziet niekoties un izceliet enkuru, kapteini» dusmās viņu pārtrauca Henrijs.

«Ser, pazemīgi izlūdzoties piedošanu, man jums jāsaka divas nepatīkamas lietas. Vispirms: jūs neesat tā persona, kas apfrak- tēja manu kuģi, un otrkārt: jūs neesat augstais karalis Džordžs, kam esmu zvērējis uzticamu pavalstniecību.»

«Uzklausiet, kapteiņa kungs,» laipni sacīja Frenks, jo viņš bija mācījies salabt ar šo cilvēku, kurā bija sajauktas divas rases un divas dabas. «Es esmu nolīdzis jūsu kuģi. Esiet tik laipns un lieciet galvā savu kapteiņa cepuri un brauciet prom no šīs Kirīkijas lagūnas tik ātri, cik vien jums ļauj ceļavējš.»

«Mūsu līgumā, ser, nav tāda panta, kas nosaka, ka manai «Andželikai» jāpārkāpj Panamas un karaļa Džordža likumi.»

«Par to es jums īpaši samaksāšu,» teica Frenks, nevarēdams vairs nociesties. «Dariet savu darbu!»

«Tad mums līgums jāpārraksta par trīskārt lielāku maksu, ser, nekā mūsu pirmajā līgumā noteikts.»

Frenks pamāja ar galvu.

«Lūdzu vēl brītiņu paciesties, ser. Es tūlīt no kajītes atnesīšu spalvu un tinti, un parakstīsim jauno līgumu.»

«Velns lai parauj!» Frenks izdvesa. «Neniekojieties un dariet, kas jums darāms. Kuģim ejot, mēs varam parakstīt līgumu tikpat labi kā tagad. Vai redzat? Viņi sāk mūs apšaudīt.»

Kapteinis arī izdzirda šāvienu un, paskatījies apkārt, ieraudzīja robu, ko lode bija izurbusi buru audeklā.

«Ļoti labi, ser,» viņš piekāpās. «Jūs esat džentlmenis un godavīrs. Es gaidīšu līgumu parakstīšanu. Nēģer! Pie rata! Visi savās vietās. Lai pūš buras, melnie ērmi! Dzīvāk, dzīvāk kusties, Parsifāl!»

Visi paklausīja, arī Parsifāls, zili melns Kingstonas nēģeris, kuram āda bija tikpat melna, cik gaišs bija viņa vārds.

«Belz viņam pa pauri, ja šis vēl tielējas!» Henrijs klusi teica Frenkam. «Par divi centiem es pats to darītu uz pēdām!»_

Bet Frenks kratīja galvu.

«Viņš ir krietns vīrs, bet viņš ir Jamaikas nēģeris. Un tu jau zini, ko tas nozīmē. Labāk iztiksim ar labu, ja jau viņam tāda daba. Viņam ir labi nodomi, bet viņš grib labi nopelnīt. Viņš taču riskē ar savu kuģi un ir iemīlējies savās oratora spējās. Viņam jāizrunā šie garie periodi un skaļie vārdi, citādi viņam aizraujas elpa.»

Tobrīd Enriko Solano, drebošām nāsīm un trīcošiem pirkstiem, kas drudžaini tvarstīja šauteni, piegāja pie Henrija un sniedza viņam roku.

«Šī kjūmā kļūda ir mana vaina, sinjor Morgan,» viņš sacīja. «Pašā sākumā, sava dārgā brāļa Alfaro nāves apbēdināts, es savā nelaimē šķitu jūs viņa slepkavu.»

Un Enriko acīs iegailējās niknums un dusmas.

«Jo tā bija derdzīga un gļēvulīga slepkavība, trieciens mugurā tumšā naktī. Man vajadzēja jūs labāk pazīt. Bet es biju bēdu satriekts, un visi klaidoņi jūs teica par mana brāļa slepkavu. Man prātā vairs nebija, ka mana mīļā un vienīgā meita ir jūsu līgava. Es aizmirsu visu, ko par jums zināju, aizmirsu, ka jūs esat cēlsirdīgs, vīrišķīgs un taisns cilvēks, kas mūžam nebūtu varējis kādu nogalināt no muguras nakts tumsā. Es ļoti nožēloju savu maldīšanos, no visas sirds nožēloju. Un ar lepnumu es sveicu jūs atkal kā sava nama mīļāko viesi un Leončijas nākamo vīru.»

Bet, kamēr norisinājās Henrija Morgana sirsnīgā aicināšana atpakaļ Solano namā, Leončija aizvien vairāk uztraucās, ka viņas tēvs, kā jau daždien spānietis, teica tik daudz daiļu vārdu, kur būtu pieticis viena izjusta teikuma, spēciga rokasspiediena un taisna skata acīs. Un Henrijs vai Frenks tādos apstākļos droši vien nebūtu neko citu darījuši.

«Kādēļ, kādēļ,» viņa jautāja sevi, «viņas rases cilvēki savā nevaldāmā daiļrunībā ir tik līdzigi Jamaikas nēģeriem?»

Kamēr atjaunoja Leončijas un Henrija saderināšanos, Frenks, lūkodamies noturēties pilnīgā vienaldzībā, neatlaidīgi novēroja dzeltenbālo matrozi Huanu, kas sarunājās ar citiem kuģa ļaudīm, driz svarīgi plecus raustīdams, drīz dzīvi un strauji žestikulēdams.

7

«Nu mums abi amerikāņu cūkas pagalam,» krastmalā gaudās Alvaress Toress, noskatīdamies, kā vieglais ceļavējš «Andže- liku» dzina aizvien lielākā tālumā, kur viņu šāvieni vairs nesniedzās

«Es atdotu trīs jaunos torņa zvanus,» kliedza Mariano Ver- kara e Hioss, «lai tie nebūtu tālāk par simts jardiem no mana stobra gala. Un, ja es varētu, es aizraidītu ellē tādu skaitu jen- kiju, ka pašam velnam būtu jāmācās angliski!»

Alvaress Toress nevarīgā niknumā un rūgtā nožēlošanā sita roku pa segliem.

«Mana sapņu ķēniņiene!» viņš gandrīz vai raudāja. «Viņas vairs nav, viņa aizbrauca kopā ar diviem Morganiem. Es redzēju, kā viņa kāpa uz kuģa. Ko nu teiks Reigans no Ņujorkas? Kirīkijas lagūnu atstājis, kuģis var taisni doties uz pašu Ņujorku. Un Frenks būs atpakaļ, kad vēl mēnesis nebūs aiztecējis! Un sinjors Reigans man nemaksās ne centa!»

«No Kirīkijas lagūnas tiem neizkļūt!» svinīgi sacīja valdr nieks. «Es neesmu kustonis bez smadzenēm. Es esmu cilvēks. Es zinu, ka viņi neizkļūs no turienes. Vai es nezvērēju mūžīgu atriebību un naidu? Saule jau riet, bet vējš neceļas lielāks. To var redzēt, uzmetot acis debesīm. Palūkojieties mākoņos! Ja arī uzpūtīs vējš, un liels tas nebūs, tad tikai no ziemeļaustrumiem. Tas viņus dzīs uz Koreras līci. Un tur viņi negribēs braukt. Viņu kapteinis labi pazīst lagūnu, labāk nekā savus piecus pirkstus. Viņš lūkos apbraukt ar līkumu un doties garām Bo- kasai del Toro vai pāri Kartagonas līcim. Arī tur mēs viņus ķersim. Man ir smadzenes. Smadzenes! Uzklausiet: līdz Laspal- masai cels ir tāls. Bet mums tas jāveic. Tur stāv kapteiņa Ro- zaro «Doloresa».»

«Vecs otrās šķiras kuteris, kas nevar izkustēties no vietas!» nicīgi iesaucās Toress.

«Bet šonakt jūra bus rāma un rit no rīta arī, un vecais kuteris noķers «Andželiku»!» atteica valdnieks. «Uz priekšu, draugi! Kapteinis Rozaro ir mans draugs. Viņš darīs visu, ko es lūgšu.»

Rītausmā piekusušu laužu grupa, jādama uz nodzītiem zirgiem, vilkās cauri nopostītam Laspalmasas ciematam uz tikpat nopostītu ostu, kur noenkurots stāvēja viņu ilgotais kuģis, vecs, pa pusei sabendēts kuteris, kas pret debesim kliedza, lai kāds to salabo un nokrāso. Dūmi, ap skursteni vīdamies, liecināja, ka kuteri apkurina, un valdnieks, to redzēdams, atviegloti uzelpoja un nopūtās.

«Labrīt, sinjor kapteini Rozaro!» viņš sveicināja rupjo spānieti, kapteini ar vējā un saulē rūdītu seju; uz saritinātas tauvas sēdēdams, tas tempa kafiju no lielas krūzes, kurai malas trīcēja, kad viņš to lika pie lūpām.

«Rīts jau būtu labs un jauks, ja sasodītais drudzis nebūtu mani piemeklējis!» nīgri atrūca kapteinis Rozaro, un viņa roka, kas turēja krūzi, un visa miesa notrīcēja tik stipros drebuļos, ka karstais šķidrums viņam aplēja zodu un notecēja pa pelēki melnajām spalvām, kas sedza viņa puskailās krūtis.

«Nes to prom, elles krupi!» viņš uzbrēca mazam nēģerēnam, laikam savam kalpam, kas aiz smiekliem locījās un rāvās; un uzkliegdams viņš aizmeta krūzi ar visu kafiju pa roku galam.

«Bet uzlēks saule un drudzi aiztrieks,» valdnieks mierināja viņu, izlikdamies viņa nervu lēkmi neredzam. «Te jums nekas nav vairs darāms, jums jādodas uz Bokasu del Toro un mēs visi, kas še esam, brauksim jums* līdzi uz retām medībām. Mums jāpanāk «Andželika», ko šonakt rāmā jūra aizkavēja lagūnā, tur man būs jāapcietina dažs labs resgalis, un visa Panama daudzinās jūsu varonību un jūsu vīra drosmi, kaptein. Un aizmirsīsies jums negantais drudzis, kas jūs moka!»

«Cik?» strupi jautāja kapteinis Rozaro.

«Cik?» brīnīdamies atvaicāja valdnieks. «Tas ir valsts uzdevums, dārgais draugs. Un jums šis brauciens taisni pa ceļam uz Bokasu del Toro. Jums nav jātērē neviena lieka ogle.»

«Mukako! Atnes vēl kafiju!» uzbrēca kapteinis savam kuģa- puikam.

Uznāca klusums, kurā Toress, valdnieks un visi ceļinieki juta, ka viņu likteni saista karstā kafijas krūze, ko kapteinim atnesa puika. Rozaro zobi klabēja kā kastaņetes pret viņam

pasniegtās krūzes malām, bet viņš izmanījās nepārliet nevienu lāsīti, lai gan apdedzināja sev muti.

Zviedrs ar stīvu seju, notaukotās biksēs un kamzoli, kas spīdēja vienos traipos, un galvā cepuri, uz kuras bija rakstīts «Mehāniķis», uzkāpa uz klāja, aizkūpināja pīpi un, atsēdies uz kuģa malas, sāka lūkoties tālumā.

«Cik?» atkārtoja kapteinis Rozaro.

«Brauksim vien jūrā, dārgais draugs,» valdnieks sacīja. «Un ceļā, kad jums pāries drudzis, pārrunāsim to mierīgā garā, un būsim saprātīgi cilvēki, ne stulbi dzīvnieki.»

«Cik?» trešo lāgu atkārtoja kapteinis Rozaro. «Es nekad neesmu stulbs dzīvnieks. Visu mūžu esmu bijis saprātīgs cilvēks, vai saule lēkusi, vai nelēkusi, un vai šis trīskārt sasodītais dru- j dzīs mani krata vai nekrata. Cik būs?»

«Labi, labi, cik tad?» gurdeni piekāpās valdnieks.

«Piecdesmit dolāru zeltā,» noskanēja ātra atbilde.

«Bet jums taču tik un tā jābrauc prom, vai ne, kaptein?» maigi jautāja Toress.

«Piecdesmit dolāru zeltā, kā jau sacīju.»

Valdnieks veltīgās cerībās izpleta rokas un pagriezās uz aiziešanu.

«Bet jūs taču zvērējāt mūžīgu atriebību jūsu cietuma grāvē-, jiem!» Toress viņam atgādināja.

«Taču ne par piecdesmit dolāriem!» valdnieks atcirta, acu stūriem vērodams, vai kapteinis nerādīs kādas padošanās zī-1 mes.

«Piecdesmit dolāru zeltā!» kapteinis teica, tukšodams pēdējās kafijas piles un lūkodams trīcošiem pirkstiem uzgriezt papirosu. Viņš pamāja ar galvu pret zviedru un piemeta: «Un piecus zelta dolārus vēl klāt manam mehāniķim. Tādas ir mūsu paražas.»

Toress piegāja valdniekam tuvāk un iečukstēja viņam ausī:.

«Es pats samaksāšu par kuģi, bet jenkijam Reiganam piesūtīšu lēsi par simts dolāriem; starpību izdalīsim uz pusēm. Zaudēt mēs nenieka nezaudējam. Tas mums jādara. Biržas cūka man piekodināja, lai naudu es nežēloju.»

Kad saule, acis žilbinādama, izlauzās caur mākoņiem, viens žandarms aizgāja uz ciematu, pavadā vezdams notrenktos zirgus, visi citi ierīkojās uz kuģa klāja, zviedrs ielīda mašīnu telpā, bet kapteinis Rozaro, kam drudzis pārgāja, tiklīdz atspīdēja pirmie svētīgie saules stari, pavēlēja nocelt enkuru un pats tvēra stūres ratu.

Rīta gaismā «Andželika» pēc mierīgās nakts bija bīstamā tuvumā pie krasta, no kura tā velti lūkoja nobraukt. Tai tomēr

laimējās pabraukt brangu tiesu uz ziemeļiem un rāmums to apturēja tikai pusceļā starp Santantonio un Bokasas del Toro un Kartagonas līčiem. Līdz šīm divi izejām klajā jūrā bija palikušas vismaz divdesmit piecas jūdzes, bet kuģis stāvēja kā apburts lagūnas snaudošā līmeņa gludumā. Smacīgā tropiskā nakts visus pasažierus izvīla ārā uz klāja. Uz kapteiņa kajītes jumta vientuļa gulēja Leončija. Uz klāja, abās kajītes malās atgulās Leončijas brāļi un viņas tēvs. Pie stūresrata, piespiedušies viens pie otra, gulēja abi Morgani, un Frenka roka bija Henrijam uz pleca, kā sargādama to. Vienā pusē pie rata, galvu iespiedis rokās un rokām atbalstīdamies pret ceļiem, sēdus gulēja kapteinis, bet otrā pusē tādā pašā pozā gulēja stūrnieks; tas nebija neviens cits kā Parsifāls — melnais Kingstonas nēģeris. Citi komandas locekļi bija izklīduši, kur kuram pagadījies, bet sargs krāca pašā kuģa galā.

Pirmā, visaugstākā kuģa punktā, pamodās Leončija. Galvu rokā atspiedusi, viņa noskatījās, kur cieši saspiedušies gulēja divi jaunekļi. Viņa tiecās uz viņiem abiem, kas bija tik līdzīgi viens otram, un izjuta pret katru citādas mīlas jūtas. Viņa vēl uz lūpām juta Henrija skūpstus, bet nevarēja aizmirst arī Frenka skūpstus, un, atceroties tos, viņai pietvīka vaigi. Viņa nevarēja izprast, kā gan viņai sirdī varēja būt tik dzīvas jūtas pret abiem reizē. Un viņa jau zināja, ka Henrijam viņa sekotu līdz pasaules galam, bet ar Frenku,viņa dotos vēl tālāk. Viņa nevarēja aptvert tādu savas sirds divējādību.

Lūkodama izvairīties no šīm domām, kas viņu tikai baidīja, Leončija izstiepa roku un, nolaidusi savu seģeni, kutināja Frenkam degunu.

Tas, miegā sakustēdamies kā gribēdams padzīt moskītu vai mušu, iesita Henrijam pa krūtīm, un Henrijs pamodās pirmais. Viņš uztrūkās tik strauji, ka uzmodināja arī Frenku.

«Labrīt, mans jautrais radinieki» Frenks viņu sveicināja. «Kur tu tik straujš?»

«Rīts, jau rīts, mīļais draugs,» Henrijs sacīja. «Bet tu jau pirmais uzmodies un piecēli mani, visā spēkā sizdams man pa krūtīm. Es domāju, tas mans bende, jo šorīt jau man bija jāšūpojas pie kāķa.»

Viņš nožāvājās, izstaipījās, ieskatījās rāmajā iy.ra un rādīja Frenkam miegā grimušo kapteini un stūrnieku.

«Viņi abi ir skaisti, abi Morgani,» domāja Leončija, un turpat viņai bija liels brīnums, jo viņa notvēra sevi, ka savas domas viņa domāja angliski, nevis spāniski. Varbūt šie divi" amerikāņi tik dziļi pārņēmuši viņas sirdi, ka, par tiem domājot, viņu valoda nomāca Leončijas tēvu zemes valodu?

Vairīdamās no šim domām, Leončija atkal nolaida lejup seģeni un, jautri smiedamās, vaļsirdīgi atzinās, ka viņa pati tos tik nežēlīgi uzmodinājusi.

Trīs stundas vēlāk, paēdusi brokastis, kurās bija kafija un augli, Leončija pirmoreiz sāka mācīties vadīt kuģi un lietot kompasu Frenka vadībā. «Andželika», spirgta krasta vēja dzīta, devās uz ziemeļiem un skrēja sešu mezglu ātrumā. Henrijs, jūras tālskati nolūkodamies apvārsnī, no kurienes pūta vējš, centās būt pavisam vienaldzīgs pret Leončijas apmācību, lai gan dvēseles dzijumā sevi rāja, ka domas par Leončijas iepazīstināšanu ar kuģa vadību viņam neiekrita pirmām prātā. Viņš tomēr atturējās no tiešiem un no aplinkiem skatieniem uz sava radinieka un līgavas pusi.

Bet kapteinis Trefetēns, kurā savienojās indiāņu ziņkāres cietsirdīgais asums un karaļa Džordža melnā pavalstnieka nekaunība, nepavisam nebija tik delikāts. Viņš nekautrīgi lūkojās un nepalaida nemanītu ne mirkli sava pasažiera un daiļās spānietes savstarpējā tieksmē. Kad viņi noliecās pār ratu, skatīdamies kompasā, viņi piespiedās tik cieši viens pie otra, ka Leončijas mati skāra Frenka vaigu. Un viņi visi trīs — abi jūrniecības pētītāji un kapteinis — ļoti labi zināja, kas mēdz būt šāda pieskāriena rezultāts. Bet jauneklis un jaunava izjuta turklāt vēl apmulsumu un jūtas, ko kapteinis savu mūžu nebija jutis un par kurām viņam nebija jausmas. Frenks runāja tik strauji un skali, ka puse kuģa ļaužu visu dzirdēja un neviens nešaubījās, ka viņi sarunājas par kompasa ierīci un ne par ko citu. Bet kapteinis Trefetēns diezin kādēļ ņirdzīgi vīpsnāja.

Vēja grūdiens Frenkam lika tvert stūresratu. Viņa rokai bija jāaizskar Leončijas roka, kas jau bija uzlikta uz rata. Atkal viņi abi notrīcēja, un kapteinim atkal lūpas pavērās smīnā.

Leončija pacēla acis pret Frenku un atkal tās kautri nodūra. Viņa atrāva savu roku un mācību nobeidza, atvirzīdamās nomaļus tik vienaldzīgu izskatu, kā kad stūresrats un kompass viņu pavisam vairs nevaldzinātu. Bet Frenku viņa atstāja ar nodevības kvēlošo apziņu dvēselē, un viņš nejauši ieraudzīja pret sevi pavērsto Henrija muguru; Frenks it kā ticēja, ka Henrijs nav redzējis, kas notika. Leončija, lai gan vērīgi lūkojās pār lagūnas gludo līmeni uz zaļo krastu, neredzēja nekā un dziļās pārdomās nemierīgi grieza saderināšanās gredzenu ap savu zeltnesi.

Bet Henrijs, pagriezies viņai pateikt, ka apvāršņa malā tas saskatījis dūmu mutulīti, paguva to ieraudzīt. Un kapteinis arī pamanīja, ka viņš to ieraudzījis. Te kapteinis noliecās pie vina un klusi teica, jo indiāņa negantība viņā pavairoja nēģera nekaunību:

«Nezaudējiet dūšu, ser. Sinjoritai ir plaša sirds. Tur būs vietas diviem tādiem galantiem un smalkiem džentlmeņiem kā jūs!»

Nepagāja ne desmitā sekundes dala un viņš jau atskārta, ātri, bet uz ilgiem laikiem, ka baltie mēdz savas intīmās jūtas slēpt sevī. Jo pēkšņi viņš gulēja augšpēdu ar sāpēm pakausī no kuģa cietā klāja un sāpēm pierē no Henrija Morgana dūres pieskāriena.

Te kapteiņa dvēselē nēģeri uzveica indiānis. Saniknots viņš uztrūkās kājās un rokā viņam nozibēja nazis. Dzeltenbālais kreols Huans izauga kā no pazemes un vienā mirklī bija blakus savam kapteinim, arī nazi rokā, un daži matroži, kas gadījās tuvumā, aiz viņiem nostājās lokā un dzīrās mesties līdzi uzbrukumā Henrijam. Bet viņš, aši atlēkdams atpakaļ, sita pa klāja sietu tik stipri, ka viena tapa izsprāga un uzskrēja gaisā. Satvēris to, Henrijs sataisījās aizsargāties. Frenks, pametis stūresratu un izrāvis revolveri, vienā lēcienā izlauzās cauri matrožu lokam un bija blakus Henrijam.

«Ko viņš teica?» Frenks jautāja savam radiniekam.

«Es varu atkārtot savus vārdus,» draudēdams iesaucās kap- tenis, jo atkal viņā virsroku guva nēģeris un, biedēdams ar šantāžu, lūkoja panākt izlīgumu. «Es sacīju . . .»

«Klusu, kaptein!» Henrijs viņu pārtrauca. «Es nožēloju, ka iesitu jums. Aizdariet savu muti. Aizmirstiet. Es loti nožēloju. Es . . .»

Henrijam Morganam bija brīdi jāapklust, lai nomāktu dusmas, kas viņā cēlās pašarrf pret sevi par to, ko viņš taisījās sacīt. Bet viņš izteica to, jo pasaulē bija Leončija, un viņa uzlūkoja to un klausījās viņā.

«Pie . . . piedodiet, kaptein.»

«Bet te ir konstatēta locekļu bojāšana,» aizvainots sacīja kapteinis. «Te nodarīts fizisks zaudējums. Nevienam cilvēkam nav tiesību nodarīt fizisku zaudējumu bez atlīdzības naudā karaļa Džordža pavalstniekam.»

Redzēdams tik vaļsirdīgu maksas pieprasījumu par viņa šantāžu, Henrijs tikko atkal neaizmirsās un negāzās virsū šim derglim. Bet, uz sava pleca sajutis Frenka roku, viņš savaldījās, izdvesa kādu skaņu, kurai bija jāimitē labsirdīgs smaids, un iebāza roku kabatā, izvilka divus zelta naudas gabalus, katru 10 dolāru lielumā, un aši, kā kad tie viņam dedzinātu pirkstus, paguva .tos iespiest kapteinim Trefetēnam saujā.

«Lēta maksa,» viņš nevarēja nociesties neierūcies.

«Tā ir krietna maksa,» kapteinis viņam apgalvoja. «Divdesmit dolāru zeltā vienmēr būs krietna maksa par sadauzītu galvu. Esmu jūsu pazemīgs kalps, ser. Jūs esat pilnīgs džentlmenis. Par tādu maksu varat mani sist, kad vien jums iepatīkas, ser.»

«Mani, ser, mani!» iesaucās Parsifāls, melnais Kingstonas nēģeris, vēlīgi iesmilkstēdamies. «Sukājiet mani, ser, par to pašu maksu kaut vai tepat uz vietas! Un jūs varēsit mani sukāt vienmēr, kad tikai jums būs lieka nauda kabatā.»

Bet incidentam pēkšņi bija jābeidzas, jo taisni tobrīd atskanēja sarga sauciens:

«Dūmi! Aiz mūsu kuģa redzami tvaikoņa dūmi!»

Nepagāja ne stunda, kad šī dūmu mutuļa izcelšanās un nozīme jau bija skaidra. Jo «Andželikai», kuru atkal aizkavēja vēja norimšanās, visā viņam iespējamā ātrumā pakaļ dzinās kuteris «Doloresa», un pusjūdzes attālumā, kas viņus šķīra, tālskatī skaidri bija ieraugāmi bruņoti vīri, kas pulcējās kuģa priekšgalā. Henrijs un Frenks viegli saskatīja valdnieka un viņa žandarmu sejas.

Vecajam Enriko Solano nāsis atkal sāka cilāties, kamēr viņš ar saviem četriem brašajiem dēliem sakārtojās uz kautiņu. Leončija, kuru valdzināja Henrijs un Frenks abi divi, izjuta savādu nemieru, lai gan viņa smējās visiem līdzi par kutera ērmīgo izskatu un visiem līdzi priecājās par pēkšņo vēja grūdienu, kas piepūta «Andželikai» buras un dzina to uz priekšu deviņu mezglu ātrumā.

Bet vējš nebija drošs. Lagūnas līmeni drīz sakūla viņa uzpūtiem, drīz atkal to stindzināja nevairāmā rāmumā.

«Man diemžēl jums jāpaziņo, ka mēs nevarēsim no viņa izmukt,» kapteinis Trefetēns sacīja Frenkam. «Ja vējš nenorimtos, tad jau gan, ser. Bet tas drīz saceļas, drīz atkal saļimst. Mēs esam sprukās, ser, un tikpat kā jau saķerti.»

Henrijs, tālskatī izpētījis tuvāko krastu, palaida tālskati un uzlūkoja Frenku.

«Runā!» Frenks iesaucās. «Es redzu, tev ir kāds nodoms. Saki to.»

«Mums taisni priekšā ir divas saliņas, tās sauc par Tīģeru salām,» Henrijs teica. «Starp tām ir šaura sprauga, pa kuru var izkļūt Juķatānas līcī. Šo spraugu sauc par E1 Tigru. Un, ticiet man, tai no visas tiesas ir tīģera zobi. Gar abiem krastiem stiepjas mazs kanāls, pa kuru cilvēks, kas nepazīst visus tā līkumus, neizvadīs ne mazāko laiviņu. Un ūdens tur ir ļoti dziļš, bet E1 Tigra ir pilna apakšūdens akmeņiem un pārbraukt kuģī to nav iespējams. To var tikai mūsu burinieks un tikai tad, ja vējš pūš no muguras. Patlaban vējš mums labvēlīgs. Gan mēs izkulsimies. Un tā tikai mana nodoma pirmā puse…»

«Bet ja nu vējš pārvēršas vai norimstas, ser, un man ir labi zināms, ka straume tur griežas virpuļos, tad manu skaisto burinieku straume sadauzīs pret akmeņiem,» protesteja kapteinis Trefetēns.

«Tad es jums samaksāšu zeltā visu tā vērtību!» Frenks viņu ātri pārtrauca. «Un kāda tava nodoma otrā puse, Henrij?»

«Man kauns atzīties,» Henrijs sāka smieties, «tur skanēs niknākas spāniešu lamas, nekā Kirīkijas lagūnā dzirdētas kopš vecā sera Henrija uzbrukumiem Santantonio pilsētai un Boka- sai del Toro. Palūkojieties tikai!»

Leončija sasita plaukstas un zibošām acīm iesaucās:

«Es jūtu, ka labi būs, Henrij. To es redzu jums sejā. Sakiet, sakiet man!»

Un, aizvedis to nomaļus, apņemdams viņu ap viduci, lai noturētos uz sāniski sagāztā kuģa klāja, Henrijs sāka viņai čukstēt ausī savu nodomu, bet Frenks, slēpdams jūtas, ko viņā sacēla Henrija un Leončijas intīmā saruna, jo neatlaidīgāk lūkojās tālskatī, ieskatīdamies laužu sejās kutera galā. Kapteinis Trefetēns pavīpsnāja aizdomīgā smīnā, nekā laba neparedzēdams, un nozīmīgi saskatījās ar dzeltenbālo matrozi.

«Vai redzat, kaptein,» Henrijs iesaucās, atstādams Leončiju, «mēs esam taisni pret E1 Tigru. Stājieties pie rata un dzeniet burinieku spraugā. Bet man uz pēdām vajadzīgs vecas un mīkstas Manilas kaņepāja tauvas aplis, labi daudz takelāžas virvju, šī alus kaste, petrolejas bāka, ko vakar izlēja, un kafijas katls.»

«Bet man jāpiezīmē, ka tauva maksā dārgu naudu, ser,» kapteinis Trefetēns neaizmirsa nogausties.

«To jums samaksās,» Frenks viņu pārtrauca.

«Un kafijas katls ir pavisam jauns!»

«Jums visu samaksās.»

Kapteinis nopūtās un apklusa, te pēkšņi atkal nopūtās, redzēdams, ka Henrijs sāk taisīt vaļā pudeles un alu izliet ūdens gropē.

«Lūdzu, ser,» lūdzās Parsifāls, «ja pudeles jums jāiztukšo, tad lej iet tās man iekšā!»

Un visas citas alus pudeles Henrijs vairs nelēja gropēs, jo kuģa ļaudis tūdaļ stājās darbā un Henrijam pie kājām salika tukšās pudeles. Un Henrijs, pudeles aizbāzis, piestiprināja tās pie tauvas sešu pēdu ,atstatumā citu no citas. Pudelēm klāt pievienoja katliņu un divas tukšas kafijas bundžas. Tauvai vienā galā Henrijs piesēja petrolejas bāku un otrā galā alus kasti, un uzlūkoja Frenku. Un Frenks sacīja:

«Jau pirms piecām minūtēm es sapratu tavu nodomu. E1 Tigra droši vien ir ļoti šaura, citādi kuteris var paiet visam garām.»

«E1 Tigra ir taisni tik šaura, cik mums vajadzīgs,» Henrijs atbildēja. «Vienā vietā spraugas platums nav lielāks par četrdesmit pēdām. Kapteinis mūsu lamatās neiekulsies tikai tad, ja izlēks krastā. Ja kuterim notiks kāda nelaime, viņi visi var viegli izkļūt malā. Tagad nesisim šo joku uz kuģa galu un metīsim jūrā. Tev jāstāv labajā, man kreisajā malā. Un, tiklīdz es rādīšu zīmi, met alus kasti iekšā, cik vien tālu varēdams!»

Lai gan vējš aizvien vairāk norimās, «Andželika» tomēr brauca piecu mezglu ātrumā. Bet «Doloresa», sešus mezglus braukdama, pamazām dzinās pakaļ. Tiklīdz no «Doloresas» atskanēja šauteņu spraksti, kapteinis Frenka un Henrija vadībā kuģa galā sarīkoja barikādi no kartupeļu un sīpolu maisiem, vecām burām un tauvu kaudzēm. Zemu noliecies barikādes aizsardzībā, stūrnieks stāvēja pie rata. Kad šāvieni atskanēja aizvien biežāk, Leončija, negribēdama kāpt lejā, bija mierā nogulties uz klāja aiz kajītes. Matroži uzgāja patvērumu kur nu kuram pagadījās, bet Solano tēvs ar saviem dēliem, atgūlusies kuģa priekšgalā, sāka apšaudīt kuteri.

Henrijs un Frenks, savās vietās gaidīdami, kamēr kuģis sasniegs E1 Tigru, arī piedalījās apšaudē.

«Vēlu laimes, ser,» sacīja Frenkam kapteinis Trefetēns, kura dabas indiāņa puse viņam lika pacelt galvu un palūkoties pār malu, bet nēģera puse pieplaka, cik zemu vien varēdama. «Pie stūres stāvēja pats kapteinis Rozaro, viņš sagrīļojās un saķēra savu roku, droši vien jūsu lode būs izgājusi taisni viņa rokai cauri. Šis kapteinis Rozar© ir ļoti liels karstgalvis, ser. Man liekas, es jau dzirdu viņa negantos lamu vārdus.»

«Sagatavojies, Frenk!» uzsauca Henrijs, nolikdams šauteni un vērīgi ieskatīdamies E1 Tigru ieslēdzošo saliņu zemajos krastos. «Mēs jau tepat pie mērķa. Gaidi, cik es skaitu, un, tiklīdz es saukšu: trīs! —■ met iekšā!»

Kuteris bija vairs tikai divi simti jardu no «Andželikas» un aši steidzās aizvien tuvāk. Henrijs sāka skaitīt Frenks un Henrijs izstiepās un, atskanot saucienam: trīs! — izmeta savus tauvas galus jūrā. Petrolejas bāka un alus kaste aizskrēja katra uz savu pusi, līdz vilkdamas tauvu, kas bija nokārta katliņiem, skārda bundžām un pudelēm.

Sava darba valdzināti, Henrijs un Frenks palika stāvot un noskatījās, kā pie tauvas piesietās lietas izplājās satrauktā līča līmenī. Ložu krusa no kutera viņiem lika pieliekties, bet, lūkodamies pār malu, viņi ieraudzīja kutera priekšgalu uzskre- jam virsū peldošai lauvai. Pēc brītiņa viņi pamanīja, ka kutera skrējiens top gausāks un drīz vien tas apstājas.

«Tauva viņiem satinusies skrūvē,» sāka plaukšināt Frenks. «Henrij, esi sveicināts!»

«Un nu, ja tikai noturas vējš . . .» nopietni sacīja Henrijs.

«Andželika» steidzās# uz priekšu, pamezdama apstādināto kuteri, kas saraucās aizvien mazāks un mazāks. Un, kamēr tas bija saskatāms, «Andželikas» braucēji redzēja, kā «Doloresas» ļaudis mulsa un nezināja, ko tvert, un kā daži matroži sāka izģērbties, lai varētu mesties ūdenī un izpētīt, kas noticis.

«Nu mēs varam padziedāt savu dziesmiņu!» ielīksmots uzsauca Henrijs un sāka dziedāt:

Sīvi vēji! — Zila jūra!

Piespiedušies mastam klāt . . .

«Viss jau būtu jauki un labi, ser,» viņu pārtrauca kapteinis Trefetēns, zibinādams acis un raustīdams plecus dziesmas taktī. «Bet vējš atkal norimies, ser. Mēs atkal stāvam uz vietas. Kā mēs bez vēja izkulsimies no Jukatānas līča? «Doloresai» nekas ļauns nav noticis. Tā tikai apturēta. Gan jau kāds nēģeris ielīdīs ūdenī un tauvu attīs no skrūves, un tā mūs saķers kā vanags cālīti.»

«Līdz krastam nav vairs tālu,» Henrijs sacīja, skatā mērodams tālumu, un pagriezās pret Enriko.

«Kas šajā krastā dzīvo, sinjor Solano?» viņš jautāja. «Maiju cilts vai fazendu īpašnieki? Kas?»

«Abi divi,» Enriko atbildēja. «Man šī vieta labi pazīstama. Ja uz kuģa mums draud briesmas, tad krastā mēs būsim droši. Mēs dabūsim zirgus un seglus, un gaļas un maizes mums ari netrūks. Priekšā ir Kordiljeri. Ko mums vēl labāku vēlēties?»

«Bet Leončija?» Frenks ievaicājās.

«Leončija ir seglos piedzimusi, un nav tāda amerikāņa, kuru tā nepārspētu jāšanā,» Enriko atsaucās. «Ja «Doloresa» mums atkal sāks dzīties pakal, mēs ar jūsu laipno atļauju laidīsim laivas ūdenī!»

8

«Viss ir kārtībā, kaptein, viss kārtībā,» Henrijs teica kapteinim. Bet kapteinis, stāvēdams krastā viņam blakus, nevarēja un nevarēja dabūt pār lūpām atvadīšanās vārdus un doties atpakaļ uz «Andželiku», kas pusjūdzes tālumā no krasta bija redzama "Jukatānas līča rāmajā līmenī.

«Kara lietās to sauc par diversiju,» Frenks paskaidroja. «Ļoti labs vārds: diversija. Un vēl labāks tas, kad to redz piepildītu darbā.»

«Bet kas to neredz piepildītu darbā,» protestēja kapteinis Trefetēns, «tam šis vārds vis tik jauki neskan. Tad tas izklausās kā lāsts, ko sauc par katastrofu.»

«Jums taisnība, «Doloresa» cietusi katastrofu, kad mēs tai skrūvi iedzinām sprukās,» sāka smieties Henrijs. «Bet mums šī vārda nozīme ir sveša. Tā vietā mēs sakām citu, jaukāku vārdu: diversija. Un, ka še patiesi ir diversija un nekas cits, to pierāda abu sinjora Solano dēlu atstājums jūsu kuģī. Alva- rado un Martiness pazīst braucienu ceļus kā savus pirkstus. Viņi jus izvadīs ar pirmo ceļa vēju. Valdniekam jūs neesat vajadzīgs. Mēs viņam vajadzīgi un, kad mēs aiziesim kalnos; viņš dzīsies mums paka] un neriskēs savu pulku samazināt ne par vienu viru.»

«Vai tiešām jus neredzat?» iesaucās Frenks. ««Andželika» ir lamatās. Ja mēs paliksim uz kuģa, vini saķers mūs un mums līdzi jūsu «Andželiku». Bet mēs taisām diversiju un kāpjam kalnos. Vini steigsies mums pakal. Un «Andželika» būs brīva. Bet mūs jau nu viņi nenoķers nemūžam!»

«Bet ja nu mans burinieks būs pagalam?» neatlaidās melnais kapteinis. «Manu kuģi var sadragāt klints, un ko tad es darīšu! Jūs jau paši zināt, cik bīstama ir šaurā sprauga!»

«Ja kuģim notiks kāda nelaime, mēs jums visu samaksāsim, kā jau jums vairākkārt sacīts,» Frenks atteica un sāka uztraukties.

«Bet mani lielie izdevumi!»

Frenks izvilka no kabatas bloknotu un zīmuli, aši uzrakstīja zīmīti un sniedza to kapteinim, sacīdams:

«Nododiet to Bokasā del Toro sinjoram Melkoram Gonzo- lesam. Viņš jums izmaksās tūkstoš dolārus zeltā. Gonzoless ir baņķieris, mans kontraģents.»

Kapteinis Trefetēns neuzticīgi noskatījās uzrakstītajā zīmītē:

«O, jā, viņš ir šīs summas cienīgs!» Henrijs sacīja, pamādams Frenkam.

«Jā, ser. Es zinu, ser, ka misters Frenks Morgans ir pazīstams kā neatkarīgs un turīgs vīrs. Bet cik viņam liela manta? Vai viņš ir tik nodrošināts kā, piemēram, es? Man ir «Andželika», .par kuru visi parādi jau nomaksāti. Man ir divi neapbūvēti zemes gabali Kolonā. Un vēl man ir četri zemes gabali Belenas krastmalā, un tie mani darīs bagātu, tiklīdz apvienotā augļu eksporta kompānija sāks ierīkot savas noliktavas.»

«Saki, Frenk, cik tev tēvs atstāja?» viņu pārtraucis, jautāja Henrijs, jo viņam uznāca dziņa kapteini pakaitināt.

Frenks paraustīja plecus un nenoteikti atbildēja:

«Vairāk, nekā man rokām un kājām ir pirkstu.»

«Dolāru, ser?» vaicāja kapteinis.

Henrijs asi atcirta galvu.

«Tūkstošu, ser?»

Henrijs atkal pakratīja galvu.

«Miljonu, ser?»

«Nu jūs runājat saprātīgi,» Henrijs atbildēja. «Misters Frenks Morgans ir tik bagāts, ka var nopirkt visu Panamas republiku!» Kapteinis neuzticīgi uzlūkoja Enriko Solano, bet tas sacīja:

«Viņš ir liels džentlmenis. Es zinu. Es dabūju 1000 peso skaidrā zeltā pret viņa čeku uz sinjora Melkora Gonzolesa vārda. Paraugieties, pilns maiss.»

Viņš pameta ar galvu uz to pusi, kur Leončija uz izkrautās bagāžas saiņiem rotaļājās ar šauteni gan izlādēdama, gan pielādēdama to. Maiss, ko kapteinis sen jau bija pamanījis, gulēja smiltīs Leončijai pie kājām.

«Man nepatīk izbraukt, kad nav līdzi skaidras naudas,» Frenks paskaidroja kuģa ļaudīm, kas sanāca ap viņu. «Nekad taču nevar zināt, kad un kur skanošā zelta ievajagas. Reiz man Ņujorkas tuvumā sabojājās automobilis. Tas bija nakts laikā, man līdzi bija tikai čeku grāmatiņa un pilsētiņā, līdz kurai mēs paguvām aizkulties, nevarēja sameklēt ne lāga papirosu!»

«Reiz es uzticējos kādam baltajam džentlmenim, kurš ap fraktēja manu burinieku, braukdams lidojošo zivju medībās …» sāka stāstīt kapteinis.

«Diezgan runāts, kaptein!» Henrijs viņu pārtrauca. «Ejiet un kāpiet labāk savā «Andželikā», jo mums jau arī laiks sākt locīt kājas.»

Un kapteinim Tretetēnam bija jāpaklausa. Viņš palīdzēja saviem matrožiem iestumt laivu ūdenī, pats tajā ielēca, paņēma stūri un vadīja to uz «Andželiku». Lāgu lāgiem palūkodamies apkārt, viņš redzēja, ka laužu grupa krastmala visu bagāžu sakrāva uz pleciem un nozuda zaļo augu biezoknī.

Viņi izgāja nesen izcirstā stigā un ieraudzīja peonu barus, kuri cirta neskarto tropisko koku stumbrus un plēsa laukā sīkstos celmus, nolīdzinādami lauku kaučuka plantācijai.

Leončija un vecais Enriko gāja pašā priekšā. Aiz viņiem bagāžas apkrautie Rikardo un Aleksandro, un tikpat apkrautie Frenks un Henrijs gājienu noslēdza. Šo diezgan neparasto procesiju sagaidīja kalsens pusmūža džentlmenis, slaiks un taisns, ar idalģo manierēm. Viņš palaida savu zirgu lēkšiem pa nolīstajiem celmiem un bedrēm, kuras zemē ierāva izplēstās saknes, uri steidzās gājienam pretī.

Piejājis viņš aši nolēca no zirga, pacēla platmali, godbijīgi palocīdamies pret Leončiju, sniedza roku Enriko un sirsnīgi sveicināja to kā senu draugu.

Viņi sarunājās spāniski un tik drudžainā ātrumā, ka lūgums par zirgu piegādi un laipnais solījums to darīt bija jau izteikts un atbildēts pirms iepazīšanās ar abiem Morganiem. Fazendas īpašnieka zirgu pēc spāniešu paraduma tūdaļ piedāvāja Leončijai, un vēlīgais idalgo, liekus vārdus neminējis, savilka iemauktus, sarīkoja kāpšļus un jaunavu iesēdināja seglos.

Kāda lopu sērga esot izskaudusi visus zirgus viņa plantācijā, bet viņa vecākajam uzraugam vēl palicis diezgan labs lopiņš, un to viņš miju prātu atdošot Enriko ziņā.

Viņš dziļā sirsnībā un tikpat lielā pašcieņā spieda roku Henrijam un Frenkam, un divas minūtes pagāja, kamēr viņš izpušķotās frāzēs izteica savas domas, ka viņa dārgā biedra Enriko draugi ir arī viņa draugi.

Kad Enriko ar fazendas īpašnieku sāka runāt par ceļu uz Kordiljeriem un ieminējās ari par naftu, Frenks vērīgi ieklausījās.

«Jūs taču negribēsit sacīt, sinjor,» Frenks iejautājās, «ka Panamā uzieti naftas avoti?»

«Tā ir,» nopietnu seju pamāja ar galvu fazendas saimnieks. «Jau vairākām paaudzēm zināms, ka še ir naftas avoti. Bet nopietnu darbu sāka tikai Hermozilas kompānija, kura slepeni šurp sūtīja Amerikas inženierus un nopirka zemi. Runā, ka tas esot sevišķi laimīgs un svarīgs atradums. Bet es pats tur nekā nesaprotu. Viņi te saurbuši caurumu pie cauruma, viņi še urbj jau sen; vairākās vietās esot jau parādījusies nafta un konstatēts, ka tā atrodama loti plašā apkaimē. Viņi saka, ka naftas masa esot tik liela, ka to vairs nevarēšot zemē noturēt. Viņiem tikai trūkstot vēl naftas vada uz jūru, un to jau viņi sākuši celt. Tagad lieli naftas krājumi iztekot velti, un tas viņiem esot tīrais zaudējums.»

«Vai naftas katli viņiem jau ierīkoti?» jautāja Frenks, kam domās tēlojās Tempiko Nafta, ar kuras likteņiem bija saistīta viņa bagātības lielākā tiesa. Kopš viņa aizbraukšanas dienas, kad birža atzīmēja Tempiko Naftas akciju celšanos, viņš nekā nebija par to vairs dzirdējis.

Fazendas saimnieks noraidoši pakratīja galvu.

«Svarīgākais ir transporta jautājums,» viņš sacīja. «Viņi ir darījuši visu, ko vien varējuši. Viņiem še ielejās starp kalnājiem ierīkoti milzu baseini, kas aizsprostoti ar zemes dambjiem, un tomēr viņi nespēj aizturēt dārgās vielas iztecēšanu.»

«Vai tie ir slēgti baseini?» Frenks jautāja, atcerēdamies briesmīgu ugunsgrēku Tempiko Naftas pirmajās pastāvēšanas dienās.

«Nē, sinjor.»

Frenks domīgi kratīja galvu.

«Tiem jābūt segtiem,» viņš sacīja. «Tur pietiek viena sērkociņa piedzēruša vai atriebīga peona rokā, lai visas bagātības izputētu gaisā. Tas nav prātīgi darīts, nav lietpratēja- darbs.»

«Bet es jau neesmu Hermozilas kompānijas dalībnieks,» fazendas īpašnieks sacīja, Frenka norājienu attiecinādams uz sevi.

«Es domāju, ka Hermozilas kompānija nav bijusi saprātīga, tik neapdomīgi rīkodamās, sinjor,» Frenks paskaidroja. «Es pats esmu naitas rūpnieks. Man jau simtām reižu bijis jāmaksā par tādām nejaušībām un noziedzībām. Neviens skaidri nezina, kur un kā tās ceļas. Bet tās tomēr notiek.»

Tam, ko Frenks vēl gribēja sacīt par naftas katlu apsardzības veidiem un līdzekļiem pret peonu muļķību un noziedzību, bija lemts palikt neizteiktam, jo taisni tobrīd piejāja vecākais uzraugs milnu rokā, vienu aci ziņkāri noskatīdamies uz dīvainajiem viesiem, otru nenovērsdams no tuvumā strādājošiem peomem. ,

«Sinjor Ramires, esiet tik laipns un izkāpiet no segliem,» vēlīgi to uzrunāja viņa saimnieks, un, tiklīdz uzraugs steigšus nokāpa, saimnieks viņu tūdaļ iepazīstināja ar saviem viesiem.

«No šī brīža zirgs ir jūsu, draugs Enriko,» fazendas īpašnieks sacīja. «Ja tas kritīs un necelsies vairs, tad seglus un citas lietas varat atsūtīt atpakaļ, kad pagadīsies. Ja negadās, tad aizmirstiet, ka jums kas atpakaļ man sūtāms, tikai savu mīlestību un draudzību neaizmirstiet. Es loti nožēloju, ka jums un jūsu viesiem nevaru pakalpot ar savu viesmīlību. Valdnieks ir asinskārs sesks, to es zinu. Mēs darīsim visu, lai viņu novirzītu uz aplamām pēdām.»

Kad Leončija un Enriko iesēdās seglos un visi saiņi un bagāža ādas siksnām bija piestiprināta pie segliem, kavalkāde devās ceļā. Aleksandro un Rikardo skrēja, turēdamies tēva pavadā. Tā viņi ātrāk tika uz priekšu, un Henrijs ar Frenku sekoja viņu paraugam, pieķerdamies pie Leončijas kāpšļu siksnām. Sudraba maiss bija stipri piesiets pie segliem.

«Te droši vien būs kāda kļūda,» fazendas saimnieks teica savam uzraugam. «Enriko Solano ir goda vīrs. Katrs darbs, kurā viņš piedalās, ir goda darbs. Ja viņš savu likteni saistījis ai šo jenkiju likteņiem, tad tur visam jābūt krietnam un skaidram. Un tomēr Mariano Verkara e Hioss viņus vajā. Mums tas jānoved uz maldu ceļa, ja viņš še atnāks un mums ko vaicās.»

«Tur jau viņš nāk,» uzraugs iesaucās. «Viņš nav varējis dabūt zirgus.»

Un, kā kad nekas nebūtu noticis, uzraugs savus peonus sāka rāt un lamāt par slaistiem un slinkuma lāpītājiem.

Fazendas īpašnieks acu stūriem vēroja aizvien tuvāk nākošo ļaužu baru ar Aivaresu Toresu pašā priekšā; bet, izlikdamies tos neredzam, viņš ar savu uzraugu pārdomāja un apsprieda, kā vislabāk izraut tuvāko celmu.

Viņš laipni atņēma Toresa sveicienus un vēlīgi, bet glaimi un viltīgi vaicāja, vai viņš un viņa ceļabiedri neesot nākuši meklēt vietu, kur nafta tek no zemes laukā.

«Nē, sinjor,» Toress atbildēja. «Mēs meklējam sinjoru Enriko Solano, viņa meitu, viņa dēlus un divus liela auguma jen- kijus, kas viņiem ceļā līdzi. Mums vajadzīgi šie jenkiji. Vai viņi aizgāja šo ceļu, sinjor?»

«Garām viņi te pagāja gan. Es domāju, viņi arī nākuši meklēt naftas avotus, jo viņi visi tik ātri steidzās, ka negribēja pakavēties pie mums un neteica, kurp steigdamies. Vai tad viņi kādu noziegumu padarījuši? Man gan tas nebūtu jājautā. Man sinjors Enriko Solano pazīstams kā godavīrs.»

«Kuru ceļu viņi aizgāja?» gandrīz bez elpas iekliedzās valdnieks, panācis savus ceļabiedrus un pienākdams tiem klāt.

Bet, kamēr fazendas saimnieks un viņa uzraugs vilcināja laiku un blēdīgi rādīja ceļu pavisam uz citu pusi, Toress pamanīja kādu peonu atspiežamies pret savu lāpstu un vērīgi ieklausāmies. Un, kad pieviltais valdnieks pavēlēja doties ceļā aplamā virzienā, Toress rādīja peonam sudraba dolāru. Peons pamāja ar galvu uz to pusi, kurp aizgāja Solano un Morgani, nemanot paķēra sudraba gabalu un atkal sāka rakt zemi.

Toress pārtrauca valdnieka pavēles.

«Mēs iesim uz otru pusi,» Toress teica, viņam pamādams. «Man kāds putniņš iečukstēja, ka mūsu godātais draugs maldās un ka Solano un Morgani aizgājuši pavisam uz citu pusi.»

Kad vajātāji steigšus aizgāja karstās pēdās, fazendas saim nieks un viņa uzraugs saskatījās un noskumuši brīnījās. Uzraugs, vārda neminējis, lūpu kustībām teica saimniekam, lai viņš nerunā, un bargiem skatieniem pārbaudīja savus strādniekus. Noslēpuma izpaudējs strādāja kā dzīts, ne galvu nepaceldams, bet cits peons uz viņu pamāja ar galvu uzraugam.

«Ak, tad šis ir tas pļapigais putniņš!» uzraugs iesaucas, piegājis pie nodevēja un visā spēkā to purinādams.

Peonam no skrandainā ģērba izkrita sudraba dolārs.

«Kur tad šis to ņēmis?» jautāja saimnieks, pēkšņi saprazdams, kas noticis. «Kur tad šis tādā naudā iedzīvojies? Tas jau briesmīgi," ka mani peoni sāk kļūt par bagātniekiem! Viņš droši vien būs kādu noslepkavojis un aplaupījis. Kuliet to, kamēr atzīstas!» .

Nelaimīgais-vīrs, ceļos nometies, locīdamies un vairīdamies no uzrauga nežēlīgajiem rungas sitieniem, kas viņam gāzās pa galvu un muguru, beidzot atzinās, kā viņš nopelnījis sudraba dolāru.

«Sitiet, kuliet viņu, sitiet un kaujiet līdz nāvei šo dzīvnieku, kas nodevis manus dārgos draugus!» teica saimnieks. «Bet paga, paga! Līdz nāvei vis nekaujiet, pametiet to pusdzīvu. Mums strādnieku nav daudz, un tagad mēs nevaram ļaut vaļu savām taisnajām dusmām. Mietējiet to, kā pienākas, bet tikai tā, lai viņš pēc divi dienām atkal var strādāt!»

Par peona mokām, dēkām un klizmām, kas nāca pēcgalā, varētu sarakstīt biezu grāmatu. Bet tāda piekaušana ir pārāk, nejauka, lai to vēl vairāk pieminētu. Teiksim tikai, ka, dabūjis daļu no tiem sitieniem, kas viņam pienācās, viņš izrāvās un paspruka vaļā, uzraugam rokā pamezdams lielāko tiesu savu skrandu, un kā apstulbots,, kā neprātā iedrāzās meža .biezoknī, atstādams nekustīgo un bez zirga palikušo uzraugu lielā gabalā.

Nelaimīgais peons, visā miesa sūrstošo sāpju trenkts un bīdamies atkal nokļūt saimniekam rokās, devās tik ātri, ka, izskrējis no augu biezokņa, tas pēkšņi sastapa §olano un Morganu baru, kas taisni tobrīd brida pāri meža strautiņam, un nometās ceļos, lūgdamies piedošanu un žēlastību. Viņš lūdzās tādēļ, ka bija viņus nodevis. Bet viņi to nezināja, un Frenks, redzēdams neganti piemeklētā peona ciešanas, aizkavējās, atgrieza savas kabatas blašķes metāla galviņu un ielēja tam rīklē pusi tās šķidruma. Te pēkšņi Frenks pietrūkās un steidzās citiem līdzi, bet nožēlojamais vīrs, izmuldēdams nesaprotamās skaņas un pateicības teicienus, metās biezoknī viņpus strauta. Bet pārliecīgā darbā nogurdinātās un sistemātiskās badošanās novārdzinātās mfesas neizturēja, un viņš neatmaņā pakrita gar zemi zaļajā zālē. '

Tūdaļ pie strauta pienāca vajātāji: pašā priekšā Alvaress Toress, dzīdams pēdas kā suns, aiz viņa žandarmi un arjer- gardā aizelsies valdnieks. Toress tūdaļ pamanīja peona kailo kāju valgos spiedumus uz sausajiem akmeņiem strauta malā. Vienā mirklī peons bija izvilkts no biezokņa. Cejos nometies, jo šī miesas daļa šajā nelaimīgajā dienā viņam bija jālieto visvairāk, peons lūdza žēlastību, bet Toress un žandarmi to nesaudzīgi pratināja.

Viņš liedzās, teicās neredzējis Solano baru. Viņš, kas bija nodevis un sodīts, kam palīdzēja tie, kurus viņš nodeva, pēkšņi savā dvēselē juta dziļas pateicības jūtas. Viņš teicās Solano neredzējis no tā brīža, kad parādījis ceļu, kur tie aizgāja. Toresa runga iesita peonam pa galvu, tā sita piecas, desmit reizes un šķita, tā mūžam nebeigs sist un sitīs, sitīs, kamēr viņš nebūs izteicis patiesību. Bet peons bija tikai nožēlojams un nicināts radījums, kas sists un pērts no bērna kājas, tādēļ Toresa belzienu nepielūdzamā un briesmīgā nebeigšanās peona pateicības jūtas dzēsa un viņš parādīja, uz kuru pusi aizgāja vajātie; Toresam peonu sitot, darba rokas nebija jāžēlo, kā tās žēloja un saudzēja fazendas īpašnieks.

Bet tas bija tikai peona dēku un klizmu sākums. Tiklīdz viņš Solano dzimtu bija otru lāgu nodevis un nebija vēl paguvis atstiept savus ceļus un piecelties, te pēkšņi, putošiem zirgiem mugurā, piejāja fazendas saimnieks ar saviem kaimiņiem un viņu uzraugiem, kurus tas bija saaicinājis talkā, piejāja un spīdzināšanu pārtrauca.

«Tas ir mans peons, sinjori!» iesaucās saimnieks, steigdamies tam klāt. «Ko jūs viņu še tirdāt!»

«Ko tad ar šo lai dara?» valdnieks attrauca.

«Viņš pieder man un man pieder arī tiesības viņu tirdīt, es gribu pats to izlietot.»

Peons pielīda un pieplaka valdniekam pie kājām, lūgdamies, lai viņu nenodod saimniekam. Bet nelaimīgais vīrs lūdzās žēlastību tur, kur bija tikai nežēlība.

«Jums taisnība, sinjor,» valdnieks teica fazendas saimniekam. «Mēs atdodam to jums. Viņš ir jūsu īpašums, bet īpašuma tiesības mums jāsargā. Un viņš mums nav vairs vajadzīgs. Man tomēr jāsaka, ka jūsu peons ir lielisks, sinjor. Viņš darījis to, ko vēl neviens peons kopš Panamas pastāvēšanas nav darījis. Viņš vienā dienā divi lāgi teicis patiesību.»

Priekšā sasietām rokām peonu ar virvi piesēja pie uzrauga segliem un aizrāva to atpakaļ. Šausmu pārņemtajā dvēselē nabaga peonam bija mokoša pārliecība, ka viņš izcietis tikai niecīgu daļu no tiem sitieniem, ko liktenis viņam todien bija lēmis. Un viņš nebija maldījies. Tiklīdz viņa saimnieks ar saviem draugiem atjāja plantācijā, tie piesēja viņu pie dzeloņdrāšu žoga, bet paši aizgāja uz fazendu brokastīs. Redzēdams šos sagatavojumus, peons ne brīdi vairs nešaubījās, ka viņu vēl gaida negants pārbaudījums. Un peona izmisuma un dusmu plosītā dvēselē dzeloņdrāšu žogs un aiz žoga ganībās palaista kliba ķēve radīja trakas un pārgalvīgas domas. Lai gan drāšu dzeloņi skaudīgi dūrās viņam ādā, viņš uz tām pārdabūja pušu savus valgus, piegāja pie klibās ķēves, uzlēca tai neapseglotā mugurā un, kāju pēdām to sizdams un dzīdams, trieca to lēkšiem uz Kordiljeru pusi, kur viņš cerēja uz savu glābiņu.

9

Frenks ātri panāca uz priekšu aizgājušo Solano, un viņi visi jautrā garā turpināja ceļu.

«Še džungļos dolāriem nav nekādas vērtības,» Henrijs pazoboja Frenku. «Tie nevar mums piegādāt jaunus zirgus un nevar izdziedināt šos pašus, kuri tāpat mēra apsēsti kā citi fazendu lopi, kas nosprāga šajā sērgā.»

«Es savu mūžu vēl neesmu bijis tādā vietā, kur skaidrai naudai nebūtu vērtības,» atsaucās Frenks. ,

«Tad jau jādomā, ka arī ellē par naudu varēs dabūt skaidra ūdens malku,» Henrijs teica.

Leončija sasita plaukstas.

«To es nezinu,» Frenks atbildēja. «Tur es vēl neesmu bijis.»

Leončija atkal sāka plaukšināt.

«Lai nu būtu kā būdams, bet es ceru arī džungļos pa* naudu ko panākt, un es tūdaļ paraudzīšu to,» Frenks turpināja, piegāja pie Leončijas segliem un taisīja vaļā naudas maisu. «Jājiet vien uz priekšu.»

«Bet man gan jus pateiksit,» Leončija neatlaidās.

Un, kad viņa, seglos sēdēdama, noliecās pie Frenka, viņš tai iečukstēja ko ausī, kas viņai atkal izvīla smieklus, bet Henrijs, sarunādamies ar Enriko un viņa dēliem, rāja sevi un sodījās par savu greizsirža aplamību.

Iekām viņi nozuda, viņi atskatījās un ieraudzīja Frenku ar bloknotu un zīmuli rokā; viņš stāvēja un rakstīja. Un viss, ko viņš uzrakstīja, bija īss, bet vilinošs, viens vienīgs skaitlis — 50. Norāvis papīra lapiņu, viņš nolika to ceļa vidū visredzamākajā vietā un piespieda to ar sudraba dolāru. No maisa atskaitījis vēl četrdesmit deviņus dolārus, viņš izkaisīja tos visapkārt un skriešus dzinās citiem pakaļ.

Augustīno, tas pats žandarms, kurš runāja loti maz, kad bija skaidrā prātā, bet piedzēries daiļrunīgi trieca un centās apgal- :< vot, ka klusēšana ir zelts, gāja baram pašā priekšā, galvu pie- ; šķiebis un it kā ostīdams pēdas uz ceļa. Un tā viņa asais skats pēkšņi ieraudzīja sudraba dolāru, ar kuru bija. piespiesta zīmīte. To viņš paturēja pats, bet zīmīti atdeva valdniekam. Toress pārliecās viņam pār plecu un viņi abi kopā izlasīja noslēpumaino skaitli - 50. Valdnieks aizmeta papīra gabaliņu prom, jo šķita to gluži nevērtīgu un gribēja dzīties vien tālāk pakal, bet Augustīno zīmīti pacēla un sāka apsvērt dīvainā skaitļa nozīmi. Kamēr viņš 'iekustināja gausās smadzenes, pēkšņi atskanēja Rafaela līksmais iesauciens, jo viņš bija atradis otru dolāru. Un Augustīno saprata. Te vajadzēja būt piecdesmit dolāriem, kas izmētāti visapkārt par prieku Jtiem, kam nebūs slinkums tos salasīt. Aizmetis zīmīti pa roku galam, viņš nometās četrrāpus. Citi žandarmi ne-,mirkli nekavējās meklēšanā piedalīties un klausīties Toresa un valdnieka niknajās lamās un .lāstos, jo velti tie lūkoja viņus pierunāt doties tālāk.

Kad žandarmi bija visas maliņas izmeklējuši un saskaitījuši guvumu, summa rādīja tikai 47 dolāri-,

«Vēl triju trūkst!» iesaucās Rafaēls, un pēkšņi visi žandarmi atkal pieplaka pie zemes. Vēl aiztecēja piecas minūtes, kamēr viņi uzgāja pēdējos trīs sudraba naudas gabalus. Ikviens noglabāja kabatā, ko bija atradis, un steigšus devās pakaļ aiz^ ejošam Toresam un valdniekam. .

Kad viņi bija nogājuši kādu'jūdzi, Toress, pa priekšu iedams, lūkoja ar kāju paspert spīdošu dolāru, kas mētājās uz ceļa,, bet Augustīno straujais skats to pamanīja un viņa pirksti tūdaļ naudas gabalu izvilka no smiltīm, kurās tas bija iespiests. • . - Žandarmi jau ticēja, ka «tur, kur nomests viens dolārs, jābūt vel daudziem dolāriem. Vajātāju bars atkal apstājās un, kamēf vadoņi niknumā un dusmās ārdījās, citi ekspedīcijas dalībnieki ložņāja pa taku, meklēdami spīdošos naudas gabalus.

Pirmais pēdas uzgāja Vičento, žandarms ar apaļu seju. Visi apstāja viņu, kā suņi apstāj koku, kurā uzspurdz vāvere, ko tie trenkājuši. Un tiešām, pēdas viņus noveda pie kāda koka, pareizāk sakot, satrūdējuša un caura celma divpadsmit pēdu augstumā un četras pēdas platumā. Piecas pēdas no zemes bija dobums. Tam pāri ar cietu un stipru dzeloni piesprausta tikpat liela zīmīte kā pirmā, ko tie ceļā uzgāja. Uz tās bija uzrakstīts — 100.

Tūdaļ sākās ķilda un desmit rokas cīnījās par pirmtiesību līst dobuma dziļuma, kur glabājās dārgums. Bet dobums bija dziļāks, nekā visiem šķita, un cilvēka roku garums bija par īsu, lai salūkotu dibenu.

«Nocirtīsim šo stumbru,» iesaucās Rafaēls, mezdams sava cirvja pietu pret koka stumbru, izdibinādams, cik zemu dobums iet. «Cirtīsim to visi kopā un, ko iekšā uziesim, sadalīsim līdzīgās dajās.»

Abi vadoņi vai svila aiz dusmām, un valdnieks sāka žandarmus baidīt, ka, tiklīdz nonākšot Santantonio pilsētā, viņš sūtīšot tos prom uz Sanhuanu, kur klijāni un maitu putni viņu miesas knābāšot.

«Bet paldies augstām debesīm, te nav Santantonio!» Augustīno lauza savu lūpu stingumu, gribēdams izteikt kādu gudrību.

«Mēs neesam bagāti un mēs dalīsimies godīgi,»- piebalsoja Rafaēls. «Augustīno saka taisnību: paldies augstām debesīm, te nav Santantonio. Bagātais jenkijs vienā dienā izkaisa daudz vairāk naudas, nekā mēs varam nopelnīt visu gadu. Es atzīstu revolūciju, ja tā dod naudu!»

«Un lai mūs vada bagātais jenkijs!» pieskaņoja Augustīno. «Kamēr viņš ies pa priekšu, ceļā naudu kaisīdams, es neatstāšu viņu līdz pašam galam.»

«Bet ja šie,» Rafaēls pameta galvu uz Toresu un valdnieku, «ja šie mums negrib ļaut priecāties par to, ko paši dievi mums sūtījuši, lai tad viņus parauj velns un elle. Mēs esam cilvēki, mēs neesam vergi. Pasaule ir liela un plaša. Mums priekšā Kordiljeri, kur tik daudz skaistu un jauku indiāņu meitu!»

«Un tur mēs atpestīsimies no savām sievām, kas palika Santantonio sienās,» iesaucās Vičento. «Sāksim cirst šo dārgo koku!»

Cirvji viņiem gāzās smagiem cirtieniem, un satrūdējušais koks drīz vien saļima pret vīru vienoto spēku. Un, kad celms sašķīda gabalos, viņi saskaitīja un taisnīgi sadalīja daudz vairāk, nekā simts sudraba dolārus — 147.

«Tas ir bagāts un laipns jenkijs,» Vičento sacīja. «Viņš dod vairāk nekā sola. Varbūt dobumā vēl palicis kāds dolārs?»

Un, vēl desmit minūtes rakņājušies, kamēr Toress un valdnieks sašutumā vai prātu zaudēja, viņi no satrūdējušo skaidu čupas, kuru sitieni bija pārvērtuši gandrīz vai par putekļiem, izvilka vēl piecus sudraba gabalus.

«Viņš vis netērē laiku, naudu skaitīdams, ber tikai laukā! Bagāts un labs cilvēks, jā nudien, tas jenkijs!» Rafaēls iesaucās. «Viņš laikam maisu tikai atsien un kaisa dolārus riekšavām. Tas droši vien tas pats maiss, kas viņam bija līdzi Santantonio pilsētā, kad tas uzspridzināja mūsu cietuma sienas.»

Gājiens atkal devās ceļā un pusstundu visi gāja klusi un mierīgi, kamēr nonāca pie pamesta ciemata, kas bija jau aizaudzis atvasēm, jo džungļi necieš tukšumu. Pusgruvušais namiņš ar salmu jumtu, sagāztās saimniecības ēkas, aka, kuru vēl nesen kāds bija lietojis, viss liecināja par kāda cilvēka veltīgiem pūliņiem izkopt un uzpost džungļus. Un uz akas malas tūdaļ visus pārsteidza piespraustā visiem pazīstamā zīmīte, uz kuras bija uzrakstīts — 300.

«Augstās debesis! Tā jau bagātība!» iesaucās Rafaēls.

«Lai sātans viņu svilina visdziļākos elles dziļumos un plosa mūžīgi mūžam!» piemeta Toress.

«Viņš maksā labāk, nekā jūsu sinjors Reigans!» norūca valdnieks, sajuzdams riebumu un izmisumu.

«Viņa sudraba maiss nav lielāks nekā šitik,» izstiepa rokas Toress. «Mums droši vien būs jāuzlasa viņa maisa saturs un tikai tad mēs noķersim pašu maisa īpašnieku. Kad viss būs uzlasīts un maiss būs tukšs, tad šis elles prauls mums būs rokā.»

«Iesim nu uz priekšu, draugi,» valdnieks vēlīgi uzrunāja savus žandarmus. «Atpakaļ nāksim lēnām, un jūs varēsit salasīt izkaisīto naudu.»

Te Augustīno vēlreiz sāka runāt.

«Nekad cilvēks nevar zināt, kādu ceļu būs jānāk atpakaļ, nekad viņš nevar zināt, vai maz vairs atpakaļ nāks,» grūtsirdīgi teica Augustīno. Jau izteiktās gudrības pērles iejūsmināts, viņš iedrošinājās teikt vēl otru. «Labāk trīs simti rokā, nekā trīs miljoni akas dibenā, kuru mēs varbūt mūžam vairs neredzēsim.»

«Vienam jākāpj akā,» Rafaēls sacīja, izmēģinādams virves stiprumu. «Tā būs stipra. Vienam jāķeras tai klāt, un laidīsim iekšā! Kam ir drosme laisties akas dibenā?»

«Man!» Vičento atsaucās. «Es būšu tas drošinieks, kas kāps akā!»

«Un nozags pusi no tā, ko tur uzies,» Rafaēls nobeidza, neviļus izteikdams pamodušās aizdomas. «Iekām tu kāp dibenā, saskaiti, visiem redzot, cik tev peso kabatā. Un, kad izkāpsi, mēs tevi pārmeklēsim un redzēsim, cik tu tur izzvejojis. Kad būsim visu sadalījuši līdzīgās daļās, tu savu tagadējo tiesu dabūsi atpakaļ.»

.«Tad es nemaz nedomāju kāpt iekšā!» drūmi teica Vičento. «Ko es tur līdīšu, kad jau mani biedri man netic. Še augšā es būšu tikpat bagāts kā visi citi. Kam tad man jākāpj akā? Es esmu dzirdējis, ka akas dziļumā bieži vien aiztrūkstot elpa un cilvēki nosmokot.»

«Kāp tikai iekšā un debesis lai tevi sargā!» uzbrēca valdnieks. «Kāp drīzāk! Drīzāk!»

«Es esmu loti smags, bet virve nav nemaz tik stipra. Labāk nekāpšu vis,» Vičento sacīja.

Visi uzlūkoja klusējošo Augustīno, kurš todien jau bija izrunājis vairāk, nekā mēdza izrunāt pa visu nedēlu.

«Hilermo ir par visiem tievākais un vieglākais,» teica Augustīno.

«Lai kāpj Hilermo!» visi citi iesaucās vienā balsī.

Bet Hilermo ieskatījās akā un, galvu purinādams un krustus mezdams, kāpās atpakaļ.

«Es nekāptu iekšā, kaut tur būtu noslēpti maiju cilts pazemes pilsētas svētie dārgumi,» viņš norūca.

Valdnieks izvilka revolveri un uzlūkoja citus gājiena dalībniekus, kā jautādams, vai viņš pareizi dara. Visi viņam piekrita skatieniem un galvas mājieniem.

«Debesu vārdā tev pavēlu: kāp iekšā!» valdnieks metās virsū mazam un vārgam žandarmam, draudēdams tam ar revolveri. «Ja tu nesteigsies, es tevi tā samiltīšu, ka savu mūžu vairs nevarēsi ne iekāpt akā, ne izkāpt, tad varēsi te sust pie akas. Vai es darīšu labi, mani draugi, ja es viņu nošaušu?»

«Labi, labi!» visi atsaucās.

Un Hilermo, trīcošiem pirkstiem noskaitījis naudas gabalus, kurus jau bija ceļā salasījis, vairāki lāgi aizmeta krustu priekšā un, šausmās gluži mēms, biedru skubināts, iekāpa spainī, atsēdās tam uz malas, aptvēra to kājām, un viņu ielaida akā.

«Turiet ciet!» pēkšņi atskanēja viņa kliedziens. «Turiet, turiet! Ūdens! Esmu jau ūdenī!»

Žandarmi visiem spēkiem saturēja virvi.

«Man jānopelna par desmit peso vairāk nekā citiem,» atskanēja no lejas.

«Ko vēl tu negribēsi!» augšā kāds atsaucās.

Un vēl cits:

«Šodien tev būs jāizstrebj tik daudz ūdens, cik vien tev iekšās saies! Mēs laidīsim virvi vaļā! Mēs pāršņāpsim virvi! Būs mazāk tīkotāju!»

«Te ir briesmīgi netīrs ūdens,» atkal no akas melnā dziļuma atskanēja dobja balss. «Te ir ķirzakas un smirdošs putna līķis. Varbūt te arī čūskas perinās! Par to jāmaksā lieki desmit peso. Tas nav vis vieglais darbs!»

«Mēs noslīcināsim tevi!» iekliedza akā Rafaēls.

«Es tevi nošaušu!» sauca valdnieks.

«Šaujiet vai slīciniet,» Hilermo sauca no lejas, «tad jums netiks liekas, jo visa nauda paliks akas dzelmē!»

Te pēkšņi iestājās klusums un visi gājiena dalībnieki mēmi saskatījās, kā vaicādami cits citam, ko nu lai dara.

«Bet jenkijs tikmēr dodas aizvien tālāk,» paspruka Toresam. «Ir gan smalka disciplīna mūsu. žandarmiem, sinjor Mariano Verkara e Hios!»

«Te nav Santantonio,» sakaitināts atkliedza valdnieks. «Te ir Jukatānas meži. Mani suņi ir uzticami suņi, kad tie ir Santantonio mūros. Mežos pret viņiem jābūt loti uzmanīgam, citādi tie sāk trakot. Un, ja tie sāks trakot, kas tad notiks ar jums un ar mani?»

«Ak šis zelta lāsts!» skumīgi piekrita Toress. «Jenkijs, kas zelta virvēm saista rokas pašai tiesai un taisnībai, jau katru var padarīt par sociālistu!»

«Virves nav zelta, tās ir sudraba,» valdnieks to pārlaboja.

«Lai parauj jūs velns!» Toress iekliedzās. «Jūs gluži pareizi sacījāt, ka te nav Santantonio, bet Jukatānas meži, un še es droši varu jūs triekt pie visiem velniem. Jūs neesat labā omā, un mēs še ķildojamies, bet mūsu labklājībā atkarīga no pilnīgas vienprātības mūsu starpā!»

«Lieciet vērā,» no akas atskanēja Hilermo balss, «ka ūdens te tikai divas pēdas dziļš. Noslīcināt jūs mani nevarat. Es nupat atradu dibenu un labajā rokā jau turu četrus sudraba peso. Viss dibens kā sētin nosēts dolāriem. Vai laidīsit virvi vaļā? Vai dosit man desmit peso vairāk nekā citiem? Tā man būs alga par nejauko darbu. Ūdens še smird kā atrakts kaps!»

«Jā! Jā!» žandarms iesaucās.

«Izraugieties paši: vai nu laidiet virvi vaļā, vai dodiet man desmit peso vairāk!»

«Dabūsi desmit peso vairāk!» visi vienā balsī atbildēja.

«Bet meklē drīzāk! Drīzāk!» iesaucās valdnieks.

Žandarmi izdzirda ūdens plunkšienu un lamu vārdus, un virve rokās kļuva viegla; viņi tūdaļ saprata, ka Hilermo izkāpis no spaiņa un sācis dibenā meklēt naudas gabalus.

«Liec tos spaini, mīļais Hilermo!» no augšas viņam sauca Rafaēls.

«Es lieku tos kabatās,» atskanēja atbilde. «Ja es naudu salīkšu spainī, jūs to izvilksit laukā un mani pametīsit akā!»

«Bet ja nu virve neizturēs divkāršu svaru?» Rafaēls bažījās. «Ja nu tā pārtrūkst!»

«Gan es zināšu!» Hilermo atsaucās. «Kāp tu pats iekšā. Tad pirmo izvilks mani, pēc manis dolārus un beigās tevi. Tā būs pareizi un taisnīgi!»

Rafaēls, kam zaudētu cerību skumjās pat žoklis atšļuka, neteica nekā.

«Tad jau tev, Rafaēl, būs jālaižas vien iekšā.»

«Nē!» Rafaēls atteica. «Liec vien dolārus kabatā, un izcelsim tevi ar visu spaini!»

«Nolādēta lai mūsu mantkārīgā cilts!» iesaucās valdnieks.

«Es jau to vairāki lāgi esmu nolādējis,» sacīja Toress.

«Celiet nu mani augšā!» no akas dibena atskanēja Hilermo balss. «Es salasīju visu, kas še bija, tikai nejauko smaku pametu. Man nav vairs elpas. Celiet augšā, citādi es noslāpšu un visi trīs simti peso būs pagalam līdz ar mani. Un te jau daudz vairāk nekā trīs simti. Jenkijs droši vien būs iztukšojis visu savu maisu.»

Kur ceļš sākās aizvien kraujāks, Solano un Morgani apstājās atgūt elpu un atpūtināt ilgi nebarotos zirgus; tur viņus Frenks panāca.

«Nemūžam vairs nedošos ceļā bez skanošās naudas!» viņš līksmi iesaucās un sāka stāstīt, ko pieredzējis, paslēpies augu biezoknī pie pamestā ciemata. «Henrij, kad es nomiršu un kāpšu paradīzē, es ņemšu līdzi zelta maisu. Gan tur arī dolāriem būs kas darāms. Klausieties! Viņi plēsās kā suņi pie smirdošās akas. Neviens cits citam neuzticējās un tam, kas gribēja kāpt akā, bija jāizkrata visas kabatas un jāļauj saskaitīt, cik šim naudas klāt. Visa paklausība valdniekam bija vējā. Valdnieks izvilka revolveri un, grasīdamies nošaut vismazāko un vājāko žandarmu, pavēlēja tam kāpt iekšā. Nokāpis tas sāka citus mānīt. Citi tam sasolīja, ko vien viņš kāroja, bet, kad izvilka laukā, saklupa tam virsū un sāka mietēt. Tie viņu vēl sita, kad es jau aizbēgu.»

• «Bet nu tavs maiss ir tukšs,» Henrijs sacīja.

«Tās jau taisni ir manas lielākās raizes!» Frenks piekrita. «Ja man būtu līdzi pienācīgs peso krājums, es varētu viņus karināt, cik ilgi gribētu. Es laikam būšu drusku pārlieku izšķiedis. Es nezināju, ka šie nelieši pērkami par daudz lētāku naudu. Bet es jums vēl ko teikšu, tikai netopiet mēmi no brīnumiem! Toress, sinjors Toress, sinjors Alvaress Toress,. elegantais džentlmenis un Solano dzimtas senais uzticamais draugs, abi divi ar valdnieku vada mūsu vajātāju baru. Viņš dusmās vai deg, ka žandarmi tik ilgi kavējas. Viņi gandrīz vai saplūcās par to, ka valdnieks neprotot saviem ļaudīm likt paklausīt. Jā, sinjori, viņš valdnieku trieca pie visiem velniem. Es skaidri dzirdēju, ka viņš valdnieku trieca pie visiem velniem!»

Kad viņi bija nogājuši piecas jūdzes un ceļš drīz iegrima, drīz atkal pacēlās gar dziļās gravas malu, Frenks, nevērodams abu zirgu izsalkumu un piekusumu, citus dzina uz priekšu un neļāva tiem ne mirkli kavēties, bet pats vēlreiz palika nopakaļ. Brīdi nogaidījis un ļāvis tiem paiet gabaliņu, viņš gāja tiem līdzi, nelabprātīgi uzņēmies arjergarda pienākumus. Drīz viņš izdzirda zirgu pakavu dimu, kas skaidri nodunēja uz zālēm apaugušās zemes. No dziļākām vietām zemē iztecēja tumšs taukains šķidrums, un Frenka pieredzējušais skats tūdaļ pazina netīrītu naftu. Tas bija tikai sākums, niecīga sūkšanās, bet augstāk jau tecēja krietna straume, kas arī bija tikai galvenās strāvas noteka. Un, simts jardus pagājis, viņš atkal ieraudzīja šo straumi' Zemes slīpums bija tik kraujš, ka ūdens te būtu izvērties bangojošā krācē. Bet tā bija netīrīta nafta, bieza un tumša, un tecēja gausi un lēni. Un, domādams labāk še atpūsties nekā brist pa lipīgo masu, Frenks atsēdās uz akmens, blakus vienā pusē nolika šauteni un otrā revolveri, uzgrieza papirosu un sāka ieklausīties, katru mirkli sagaidīdams vajātāju soļu troksni.

Piekautais un izvārdzinātais peons uz notrenktās un klibās ķēves izjāja tajā pašā ielejā drusku augstāk, nekā bija Frenka pamanītās naftas strāvas rezervuārs. Te novārgušais dzīvnieks nespēkā pakrita. Kāju spērieniem peons to dabūja kājās un rungas belzieniem dzina to uz mežu. Un drīz vien ķēve ar visu jātnieku pazuda džungļos.

Bet peona pirmā dēku diena vēl nebija galā, lai gan viņam pašam par td nebija jausmas. Viņš arī atsēdās uz akmens, kājas pievilcis, aizsmēķēja papirosu un sāka ieskatīties no naftas katla iztekošajā taukainajā straumē.

Viņu iztrūcināja tuvojošos soļu troksnis, un viņš paguva noslēpties zālēs, kas sniedzās līdz pašam akmenim. Pacēlis galvu, peons ieraudzīja divus svešiniekus. Tie piegāja pie paša rezervuāra un, ar dzelzs rata palīdzību pagriezuši sviru, vēl vairāk aizturēja naftas iztecēšanu.

«Vairāk nevar,» teica viens, droši vien vecākais. «Vēl viens grieziens, un trubas var pārsprāgt, neizturēdamas spiedienu. No tā visvairāk mani brīdināja amerikāņu inženieris.»

Tiklīdz abi svešinieki to bija beiguši, te pēkšņi parādījās jātnieku bars, kuru vidū paslēpies peons ieraudzīja savu saimnieku un viņa kaimiņus. Tie sarīkoja izbēgušā strādnieka medības, kā angļi rīko lapsu medības.

Nē, svešinieki te neviena neesot redzējuši. Bet fazendas īpašnieks, kas jātnieku baru vadīja, pamanīja ķēves pēdas, piespēra savam zirgam un pagriezās uz to pusi, kurp pēdas radīja. Visi citi jāja viņam līdzi.

Peons nogaidīja, izsmēķēja savu papirosu un sāka pārdomāt. Kad visi jātnieki un arī svešinieki nozuda, viņš izlīda no savas pastēptuves, pagrieza mehānisma ratu, kas aizturēja naftu rezervuārā, un pēkšņi biezais šķidrums ar joni uzšlācās gaisā, jo pazemes spiediens bija pārāk liels, un ātrā straumē aiztecēja lejup pa gravu. Ieklausījies viņš sadzirda laukā nākošās gāzes rūkoņu, burzgulošanu un mutuļošanu. Viņš neizprata, ko tas nozīmē, un no jaunām dēkām viņu paglāba tikai tas, ka viņš bija izdedzinājis savu pēdējo sērkociņu, iesmēķējot papirosu. Velti peons apraudzīja savas driskas, matus, ausis. Vairāk sērkociņu viņam nebija*.

Apmierināti smaikstīdams un lūkodamies vējā palaistajā inilzu bagātībā un atcerēdamies taciņu lejup no tās vietas, kur viņš stāvēja, peons steidzās lejā pa nogāzi un uzskrēja virsū l-renkam, kas viņu sagaidīja revolveri rokā. Šausmās un bailēs no cilvēka, ko tas jau divi lāgi bija nodevis, peons nometās ceļos, kuri bija nodrāzti un asiņoja. Frenks ieskatījās viņā, bet nepazina, jo asinis viņam bija sarecējušas noskrambātajā sejā un ievainotajā galvā, kas izskatījās kā ērmīga maska.

«Amigo! Amigo!» peons muldēja.

Bet taisni tobrīd Frenks izdzirda, ka kaut kur lejā droši vien cilvēka kāja paspēra akmeni. Drusku vēlāk viņš pēkšņi atģidās, ka viņa priekšā stāv tā paša nožēlojamā un nelaimīgā radījuma saplosītās atliekas, kam viņš vēl nesen atdeva pusi savas pudeles satura.

«Vai zini ko, draugs?» Frenks spāniski sacīja. «Tur droši vien dzen tavas pēdas.»

«Viņi nokaus mani, piekaus mani līdz nāvei, viņi ir briesmīgi saniknoti,» nelaimīgais vīrs kliedza. «Jūs esat mans vienīgais draugs, jūs esat mans tēvs un mana māte, glābiet mani!»

«Vai tu māki šaut?» Frenks jautāja.

«Es Kordiljeros biju mednieks, pirms pārdevos verdzībā, sinjor,» peons atbildēja.

Frenks iedeva peonam revolveri, parādīja koku, aiz kura tam jāpaslēpjas, un lika šaut tikai tad, kad viņš būs drošs, ka mērķi ķers. Un viņš sevī nodomāja:

«Patlaban Teritonā golfa spēle rit viskaislākā ritmā. Un misis Balinheima sēž kluba verandā un izmisumā domā, kā sadzīt 3000 acis, kuras tā pametusi, un lūdz likteni, lai laime pagriežas uz viņas pusi. Bet es še . . . es še . . . nīkstu pie naftas avota . . .»

Te viņa domas pārtrūka, jo taisni tobrīd uz ceļa parādījās valdnieks, Toress un žandarmi. Viņš ātri izšāva, un tikpat ātri tie abi nozuda biezokni. Frenks pat nevarēja pasacīt, vai šāviens kādu ķēris vai ne. Vajātājiem prātā nenāca doties taisni uzbrukumā, un viņi zagās uz priekšu, slapstīdamies aiz kokiem. Frenks un peons tāpat atkāpās, katru brīdi mainīdami pozīcijas.

Nepagāja ne stunda, kad Frenkam šautenē palika vairs tikai viens lādiņš. Peons, Frenka baidīts un dīdīts, bija pataupījis vēl divas patronas. Bet šī stunda bija ilga un gara, un Leončija ar saviem ceļa biedriem bija aizgājusi jau tālu; Frenks apmierināts nodomāja, ka katru brīdi viņš var pazust, pārbrienot naftas straumi. Tā nu viss bija jauki un labi un tikpat jauki būtu gājis tālāk, ja augšā neparādījies cits bars, kas nāca lejā, slēpdamies aiz kokiem, un, koku aizsargāts, nikni šaudījās. Tas bija fazendas īpašnieks ar saviem kaimiņiem, dzenādams izbēgušo peonu, bet Frenks to nezināja. Viņš to šķita otru savu vajātāju baru. Ko viņš citu varēja domāt, kad visi šāvieni bija mērķēti taisni uz viņu? Peons pielīda viņam klāt, parādīja, ka revolverī, ko tas deva Frenkam atpakaļ, palikuši vairs tikai divi šāvieni, un revolvera vietā lūdza viņam sērkociņus. Un dažādām zīmēm peons viņam rādīja, lai viņš pārbrien naftas upi. Pa pusei uzminēdams peona nodomu, Frenks paklausīja un, nokļuvis savā jaunajā pozīcijā, izšāva pēdējo lādiņu vajātāju barā un nederīgo šauteni aizmeta pa roku galam gravā.

Nākamajā mirklī tai vietā, kur peons pielika aizdedzināto sērkociņu, naftas upe pārvērtās par uguns upi. Un vēl pēc kāda brīža no baseina simts pēdu augstumā izšāvās aizdegušās gāzes fontāns. Un visas šis liesmas straumes aizjoņoja lejup, kur uz ceļa stāvēja Toress un valdnieka bars.

Raudamies un locīdamies no nepanesamā karstuma tuvuma, Frenks un peons uzrāpās viņā gravas malā, apskrēja ap kvēlošo straumi un steigšus devās uz priekšu.

10

Kamēr Frenks un peons steidzās augšup pa taku, visa grava pārvērtās zvīļojošā liesmu jūrā un valdnieku, Toresu un žandarmus šausmās dzina rāpties atpakaļ pa slīpo nogāzi, no kuras tie nokāpa ļoti uzmanīgi. To pašu brīdi fazendas īpašniekam un viņa jātnieku baram bija jākāpjas atpakaļ un jāpaslēpjas biezajos džungļos.

Katru mirkli peons skatījās atpakaļ un beidzot, priekā iesaucies, tas Frenkam rādīja vēl vienu melnu dūmu stabu, kas izcēlās augstu gaisā drusku nostāk no tās vietas, kur bija pirmais rezervuārs.

«Vai re, tur vēl viņi nāk!» peons ņirgājās. «Tur jau viņu tīrais milzums. Tie visi še sadegs. Tā viņi un visa viņu cilts sūri samaksās par sitieniem un mokām, kas man bija jāizcieš. Un tālāk ir vēl viens naftas ezers kā jūra, tikpat liels kā viss Jukatānas līcis!»

To dzirdējis, Frenks tūdaļ atcerējās naftas ezeru, par kuru tam stāstīja fazendas īpašnieks, ezeru, kurā vismaz pieci miljoni mucu, kur nafta atrodas zemes dabiskā dziļumā un to aiztur tikai zemes dambis.

«Cik tu maksā?» viņš pēkšņi jautāja peonam.

Bet peons nesaprata viņu.

«Cik maksā viss, kas tev mugurā un kas tev klāt?»

«Pus peso.. . Nē, pusi no puses,» pazemīgi atteica peons, aplūkodams visu, kas no viņa driskām vēl bija palicis pāri.

«Un kas vēl tev ir?»

Nožēlojamais vīrs paraustīja plecus, apliecinādams savu pilnīgo nabadzību, un rūgti teica:

«Man ir tikai- parādi. Es esmu parādā 250 peso. Šis parāds mani saista uz visu mūžu. Tas ir mans lāsts, ko neviens man nenovels līdz kapa malai. Tādēļ es arī esrņ.u fazendas saimnieka vergs.»

Frenks nevarēja aizturēt smieklus.

«Tava vērtība ir 250 peso. Tas pat nav noteikts skaitlis, bet tīri abstrakts negatīvs lielums, kas pastāv tikai cilvēka matemātiskā izdomā. Un vienā mirklī tu sadedzini tādu daudzumu naftas, kas maksā neskaitāmus miljonus peso. Ja naftas vads nav pilnīgā kārtībā un nafta sūcas cauri, tad tavs nedarbs var beigties ar visu naftas avotu aizdegšanos, kas maksās biljonu dolāru. Vai zini, draugs, tik abstraktai būtnei kā tev, kuras vērtība ir 250 peso, šis žests gan pārāk piašs!»

Bet peons no viņa vārdiem nekā nesaprata.

«Es esmu cilvēks,» viņš iesaucās, saceldams krūtis un at- cirzdams saplosīto galvu. «Es esmu vīrietis un piederu pie maiju cilts.»

«Tu esi indiānis? No maiju cilts?» Frenkam paspruka smiekli.

«Pa pusei no maiju cilts,» noskanēja drūma atbilde. «Mans tēvs ir tīrasiņu maijs. Bet maiju cilts sievietes Kordiljeros viņam nepatika. Viņš iemīlējās sievietē no ielejām, un es esmu viņas dēls. Bet viņa aizbēga no tēva ar kādu nēģeri no Barbadosas, un tēvs atkal pārradās Kordiljeros. Es biju tikpat

nelaimīgs kā mans tēvs un iemīlējos sievietē no ielejām. Viņai vajadzēja naudas, mani viņa bija kaislībā gluži apmājusi, un es par 200 peso pārdevos par peonu. Bet es neesmu vairs redzējis ne viņu ne naudu. Nu jau pieci gadi es esmu peons. Pieci gadi jau mani tirda, spīdzina un sit, un redziet: pēc pieciem gadiem es nebūt neesmu lētāks par 200 peso, es tagad maksāju 250!»

Kamēr Frenks Morgans un vārdzinātais maiju cilts pēcnieks devās aizvien dziļāk Kordiljeros, dzīdami pēdas saviem ceļabiedriem, un, kamēr Jukatānas naftas bagātības kūpēja un dega viņiem aiz muguras, tālāk, pašā Kordiljeru vidū, taisījās jauni notikumi, kuriem bija lemts savest visus kopā, visus vajātos un visus vajātājus: Frenku, Henriju, Leončiju un viņas radiniekus, peonu, fazendas saimnieku baru, valdnieku un viņa žandarmus un viņiem līdzi Alvaresu Toresu, kurš kaisa dziņā iegūt ne vien Tomasa Reigana solīto algu, bet arī Leončiju Solano.

Aizā sēdēja vīrietis un sieviete. Viņa bija skaista un jauna jauktu asiņu sieviete. Lētas petrolejas lampiņas gaismā Viņa lasīja milzu grāmatu teļādas sējumā: tas bija Blekstona spāniešu tulkojums. Viņi abi, vīrietis un sieviete, bija basām kājām un kailām rokām. Ģērbušies tie bija nātna audekla mēteļos ar kapucēm. Jaunās sievietes kapuce bija atmesta uz pleciem un atsedza viņas krāšņos melnos matus. Bet vecajam vīram kapuce bija uzmaukta galvā kā mūkam. Viņa seja, varena savā askētismā, bija stingra spāniešu tipa seja. Tāda seja droši vien bija arī Donkihotam. Bet starp viņiem bija ari liela atšķirība. Vecā vīra acis bija aizvērtas un sistas ar mūžīga akluma tumsu. Viņš mūžam nebūtu varējis ieraudzīt vējdzirnavas un mesties tām virsū!

Viņš sēdēja Rodēna «Domātāja» pozā, klausījās un-domāja, bet jaunā daiļava viņam lasīja priekšā. Viņš nebija ne sapņotājs, ne karotājs ar vējdzirnavām kā Donkihots. Lai gan aklums viņam pasauli aizsedza *un darīja to neredzamu, viņš tomēr bija darbības vīrs, un viņa dvēseli, kas nemaldīgi ieskatījās caur ārējo čaulu pašā pasaules sirdī un dziļumā un lasīja tur tās slēptos ļaunumus un noziedzības, cēlos darbus un varonības, viņa dvēseli neviens nevarēja teikt aklu.

Viņš pacēla roku, mādams, lai lasīšanu pārtrauc, un dzirdami izteica savas domas, ko lasītās grāmatas saturs tā ierosināja.

«Cilvēciskā tiesa un taisnība,» viņš lēni, bet pārliecināti sacīja, «mūsu laikā ir tikai prātu sacensība. Ne taisnīgumu, bet prātu prasa mūsu laiku tiesa un taisnība. Likums savā pamatā bija svētīgs, bet tā piepildīšanās celi cilvēkus dzina maldā. Viņi maldīgi šķita ceļu par sasniegumu, līdzekli par mērķi. Un tomēr tiesa paliek tiesa, tā nepieciešami vajadzīga, jo tā ir svētība. Tikai mūsu laikā tā nomaldījusies neceļos. Tiesneši un aizstāvji vingrinās asprātībā un sacenšas mācību gudrībās, gluži aizmirsdami, ka prāvnieki, kas viņiem samaksā, nemeklē vis viņu mācību gudrības un asprātības, bet tiesu un taisnību. Tomēr vecajam Blekstonam taisnība. Tik tiešām, kā zem visa tā, kur ir cilvēciskās tiesas un taisnības pils pamati, ir slāpes, dzijas un tīras patiesības un tiesas slāpes. Bet ko saka pravietis? «Cilvēki daudz ko izgudrojuši un atraduši!» Un raugi: likumu, kas svētīgs savā pamatā, viņa idejas tālākā attīstībā cilvēki samaitāja, un nu tas vairs nav vajadzīgs ne apvainotiem, ne apvainotājiem pašiem, tikai nobarotiem tiesnešiem un mūžam izdēdējušiem un salkstošiem aizstāvjiem, kuri iedzīvojas slavā un naudā, ja tiem laimējas pierādīt, ka tie asprātīgāki par saviem pretiniekiem, un spriedums htkarīgs no tiesnešiem.»

Viņš apklusa, aizvien vēl sēdēdams Rodēna «Domātāja» pozā, un pārdomāja, bet daiļā lasītāja gaidīja pazīstamo zīmi, lai lasīšanu varētu turpināt. Un, kā no pašiem domu dzijumiem, kur viņš apsvēra pasaules taisnību un netaisnību, viņš sāka runāt:

«Bet mums ir tiesa un taisnība še, Panamas Kordiljeros, un tā ir taisnīga, nesavtīga un skaidra. Mēs neļaujamies šā vai tā cilvēka gribai un negādājam pat par savas miesas labklājību. Tiesneši audekla drēbēs mūžam spriež taisnāku tiesu nekā tie, kas samta uzvalkos. Lasi tālāk, Mersedesa. Blekstonam visur ir taisnība, ja tikai viņu pareizi lasa, tas ir tas, ko sauc par paradoksu, un tagadējā tiesa un taisnība arī ir paradokss. Lasi! Blekstons ir pats cilvēcisko tiesību pamats, bet ak! cik daudz ļauna viņa vārdā nenodara gudri cilvēki!»

Pēc desmit minūtēm aklais domātājs pacēla galvu, paostīja gaisu un ar žestu lika meitenei apklust. Viņam līdzi arī viņa ieelpoja gaisu.

«Varbūt tas nāk no lampas, ak, Taisnīgais?» viņa minēja.

«Tā ir degošas petrolejas smarža,» viņš atteica. «Bet no lampas tā nenāk. Kaut kur tālumā deg nafta. Es dzirdu arī tālus

šāvienus.»

«Es nekā neesmu dzirdējusi,» viņa teica.

«Mana meita, tu esi redzīga, tev nav tā jādzird, kā es dzirdu. Tur atskanēja daudzi šāvieni. Liec maniem bērniem izdibināt un paziņot man.»

Bijīgi palocijusies pret sirmgalvi, kurš redzēt gan neredzēja, bet ar savu smalko un vērīgo dzirdi izjuta katru kustību, jaunava pašķīra segu aizkaru un izgāja laukā. Katrā aizas ieejas malā sēdēja viens peons. Tie katrs bija bruņots ar šauteni un cirvi, bet aiz jostas tiem bija aizbāzti plati dunči. Noklausījušies jaunavas pavēlē, viņi piecēlās un palocījās — ne viņai, bet visu pavēļu neredzamajam teicējam. Viens no viņiem ar cirvja pietu piesita pie akmens, uz kura pats sēdēja, un ieklausījās. Pie šī akmens beidzās rūdas artērija, kas gāja cauri kalna vidum. Tālāk, pretējā nokalnē, milzīgā plēsīgu putnu ligzdā, no kuras pavērās Kordiljeru atradžu krāšņā panorāma, sēdēja otrs peons. Sākumā viņš ieklausījās, pielicis ausi pie artērijas izejas, tad atbildēja ar dažiem cirvja sitieniem. Un tad viņš piegāja pie liela, augsta, pa pusei jau nokaltuša koka, kas auga dažu soļu atstatumā, iebāza roku tā dobumā un pavilka auklu, kas karājās iekšienē, kā zvaniķis, kas rausta torņa zvanus.

Bet neatskanēja neviena skaņa. Totiesu varenais zars, kas atšķīrās no stumbra piecdesmit pēdu augstumā, sāka kustēties kā semafora svira, augšup un lejup. Divu jūdžu tālumā no šejienes kalna galā viņam atbildēja otrs koks — semafors. Un vēl tālāk, lejup pa atradzēm, spoguļu laistīšanās saulē heliogra- fēja vecā pavēles no aizas. Un pa visu šo Kordiljeru novadu uz visām pusēm sāka pārraidīt šifrētas pavēles pa rūdas artērijām, ar saules zaigumiem un zaru kustināšanu.

Kamēr Enriko Solano, savos segios stalti un taisni sēdēdams, braša jaunekļa izskatā jāja uz priekšu divu savu dēlu pavadībā, arjergardā, Frenka aizsargāti, Leončija savam zirgam mugurā un Henrijs Morgans kājām, abi palika nopakaļ. Drīz Leončija, drīz Henrijs nemierīgi lūkojās atpakaļ, noraizējušies, ka Frenks viņus aizvien vēl nav panācis. Izdevīgu mirkli nogaidījis, Henrijs griezās atpakaļ. Pēc brītiņa Leončija, Frenka un Henrija prombūtnes uztraukta, raudzīja pagriezt savu zirgu atpakaļ. Bet lopiņš, priekšā sajuzdams, otru zirgu, neklausīja iemauktu rāvieniem, divi lāgi saspērās un rikšiem aizskrēja uz priekšu. Te, izkāpusi no segliem un iemauktus pametusi zemē, jo Panamā bija tāda ieraša samulsināt zirgus, Leončija devās pa ceļu atpakaļ. Viņa gāja Henrija pēdās tik ātri, ka gandrīz to panāca taisni tobrīd, kad tas sastapa Frenku un peonu. t

Nākamajā mirklī Frenks un Henrijs norāja viņu par neapdo- 100 .

mību; bet balss viņiem abiem izskanēja mīlas maigumā, un viņi greizsirdīgi klausījās viens otra intonācijās.

Šajā brīdī viņiem sirdis darbojās daudz, dzīvāk, nekā fazendas īpašnieka jātnieku bars, kas izdrāzās no džungļiem. Lai gan viņu pulkā tie ieraudzīja izbēgušo peonu, kuram tie tūdaļ uzklupa un sāka to sist, Morganiem un Leončijai nekas nebūtu noticis, ja peona īpašnieks, Solano dzimtas senais draugs, pats būtu bijis tiem līdzi. Bet malārijas lēkme, kas viņam uznāca ik pārdienas, viņu bija ceļā aizkavējusi. Tomēr fazendas saimnieka kaimiņi, neganti pret peonu, pret Leončiju bija bruņnieciski laipni un iecietīgi, pieklājīgi pret Frenku un Henriju, lai gan tiem viņi sasēja rokas, taisīdamies tos vest uz turieni, kur palika viņu zirgi un kur malārijas drudzī gulēja peona vajātāju vadonis.

Bet viņiem nebija lemts aizsniegt to vietu un novest turp savus gūstekņus. Priecīgiem saucieniem atskanot, pēkšņi uznāca valdnieka žandarmi, viņš pats un Alvaress Toress. Te sacēlās skandīgs troksnis, kurā sajaucās visu vajātāju un bēgļu balsis, kas visiem spēkiem centās izskaidroties un prasīt izskaidrojumus reizē. Un, kamēr šī kņada un burzma turpinājās, nevienu netuvodama skaidrībai, Toress, ņirdzīgi pamezdams galvu pret Frenku un gavilējoši uzsmaidīdams Henrijam, pēkšņi bija klāt Leončijai un palocījās pret viņu bruņniecīgā labvēlībā kā īsts idalgo.

«Uzklausiet,» viņš pusbalsī teica Leončijai, bet viņas žests bija pilns nicināšanas un riebuma. «Tikai, lūdzu, nesaprotiet mani aplami. Nepalieciet maldīgā pārliecībā. Es esmu še jūs glābt un aizsargāt no visa, kas var notikt. Jūs esat manu sapņu ķēniņiene. Es miršu jūsu dēļ, jā, es priecīgs došos nāvē, lai gan daudz lielāks prieks man būtu dzīvot jūsu dēļ.»

«Es nesaprotu jūs,» viņa asi atcirta. «Es nesaprotu, ko jūs še runājat par dzīvību un nāvi. Mēs nevienam neesam darījuši ļaunu, ne es, ne mans tēvs, ne Frenks Morgans, ne Henrijs Morgans. Tādēļ, ser, te gluži aplami runāt par dzīvību vai nāvi.»

Henrijs un Frenks, stāvēdami diezgan tuvu pie Leončijas, ieklausījās, un, lai gan troksnis un kņada nebeidzās, viņi notvēra dažus vārdus Leončijas un Toresa sarunā.

«Jūs aizmirstat nāvi, kas Henrijam Morganam bija lemta pie kāķa,» Toress sacīja. «Viņa vaina Alfaro Solano, jūsu tēvoča un jūsu tēva miesīgā brāļa, nogalināšanā ir pierādīta droši un skaidri. Jums nav nekādas izredzes Henriju Morganu glābt. Frenku Morganu es varētu izglābt, ja tikai . . .»

«Ja tikai?» Leončija jautāja, zobus sakozdama.

«Ja tikai jūs pret mani būsit laba un gribēsit kļūt par manu sievu,» Toress mierīgi nobeidza, bet abi jenkiji, kuriem rokas bija sasietas uz muguras, savā kļūmajā nevarībā tam uzmeta divus niknus skatus, kuros bija viena vienīga vēlēšanās: nobeigt viņu vienā rāvienā.

Toress, nespēdams savu kaislību vairs valdīt un redzēdams abu Morganu nekaitīgās dusmas, satvēra Leončijas rokas un teica:

«Leončija, kā jūsu vīrs es varēšu palīdzēt arī Henrijam. Varbūt man pat laimēsies glābt viņam dzīvību, ja viņš tepat uz pēdām apsolīsies Panamu atstāt uz visiem laikiem …»

«Spāniešu suns!» nošņāca Henrijs, izmisumā velti vaļā raudams sasietās rokas.

«Amerikāņu kucēns!» Toress attrauca, ar dūri iesizdams Henrijam sejā.

Henrijs pēkšņi un ātri izmeta savu kāju, un no viņa spēriena Toress grīļodamies aizkūleņoja uz Frenka pusi; Frenks arī nekavējās un spēra tam, cik vien jaudāja. Kā bumba futbolistu sacīkstēs, Toress mētājās drīz šurp, drīz turp no viena amerikāņa pie otra, kamēr žandarmi satvēra abus jenkijus un, viņu kļūmā stāvokļa ierosināti, sāka tos sist. Toress ne vien kūdīja un mudināja žandarmus, bet arī pats satvēra dunci. Kautiņš būtu nobeidzies asiņainā drāmā, ja pēkšņi klusi un nemanāmi neparādījušies kādi divdesmit bruņoti vīri un ķildu neizjau- kuši. Daži noslēpumainie pienācēji bija ģērbti vilnas kamzoļos, citi audekla mēteļos ar kapucēm.

Žandarmi un fazendas īpašnieka bars šausmās atsprāga, krustus mezdami, izmuldēdami lūgsnas vārdus un kliegdami:

«Aklais Bandīts! Tas jau Taisnīgā bars! Tie viņa ļaudis! Nu mums beigas!»

Te pēkšņi spīdzinātais peons piesteidzās tiem pirmais klāt un nokrita uz saviem nodrāztajiem ceļiem drūmam un bargam vīram pie kājām, kurš šķita pienācēju vadonis. No nelaimīgā un vārgā radījuma lūpām atskanēja skaļas gaudas un lūgsnas pēc tiesas un taisnības.

«Vai tev zināma tā tiesa un taisnība, ko tu piesauci?» dobjā balsī jautāja bara vadonis.

«Jā, tā ir Bargā Tiesa un Taisnība,» peons atbildēja. «Es zinu gan, kas ir lūgt Bargo Tiesu, un tomēr es lūdzu to, jo manā pusē ir taisnība.»

«Es arī prasu Bargo Tiesu un Taisnību,» acis zibsnīdama, iesaucās Leončija un klusi teica Frenkam un Henrijam: «Lai tā būtu kāda būdama!»

«Tā nevar būt ļaunāka par to, kas mums gaidāma no Toresa un ši valdnieka,» tikpat klusi atteica Henrijs un droši gāja pie vadoņa, kam galva bija paslēpta kapucē, un skaļi sauca: «Es arī prasu Bargo Tiesu un Taisnību!»

Vadonis pamāja ar galvu.

«Es arī,» sākumā klusi čukstēja, tad skaļi iesaucās Frenks.

Žandarmus neviens še nevēroja. Fazendu īpašnieki teicās paklausīt tās tiesas un taisnības spriedumam, ko lemšot noslēpumainais vīrs — Aklais Bandīts. Bet valdnieks protestēja.

«Jūs laikam nezināt, kas še jūsu priekšā stāv?» viņš lielīdamies kliedza. «Es esmu Mariano Verkara e Hioss, mans vārds ir liels un cēls un mans amats augsts. Es esmu Santantonio valdnieks, gubernatora tuvākais draugs. Man Panamas republikas valdība uzticas visās lietās. Es esmu likuma piepildītājs. Mums ir tikai viens likums un tikai viena tiesa un taisnība; tā nāk no Panamas, nevis no Kordiljeriem. Es protestēju pret šo pašvaldību, ko jūs te dēvējat par Bargo Tiesu un Taisnību! Es izsūtīšu savu armiju pret jūsu Aklo Bandītu, un no viņa kauliem maitu putni barosies Santantonio pilsētā!»

«Neaizmirstiet,» Toress sarkastiski brīdināja saniknoto valdnieku, «neaizmirstiet, ka še nav Santantonio, bet Jukatānas meži. Un atjēdzieties, ka jums nav nekādas armijas.»

«Vai šie divi bija netaisni pret kādu no tiem, kas lūdza Bargās Tiesas aizsardzību?» pēkšņi jautāja vadonis.

«Jā, jā!» iesaucās peons. «Viņi sita mani, viņi visi mani sita. Tie divi arī mani sita, bet es tiem nekā ļauna nedarīju. Man rokas asiņo. Miesa man saplosīta gabalos. Es vēlreiz piesaucu Bargo Tiesu un apsūdzu šos divus vīrus, kuri bija nikni un netaisni.»

Vadonis pamāja ar galvu un saviem ļaudīm lika atbruņot gūstekņus un doties ceļā.

«Taisnību! Es arī prasu taisnību!» iesaucās Henrijs. «Man rokas sasietas uz muguras. Lai tad sasien tās visiem, ja ne, lai atraisa arī mums. Nav viegli iet sasietām rokām!»

Vadoņa lūpās pavīdēja smaids, un viņš saviem ļaudīm lika atraisīt rokas tiem, kas bija saistīti.

«Ka tevi i ods!» Frenks neviļus iesaucas, un, pieliecies pie Leončijas un Henrija, viņš klusi sacīja: «Man neskaidri nāk prātā, ka pirms miljoniem gadu es dzīvoju reiz vecā un mazā pilsētiņā, ko sauca par Ņujorku, kur mēs savā vientiesīgajā prātā sevi šķitām par visļaunākiem un mežonīgākiem cilvēkiem, jo līdz neatmaņai aizrāvāmies golfa spēlē, nāvessodu izpildījām elektriskajā krēslā un plūcāmies un plēsāmies vēlēšanu sapulcēs.»

Pēc pusstundas, kad pa taku viņi nonāca kalna galā, kur izpletās bezgalīga kalnu virsotņu panorāma, Henrijs sacīja:

«Šie audeklos ģērbtie puiši nemaz nav tādi mežoņi, kādus tu tos šķieti. Paraugies, Frenk. Viņiem ir noteikta semaforu sistēma. Novēro šo koku un to, viņā kalngalā. Vai redzi, kā zari kustas?»

Dažas pēdējās jūdzes gūstekņiem bija jāiet aizsietām acīm. Un aizsietām acīm viņus ieveda tur, no kurienes Kordiljeros valdīja Bargā Tiesa un Taisnība. Kad viņu saites atraisīja, viņi ieraudzīja cits citu milzīgā un lieliskā, neskaitāmu lāpu apgaismotā alā. Klintī iecirstā valdnieka krēslā atsēdās aklais sirmgalvis audekla drēbēs. Viņam pie kājām, plecu piespiedusi tam pie cejiem, sēdēja daiļā jaunava.

Sirmgalvis sāka runāt, un balsī viņam ietrīsējās sudrabaini liegas skaņas, kas liecināja par viņa vecumu un kluso gudrību.

«Kas sauca Bargo Tiesu un Taisnību? Runājiet! Kas meklē taisnību?»

Te pēkšņi visi atkāpās un arī valdnieks neiedrošinājās noliegt Kordiljeru likumu.

«Atnācēju vidū ir sieviete,» Aklais Bandīts teica. «Lai viņa pirmā runā. Visi mirstīgie, vīrieši un sievietes, ir vainīgi, vismaz citi tos šķiet vainīgus.»

Henrijs un Frenks dzīrās aizturēt Leončiju, bet viņa, uzsmaidīdama tiem abiem, gāja pie Bargā Soģa un teica skaidrā, skanīgā balsī:

«Es tikai palīdzēju cilvēkam, ar ko esmu saderināta, atpestī- ties no nāves par slepkavību, ko viņš nav darījis!»

«Tu esi izteikusi, ko gribēji,» teica Aklais Bandīts. «.Nāc tuvāk.»

Leončiju satvēra viņa ļaudis un nolika to uz ceļiem pie aklā sirmgalvja kājām, bet abi Morgani uztraukti vēroja notikumu. Daiļā jaunava paņēma sirmgalvja roku un uzlika to Leon-_ čijai uz galvas. Brīdi uznāca dziļas svinības pilns klusums, kamēr aklā soģa stiprie pirksti turēja viņas pieri, sajuzdami pukstus viņas deniņos. Te pēkšņi viņš savu roku atņēma un atkāpās, lai pasludinātu spriedumu.

«Piecelies, sinjorita,» viņš sacīja. «Tavu sirdi ļaunums nav skāris. Tu esi brīva. Kas vēl sauca Bargo Tiesu un Taisnību?»

Tūdaļ iznāca Frenks un nostājās viņa priekšā.

«Es arī palīdzēji šim cilvēkam atpestīties no nepelnītās nāves. Šis cilvēks un es, mēs esam vienas cilts un tālā pagātnē vienu asiņu.»

Viņš ari nometās ceļos un juta sirmgalvja vieglos pirkstus maigi lūkojam viņa pieri un deniņus, un, kad soģis sameklēja viņa roku, tas skaitīja viņa pulsu.

«Te man viss nav skaidrs,» teica aklais soģis. «Tava dvēsele ir nemierīga. Tev kas sirdi plosa.»

Pēkšņi iznāca peons un sāka runāt.

«Ak, Taisnīgais, dari brīvu šo cilvēku,» viņš kaisli iesaucās. «Divi lāgi, nevarēdams izturēt sitienus, es šodien esmu noziedzies un nodevis viņu naidniekiem, un divi lāgi šo pašu dienu viņš mani pasargāja no mana ^naidnieka un mani glāba.»

Un peons atkal nometās ceļos, bet šoreiz viņš nometās tiesas un taisnības priekšā, drebēdams māņticīgās bailēs, un sajuta dīvainā aklā soģa pirkstu vieglo, bet stingro pieskārienu. Tas drīz vien salūkoja peona brūces un sarecējušo asiņu kreveles līdz pašiem pleciem un pat līdz mugurai.

«Šis cilvēks var iet brīvs,» pavēstīja Bargais Soģis. «Bet viņam dvēselē ir raizes un nemiers. Vai ir kāds, kas mums to teiks un izskaidros?»

Un Frenks tūdaļ atskārta, kādu nemieru aklais vīrs uzminējis viņa dvēselē: tās bija mīlas jūtas, kas viņam dega sirdī uz Leončiju, un tās bija nesamierināmā pretrunā ar viņa uzticību Henrijam. Ari Leončija to tūdaļ saprata, un, ja aklais soģis būtu varējis pamanīt nejaušos skatienus, kādiem viņš un viņa viens otru uzlūkoja, un tās apmulsuma jūtas, kādās tie abi nodūra acis, viņš nemaldīgi būtu izpratis, kādas raizes tirdīja Frenku. Bet daiļā jaunava to pamanīja, un sirds viņai juta, ka mīklas atminējums ir mīlestība. To pašu redzēja arī Henrijs, un uzacis viņam drūmi un sāpīgi saraucas.

Taisnais soģis atkal sāka runāt.

«Man nav vairs šaubu, te vainīga sirds,» viņš sacīja. «Mūžīgās ilgas pēc sievietes vīrieša sirdī. Tomēr šis cilvēks ir brīvs. Divi lāgi vienā dienā viņš palīdzējis' cilvēkam, kas. divi lāgi viņu nodevis. Un viņa dvēseles plosošais nemiers viņu nav kavējis palīdzēt cilvēkam, kam bija piespriests nepelnīts nāvessods. Te nu vēl jānoskaidro šī cilvēka gaitas. Un jātiek galā arī ar šo izvārdzināto radījumu, kas divreiz vienā dienā ļāvies negantībai un egoismam un kam nupat pietika • drosmes, lai pateicībā aizstāvētu otru cilvēku.»

Viņš paliecās uz priekšu un atkal viņa pirksti lūkoja peona seju un deniņus.

«Tu bīsties nāves?» viņš pēkšņi jautāja.

«Jā, lielais un svētais sirmgalvi. Es ļoti bīstos nāves,» peons atbildēja.

«Tad atzīsties, ka tavi vārdi par šo cilvēku un viņa divkārtējo palīdzību tev ir meli, un tu paliksi dzīvs.»

Peons sarāvās un locījās, aklā soģa pirkstu spiests.

«Pārdomā labi,» atskanēja barga un svinīga balss. «Nāve ir briesmīga. Briesmīgi ir sastingt uz mūžīgiem laikiem kā klintij vai zemei. Atzīsties, ka esi melojis, un tu paliksi dzīvs. Runā.»

Lai gan balss peonam trīcēja un gārdza nāves bailēs, viņam tomēr bija tik daudz spēka, lai šajā pēdējā brīdī kļūtu par cilvēku.

«Divi lāgi esmu viņu šodien nodevis, svētais tēvs. Bet mans vārds nav Pēteris. Trešo lāgu es nevaru vairs nodot. Es bīstos, bīstos, bet trešo lāgu es nevaru, nevaru viņu nodot!»

Aklais soģis atrāvās atpakaļ, un sejā viņam laistījās un sta- 'roja brīnišķīgs spožums.

«Tu labi teici!» viņš sacīja. «Tevī ir tas, kas cilvēku dara par cilvēku. Tad klausieties manu spriedumu: no šī brīža uz visiem laikiem, kamēr tu dzīvosi zem saules, tev būs domāt kā cilvēkam, darboties kā cilvēkam, būt par īstu cilvēku. Labāk katru brīdi mirt kā cilvēkam, nekā augu mūžu dzīvot kā kustonim. Ekleziastam nebija taisnība. Miris lauva vienmēr ir labāks nekā dzīvs suns. Ej, mans atdzimušais dēls, tu esi brīvs.»

Bet, kad peons, paklausīdams daiļās jaunavas mājienam, pie-] cēlās un dzīrās aiziet, aklais soģis viņu aizturēja:

«Saki, cilvēk, kas tikai šodien kļuvi par cilvēku, kas bija tavu dēku un posta pirmais cēlonis?»

«Mana sirds, ak, svētais tēvs, tvīka jaukto asiņu ielejas sie-; vietes mīlas. Es pats esmu dzimis kalnietis. Viņas dēļ es fazendas saimniekam paliku parādā divi simti peso. Viņa paņēma manu naudu un aizbēga ar citu. Es kļuvu par fazendas saimnieka vergu; mans saimnieks nav ļauns cilvēks, bet viņš vispirms un vienmēr ir un paliek fazendas īpašnieks. Es strādāju pāri saviem spēkiem, panesu sitienus un cietu piecus ilgus gadus, mans parāds tomēr nemazinājās, bet pieauga līdz 250 peso, un viss, kas man palicis, ir šīs sumpatas, un vārgās miesas nav vairs nekur liekamas.»

«Vai šī ielejas sieviete bija skaista?» jautāja aklais soģis.

«Viņas skaistums man apstulboja prātu, svētais tēvs. Nu man viņa vairs neliekas skaista. Bet toreiz viņa bija brīnišķīga. Viņa sadedzināja manu sirdi un izdeldēja man smadzenes un mani darīja par vergu, bet pati nakts laikā mani pameta, un es viņu vairs neesmu redzējis.»

Peons gaidīja, ceļos nometies, galvu nodūris, bet Aklais Bandīts, visus izbrīnīdams, dziļi nopūtās un iegrima pārdomās, laikam aizmirsis, kur viņš bija un ko viņš darīja. Roka viņam neviļus aizskāra daiļās jaunavas galvu, liegi noglāstīja spīdošos melnos matus, un, aizvien vēl glāstīdams tos, viņš nebeidza runāt.

«Sieviete,» viņš sacīja tik maigi, ka balss tam, skanēdama sudrabaini dzidri, nebija skaļāka par pulksteni. «Sieviete vienmēr ir daiļa un jauka. Visas sievietes ir jaukas vīrietim. Viņas mīl mūsu tēvus; viņas dod mums dzīvību; mēs mīlam viņas; viņas dzemdē mums dēlus, lai tie mīlētu viņu meitas un viņu meitas teiktu jaukas un daiļas. Tā mūžam bijis un mūžam būs, • kamēr zemes virsū nebeigsies cilvēks un cilvēka mīla.»

Dziļā klusumā elpoja ala, kamēr Bargais Soģis bija iegrimis pārdomās. Beidzot daiļā jaunava viņam pieskārās, rādīdama savu tuvumu, un viņa atmiņu atkal pievērsa peonam, kas aizvien vēl bija ceļos nometies pie viņa kājām.

«Tad uzklausiet manu spriedumu,» soģis teica. «Tu esi daudz tirdīts un vārdzināts. Ik sitiens ir bijis pietiekams atlīdzinājums par tavu parādu fazendas saimniekam. Tu esi brīvs. Bet paliec kalnos un, ja tev jāmīl sieviete un ja sieviete ir nenovēršama un mūžīga "vīrieša dzīvē, tad iemīlies kādā sievietē. Tu esi brīvs. Vai tu pa pusei esi cēlies no maiju cilts?»

«Jā,» atteica peons. «Mans tēvs ir tīrs maijs.»

«Celies un ej, un paliec kalnos pie sava tēva no maiju cilts. Ielejās nekas nav rodams tiem, kas dzimuši Kordiljeros. Fazendas saimnieka te nav, tādēļ viņš še nav tiesājams. Un viņš ļau ari ir tikai fazendas saimnieks. Citi fazendu īpašnieki — viņa kaimiņi un draugi, arī var iet brīvi.»

Iestājās klusums, un te nu priekšā nostājās Henrijs.

«Es esmu tas cilvēks,» viņš droši teica, «kam piespriests nepelnīts nāvessods par slepkavību, kas nav mans darbs. Nokautais bija tēvocis tai meitenei, kuru es mīlu un kuru es varēšu apprecēt, ja šajā alā, Kordiljeru sirdī, ir īsta tiesa un taisnība.»

Bet valdnieks viņu pārtrauca.

«Divdesmit lieciniekiem dzirdot, viņš nokautajam draudēja, ka viņu nogalinās. Ne lāga stunda vēl nebija aiztecējusi, kad mēs to uzgājām noliekušos pār šī cilvēka līķi, kas vēl nebija atdzisis un tikko bija šķīries no dzīves.»

«Viņš saka taisnību,» Henrijs piekrita. «Es draudēju tam, jo mūs bija apskurbinājuši stipri dzērieni un mums abiem bija karstas asinis. Un mani tiešām uzgāja pie viņa-līķa, kas vēl bija silts. Un tomēr es neesmu viņa slepkava. Es pat nezinu un nevaru uzminēt, kura gļēvuļa riebīgā roka viņam iedūrusi dunci mugurā, kad visapkārt bija tumša nakts.»

«Metieties abi ceļos, lai varu jūs iztaujāt,» Aklais Bandīts viņiem uzsauca.

Ilgi viņš meklēja saviem jūtīgiem pirkstiem. Ilgi un aizvien vēl nespēdams noskaidroties un teikt savu spriedumu, viņš atkal un atkal saviem pirkstiem lūkoja viņiem sejas un pulsu.

«Vai te nav iejaukta kāda sieviete?» viņš pēkšņi vaicāja Henrijam Morganam.

«Daiļa un jauka sieviete! Es mīlu viņu.»

«Tas ir labi, ka tevi mīla plosa, jo vīrietis, ko neplosa mīlas jūtas pret sievieti, tikai pa pusei ir vīrietis,» labvēlīgi teica Aklais Soģis.

Viņš uzrunāja valdnieku.

«Neviena sieviete tev sirdī nav viesusi nemieru, un tomēr tu neesi mierīgs. Bet par šo cilvēku (te viņš rādīja uz Henriju) es nevaru teikt, ka sieviete vien plosītu viņa dvēseli. Varbūt tu tomēr esi drusku vainīgs, vai arī tas naids, kas viņam pret tevi? Piecelieties abi! Es nevaru būt soģis starp jums. Mums ir nemaldīgs tiesas līdzeklis: čūskas un putna pārbaudījums. Tas ir skaidrs un tīrs kā Dievs. Jo ar to Dievs sargā taisnību zemes virsū un starp cilvēkiem. Un Blekstons norāda taisni šo līdzekli patiesības izdibināšanai.»

11

Taisnību sakot, tā varēja būt laba arēna vēršu cīņai, šī aiza Aklā Bandīta valstības vidū. Desmit pēdu dziļumā un trīsdesmit diametrā, ar gludu grīdu un nogāzenām sienām; tur vēl bija drusku jāpieliek rokas un tās samēri būtu stingri un skaidri.; Kalnieši, žandarmi un fazendu īpašnieki, visi bija klāt, nebija tikai Bargā Soģa un daiļās jaunavas; viņi visi izkārtojās gar malām kā publika, kas nākusi pamielot acis vēršu cīņā vai gladiatoru spēlēs.

Drūmais vadonis, kas viņus sagūstīja, izsauca komandas vārdus un Henrijs ar valdnieku pa īsām kāpnēm laidās dziļumā. Pats vadonis un daži viņa ļaudis tiem kāpa līdz.

«Debesīm vien zināms, kas še sagaidāms,» smiedamies Henrijs angliski teica Leončijai un Frenkam. «Ja te būtu sarīkots bokss pēc visiem likumiem, tad šim tuklajam valdniekam būtu grūti klājies. Bet aklais vecis nav muļķis un viņš grib mūsu izredzes nolīdzināt. Ja tā, un ja viņš pirmais mani notrieks gar zemi, tad jūs, kā vienīgā publikas daļa, kas pabalsta mani, pa- . celiet rokas un taisiet troksni, cik lielu varat. Ticiet man, ja es notriekšu viņu, viss viņa bars to darīs kā likts.»

Valdnieks, kuru loti nomāca tā vieta, kur viņš kāpa iekšā, un visa šī sataisīšanās, spāniešu valodā uzrunāja vadoni.

«Es neiešu cīņā ar šo cilvēku. Viņš ir jaunāks par mani un viņam stiprākas plaušas. Un viss šis nodoms ir nelikumīgs. Tas nesaskan ar Panamas republikas likumiem.»

«Tas ir čūskas un putna pārbaudījums,» vadonis viņu pārtrauca. «Tu būsi čūska. Tev rokā būs šī šautene. Otrs cilvēks būs putns. Viņam rokā būs šis zvārgulītis. Lūko šurp! Nu tu droši vien sapratīsi pārbaudījuma kārtību.»

Viņš pavēlēja, un vienam no viņa jaudīm rokā iedeva šauteni un aizsēja acis. Otram, kam acis neaizsēja, iedeva sudraba zvārgulīti.

«Cilvēks ar šauteni ir čūska,» vadonis sacīja. «Viņam ļauts izšaut vienu šāvienu putnā — cilvēkā ar zvārgulīti.»

Atskanēja signāls, un putna cilvēks izstieptajā rokā iežvadzi- nāja zvārgulīti un aši aizcirtās prom. Čūskas cilvēks pacēla šauteni, mērķēdams uz rurieni, no kurienes atskanēja zvārgulītis, un sataisījās šaut.

«Vai saprotat?» vadonis jautāja Henrijam un valdniekam.

Henrijs pamāja ar galvu, bet valdnieks līksmi iesaucās:

«Vai es būšu čūska?»

«Tu būsi čūska,» vadonis apliecināja.

Un valdnieks kāri satvēra šauteni, ne vārda vairs neminēdams par šīs divkaujas nelikumību.

«Vai gribat lūkot mani nošaut?» Henrijs vaicāja valdniekam.

«Nē, sinjor Morgan! Es vis nelūkošu jūs nošaut. Es jūs nošaušu! Es esmu viens no diviem labākajiem šāvējiem Panamā. Man ir pāri par četrdesmit šaušanas godalgu. Es šauju aizvērtām acīm. Es šauju nakts melnumā. Es bieži esmu šāvis tumsā un mērķi ķēris. Varat droši sevi pieskaitīt jau pie miroņiem!»

Valdniekam aizsēja acis un rokās iedeva šauteni, kurā bija ielādēta viena vienīga patrona. Henriju, kam iedeva nodevīgo zvārgulīti, nostādīja vienā aizas galā, bet valdnieku aizveda otrā galā un seju viņam pagrieza pret sienu. Kad visi Aklā Soģa ļaudis bija izrāpušies no aizas un kāpnes uzvilkuši augšā, vadonis no augšas sacīja:

«Uzklausiet uzmanīgi, Čūskas kungs, un nekustieties, kamēr nebūsit visu dzirdējis. Čūskai ir viens šāviens. Čūska nedrīkst pieskarties acu apsējam. Ja tas apsēju aizskars, mūsu pienākums ir to nobeigt uz pēdām. Bet laiks Čūskai nav ierobežots. Čūska var gaidīt visu pievakari un visu cauru nakti un augu mūžu, kamēr izšaus savu vienīgo šāvienu Bet Putns ne bridi nedrīkst izmest no rokas zvārgulīti un nedrīkst aizskart zvana mēlīti, lai skaņa ko zvārgulītis zvanīs, vienmēr ir skaidra un

skaļa. Ja viņš tā nedara, mums tas uz pēdām jānonāvē. Mēs še augšā stāvam, šautenēm rokās, un jūs abi, sinjori, mirsit, tiklīdz pārkāpsit vienu no šiem noteikumiem. Sāciet darīt, kas katram darāms! Lai Dievs sargā to, kam taisnība!»

Valdnieks lēni pagriezās un sāka klausīties. Tiklīdz Henrijs uzmanīgi pakustējās un no viņa pakustējiena zvārgulītis ieskanējās, šautene aši pacēlās uz to pusi, no kurienes naca skaņa. Tā nevairāmi virzījās Henrijam līdzi, ne mirkli nenovērsdamas. Henrijs aši pārmeta zvārgulīti no vienas izstieptās rokas otra un aizskrēja uz viņu pusi, bet šautene viņam neatlaidīgi sekoja. Valdnieks bija pārāk gudrs, lai velti izšautu savu vienīgo šāvienu, un sāka lēni virzīties pāri arēnai. Henrijs pēkšņi apstājās un sastinga, un no zvārgulīša viņa rokā neatskanēja neviena skaņa.

Valdnieka auss tik nemaldīgi uztvēra pēdējās sudrabainās skaņas vietu un viņš tik taisni tuvojās savam mērķim, nevērojot viņa aizsietās acis, ka pēc dažām minūtēm viņš bija Henrijam labajā pusē pie paša zvārgulīša. Vislielākā uzmanība, lai neizskanētu ne liegākā skaņa, Henrijs viegli pacēla roku un valdnieks izgāja tai cauri, un viņa galva bija tikai vienu īkšķi no nodevīgā zvārgulīša. Ne par lāgu pēdu līdz sienai aizgājis, valdnieks nedroši apstājās ar izstieptu šauteni. Brīdi viņš velti ieklausījās, tad paspēra vēl soli uz priekšu un šautenes stobra gals atdūrās sienā. Viņš ātri pagriezās un, kā daždien akls, ar izstiepto šauteni sāka lūkot gaisu. Un viņš būtu aizskāris Henriju, ja tas neaizlēcis prom un neizlocījies deviņiem līkumiem, visu laiku zvanīdams zvārgulīti.

Nokļuvis pašā vidū, Henrijs atkal sastinga. Valdnieks aizgāja viņam garām jarda attālumā un uzskrēja virsū pretējai sienai. Veikliem kaķa soļiem viņš apgāja visapkārt gar sienu, lūkodams gaisu ar izstiepto šauteni. Te pēkšņi viņš devas šķērsām pār arēnu. Un, kad viņš to vairāki lāgi pārskrēja šķērsām pāri turp un atpakaļ, kad uz vietas sastingušā Henrija rokā zvārgulītis neizskanēja nevienu skaņu, viņš izgudroja aspratīgu ķe- rienu. Nometis zemē savu cepuri, atzīmējot izejas punktu, viņš pārgāja arēnu taisnā līnijā, tad pagāja dažus soļus gar sienu un pārskrēja arēnu atpakaļ otrā līnijā. Un, piegājis pie savas cepures, valdnieks pārbaudīja abu līniju paralelību. Un, atkal pagājis trīs soļus gar sienu no tās vietas, kur bija viņa cepure, viņš novilka trešo līniju. Tā nu viņš bija atradis līdzekli orientēties arēnas laukumā, un Henrijs atskārta, ka viņš vairs neizvairīsies no pretinieka, kas pieradis tumsā saredzet aizsietām acīm. Bet viņš negaidīja, kamēr viņu uziet. Aši skriedams līku loču skrējienā un nerimstoši skandinādams savu zvārgulīti, metot to no vienas rokas otra, viņš pēkšņi apstājās jaunā vietā un nepakustējās.

Valdnieks atkārtoja savu arēnas šķērsošanas lēno procesu. Bet Henrijs negribēja turpināt šo saspīlēto mocību līdz bezgalībai. Viņš nogaidīja, kamēr valdnieka pēdējā līnija to noveda laisni pie viņa. Viņš nogaidīja, kamēr šautenes stobrs apstājās vienā augstumā ar viņa krūtīm dažus īkšķus no sirds. Te pēkšņi viņš noliecās zemāk par stobra galu un spalgi iesaucās: «Šauj!»

Pārsteigtais valdnieks iekrita necerētās lamatās un nospieda šautenes gaili. Lode aizsvilpa Henrijam pār galvu. Augšā Aklā Soģa ļaudis plaukšķināja kā negudri. Valdnieks norāva apsēju no acīm un pašā priekšā ieraudzīja sava pretinieka smaidošo seju.

» «Viss ir gala, Dievs savu vardu teicis,» vadonis sacīja, atkal nokāpdams aizā. «Cilvēks, kas palicis dzīvs, ir nevainīgs. Vēl jāpārbauda otrs.»

«Es?» gandrīz kliegšus iekliedzās valdnieks sašutumā un brīnumā.

«Man gods jūs sveicināt, valdniek!» pavīpsnāja Henrijs. «Jūs jau izmēģinājāt mani nošaut. Nu ir mana kārta. Atdodiet man

savu šauteni.»

Bet valdnieks, lādēdamies savā niknumā un nožēlās aizmirsis, ka šautenē bija viens pats šāviens, ātri izstiepa stobru Henrijam pret sirdi un nospieda gaili. Tas nokrita ar spalgu metāla skaņu.

«Ļoti jauki,» vadonis sacīja, atņemdams viņam šauteni un ielādēdams jaunu patronu. «Par tavu izturēšanos es ziņošu Bargajam Soģim. Tavai pārbaudei jānotiek. Un visiem nu redzami tavi darbi, kas nav Dieva izredzēta cilvēka darbi.»

Kā ievainots vērsis cirka arēnā meklē,, kur paslēpties, un izmisumā raugās nežēlīgajās sejās amfiteātrī, tā savas acis augšup vērsa valdnieks, bet viņš ieraudzīja tikai kalniešu šauteņu stobrus, Leončijas un Frenka gavilējošās sejas, viņa paša žandarmu ziņkāros skatus un asinīm pielijušās fazendu īpašnieku acis, kas notikumā noskatījās kā kārtējā vēršu cīņā.

Tikko tverams smaids atstaroja vadoņa bargajās lūpās, kad viņš Henrijam sniedza šauteni un sēja tam ciet acis.

«Kam jūs viņu nepagriežat pret sienu, kamēr es sataisos?» valdnieks jautāja un zvārgulītis viņa dusmās trīcošajā rokā skanēja un zvanīja.

«Tādēļ, ka viņš ir Dieva izredzēts,» noskanēja atbilde. «Viņš izturēja pārbaudījumu. Viņš nedarīs nodevēja darbu. Nu nāk tavs pārbaudījums. Ja esi godīgs un taisns, tev nekas ļauns nenotiks. Jo tāds ir Dieva ceļš.»

Bet valdniekam šoreiz bija vēl mazāk laimes nekā vajātāja lomā. Stāvēdams arēnas otrā pusē Henrijam iepretī, viņš centās nepakustēties, bet, uztraukdamies zem Henrija šautenes, kas lūkoja gaisu ap viņu, viņš nevarēja savaldīt drebuļus, un zvārgulītis sāka spalgi un skaņi zvanīt. Uz nodevīgās skaņas pusi pavērstā šautene sastinga Henrija rokās. Velti valdnieks centās sevi drošināt un apklusināt nebēdīgi skanošo zvārgulīti.

Tas zvanīja un zvanīja trīcošajā rokā, un valdnieks to izmisumā aizmeta pa roku galam un pats pakrita gar zemi. Bet Henrijs, vērīgi saklausīdams kritiena troksni, nolaida šauteni lejup un nospieda gaili. Valdnieks iebrēcās skaudrās sāpēs, jo lode viņam caururba plecu, aši pietrūkās kājās, izkliedza lāstus, atkal zvēlās gar zemi un palika guļot, lādēdamies un gānīdamies.

Tajā pašā alā, daiļo jaunavu pie kājām, Aklais Bandīts pasludināja savu spriedumu:

«Šim cilvēkam, kas čūskas un putna pārbaudījumā ievainots un kas tik daudz runā par ielejas likumiem, šodien jāsajūt, kas ir Kordiljeru likums. Pārbaudījums pierādījis viņa noziedzību. Par viņa dzīvību jāiemaksā 10 000 dolāru liela izpirkšanas maksa skaidrā zeltā. Ja neviens to neiemaksās, viņam jāpaliek še malku cirst un ūdeni nest līdz sava mūža galam, cik ilgi Dievs tam lēmis saules gaismu skatīt. Tas nu ir izteikts un es zinu, ka mana balss ir Dieva balss, un es zinu arī, ka Dievs viņam neļaus ilgi dzīvot zemes virsū, ja viņš neiemaksās izpirkšanas naudu.»

Uznāca ilgs klusums, kurā pat Henrijs, kas, lieki nedomājis, nokāva pretinieku cīņas dedzībā, tādu vienaldzīgu nāves pavēs- tījumu teica derdzīgu.

«Likums ir bargs,» teica Bargais Soģis.

Un atkal uznāca klusums.

«Lai viņš mirst bez izpirkšanas maksas,» teica kāds fazendas īpašnieks. «Viņš pierādījies par nodevīgu suni. Un sunim suņa nāve.»

«Ko teiksi tu?» svinīgi jautāja Aklais Bandīts. «Ko teiksi tu, peon, kas esi izcietis tik daudz sitienu un kas šodien atdzimis savā cilvēcībā, pa pusei maiju cilts dēls un daiļas sievietes mīlētājs? Vai jāmirst šim cilvēkam, ja tas neiemaksās izpirkšanas naudu?»

«Šis cilvēks ir ļauns un negants vīrs,» peons atteica. «Bet šodien mana sirds ir pilna neizprotama maiguma. Ja man bijuši

desmit tūkstoši zeltā, es būtu samaksājis viņa izpirkšanas naudu. Jā, svētais un taisnīgais soģi, ja man būtu 250 peso, es arī savam fazendas saimniekam samaksātu parādu.»

Aklā sirmgalvja seja pārvērtās un atstaroja brīnišķā spožumā.

«Tu arī šodien runā Dieva balsī, atdzimušais,» viņš teica.

Bet Frenks, tobrīd ar mūžīgo spalvu rakstīdams ko savā čeku grāmatiņā, daiļai jaunavai pasniedza lapiņu, kurā tinte vēl nebija nožuvusi.

«Es arī kādu vārdu gribētu sacīt,» viņš teica. «Lai šis cilvēks nemirst suņa nāvē, lai gan viņš izturējās kā nodevīgs suns.»

Daiļā jaunava skaļi izlasīja Frenka uzrakstīto čeku.

«Paskaidrojumi nav vajadzīgi,» Aklais Bandīts pārtrauca Frenku, kas dzīrās runāt. «Es saprotu to, jo neesmu vis augu mūžu dzīvojis Kordiljeros. Kādreiz es vadīju lielu komerciālu pasākumu Barselonā. Es pazīstu Ņujorkas nacionālo banku un maniem aģentiem senāk ar to bija cieši sakari. Desmit tūkstoši dolāru zeltā. Cilvēks, kas izrakstīja čeku, šodien jau reizi teica patiesību. Čeks ir labs. Es zinu arī, ka izmaksu viņš neaizturēs. Cilvēkam, kas tādu izpirkšanas maksu dod par savu ienaidnieku, jābūt vienam no trijiem: vai nu ļoti lielam labsirdim, nelgām vai bagātniekam. Saki, cilvēk, vai še par iemeslu nav daiļa sieviete?»

Un Frenks, neiedrošinādamies lūkoties ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz Leončiju, ne Henriju, bet skatīdamies taisni uz priekšu Aklajam Bandītam sejā, atbildēja, jo juta, ka taisni tā viņam jāatbild:

«Jā, ak Bargais Soģi, te visam iemesls ir daiļa sieviete.»

12

Tai pašā vietā, kur viņiem aizsēja acis, kad viņus ieveda kalnos, kavalkāde apstājās. Tur bija daži kalnieši, Leončija, Henrijs un Frenks aizsietām acīm jāšus mūļiem mugurā, un peons, arī aizsietām acīm, bet kājām iedams. Tādā pašā kārtībā pusstundu agrāk še aizgāja fazendu īpašnieki, valdnieks, Toress un žandarmi.

Kad drūmais vadonis bija atļāvis, gūstekņi, kuriem patlaban bija jātop brīviem, atraisīja sev no acīm apsējus.

«Man liekas, it kā es būtu še jau bijis,» Henrijs sāka smieties, ieskatīdamies apkārtnē.«Liekas, ka nafta aizvien vēl deg,» sacīja Frenks, rādīdams

uz apvārsni, kur nokarājās melnu dūmu aizkars. «Peon, palūkojies nu savu roku darbā. Kā virs, kam nav pie dvēseles nenieka, tu esi pārāk izšķērdīgs. Tik izšķērdīgu cilvēku kā tevi es savu mūžu vēl nebiju redzējis. Esmu dzirdējis par piedzērušiem petrolejas karaļiem, kuri cigārus iesmēķē pie aizdedzinātām tūkstoš dolāru valsts kases zīmēm, bet. tu jau izkūpini vismaz miljonu dolāru minūtē.»

«Es nemaz neesmu tāds ubags,» noslēpumainā lepnumā dižojās peons.

«Pārģērbies miljonārs!» Henrijs pavīpsnāja.

«Kur tu glabā savus krājumus?» pat Leončija pazobojās. «Vai arī Ņujorkas nacionālajā bankā?»

Peons nesaprata šis zobgalības, bet juta, ka viņu izsmej; viņš apvainots sacirtās un apklusa.

Drūmais vadonis teica:

«No šejienes jūs varat izklīst savmalu kurais, uz visām pusēm. Tā lika Taisnais Soģis. Jums, sinjori, jākāpj no mūļiem nost un jādod tie man atpakaļ. Sinjoritai mūlis var palikt, jo Taisnais Soģis viņai to dāvā; viņš nekad nav iedrošinājies kādai sinjoritai ļaut iet kājām. Abiem sinjoriem nebūs grūti palocīt kājas. Taisnais Soģis sevišķi bagātajam sinjoram ieteic iet kājām. Bagātība, viņš saka, cilvēku atradina no staigāšanas, nestaigāšana cilvēku dara smagu un resnu, bet resnums vīrietim ir lielākais kavēklis ceļā uz daiļu sievieti. Tāda ir Taisnā Soģa gudrība. Viņš neatkāpjas no sava padoma, ko tas teica peonam: viņam jāpaliek kalnos. Kalnos viņš atradīs jauku un daiļu sievieti, ja sieviete viņam vajadzīga, jo gudrība prasa, lai sieviete ir no tās pašas cilts, no kuras cēlies vīrietis. Ielejas sievietes lemtas ielejas vīriešiem. Kordiljeru sievietes lemtas Kordiljeru vīriešiem. Augstajam Kungam nepatīk asiņu sajaukums. Mūlis ir nicināms lopiņš zemes virsū. Daba nav gribējusi asiņu sajaukumu, bet cilvēks daudz ko_pats izdomājis. Divu tīru asiņu sajaukums rada netīru sugu. Ūdens un tauki nemūžam nevar sakust kopā. Tā runā Taisnais Soģis un es viņa vārdus še atkārtoju, jo tā ir viņa griba. Un viņš man lika vēl pasacīt, ka viņš zina, ko runā, jo pats ir grēkojis tāpat.»

Henrijs un Frenks, kas bija cēlušies no angļu-sakšu rases, un Leončija, romāņu rases atvase, juta savādu apmulsumu, klausīdamies Aklā Bandīta vārdu un atziņu atkārtojumā. Un Leončija bez šaubām būtu protestējusi pret to, pieglauzdamās ikvienam no šiem diviem vīriešiem, kurus viņa mīlēja, ja otrs nebijis klāt; bet Henrijs un Frenks šāda uzskata pareizību būtu nolieguši Leončijai, ja ikviens par sevi būtu ar viņu divatā. Un tomēr viņiem visiem trim dvēseles dziļumos skaidrojās

Aklā Bandītā vārdu patiesība. Un sirdī ikviens sajuta grūtu slogu no neizprotama grēka apziņas.

Lūstošu zaru troksnis viņus atraisīja no grūtajām pārdomām. Pa nogāzeno piekalni pārsteidzošā steigā gandrīz līšus lejup līda zirgi, un mugurā tiem sēdēja no malārijas lēkmes atžirgu- šais fazendas saimnieks un viņa pavadoņi, kas bija palikuši pie viņa. Viņš sveicināja Solano meitu dziļas cieņas pilnā veclaiku sveicienā, kā daždien idalgo, un tikai drusku vēsāka bija viņa laipnā" sirsnība, kādā viņš apsveica abus amerikāņus, viņa drauga ceļabiedrus.

«Kur patlaban jūsu godātais un cēlais tēvs?» viņš jautāja Leončijai. «Man viņam labas ziņas pasakāmas. Dažas dienas no tā laika, kad es jūs redzēju pēdējoreiz, es biju slims ar malāriju un gulēju kādā gluži nejaušā slimnīcā. Bet žiglie ziņneši un labvēlīgie vēji man radīja iespēju pārbraukt Kirīkijas lagūnu un nokļūt Bokasā del Toro. Es izlietoju valdības radiostaciju, jo Bokasas del Toro valdnieks ir mans draugs, un sarunājos ar Panamas prezidentu. Prezidents ir mans bērnības draugs, kam es tikpat bieži esmu bāzis degunu dubļos kā viņš man, kad abi Kolonā vienu putru strēbām. Un viņš man atbildēja, ka viss ir kārtībā, ka tiesa un taisnība, ko Santantonio valdnieka liekā, tomēr cienījamā un atzīstamā dedzība bija novadījusi maldu ceļos, atkal atgriezta uz īstā ceļa, ak, viss ir aizmirsts un piedots un cēlā, godājamā Solano dzimta un viņas cēlie amerikāņu draugi atkal var legāli un bez bailēm doties mājās.»

Te fazendas īpašnieks zemu palocījās pret Henriju un Frenku. Bet to pašu brīdi viņš ieraudzīja peonu, un acis viņam pēkšņi iegailējās gavilējošā kvēlē.

«Svētā Dievmāte, tu neesi mani aizmirsusi!» viņš iesaucās un pagriezās pret saviem ceļabiedriem. «Te viņš ir, šis elles prauls bez kauna un bez jēgas, kas aizbēga no sava pienākuma. Ķeriet viņu ciet! Tad viņš gan varēs kādu mēnesi pavārtīties uz muguras, kad sūrstēs āda no sitieniem!»

To sacīdams, fazendas īpašnieks metās pa labi no Leončijas mūja. Peons, izsprucis mūlim pa vēdera apakšu, būtu izbēdzis un paslēpies džungļos, ja kāds fazendas saimnieks, Solano dzimtas drauga ceļabiedrs, neiecirtis savam zirgam piešus sānos un peonu nenotriecis gar zemi. Vienā mirklī fazendas saimnieki, piejūkuši pie tādiem darbiem, satvēra nelaimīgo peonu, sasēja tam rokas uz muguras un kaklam apmeta virves cilpu apkārt.

Frenks un Henrijs vienā balsī protestēja.

«Sinjori,» fazendas īpašnieks atbildēja, «mana cienība un labvēlība pret jums un vēlēšanās jums ik brīdi pakalpot ir tikpat

liela, kā pret cēlo Solano dzimtu, kuras labvēlība un laipnība jūs še pavada. Jūsu drošība un jūsu ērtība man svēta. Es aizsargāšu jūs no visām briesmām, lai tās nāktu, no kurienes nākdamas un lai tās prasītu kaut manu dzīvību. Es esmu jūsu pazemīgs kalps. Mana fazenda un viss mans īpašums ir jūsu rīcībā. Bet ar peonu te pavisam cita lieta. Tas nepieder jums. Tas ir mans peons, mans parādnieks, kas aizbēdzis no manas fazendas. Es ceru, jūs sapratīsit un piedosit man. Tas ir tikai īpašuma jautājums. Šis peons ir mans īpašums.»

Henrijs un Frenks saskatījās neizpratnē un neziņā. Tāds bija šis zemes likums, un to viņi labi zināja.

«Bargais Soģis mani atbrīvoja no maniem pienākumiem, to visi, kas še ir, var apliecināt,» peons čukstēja.

«Viņam taisnība. Bargais Soģis viņu no pienākumiem atbrīvoja,» Leončija apliecināja.

Fazendas īpašnieks pasmaidīja un zemu palocījās.

«Bet peons ar mani noslēdzis līgumu,» viņš teica smaidīdams. «Un kas šis Aklais Bandīts gan par tādu soģi, ka viņa aplamai tiesai un taisnībai būtu daļa gar manu plantāciju un ka viņš varētu man nolaupīt manus likumīgos 250 peso!»

«Viņam taisnība, Leončija,» Henrijs piekrita.

«Tad es došos atpakaļ Kordiljeru kalnos,» peons teica. «Bargā Soģa ļaudis, pagaidiet, ņemiet mani atpakaļ uņ vediet kalnos!»

Bet drūmais vadonis pakratīja galvu.

«Šajā vietā tu esi palaists brīvībā. Mums citas pavēles nav dotas. No šī brīža mums nav vairs par tev.i tiesības. Mums tagad jāsaka «piedod» un jāsteidzas atpakaļ.»

«Pagaidiet!» uzsauca Frenks, izvilkdams no kabatas čeku grāmatiņu un sākdams rakštīt. «Pagaidiet brīdi. Man šī lieta ar peonu jānokārto. Un, iekām neesat vēl aizgājuši, es gribu lūgt jūsu pakalpojumu.»

Viņš pasniedza čeku fazendas saimniekam un teica:

«Es pieliku desmit peso vēl klāt par līguma pārrakstīšanas izdevumiem.»

Fazendas īpašnieks uzlūkoja čeku, salocīja to Un iebāza kabatā, tad nelaimīgajam radījumam ap kaklu apmestās virves galu, ko viņš turēja savā rokā, atdeva turēt Frenkam.

«No šī brīža peons pieder jums,» viņš teica.

Frenks paskatījās uz virvi un sāka smieties!

«Redziet nu, es esmu kļuvis par vergu īpašnieku. V.ergs, tu tagad esi mans, mans īpašums, vai tu to jēdz?»

«Jā, sinjor,» aizskarts atteica peons. «Droši vien no tā brīža, kad mani apmāja kaislība uz sievieti, un par to es samaksāju viņai savu brīvību, liktenis lēmis, lai es mūžam esmu šī vai tā cilvēka īpašums. Bargajam Soģim bija taisnība. Tas ir Dieva sods atkritējam no savas cilts.»

«Tu esi pārdevies verdzībā aiz tā iemesla, ko pasaule mūžam šķitusi par viscēlāko no visiem iemesliem: sievietes dēļ,» sacīja Frenks, pārgriezdams virvi, kas saistīja peonam rokas. «Un tādēļ es tevi dāvinu tev pašam.»

To teikdams, viņš peonam ap plecu apmestās virves galu ielika tam rokā.

«No šī brīža esi pats sava likteņa lēmējs un neliec nevienam šīs virves galu rokā!»

Kamēr tas viss norisinājās, ļaužu grupai klusi pienāca klāt kalsens sirmgalvis. Tas bija tīrasiņu indiānis no maiju cilts. Ribas viņam asi izspiedās zem pergamenta ādas. Viņa netīrie, pelēkie mati garām šķipsnām nokarājās gar izģindušo seju ar platiem un izspiestiem žokļiem. Kur citkārt bija muskuļi, nu bija redzamas tikai pietūkušas dzīslas. Starp sausajām, izkaltušajām lūpām pavīdēja retas zobu saknes. Be't acīs, dziļi iekritušās, zvēroja drudžaina un nikna liesma.

Kā zutis viņš izslīdēja visiem cauri un satvēra peonu savā? kaulainajās rokās.

«Mans tēvs!» lepni teica peons. «Uzlūkojiet viņu. Viņš ir tīrasiņu maijs, un viņam zināmi visi maiju cilts noslēpumi!»

Un, kamēr atkal satikušies tēvs un dēls nebeidza runāt un stāstīt, Frenks vadonim audekla mētelī izteica savu lūgumu: uziet Enriko Solano un divus viņa dēlus, kas nomaldījušies kalnos, un pateikt tiem, ka visas vajāšanas briesmas viņiem pāri un ka tie gluži mierīgi var doties atpakaļ uz mājām.

«Vai viņi nav nekā ļauna nodarījuši?» vadonis vaicāja;

«Nē, itin nekā,» Frenks apliecināja.

«Tad labi. Es apsolos viņus atrast visā drīzumā, jo mēs zinām, kur tie maldās, un novedīsim tos krastmalā, kur tie sastaps tevi.»

«Bet, kamēr gaidāt viņus, nāciet un esiet, mani viesi,» dedzīgi viņus mudināja fazendas saimnieks. «Pie manas plantācijas krastiem Jukatānas līcī noenkurots gaida burinieks, kas taisās doties uz Santantonio. Es aizturēšu to, kamēr dižais Enriko Solano ar saviem dēliem nokāps no Kordiljeru kalngaliem.»

«Bet Frenks samaksās tam par kavēšanos,» piemeta Henrijs, gribēdams Frenku sāpināt; Leončija to tūdaļ juta, bet Frenks nemanīja nekā.

«Protams, es samaksāšu!» līksmi iesaucās Frenks. «Tas vēlreiz pierādīs manas atziņas pareizību, ka nauda visur derīga.»

Kad Aklā Bandītā laužu bars aizgāja, visiem par lielu lielo brīnumu peons un viņa tēvs piebiedrojās Morganiem un gāja viņiem līdzi tos ceļus, kur aiZvien vēl dega nafta, uz plantāciju, kur bija aizritējusi peona verdzība. Ne tēvs, ne dēls neatskārta savas pateicības robežas vispirms Frenkam, tad Leončijai un Henrijam. Vairāki lāgi tēvu un dēlu Morgani sastapa dziļās un nopietnās valodās. Kad pārradās Enriko un viņa dēli un viss bars devās uz krastmalu kāpt buriniekā, kas jau gaidīja, peons un viņa tēvs gāja viņiem līdzi. Frenks taisījās no viņiem krastā atvadīties, bet peons teicās braukt ar viņiem kopā un ņemt arī tēvu līdzi.

«Es jau jums teicu, ka neesmu nemaz tāds ubags,» peons sacīja, abus Morganus un Solano pavedis nomaļus no laivā piebraukušajiem matrožrem. «Es nestāstu niekus. Maiju slepenie dārgumi, ko nevarēja uziet ne konkistadori, ne inkvizitori, visi ir manā ziņā un aizsardzībā. Jeb, pavisam pareizi sakot: mana tēva ziņā. Viņš cēlies taisnā līnijā no maiju cilts virspriesteru senčiem. Viņš ir pēdējais cilts virspriesteris. Mēs par to esam daudz runājuši. Un galā atzinām, ka dzīvē bagātība nav vajadzīga. Jūs nopirkāt mani par 250 peso un tomēr ļāvāt man brīvību, atdāvājāt mani man pašam sev atpakaļ. Cilvēka dzīves balva ir lielāka par visiem pasaules dārgumiem. Tur mēs abi ar tēvu esam vienisprātis. Un, tā kā jenkijiem un spāniešiem dārgumi patīk, mēs aizvedīsim jūs pie maiju dārgumiem, mans tēvs un es, jo manam tēvam zināms ceļš. Un šis ceļš sākas Santantonio, ne Jukatānā.»

«Bet vai tavs tēvs skaidri zina, kur dārgumi paslēpti?» jautāja Henrijs, iečukstēdams Frenkam ausī, ka taisni baumas par maiju cilts dārgumiem viņu novērsušas no Morgana zelta meklēšanas Teļu salā un likušas viņam doties kontinentā.

Peons pamāja ar galvu.

«Mans tēvs tur savu mūžu nav bijis. Tas viņu nevaldzina, jo bagātības viņš sev nekāro. Tēvs, parādi, kas uzrakstīts mūsu senču valodā un ko tikai tu vienīgais starp dzīvajiem maijiem vari lasīt.»

No sava apsēja ap gurniem sirmgalvis izvilka netīru un saburzītu buru audekla kulīti. No tās viņš izņēma tādu kā mezglos sasaistītu diegu kamolu. Diegi bija aptīti ap koka mizas gabalu, un tas viss bija tik senlaicīgs, ka, sirmgalvja pirkstiem aizskarot kamolu, tas nokūpēja trūdu putekļos.

Muldēdams un degunā šņākdams lūgsnas seno maiju valodā, priesteris pacēla diegu kamolīti un dziļā bijībā noliecās pret to, iekām raisīja to vaļā.

«Tā ir mezglu vēstule, sen zuduši maiju raksti,» klusu sacīja Henrijs. «Tā ir reāla lieta, ja vien vecais šnākulis nebūs aizmirsis to lasīt.»

Visi ziņkārībā noskatījās, kad attīto kamolu atdeva Frenkam. Attīts tas izskatījās kā nemākulīgi darināta slotiņa no neskaitāmiem gariem un smalkiem pavedieniem. Ne vien pavedienu mezgli bija dažādā resnumā un dažādā attālumā, bet arī visi pavedieni nebija vienā garumā un resnumā.

Sirmgalvis, ko neizprotamu rūkdams, vilka tos pa lokaniem pirkstiem.

«Viņš lasa!» gavilēs iesaucās peons. «Šajos mezglos ir mūsu senā valoda, un viņš tos lasa, kā citi būtu lasījuši grāmatu.»

Kad Frenks un Leončija pastiepās uz priekšu un pieliecās tuvāk ieskatīties vecā vīra darbā, viņu mati saskārās. Aši atrāvuši galvas, viņi neviļus ielūkojās viens otram acīs. Un neizprotami drebuli nokratīja viņu miesas Bet, peona tēva darbu vērodams, Henrijs to nemanīja. Viņš redzēja tikai noslēpumaino diegu kamolu.

«Ko tu saki, Frenk?» viņš* čukstēja. «Tas jau ir lieliski! Jā, nudien, tas no visas tiesas lieliski!»

«Bet Ņujorka man sāk prasīt savas tiesības,» Frenks sacīja. «Protams, ne jau nu Ņujorkas ļaudis un viņu jautrība, bet darbi,» viņš aši piemeta, sajuzdams Leončijas neizteikto pārmetumu. «Neaizmirstiet, ka esmu saistīts ar Tempiko Naftu un biržu; nemaz nepatīk domāt, cik tur miljonu ieguldīts.»

«Nieki!» iesaucās Henrijs. «Maiju dārgumi, ja tiesa, ko par tiem stāsta, sadalīti līdzīgās dalās starp Enriko, tevi un mani, mūs katru darīs bagātāku, nekā tu tagad esi.»

Bet Frenks aizvien vēl mulsa neziņā un, kamēr Enriko stāstīja par dārgumu neapšaubāmo īstenību, Leončija paguva Frenkam iečukstēt ausī:

«Vai tiešām jūs tik ātri pagurāt. . . dārgumus meklēdams?»

Viņš asi uzlūkoja sākumā viņu, tad viņas saderināšanās gredzenu un atčukstēja:

«Kā man vairs ilgāk še palikt, ja es mīlu jūs, bet jūs mīlat Henriju?»

Pirmoreiz viņš klaji izteica savu mīlu un Leončija izjuta karstas prieka jūtas. Bet tūdaļ viņai uznāca tikpat karstas kauna jūtas, ak viņa, sieviete, kas mūžam šķitusi sevi tiklu un skaidru, mīl reizē divus vīriešus. Viņa uzlūkoja Henriju, pārbaudīdama savu sirdi, un sirds viņai atbildēja: jā. Viņa tāpat mīlēja Henriju kā mīlēja Frenku, un viņas mīla bija vienāda tur, kur viņi abi bija vienādi, un šķīrās, kur iņi bijt* dažādi.

«Man droši vien būs jākāpj «Andželikā», laiKam Bokasu del

Toro, un jāatstāj šie krasti,» Frenks sacīja Henrijam*. «Tu un Enriko, jūs varat meklēt un atrast dārgumus un dalīt tos uz pusēm.»

Bet, to dzirdējis, peons aši sāka runāties ar savu tēvu un tad ar Henriju.

«Vai dzirdi, Frenk, ko sirmgalvis saka?» Henrijs teica, rokā turēdams svēt6 kamolu. «Tev jāpaliek pie mums. Jo taisni pret tevi viņš jūt dzijas pateicības jūtas par sava dēla glābšanu. Dārgumus viņš nedod vis mums, bet tev. Un, ja tu negribēšot, viņš saka, viņš nelasīšot neviena mezgla.»

Bet galu galā'iemesls, kas Frenkam lika atsacīties no sava nodoma, bija Leončija. Viņa uzlūkoja to, klusi lūgdamās:

«Lūdzu, palieciet manis dēl!»

13

Pēc nedēļas no Santantonio vienā pašā dienā izbrauca trīs ekspedīcijas, dodamās uz Kordiljeru pusi.

Pirmajā. ekspedīcijā jāšus uz mūļiem bija Henrijs, Frenks, peons un viņa sirmais tēvs un, vēl daži Solano fazendas peoni, pavadā vezdami katrs vienu mūli, apkrautu pārtikas krājumiem un dažādiem instrumentiem. Enriko Solano pašā pēdējā brīdī vairs nevarēja viņiem piebiedroties, jo viņam atvērās sena rēta, ko viņš bija guvis kādā revolucionārā cīņā savā jaunībā.

Kavalkāde devās pa Santantonio lielāko ielu gar cietumu, kam Frenks ar dinamītu uzspridzināja sienu, kuru nupat bija sākuši pamazām atjaunot valdnieka gūstekņi. Toress, savā nodabā lēni klīzdams pa ielu, Reigana pēdējo telegrammu kabatā, brīnīdamies noskatījās Morganu ekspedīcijā.

«Kurp dodamies, sinjori?» viņš uzrunāja tos.

Te reizē, kā iepriekš labi samēģinājuši, Frenks rādīja augšup, Henrijs lejup, peons pa labi un peona tēvs pa kreisi. Lāsti, kas Toresam paspruka, redzot tādu necienību, visiem ekspedīcijas dalībniekiem radīja jautrus un ilgi nerimstošus smieklus.

To pašu rītu drusku' vēlāk atpūtas stundās, kad visa pilsēta gulēja diendusā, Toresu pārsteidza otra ekspedīcija. Šoreiz viņš ieraudzīja Leončiju un viņas jaunāko brāli Rikardo jāšus uz mūļiem un pavadā vēl trešo lopiņu, apkrautu nometnes celšanas piederumiem.

Trešā ekspedīcija, kas todien izbrauca no Santantonio, bija paša Toresa ekspedīcija, kurā piedalījās tikpat mazs skaits kā iepriekšējā, tur bija tikai viņš pats un kāds Žozē Mančeno, visā apkaimē pazīstams bandīts un slepkava, kuru Toress kādreiz aiz tīri personīgiem aprēķiniem izglāba no daudzinātās Sanhuanas. Bet Toresa nodomi, kuru dēl notika arī šī ekspedīcija, bija daudz godkārīgāki, nekā varēja likties.

Gandrīz pašā Kordiljeru pakājē dzīvoja ērmīga Karu cilts, kas cēlusies no izbēgušiem vergiem, nēģeriem un izbēgušiem šejienes dzimtļaudīm no Moskitijas piekrastes. Šie diezgan netiklie senči sajaucās ar ielejā nolaupītām sievietēm un izbēgušām verdzenēm un nodibināja Karu cilti. Starp maijiem Kordiljeru augstumos un piekrastes valdību šī savā ziņā vienīgā kolonija dzīvoja gandrīz pavisam neatkarīgi. Kad vēlāk še sanāca vēl izbēgušie spāniešu katordznieki, Karu cilts izvērtās par tik raibu, noziedzīgu un netiklu iedzimtību buķeti, ka Ko- lumbijas valdība, ja tā ik dienas nebūtu nodarbināta mūžīgiem apvērsumiem, ne brīdi nebūtu kavējusies sūtīt bruņotas karaspēka nodaļas iznīcināt šo tikumisko sērgu bedri.

Te piedzima arī 2ozē Mančeno, viņa tēvs bija bandīts un māte slepkava. Un te viņš atveda Toresu, kurš meklēja tt> darbu darītājus, kādus viņam lika paveikt Tomasa Reigana kantoris Volstrītā.

«Tā ir mūsu laime, ka atradām viņu,» Frenks sacīja Henrijam, rādīdama uz pirmo maiju priesteri, kas jāja viņiem priekšā.

«Bet viņš gan būs ļoti vecs,» Henriis sacīja. «Uzlūko viņu.» Sirmais priesteris, vadīdams gājienu,' nebeidza pirkstos cilāt svēto kamolu un rūkt degunā.

«Es ceru, vecajam džentlmenim diegi nepārtrūks,» Henrijs izteica savu karstāko vēlēšanos. «Labāk viņš adresi izlasījis un ielāgojis to uz visiem laikiem, nekā cilājis un plūkājis satrunējušos diegus.»

Viņi izgāja no biezokņa uz stigas. Priekšā, to vietu, kur citkārt izcirstie koki pavēra skatu uz apvārsni, pacēlās Blanko Rovallo kalngala siluets, augstu iesliedarnies saulainajās debesīs. Vecais maijs- apturēja savu mūli, pavilka dažus svētā kamola diegus un, rādīdams uz kalnu, lauzītā spāniešu valodā teica: . <

«Te rakstīts: tur, kur palikušas Dieva pēdu miņas, gaidi, kamēr pazib Čaijas acis!» •

Viņš. parādīja viena pavediena mezglus kā autoritatīvu avotu.

«Kur ir šīs pēdas, augstais priesteri?» jautāja Henrijs, lūkodamies visapkārt.

Bet sirmgalvis neatbildējis atkal dzina savu mūli uz priekšu, kailām kāju pēdām bikstīdams tam sānus, aši pārgāja pāri stigai un atkal nozuda džungļos.

«Viņš pēdas dzen kā labs medību suns un man liekas, ka pēdas top aizvien karstākas,» Frenks ieminējās.

Vēl pusjūdzi jājis, kur džungļu vietā izpletās ar biezu zāli apaugušās pirmās kalnu nogāzes, sirmgalvis palaida savu mūli lēkšiem un drīz vien nonāca ielīksnī. Trīs vai vairāk pēdu dziļajā ielīksnī droši varēja saiet kāds pusducis vīru, un tas bija pārsteidzoši līdzīgs kolosālas cilvēka pēdas nospiedumam.

«Te ir Dieva pēda,» svinīgi pavēstīja sirmais priesteris, nokāpis no sava mūļa un nometies ceļos dievlūgsnā. «Tur, kur palikušas Dieva pēdu miņas, mums jāgaida, kamēr pazibēs Čaijas acis, kā rakstīts svētajos mezglos.»

«Te jauka vietiņa, varētu drusku iestiprināties,» ielīksnī apskatīdams, Henrijs sacīja. «Gaidīdami dievišķos jokus, mēs droši varam ļauties miesas priekiem un remdēt salkstošos vēderus.»

«Ja tikai Čaija nepretosies,» smiedamies attrauca Frenks.

Bet Čaija nepretojās, vismaz sirmais priesteris savos mezglos nekā nevarēja salasīt.

Biezokņa malā viņi sapina mūļus. Peoni no tuvākā strauta atnesa ūdeni un ielīksnī sakūra sārtu.

Sirmais maijs šķita nekā neredzam un nedzirdam, viņš tikai muldēja savas nebeidzamās lūgsnas un nerimās plucināt savus mezglus.

«Ja tikai viņš nav prātā jucis,» sacīja Frenks.

«Man viņa acis todien šķita apstulbotas, kad mēs to pirmoreiz Jukatānā redzējām,» Henrijs piekrita. «Bet tas bija tīrais nieks pret to, kā tagad viņam acis zvēro.»

Te sāka runāt peons, kurš, gan ne vārda nesaprazdams Morganu angļu valodā, tomēr notvēra to saturu.

«Tā ir lielākā svētuma pulgošana, un tā ir loti bīstama. Ceļš pie maiju senām svētnīcām ir ceļš uz nāvi. Mans tēvs to zina. Daudzi jau ir miruši. Nāve tiem nāca pēkšņi un bija šausmīga. Pat maiju priesteri miruši šajā nāvē. Tā nomira arī mans tēva tēvs. Viņš arī mīlēja ielejas sievieti. Un, viņu mīlēdams, zelta dēļ viņš pārdeva maiju noslēpumu un pēc svēto mezglu rakstiem viņš veda ļaudis no ielejas uz turieni, kur dārgumi bija apslēpti. Tā viņš aizgāja bojā. Viņi visi aizgāja bojā. Nu mans tēvs vairs nemīl ielejas sievieti, jo viņš jau vecs. Jaunībā viņš mīlēja ļoti daudzas ielejas sievietes, un tas ir viņa grēks. Viņš zina, cik briesmīgi ir vest jūs pie dārgumiem. Daudz ļaužu tos meklējuši gadu simteņiem. Un neviens no tiem, kas dārgumus uzgāja, nav vairs atgriezies. Baumas melš, ka pat konkistadori un angļa Morgana jūras laupītāji uzgājuši slepeno vietu, bet viņi visi palika tur, pušķodami šo vietu saviem kauliem.»

«Vai tad, kad tavs tēvs nomirs,» jautāja Frenks, «tu ari, viņa dēls, kļūsi par maiju augsto priesteri?»

«Nē, sinjor,» peons pakratīja galvu. «Es tikai pa pusei maijs. Es nemāku lasīt mezglus. Mans tēvs nav mani mācījis, jo manās dzīslās nerit tīras maiju asinis.»

«Bet ja nu viņš tepat pēkšņi nomirst, vai tad vēl paliek kāds, kas mezglus var izlasīt?»

«Nē, sinjor. Mans tēvs ir pēdējais no dzīvajiem, kas prot seno valodu.»

Bet sarunu pārtrauca Leončijas un Rikardo pienākšana. Pametuši savus sapītos mūļus turpat, kur ganījās Morgana mūļi, viņi abi nedroši lūkojās lejā, stāvēdami ielīkšņa malā. Ieraugot Leončiju, Henrijam un Frenkam sejas atstaroja priekā, bet lūpas pavērās rājienam. Un viņi gribēja, lai Leončija un Rikardo tūdaļ dodas atpakaļ.

«Bet kā jūs varat mani raidīt atpakaļ, kad neesat ļāvuši ne paēst,» viņa sacīja, tīri sievišķā viltībā iesprukdama ielīksnī, un vēlējās šo jautājumu noskaidrot sirsnīgāk, intīmāk.

Valodu un sarunu iztraucēts, sirmais priesteris pameta savus lūgsnas augstumus un, ieraudzījis Leončiju, iekaisa dusmās. Niknumā viņš brāza to svelošiem vārdiem, maiju valodas straujā plūsmā iemezdams nejaušus spāniešu vārdus.

«Viņš saka, ka sievietes ir lielākais ļaunums,» peons pārtulkoja, tiklīdz uznāca pirmais klusuma brīdis. «Viņš saka, ka sievietes sēj ķildas starp vīriešiem, ka viņas ātri nogurdina un dzen pēkšņā nāvē. Kur sievietes, tur mūžam vilšanās, neizdošanās un Dieva dusmas. Sieviešu ceļi nav Dieva ceļi, un viņas cilvēkus dzen postā. Viņš saka, ka sievietes ir Dieva un cilvēka mūžīgie ienaidnieki, kas tos uz visiem laikiem vienu no otra šķir. Viņš saka, ka sievietes mūžam aptumšojušas Dieva kāju pēdas un vīriešus atturējušas no iešanas pie Dieva pa Dieva ceļiem. Viņš saka, ka sievietei jādodas atpakaļ.»

Smaidošām acīm Frenks tikai uzsvilpoja, noklausījies dedzīgo runu. Bet Henrijs sacīja:

«Leončija, esiet jel prātīga. Vai jūs dzirdējāt, ko vecais maijs domā par jūsu dzimumu. Te jums nav vietas. Jūsu vieta ir Kalifornijā. Tur sievietēm ir balsstiesības.»

«Nelaimīgais sirmgalvis pārāk dzīvi atceras to •sievieti, kas viņu jaunības dienās iedzina postā un raizēs,» Frenks sacīja.

Viņš pagriezās pret peonu. «Palūdz, lai tavs tēvs izlasa, ko viņa mezgli saka par vai pret sievietes staigāšanu Dieva pēdās.»

Velti sirmais un vārgais virspriesteris lasīja un lasīja savus svētos rakstus. Tur nebija ne vārda par sievieti.

«Viņš sajauc pats savus kļūmos piedzīvojumus ar maiju mitoloģiju,» līksmodams smējās Frenks. «Es domāju, ka tur nebūs nekādu briesmu, ja jūs brītiņu paliksit un drusku iestiprināsities. Kafija jau vārās. Un tad . . .»

Bet «un tad» pienāca agrāk, nekā viņi gaidīja. Tiklīdz viņi sasēdās zemē un sāka ēst, te pēkšņi Frenkam, kas piecēlās Leončijai pasniegt tortiles, lode notrieca cepuri no galvas.

«Goda vārds!» viņš teica sēzdamies. «To es nebiju gaidījis. Henrij, lūko paskatīties, kas tur gribēja mani nošaut.»

Nākamajā brīdī visiem, tikai sirmajam priesterim ne, acis lūkojās laukā no ielīkšņa. Viņi ieraudzīja no visām pusēm līšus lienam uz ielīksnī savā kostīmu dīvainībā neaprakstāmu laužu baru, kas izskatā nepiederēja nevienai noteiktai rasei, bet bija visu rasu sajaukums. Droši vien visas pasaules ciltis piedalījās viņu kostīmu izveidošanā un viņu ādas izkrāsošanā visbagātākās nokrāsās.

«Riebīgāku baru es savu mūžu vēl neesmu redzējis,» iesaucās Frenks.

«Tie ir Karu,» teica peons, sajuzdams bailes.

«Bet kas tie elles vārdā . . .» gribēja sacīt Frenks. Bet pēkšņi atģidās: «Bet kas tie tādi, debess vārdā, par Karu?»

«Tas ir paša sātana perējums,» peons atteica. «Tie ir negantāki nekā spānieši, briesmīgāki nekā maiji. Neviens svešinieks viņu sievas neprecē un neviena sieva pie viņiem neiet, un neviens priesteris viņu vidū nedzīvo. Tie ir paši sātana bērni, un viņu ceļi ir sātana ceļi . . . tikai daudz nešpetnāki!»

Te piecēlās vecais maijs un, ar pirkstu rādīdams uz Leončiju, teica viņu par nelaimes cēloni. Lodes skrējiens nodrāza viņam plecu un viņa ķermenis, kas tikko turējās kājās, sagrīļojās.

«Piespied viņu pie zemes!» Henrijs uzsauca Frenkam. «Viņš ir vienīgais, kas prot mezglus lasīt, un Čaijas acis, lai tās būtu kādas būdamas, vēl nav spīdējušas.»

Frenks paklausīja un, roku izstiepis, satvēra sirmgalvi pie kājām, un tas visā spēkā pakrita gar zemi.

Henrijs sagrāba šauteni un sāka aizsargāties. Viņam piebiedrojās Rikardo, Frenks un peons. Bet vecais priesteris, atkal paņēmis savus mezglus, stīvu skatu raidīja turp, kur gaisā slējās milzīgā kalna siluets. <

«Mierā!» iesaucās Frenks, velti lūkodams pārkliegt šāvienu troksni.

Viņam bija līšus jātiek no viena pie otra, lai liktu tiem šaušanu pārtraukt. Un katram atsevišķi bija jāizskaidro, ka visa viņu munīcija sakrauta mūļiem mugurā un ka viņiem jātaupa niecīgais patronu krājums, kas vēl palicis klāt.

«Bet tikai uzmanieties, ka viņi jūs nenošauj vai neievaino,» Henrijs sacīja. «Viņiem ir musketes un krama šautenes, no kurām brūces ir brangā šķīvja lielumā.»

Pēc stundas pēdējā lode, ja neskaita tās, kas palika Frenkam revolverī, bija izšauta, un uz Karu nekārtīgo šaušanu no ielīk- šņa atbildēja pilnīgs klusums. Zozē Mančeno pirmais to pamanīja. Viņš uzmanīgi pielīda pie ielīkšņa malas pārbaudīt apstākļus, tas māja saviem cīņas biedriem, rādīdams, ka ielīksnī nevienam vairs šāvienu nav, un likdams tiem doties uzbrukumā.

«Tīri jaukas lamatas, sinjori,» gavilējošā jaunā priekā pielī- dušais uzbrucējs teica aplenktiem, un pēkšņi no visām pusēm atskanēja pienākušo Karu smiekli.

Bet nākamajā mirklī notika tik pēkšņa un apstulbinoša nejaušība kā bulvāra pantomīmas dekorāciju maiņa. Mežonīgiem briesmu kliedzieniem Karu ļaudis metās bēgt. Viņu atkāpšanās bija tik juceklīga un steidzīga, ka daudzi no viņiem pameta savus cirvjus un musketes.

«Jūs nu gan vairs vajā nespruksit, bendesmaisa kungs!» laipni uzsauca Frenks vadonim Mančeno, šaudams viņam pakal revolvera šāvienus.

Viņš nebeidza mērķēt un šaut bēgošam Mančeno virsū, bet atģidās un gaili vaiis nespieda.

«Man vairs palikuši tikai trīs šāvieni,» viņš teica Henrijam, pa pusei atvainodamies, «bet šajā zemes malā nekad nevar būt drošs, ka šie trīs šāvieni nebūs vajadzīgi.»

«Skatiet, skatiet!» iekliedzās peons, rādīdams uz savu tēvu un attālo kalnu. «Tad tādēļ viņi aizbēga. Viņi zina, cik bīstami ir tuvoties maiju dārgumiem.»

Sirmais priesteris, ekstāziskā transā knibinādams savus mezglus, nenovērsa acis no kalna pakājes, kur, drīz uzšaudamās, drīz atkal izdzisdamas, plūda divas žilbinošas un platas staru vārsmas.

«Un tas ir sasniedzams diviem spoguļiem saprotoša cilvēka rokās,» Henrijs teica.

«Tās Čaijas acis,» peons sacīja. «Svētos rakstos teikts, ko teica mans tēvs: kur būs Dieva kāju pēdas, tur gaidi, kamēr atspīdēs Čaijas acis!»

Sirmgalvis piecēlās kājās un pavēstīja:

«Lai mēs uzietu dārgumus, mums jāuziet

a c i s!»

«Labi teikts!» Henrijs viņu pamudināja, ar savu kabatas kompasu nosacīdams, no kurienes izplūda stari.

«Viņam kompass ir galvā,» pēc stundas teica Henrijs par sirmo priesteri, kurš jāja kavalkādei priekšā. «Es viņu pārbaudu pēc kompasa un redzu, ka viņš, lai gan dabiskie kavēkļi viņam liek novērsties sānceļos, tomēr atkal nevairāmi atgriežas uz pareizā ceļa, it kā viņam iekšā būtu magnēta adata.»

No tā brīža, kad viņi atstāja ielīksni, Čaijas acu zibēšana vai stari, ko šie šķita Čaijas acis, vairs nebija redzami. Droši vien kalnainā apkaimē tās bija redzamas tikai vienā vietā.

Beidzot viņi nonāca, kur lopi vairs nevarēja pārkļūt, un Ri- kardo apmetās uzcelt nometni un gaidīt; pie viņa palika arī mūļi un peoni. Citi devās tālāk, rāpdamies pār krūmiem apaugušām kraujām, turēdamies cits pie cita un kāpdami no vienas izlēkušas saknes uz otru. Sirmais maijs, aizvien vēl pašā; priekšā iedams, laikam bija aizmirsis Leončiju. Te pēkšņi, pēc pusjūdzes gājuma, viņš apstājās un atsprāga kā čūskas dzelts, i Frenks sāka smieties un pirmatnēji baigā apkaimē noskanēja viņa smieklu skaļā atbalss. Pēdējais maiju priesteris saviem pirkstiem aši pārbaudīja svētos mezglus, uzgāja meklēto pavedienu, divi lāgi aplūkoja tā mezglus un pavēstīja:

«Kad D ievs smejas, sargies! — ta saka mezgli.»

Vismaz stundas ceturksnis aiztecēja, kamēr Henrijam un Frenkam, atkārtojot iesaucienus un smieklus, izdevās viņu pa pusei pārliecināt, ka tā ir tikai atbalss.

Vēl pēc pusstundas viņi nonāca smilšainās kāpās. Un sirmgalvis atkal atsprāga atpakaļ. No smiltīm, pa kurām viņi gāja, atskanēja dīvains troksnis. Kamēr viņi stāvēja un nepakustējās, viss bija klusu, bet, tiklīdz tie kaut soli paspēra, tūdaļ mēmās smiltis sāka skanēt.

«Kad Dievs smejas, sargies!» biedinādams atkārtoja vecais maijs.

Smiltīs apvilcis lielu loku, kamēr smiltis viņam kliedza pretī, kā īgdamas un dusmodamās par to aizskaršanu, viņš nometās ceļos, un, tiklīdz viņa ceļi iekrita smiltīs, pēkšņi nodimdēja grāviens un norībēja rūkoņa. Peons iekāpa trokšņojošā lokā

un piegāja pie sava tēva, kas ar izģindušo rādītājpirkstu smilr lis zīmēja kabalistiskus hieroglifus.

Leončiju šis pieredzējums gaužām nomāca, un viņa kļāvās pie Henrija un Frenka. Bet Frenks kļuva nopietns.

«Tā ir atbalss,» viņš sacīja. «Bet te taču nav nekādas atbalss, lis nekā vairs nesajēdzu. Taisnību sakot, tas dara iespaidu arī uz mani.»

«Nieki!» Henrijs attrauca, ar kāju izspārdīdams smiltis, bet viņam atbildēja nikni trokšņi. «Tās ir dziedošās smil- lis. Es reiz biju Kauaiji salā, tur arī ir tādas pašas smiltis. Varu ļums apliecināt, ka tūristiem interesantāku vietu uziet nav iespējams. Bet šajās smiltīs vēl spilgtāk parādās dabas brīnums, un še skanēšana ir daudz skaļāka un daudzbalsīgāka. Zinātniekiem ir vairāki desmiti teoriju, kas cenšas izskaidrot šo parādību. Esmu dzirdējis, ka šis brīnums redzams vairākās zemes malās. Mums jāiet tām pāri un neatlaidīgi jāseko kompasam. Šīs smiltis gan rej, bet nekad nav vēl kodušas.»

Bet pēdējais maiju cilts virspriesteris nekādiem vārdiem nebija pierunājams, un viņš negribēja kāpt laukā no apvilktā loka. Morgani ar varu to atrāva no viņa lūgsnām un viņam no lūpām izvīla kaislu vārdu straumi maiju valodā.

«Viņš saka,» sirmgalvja dēls pārtulkoja, «ka mēs esot tik briesmīgi svētuma gānītāji, ka pat smiltis gaudojot un kaucot par tādām briesmām. Viņš negrib vairs tuvoties baigajam Čai- las miteklim. Es arī negribu. Viņa tēvs jau tur nomira, tas visiem maijiem zināms. Viņš saka, ka negribot turpat mirt. Viņš saka, ka viņam vēl nav pienācis tik liels vecums, lai būtu jau jāmirst.»

«Nožēlojamais večuks!» Frenks sāka smieties v un nodrebēja 110 zaimojošo smieklu skaļuma, kam atbalss noskanēja spalgi un baisi, un no grāviena, kas nodārdēja līdzi šiem smiekliem noslēpumainajās smiltīs. «Par jaunu vēl, lai mirtu! Kā jūs domājat, Leončija? Jūs taču arī vēl par jaunu, lai gribētos mirt?»

«Kā lai jums saku?» viņa atsmaidīja, nedroši kustinādama kāju pirkstgalus un nemierīgajām smiltīm likdama iegaudoties niknos vaidos. «Gluži otrādi, es esmu pārāk veca, lai mirtu tādēļ vien, ka kalnu atbalss atskan mūsu smieklus, bet smilšu kalni dzenas tiem pakal. Iesim vien tālāk uz priekšu. Mēs neesam vairs tālu no spožo staru avota. Lai vecais gaida savā lokā, kamēr mēs pārnāksim.»

Viņa palaida no savām rokām Henrija un Frenka rokas un devās uz priekšu.

Jo ātrāk viņi gāja, jo skaļāk trokšņoja visas kāpas, bet tuvākais smilšu kalns, pa kura nogāzi tecēja satrauktās smiltis,

sāka dunēt un dārdēt. Par laimi, kā viņi drīz vien pārliecinājās, Frenks, pamezdams mūļus, bija paņēmis līdzi tievu, bet; stipru auklu.

Kad viņi smilšu joslu bija pārgājuši, viņi atkal izdzirda apstulbojošu un stipru atbalsi. Katra skaņa skaidri atkārtojās sešas un astoņas reizes.

«Velna joki!» Henrijs sacīja. «Tur nav nemaz ko brīnīties,! ka šejieniešiem ir paniskas bailes no šīm vietām.»

«Vai tas nebija Marks Tvens, kas rakstīja par cilvēku, sasirgušu atbalšu kolekcijas lasīšanas sērgā?» jautāja Frenks.

«Neesmu dzirdējis. Bet šī katrā ziņā ir brīnišķa atbalšu kolekcija, ko savākusi maiju cilts. Viņi ļoti gudri izraudzījuši taisni šo vietu, kur noglabāt savus dārgumus. Šī-vieta, bez šau-1 bām, bijusi svēta no sirmās senatnes līdz spāniešu ienākšanai. Vecie priesteri zinājuši šo noslēpumu dabīgo izskaidrojumu. Bet savam ganāmam pulkam tie iedvesuši ticību, ka te ir pār- dabīgu spēku vara, un viņi mācījuši šo varu bijāt kā noslē-! pumu ar lielo burtu «T».»

Pēc dažām minūtēm viņi izgāja lielā, klajā līdzenumā pie kraujas, izciļņiem izvagotas klints pakājes. Te viņi vairs ne-i gāja kā dzērves rindā, bet devās uz priekšu visi trīs blakus. Zeme bija sausa un cieta un šķita, ka tāda tā būs mūžīgi.] Vieglā ielīksmē Leončija, negribēdama sāpināt ne vienu, ne otru vīrieti, satvēra abus aiz rokām un skriešus devās uz priekšu. Bet, tiklīdz viņi noskrēja dažas pēdas, te notika ne-,j laime. Zemes garoza viņiem zem kājām pēkšņi ieliecās un viņi visi trīs — pirmie Henrijs un Frenks, tad Leončija — ieslīga līdz pašiem gurniem.

«Velna joki!» norūca Henrijs. «Jā, nudien, te laikam dzīvo pats nelabais!»

Un viņa tikko sadzirdamos vārdus atskaņoja abas tuvās klin-^ tis un nerimstoši atkārtoja dīvainā atbalss.

Sākumā viņi neaptvēra visas sava stāvokļa briesmas. Tikai brīdi vēlāk, kad viņi velti pūlējās izkulties, bet grima aizvien dziļāk muklainā zemē, abi jaunekļi atskārta visu notikuma no-j pietnību. Leončija aizvien vēl tikai smējās, un viss viņai šķita tikai jocīgs pārsteigums.

«Irstošās smiltis!» Frenks iesaucās.

«Irstošās smiltis!» viņa saucienu atbalsoja klinšu sienas visapkārt un nebeidza atkārtot to aizvien dobjākā un klusākā | čukstā, it kā visai apkārtnei izpļāpādamas kļūmi jautru jaunu ziņu.

«Te visā apkaimē būs šīs smiltis,» Henrijs apstiprināja $ Frenka atzinūmu.

«Redzi nu, vecajam bērnam bija taisnība, ka viņš negribēja atstāt dziedošo smiltāju,» sacīja Frenks.

Baigās atbalsis, divkārt pārspēdamas skaļumā pašas sevi, atkārtoja šo īso sarunu un ilgi neizdzisa tālumā.

Tobrīd Leončija un Morgani bija iegrimuši smiltājā jau līdz krūtīm un lēni, bet nevairāmi grima aizvien dziļāk.

«Bet vienam no mums taču jāizkļūst dzīvam!» Henrijs teica.

Un ne bridi ilgāk negudrojuši, kam taisni jāizkuļas, Henrijs un Frenks sāka spiest laukā Leončiju, bet viņu saspīlētās spiedienu kustības un viņas ķermeņa svars aizvien dziļāk gremdēja viņus pašus. Un kad viņa, atpestījusies no irstošā dzelmeņa skavām, stāvēja vienu kāju vienam, otru kāju otram mīļam cilvēkam uz pleca, Frenks sacīja, bet bezgalīgā atbalss viņu mēdīja:

«Mēs izmetīsim jus uz cietzemes, Leončija. Kad saukšu: trīs! — Ieciet laukā. Lēcienā lieciet visus savus spēkus. Kad būsit nokritusi zemē, jūs neviļus sāksit slīdēt atpakaļ. Bet neapstājieties. Lieniet uz priekšu rāpus. Un lai būtu, kas būdams, nece- Iieties kājās, kamēr nebūsit uz cietzemes. Sataisies, Henrij!»

Sašūpojuši viņu dzelmē vēl neierautajām rokām, bet ik kustībai gremdējot viņus smiltājā dziļāk, atskanot saucienam, trīs! — viņi visā spēkā izmeta to laukā, no bīstamās vietas.

Leončija izpildīja visas viņu instrukcijas un rāpus aizlīda līdz akmeņainam krastam.

«Ķerieties nu pie auklas!» viņa uzsauca tiem.

Bet tobrīd Frenks jau bija iegrimis tik dziļi, ka nevarēja vairs noņemt auklas rituli, kas viņam bija uzmaukts pār kaklu zem paduses. To viņam noņēma Henrijs, un lai gan pūliņi viņu iegremdēja tikpat dziļi kā Frenku, viņam tomēr laimējās auklas galu aizmest Leončijai.

Viņa satvēra auklu un pavilka to uz savu pusi. Tad auklas cilpu apmeta ap klints izcilni krietna automobiļa lielumā, un Henrijam lika vilkties uz priekšu. Bet visi pūliņi bija velti. Tie viņus šķita tikai gremdējam vēl dziļāk. Smiltājs viņu bija ierāvis jau līdz pašiem pleciem, kad Leončija iesaucās, radīdama dimdošu atbalsi:

«Nevelciet! . Nevelciet! Man iešāvās prātā jauna ideja. Dodiet man visu auklu. Paturiet tikai pašu galu un apsieniet to zem padusēm.»

Un, līdzi vilkdama auklu, viņa uzkāpa klintī. Četrdesmit pēdu augstumā, kur izcilnī auga neliels zarains koks, Leončija apstājās. Auklu apmetuši tam ap stumbru, cilpu viņa piestiprināja pie liela akmens, dažu labu simtu mārciņu smagumā.

«Gudrs meitēns!» Frenks sacīja Henrijam.

Viņi abi saprata Leončijas nodomu un atskārta, ka viņas plāna sekmes atkarājas no tā, vai viņai būs spēka izkustināt un nogrūst akmeni, kas nokarājās pār izcilni. Piecas dārgas minūtes bija jāzaudē, kamēr viņa uzgāja diezgan resnu un stipru sausu zaru, kas viņai noderēja kā branga svira. Piegājusi pie akmens un skaidru prātu aptvērusi, kas darāms, viņa saņēma spēkus, lai akmeni nogāztu, un, kamēr abus .viņai mīlos cilvēkus dzelme rāva aizvien dziļāk, viņai beidzot izdevās akmeni nogrūst, un tas visā smagumā nogāzās lejā.

Akmenim krītot, aukla savilkās tik cieši, ka Henrijs, kam krūtis sažņaudza cilpa, neviļus ievaidējās. Viņu lēnām izvilka no dzelmes, kas, skanēdama kā šāvienu troksnis, aizrāva ciet to vietu, kur bija iegrimis viņa ķermenis. Bet, tiklīdz Henrijs izkļuva laukā, te smagais akmens, līdzsvaru zaudējis, tādā spēkā gāzās lejup, ka Henriju ar joni uzsvieda gaisā un izmeta uz cietzemes.

Frenkam uz smiltāja līmeņa biia redzama vairs tikai galva, rokas un plecu virsa, kad viņam aizsvieda auklas galu. Un, kad pēc dažām minūtēm viņš stāvēja tiem blakus uz cietzemes un, dūres kratīdams, nolādēja irstošo smilšu dzelmi, no kuras stīvajām rokām viņš nupat bija atpestījies, Leončija un Henrijs pievienojās viņa lāstiem un izsmieklam. Un tūkstoš kalnu garu smējās viņiem līdzi, un gaisu pieskanēja simtām divtik stipru, atkārtotu un grandošu balsu.

14

«Mēs nevaram būt no viņas vietas miljoniem jūdžu tālumā,» Henrijs sacīja, kad viņi visi trīs apstājās augstas, kraujas klints pakājē. «Ja šī vieta ir tālāk, tad ceļš uz to iet pār šo klinti, bet, ja aiz šīs virsotnes augstākā kalngala vairs nav, tad staru avotam jābūt še.»

«Jūs domājat, tas varētu būt cilvēks ar spoguļiem?» Leončija jautāja.

«Es še drīzāk domāju kādu dabas parādību,» Frenks atteica. «Pēc šī dziedošā smiltāja redzējuma es sāku ticēt dabai.»

Leončija, tobrīd lūkodamās gar nogāzeno klints sienu, pēkšņi sastinga, vērīgi ieskatīdamās tālumā, un iesaucās:

«Raugieties!»

Viņi skatījās turpat, kur Leončija raidīja savus skatus, un lūkojās visi vienā parādībā. Tas, ko viņi ieraudzīja, nebija nejaušs gaismas uzliesmojums. Tā bija rāma, balta gaisma, kvēloša un spoža kā saule.

Steigdamies gar kalna pakāji uz gaismas pusi, viņi pamanīja, ka biezajā zālē daudzus gadus nebija ieminusi pēdas neviena cilvēka kāja. Aizelsušies viņi izkūlās caur augu biezokni nelielā klajumā, kur vēl nesen klints nobrukums bija izgaisinājis visas augu dzīvības miņas.

Leončija sasita plaukstas. Šoreiz viņai vairs nebija jārāda. Trīsdesmit pēdu augustumā kalna nogāzē zvīļoja divas milzīgas acis. Katra acs vismaz sešas pēdas diametrā un to virsa, pārklāta ar baltu spīdīgu vielu, žilbinādama laistījās.

«Čaijas acis!» iesaucās Leončija.

Henrijs, kā atcerēdamies ko, pakasīja galvu.

«Man liekas, es jums varu pateikt, no kā tās taisītas,» viņš sacīja. «Es nekad vēl neesmu to redzējis, bet esmu dzirdējis vecus ļaudis runājam par to. Derēsim, Frenk, uz manu dārgumu tiesu pret nodilušu desmit centu gabalu, ka es pateikšu, no kā taisīta Čaijas acu spīdīgā virsa!»

«Lai notiek!» Frenks atsaucās. «Pēdējais nelga tikai atsacītos no tādām derībām, ja pat jautājums tik skaidrs kā vien- reizviens. Varbūtēji miljoni dolāru pret skaidri un gaiši nederīgu naudas gabalu! Es varētu derēt, ka divreiz divi ir pieci, cerēdams uz brīnumu, kas sola tādu bagātību. Saki! Kas tā par vielu? Es derības pieņemu!»

«Gliemeži,» Henrijs pasmaidīja. «Gliemežvāki vai perlamutrs, ļoti smalki izlikts mozaīkā, lai radītu gludu spīdīgu virsmu. Pierādi, ka man nav taisnība. Kāp augšā un paskaties!»

Zem pašām acīm klintī bija izcilnis, formā līdzīgs trijstūrim. Tas šķita kā puns klints vaigā. Izciļņa gals tikai par vienu jardu neaizsniedzās līdz tai vietai, kas šķīra acis vienu no otras. Izciļņa nelīdzenā virsma un kaķa veiklība, ar kādu Frenks sāka rāpties, viņam jāva uzkāpt desmit pēdas no trijstūra pamata. No turienes augšup pa viņa šķautni kāpšana bija vēl vieglāka. Bet kritiens no divdesmit piecu pēdu augstuma un salauzta kāja vai roka nebija nekāds lielais jaukums šajā tuksnešainā vietā, un Leončija, iesveldama Henrijam acīs greizsirdības kvēli, pēkšņi iesaucās:

«Uzmanieties, Frenk!»

Trijstūra virsotnē stāvēdams, Frenks vērīgi apraudzīja pirms vienu, tad otru aci. Viņš izvilka no kabatas savu medību nazi un sāka urbināt Čaijas labajā acī.

«Ja vecais džentlmenis mums būtu še līdzi, viņu no šī svētuma pulgojuma droši vien trieka ķertu,» Henrijs sacīja.

«Nodilušais desmit centu gabals ir tavs!» no augšas sauca Frenks, to pašu brīdi Henrijam nomezdams noskrubinātu gabaliņu no Čaijas acs. /

Tas bija perlamutrs, plāns perlamutra gabaliņš, loti rūpīgi izgriezts, lai tas varētu iegulties mozaīkas robiņā līdzi citiem tādu pašu gabaliņu tūkstošiem.

«Kur dūmi, tur jābūt ugunij,» Henrijs izteica savu atzinumu. «Gudrie maiji ar nolūku izraudzījuši šo dievu pamesto vietu un klintī ietaisījuši Čaijas acis!»

«Man liekas, mēs aplami darījuši, veco džentlmeni un viņa svētos mezglus pamezdami,» teica Frenks. «Mezgli mums būtu visu izskaidrojuši un pateikuši, kas turpmāk darāms.»

«Kur acis, tur jābūt arī degunam,» Leončija arī papildināja mīklas uzminējumu.

«Tepat jau tas ir!» iesaucās Frenks. «Kad tevi zili zibeņi! Tas jau ir deguns, kam es virsū uzkāpis! Mēs pārāk tuvu tam pienākuši, tādēj mums nav pareizas perspektīvas. Simts jardu attālumā tas būtu milzu sejas izskatā!»

Leončija piegāja tuvāk un ar kāju paspēra satrūdējušu lapu un zaru čupu, ko bija sadzinuši tropiskie vēji.

«Tad jau arī mutei jābūt, kur tā mēdz būt: zem paša deguna,» viņa teica.

Vienā mirklī Henrijs un Frenks izspārdīja trūdu kaudzi un atklāja dobumu, bet pārāk mazu, lai tam varētu iziet cauri cilvēka ķermenis. Skaidri bija redzams, ka klints nobrukums to aizbēris. Atvēlis dažus mazākus akmeņus, Frenks varēja tur; iebāzt galvu un plecus un iedegtā sērkociņa gaismā visu apskatīt.

«Sargieties no čūskām!» Leončija viņu biedināja.

Frenks piekrizdams atrūca ko un sacīja:

«Tā nav dabiska ala. Tā izcirsta klintī, un loti labi izcirsta, cik es saprotu.»

Sapukotā īgšana Henrijam un Leončijai teica, ka Frenks apsvilinājis pirkstus ar izdegušo sērkociņu. Un tūdaļ viņi sadzirda viņa brīnumā pārsteigto balsi:

«Te sērkociņi nemaz nav vajadzīgi! Alai ir savs apgaismojums, gaisma nāk no augšas, un tā ir īsta dienas gaisma, lai gan drusku aizsegta. Jā, nudien, šie vecie maiji bijuši lieli gudrinieki! Nebūtu nekāds brīnums, ja mēs še uzietu liftu, aukstas un siltas' vannas, tvaika apkuri un zviedru šveicaru pie durvīm. Palieciet sveiki!»

To pašu brīdi viņa augums ar visām kājām nozuda un tūdaļ no iekšas atskanēja viņa balss:

«Nāciet iekšā! Burvīga ala!»

«Atzīstieties nu: vai neesat priecīgi, ka jāvāt man līdzi nākt?» sāka smieties Leončija, stāvēdama blakus abiem jaunekļiem uz klintī izcirstās istabas gludās grīdas* kur viņiem acis, pieradušas noslēpumainajā mijkrēšļa .gaismā, skaidri redzēja visu, kas bija apkārt. «Pirmkārt, es jums uzgāju acis, otrkārt, es ieraudzīju muti. Ja manis še nebūtu bijis, jūs droši vien tagad staigātu klintij apkārt un apkārt un būtu aizgājuši aizvien tālāk no īstās vietas.»

«Bet te ir tukšs kā tuksnesī,» pēc brītiņa viņa teica.

«Gluži dabīgi,» Henrijs atteica. «Te jau vēl tikai priekšiņa. Maiji taču nevarēja tik vieglprātīgi noslēpt savus dārgumus, kas konkistadoriem prātus mulsināja. Es varu derēt, ka patlaban mēs stāvam tikpat tālu no dārgumu slēptuves, kā kad mēs tagad būtu Santantonio.»

Viņi nozuda kādas divpadsmit vai piecpadsmit pēdas platā un loti augstā ejā un, pēc Henrija novērtējuma, viņi nogāja daudz vairāk par simts soļiem. Te pēkšņi eja savilkās šaurumā un novērsās taisni pa labi. Un, tikpat taisni aizstiepdamās pa kreisi, eja viņus noveda citā platā un ērtā alā.

Te spīdēja tā pati noslēpumainā mijkrēšļa gaisma, kurā viņi visu varēja saskatīt, un Frenks, pa priekšu iedams, tik pēkšņi apstājās, ka viņam nopakaļ ejošais Henrijs un Leončija tam uzskrēja virsū.

Pašā alas vidū stāvēdami, Leončija centrā un abi Morgani viņai pie sāniem, viņi visi trīs, skatus nenovēršot, lūkojās lielā garā cilvēku ķermeņu gatvē; tie sen jau bija miruši, bet pīšļos vēl nebija pārvērtušies.

«Tāpat kā ēģiptiešiem, maijiem bijis zināms mūmiju balzamēšanas un uzglabāšanas noslēpums,» Henrijs sacīja, gluži neviļus balss skaņu noklusinādams līdz čukstam, redzot neapraktos miroņus, kas stāvēja taisni un raudzījās savām stingušām, neredzīgām acīm.

Tie visi bija tērpti senlaicīgos eiropiešu ģērbos un viņu saviebtajās sejās bija saskatāmas baltās rases raksturīgās pazīmes. Gluži kā dzīviem, tiem miesas sedza laika saēsti konkis- tadoru un angļu jūras laupītāju kostīmi. Divi, augšup paceltām ķiverēm, bija iežņaugti sarūsējušās bruņās. Daži miroņi bija apjoztiem šķēpiem un dunčiem. Citiem tie bija sažņaugti nāves stindzinātos pirkstos. Aiz jostas miroņiem bija aizbāztas milzīgi lielas senlaicīgas krama pistoles.

«Vecajam priesterim bija taisnība,» Frenks čukstēja. «Visi, kas bija lūkojuši te iekļūt, šo vietu tikai izpušķoja saviem kauliem, un viņiem nu lemts še stāvēt mūžīgi kā par biedinājumu jauniem pārdrošniekiem! Skatiet! Skatiet! Šis brašais jauneklis ir tīrais ibērietis!»

«Un tas ir devonšīrietis, tik tiešām, kā es pats savām acīm esmu redzējis dzīvu devonšīrieti!» Henrijs atčukstēja. «Es varu

Tas bija perlamutrs, plāns perlamutra gabaliņš, loti rūpīgi izgriezts, lai tas varētu iegulties mozaīkas robiņā līdzi citiem tādu pašu gabaliņu tūkstošiem.

«Kur dūmi, tur jābūt ugunij,» Henrijs izteica savu atzinumu. «Gudrie maiji ar nolūku izraudzījuši šo dievu pamesto vietu un klintī ietaisījuši Čaijas acis!»

«Man liekas, mēs aplami darījuši, veco džentlmeni un viņa svētos mezglus pamezdami,» teica Frenks. «Mezgli mums būtu visu izskaidrojuši un pateikuši, kas turpmāk darāms.»

«Kur acis, tur jābūt arī degunam,» Leončija arī papildināja mīklas uzminējumu.

«Tepat jau tas ir!» iesaucās Frenks. «Kad tevi zili zibeņi! Tas jau ir deguns, kam es virsū uzkāpis! Mēs pārāk tuvu tam pienākuši, tādēļ mums nav pareizas perspektīvas. Simts jardu attālumā tas būtu milzu sejas izskatā!»

Leončija piegāja tuvāk un ar kāju paspēra satrūdējušu lāpu un zaru čupu, ko bija sadzinuši tropiskie vēji.

«Tad jau arī mutei jābūt, kur tā mēdz būt: zem paša deguna,» viņa teica.

Vienā mirklī Henrijs un Frenks izspārdīja trūdu kaudzi un atklāja dobumu, bet pārāk mazu, lai tam varētu iziet cauri cilvēka ķermenis. Skaidri bija redzams, ka klints nobrukums to aizbēris. Atvēlis dažus mazākus akmeņus, Frenks varēja tur iebāzt galvu un plecus un iedegtā sērkociņa gaismā visu apskatīt.

«Sargieties no čūskām!» Leončija viņu biedināja.

Frenks piekrizdams atrūca ko un sacīja:

«Tā nav dabiska ala. Tā izcirsta klintī, un loti labi izcirsta, cik es saprotu.»

Sapukotā īgšana Henrijam un Leončijai teica, ka Frenks apsvilinājis pirkstus ar izdegušo sērkociņu. Un tūdaļ viņi sadzirda viņa brīnumā pārsteigto balsi:

«Te sērkociņi nemaz nav vajadzīgi! Alai ir savs apgaismojums, gaisma nāk no augšas, un tā ir īsta dienas gaisma, lai gan drusku aizsegta. Jā, nudien, šie vecie maiji bijuši lieli gudrinieki! Nebūtu nekāds brīnums, ja mēs še uzietu liftu, aukstas un siltas'vannas, tvaika apkuri un zviedru šveicaru pie durvīm. Palieciet sveiki!»

To pašu brīdi viņa augums ar visām kājām nozuda un tūdaļ no iekšas atskanēja viņa balss:

«Nāciet iekšā! Burvīga ala!»

«Atzīstieties nu: vai neesat priecīgi, ka ļāvāt man līdzi nākt?» sāka smieties Leončija, stāvēdama blakus abiem jaunekļiem uz klintī izcirstās istabas gludās grīdas; kur viņiem acis, pieradušas noslēpumainajā mijkrēšļa .gaismā, skaidri redzēja visu, kas bija apkārt. «Pirmkārt, es jums uzgāju acis, otrkārt, es ieraudzīju muti. Ja manis še nebūtu bijis, jūs droši vien tagad staigātu klintij apkārt un apkārt un būtu aizgājuši aizvien tālāk no īstās vietas.»

«Bet te ir tukšs kā tuksnesī,» pēc brītiņa viņa teica.

«Gluži dabīgi,» Henrijs atteica. «Te jau vēl tikai priekšiņa. Maiji taču nevarēja tik vieglprātīgi noslēpt savus dārgumus, kas konkistadoriem prātus mulsināja. Es varu derēt, ka patlaban mēs stāvam tikpat tālu no dārgumu slēptuves, kā kad mēs tagad būtu Santantonio.»

Viņi nozuda kādas divpadsmit vai piecpadsmit pēdas platā un loti augstā ejā un, pēc Henrija novērtējuma, viņi nogāja daudz vairāk par simts soliem. Te pēkšņi eja savilkās šaurumā un novērsās taisni pa labi. Un, tikpat taisni aizstiepdamās pa kreisi, eja viņus noveda citā platā un ērtā alā.

Te spīdēja tā pati noslēpumainā mijkrēšļa gaisma, kurā viņi visu varēja saskatīt, un Frenks, pa priekšu iedams, tik pēkšņi apstājās, ka viņam nopakaļ ejošais Henrijs un Leončija tam uzskrēja virsū.

Pašā alas vidū stāvēdami, Leončija centrā un abi Morgani viņai pie sāniem, viņi visi trīs, skatus nenovēršot, lūkojās lielā garā cilvēku ķermeņu gatvē; tie sen jau bija miruši, bet pīšļos vēl nebija pārvērtušies.

«Tāpat kā ēģiptiešiem, maijiem bijis zināms mūmiju balzamēšanas un uzglabāšanas noslēpums,» Henrijs sacīja, gluži neviļus balss skaņu noklusinādams līdz čukstam, redzot neapraktos miroņus, kas stāvēja taisni un raudzījās savām stingušām, neredzīgām acīm.

Tie visi bija tērpti senlaicīgos eiropiešu ģērbos un viņu saviebtajās sejās bija saskatāmas baltās rases raksturīgās pazīmes. Gluži kā dzīviem, tiem miesas sedza laika saēsti konkis- tadoru un angļu jūras laupītāju kostīmi. Divi, augšup paceltām ķiverēm, bija iežņaugti sarūsējušās bruņās. Daži miroņi bija apjoztiem šķēpiem un dunčiem. Citiem tie bija sažņaugti nāves stindzinātos pirkstos. Aiz jostas miroņiem bija aizbāztas milzīgi lielas senlaicīgas krama pistoles.

«Vecajam priesterim bija taisnība,» Frenks čukstēja. «Visi, kas bija lūkojuši te iekļūt, šo vietu tikai izpušķoja saviem kauliem, un viņiem nu lemts še stāvēt mūžīgi kā par biedinājumu jauniem pārdrošniekiem! Skatiet! Skatiet! Šis brašais jauneklis ir tīrais ibērietis!»

«Un tas ir devonšīrietis, tik tiešām, kā es pats savām acīm esmu redzējis dzīvu devonšīrieti!» Henrijs atčukstēja. «Es varu derēt kaut vai uz visu vezumu nodilušu desmit centu gabalu, ka viņš nošāvis briedi taupāmos mežos un bēdzis uz Spāniju, lai izbēgtu no karaļa dusmām.»

«Brr!» nodrebēja Leončija, pieglauzdamās saviem ceja biedriem. «Maiju svētnīcās dveš nāves elpa un viņpasaules miers. Un tomēr šajā atriebības veidā ir daudz izsmiekla un apkaunojuma. Tie, kas bija nākuši dārgumus nolaupīt, nu lemti tos sargāt uz mūžīgiem laikiem!»

Viņiem netikās vairs tālāk iet. Sen mirušo cilvēku maskarā- diskās figūras viņus nomāca. Henrijam uznāca tīri melodramatiska jūsmība. «Līdz pašai šai briesmīgai vietai,» viņš sacīja, «nākuši šie ļaudis Amerikas iekarošanas pirmajās dienās, jo pēc zelta viņus dzinis suņa instinkts. Un, kaut viņi nevarēja to aizvest mājās, viņi tomēr nemaldīgi nonāca līdz galam. Es paceļu savu cepuri pret jums, jūras laupītāji un konkistadori! Es sveicinu jūs, senatnes cēlie klaidoņi, kam deguni sajuta dārgumu dvašu tūkstošām jūdžu tālumā un sirdis kaisa vīrišķā dedzībā iegūt tos kaut vai pret savu dzīvību!»

«Jā, jā,» Frenks piekrita, vilkdams sev līdzi uz priekšu Henriju un Leončiju, lai jo ātrāk izkļūtu no miroņu gatves drūmā smaguma. «Šīs procesijas priekšgalā vajadzēja būt pašam seram Henrijam Morganam!»

Viņi pagāja vismaz simts pēdas, kad eja atkal aizklīda uz vienu pusi. Bet, pirms viņi pameta divkāršo mūmiju rindu, Henrijs lika viņiem apstāties un rādīja kādu mironi:

«Es nezinu, vai sers Henrijs te ir vai nav, bet skatiet, kur stāv Alvaress Toress!»

Spāniešu ķiveri galvā, viduslaiku spāniešu kostīmā, milzīgu spāniešu šķēpu izģindušajā dzeltenajā rokā stāvēja mūmija, kam tikpat izģindusī un dzeltenā seja bija tīrā Alvaresa Toresa seja, lai lūkojās, no kuras puses lūkodamies. Leončija šausmās iekliedzās, atgrīļojās atpakaļ un aizmeta krustu.

Frenks viņu atdeva Henrijam, paspēra dažus soļus uz priekšu un pirkstiem aplūkoja mūmijas vaigus, lūpas un pieri. Tad apmierināts sāka smieties.

«Es gribētu gan, lai Alvaress Toress būtu tāpat miris kā šis džentlmenis. Bet nav nekādu šaubu, ka šis mironis ir Alvaresa Toresa sencis, protams, kad viņš vēl nebija še nācis savas zemes dzīves pēdējā gaitā un kad vēl nebija nostājies godasardzē pie maiju svētajiem dārgumiem.»

Leončija trīcēdama aizgāja garām drūmajai un bargajai figūrai. Šoreiz sānu eja bija tik tumša, ka Henrijam, kas gāja pa priekšu, bija jārauj sērkociņš pēc sērkociņa.

«Lieliski!» yiņš iesaucās, kad viņi bija gājuši vismaz divi simti soļus. «Palūkojieties šajā tehnikas brīnumā! Palūkojieties, kā izcirsts šis akmens!»

No priekšas ejā nāca pelēka pusgaisma, un sērkociņu dedzināšana vairs nebija vajadzīga. Niša pa pusei bija aizsprostota ar akmeni. Nevarēja šaubīties, ka akmens uzdevums bija aizsegt to pilnīgi, tik gludi un precīzi tas bija izcirsts un nostrādāts un pielikts pie iedobuma ejā.

«Es varu derēt, ka mūsu sirmā mezglu lasītāja tēvs taisni šajā vietā ir miris!» Frenks iesaucās. «Viņš zināja akmens novelšanas noslēpumu un to pa pusei jau novēlis, kā paši redzat …»

«Velns tevi laukā!» Henrijs viņu pārtrauca, rādīdams uz grīdas izmētāta skeleta daļas. «Tās droši vien ir visas viņa atliekas. Tā ir vēlāku laiku nāve, citādi tas arī būtu pārvērsts par mūmiju. Tas^laikam būs bijis pēdējais ienācējs pirms mums.»

«Vecais priesteris teica, ka viņa tēvs šeit atvedis ielejas ļaudis,» Leončija atcerējās.

«Un ka neviens no tiem vairs neesot pārradies,» Frenks piezīmēja.

Henrijs tobrīd, uzgājis galvaskausu, skaļi iesaucās un uzrāva sērkociņu, lai arī citiem varētu parādīt savu atradumu. Galvaskausā bija šķēpa cirtiena vai cirvja belziena zīmes un robs pakausī rādīja, ka to caururbusi lode. Henrijs sakratīja galvaskausu un iekšā tam kas ieskanējās; beidzot no tā izkrita saplakusi lode. Frenks vērīgi aplūkoja to.

«Pistoles lode,» viņš izteica savu atzinumu. «Pulveris nav bijis diezin cik stiprs vai arī tas bijis valgs, tādēļ šāviens nav ludaļ sprādzis vaļā un lode nav galvaskausam izgājusi cauri, liet galvaskauss katrā ziņā bija kādam šejienietim plecos.»

Viņi atkal novērsās pa labi un iegāja nelielā, bet labi apgaismotā istabā, kas bija izcirsta klints dibenā. Pa augsto logu, kuru aizšķērsoja vertikāli akmens stieņi, katrs kādu pēdu biezumā un puspēdu platumā, iespīdēja nespodra dienas gaisma. Istabas puse bija pilna cilvēku kauliem. Galvaskausus apskatī- ļuši, viņi redzēja, ka tie bijuši eiropieši. Starp kauliem mētājās šautenes, pistoles, dunči un cirvji.

«Dārgumus meklēdami, viņi nonākuši līdz šai pašai vietai,» Frenks sacīja, «un droši vien jau sākuši dalīt vēl nenokauta lāča ādu. Ļoti žēl, ka vecā priestera še nav, tas būtu redzējis, kāds liktenis piemeklējis viņa tēvu.»

«Bet varbūt tie, kas palika dzīvi, būs aizbēguši un dārgumus aiznesuši?» Henrijs sacīja.

Bet tobrīd Fren vS, novērsies no izsvaidīto kaulu čupu baigās ainas, ieraudzīja ko, kas viņam lika iesaukties:

«Nē, nē, bez šaubām ne! Lūko, kā laistās dārgakmeņi šajās acīs! Tie ir rubīni, ja es savā mūžā esmu rubīnus redzējis!»

Viņi devās uz to pusi, kurp Frenks savus skatus raidīja, un ieraudzīja akmenī cirstu sievietes figūru, krusteniski ievilktām kājām; tā viņus uzlūkoja atvērtu muti. §ī mute bija tik liela, ka visu statuju izvērta par baigu karikatūru. Viņai blakus pacēlās akmenī cirsta vīrieša figūra, vēl baisāka un ērmīgāka; viena auss tai bija normālos samēros, bet otra dīvaini milzīga un tā aizsniedzās sievietei līdz mutei.

«Apburoša dāma, droši vien pati Čaija,» jokoja Henrijs. «Bet kas ir šis džentlmenis viņai blakus, ar ziloņa ausi un zaļām acīm?»

«Kaut man vai dzīvība jāzaudē, es nezinu!» sāka smieties Frenks. «Bet to nu gan es skaidri zinu: šīs ziloņausainā džentlmeņa zaļās acis ir lielākie smaragdi, kādus es redzējis sapnī vai nomodā. Te nav pat karāti jāskaita. Tiem jālaistās vai nu tikai uz valdnieku galvām vai nekur!»

«Bet daži rubīni un daži smaragdi, lai tie būtu cik lieli būdami, nevar būt viss maiju noslēpumaino dārgumu krājums,» Henrijs teica. «Mēs esam pienākuši pie pašas dārgumu glabā-ļ tavas, bet mums nav atslēgas.»

«Tā droši vien palika pie vecā priestera, kas ar saviem mezgliem mulst dziedošo smilšu jūrā,» Leončija teica. «Ja neskaita abas statujas un miroņu kaulus, šī vieta jāatzīst par tukšu.»

To teikusi, viņa piegāja tuvāk vīrieša statujai un sāka vērīgi ieskatīties. Vispirms viņu saistīja ērmīgā auss un, rādīdama uz to, viņa sacīja:

«Es nezinu, kur un kam ir atslēga, bet atslēgas caurums ir še.»

Un tiešām, milzīgā ziloņauss nebija līdzīga auss formai, tā bija gluži līdzena, ja neskaita nelielu dobumu, kas iztālēm bija atslēgas cauruma izskatā. Velti viņi izskatīja visu alu, dauzīdami grīdas un sienas, meklēdami mākslīgi slēptās durvis vai aizmaskotās dārgumu glabātavas.

«Ielejas laužu kauli, divi elki, divi milzīgi smaragdi un divi tikpat lieli rubīni un mēs paši trīs — tas ir viss, kas alā atrodams,» Frenks savilka kopā visu atradumu. «Mums še tikai divas lietas darāmas: pirmkārt, jāatved šurp Rikardo un peoni ar mūļiem un jāierīko še nometne, otrkārt, jāatved vecais džentlmenis ar svētajiem mezgliem, pat ja viņš nēšus jānes klēpī.»

«Tu pagaidi tepat un Leončija ari lai paliek še, es iešu viņus atvest,» Henrijs teica, kad viņi gāja atpakaļ pa bezgalīgajām ejām un mirušo sargu gatvi, un atkal izgāja tīrā gaisā.

Peons ar savu tēvu aizvien vēl bija nometušies ceļos dziedošā smiltājā ar vecā virspriestera rādītājpirkstu ievilktajā lokā. Lija stiprs tropisks lietus, un peons trīcēja un drebēja zem asajām šaltīm, bet viņš tikai skaitīja lūgsnas un nevēroja ne lietu, ne vēju. Totiesu trīcošais un apmulsušais peons, nezinādams, kur dēties, pamanīja to, ko viņa tēvs neredzēja. Pirmkārt, viņš ieraudzīja Alvaresu Toresu un Zozē Mančeno zagšus izlienam no biezokņa un ieejam smilšu joslā. Otrkārt, viņu pārsteidza brīnums. Jo šie abi cilvēki gāja pa smiltīm, un tās neizskanēja ne sīkāko troksnīti. Kad tie abi nozuda, peons, pārbaudīdams savu pieredzējumu, pieskārās smiltīm, bet atbalss neatskanēja. Viņš iebāza pirkstu smiltīs, bet smiltis klusēja. Viņš smiltīs sita plaukstu, bet smiltis bija mēmas kā daždien smiltis. Lietus, kas tās sabrāza, bija atņēmis tām valodu.

Viņš sāka kratīt savu tēvu un sauca:

«Smiltis vairs netrokšņo. Tās ir mēmas kā kaps. Es nupat redzēju bagātā jenkija ienaidnieku ejam tām pāri un tās bija pavisam klusas. Alvaress Toress nav nekāds pravietis, un tomēr smiltis nekliedza zem viņa kājām. Nu tās ir klusas un mēmas. Smiltīm nav vairs balss. Kur tik lieli grēcinieki var pāri iet, tur arī mēs varam iet.» .

Vecais maijs, aizvien vēl savā lokā nometies, sāka zīmēt smiltīs jaunus hieroglifus, bet smiltis neatbildēja viņam ne kliedzieniem, ne vaidiem. Arī ārpus loka tās bija klusas, jo smiltis bija tapušas smagas, jo tās atskan tikai tad, kad saule tās izkaltējusi gluži sausas. Sirmgalvis pieskārās saviem svētajiem mezgliem.

«Tie saka,» viņš teica, «kad smiltis apklusīs, ceļu var iet tālāk bez bailēm. Līdz šim es esmu darījis visu, kas svētajos mezglos rakstīts. Lai nu piepildītu visus svēto rakstu norādījumus, mums jādodas uz priekšu.»

Un viņi gāja tālāk un drīz vien aiz smilšu joslas satika Toresu un Mančeno. Šis cienījamais cilvēku pāris paslēpās krūmājā, palaida garām maiju priesteri un viņa dēlu un devās tiem pakaļ. Bet Henrijs, iedams taisnāko ceļu, nesatika ne vienu, ne otru gājēju pāri.

«Arī šoreiz, ja es paliktu Panamā, tā būtu mana kļūda un vājības pazīme,» Frenks teica Leončijai, sēdot ar viņu kopā pie alas un gaidot Henrija pārnākšanu.

«Vai tad Ņujorkas biržai jūsu dzīvē ir tik liela nozīme?» Leončija viņu koķeti ķircināja.

Tomēr koķetība te bija tikai pa pusei. Viņa ļoti vēlējās, lai ātrāk aizrit laiks. Mokoši un grūti viņai bija palikt vienatnē ar cilvēku, ko viņa baijojās mīlēt un tomēr mīlēja, lai gan pašai bija brīnums par to.

Frenkam jau sāka zust pacietība.

«Es vienmēr esmu radis teikt visu skaidri un klaji, Leončija. Ko es domāju, es izsaku, cik vien varēdams taisni un īsi.»

«Kāda bezgalīga starpība starp jums un mums, spāniešiem!'» viņa iesaucās. «Mēs savas vistukšākās domas izpušķojam vis- raibākiem un jaukākiem vārdiem.»

Bet viņš neļāvās novērsties no sava domu pavediena un runāja vien tālāk, ko bija nodomājis izteikt.

«Jūs esat viltīga pret mani, Leončija, jūs gribat mani pievilt. Es saku klaji un taisni — kā vīrietim klājas. Jūs esat viltīga un kā tauriņš spurdzat pāri no vienas lietas uz otru, kā, man liekas, klājas sievietei. Un tomēr tas ir netaisni. . . pret mani. Es atdaru jums visu savu sirdi un jūs mani ļoti labi saprotat. Bet jūs vis savu sirdi man neatdarāt. Jūs visu sajaucat un vērpjat viltus, un es jūs nesaprotu. Tātad jums ir virsroka pār mani. Jūs jau zināt, ka es mīlu jūs; To es jums skaidri teicu., Bet es? Ko es zinu par jums?»

Acis nodūrusi, tvīkstošiem vaigiem viņa sēdēja klusēdama un neprata atbildēt.

«Redziet nu,» viņš neatlaidās. «Jūs neatbildat. Patlaban jūs liekaties maigāka, mīlīgāka, daiļāka un vēlamāka nekā jebkad, un tomēr jūs esat viltīga pret mani un nekā man nesakāt par savām jūtām un saviem nolūkiem. Vai tādēļ, ka esat sievietē? Vai arī tādēļ, ka esat spāniete?»

Viņa jutās dziļi sāpināta. Nevarēdama vairs savaldīties, bet skaidri apzinādamās, ko runā un ko dara, Leončija pacēla acis un ieskatījās Frenkam acīs tik mierīgi, cik vien varēdama:

«Es varu būt arī anglosaksiete, angliete vai amerikāniete, vai sauciet kā gribat tās, kas spējīgas lūkoties patiesībai acīs un visu nosaukt īstā vārdā!»

Viņa brīdi apklusa, mierīgi apsvēra to, ko gribēja sacīt, un lēni turpināja:

«Jums nepatīk, ka uz jūsu mīlestības apliecinājumiem es vēl neesmu atbildējusi, vai es arī jūs tāpat mīlu vai ne. Es noskaidrošu šo jautājumu uz visiem laikiem. Jā, es mīlu jūs . . .»

Viņa atvairīja Frenka rokas, kas kaislās ilgās tiecās uz viņu.

«Pacietieties!» viņa iesaucās. «Kurš nu mēs esam sieviete? Kuram nu parādās spāniešu daba? Es neesmu vēl visu teikusi. Es mīlu jūs. Esmu lepna, ka mīlu jūs. Bet *tas nav vēl viss. Jūs gribējāt zināt manas jūtas un manus nodomus. Savas jūtas es jau izteicu jums. Nu es teikšu savus nodomus: esmu nodomājusi kļūt Henrijam par sievu.»

No tādas gandrīz jau pārliecīgas vaļsirdības Frenkam aizrāvās elpa.

«Bet, debesu vārdā, kādēļ tad tā?»

Vairāk viņš nekā nevarēja izteikt.

«Tādēļ, ka es mīlu Henriju,» viņa atbildēja, aizvien vēl lūkodamās viņam taisni acīs.

«Bet jūs . . . jūs taču sacījāt, ka mīlat mani!» viņš iesaucās.

«Es arī mīlu jūs. Es mīlu jūs abus. Es esmu tikumīga sieviete, vismaz es tāda esmu sev šķitusi. Un es nekad par sevi citādi nedomāšu, lai gan prāts man saka, ka nevar mīlēt divus reizē un tomēr būt par tikumīgu sievieti. Man sirds ir mierīga. Ja es neesmu tikumīga, tad tur nekas nav līdzams, tāda ir mana daba un es nevaru citāda kļūt.»

Viņa apklusa un gaidīja atbildi, bet Frenks aizvien vēl nevarēja atrast vārdus.

«Kurš nu mēs esam stiprāks un vaļsirdīgāks?» viņa jautāja, viegli pasmaidīdama, pa pusei dižodamās, pa pusei priecādamās, ka klusinājusi viņu. «Es jums teicu skaidri un klaji, ko es jūtu un ko esmu nodomājusi darīt.»

«Bet tas nav iespējams!» viņš kaisli protestēja. «Jūs nevarat mīlēt mani, bet Henrijam kļūt par sievu!»

«Jūs neesat mani gluži skaidri sapratis,» viņa nopietni teica. «Es esmu nodomājusi kļūt Henrijam par sievu. Es mīlu jūs. Es mīlu Henriju. Bet abiem jums kļūt par sievu es nevaru. To neļauj likums. Tātad man jātop par sievu vienam no jums. Es esmu nodomājusi iet pie Henrija.»

«Kam tad jūs mani pierunājāt, lai es palieku?» viņš muls- dams jautāja.

«Es mīlu jūs. Es jums jau teicu.»

«Ja jūs vēl tā turpināsit, es zaudēšu prātu!» viņš iesaucās.

«Es jau bieži vien esmu domājusi, ka zaudēšu prātu savā mīlestības postā,» viņa teica. «Ja domājat, ka man viegli tā spēlēt anglosaksieti, jūs gaužām maldāties. Bet neviens anglo- saksietis, arī jūs ne, ko es tik kaisli mīlu, nevar mani tādēļ nicināt, v ka es negribu turēt noslēpumā to, kas mani tik ļoti nomāc. Tad jau labāk jums teikt to skaidri un vaļsirdīgi. Ja tā ii anglosakšu rakstura īpašība, tad ņemiet to par labu, lai tā būtu, kāda būdama. Bet, ja tā ir mana rakstura īpašība, spānietes, sievietes, Solano meitas īpašība, tomēr es lūdzu, ņemiet to par labu, kāda tā ir, jo es esmu spāniete, sieviete, Solano meita . . .»

«Bet mani žesti ir mierīgi,, kad es runāju,» viņa piemeta, tikko jaušami'smaidīdama, pārtraukdama klusumu, kas uznāca pēc viņas vārdiem.

Bet, tiklīdz viņš pavēra lūpas un dzīrās runāt, viņa māja tam lai viņš klusē, un viņi abi izdzirda troksni un čalošanu krūmos kalnu pakājē; troksnis viņiem teica par cilvēku nākšanu.

«Dzirdiet,» viņa strauji čukstēja, savu roku likdama viņa rokā kā lūgdamās. «Es pēdējo reizi būšu anglosaksiete un teikšu jums to, ko tūdaļ dzirdēsit. No šī brīža uz visiem laikiem es būšu viltīga jaucēja spāniete, kā jūs pirmāk mani raksturojāt. Dzirdiet: es mīlu Henriju, tas tiesa, tā ir svēta patiesība. Bet jūs es mīlu vairāk, daudz vairāk. Es kļūšu Henrijam par sievu, jo mīlu viņu un esmu ar viņu saderināta. Bet jūs es mūžam mīlēšu dziļāk un kvēlāk nekā viņu.»

Pirms viņš paguva ko atbildēt, no krūmiem iznāca sirmais maiju priesteris un viņa dēls peons. Gandrīz nepamanījis viņu klātbūtni, tas nometās ceļos un spāniešu valodā iesaucās:

«Pirmo reizi mūžā manas acis skata Čaijas acis!»

Viņš pārcilāja mezglus savos pirkstos un sāka skaitīt lūgsnu maiju valodā. Ja viņi to būtu sapratuši, lūgsna būtu skanējusi tā:

«Ak, nemirstīgā Čaija, dievišķā Hcacla augstā sieva! Viņš no nenieka radījis visu, kas dzīvo un elpo! Ak, mūžam dzīvā Hcacla laulātā draudzene, augu māte, piebrieduša grauda dievišķais kodols, lietus un auglīgo saules staru pavēlniece, tu, kas baro sēklas un saknes un augļus, kas uztur cilvēka dzīvību! Ak, brīnišķā Čaija, kuras mute mūžīgi čukst dievišķam radītājam ausī, tev es skaitu savas pazemīgās lūgsnas, es, tavs priesteris. Esi man laba un vēlīga un piedod man. Izmet no savas mutes zelta atslēgu, lai es varu atdarīt Hcacla ausi. Liec savam uzticamam priesterim iemantot viņa dārgumus! Es nelūdzos sev, ak starošā dieve, es lūdzos sava dēla labā, kuram baltais jenkijs izglāba dzīvību. Maiji, tavi bērni, iznīkst. Viņiem tavi dārgumi nav vairs vajadzīgi. Es esmu tavs pēdējais priesteris. Man līdzi neziņā zudīs viss, kas zināms par tevi un tavu augsto laulāto draugu, kura vārdu es pieminu klusībā ar savas pieres pieskaršanos pie akmeņiem. Jel uzklausi manu lūgsnu, ak, Čaija, uzklausi mani! Es savu galvu situ uz akmeņiem pie tavām kājām!»

Piecas minūtes vecais maijs gulēja uz zemes, trīcēdams kā baigā lēkmē, bet Leončija un Frenks ziņkāri noskatījās viņā, gluži neviļus ļāvušies viņiem neizprotamās, bet svinības pilnās vecā maija lūgsnas ekstāzei.

Henriju nenogaidījis, Frenks otru lāgu iegāja alā. Kopā ar Leončiju viņi gāja uz priekšu, rādīdami ceļu sirmajam priesterim. Un tas viņiem sekoja, pirkstiem knibinādams svētos mezglus un ņurdēdams. Peons palika ārā aizsargāt alas ieeju. Nonācis pie mūmiju gatves, priesteris apstājās. Viņu neapturēja vis miroņi, bet svēto pavedienu mezgli.

«Par viņiem raksta svētie mezgli,» viņš sacīja, pašķirdams vienu mezglotu pavedienu. «Šie ļaudis bija ļauni laupītāji. Viņiem lemts līdz sava mūža galam sargāt maiju svēto dārgumu sirdi.»

Frenks viņu aši aizveda pār kaulu čupu, kas citkārt bija viņa tēva kauli, un ieveda to dibentelpā, kur priesteris vispirms nometās ceļos un galvu nolieca pie zemes divu elku priekšā un ilgi skaitīja dedzīgas lūgsnas. Tad steidzīgi sāka lasīt dažus pavedienus. Un viņš pavēstīja, sākumā maiju valodā, bet, kad Frenks viņam atgādināja, ka viņš nekā nesaprot, tad aplamā un neskaidrā spāniešu valodā:

«No Čaijas lūpām pie Hcacla auss, tā mezglos rakstīts.»

Frenks uzklausīja mīklaino pavēstījumu, ieskatījās dieves tumšajā mutes dobumā, ar savu medību dunci iesita dieva ērmīgajā ausī pa atslēgas caurumu, tad ar sava dunča rokturi piedauzīja pie akmens un teica, ka statujai vidus ir tukšs. Atkal piegājis Čaijas tēlam, viņš sāka to dauzīt, rādīdams, ka ari tam vidus tukšs, bet vecais maijs skaitīja mezglus:

«Caijai kājas atspiežas pret to, kas nav neka s.»

Frenks, uztverdams līdz galam neizteiktus vārdus, sirmajam priesterim lika lasīt tos vēlreiz, pārliecinādamies par mīklainā pavēstījuma pareizību.

«Viņai kājas ir ļoti lielas,» Leončija sāka smieties, «tās atspiestas pret cietu akmens grīdu, nemaz ne pret to, kas nav nekas!»

Frenks viegli pagrūda dieves statuju un manīja to sakustamies. Abām rokām to satvēris, viņš sāka tīri kā spēkoties ar dievi, dažiem straujiem grūdieniem un pagriezieniem izceldams to no savas vietas.

«Tiem, kas stipri un droši, Čaija staigās,» priesteris izlasīja. «Bet nākamie trīs mezgli saka: «Sargies! Sargies! Sargies!»»

«Es ceru, ka šis nekas, lai tas būtu, kāds būdams, man nekodīs!» Frenks pasmējās, atiedams no statujas, kad bija to izkustinājis visu jardu no tās īstās vietas. «Pakavējies nu, vecenīte, še, bet, ja tev piekusušas kājas, atsēsties! Tās gan būs piekusušas, tik ilgi stāvēdamas uz tā, kas nav nekas, ilgus un garus gadu simteņus.»

Leončijas pēkšņais kliedziens lika viņam pavērties uz to grīdas pusi, kur viņš nupat izcēla Čaijas milzīgās kājas. Atmuguriski atkāpdamies no pārvietotās statujas, viņš tikko neiekrita dzijumā, kas bija slēpts zem dieves tēla. Dziļuma augša bija apaļa, kādu jardu diametrā. Velti viņš lūkoja izdibināt, cik tas dziļš, -mezdams iekšā aizdedzinātus sērkociņus. Tie krita degdami, bet krītot apdzisa, dibenu nesnieguši.

«Liekas, tas patiesi ir bezgalīgs nekas!» Frenks sacīja, iekšā: mezdams sīku akmentiņu. Ilgi bija jāgaida, kamēr no lejas atskanēja mazs troksnis.

«Varbūt arī tas vēl nav dibens,» Leončija teica. «Akmentiņš varēja atsisties pret kādu izcilni vai uzkrist un palikt uz tā.» '

«Tad lai noslēpumu izgaisina šis rīks!» Frenks iesaucās, satvēra vecu musketi, kas mētājās uz grīdas starp izsvaidītajiem kauliem, un taisījās mest to dziļumā.

Bet priesteris viņu aizturēja.

«Svētie mezgli saka: kas apvainos neko, pret kuru atspiežas Čaijas kājas, mirs ātrā un briesmīgā nāvē.»

«Es nemaz nedomāju traucēt svēta tukšuma mieru,» Frenks pavīpsnāja, aizmēzdams musketi. «Bet kas mums turpmāk darāms, vecais maij? «No Čaijas lūpām pie Hcacla auss,» — tas izklausās gan ļoti vienkārši, bet kas tur darāms? Un kā? Velc savus pirkstus pa mezgliem, vecais vīrs, un teic, kas mums darāms un kā!»

Priestera dēlam, peonam ar sadrāztiem ceļgaliem, nāves stunda jau bija situsi. Pats nezinādams, viņš saules lēktu to rītu skatīja pēdējo reizi. Lai todien būtu nācis, kas nākdams un lai viņš būtu darījis, ko darīdams, vairīdamies no sava likteņa, šai dienai bija lemts kļūt priestera dēlam par pēdējo dienu.

Ja viņš būtu palicis savā vietā un sargājis alas ieeju, viņu droši vien būtu nonāvējuši Toress un Mančeno, kuri bija za- gušies viņa un viņa tēva pēdās. Bet noliktajā vietā viņš nepalika un savas biklās un bailīgās dvēseles dziļumā nodomāja iet izpētīt apkārtni. Tā viņš izvairījās no savas nāves skaidrā gaisā

un gaišās dienas saules spožumā. Bet rādītāja kustību viņa likteņa pulkstenī nekas vairs nevarēja apturēt, un viņam nolemtā gala mirklis tādēļ nepienāca ne tuvāk, ne arī aizgāja tālāk.

Kamēr viņš apskatīja apkārtni, Alvaress Toress un 2ozē Mančeno piegāja pie alas ieejas. Bet māņticīgā Karu dvēsele neizturēja Čaijas perlamutra acu varenumu klints akmens sejā.

«Ejiet viens pats iekšā,» viņš sacīja Toresam. «Es palikšu še sarga vietā.»

Un Toress, kam dzīslās ritēja viņa senča asinis, kurš daudzus gadu simteņus jau stāvēja miroņu gatvē, devās maiju alā tikpat pārgalvīgi kā citkārt viņa sencis.

Un, tiklīdz viņš nozuda alā, Zozē Mančeno, kas nebaiļojās nodevīgi noslepkavot katru dzīvu un siltu dvašu, bet, neredzamās aizsaules valstības varenumu ieraudzījis, trīcēja un drebēja, pārkāpa sarga svēto likumu un iebēga atpakaļ džungļos. Tā nu peons, mierīgi pārradies no sava pētīšanas gājiena un kārodams zināt sava tēva un viņa svēto mezglu noslēpuma atrisinājumu, pie alas ieejas nevienu neredzējis, pats devās iekšā, Toresam uz karstām pēdām.

Toress zagās uz priekšu uzmanīgi un klusi, negribēdams savu tuvumu izpaust tiem, kam viņš dzinās pakaļ. Viņa iešanu vēl vairāk aizkavēja miroņu stāvi mūmiju gatvē. Viņš ziņkāri aplūkoja tos, kurus daudzināja vēsture un kuriem vēstures vairs nebija še, maiju dievu miteklī. Sevišķā ziņkārē viņa skatu sais- tija pēdējā mūmija visā rindā. Līdzība starp viņu pašu un šo mūmiju bija tik pārsteidzoša, ka viņam tā bija jāpamana un jāsaprot, ka viņš še uzlūko vienu no saviem tāliem, bet tiešiem senčiem.

Aizvien vēl skatīdamies un pārdomādams, viņš izdzirda kāda nācēja soļus un apskatījās, kur varētu paslēpties. Viņam iešāvās prātā baiga humora pilna doma. Noņēmis savam mirušajam sencim no galvas ķiveri, viņš uzlika to pats sev galvā. Viņš ietinās pa pusei satrūdējušā mētelī, rokā paņēma milzīgu šķēpu un kājās apāva milzīgus zābakus, kas gandrīz izira gabalos, tiklīdz viņš paņēma tos rokā.

Tikai acis viņam iemirkšķējās, redzot peonu, kas lēni un bailīgi zagās starp kājās stāvošām miroņu figūrām. Saskatījis Toresu, peons apstājās kā pie zemes pierauts un, šausmās izplestām acīm vērdamies, viņš čukstēja seno maiju lūgsnu vārdus.

Bet, lai gan tā bija peona nāves diena, pat viņa nāves stunda, likteņa pulkstenis vēl nerādīja nolemto mirkli.

Peons ieraudzīja savu tēvu, Leončiju un Frenku taisni tobrīd, kad Frenks prasīja, lai maiju priesteris vēlreiz pārbauda svētos mezglus un viņiem skaidrāk pasaka, kas un kā parādīsies Hcacla ausi.

«Bāz savu roku Čaijas svētajā mutē un paņem atslēgu,» sirmgalvis lika savam dēlam, un tas viņam negribēdams paklausīja.

«Viņa jau nekodis, dieve ir no akmens,» Frenks smiedamies viņam spāniski sacīja.

«Maiju die-v i nekad nav bijuši no akmens,» sadusmots atteica sirmgalvis. «Tie tikai šķiet akmeni cirsti, bet viņi ir dzīvi, no mūžības uz mūžību dzīvi, un viņu mūžīgā griba piepildās zem akmens, caur akmeni un akmenī.»

Leončija drebēdama atkāpās no viņa un piespiedās pie Frenka, savām rokām saņemdama viņa roku, kā glābiņu meklēdama.

«Te droši vien būs kādas briesmas,» viņa teica.

Kamēr Frenks viņu mierināja, likteņa pulkstenis peonam jau rādīja viņa mūža pēdējos mirkļus. Un, kad, visu savu vīrišķību piesaucis palīgā, viņš rokti iebāza dieves ērmīgajā mutē, pulkstenis nosita viņa pēdējo mirkli. Šausmās vaimanādams, viņš roku atrāva atpakaļ un ieskatījās, kur rokā sārtojās sīka asins lāsīte. Čūskas raibā galva kā ņirgādamās un mēdīdama izkāra savu dzēlīgo mēli, atkal ierāva to atpakaļ un nozuda dieves mutes tumsā.

«Odze!» iesaucās Leončija, čūsku pazinusi.

Un peons, arī pazīdams čūsku un zinādams tās dzeloņa nevairāmo nāvi, šausmās atsprāga, kāju iespēra dziļumā un nozuda baigajā nekā tukšumā, ko nedaudzus gadu simteņus Čaija bija slēpusi zem savām kājām.

Ilgi, ilgi neviens nevarēja vārda parunāt. Te pēkšņi sirmais priesteris sacīja:

«Es sadusmoju Čaiju, un viņa nokāva manu dēlu.»

«Nieki,» Frenks sacīja, mierinādams Leončiju. «Tas viss ir viegli un dabiski izskaidrojams. Tas taču gluži dabīgi, ka odze savam midzenim vietu izraudzījusi akmens dobumā! Tā dara visas čūskas. Kas tad tur ko brīnīties, ka cilvēks, kam iedzēlusi nāvīga čūska, atsprāga soli atpakaļ? Un, ja viņam aiz muguras ir kāds dziļums, tad nav nekāds brīnums, ka atkāpdamies viņš dziļumā iekrīt.»

«Bet vai tā arī būs dabiska parādība?» Leončija iesaucās, rādīdama skaidra ūdens strūklu, kas mutuļoja dzelmenī un šļāca augšup kā fontāns. «Viņam taisnība. Maiju dievu mūžīgā griba piepildās zem akmens un caur akmeni. Viņš mūs biedināja, viņš zināja to, lasīdams savus svētos mezglus.»

«Aplamības!» Frenks attrauca. «Te nav vis dievu, bet seno maiju priesteru griba, kas šos dievus un dievišķos jokus un vi

sas šīs lamatas izdomājuši! Peona ķermenis kaut kur lejā atsitās pret vārstuli, kas aizturēja šo strūklu. Un vārstuļa atvēršanās atbrīvoja ceļu augšup arī pazemes fontānam.»

Augšup šļācošās strāvas spēks bija tik liels, ka ūdens, kas pieplūdināja visu alu, viņiem sniedzās jau līdz ceļiem.

«Te nekādu briesmu nav,» Frenks sacīja. «Iekšā nākdams, es pamanīju, ka alā visās ejās grīdas slīpums noteikii virzīts uz izeju. Vecie maiji bijuši ļoti atjautīgi un gudri inženieri un viņi nav paredzējuši alas pieplūdināšanu vien, bet arī drenāžu. Skatiet, kā ūdens strāvo pa eju. Nu, vecais vīrs, ņem nu rokā savus mezglus un teic, kur maiju dārgumi?»

«Kur mans dēls?» iesaucās sirmgalvis, dobjā balsī izteikdams savu izmisuma pilno jautājumu. «Čaija nokāva manu vienīgo dēlu!»

Urgdams, mutuļodams un kūsādams, gaisa burbuļus' pušu plēsdams kas liecināja par stipru spiedienu no lejas, ūdens šāvās augšup nebeidzamās strūklās. Leončija pirmā pamanīja ūdens līmeni alā ceļamies aizvien augstāk.

«Mums ūdens sniedzas jau pāri ceļiem,» viņa brīdināja 1 renku.

«Laiks steigties laukā!» viņš teica, aptverdams kļūmo stāvokli. «Varbūt drenāža bija lieliska. Bet klints nobrukums ārā droši vien ūdenim aizšķērsojis izeju.»

Likdams Leončijai iet pa priekšu, viņš satvēra gurdeno priesteri aiz rokas un rāva to sev līdzi. Iegājuši ejas pirmajā posmā, viņi redzēja, ka ūdens sen jau sniedzas pāri ceļiem. Bet, kad viņi pameta mūmiju alu, tas sniedzās jau līdz pašām krūtīm.

Leončijas apstulbotais skats ūdenī pēkšņi saskatīja galvu ar ķiveri un senlaicīgā mēteli tītus mūmijas plecus. Tas vien viņu nebūtu samulsinājis un izbrīnījis, jo visas mūmijas, kas stāvēja alā, bija nogāztas no kājām un peldēja joņojošā straume. Bet ši mūmija nāca pretī pret straumi un drudžaini elpoja un dzīvām acīm vērās viņai taisni virsū.

Četri simti gadu vecu mironi, kas otru reizi mirst slīkoņa nāvē, normāla cilvēka skats nevar izturēt un viņa smadzenes tādu ērmību nespēj aptvert. Leončija iekliedzās, atgrīļojās un metās atpakaļ, no kurienes nākusi. Frenku, lai gan ne tik stipri, tomēr apstulboja šis rēgs, un viņš lāva tam paiet sev garām un izvilka revolveri. Bet mūmija, kurai laimējās sameklēt pamatu zem kājām, iesaucās:

«Nešaujiet! Tas esmu es: Alvaress Toress! Es nāku atpakaļ no ārdurvīm. Te noticis kas briesmīgs. Mums visi ceļi aizšķērsoti. Udeņs sniedzas pāri izejas caurumam. Akmeņi nav izturējuši straumes stiprumu un sākuši grūt kopā.»

«Jums arī uz šo pusi ceļš aizšķērsots,» sacīja Frenks, mērķēdams tam virsū savu revolveri. k

«Kur Leončija pazuda?» viņš viltīgi jautāja. «Es redzēju viņu aizskrejam atpakaļ. Varbūt viņa patlaban briesmās?»

Pametis Toresu dzīvu un raudams sev līdz sirmo priesteri, Frenks steidzās atpakaļ statuju telpā. Toress devās viņam līdzi. Leončija, to ieraudzījusi, atkal izbailēs iekliedzas.

«Tas jau tikai Toress,» Frenks viņu mierināja. «Viņš mani pašu velnišķi pārbiedēja, kad es to ieraudzīju ūdenī kustamies. Bet viņš ir dzīvs un tāpat grib izkļūt laukā kā mēs. Viņam tāpat tecēs asinis kā mums, ja tam iedurs dunci. Klau, vecais priesteri! Mums nav nekāda prieka še noslīkt kā žurkām lamatās! Te maiju noslēpumiem vēl nav gals. Izlasi savus mezglus un ved mūs no šejienes laukā.»

«Ceļš nav uz āru, bet uz i e k š u,» priesteris izlasīja.

«Mums gluži vienalga, kā no šīs kļūmās dēkas izkulties. Bet kā lai iekšā tiek?»

«No Čaijas lūpām pie Hcacla auss,» viņš atbildēja.

Te pēkšņi Frenkam iešāvās prātā dīvainas un baigas domas.

«Tores,» viņš sauca, «šai akmens lēdijai mutē ir atslēga vai kas cits tai līdzīgs. .Jus tai tuvāk nekā citi. Iebāziet savu roku un izņemiet to.»

Leončija, sapratusi Frenka atriebīgās domas, pēkšņi šausmās iekliedzās, dobji un spalgi.

Bet taisnības jūtas Frenka dvēselē uzvarēja.

«Pagaidiet!» viņš uzsauca, pats dodamies pie statujas.

Un Toress, sākumā viņu neizpratnē uzlūkodams, tūdaļ atskārta, no kādām briesmām viņš atpestījies.

Frenks iešāva vairākus šāvienus dieves akmens mutē, un sirmais priesteris vaimanāja un brēca:

«Ak vai! Ak vai! Svētuma zaimotājs!»

Un no viena pleca nometis svārkus, viņš aptina savu roku, iebāza to dievei mutē un aiz astes izvilka aizšautu čūsku. Dažiem straujiem vēzieniem viņš satrieca čūskas galvu pret statujas akmeni.

Atkal satinis roku, jo iekša varēja būt vēl kāda čūska, Frenks iebāza to dieves baisajā mutē un izvilka lielu zelta gabalu, kas savā izskatā un lielumā bija līdzīgs caurumam Hcacla ausī. Sirmais priesteris parādīja ausi, un Frenks iebāza tajā at; slēgu.

«Tas jau taisni tāds kā automāts, kas pasniedz visādus jaukumus,» viņš teica, kad atslēga bija iekritusi ausī.

Brīnumā iesaukdamies, Toress rādīja sienu, kurai viena daļa sāka lēnām celties augšup.

«Ceļš uz āru!» iekliedzās Toress.

«Uz iekšu, tā teica svētie mezgli,» Frenks viņu izlaboja. «Lai nāk, kas nākdams, dosimies iekšā!»

Visi četri viņi iegāja iekšā un labu tiesu bija jau gājuši pa šauro eju, te pēkšņi vecais maijs iesaucās: «Mans dēls!» — un steidzās atpakaļ.

Paceltā siena bija gandrīz jau nogrimusi līdz zemei, un maiju priesterim bija jāizlien tai pa apakšu. Mirkli vēlāk siena jau atkal stāvēja, kā stāvējusi. Tā bija tik smalki izcirsta un tik cieši ierīkota klintī, ka vienā mirklī aizturēja ūdens straumi, kas tūdaļ būtu gāzusies iekšā no statuju telpas.

Ārā, ja neskaita sīku straumīti, kas tecēja gar klints pakāji, nebija itin nekā, kas teiktu par notikumiem kalna dzīlēs. Henrijs un Rikardo, pienākuši pie kalna, ieraudzīja straumi, un Henrijs sacīja:

«Tas ir kas nebijis. Kad es aizgāju, te ūdens nebiia.»

Pēc brītiņa, kad klints atkal kādā vietā iegruva, viņš teica:

«Te bija ieeja alā. Nu vairs tās nav. Diezin, kur palikuši Frenks un Leončija?»

Gluži kā atbildēdama Henrijam, straume savos viļņos izskaloja cilvēka ķermeni. Henrijs un Rikardo satvēra to un izrāva no ūdens. Pazinis maiju priesteri, Henrijs viņu apsvieda uz mutes un sniedza viņam pirmo palīdzību, kāda vajadzīga slīkoņiem.

Tikai pēc desmit minūtēm sirmais vīrs rādīja dzīvības zīmes, un tikai vēl pēc desmit minūtēm viņš atvēra acis un stulbu skatu aplūkoja apkārtni.

«Kur viņi?» Henrijs jautāja.

Sirmais priesteris ko nomuldēja maiju mēlē, un Henrijs sāka viņu kratīt, lūkodams to atmodināt īstenībā.

«Nē . . . neviena te nav,» vecais vīrs izteica spāniešu valodā.

«Kā tev te nav?» Henrijs uzsauca, atkal sākdams veco vīru kratīt, un vēlreiz atkārtoja savu jautājumu.

«Mana dēla te nav. Čaija nokāva viņu. Čaija nokāva manu dēlu, tāpat kā visus citus viņa nokāva.»

«Ko? Ko tad?»

Un pēc ilgas kratīšanas un jautāšanas Henrijs izdabūja vecā priestera atbildi:

«Bagāto jauno jenkiju, mana dēla draugu, jaunā un bagātā jenkija ienaidnieku, kuru ļaudis sauc par Toresu, un jauno sie-j vieti no Solano dzimtas, kura bija visa šī posta cēlonis.»

16

Starp ūdens straumi un klints iegiuvumu stāvēja Henrijs un Rikardo un steidzīgi apsvēra notikumu. Un viņiem pie kājām, zemē raustīdamies, vaidēja un skaitīja lūgsnas pēdējais maiju priesteris. Atkal to ilgi kratījis, Henrijs izdabūja no vecā vīra jau pilnīgāku, lai gan vēl diezgan neskaidru pārskatu par noti- r kurnu maiju alā.

«Tikai viņa dēlu sakodusi čūska un viņš iegāzies dziļumā,» cerības ielīksmots, Henrijs teica.

«Pareizi,» Rikardo viņam piekrita. «Bet citus, ja viņa stāsts patiess, liela nelaime nav piemeklējusi, tie tikai krietni izmirkuši ūdenī.»

«Varbūt šobrīd viņi kuļas kādā alā pa ūdens virsu,» Henrijs turpināja. «Ja mēs varētu uzspridzināt šo klints nogruvumu, mēs atdarītu ieeju alā, un ūdens vaiētu noskriet. Ja viņi dzīvi, viņi vēl dažu labu dienu varēs nodzīvot, jo ūdens ilgāk uztur pie dzīvības nekā barība, un alā ūdens viņiem vairāk, nekā vajadzīgs. Bet es tikai nevaru un nevaru saprast, kā Toress tur iemuldējis?»

«Vai tikai viņš pats nav Karu uzbrukuma rīkotājs un vadonis?» Rikardo sacīja.

Bet Henrijs šīs domas neatzina.

«Bet šoreiz tas tikai nieks!» viņš iesaucās. «Svarīgākais jautājums mums tas, kā ielauzties kalna iekšienē un viņus glābt, ja tie vēl dzīvi. Divi vien mēs nevaram nobrukumu izcirst, mēneša laikā arī ne. Ja mēs varētu izrīkot piecdesmit strādniekus, tad neatlaidīgā darbā ieeja būtu vajā 48 stundās. Pirmais darbs mums tagad sameklēt strādniekus. Mums jāsteidzas, kavēties nav laika!»

Diendusa sen bija pāri, kad Henrijs, jau trešo mūli dzīdams, iejāja miegainajā Santantonio. Spožākā ielā, pusceļā starp tiesas namu un cietumu, viņš, ieraudzījis valdnieku un drukno mazo vecīti tiesnesi, savilka iemauktus; valdniekam un tiesnesim līdzi gāja kādi divpadsmit žandarmi un daži nožēlojami cietumnieki, no Santosas plantācijām izbēguši peoni. Kamēr tiesnesis un valdnieks klausījās Henrija stāstu un lūgumu pēc palīdzības, valdnieks nemanot samirkšķinājās ar tiesnesi.

«Jā gan, jā gan, mēs katrā ziņā jums palīdzēsim,» visu noklausījies, valdnieks sacīja, jrokas staipīdams un žāvādamies.

«Patlaban gan mums steidzams darbs, vai ne, tiesneša kungs?» valdnieks atteica nevērīgā kaitināšanas priekā.

«Jā, jā, mums ļoti steidzams darbs,» tiesnesis nožāvājās Henrijam pašā degungalā.

«Patlaban mums karstākais darba laiks,» valdnieks turpināja. «Mēs gaužām nožēlojam, ka jūsu jenkijus mums nebūs iespējams glābt ne rit, ne parīt. Varbūt dažas dienas vēlāk …» •

«Klaji sakot, nākamos Ziemas svētkos,» iemeta tiesnesis.

«Jā, Ziemas svētkos,» valdnieks piekrita, atzinīgi palocīdamies pret viņu. «Atbrauciet pie mums ap Ziemas svētkiem, tad steidzamie darbi būs paveikti un varbūt mēs varēsim sākt strādnieku vākšanu jūsu ekspedīcijai. Tagad esiet sveiks, sinjor Morgan.»

«Vai tā būtu jūsu nopietnība?» Henrijs iekliedzās dusmās pārvērstu seju.

«Taisni tāda viņam , droši vien izskatījās seja, kad tas nodevīgi iegrūda dunci sinjoram Alfaro Solano mugurā,» valdnieks ļaunprātīgi smējās.

Bet Henrijs šo apvainojumu nevēroja.

«Es jums teikšu, kas jūs tādi, ja vēlaties!» viņš iekliedzās taisnīgās dusmās.

«Sargieties!» tiesnesis viņu biedināja.

«Es gluži mierīgi jums uzspļauju!» Henrijs attrauca. «Jums pār mani nav varas. Mana prāva še izbeigta un uz visiem laikiem mani apžēlojis pats Panamas prezidents. Bet jūs, kas jūs tādi? Jūs esat sušķi! Jauktu asiņu cūkas!»

«Lūdzu, turpiniet, sinjor!» valdnieks teica nāvīga piktuma baigā pieklājības vēsumā.

«Jums nav ne spāniešu, ne kārību diženuma, jūs esat viņu abu nejauks izdzimums, kas samests kopā un trīskārt pavairots. Jūs esat jauktu asiņu lopiņi, jūs abi divi!»

«Vai jūs jau beidzāt, sinjor? Vairāk nekas jums nav sakāms?» valdnieks vēlīgi un ļauni jautāja. To pašu brīdi viņš pamāja žandarmiem, kuri uzklupa Henrijam no muguras un viņu atbruņoja.

«Pats Panamas prezidents nevar apžēlot tādus noziegumus, kas nav vēl bijuši, vai nav taisnība, tiesneša kungs?» valdnieks teica.

«Tas ir jauns noziegums,» tiesnesis aši uztvēra valdnieka mājienu. «Šis amerikāņu suns apvaino mūsu likumus.»

«Tad viņš mums jātiesā! Viņš jātiesā uz karstām pēdām, tepat šajā vietā! Mēs taču viņa dēļ neiesim sevi apgrūtināt, iedami atpakaļ tiesas zālē atjaunot sēdi. Mēs sodīsim viņu šepat, un, kad tiesas un taisnības akts būs galā, dosimies tālāk. Man ir līdzi laba un jauka vīna pudele.»

«Es negribu vīnu!» tiesnesis viņu aši pārtrauca. «Man sirds kāro ko labāku. Bet, kamēr še klāt ir abi liecinieki un apvainojuma upuris, tiesai nekādi citi pierādījumi nav vajadzīgi, un apsūdzēto es atzīstu par vainīgu. Ko jūs liekat priekšā, sinjor Mariano Verkara e Hios?»

«Divdesmit četras stundas siekstā, lai atdziest karstā amerikāņa galva!» valdnieks atsaucās.

Rita ausmā Henrijs gulēja dziļu miegu, kājām siekstā, tuksnešainā vietā aiz pilsētas. Viņa apcietinājuma divpadsmit stundas jau bija aiztecējušas. Bet miegs viņam bija nemierīgs, jo dvēseli viņam plosīja lietuvēns un kalnā aprakto draugu liktenis, bet miesu koda neskaitāmie moskītu bari. Un, grozīdamies un svaidīdamies uz visām pusēm, atgaiņādamies no spārnotiem ienaidniekiem, viņš atmodās. Un tūdaļ viņš skaidri aptvēra savu kļūmo stāvokli. Tūkstošiem dzēlīgo kodienu sakaitināts, viņš rīta gaismu sveica tādā lāstu un pulgojumu niknumā, ka saistīja garāmejoša un instrumentu maisu nesoša cilvēka vērību. Tas bija stalts un ražens jauneklis asiem vaibstiem. Amerikas kara lidoņa ģērbā.

«Draugs,» viņš teica, kad Henrijs bridi apklusa, atgūdams elpu. «Viņnakt, kad es izkāpu še krastā,' bet telts uzcelšanai vajadzīgās lietas biju pametis kuģī, es arī drusku vingrinājos lāstu raidīšanā. Bet mani lāsti bija bērna šļupsti pret jūsu lāstu negantību. Godbijīgi sveicinu jūs, ser. Jūs esat kvalificēts lādētājs, ja man atļauts tā izteikties. Ja jums nebūtu grūti tos vēlreiz atkārtot, tad manā rīcībā būtu smalkākais un lielākais lāstu krājums citai reizei, kad tie man būtu vajadzīgi.»

«Bet kas jūs pats tāds par elles praulu?» Henrijs vaicāja. «Un ko jūs te darāt?»

«Man nav iemesla uz jums dusmoties,» lidonim pazibēja baltie zobi. «Kam tik uztūkuši vaigi kā jums, ir tiesība bjūt nepieklājīgam. Kas jūs tik briesmīgi sadauzījis? Par elli lunājot, man jāsaka, ka velnu barā man vēl nav noteikta stāvokļa, bet zemes virsū gan mans vārds ir zināms. Es esmu Pārsons, leitnants Pārsons. Panamā es atbraucu pacelties savā lidojumā no Atlantijas okeāna lidz Klusajam okeānam. Vai nevaru jums ko pakalpot, pirms dodos ceļā?»

«Protams, protams, varat gan,» Henrijs piekrizdams pamāja ar galvu. «Paņemiet vienu no saviem rikiem maisā un sadauziet šo siekstu. Ja man vēl ilgāk še jākvern, man iemetīsies reimatisms. Es esmu Morgans, un mani vēl neviens nav dauzījis. Vaigus man sakoduši moskīti.»

Dažiem mašīnas atslēgas cirtieniem leitnants Pārsons sadauzīja siekstas slēdzamos un Henrijam palīdzēja piecelties kājās. Berzēdams savas kājas un ceļgalus, lai asinis atkal sāktu dzīvāk ritēt, Henrijs aši pastāstīja lidonim, kas noticis Leončijai un Frenkam, baiļodamies par vinu traģiskā gala varbūtību.

«Es mīlu šo Frenku,» viņš sacīja. «Viņš ir gluži mana kopija. Mēs esam vairāk nekā dvīņi, esam tāli radi. Sinjoritu es ne vien mīlu, bet esmu ar viņu saderināts. Vai varat man palīdzēt? Kur jūsu aparāts?»

Tiklīdz siena, kas nogrima līdz pašai zemei, noslēdza izeju alā, kur bija maiju dievu statujas, trīs gūstekņus pašā svētā kalna vidū pēkšņi ietina dziļa tumsa. Frenks un Leončija gluži neviļus tiecās viens pie otra un saķērās roku rokā. Brīdi vēlāk viņa roka jau apņēma Leončijas viduci un saldā tuvuma neizteicamā tīksme gandrīz gaisināja visas viņu stāvokļa šausmas. Un tuvumā viņi dzirdēja Toresa smago un guldzošo elpu. Beidzot Toress norūca:

«Svētā Dievmāte, cik tur vairs trūka, kad gals mums bija klāt! Bet kas nu būs?»

«Vēl būs daudz pārsteigumu, pirms izkulsimies no šī baigā slazda,» Frenks viņam atbildēja. «Un jo mēs ātrāk dosimies uz priekšu, jo labāk.»

Drīz viņi atkal atjaunoja sava gājiena kārtību. Frenks virzījās uz priekšu gar kreiso sienu, roku turēdams pie tās, bet Leončija nopakaļ, turēdamās viņam pie svārkiem. Frenkam blakus, gar labo sienu, gāja Toress. Sasaukdamies, cits citu nepazaudējot, viņi ik brīdi varēja zināt ejas platumu un izvairīties no briesmām ejas atzarojumos.

Tikai ,jeizi eja pašķīrās uz divām pusēm. Te Frenks uzrāva vienu no bezgala dārgajiem sērkociņiem, bet nebija nekā, kas viņiem norādītu vienu vai otru eju. Abas ejas bija līdzīgas viena otrai kā zirnis zirnim.

«Mums jāizmēģina viens no šiem ceļiem,» Frenks atzina, «bet ja tas mus nekur neaizvedīs, nāksim atpakaļ un raudzīsim otru. Kaut kur jau nokļūsim, jo maiju priesteri jau velti ne- butu šķieduši tik daudz darba, šīs ejas rakdami.»

Pēc desmit minūtēm viņš pēkšņi apstājās un, biedinādams līdzgājējus, iesaucās. Uz priekšu izmestā kāja neatspērās vis pret zemi, bet palika gaisā. Frenks uzrāva vēl vienu sērkociņu un visi nu ieraudzīja, ka viņi nonākuši milzīgas aizas malā, kuras apmēri ne augstumā, ne garumā vai platumā nebija nosakāmi tik nespodrā apgaismojumā. Tomēr visi saskatīja tādas kā rupji izcirstas kāpnes, pa pusei dabīgas, pa pusei cilvēka roku darinātas, un šīs kāpnes nogrima un aizzuda dziļajā tumsā.

Vēl pēc stundas, pa kāpnēm nokļuvuši milzīgā alā un nostājušies uz cietas grīdas, viņi ielīksmojās, priekšā redzēdami ne- spidīgu dienas gaismas staru, kas vērtās aizvien spožāks un gaišāks, jo vairāk viņi tam tuvojās. Pie gaismas avota viņi nonāca daudz ātrāk, nekā bija cerējuši, un Frenks, pašķirdams meža vīnogulāju un biezu krūmāju, acis mirkšķinādams, izlīda dienas gaismā. Nākamajā mirklī Leončija un Toress stāvēja viņam blakus, no klints izciļņa nolūkodamies ielejā, kas aizklīda viņiem acu priekšā. Ieleja bija gandrīz apaļa, vismaz trīs jūdzes diametrā, un augstie kalni šķita to notaļ ieslēdzam kraujām klinšu sienām.

«Tā ir Pazudušo Dvēseļu Ieleja,» svinīgi sacīja Toress. «Esmu dzirdējis to daudzinām, lai gan agrāk neticēju tās īstenībai.»

«Es arī dzirdēju, bet neticēju!» Leončija pēkšņi iesaucās.

«Kas tur nu ko brīnīties!» atteica Frenks. «Mēs neesam pazudušas dvēseles, bet cilvēki ar miesu un asinīm. Kas mums ko uztraukties?»

«Bet dzirdiet, Frenk,». Leončija teica, «visos stāstos, ko esmu dzirdējusi no mazām dienām, teikts, ka neviens, kas reiz nonācis Pazudušo Dvēseļu Ielejā, nav vairs izkļuvis no tās.»

«Labi, labi, es jau dzirdu, bet mēs vēl neesam tur iegājuši!» Frenks attrauca, nevarēdams vairs paciesties. «Mums tur ari nav nekas meklējams, vai ne?»

Viņš pielīda pie aizas malas, lai skaidrāk saskatītu to, kas saistīja viņa vērību.

«Ja tas tur nav salmu jumts, tad! …»

Tobrīd izciļņa mala, pret kuru atbalstījās viņa roka, pēkšņi atlūza. Vienā mirklī visu izcilni, uz kura viņi stāvēja, nogrāva viņu svars, un viņi visi trīs nogāzās lejā pa kraujo nogāzi, līdzi raudami sīkus akmentiņus, zemes pikas un zāli.

Nokrituši biezā krūmāj-ā, kur viņiem vairs nebija jākrīt zemāk, vīrieši pirmie uztrūkās, bet viņi vēi nebija paguvuši piesteigties pie Leončijas, te viņa jau bija kājās un jautri smējās.

«Jūs nupat sacījāt, ka mums nav vajadzības doties ielejā!» viņa smiedamās sacīja Frenkam. «Vai nu jūs ticēsit?»

Bet Frenkam tobrīd bija darbs. Roku izstiepis, viņš apturēja un noķēra pazīstamu lietu, kas pa nogāzi vēlās viņiem nopakaļ. Tā bija Toresa ķivere, ko tas bija paņēmis mūmiju gatvē. Frenks aizmeta to Toresam.

«Metiet to prom,» Leončija teica.

«Tā man vienīgā galvassega pret sauli,» viņš atteica un, mētādams to rokās, pēkšņi ieraudzīja ierakstu ķiverē, un acis viņam pazibēja dīvains spožums. Viņš rādīja to saviem ceļabiedriem un skaļi izlasīja:

«Da Vasko.»

«Esmu dzirdējusi šo vārdu,» Leončija sacīja.

«Kā nu jūs to nebūtu dzirdējusi!» Toress atsaucās. «Da Vasko ir mans tiešs sencis. Manai mātei Da Vasko vārds. Spānijā viņš ienācis kopā ar Kortesu.»

«Viņš piebiedrojās dumpiniekiem,» Leončija atcerējās. «To es ļoti skaidri atceros, to stāstīja mans tēvs un tēvocis Alfaro. Dažu desmitu biedru barā viņš devās meklēt maiju dārgumus. Viņiem līdzi kā vezumnieki gāja piekrastes indiāņi 110 kārību cilts, simts vīri un tikpat daudz sievu. Mendoza viņiem dzinās pakaļ, jo Kortess tā bija pavēlējis. Un tēvocis A.ifaro man stāstīja, ka viņi visi iedzīti Pazudušo Dvēseļu Ielejā, kur tie pamesti nīkt un vārgt savu nožēlojamo mūžu.»

«Un viņš droši vien būs lūkojis izkļūt laukā pa to ceļu, pa kuru mēs še nokļuvām,» Toress turpināja, «Bet maiju priesteri viņu sagūstījuši, nokāvuši un pārvērtuši par mūmiju.»

Un Toress piesita pie savas senlaicīgās ķiveres, iesaukdamies:

«Lai saule patlaban būtu, cik zemu būdama, viņa tomēr man dedzina galvu.»

«Bet bads man dedzina visas iekšas,» Frenks atzinās. «Vai šajā ielejā kāds vēl dzīvo?»

«To nu gan es nezinu, sinjor,» Toress atbildēja. «Līdz mūsu dienām ir uzglabājies Mendozas ziņojums, kurā tas saka, ka Da Vasko un viņa ļaudis še pamesti «nīkt un vārgt savu nožēlojamo mūžu». Es tikai to zinu, ka viņi nekad nav redzēti viņpus kalniem.»

«Liekas, ka šādā vietā vajadzētu augt derīgiem stādiem,» teica Frenks, bet tūdaļ sevi pārtrauca, pamanījis Leončiju raujam ogas no krūma. «Ko jūs darāt, Leončija! Tā tikai vēl trūka, lai visām mūsu raizēm un klizmām vēl nāktu klāt raizes par apburošu, bet sazāļotu jaunu lēdiju!»

«Ogas ir labas,» viņa sacīja, mierīgi ēzdama vien joprojām. «Lielāko tiesu jau noknābājuši putni.»

«Ja tā, tad atvainojos un piebiedrojos!» iesaucās Frenks, piebāzdams muti nejauki saldām ogām. «Kaut es varējis noķert putnus, kas knābā šīs ogas, es apēstu tos arī.»

Un, kad viņi bija remdējuši aso izsalkumu, saule jau bija nogrimusi zemu, un Toress savu Da Vasko ķiveri noņēma no galvas.

«Še mēs droši varam apmesties un pārlaist nakti,» viņš teica. «Savas kurpes es pametu mūmiju gatvē un, brizdams ūdenī, pazaudēju arī Da Vasko zābakus. Man kājas sadurtas un sabadītas, bet še ir tik daudz sausu stiebru, ka varēšu sev nopīt sandales.»

Kamēr Toress pina sandales, Frenks sakūra uguni un sāka meklēt žagarus, ko mest ugunskurā, jo kalnu augstumā, lai gan te bija tropiskais platums, tomēr nakti nevarēja iztikt bez siltuma. Viņš vēl nebija beidzis žagarus lasīt, ka Leončija, savil- kusies čokurā un roku palikusi zem galvas, jau gulēja dziļā miegā. Un Frenks viņai vārīgi un maigi palika sausu lapu čupu zem sāniem, kuri nebija pievērsti ugunskura kvēlošām liesmām.

17

Darbības laiks: rītausma Pazudušo Dvēseļu Ielejā. Darbības vieta: Lielais Nams pazudušo dvēseļu cilts ciematā. Šis Lielais Nams bija astoņdesmit pēdas garš un vismaz četrdesmit pēdas plats. Trīsdesmit pēdu augstumā to noslēdza smails salmu jumts. No nama lēni 'iznāca Saules Priesteris, izskatā vārgs sirmgalvis, sandalēm kājās un ģērbies rupjā linu audekla togā; viņa grumbotajā indiāņa sejā bija saskatāmas dažas zīmes, kas liecināja par šejienes ļaužu asiņu sajaukumu ar konkistadoru asinīm. Priesterim galvā bija senlaicīga maza cepurīte no tīra zelta, un cepurīti izpušķoja puslokā apkārt nokārti zeltā stari.

Viņš aiztipināja līdz tai vietai, kur starp divi izrotātiem stabiem karājās liels, iekšā izdrāzts koka klucis. Viņš pavērās uz austrumiem, kas ausmā jau sārtojās, un, redzēdams, ka īstais brīdis jau klāt, pacēla zizli, kam galā bija pīta lode, un uzsita to pret koka zvanu.

Un, kamēr priesteris lēni zvanīja, no salmu segtajām būdiņām, kas noteiktā kvadrātā bija uzceltas ap Lielo Namu, nāca laukā pazudušās dvēseles. Vīrieši un sievietes, jauni un veci, bērniem un zīdaiņiem klēpī, tie visi pameta savas būdiņas un devās pie Saules Priestera. Pirmatnējāku ainu divdesmitajā gadu simtenī bija grūti iedomāties. Tie, bez šaubām, visi bija indiāņi; tomēr dažam labam sejā bija saskatāms spāniešu asiņu piejaukums. Dažs pat bija tīra spāniešu tipa vaigs. Bija arī tikpat tīras indiāņu sejas. Bet vairumā viss bars bija abu šo rasu sajaukums.

Kamēr priesteris zvanīja koka zvanu, visa cilts ap viņu nostājās puslokā un vaigus pievērsa austrumiem. Tiklīdz apvāršņa malā atmirdzēja saules ripas galotne, priesteris to sveica neskaidrā seno spāniešu valodā. Trīs lāgi viņš dziļā svinībā zemu palocījās pret to, bet visa cilts viņam aiz muguras nokrita pie zemes. Bet, kad jau visa saules ripa zvīļoša un krāšņa laistījās pie debesīm, priestera mājienam klausīdama, cilts piecēlās kājās un dziedāja līksmu un priecīgu dziesmu.

Kad dziesma bija nodziedāta un, jaunajam priestera mājienam klausīdama, visa cilts izklīda, sirmgalvja asais skats pamanīja dūmu viju paceļamies gaisā kādā ielejas pamalē. Viņš pasauca dažus jaunekļus un rādīja tiem dūmus.

«Dūmi kūp aizliegtajā briesmu vietā, kur neviens cilts loceklis nedrīkst kāju spert. Tur droši vien kāds no mūsu ienaidniekiem, kuri jau gadu simteņiem "velti meklē šo vietu. Tas nedrīkst izkļūt sveikā, jo mūsu ienaidnieki ir vareni un spēcīgi, un viņi mūs izputinās no zemes virsas. Dodieties turp! Nokaujiet to, lai mēs varam dzīvot!»

* * *

Pie ugunskura, kam vairāki lāgi bija jāpiemet žagari klāt, dziļā miegā gulēja Leončija, Frenks un Toress. Toress bija apāvis paša izpītas sandales, bet galvā dziļi uzmaucis Da Vasko ķiveri, lai rīta rasas valgums to nesaldē.

Leončija atmodās pirmā, un tas, ko viņa tūdaļ ieraudzīja, bija tik dīvains un ērmīgs, ka viņa nenovērsa no tā savas piemiegtās acis. Kā apburti stāvēja trīs Pazudušo Dvēseļu cilts ļaudis paceltām līkstēm un uzvilktām stiegrām, it kā viņiem kāds būtu liedzis bultas izšaut; tie stāvēja un stīvu skatu lūkojās aizmigušajam Toresam sejā.

No tās vietas, kur Leončija gulēja, viņa nemanot varēja pieskart kāju Frenkam pie pleca. Viņš klusi pamodās un mierīgā garā palika sēdus, mulsinādams ērmīgos svešiniekus. To pašu brīdi viņi rādīja visām tautām kopējo zīmi, kas liecināja par viņu miermīlīgajiem nolūkiem, nolika savas līkstes zemē un izstiepa rokas, plaukstām uz priekšu, rādīdami, ka viņi nav bruņoti.

«Labu rītu, jautrie svešinieki!» Frenks viņus angliski sveicināja. Bet viņi tikai purināja galvas.

Tobrīd pamodās Toress.

«Tās laikam būs pazudušās dvēseles,» Leončija čukstēja Frenkam.

«Vai arī zemes pārdošanas aģenti,» viņš atsmaidīja. «Nu vismaz mēs zinām, ka ielejā dzīvo cilvēki. Tores, kas šie jūsu draugi tādi par putniem? Tie droši vien būs jūsu radi, citādi viņi jūs neuzlūkotu tik neatlaidīgi.»

Te pēkšņi visi trīs Pazudušo Dvēseļu Ielejas ļaudis atgāja nomaļus un klusi sarunājās.

«Izklausās kā sajaukta spāniešu valoda,» Frenks sacīja.

«Tai jābūt vismaz viduslaiku spāniešu valodai,» Leončija piezīmēja.

«Tā ir konkistadoru spāniešu valoda diezgan neskaidrā izrunā,» Toress konstatēja. «Redziet nu, vai man nebija taisnība? Pazudušās dvēseles nav izkūlušās no šejienes.»

«Bet laulības dzīve viņiem te bijusi,» Frenks smējās. «Jo kā gan citādi būtu radušies šie trīs jaunekļi?»

Un visi trīs jaunekļi, tobrīd jau sapratušies savā starpā, māja viņiem, lai ejot šiem līdzi.

«Tie ir mīlīgi un draudzīgi kucēni, lai gan purni tiem bēdīgi un saraukti,» Frenks teica, taisīdamies iet viņiem līdzi. «Vai esat savā mūžā redzējuši skumīgākus jaunekļus par šiem?»

«Pazudušām dvēselēm tikai tādas var būt sejas,» Leončija atteica.

«Man pat liekas, ja mums vairs nebūtu lemts no šejienes izkļūt, mums būtu daudz skumīgāks un bēdīgāks izskats,» Frenks aši uztvēra viņas domas. «Lai nu būtu kā būdams, bet man šķiet, viņi vedīs mūs brokastīs. Jūsu ogas bija labākas nekā nekas, cita laba par tām es nevaru sacīt.»

Pēc kādas stundas viņi, pazemīgi iedami līdz saviem pavadoņiem, nonāca tīrā un uzpostā vietā, kur klusēja būdiņas salmu jumtiem un pacēlās Lielais Nams.

«Tie ir Da Vasko un kārību pulka pēcnieki,» Toress sacīja, ieskatīdamies sanākušiem ļaudīm sejās. «Tas viņiem ierakstīts sejās tikpat kā pasēs.»

«Bet viņi pametuši Da Vasko kristīgo ticību un pievērsušies saviem senajiem elku dieviem,» Frenks teica. «Ieskatieties akmens altārī un ieelpojiet drusku dziļāk smaržas, kas tur kūp,

un jūs paši jutīsit, ka te vis netaisa mums brokastis, bet sataisās uz ziedojumu, lai gan tā ir skaidra auna gaļas smarža.»

«Paldies Dievam, tas tikai jēriņš,» Leončija čukstēja. «Senajā saules pielūgšanā bija arī cilvēku ziedojumi. Un šie ļaudis, bez šaubām, ir saules pielūdzēji. Uzlūkojiet šo veco vīru un viņa zelta cepuri ar stariem! Tas ir Saules Priesteris.»

Virs altāra, drusku augstāk par to bija liels metāla saules iztēls.

«Zelts, tīrs zelts,» Frenks čukstēja, «un pavisam bez ligatū- ras. Ieskatieties staros pie priestera cepures! Metāls ir tik skaidrs, ka pat bērns šos starus varētu paliekt un galus sasiet kopā.»

«Augstais Dievs! Skatiet! Skatiet!» Leončija iesaucās un acīm rādīja zilā akmenī izcirstu krūštēlu altāra malā. «Tā ir Toresa seja! Tā ir mūmijas seja no maiju alas!»

«Bet te jau arī uzraksts lasāms . ..»

Frenks paspēra soli uz priekšu tuvāk ieskatīties, bet priesteris ar žestu viņam lika atkāpties.

«Tur rakstīts: Da Vasko. Vai redzat, galvā tam tāda pati ķivere kā Toresam. Un klausieties! Ieskatieties vērīgāk priestera sejā. Ja viņš nav līdzīgs Toresa miesīgam brālim, tad, nudien, es savu mūžu neesmu redzējis līdzīgus brāļus.»

Priesteris ar bargu žestu Frenkam lika apklust un zemu palocījās pret taisāmo upuri. Kā atbildēdama viņam, vēja pūsma nodzēsa liesmu altārī.

«Dievišķā Saule ir sadusmota,» bargā svinībā pavēstīja priesteris, kura dīvainā spāniešu valoda atnācējiem tomēr bija saprotama. «Svešinieki ielauzušies mūsu vidū, bet aizvien vēl tie ir dzīvi. Tādēļ dusmo Dievišķā Saule. Atbildiet, jaunekli, kas šos svešiniekus dzīvus atvedāt pie svētā altāra. Vai jūs nedzirdējāt manas pavēles, kas vienmēr bijušas un būs dievības pavēles, ka atnācēji turpat uz vietas nokaujami?»

Viens no trim jaunekļiem drebēdams nostājās pie altāra un trīcošu pirkstu rādīja uz Toresa seju un akmens krūštēlu.

«Mēs viņu pazinām,» viņš čukstēja. «Un mēs nevarējām viņu nokaut, jo atcerējāmies pravietojumu, ka mūsu dižais sencis vēl kādreiz atnāks. Vai šis svešinieks nav tikai viņš? Mēs nezinām. Mēs nedrīkstam ne zināt, ne spriest. Tev vienīgajam, ak augstais priesteri, pieder zināšana un spriedums. Vai viņš ir mūsu dižais sencis?»

Priesteris vērīgi ielūkojās Toresam sejā un nesaprotami iesaucās. Spēji pagriezies, viņš iededza uguni altārī no liesmas, kas locījās podā pie altāra. Bet liesma uzšāvās un tūdaļ atplaka un nodzisa.

«Dievišķā Saule ir sadusmota,» priesteris atkārtoja, un pazudušās dvēseles sāka sist savas krūtis un vaimanāt un skaitīt lūgsnas. «Dievišķā Saule negrib pieņemt ziedojumu un altāra uguni dzēš. Te gaidāmi dīvaini notikumi. Te ir dziļš noslēpums, ko tikai es viens pats drīkstu zināt. Mēs svešiniekus vēl neziedosim. Man vajadzīgs laiks, lai varu izdibināt Dievišķās Saules gribu.»

Ar svinīgu žestu viņš visai ciltij lika doties atpakaļ savās būdiņās, pārtrauca nenobeigto ziedošanu un gūstekņus lika ievest Lielajā Namā.

«Es nekā te nesaprotu,» Frenks čukstēja Leončijai ausī. «Bet ceru, ka mūs tomēr šie ļaudis pabaros.»

«Uzlūkojiet šo brīnišķi daiļo meiteni,» Leončija teica, acīm rādīdama bērnu, kura apgarotā seja izšķīrās starp citām sejām.

«Toress to jau pamanījis,» Frenks atčukstēja. «Es redzēju, viņš mirkšķināja tai ar acīm. Viņš arī nekā nesaprot, kas še notiek, bet viņš jau lūko nodibināt draudzīgus sakarus. Mums tas jāuzrauga abām acīm, jo viņš ir neuzticams kustonis un katru brīdi var mūs nodot, ja tikai šī nodevība viņam var glābt pašam savu ādu.»

Kad viņus ieveda Lielajā Namā un nosēdināja uz rupji pītiem salmu paklājiem, viņiem drīz atnesa ēdienu. Ērmīgos nededzināta māla podos viņiem pasniedza skaidru avota ūdeni un gaļas un augļu ragū. Un turklāt vēl viņiem deva karstus malta maīsa plācenīšus, drusku līdzīgus tortilēm.

Un, kad sieviete, kas ēdienus atnesa, aizgāja, meitene, kas viņus atveda Lielajā Namā, paklausīdama priestera mājienam, palika pie viņiem. Toress atkal sāka viņai tuvoties, bet viņa, nevērodama to, neatlaidīgi uzlūkoja Leončiju, kura viņu bija apbūrusi.

Meitene piegāja tuvāk Leončijai un, lai gan daiļā svešiniece viņu apbūra, viņā tomēr nebija nomanāma pazemība.

«Saki,» meitene teica savas cilts ērmīgajā seno spāniešu valodā, «vai šis cilvēks patiesi ir kapteinis Da Vasko, kas atstājis savu saules māju un nokāpis zemes virsū?»

Toress savā sejā iztēloja labvēlīgu smaidu, zemu palocījās un lepni teica:

«Es esmu gan Da Vasko cilts.»

«Nevis no Da Vasko cilts, bet pats Da Vasko,» angļu valodā viņa vārdus pārlaboja Leončija.

«Pareizi, pareizi, šī loma jums katrā ziņā te jāspēlē,» Frenks viņam teica arī angļu valodā. «Varbūt tā mēs visi izkļūsim no šīs cilpas. Man šis priesteris diezin kā vis nepatīk, bet viņš droši vien ir absolūta autoritāte un pazudušo dvēseļu augstākais pavēlnieks.»

«Es atstāju sauli un nokāpu zemes virsū,» Toress sacīja meitenei, to pašu brīdi sākdams savu lomu.

Viņa uzlūkoja to ilgā un vērīgā skatienā, kur sākumā bija pārdomas, tad minējums un beidzot ticība. Un vienaldzīgu seju viņa godbijīgi palocījās pret viņu, un, uzmetusi acis Frenkam, atkal pagriezās pret Leončiju un uzsmaidīja viņai mīlestības un aizgrābtības pilnu smaidu.

«Es nezināju, ka Dievs radījis tik daiļas sievietes kā tevi,» maigi sacīja meitene, taisīdamās projām iet. Bet durvīs viņa apstājās un piemeta: «Tā, kas Sapņo, ir gan daiļa, bet viņa savādi atšķiras no tevis.»

Tiklīdz viņa izgāja, namā ienāca Saules priesteris jaunekļu bara pavadībā; tie bija nākuši novākt traukus un ēdiena pa liekas. Un, kamēr daži jaunekļi pieliecās saņemt traukus, citi, klausīdami priestera mājienam, metās virsū trim svešiniekiem, cieši sasēja tiem rokas atmuguriski un aizveda tos pie Dievišķās Saules altāra, kur jau bija sapulcējusies visa cilts.

Te viņi ieraudzīja ko nebijušu. Pie altāra uz trijkāja bija uzlikts kausējamais katliņš un apakšā tam pakurta uguns. Turpat blakus pacēlās trīs nupat zemē iedzīti stabi. Un viņus visus trīs piesēja pie šiem stabiem: Frenku, Toresu un Leončiju, un neskaitāmas rokas steidzās samest žagaru klēpi viņiem līdz ceļiem.

«Nu jums laiks saslieties savā diženumā, esiet varens un uzpūtīgs kā visīstākais spānietis!» Frenks sacīja Toresam, viņu reizē pamācīdams un apvainodams. «Jūs esat pats Da Vasko! Pirms gadu simteņiem jūs dzīvojāt zemes virsū, šajā pašā ielejā un bijāt šo ērmu senču pavēlnieks.»

«Jums jāmirst!» Saules priesteris viņiem uzsauca, un pazudušās dvēseles piekrizdamas pamāja. «Četrus gadu simteņus, kopš mēs apdzīvojam šo ieleju, mēs esam nokāvuši visus svešiniekus, kas še lauzušies iekšā. Jūs mēs nenokāvām, un skatiet nu Dievišķās Saules pēkšņās dusmas: mūsu ziedokļa ugunis izdzisušas!»

Te pazudušās dvēseles sāka vaimanāt un gaudot, sizdamas sev pa krūtīm.

«Un lai nu mierinātu Dievišķo Sauli, jums tūdaļ jāmirst.»

«Sargieties!» iekliedzās Toress, kam lomas vārdus čukstēja drīz Frenks, drīz Leončija. «Es esmu Da Vasko! Es nupat nokāpu no saules!»

Ar galvas mājienu viņš rādīja uz krūštēlu, jo rokas viņam bija saistītas.

«Es esmu šis pats Da Vasko. Nu jau četri simtj gadu aiztecējuši, kad es šurp atvedu jūsu senčus, un jūs es atstāju še, pavēlējis gaidīt manu pārnākšanu.»

Saules priesteris sāka svārstīties.

«Es esmu uzticīgs Saules priesteris. Man nav viegli lauzt svēto solījumu. Ja esi dievišķais Da Vasko, tad atbildi man uz vienu jautājumu.»

Toress pacēla galvu tiešām varenā un cēlā lieliskumā.

«Vai tu mīli zeltu?»

«Vai es mīlu zeltu?» atsaucās Toress. «Es esmu lielais Saules kapteinis, bet Saule ir no tīra zelta. Zelts? Tas man līdzīgs dubļiem pie manām kājām un akmenim, no kā radīti jūsu milzīgie kalni.»

«Bravo!» Leončija ielīksmota čukstēja.

«Tad tev, ak dievišķais Da Vasko,» pazemīgi teica Saules priesteris, nespēdams savā balsi apslēpt gaviļu ieskaņas, «tad tev būs jāiztur senais un parastais pārbaudījums. Ja tu būsi baudījis zelta dzērienu un tad vēl varēsi pateikt, ka esi Da Vasko, tad es un visa mūsu cilts, mēs kritīsim pīšļos pie tavām kājām un sumināsim tevi dievišķiem godinājumiem. Pie mums še lāgu lāgiem nāca naidīgi svešinieki. Tie visi slāpa zelta. Bet, kad mēs viņiem slāpes remdējām, viņi vairs zeltu negribēja, jo bija jau beigti.»

To sacījis, priesteris bāza roku lielā ādas maisā un saujām ņēma no tā un meta sakaitētā kausējamā katliņā lielus zelta gabalus, bet pazudušās dvēseles tikmēr vai savas acis izskatīja, un visi trīs svešinieki saskatījās, noprazdami, kas še gaidāms. Gūstekņi bija piesieti tik tuvu pie trijkāja, ka skaidri varēja saredzēt katliņu kūsājam un pildāmies ar zelta dziru.

Meitene, kuras stāvoklis pazudušo dvēseļu ciltī viņai ļāva būt drošākai nekā citiem, piegāja pie Saules priestera un sacīja tik skaļi, ka visi varēja dzirdēt:

«Tas ir Da Vasko, kapteinis Da Vasko, dievišķais kapteinis Da Vasko, kas daudzus, daudzus gadus atpakaļ šurp atveda mūsu senčus.»

Priesteris drūmi sarauca uzacis.

«Ciet klusu!» viņš bargi uzsauca. «Tur tu nekā nezini un nesaproti. Ja viņš ir kapteinis Da Vasko, tad viņa dievišķība tam ļaus izdzert zelta dziru un viņam nekaitēs nekas.»

To sacījis, priesteris ielēja izkausēto zeltu rupjā māla krūzē. Viņa mājienam klausīdami, daži jaunekļi nolika savus pīķus un piegāja pie Leončijas, taisīdamies viņai atdarīt muti.

«Pagaidi, priesteri!» visā savu plaušu spēkā iesaucās Frenks.

«Viņa nav Da Vasko un viņa nav arī dievišķa. Pārbaudi savu zelta dzērienu Da Vasko mutē!»

Toress uzlūkoja Frenku naidā un niknumā zvērošām acīm.

«Es nedzeršu!» Toress iekliedzās paniskās bailēs, kad priesteris pagriezās pret viņu.

«Tu dzersi! Ja esi Da Vasko, ja esi dievišķais kapteinis Da Vasko, tu dzersi zelta dzērienu un mēs redzēsim, ka tu esi mūsu dižais sencis, un pielūgsim tevi kā dievību.»

Šausmās un izmisumā Toress pēkšņi atbrīvoja vienu savu saistīto roku, norāva no galvas ķiveri un pagrieza to tā, ka priesteris varēja redzēt tai iekšā ierakstu.

«Lūko, kas rakstīts šajā cepurē,» viņš pavēloši teica.

Priestera pārsteigums un brīnums, ieraugot uzrakstu «Da Vasko», bija tik liels, ka krūze viņam izkrita no rokām. Kausētais zelts, kas izlija no krūzes, aizdedzināja sauso zāli zemē un kāds pīķa nesējs, kam dažas piles uztecēja uz kājas, aizskrēja, briesmīgi kliegdams un vaimanādams. Bet Saules priesteris aši attapās. Šatvēris krūzi, viņš dzīrās jau aizdedzināt žagaru čupu, kas bija samesta trijiem upuriem pie kājām, te pēkšņi meitene iesaucās:

«Dievišķā Saule negrib, lai Lielais Kapteinis dzer zelta dzērienu! Dievišķā Saule krūzi izgāza zemē.»

Pazudušās dvēseles sačukstējās, ka še patlaban notiek kas augstāks par Lielā Priestera saprašanu, un tam nu sava roka bija jāatrauj atpakaļ. Bet viņš apņēmās svešiniekus dzīvus nepamest. Tādēļ viņš viltīgi uzrunāja savu tautu:

«Pagaidīsim vēl zīmes parādīšanos. Lai Dievišķā Saule kavējas. Atnesiet sveci!;»

Žagarus aplaistījis ar eļļu, lai tie labāk deg, viņš žagaru čupā nolika sveci un sacīja:

«Kamēr svece izdegs, gaidīsim dievišķo zīmi. Vai es pareizi saku, mana tauta?».'

Un visas pazudušās dvēseles atčukstēja:

«Tā ir pareizi!» !

«Ko nu lai darām?» šausmās jautāja Toress, bet Leončija drošsirdīgi lūkojās, Frenkam acīs, bezgalīgā mīlā smaidīdama.

«Lūgsim, lai līst lietus,» Frenks atbildēja. «Bet debesis pavisam skaidras. Ja citādi nevarēs, tad mirstiet kā vīrs. Negaudojiet tik pārāk skaļi.»

Un viņa acis vērās Leončijai acīs, izteikdamas to, ko senāk tās nekad nebūtu varējušas teikt: visu viņa kaislās mīlas lielumu un dziļumu.

Zīmi pati pirmā ieraudzīja mazā meitene, jo viņa par visiem vērīgāk lūkojās debesīs. Toress, neatlaidīgi raudzīdamies sveces galiņā, kas gandrīz jau bija izdedzis, sadzirda viņas saucienu un pacēla acis. To pašu bridi viņš, tāpat kā visi citi, dzirdēja milzu kukaiņa lidojuma troksni.

«Aeroplāns!» Frenks klusi iesaucās. «Tores, prasiet, lai viņi to atzīst par Dievišķās Saules zīmi!»

Bet nebija vairs vajadzības to prasīt. Viņiem pār galvām, simts pēdu augstumā, tas skrēja, griezdamies un laizdamies lejā; tas bija pirmais aeroplāns, ko pazudušās dvēseles savā mūžā redzēja, un no aeroplāna kā dievišķa meldija atskanēja pazīstamā dziesma:

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt! .

Te notikums nāca pēc notikuma mulsinošā ātrumā. Sveces galiņš bija jau izdedzis, degošā dakts jau skārās pie aplietās žagaru čupas, kurā izšāvās spožas liesmu mēles. Bet Henrijs, kas nolaidās pašā pazudušo dvēseļu bara vidū, apstulbodams tās ar savu lidmašīnu, dažiem lēcieniem bija klāt pie saviem draugiem un izspārdīja ap viņiem kvēlošo sārtu. Viņam ceļā biia tikai viens kavēklis: tā bija Saules priestera ausmās pārvērstā seja. Tas metās Henrijam ceļā un gribēja viņu aizkavēt, bet satriecošs belziens vārgajam dieva kalpam pa skaustu nogāza to augšpēdu zemē; un, kamēr tas lēni cēlās kājās, Henrijs aši pār- šņāpa auklas, kas saistīja Leončiju, Frenku un Toresu. Bet„ tiklīdz viņš izstiepa rokas apskaut Leončiju, viņa atstūma to un teica:

«Aši! Nav laika izskaidrot! Aši ceļos Toresam pie kājām un izliecieties viņa vergs. Nerunājiet spāniski. Runājiet tikai angliski.»

Henrijs nekā nesaprata, bet, kamēr Leončija to teica, viņš redzēja Frenku nokrītam viņu kopējam ienaidniekam pie kājām.

«Varens joks!» Henrijs norūca, darīdams to pašu ko Frenks. «Tavu joku! Tas jau nejaukāks par desmit tūkstošiem moskītu!»

Leončija sekoja viņa paraugam un viņai līdzi pīšļos nokrita visas pazudušās dvēseles, locīdamas ceļus kapteiņa Da Vasko priekšā, pie kura viņi šķita atbraukušu pašu debess sūtni. Tikai priesteris viens pats nelocīja ceļus.

«Tas ir augstāks par manu gudrību un manām zināšanām,» viņš uzrunāja savu cilti, neatlaidīgi lūkodamies Henrija revolvera stobra caurumā. «Es saukšu vēl pēdējo līdzekli. Lai tūdaļ sūta kādu, kam jāuzmodina Tā, kas Sapņo. Lai viņš saka tai, ka mūsu ielejā nolaidušies svešinieki no debesīm, varbūt no pašas saules. Un ka tikai viņas sapņu gudrība mums var noskaidrot to, ko mēs nesaprotam un ko es pats arī nesaprotu.»

18

Leončija, abi Morgani un Toress devās ceļā pīķu nesēju apsardzībā. Viņi gāja pa primitīvi koptām, bet krāšņi vārpojo- šām druvām, pāri krācošām straumēm, caur sīkām birztalām un pāri pļavām, līdz ceļiem izaugušas zāles pilnām, kurās ganījās tik mazas govis, ka pat viņu lielie eksemplāri bija parastu telēnu augumā.

«Tās droši vien ir labas piena govis,» sacīja Henrijs. «Viņas ir ļoti skaistas. Bet tik bezgala maziņas! Pastiprāks cilvēks varētu pacelt vislielāko no tām, uzkraut plecos un aiznest.»

Bet viņš vairs nevarēja šo tematu iztirzāt līdz galam, jo tobrīd viņu acis skatīja brīnumskaistu ezeru, kura burvīgais jaukums Frenkam lika gari iesvilpties, Leončijai jautri plaukšķināt, bet Toresam dobjā balsī iesaukties. Tas bija samērīgā ovālā formā kādu jūdzi garumā un pusjūdzi platumā. Neviena ļaužu ēka nepārtrauca krāšņo koku, bambusu un glezno krūmāju gredzenu, kas apņēma ezera krastus. Visapkārt izaugušie kalni tā rāmajā līmenī spoguļojās tik skaidri, ka ācīm grūti bija izšķirt, kur beidzas īstenība un kur sākas atspīdums.

«Te vismaz ir kāds nams!» brīdi vēlāk iesaucās Leončija, kad viņi, novērsušies gar klints stūri, ieraudzīja pie klints piespraustu un ūdenim pāri pakārtu celtni, zemu jumtu, izskatā līdzīgu indiešu bungalo.

Namu saturēja masīvi koka stabi un sienas starp tiem bija izpītas no bambusa,; bet jumts salmiem segts. Vienīgā pietik- sme šim namam, ja neskaita laivas braucienu pa ezeru, bija kādas divdesmit pēdas garš tilts, tik šaurs, ka divi blakus tur nevarēja iet. Pie uzejas uz tilta abās malās stāvēja divi pazudušo dvēseļu cilts jaunekļi kā sargi. Klausīdami Saules priestera rokas mājienam, viņi pašķīra ceļu un gājējiem ļāva paiet garām. Abi Morgani pamanīja, ka pīķu nesēji, kas viņus atveda šurp, neuznāca uz tilta, bet palika gaidīt malā. Pārgājuši tiltu un iekāpuši bungalo līdzīgā celtnē, gūstekņi attapās lielā, plašā istabā, gan rupji iekārtotā, tomēr labākā, nekā viņi bija cerējuši ieraudzīt Pazudušo Dvēseļu Ielejā. Salmu paklāji uz grīdas bija smalka un skaista pinuma, bet bambusa aizkārtnes logiem priekšā bija rūpīgi un glīti nostrādātas. Istabas pašā viņā galā pie sienas laistījās milzīgi liels saules lēkta zelta iz- tēls, līdzīgs tam, kas zaigoja Lielajā Namā pie paša altāra. Bet par visu brīnišķākas bija divas būtnes, kas še dzīvoja. Zem zelta saules iztēla, nelielā pacēlumā no grīdas, bija spilveniem apkrauts tā kā dīvāns, tā kā valdnieka sēdeklis. Tajā starp spilveniem, ilgi vizošā ģērbā no neminamas drēbes, ko neviens turienietis agrāk nebija redzējis, gulēja aizmigusi sieviete. Viņai neraisījās neviena kustība, tikai krūtis lēni un viegli cilājās klusā elpā. Viņa nebija no pazudušo dvēseļu cilts, šī spāniešu un kārību jauktā izdzimuma. Galvā viņai bija lieliem dārgakmeņiem izrotāta "zelta tiāra.

Uz grīdas, aizmigušai sievietei blakus, bija divi zelta trij- kāji. Vienā kvēloja sārta liesma, uz otra, daudz lielāka, bija nolikts zelta kauss, vismaz sešas pēdas diametrā. Starp trijkājiem izstieptām ķepām sfinksas pozā gulēja milzīgs, mirdzoši balts suns, un ienācējos noraudzījās stīvām acīm.

«Tai lēdijas izskats un karalienes vaigs un viņa gul karaliskā mierā,» Henrijs čukstēja, bet Saules priesteris to uzlūkoja dusmīgām acīm.

Leončiju viss šis pieredzējums mulsināja un valdzināja, bet Toress nodrebēja un aizmeta krustu priekšā, sacīdams:

«To es vēl nebiju dzirdējis par Pazudušo Dvēseļu Ieleju. Gulošā sieviete ir tīra spāniete. Viņai dzīslās rit skaidras kastīlie- tes asinis bez piejaukuma. Viņai droši vien ir zilas acis, tas tikpat skaidri, kā es še stāvu. Bet cik viņa bāla!»

Viņš vēlreiz notrīcēja drebuļos.

«Tas nav zemes sapnis,» viņš turpināja. «Viņa liekas apreibināta, droši vien viņu še sistemātiski apreibina.»

«Gluži pareizi!» Frenks viņu pārtrauca nemierīgā čukstā. «Viņa sapņo narkotiskus sapņus. Tie viņu še tur mūžīgā transā augstākās priesterienes vai pareģes lomā. Tad nu viss būtu kārtībā?» viņš pārtrauca sevi un spāniski uzrunāja Saules priesteri: «Kā mums viņu atmodināt? Mēs še atvesti ar viņu tikties nomodā, ne miegā.»

Gulošā daijava lēni piecēlās savā gultā un vairāki lāgi maigi noglāstīja kaklu iepriecinātam sunim, kam zobi iezvījojās baigi un draudoši, kad tas savu rīkli ieplēta tādā kā laimīgā smaidā. Gūstekņiem dvēseles pēkšņi satvēra bailes un tās izauga vēl lielākas, kad tā uzmeta tiem savas acis un ieskatījās viņiem taisni sejās. Tādas acis viņi mūžam vēl nebija redzējuši, jo tur bija visas pasaules gaisma un visu pašauju zibēšana. Leončija gluži nevijus aizmeta krustu priekšā, _bet Toress, neminamu šausmu varā, ne vien krustu aizmeta, bet, neskanīgi lūpas kustinādams, klusībā skaitīja lūgsnu. Pat Frenks un Henrijs rau- dzijās kā apmāti un nevarēja novērst skatus no divi zilajām akām, kas garo, tumšo plakstiņu ēnā šķita gandrīz melnas.

Vina izliecās, atklādama sava auguma vārīgo maigumu un vijību. Kauli viņai bija šauri un miesa vāja, un tomēr visai viņas figūrai bija burvīgs sievietības apaļums. Ja Henrijs un Frenks būtu varējuši savus iespaidus izteikt, visiem dzirdot, viņi būtu to teikuši vissievišķīgāko un daiļāko par visām kalsenām sievietēm.

Saules priesteris pakrita uz grīdas savās vecajās miesās, grumbaino pieri iespiezdams salmu paklājā. Citi visi palika stāvot, tikai Toress tā kā sagnība ceļos, likdams manīt., ka viņš būtu pirmais un ātrākais par visiem, tiklīdz viņa ceļa biedri taisītos darīt to pašu, ko Saules priesteris darija.

Sākumā Tā, kas Sapņo, uzlūkoja tikai Leončiju un, noskatījusi to no galvas līdz kājām, ar acu mājienu to aicināja sev klāt. Leončijai šīs aizsaulīgā daiļumā mirdzošās sievietes mājiens šķita pārāk skarbs, un viņa tūdaļ sajuta neizprotama antagonisma āizsākumu starp sevi un viņu. Un viņa nepakustējās, kamēr Saules priesteris bargi uzsauca, ka viņai še jāpaklausa. Viņa tuvojās tai, nevērodama milzīgo balto suni; nedrebēdama viņa pagāja tam garām, izgāja starp trijkājiem un tikai tad apstājās, kad daiļava atkal pamāja tikpat asi un nikni kā pirmo reizi. Ilgi abas sievietes neatlaidīgi lūkojās viena otrai acīs, te pēkšņi Leončija, izjuzdama lielu prieku, pamanīja To, kas Sapņo, acis noduram. Bet viņas gaviles nebija ilgas, jo Leončija redzēja, ka acis viņa nodūra tikai, lai pašlepnā ziņkārē aplūkotu viņas ģērbu.

«Tu esi ļoti laimīga,» beidzot viņa sacīja Leončijai, pamādama, lai iet atpakaļ pie citiem. «Tevi mīl daudzi un labi vīrieši. Man gan viss nav skaidri redzams, bet es jūtu, ka pārāk daudz pārāk labi tevi mīl vīrieši.»

Viņas balss, ne visai skaļa, bet skaidra kā sudrabs, skanēja kā tālas zvanu skaņas, kas ticīgos aicina uz lūgsnu. Bet Leončija nevarēja aptvert šīs brīnišķās balss maigo daiļumu. Viņa izjuta tikai naidu un dusmas, kas viņai svēla vaigus un sirdij lika pukstēt straujāk un kaislāk.

«Es tevi esmu jau vairāki lāgi redzējusi,» valdniece sacīja.

«Nemūžam!» Leončija iesaucās.

«Klusu!» viņai virsū šņāca Saules priesteris.

«Še,» viņa sacīja, rādīdama milzīgo zelta kausu. «Daudzreiz esmu tevi tur Tedzējusi.»

«Tevi arī es esmu tur redzējusi,» viņa teica Henrijam,

«Arī tevi,» viņa sacīja Frenkam, un lielās zilās acis viņai kļuva vēl platākas, kad viņa uzlūkoja to ilgā skatā, tik ilgā,

ka Leončija savā sirdi sajuta greizsirdības kvēli, kādu var iededzināt tikai sieviete sievietei.

Valdniecei acis iezibējās, kad tā skatu pārraidīja uz Toresu.

«Bet kas esi tu, svešiniek, tik ērmīgā ģērbā, kam galvā bruņinieku cepure un kājās verga sandales?»

«Es esmu Da Vasko!» viņš lepni attrauca.

«Šim vārdam ir sena skaņa,» viņa pasmaidīja.

«Es arī esmu senais Da Vasko,» viņš turpināja, tuvodamies tai neaicināts.

Redzēdama tādu pārdrošību, viņa pasmaidīja, bet neapturēja viņu.

«Šī Cepure man bija galvā pirms četri simti gadiem, kad es pazudušo dvēseļu senčus atvedu šajā ielejā.»

Valdniece aizvien vēl smaidīja mierīgu neticības smaidu. Un klusi vaicāja:

«Tad tu jau pasaulē dzīvo četri simti gadus?»

«Jā, es esmu dzimis pirms četri simti gadiem un nekad. Es nekad neesmu dzimis. Es esmu Da Vasko. Es mūžam esmu bijis. Un Saule ir mans nams.»

Smalkās uzacis viņai pēkšņi savilkās, bet sacīt viņa nesacīja nekā. No zelta lādītes, kas bija nolikta turpat viņai blakus uz dīvāna, viņa paņēma pulvera sauju, un gleznās, liegās lūpas viņai savilkās maigā smīnā, pulveri nevērīgi iemetot milzīgajā zelta kausā uz trijkāja. Te pēkšņi uzšāvās dūmu mutulis un tikpat pēkšņi izgaisa.

«Raugies turp!» viņa pavēlēja.

Un Toress, piegājis pie kausa, ieskatījās tur iekšā.

Neviens no viņa ceļabiedriem nekad nedabūja zināt, ko viņš tur ieraudzīja. Bet valdniece, pieliekusies viņam līdzi un ieskatījusies kausā, ieraudzīja to, ko viņš redzēja, un sejā viņai atmirdzēja maigs un līdzcietīgs smaids.

Jo Toress ieraudzīja guļamistabu no tēva mantotā namā Bo- kasā del Toro un savas dzimšanas scēnu. Tā bija bēdīga un nožēlojama scēna, tikpat nožēlojama kā viegli uzminētais noslēpums, un valdniecei lūpas pavērās līdzjūtīga žēluma smaidā. Un Toress vēl to redzēja, ko viņš mūžam noskārta un par ko mūžam šaubījās.

«Vai gribi skatīties vēl tālāk?» viegli zobodamās, jautāja valdniece. «Es tev parādīju tavu piedzimšanu. Raugies vēlreiz, un tu redzēsi savu nāvi.»

Bet Toress, pirmā pieredzējuma satriekts un apmulsināts, at- grīļojās un drebēdams atvirzījās atpakaļ.

«Piedod, daiļā valdniece!» viņš lūdzās. «Un ļauj man aiziet. Aizmirsti, tāpat kā es visu mūžu centīšos aizmirst.»

Viņa nodūra galvu un ar mājienu raidīja to atpakaļ. Tad viņas skatus saistīja Frenks, un viņa lika, lai tas nāk viņai klāt. Viņa saslējās savā paaugstinājumā, it kā taisīdamās viņu apsveikt un kā kaunēdamās to uzlūkot no augšas, viņa nokāpa uz grīdas, lūkodamās Frenkam taisni acīs un sniegdama tam savu roku. Šaubīdamies Frenks saņēma viņas roku, nezinādams, ko turpmāk darīt. Tā šķita izlasījusi viņa domas, jo viņa sacīja:

«Dari to! Neviens vēl nav to darījis. Es esmu to redzējusi tikai sapņos, ko man rādījis Pasaules Spogulis.,»

Un Frenks pieliecās un noskūpstīja viņai roku. Viņa neatņēma savu roku un viņš to aizvien vēl turēja ciet, savos pirkstos sajuzdams viņas smalko rožaino pirkstu pulsēšanu. Tā viņi abi stāvēja, ne viens, ne otrs vārda neminēdami, Frenks vieglā mulsumā un valdniece klusās nopūtās, bet Leončijai sirdi plosīja smeldzoša greizsirdība. Beidzot Henrijs viņam jautri uzsauca angļu valodā:

«Atkārto vēlreiz to pašu, Frenk! Tas viņai gaužām patika.» Saules priesteris dusmīgs nošņāca, lai viņš ciešot klusu, bet valdniece tīri jaunavīgā izbīlī tikko neatrāva savu roku; atkal viņa spieda Frenka roku un uzrunāja Henriju:

«Es arī protu to valodu, kuru tu runā,» viņa sacīja. «Un tomēr es, kas savu mūžu neesmu jutusi vīrieša pieskārienu, nekaunos atzīties, ka man tas patika. Tas bija pirmais skūpsts, ko es jutusi, Frenk, jo tā tevi sauc tavs draugs, piepildi viņa vēlēšanos. Man tas gaužām patīk, jā, man tas patīk. Skūpsti vēlreiz man roku!»

Frenks paklausīja un stāvēja, kamēr viņas roka atdusējās viņa rokā un kamēr viņa,' kā aizmirsusi visu apkārtni, kā nomodā sapņodama jaukāko sapni, nenovērsdamās lūkojās viņam acīs. Te pēkšņi viņa, sevi pārvarot, asi atrāva savu roku, stalti saslējās un ar mājienu lika viņam atgriezties pie citiem gūstekņiem un uzrunāja Saules priesteri.

«Labi, priester,» viņa teica un atkal viņai balsī skanēja pa- vēlnieces asums. «Tu atvedi šurp gūstekņus, es zinu, kādēļ tu to darīji. Tomēr es gribu, lai tu to pasaki.»

«Ak Tu, kas Sapņo, teic, vai mēs nenokausim šos atnācējus, kā mēs nokāvuši visus, kas laužas mūsu ielejā? Tauta ir apstulbota, tā šaubās par mana sprieduma taisnību un prasa tavu vārdu, tavu spriedumu.» «Vai tu būtu nokāvis?»

«Tāds ir mans spriedums. Es gaidu tavu vārdu, lai abus spriedumus mēs varam saskaņot.»

Viņa vēlreiz ieskatījās katram gūsteknim vaigā.

«Vai kāds no jums ir precējies?» negaidot jautāja valdniece.

«Nē,» viņa pati atbildēja, «man dota ziņa, ka jūs neviens neesat precējies.»

Viņa aši pagriezās pret Leončiju.

«Vai tas ir labi,» viņa jautāja, «ka vienai sievietei ir divi viri?»

Henrijs un Frenks nevarēja atturēties no smaida, dzirdot tik smieklīgu un nejaušu jautājumu. Bet Leončijai šis jautājums nelikās ne smieklīgs, ne nejaušs. Un atkal viņai vaigos iesitās dusmu kvēle.

«Nē, tas nav labi,» Leončija atteica skaidrā un skanīgā balsī.

«Tas ir loti savādi,» valdniece sacīja, visiem dzirdot izteikdama savas pārdomas. «Tas ir loti savādi. Un tomēr tas nav taisnīgi. Ja šajā pasaulē ir tikpat daudz vīriešu, cik daudz ir sieviešu, tad nevar būt taisnīgi, ka vienai sievietei ir divi vīri, jo tad tas nozīmētu, ka kādai citai sievietei nav neviena vīra.»

Milzīgajā zelta kausā viņa iemeta jaunu pulvera sauju. Kā pirmāk, no kausa uzšāvās dūmu mutulis un atkal izgaisa.

«Pasaules Spogulis man pateiks, ak priesteri, kāds liktenis gaidāms šiem gūstekņiem.»

Bet, tiklīdz viņa noliecās pār kausu, te viņai prātā iešāvās jaunas domas. Ar plašu rokas mājienu tā aicināja viņus visus pie kausa.

«Skatīsimies visi tur iekšā,» viņa sacīja- «Es nevaru apsolīt, ka mēs visi redzēsim vienu pašu parādību. Un es negribu zināt, ko kurais kausā ieraudzīs. Lai ikviens ierauga un pazīst to, ko kuram rādīs Pasaules Spogulis. Nāc, priesteri, arī tu.»

Un tā arī notika.

Leončijai bija likts ieraudzīt, kā okeāns viņu šķir no Frenka. Henrijam bija jāskata valdnieces un Frenka laulības, kuru ceremonija bija tik neparasta un dīvaina, ka tikai beigās viņš skaidri noprata, ka tās ir laulības. Valdniece sevi redzēja no augstas galerijas noraugāmies krāšņā zālē, kuru, ja viņas redzējums būtu arī Frenka redzējums, viņš tūdaļ būtu pazinis kā sava tēva celtās pils zāli. Un valdniece vēl redzēja Frenku pie saviem sāniem, viņa roku sev ap viduci. Bet Frenks redzēja tikai vienu, un tā bija šausmu pilna aina: viņš redzēja Leončijas stingušo seju un acu starpā viņai iedurtu asu un smalku šķēpu. Bet no šķēpa cirstās brūces viņš neredzēja iztekam asinis. Toress ieraudzīja pats sava gala sākumu, jo tā viņš savu redzējumu izprata. Viņš aizmeta krustu priekšā un vienīgais no visiem šausmās atgrīļojās un negribēja vairs kausā lūkoties. Bet Saules priesteris bija viens pats klusībā ar sava slepenā grēka redzējumu: viņš skatīja tās sievietes vaigu un miesu, kuras dēļ viņš bija aizmirsis pravieša solījumus, un vēl viņš redzēja Lielā Nama meitenes vaigu un miesu.

Kad rēgi izdzisa un izgaisa un viņi visi, kā vienam mājienam klausīdami, novērsās no zelta kausa, Leončija kā saniknota tīģera māte pagriezās pret valdnieci un zibošām acīm sauca:

«Tavs spogulis melo! Tavs Pasaules Spogulis briesmīgi melo!»

Frenks un Henrijs, aizvien vēl katrs savu pieredzējumu nomākti, pēkšņi iztrūkās un apmulsa, dzirdot Leončijas kaislīgo kliedzienu. Bet valdniece maigi atbildēja:

«Mans Pasaules Spogulis vēl nemūžam nav rādījis aplam. Es nezinu, ko tu redzējusi, bet es zinu, ka viss, ko tu redzēji, ir patiesība.»

«Nu, Saules priesteri, uzklausi manu spriedumu! Tev, dievišķās Saules priesteri, labāk zināmi senie likumi un. ieražas. Tu zini vairāk nekā es par mani un par to, kādēļ es esmu še. Tu zini, ka ciltij vienmēr no mātes uz meitu bijusi Noslēpumu Valdniece, Tā, kas Sapņo. Laiks pienācis, kad mums jādomā par nākamām paaudzēm. Svešinieki pie mums atnākuši, un viņiem nav sievu. Ja paaudzēm, kas dzīvos pēc mums, vajadzīga Tā, kas par viņiem sapņos, tad jānoliek kāzu diena. Tā tam jānotiek. Laiks jau pienācis. Vieta sataisīta. Mani sapņi man teica spriedumu. Un šis spriedums skan tā: es ņemšu sev par vīru to svešinieku, kas man bija nolemts, kad šai pasaulei vēl nebija sākuma. Un es saku: ja neviens no viņiem man nekļūs par vīru, viņi visi mirs un tu viņu siltās asinis ziedosi uz Saules altāra. Ja viens no viņiem mani ņems par sievu, viņi visi dzīvos un laiks pats izšķirs viņu likteņus.»

Saules priesteris, dusmās drebēdams, lūkoja pretoties, bet viņa bargi pavēlēja:

«Klusu, priesteri! Tikai ar manu gribu tu esi tautas valdnieks. Ja es kaut vārdu saku tautai — bet tu jau pats to zini. Tā nav vis viegla nāve.»

Viņa pagriezās pret trim gūstekņiem un sacīja:

«Kurš mani ņems par sievu?»

Viņi mulsumā un neziņā saskatījās, bet neviens ne vārda neminēja.

«Es esmu sieviete,» valdniece teica, kā viņus kairinādama. «Un vai es vīrietim neesmu tīkama? Vai neesmu jauna? Vai mans daiļums nav sievietes daiļums?»

Viņa pagriezās pret Leončiju.

«Esi tu še tiesnesis. Tu esi sieviete, ko vīrieši mīl dedzīgi un kaisli. Vai es neesmu tāda pati sieviete kā tu, un vai mani nevar mīlēt?»

«Tu mūžam būsi labāka pret vīriešiem nekā pret sievietēm,»

Leončija atbildēja, un viņas vārdu nozīme, kas bija mīkla visiem trim vīriešiem, bija skaidra valdnieces sievišķam prātam. «Kā sieviete,» Leončija turpināja, «tu esi dīvaini daiļa un apburoša, un pasaulē ir vīrieši, daudzi vīrieši, kas prātu zaudēs, domājot par taviem glāstiem un tavām skaujām. Bet es'tevi biedinu, valdniece, un saku, ka pasaulē ir vīrieši, kas nav citiem vīriešiem līdzīgi.»

Noklausījusies un pārdomājusi to, valdniece pēkšņi pievērsās Saules priesterim.

«Tu dzirdēji, priesteri? Šodien svešinieks būs mans vīrs. Ja neviens no viņiem mani nenosauks par savu sievu, tad visi trīs vīrieši nokaujami kā upuri tavam altārim. Un viņiem līdzi ziedojama šī sieviete, kas mani grib pazemot, mani domādama nejaukāku sievieti, nekā pati sevi.»

Kad viņi jau gāja no istabas laukā, pēkšņi atskanēja valdnieces sauciens un viņus aizturēja.

«Pagaidiet!» viņa pavēlēja. «Nāc šurp, Frenk. Es ieraudzīju ko, kas attiecas uz tevi. Nāc un ieskaties man līdzi Pasaules Spogulī.»

Un, kamēr visi gaidīja, Frenks viņai līdzi ieskatījās noslēpumainās dziras līmenī. Viņš sevi ieraudzīja sava tēva celtās pils bibliotēkā un blakus sev redzēja To, kas Sapņo, un viņa roka liegi apņēma viņas viduci. Telegrāfa aparāts, kas parādījās, pēkšņi uztrauca viņas ziņkāri. Raudzīdams viņai izskaidrot aparāta būvi un nozīmi, viņš uzlūkoja lenti un izlasīja tur to, kas viņam lika steigties pie tuvākā telefona. Un tobrīd, kad parādība sāka jau izgaist, viņš redzēja pats sevi telefonā sarunājamies ar savu biržas mākleri.

«Ko jūs tur redzējāt?» Leončija jautāja, laukā ejot.

Un Frenks viņai meloja. Viņš neteica tai, ka savā Ņujorkas bibliotēkā redzējis To, kas Sapņo. Viņš sacīja Leončijai:

«Tas bija telegrāfa aparāts, kas rādīja paniku Volstrītā. Kā viņa var zināt manas intereses, kas saistītas ar Volstrītu un biržas spēli?»

19

«Kādam taču jāprec šī trakā sieviete!» Leončija teica, līdzi saviem ceļa biedriem ērti atlaizdamās viņiem ierādītajā istabā uz salmu pinuma. «Tas būs vairāk nekā varonis, kas glābs mums visiem dzīvību un pats savu dzīvību līdzi. Te nu, sinjor Tores, jums ir jaukākā izdevība glābt četriem cilvēkiem dzīvību, pašam savu ieskaitot.»

«Brr!» Toress notrīcēja drebuļos. «Es viņu neprecētu ne par desmit miljoniem zeltā. Viņa ir pārāk gudra. Viņa ir pilna šausmu. Taisnību sakot, Henrijs un Frenks ir varonīgāki nekā es. Lai viens no viņiem to prec.»

«Bet es taču esmu saderināts ar Leončiju,» aši iesaucās Henrijs. «Es nevaru valdnieci precēt.»

Un viņi abi uzlūkoja Frenku. Bet viņš vēl nebija paguvis atbildēt, te Leončija iesaucās:

«Tas nav godīgi! Neviens jūs negribat to precēt labu prātu. Vienīgais līdzeklis, kas visu izšķirs, ir loze!»

To teikusi, viņa izrāva no pinuma trīs salmiņus un vienam no tiem nolauza galu.

«Kurš izvilks īsāko salmiņu, tam valdniece jāprec. Jūs, sinjor Tores, velciet pirmais.»

Toress aizmeta krustu, nodrebēja un lozi izvilka. Viņa salmiņš bija tik pārsteidzoši garš, ka tīrā puikas jautrībā viņš sāka griezties priecīgā dejā.

Otrais vilka Frenks, un viņa salmiņš bija tikpat garš. Henrijam vairs nebija jāvelk.

Leončijai rokā bija liktenīgais salmiņš. Henrijam, uzlūkojot Leončiju, sejā bija lasāms dziļākais traģisms. To redzēdama, Leončija izjuta mokošu žēlumu pret viņu. Uzmetis acis Leončijai, Frenks pamanīja viņas žēlumu, un galva viņam sāka kaist un kvēlot.

«Uzklausiet!» viņš iesaucās. «Jūsu vidū ir viens vecpuisis, kas nebaidās laulības dzīves. Es viņu precēšu.»

Henrijs izjuta tik lielu atvieglojumu, kā kad viņš būtu atpestīts no nevairāmas nāves. Viņa roka cieši saspieda Frenkam roku un viņi ieskatījās viens otram acīs tik skaidri, kā var skatīties tikai godīgākie un cēlākie vīri. Ne viens, ne otrs viņi nemanīja izmisumu Leončijai skatā, dzirdot viņu vārdus.

Bet viņu lēmuma tuvāku apcerēšanu nejauši pārtrauca Lielā Nama meitenes ienākšana; tā atnāca sievu pavadībā, kuras atnesa viņiem ēdienu. Toresa asais skats vispirms ieraudzīja dārgakmeņu pavedienu meitenei ap kaklu. Tie bija krāšņi zaigojoši rubīni!

«Tos man nupat iedeva Tā, kas Sapņo,» meitene sacīja, priecādamās, ka viņas jaunā rota viņiem tik ļoti patika.

«Vai viņai vēl ir tādi akmeņi?» Toress jautāja.

«Zināms!» meitene atbildēja. «Viņa man nupat parādīja lielu lādi, dārgakmeņiem pilnu. Tie laistījās un spulgoja visās krāsās un tie bija daudz lielāki nekā šie, tikai nebija savērti pavedienā. Tie zvīļoja katrs par sevi kā lieli izlobīti graudi.»

Kamēr citi gūstekņi ēda un runājās, Toress nervozi smēķēja papirosu. Izsmēķējis viņš drudžaini piecēlās un ēstgribas trūkumu teica aiz neveselības.

«Uzklausiet!» viņš droši teica. «Es spāniski "protu labāk nekā jūs — abi Morgani. Un turklāt es esmu pārliecināts, ka par jums abiem labāk pazīstu spānietes dabu. Gribēdams jums pierādīt, ka mana sirds pret jums ir gluži lojāla, es tūdaļ došos pie viņas un raudzīšu viņu atrunāt no laulības nodoma.»

Viens pīķu nesējs Toresam aizstājās ceļā, bet otrs aizgāja viņu valdniecei pieteikt, tūdaļ atgriezās un ar lokās mājienu ielaida viņu iekšā. Valdniece, puszvijus atlaidusies dīvānā, laipni pamāja viņam ar galvu un lāva sev tuvoties.

«Vai tev negribējās ēst?» viņa rūpīgi vaicāja un, kad viņš teica savu ēstgribas trūkumu, vēl piebilda: «Varbūt tev gribas ko dzert?»

Toresam acis iezibējās. Valdniece sasita plaukstas un teica savu pavēli uz saucienu ienākušai kalponei.

«Tas, kā pats redzēsi, būs vīns, ko četri simti gadus atpakaļ atveda Da Vasko,» viņa teica, rādīdama nelielu koka soliņu, ko ienesa kāds jauneklis un nolika viņai pie kājām.

Par vīna senumu nevarēja būt šaubu, un Toresam, domājot, ka šis vīns četri simti gadus atpakaļ atvests pāri rietumu okeānam un ir divpadsmit paaudzes vecāks nekā viņš pats, uznāca nevairāma dziņa noraudzīt brīnišķo dzērienu un neklusināmā kāre sāka viņam kutināt rīkli. Lai gan kauss, ko kalpone Toresam pielēja līdz malām, bija liels, viņš tomēr iztukšoja to sausu, apbrīnodams vīna maigo jaukumu.

Valdniece viņam lika piesēsties uz dīvāna malas pie savām kājām, lai viņš labāk būtu novērojams, un jautāja:

«Tu nāci neaicināts. Ko gribi man teikt vai jautāt?»

«Es esmu tas, kam krita loze,» viņš atteica, uzgriezdams ūsas un saceldamies triumfējošā izskatā, kādā vīrieši daždien mēdz saņemties, kad iet uz tikšanos pie savām izredzētām.

«Dīvaini,» viņa sacīja. «Tas nebija tavs vaigs, ko es skatīju Pasaules Spogulī. Te droši vien būs kāds malds.»

«Laikam gan kāds malds,» viņš aši piekrita, viņai skatā lasīdams, ka viņai viss jau zināms. «Droši vie.n. mani maldinājis brīnišķais dzēriens. Tam ir burvju spēks, kas raisīja manu mēli un lika tev sacīt, ko jūt mana sirds. Es tevis tvīkstu un ilgojos!»

Smejošām acīm viņa atkal pasauca kalponi un lika Toresam pildīt otru vīna kausu.

«Nu droši vien tu dosies otrā maldā, ko?» viņā ķircināja to, kad tas iztukšoja lielo kausu.

«Ak, valdniece, nē!» viņš atteica. «Nu atkal viss man skaidrs. Es atkal esmu savas uzticamās sirds pavēlnieks. TeV par vīru laimes lēmums izraudzīja Frenku Morganu, to, kas tev skūpstīja roku.»

«Tu saki patiesību,» viņa svinīgi sacīja. «Pasaules Spogulī es redzēju viņa vaigu un zināju, ka tā tam jānotiek.»

Viņas vārdu iedrošināts, Toress turpināja:

«Es esmu viņa draugs, viņa krietnākais un labākais draugs. Tu, kas zini visu, zini arī līgavas pūra nešanas paradumu. Viņš sūtīja mani, savu labāko draugu, izdibināt un apraudzīt savas līgavas pūru. Es varu tev sacīt, ka viņš savā zemē ir viens no bagātākiem vīriem, bet viņa zemē visi ir bagāti.»

Viņa piecēlās no dīvāna tik strauji, ka Toress pēkšņi sarāvās un gandrīz līšus nolīda zemē, izbailēs gaidīdams viņas šķēpa cirtienu savu plecu starpā. Bet valdniece aši aizsteidzās, pareizāk sakot: aizslīdēja pie durvīm, kas gāja telpas iekšienē.

«Nāc, iesim!» viņa atmuguriski sauca valdonīgu pavēli.

Iegājis Toress tūdaļ noprata, ka viņš ir valdnieces guļamistabā. Bet viņu nevaldzināja istabas iekārtojums. Pacēlusi smagas, varā kaltas lādes vāku, viņa ar mājienu Toresam lika ieskatīties lādē iekšā. Viņš paklausīja un ieraudzīja tik brīnišķu dārgakmeņu krājumu, kādu senāk nebija ne sapnī redzējis. Lielā Nama meitene bija teikusi patiesību. Dārgakmeņi, kuru vērtība nebija nosakāma un izteicama skaitļiem, lādē laistījās un spulgoja kā lieli izlobīti graudi: dimanti, rubīni, smaragdi, safīri, visretākie, skaidrākie un lielākie par visiem, kādi vien pasaulē bija.

«Bāz viņos rokas līdz pašiem pleciem,» viņa sacīja, «un tu redzēsi, ka šie ziepju burbuļi nav vis tavu sapņu mirdzums, bet dzīva īstenība. Un tu droši varēsi sacīt savam bagātajam draugam, kam es nolemta par sievu, ko tu manā lādē redzēji.»

Un Toress, kam asinīs un smadzenēs kvēloja četri simti gadu vīna reibums, darīja, ko valdniece tam lika.

«Vai tad šie stikliņi tik dārgi?» viņa zobgalīgi jautāja. «Tev acis tik platas, kā kad tās raudzītos vislielākos brīnumos.»

«Es savu mūžu nebiju sapņojis, ka pasaulē kur būtu tādi dārgumi!» viņš teica noreibis.

«Vai tie ir augstāki par visām vērtībām?»

«Tie ir augstāki par visām vērtībām.»

«Vai tie ir lielāki par varonības cēlumu, mīlu un godu?»

«Tie.lielāki par visu pasaulē. Tie ir lielākais neprāts!»

«Vai tie var man nopirkt tava labākā drauga Frenka sirdi?»

Pirmo reizi Toress ieskatījās viņai acīs, tad pamāja ar galvu un nomuldēja ko, bet acis viņam kaisa četri simti gadu sena vīna reibumā un bezgalīgās bagātības žilbinošā spožumā,

«Vai tad labajam Frenkam tie tik loti mīli?»

Toress klusēdams pamāja ar galvu.

«Vai visiem tie tik mīli?»

Viņš vēl noteiktāk pamāja ar galvu.

Viņa pēkšņi sāka smieties sudrabainiem smiekliem, kuros izskanēja nicinājums. Pieliekusies viņa satvēra visu sauju reto dārgakmeņu.

«Nāc man līdzi,» viņa sacīja. «Es tev parādīšu, kā es mīlu tos.»

Viņa izveda-to cauri istabai un uzgāja uz terases, kas stiepās gar visām trijām nama sienām, kuras nokarājās pāri ūdeņiem, bet ceturtā siena bija pati kraujā klints. Pie klints pakājes, zem paša nama, ūdens mutuļoja un krāca baigā atvarā.

Atkal smiedamās saviem sudrabainiem smiekliem, valdniece dārgakmeņu sauju iemeta pašā atvara vidū.

«Tā es tos mīlu!» viņa iesaucās.

Pēkšņi atģidies, Toress raudzījās kārām un zibošām acīnv

«Atpakaļ tie mūžam vairs neatnāks!» valdniece aizvien vēl smējās. «No turienes nekad vēl nekas nav atgriezies. Paraugies!»

Viņa iemeta puķu pušķi, un ūdens virpulis, sagriezdams to savā spirālē, vienā mirklī to ierāva dzijumos.

«Ja nekas no turienes atpakaļ nenāk, tad teic, kur paliek viss, kas tur iekrīt?» Toress rupji jautāja.

Valdniece paraustīja plecus, lai gan Toress noprata, ka viņai zināms šīs krāces noslēpums.

«Daudzi jau aizgājuši šo ceļu,» viņa teica gurdā balsī. «Vēl neviens nav pārradies. Kad mana māte nomira, viņa arī aizgāja šo ceļu. Toreiz es vēl biju maziņa.»

Te pēkšņi viņa it kā attapās.

«Un nu tu, vīrs ar ķiveri galvā, vari iet. Ej un stāsti, ko pieredzējis, savam saimniekam, es gribēju sacīt: savam draugam. Teic viņam, kādu pūru es varu viņam nest. Un, ja arī viņš tikpat kārs pēc šiem stikla gabaliņiem kā tu, tad viņa rokas drīz mani apskaus. Es palikšu še un sapņos gaidīšu viņa atnākšanu. Šī ūdeņu rotaļa mani ielīksmo.»

Paklausīdams valdnieces pavēlei, Toress iegāja viņas guļamistabā, bet tūdaļ aizzagās atpakaļ pie terases durvīm pamest skatu uz valdnieci. Viņš ieraudzīja to nometušos uz terases grīdas un, galvu rokā atspiedušu, neatlaidīgi lūkojamies mutuļojošā virpulī. Viņš aši piesteidzās pie lādes, pacēla vāku, paķēra pilnu sauju dārgakmeņu un iebāza tos kabatā. Bet, tiklīdz viņš otru lāgu bāza roku lādē, te viņam aiz muguras atskanēja valdnieces zobgalīgie smiekli.

Te pēkšņi viņu satvēra tādas bailes un tik negantas dusmas, ka viņš metās tai virsū, likdams viņai atkāpties uz terases, un viņš to droši būtu sagrābis, ja viņa laikā neizrāvusi dunci.

«Zaglis!» viņa klusi teica. «Tev nav goda. Bet zagļiem šajā ielejā ir tikai viens liktenis: nāve. Es tūdaļ saukšu savus pīķu nesējus, lai met tevi virdošā straumē!»

Bet kļumais stāvoklis Toresam ierosināja atjautību. Kā neviļus ieskatījies putošā dzelmenī, kur valdniece to teicās iekšā mest, viņš pēkšņi iekliedzās šausmās un izbailēs, it kā būtu tur ko ieraudzījis, atmetās uz viena ceļa un šķietamu šausmu pārvērsto seju aizsedza rokām. Valdniece paraudzījās atvarā, gribēdama saskatīt, ko Toress tur redzējis. Tas bija mirklis, ko viņš gaidīja. Viņš vienā lēcienā kā tīģeris bija tai klāt, satvēra viņai rokas un izrāva no tām dunci.

«Tu pekles lāsts un ļaunuma posts!» viņš šņāca, aizvien vēl trīcēdams niknumā un dusmās. «Tu burve un ragana, kas palaidusi vaļā visus tumsas spēkus un visus velna niķus! Bet tu esi sieviete, tu esi mirstīga kā mēs visi! Tevī ir visu mirstīgo cilvēku vājība, tevī ir visu sieviešu vājība, tādēļ es ļauju tev pašai izraudzīties; vai nu lai metu tevi virpulī, kur tevi gaida nenovēršams gals, vai . . .»

«Vai?» viņa jautāja.

«Vai arī…»

Viņš apklusa, pārlaida mēli iztvīkušajām lūpām un pēkšņi

iesaucās:

«Nē, nē! Pie svētās dievmātes es zvēru, es nebīstos! Vai arī tu šodien pat vēl būsi mana sieva!»

«Vai gribi kļūt mans vīrs manis pašas vai manu dārgakmeņu

dēļ?»

«Dārgakmeņu dēļ,» viņš nekaunīgi atzinās.

«Bet Dzīvības Grāmatā ir rakstīts, ka es būšu Frenka sieva,» viņa atteica.

«Tad pārrakstīsim šo lapas pusi Dzīvības Grāmatā.»

«It kā tas būtu iespējams!» viņa sāka smieties.

«Tad es tev pierādīšu tavu mirstību un nogāzīšu tevi atvarā, kā tu tur iemeti puķes un dārgakmeņus!»

Patiesi, Toresam tobrīd nebija baiļu, viņš bija pārgalvīgs un karsts, jo senais vīns viņam kūsāja asinīs un svēla smadzenes; viņam nebija baiļu arī tādēļ, ka viņš bija stāvokļa kungs. Un turklāt, kā daždien spānietis, viņš nevarēja atmest šī mirkļa izbaudu, kur viņam bija tik spoža loma un kur viņa daiļrunībai bija tāds plašums.

Te pēkšņi viņa lika tam bailēs nodrebēt, skanigi iesaukdamās kā iesaucas spānieši, kalpus aicinot. Viņš aizdomīgi uzlūkoja valdnieci, ieskatījās durvis, kas gāja guļamistabā, tad atkal vērās viņai sejā.

Kā rēgs bez trokšņa izlēca pa durvīm baltais suns, ko Toress tikai acu stūrī neskaidri pamanīja. Vēlreiz nodrebējis, Toress nevijus atgrīlojās. Bet viņš vairs nesajuta pamatu zem kājām un viņa miesas svars to rāva lejup burzguļojošā krācē zem terases. Šausmās kliegdams, viņš krita dzelmē un krītot pamanīja balto suni, kas ielēca viņam līdzi.

Lai Toress bija cik liels peldētājs būdams, viņš straumes virpulī bija nevarīgs kā skaida. Un Tā, kas Sapņo, no terases noskatīdamās kā apburta, redzēja Toresu un viņam līdzi balto suni izgaistam mūžam mutuļojošo ūdeņu dziļumos, no kurienes neviens vēl nebija atgriezies.

20

Tā, kas Sapņo, vēl ilgi noskatījās krāces mutulī. Un beidzot viņa nopūzdamās teica: «Mans nabaga suns!» un lēni piecēlās.

Aši iesteigusies istabā, valdniece sasita plaukstas, saukdama savu kalponi, un dārgakmeņu lādes vāku redzēja aizvien vēl vaļā pamestu. Viņa pateica kalponei savas pavēles un pati aizgāja atpakaļ terasē, no kuras viņa nemanot varēja novērot visu, kas istabā notiek.

Pēc brītiņa kalpone istabā ieveda Frenku un viņu pameta tur vienu. Viņam prāts pavisam nebija jautrs.

Apskatījies viņš tūdaļ redzēja, ka viņš ir ievests guļamistabā, un viņam iekrita prātā, vai tikai viņš nav jau izdaudzināts par valdnieces vīru. Savās domās nogrimis, Frenks gandrīz nevēroja dārgakmeņu lādi. Viņu novērodama, valdniece redzēja to īsu brīdi stāvam neziņā, droši vien gaidot, vai nenāks viņa, tad lēni pieejam pie lādes. Viņš paņēma pilnu sauju dārgakmeņu un ļāva tiem citam pēc cita krist lādē atpakaļ, kā kad tie tiešām būtu tikai stikla gabaliņi, un pagriezies sāka aplūkot leoparda ādas viņas gultā. Viņš atsēdās gultā un bija tikpat vienaldzīgs pret krāšņo gultu, kā zaigojošiem dārgakmeņiem. To redzēdama, valdniece tik dzīvi ielīksmojās, ka nevarēja vairs pietikt ar vērošanu vien. Ienākusi istabā un sveikdama Frenku, viņa smiedamās sacīja:

«Vai tiešām sinjors Toress bija melis?»

«Bija?» Frenks jautāja, lai būtu kas ko teikt, un gāja viņai pretī.

«Viņa vairs nav,» valdniece sacīja. «Viņš aizgāja, un ir labi, ka viņš aizgāja, jo viņš vairs mūžam nepārnāks. Bet viņš man neteica taisnību, vai nav tiesa?»

«Viņš nekad nav teicis patiesību,» Frenks atbildēja. «Viņš vienmēr melo.»

Frenks neviļus pamanīja prieku viņas sejā izdziestam, kad viņš tik sirsnīgi piekrita viņas vārdiem par Toresa melību.

«Ko tad viņš stāstīja?» Frenks jautāja.

«Viņš teicās izraudzīts kļūt man par vīru.»

«Viņš melo,» Frenks vienaldzīgi teica.

«Un vēl viņš teica, tu esot izraudzīts, un atkal meloja,» viņa piemeta, un balss tai pārtrūka.

«Es esmu tas, kam jātop par tavu vīru,» viņš noteikti sacīja. «Tu esi daiļa. Kad svinēsim kāzas?»

To dzirdot, seja viņai atspīdēja tik neturamā līksmē, ka Frenkam turpat bija jāzvēr viņu mūžam neapbēdināt un nesāpināt. Viņa varēja būt Pazudušo Dvēseļu pavēlniece un neskaitāmu dārgumu īpašniece, un viņai varēja būt burvju spēks, kas gaismā cēla pārdabīgas parādības. Bet Frenkam viņa šķita tikai vientulīga un vientiesīga kaislībās tvīkstoša sieviete, kas

mīlas ugunīs vēl nav kvēlojusi.

* * *

«Tā nu,» pēc pusstundas viņa sacīja, sēdēdama roku rokā ar Frenku, «tā nu es tev būtu pastāstījusi visu, ko par sevi zinu. Par savu pagātni es zinu tikai to, kas man stāstīts. Tagadni es skaidri redzu savā Pasaules Spogulī. Arī nākotni es varu saskatīt spogulī, bet neskaidri un miglaini. Un vienmēr es arī neizprotu to, ko redzu. Dzimusi es esmu še. Še dzimusi arī mana māte un manas mātes māte. Katras valdnieces dzīvē ir bijis kāds vīrietis. Dažreiz viņi nākuši šai ielejā tāpat kā tu. Manai mātes mātei, kā man stāstīts, vajadzējis atstāt ieleju un meklēt sev vīru, un viņa ilgi bijusi prom, daudzus gadus kavējusies citās zemēs. Tāds pats liktenis bijis manai mātei. Slepeno ceļu caur kalnu, kur sen jau miruši konkistadori apsargā maiju noslēpumus un kur stāv pats Da Vasko, ķiveri galvā, ko viņam nekaunīgi nozaga melīgais un nelietīgais Toress, lai liktu to pats savā galvā, šo slepeno ceļu es zinu. Ja tu nebūtu atnācis, man būtu bijis jādodas pasaulē tevi meklēt un atrast, jo tu man eši nolemts un tev bija reiz jātiekas ar mani.»

Te ienāca sieviete pīķa nesēja pavadībā un Frenkam grūt* bija saprast neskaidro un sajaukto spāniešu valodu, kurā tūdaļ sākās aša saruna, ko valdniece viņam pārtulkoja.

«Mums tūdaļ jādodas uz Lielo Namu svinēt kāzas. Saules priesteris esot saspītējies, droši vien tādēļ, ka viņam neļāva izliet jūsu asinis ziedoklī. Viņš ir pārlieku asinskārs. Viņš ir gan Saules priesteris, bet gudrības viņam nav daudz. Man ziņo, ka viņš lūkojis saniknot tautu un sacelt to pret mūsu kāzām. Vecais suns!»

Viņa savilka dūres, bargi sarauca uzacis un acis viņai zibēja valdonīgās dusmās.

«Es viņam likšu mūs salaulāt pēc vecām paražām Lielā Nama priekšā pie Saules altāra!»

* * *

«Vēl nav par vēlu, Frenk, spriedumu grozīt,» Henrijs sacīja, «īso salmiņu es izvilku. Tā nebūs taisnīgi. Vai . man nav taisnība, Leončija?»

Leončija neatbildēja. Viņi stāvēja noslēgtā grupā sanākušo Pazudušo Dvēseļu priekšā pie paša altāra. Valdniece ar Saules priesteri ieslēdzās Lielajā Namā.

«Valdniece nemaz nav ļauna sieviete,» Frenks sacīja. «Man ir diezgan spēka padoties savam liktenim ar cieņu un godu, pat aukstasinību. Un klausies, Henrij, ko vēl tev teikšu: viņa nemaz nebūtu gājusi pie tevis par sievu, kaut tu to gribētu no visas sirds.»

«Kā to lai zina,» Henrijs atteica.

«Tad ej un sakies viņu precēt,» Frenks teica. «Tur jau viņa nāk. Ieskaties viņai acīs. Tur es redzu lielas rūpes un nemieru. Bet priesteris ir drūms kā negaisa mākonis. Ej un saki, ka viņu prečēsi, un tu redzēsi, kādas tev izredzes.»

Henrijs spītīgi pamāja ar galvu.

«To es darīšu, negribēdams tev rādīt savu siržu iekarotāja varu, es to darīšu taisnības vārdā. Es negribu pieņemt tavu upuri un izvairīties no sava likteņa.»

Frenks un Leončija nepaguva viņu aizturēt, te viņš, jau izlauzies baram cauri un ar plecu atgrūdis priesteri, stāvēja valdnieces priekšā un strauji un nopietni viņai ko sacīja. Bet valdniece, viņa vārdus dzirdējusi, sāka smieties. Viņa gan nezobojās par Henriju, bet gavilēdama smējās par Leončiju.

Nebija vajadzīgs nemaz ilgs laiks, lai Henrijs pret visiem saviem pārliecības spēka pilnajiem vārdiem dzirdēju: nē. Un tūdaļ valdniece piegāja pie Leončijas un Frenka. Saules priesteris gāja viņas pēdās, un nopakaļ Henrijs, nespēdams apslēpt savu prieku, kas viņu satvēra, dzirdot valdnieces atsacīšanos.

«Ko tu par to domā?» valdniece uzrunāja Leončiju. «Labais Henrijs nupat man piesolījās par vīru. Tas jau ceturtais piedāvājums vienā pašā dienā. Vai vīrieši mani nemīl? Vai tev kādreiz bijuši četri mīļākie un visi tevi gribējuši precēt tavā kāzu dienā?»

«Četri?» Frenks iesaucās.

Valdniece viņu uzlūkoja maigi un mīļi.

«Tu pats esi viens un otrs ir Henrijs, ko es nupat atraidīju. Un pirms jums bija nelietis Toress. Un nupat vēl Lielajā Namā šis Saules priesteris.»

To atceroties, dusmu sārtums viņai iekvēlojās vaigos.

«Šis Saules priesteris, šis priesteris, kas sen jau pārkāpis savus svētos solījumus, šis vīrietis, kas tikai pa pusei vīrietis, mani aicināja kļūt viņam par sievu! Vecais suns! Derdzīgais dzīvnieks! Un beigās viņš vēl bija tik nekaunīgs, ka biedēja mani: es mūžam nebūšot Frenka sieva. Iesim! Es viņu pārmācīšu!»

Viņa pamāja saviem miesassargiem, lai tie apņem visu grupu, un diviem, kas bija priesterim aiz muguras, viņa ar skatiem lika ieslēgt to grupā līdzi. To redzēdamas, Pazudušās Dvēseles sāka īgt un kurnēt.

«Nāc līdzi, priesteri!» valdniece bargi pavēlēja. «Ja nenāksi, mani ļaudis tevi nokaus!»

Uznāca saspīlēts klusums. Gandrīz visu minūti neatskanēja neviens vārds, neraisījās neviens pakustējiens. Visi stāvēja kā statujas, un visi skati vērās uz priesteri.

Te pēkšņi viņš pats, kam dzīvība bija briesmās, pirmais kliedēja klusumu. Viņš padevās. Viņš mierīgi un lēni pagrieza muguru pret draudošiem pīķiem, nometās ceļos un senā spāniešu valodā skaitīja lūgsnu dzīvinošai Saulei.

Priesteris no altāra paņēma mazu duncīti un mazu zelta kausiņu, un sniedza tos valdniecei. Viņa uzrunāja Frenku, un Frenks tūdaļ atlocīja piedurkni un pacēla kreiso roku. Bet, iekām viņai bija jāiecērt Frenkam ādā, valdniece apstājās, at- ģidās un uzmanīgi pielika mēli pie asmens gala.

Te pēkšņi viņu satvēra niknums un negantas dusmas.

Ar mēles galiņu nolūkojusi asmens garšu, viņa duncīti aizmeta pa roku galam un tikko neuzbruka priesterim, trīcēdama lielās savaldīšanās pūlēs. Pavērusies uz to pusi, kur viņa aizmeta duncīti, pārliecināties, vai sazāļotais asmens kādam nav uzkritis un nodarījis ļaunu, viņa no sava ģērba izvilka otru

tādu pašu duncīti. Arī tam viņa pielika mēli, pirms iedrošinājās iecirst Frenkam ādā un zelta kausā iepilināt dažas viņa asiņu lāses. Frenks to pašu darīja arī valdniecei rokā un priesteris, ko aizvien vēl uzlūkoja viņas zibošie skatieni, paņēma kausu un sajauktās asinis izlēja uz altāra, piepildīdams ziedojumu.

Uznāca klusums. Valdniecei savilkās uzacis.

«Ja šodien uz šī altāra jāizlīst kādām asinīm …» viņa sāka draudpšā balsī.

Un priesteris kā atģidies darīja to, pret ko sacēlās visi viņa dvēseles spēki, pagriezās pret tautu un svinīgi pavēstīja, ka no šīs dienas Frenks un valdniece ir vīrs un sieva.

21

Divas domas pazibēja Toresam galvā, kad ūdens virpulis viņu rāva aizvien dziļāk savā dzelmē. Pirmās domas bija par milzīgo balto suni, kas krācē viņam ielēca līdzi. Otrās bija tās, ka Pasaules Spogulis melo. Ka te viņu gaida nevairāms gals, par to vairs Toress nešaubījās, un tomēr, kaut Pasaules Spogulī viņš ieskatījās tikai īsu brīdi un ātri atgrīļojās, tomēr viņa gals, ko tas spogulī skatīja, vismazāk bija līdzīgs nāvei ūdens dzelmē.

Neaiztecēja ne minūte, kad Toress pats atskārta, laiku mērodams ar savu elpu, pareizāk sakot: elpas aizturēšanu, un viņam galva izpeldēja aizvien lēnākas straumes līmenī, bet plaušas ieelpoja spirgtu un dzestru gaisu. Nesteigdamies peldēt uz priekšu, Toress izbaudīja dažu mirkļu tīksmi, turēdamies virs līmeņa, atpūzdamies un pārdomādams, kas noticis ar suni un kādas nejaušības viņam gaidāmas šajā pazemes piedzīvojumā.

Drīz viņš priekšā ieraudzīja gaismu, nespodru, bet drošu dienas gaismu, un, gaismai vēršoties aizvien lielākā spožumā, viņš apskatījās un ieraudzīja to, kas viņu dzina visiem spēkiem peldēt uz priekšu. Viņš ieraudzīja balto suni, kas traucās viņam līdzi, kam atņirgtie zobi baigi zibēja aizvien spilgtākā dienas gaišumā. Tur, kur bija gaismas avots, Toress saskatīja krastā izcilni un uzrāpās tam virsū.

Un atkal viņam iešāvās prātā divas domas. Vai labāk ne- nosist peldošo kustoni, iekām tas vēl nav izlēcis uz akmens? Vai arī palūkot rāpties augšup pie gaismas avota, cerībā, ka suni straume aizraus izcilnim garām? Viņš paklausīja savu otro padomu un trausās augšā, rāpdamies pa šauro klints malu. Bet suns, izlēcis no izciļņa, steidzās Toresam nopakaļ visu savu četru kāju ātrumā un izturībā, un drīz to panāca. Toress pēkšņi pagriezās kā pie klints pierauts un, gaidīdams suņa lēcienu, izstiepa roku, kurā bija sažņaugts nazis.

Bet baltais suns viņam nelēca virsū. Tas kavējās,. labsirdīgi pavērtu rīkli, un atmetās uz pakaļkājām, bet labo priekškāju izstiepa, kā sveicinādams Toresu. Paņēmis suņa ķepu savā rokā un kratīdams to, Toress tikko nepakrita gar zemi pēkšņā reakcijā, kas uznāca līdz ar atvieglojuma jūtām. Viņš sāka histēriski smieties, aizvien vēl kratīdams suņa ķepu, bet suns savām labsirdīgajām acīm un plato rīkli it kā smējās, viņam atbildēdams. o,

Iedams pa klints malu sunim aiz muguras, Toress pamanīja, ka šaurā taka, kas stiepās straumei līdztekus, pacēlusies augšup, atkal nogrima ūdenī. Te nu Toresu pārsteidza divas parādības, viena viņam lika apstāties un nodrebēt, bet otra viņam sirdī viesa cerību. Pirmā parādība bija pazemes upes tālākā straume. Visā sparā brāzdamās pret klinšu sienu, šļakatu un putu jūklī straume joņoja pa klints apakšu, un tās viļņu gali, asi un augsti, liecināja par strāvas mulsinošo ātrumu. Otra parādība bija milzu robs alas akmens griestos, pa kuru iekšā lija žilbinoša dienas gaisma. Robam diametrā nebija mazāk kā piecpadsmit pēdu, bet tas bija aizausts zirnekļa tīkliem, ērmīgākiem un fantastiskākiem, nekā būtu varējusi iedomāties visneprātīgākā fantāzija. Vēl baigāka un ērmīgāka bija kaulu čupa zem zirnekļu tīkliem. Tīklu resnie pavedieni sudrabaini laistījās. …

Starp divi zemākiem pavedieniem, no kuriem izauga brīnišķie tīkli, Toress pamanīja robu, pa kuru tas būtu varējis uzlīst augšā; bet, iekām viņš iedrošinājās to darīt, uzmanība viņam lika ceļu izmēģināt pie otra radījuma, un viņš iestūma robā suni. Baltais suns izlīda tam cauri un nozuda; Toress jau dzīrās tam sekot, te pēkšņi suns atgriezās atpakaļ. Viņa lēciena paniskais straujums bija tik liels, ka Toresu tas-pasita gar zemi un viņi abi nogāzās. Toress izglābās, abām rokām aizķerdams klints izcilni un noturēdamies uz tā, bet suns noslīdēja un ievēlās mutuļojošā straumē. Toress gan izstiepa roku, gribēdams to satvert, bet suns nozuda zem klints.

Toress ilgi šaubījās. Baigi bija nolūkoties pazemes straumes tecēšanā un vēl baigāk bija tai uzticēties. Viņam pār galvu bija klajš ceļš uz brīvo zemi, un visa dvēsele Toresam tiecās pret sauli, kā tiecas uz viņu bite vai zieds^ Bet kādas briesmas pārsteidza suni, ka tas paniskās bailēs drāzās atpakaļ?

Izvilcis valdnieces dunci, viņš vislielākā uzmanībā līda pa tīkla pavedieniem. Viņš ieraudzīja to pašu, ko pirms viņa redzēja baltais suns, un atrāvās tik lielā šausmu ātrumā, ka iekrita ūdenī un ne par lāgu nepaguva ieelpot skaidru gaisu, te viņu pazemes strāva jau ierāva sava virpuļa tumsā.

* * *

Tobrīd valdnieces ezera namiņā norisinājās tikpat baigi notikumi un tikpat lielā ātrumā. Tiklīdz pārradās jaunais pāris pēc laulības ceremonijas Lielajā Namā un sēdās pie tā, ko varēja saukt par kāzu mielastu, te pēkšņi bulta, ieskrējusi pa bambusa sienas spraugu, aizsvilpa starp valdnieci un Frenku un ieķērās pretējā sienā, aizvien vēl drebēdama un džinkstēdama no trieciena pret pēkšņo kavēkli. Piesteigušies pie logiem, kuriem skats bija uz šauro tiltu, Henrijs un Frenks tūdaļ atskārta visas sava stāvokļa briesmas. Viņi redzēja valdnieces pīķa nesēju, kas apsargāja tiltu, iegāžamies ūdenī, un mugurā tam bija ieurbušies tāda pati bulta kā tā, kas ieskrēja nama sienā. Krastā pie paša tilta bija sanākuši visi Pazudušo Dvēseļu cilts vīrieši, Saules priesteri priekšgalā, un gaisā meta neskaitāmas bultas. Aiz viņiem bija saskatāmas cilts sievietes un bērni.

Vārīgā namiņa aplenkšana nevilkās ilgi. Lai gan Frenks, atšaudīdamies ar Henrija revolveri, tiltu nogāza, aplenktie nevarēja apdzēst jumtu, kas aizdegās divdesmit vietās vienā mirklī; to aizdedzināja uz priestera pavēli izšautās Pazudušo Dvēseļu ugunīgās bultas.

«Mums vairs tikai viens glābiņš,» valdniece čukstēja, stāvēdama uz terases, kas nokarājās pār putojošo dzelmi, un satverdama Frenka roku, pieglauzdamās viņam un meklēdama palīgu. «Šī straume iztek krastmalā.»

Viņa rādīja virpuļa vidu, kas sudrabaini sūcās dziļumā.

«Neviens vēl nav no turienes atgriezies. Pasaules Spogulī es redzēju tos joņojam pazemes krācēs un izpeldam krastā. Bet tie visi bija miroņi. Ja atskaita Toresu, es vēl nevienu neesmu redzējusi dzīvu aizpeldam turp. Visi jau bija miroņi! Tie vēl nekad nav atgriezušies. Arī Toress vairs neatgriezīsies.»

Visi šausmās saskatījās, domājot par baigo ceļu.

«Vai cita ceļa nav?» Henrijs jautāja, glauzdams Leončiju pie krūtīm.

Valdniece kratīja galvu. Ap viņiem jau sāka krist degoši salmi no jumta, bet ausīs viņiem skanēja asinskāras dziesmas, ko ezera malā dziedāja Pazudušās Dvēseles. Valdniece palaida Frenka roku, taisīdamās steigties guļamistabā, te atkal satvēra viņa roku un aizrāva viņu sev līdzi. Viņš brīnīdamies noskatījās, valdniecei- blakus stāvēdams, kā viņa aizdarīja dārgakmeņu lādes vāku un aizbultēja to. Tad viņa ar kāju atspēra salmu pinumus uz grīdas un pacēla lūku, pa kuru varēja nokāpt līdz atvaram. Paklausīdams viņas mājienam, Frenks aizstūma lādi pie lūkas un ielaida to iekšā.

«Nu mums laiks šo vietu pamest!» valdniece iesaucās. «Apskauj mani, Frenk, mans vīrs, pacel mani, un lēksim abi reizē,» viņa sacīja. «Mēs būsim ceļa rādītāji.»

Un nolēkuši viņi nozuda ūdens virpulī. To pašu brīdi nogāzās jumts un sakrita degošie koka stumbri. Te pēkšņi Henrijs satvēra Leončiju, cieši apskāva viņu un abi nogāzās putošā krācē.

* * *

Tāpat kā Toress, četri bēgli izkļuva no briesmām, kur tie varēja nosisties, krītot pret klinti, un pazemes upe viņus aiznesa pie tā izciļņa, kur Toress izkāpa malā.

«Kas tik dīvainu zirnekļa tīklu savā mūžā redzējis!» Leončija iesaucās.

«Es labprāt būtu redzējis to ērmu, kas tādus tīklus auž,» Henrijs sacīja.

«Mēs esam laimīgi, ka tas ceļš mums nav jāiet,» teica valdniece.

Visi viņu uzlūkoja neizpratnē un viņa rādīja uz straumi.

«Tas ir mūsu ceļš,» viņa teica. «Es zinu to. Neskaitāmas reizes šo ceļu esmu skatījusi Pasaules Spogulī. Kad nomira mana māte un viņu apbedīja straumes krācē, es Spogulī vēroju viņas miesu un redzēju, ka to atnesa šajā vietā un ierāva pazemes virpulī.»

«Bet viņa bija beigta!» aši iesaucās Leončija.

«Kāds no maniem pīķa nesējiem,» valdniece mierīgi turpināja, «skaists jauneklis, iedrošinājās mani uzlūkot mīlas acīm. Viņu še iemeta dzīvu. Es viņu arī vēroju savā spogulī. Nokļuvis līdz šai vietai, viņš izkāpa malā. Es redzēju viņu palienam zem zirnekļa tīkla un pēkšņi atgrīļojamies, kā kad viņu kāds būtu atgrūdis atpakaļ, un viņš iegāzās krācē.»

«Tad vēl viens mironis!» drūmi teica Henrijs.

«Nē. Es vēroju viņu joprojām, un, lai gan ilgi neižklīda dziļā tumsa, kurā es nekā nevarēju saskatīt, viņš tomēr drīz izpeldēja platā upē, kas tecēja pa zemes virsu, un aizpeldēja līdz krastam, izkāpa malā, es vēl skaidri atceros, ka tas bija kreisais krasts, un nozuda staltu koku biezoknī, kādi neaug Pazudušo Dvēseļu Ielejā!»

Bet valdnieces ceļabiedri, tāpat kā Toress, bailēs atgrīļojās un neiedrošinājās mesties virpojošā straumē, kas trokšņodama aizdrāzās pa klints apakšu.

«Skatiet, tā ir cilvēku un dzīvnieku kaulu čupa,» valdniece viņus biedināja, «tie visi baiļojās iet pazemes ceļu un lūkoja pa šo robu izkļūt saules gaismā. Te ir šie ļaudis, skatiet! Vismaz šo ļaužu miņas, viņu kauli, kurus laiks saberzis pīšļos!»

«Lai arī tā,» Frenks sacīja. «Man pēkšņi uznāca neklusināma dziņa redzēt sauli. Palieciet še, bet es gribu mazliet izpētīt, kas aiz šiem tīkliem slēpjas.»

Izvilcis savu revolveri ar jaunākās konstrukcijas neizmirkstošām patronām, viņš palīda zem tīkla. Tiklīdz viņš nozuda, citi tūdaļ dzirdēja viņa šāvienus. Drīz tie atkal viņu ieraudzīja: viņš kāpās atpakaļ, nebeigdams šaut. Un to pašu brīdi viņi redzēja Frenkam virsū uzveļamies brīnišķā tīkla audēju, ērmīgu un baisu zirnekli, kam no vienas pinkainās kājas līdz otrai bija divi jardi atstatuma; tas raustījās agonijā, un Frenka revolvera lodes, šāviens pēc šāviena, urbās viņa dīvainajā ķermenī. Fantastiskā zirnekļa rumpis, no kura uz visām pusēm atšķīrās resnas kājas, izskatā bija līdzīgs milzīgam papīrkurvim. Ar spalgu un sausu troksni tas vēlās Frenkam uz pleciem un muguras, rāpās atpakaļ un klupa atkal virsū, un pinkainās kājas tam visu laiku ērmīgi staipījās; te pēkšņi tas iegāzās straumes mutulī. Visi četri viņi noskatījās, kā straume to aizrāva līdz akmens sienai un izgaisināja.

«Kur ir viens, tur jābūt vēl otram,» Henrijs sacīja, neticīgi raudzīdamies augšup, no kurienes pa robu atspīdēja dienasgaisma.

«Ceļš pa klints apakšu ir vienīgais ceļš,» valdniece atkal sacīja. «Iesim, mans vīrs, un cieši apskāvušies mēs izkļūsim no tumsas saulē mirdzošā pasaulē. Atceries, ka es vēl mūžam neesmu to redzējusi. Bet drīz es ar tevi kopā to redzēšu pirmo reizi!»

Rokas viņai atraisījās un izstiepās uz viņu, un Frenks nevarēja atturēties, neklausījis viņas aicinājumam.

Un, valdnieci satvēris skaujās, viņš iegāzās mutulī.

* * *

Hualaki upes krastmalā sēdēja divas indiāņu meitenes un zvejoja zivis. Tālumā pacēlās krauja klints, varenas kalnu grēdas atzare. Tai garām drāzās pati lielā upe tumšbrūnā krāsā;

bet, kur meitenes zvejoja, tas bija tikai kluss līcis. Tikpat klusa kā līča ūdens bija viņu zveja. Nekas viņām neraustīja makšķeres auklu, kā kad nevienai zivij gardie kumosi pie āķiem nebūtu kairinājuši ēstgribu. Viena no abām meitenēm, Nikoija, nožāvājās, apēda banānu, atkal nožāvājās un taisījās mest ūdenī banāna mizu.

«Mēs, Konkordija, sēžam pārāk mierīgi,» viņa teica savai draudzenei, «tādēļ mums neviena zivs nav ķērusies. Es gribu sacelt troksni. Ja jau saka, ka visam, kas ceļas augšup, jānonāk lejā, kādēļ tad tas, kas iet lejup, nevarētu ko uznest augšā? Es tūdaļ palūkošu!»

Viņa visā spēkā iemeta ūdenī banāna mizu un sāka laiski vērot to vietu, kur miza iegrima.

«Ja no ūdens kas izlīdīs, tas droši vien būs kas ļoti liels,» tikpat kūtri atbildēja Konkordija.

Te pēkšņi abām meitenēm acis iepletās brīnumā platas, jo no brūnā dziļuma izpeldēja milzīgs balts suns. Meitenes izrāva savas makšķeres no ūdens, nometa tās krastā un cieši apkampās, izbailēs meklēdamas glābiņu viena pie otras, tad sāka skatīties, kā suns aizsniedza krastu līča lej galā, izrāpās malā un nozuda krūmos.

Nikoija un Konkordija nomierinājās un sāka klusi smieties.

«Palūko vēlreiz,» Konkordija teica.

«Nē, nē, lūko nu tu. Tad redzēsim, kas vēl tur būs.»

Gandrīz necerēdama kādu panākumu, Konkordija ūdenī iemeta zemes piku. Un to pašu brīdi iznira galva ar ķiveri. Abas saķērušās, viņas redzēja dzīvu cilvēku izpeldam krastā turpat, kur izpeldēja baltais suns, un tas arī nozuda krūmājā.

Meitenes atkal sāka klusi smieties. Bet nu vairs ne vienai, ne otrai nebija drosmes mest vēl ko ūdenī, lai arī viņas lūkoja kā lūkodamas viena otru pierunāt.

Necik ilgi, te viņas, aizvien vēl klusi smejošas par dīvaino notikumu, ieraudzīja divus indiāņu jaunekļus gar krastu stumjot savu laivu pret straumi.

«Ko jūs smejat?» vaicāja jauneklis.

«Mēs redzējām jocīgus ērmus,» nedroši smiedamās, atteica Nikoija.

«Jūs droši vien būsit sadzērušās,» teica otrs jauneklis.

Abas meitenes kratīja galvas, un Konkordija teica:

«Mums nemaz nav jāsadzeras, lai redzētu ērmus. Kad Nikoija iemeta banāna mizu ūdenī, no upes izpeldēja suns, milzīgi liels un balts suns, tikpat liels kā kalnu tīģeris.»

«Bet, kad Konkordija iemeta zemes piku,» otra meitene steidzās stāstīt, «no ūdens izkāpa cilvēks ar dzelzs galvu. Tā ir burvība. Redziet nu, mēs ar Konkordiju mākam burvības.»

«Zozē!» uzsauca viens indiānis otram. «Uz to derētu iedzert!»

Un viens pēc otra, kamēr viens ar airi noturēja laivu, viņi iekampa pa malkam no pilnās pudeles.

«Nē!» lozē attrauca, kad meitenes lūdza, lai arī šīm dodot iemest kādu malku. «Iedzersit un« atkal redzēsit baltus suņus tīģeru augumā un vīrus ar dzelzs galvām.»

«Labi!» Nikoija pieņēma izaicinājumu. «Tad metiet paši savu pudeli ūdeni un skatiet, kas no upes iznāks. Mums iznāca suns un cilvēks. Varbūt jūs izzvejosit pašu velnu.»

«Es loti gribētu velnu redzēt,» sacīja 2ozē, iedzerdams tādu malku, ka gandrīz vai iztukšoja visu pudeli. «Dzērienā ir drosmes uguns. Man tagad spēka gana, lai satiktos ar pašu velnu!» Viņš atdeva pudeli savam draugam, lai tas izdzer paliekas.

«Un met to upē!» 2ozē uzsauca.

Tukšā pudele skali noplīkšķēja ūdenī, un rezultāts nebija ilgi jāgaida; to pašu brīdi no dziļuma iznira nošautā zirnekļa ērmīgais un pinkainais ķermenis. Bet vientiesīgās indiāņu dvēseles tik lielus brīnumus vairs neizturēja. Jaunekļi laivā atgrīļojās tik lielās izbailēs, ka laivu apgāza. No ūdens pabāzuši tikai galvas, viņi peldus steidzās uz lielās upes pusi, un straume viņus aši nesa lejup, bet iegrimusī laiva lēni slīdēja viņiem nopakaļ.

Novakares saule debesjumā jau ritināja pavisam zemu, kad meitenēm atkal uznāca dziņa vēlreiz pārbaudīt burvju ūdeni. Ilgi runājušās, viņas beidzot apņēmās mest reizē katra vienu zemes piku. Un, tiklīdz viņas to bija darījušas, no upes izpeldēja vīrietis un sieviete: Frenks un valdniece. Meitenes iebēga krūmos un no savas paslēptuves noskatījās, kā Frenks, valdniecei palīdzēdams, aizpeldēja līdz krastmalai.

«Varbūt tas tikai tā gadījies .. . Varbūt tā tikai nejauša sagadīšanās, ka viņi izpeldēja, kad mēs metām ūdeni zemes pikas,» pēc brītiņa Nikoija čukstēja Konkordijai.

«Bet, kad mēs metām vienu piku, izpeldēja tikai viens,» Konkordija pretojās. «Un, kad metām divas, izpeldēja divi.»

«Labi,» Nikoija sacīja. «Tūlīt redzēsim. Palūkosim vēl abas reizē. Ja nekas neparādīsies, tad burvju spēks nav mūsu.»

Un viņas atkal abas reizē iemeta katra savu zemes piku, un vēlreiz no upes dziļumiem izpeldēja vīrietis un sieviete. Bet šis pāris, Henrijs un Leončija, mācēja labi peldēt, un viņi abi blakus izpeldēja lejāk nekā citi, iegāja krūmos un nozuda.

Tikai otrajā dienā pēc savas brīnišķās izglābšanās no pazemes upes Toress nonāca Santantonio pilsētā. Viņš aizgāja kājām, netīrs un nodriskājies, indiāņu puikas pavadībā, kas viņam nopakaļ iļgsa Da Vasko ķiveri. Jo Toress ķiveri gribēja parādīt valdniekam un tiesnesim kā dīvaino piedzīvojumu patiesības pierādījumu; un savu pieredzējumu stāstīšanas prieku viņš jau izbaudīja pirms stāsta.

Rodrigesa Fernandesa bodīte bija maza un netīra, un tur bija tikai viena maza un netīra galda kaste. Likās, ka še jau ilgus gadus neviens nebija ne mazgājis, ne putekļus slaucījis. Gar sienām ložņāja ķirzakas un visādi kukaiņi.

Juvelieris godbijīgi palocījās pret Toresu un ķērcošā falsetā izteica pazemīgu sveicienu. Toress neizmeklēdams no kabatas izvilka kādus divpadsmit vai vairāk dārgakmeņus, ko bija izzadzis Pazudušo Dvēseļu Ielejas valdniecei no lādes, paņēma vismazāko no tiem un, citus ielicis kabatā atpakaļ, vārda neminējis, sniedza to juvelierim.

«Es esmu nabaga vīrs,» juvelieris nokrekšķināja, ļoti vērīgi aplūkodams akmeni.

Viņš uzmeta to uz galda kastes stikla vāka, it kā nebūtu lielas vērtības, un ziņkāri uzlūkoja ienācēju. Bet Toress klusēja, zinādams, ka kārais vecis tā drīzāk uzsāks valodas.

«Vai man būtu jāsaprot, ka dižciltīgais sinjors Toress grib zināt manu spriedumu par šī akmens vērtību?» beidzot dabūja pār lūpām vecais juvelieris.

Toress atbildēja, tikai augstprātīgi pamādams ar galvu.

«Akmens ir īsts. Bet mazs. Un, kā jums pašam redzams, tam lieli trūkumi. Saprotams, ka laba tiesa vēl pazudīs, to slīpējot.»

«Cik tas maksā?» nepacietīgi un rupji jautāja Toress.

«Es esmu nabaga vīrs,» Fernandess atkārtoja.

«Es negribu, lai jūs to pērkat, vecais nelga. Bet, ja jau jūs pats par to sākāt runāt, tad sakiet — cik dosit?»

«Lūdzu, nesirdieties, cēlais kungs, bet es jums jau teicu, ka esmu nabaga vīrs. Es esmu tik nabags, ka dārgakmeņus ne- pērku.»

«Arī tad ne, ja tos var pārdot ar krietnu peļņu?» Toress attrauca.

«Ja es pārliecināšos, ka varu labi nopelnīt, tad, protams, es to pirkšu. Bet, kā jau daždien nabaga vīrs, daudz es nevarēšu maksāt.»

Viņš atkal paņēma rokā akmeni un sāka to ilgi un vērīgi aplūkot.

«Es varu maksāt…» viņš nedroši sāka, «es varu maksāt… bet, lūdzu, cēlais kungs, neaizmirstiet, ka esmu ļoti nabags. Šodien es esmu izstrēbis tikai vienu karoti sīpolu zupas un apēdis garoziņu maizes brokastīs pie kafijas.»

«Kaut velns jūs būtu parāvis, vecais ķēms, cik tad jūs maksāsit?» Toress uzkliedza.

«Pieci simti dolāru, bet es šaubos, vai man tur būs kāda peļņa.»

Lai Toress diezin kā ielīksmojās, dzirdot tādu maksu par tik mazu akmeni, viņš tomēr izlikās, ka grib ņemt to atpakaļ. Bet juvelieris atrāva savu roku, kurā turēja akmeni, negribēdams izlaist no pirkstiem izdevīgo pirkumu.

Tikai tagad Toress atskārta un saprata, cik dārgi bijuši valdnieces akmeņi, kurus senos un sirmos laikos Pazudušās Dvēseles nolaupījušas maiju svētā kalna slēptajās vietās.

* * *

Bet tobrīd pa Hualaki upi laivā braucošie abi Morgani, Leončija un valdniece atgriezās mājās ar daudz lielākām bagātībām, nekā bija ieguvis Toress.

Bet, iekām viņi nonāca Solano fazendā, tur norisinājās mazs notikums, kura nozīmi tobrīd neviens pilnīgi neapsvēra. Pa līkumoto taku uz fazendu, vilkdamies vārgas vecenes pavadībā, kurai krunkaino un izģindušo seju aizklāja liels, melns plīvurs ar senām izdeguma zīmēm, nāca visērmīgākais viesis, kāds bija klaudzinājis pie fazendas durvīm.

Tas bija resns pusmūža ķīnietis,-kam mēnesim līdzīgajā sejā laistījās labsirdība, kā daždien resnvēderiem. Viņa vārds bija Ai Puns, kas nozīmēja «ietecējuša ābola sula», un viņa manieres bija tikpat sulīgas un saldas kā viņa vārds.

Veceni nosēdinājis pagalma ēnainā stūrī, Ai Puns droši klaudzināja pie parādes durvīm. Parastā laikā un sava parastā iemesla dēļ viņš vienmēr nāca pa sētas durvīm; bet ķīnieša gudrība viņam teica, ka dažos gadījumos jāklaudzina tikai pie parādes durvīm.

Indiāņu meitene, kas iznāca atdarīt durvis, paziņoja atnācēja vārdu bēdu nomāktajam Enriko Solano, kas viesistabā sēdēja savu dēlu vidū. Pārnākušā Rikardo ziņojums, ka Leončija nozudusi un varbūt jau mirusi maiju svētā kalna dziļumos, visu dzimtu dzina izmisumā. Indiāņu meitene aizgāja atpakaļ pie ķīnieša. Sinjors Solano esot slims un nevienu nepieņemot,

viņa godbijīgi sacīja, lai gan tas, kam viņa to teica, bija tikai

ķīnietis.

«Uhū!» iesaucās Ai Puns un ļāvās lielīgai vaļsirdībai, gribēdams vientiesīgo meiteni pārliecināt, lai tā piesaka viņu otru lāgu. «Mans nav kūlijs. Mans ir gudrs ķīnietis. Mans ir daudz skolās gājis. Mans runā spāniski. Mans runā angliski. Mans raksta spāniski. Mans raksta angliski. Paskaties, mans raksta spāniski priekš sinjoru Solano. Tavs vis nemāk rakstīt un nemāk lasīt, ko mans te uzraksta. Mans raksta, ka manu sauc Ai Puns. Mans dzīvo Kolonā. Mans atnāk redzēt sinjors Solano. Lieli darīšani. Lieli, svarīgi lieti. Lieli noslēpumi. Mans to uzrakstīs uz papīrs, ko tavs nemāk lasīt.»

Bet viņš neteica meitenei to, ko uzrakstīja savas zīmītes beigās:

«Sinjorita Solano. Mans zina lieli noslēpumi.»

Zīmīti laikam saņēma Aleksandro, vecākais no Solano brašajiem dēliem, jo taisni viņš lieliem, platiem soļiem gāja pie durvīm, kur ķīnietis gaidīja, pametis indiāņu meiteni. «Teic, ko gribi?» viņš gandrīz kliegtin uzkliedza resnajam ķīnietim. «Saki drīz! Ātri!»

«Lieli darīšani, labi lieti,» Ai Puns atbildēja un, sirdī juzdams apmierinājumu, viņš vēroja Aleksandro Uztraukumu. «Mans pelna liela nauda. Mans pērk noslēpumi. Mans pārdod noslēpumi. Ļoti labi darīšani.»

«Kas tev zināms par sinjoru Solano?» uzkliedza Aleksandro, grābdams to aiz pleca.

«Mans visu zina, svarīgs jauna ziņa …»

Bet Aleksandro vairs nevarēja savaldīties. Viņš rautin pierāva sev klāt ķīnieti. Un, ne mirkli nepalaizdams to vaļīgāk, ierāva viņu istabā un nometa pie Enriko kājām.

«Viņam jaunas ziņas par Leončiju!» Aleksandro iesaucās.

«Kur viņa ir?» visi Solano iesaucās vienā balsī, vecais Enriko un viņa dēli.

«Uhū!» un vairāk nekā ķīnietis nevarēja izdomāt.

Sinjorita pazudusi. Te atkal viņam bija jauns noslēpums. Varbūt kādreiz arī šim noslēpumam būs sava vērtība. Dižciltīgās un bagātās Solano dzimtas daiļā meita pazudusi, šī informācija viņam varēja noderēt. Kādreiz viņa var iziet pie vīra, par to jau baumas viņš bija Kolonā dzirdējis., un kādreiz viņa var saiet ķildā ar vīru vai vīrs ar viņu. Un tad vai nu viņš vai viņa, tas jau gluži vienalga, viņam varēs brangi samaksāt par šo noslēpumu.

«Tas sinjorita Leončija,» Ai Puns beidzot sacīja viltīgi saldā balsī, «tas ir ne jūsu meitēns. Tas ir no cits papa. un mamma.»

Bet Enriko bēdas tobrīd bija tik lielas, ka viņš pat nenodrebēja, kad ķīnietis tik klaji izpauda viņa seno noslēpumu.

«Jā,» viņš pamāja ar galvu. «Lai gan ārpus manas dzimtas tas nevienam nav zināms, viņa ir mans audžubērns. Es viņu pieņēmu bērna autos. Dīvaini, ka tu to zini. Bet man nav gribas klausīties tavā stāstā, kas sen jau man pašam zināms. Es tikai gribu zināt, kur viņa tagad ir?»

Ai Puns nopietni un līdzcietīgi pakratīja galvu.

«Tas ir cita noslēpuma,» viņš sacīja. «Varbūt mans var uzzināt tā noslēpuma. Tad mans tā pārdod. Bet mans zina veca noslēpuma. Jums nezina, kas tam sinjorita papa un mamma. Mans zina.»

Un, dzirdot tik kārdinošu ziņu, vecais Enriko Solano nevarēja apslēpt savu ziņkāri.

«Teic!» viņš pavēlēja. «Mini vārdus un pierādi, ka runā patiesību, un es neatstāšu tevi bez algas.»

«Nē,» Ai Puns pakratīja galvu. «Pavisam nelabs lieta. Mans tā nedara. Tavs samaksā, mans saka. Mana noslēpuma ir laba noslēpuma. Mans pierādīs sava patiesība. Tavs dod piecas simtas peso un ceļš no Kolona, Santantonio un Santantonio, Kolona, un mans saka papa un mamma vārds.»

Enriko Solano piekrizdams pamāja ar galvu un jau dzīrās sūtīt Aleksandro pēc naudas, te pēkšņi visus pārsteidza mūžam flegmātiskā indiāņu meitene, atvērdama gluži jaunas savas dabas īpašības. Iesteigusies istabā, viņa pakrita vecajam Enriko pie kājām, ko savu mūžu neviens vēl nebija redzējis, sāka lauzīt rokas un tik skali raudāt, kā raud tikai lielā un neturamā priekā.

«Sinjorita!» viņa neskaņā čukstā izteica, acīm un galvas mājienu rādīdama pagalmā. «Sinjorita!»

Un Ai Puns ar visu savu noslēpumu tūdaļ bija aizmirsts. Enriko un viņa dēli priekā izsteidzās pagalmā un ieraudzīja Leončiju, valdnieci un abus Morganus, visus vienos putekļos nokāpjam no mūļiem, ko viņi bija paņēmuši Hualaki upes līča ganībās. To pašu brīdi atjautīgo meiteņu pasauktie indiāņu jaunekļi, Solano puiši, no lazendas izvadīja resno ķīnieti un viņa pavadoni, veco raganu.

«Atnāciet citreiz,» viņi teica tiem. «Patlaban sinjoram Solano nav vaļas.»

«Mans atnāks gan cita reiza,» labpatikā apliecināja Ai Puns, neizrādīdams ne nožēlošanu, ne vilšanos, ka sinjoritu liktenis pārvedis mājās taisni tobrīd, kad Solano viņam jau taisījās maksāt skaidru naudu.

Enriko nocēla Leončiju no segliem, iekām viņa pati paguva nokāpt, tik karsta viņam bija vēlēšanās apskaut un paglāstit savu audžumeitu. Dažas minūtes skanēja liels un juceklīgs ap- sveicienu un skūpstu troksnis, jo vecā Solano paraugam sekoja arī viņa dēli, kā daždien ekspansīvi spānieši. Kad tas viss bija galā, Frenks jau bija palīdzējis nokāpt no segliem arī Tai, kas Sapņo un, tupēdams viņas roku, stāvēja un gaidīja, kad arī viņus ievēros.

«Tā mana sieva,» Frenks sacīja vecajam Enriko. «Es devos uz Kordiljeriem meklēt dārgumus, un redziet, ko uzgāju. Vai ir kāds cilvēks pasaulē, kam tāpat laimējies kā man?»

«Viņa pati arī atsacījās no retiem dārgumiem,» varonīgi teica Leončija.

«Viņa bija nelielas valstības pavēlniece,» Frenks sacīja, pateicībā un sajūsmā uzlūkodams Leončiju, kura aši iesaucās:

«Viņa mums visiem izglāba dzīvību, ziedodama savu valdnieces vainagu.»

Un Leončija augstsirdības pārmērā apskāva valdnieci, atrāva to no Frenka un ieveda fazendā.

23

Visā sava kostīma krāšņumā, kurā savienojās spāniešu viduslaiku raksturīgās īpašības ar Jaunās Pasaules īpatnībām, kādus vēl valkā daži senlaicīgi un bagāti Panamas fazendu īpašnieki, Toress jāja pa piekrastes ceļu taisni uz Solano fazendu. Viegliem lēcieniem viņam nopakaļ tecēja milzīgi liels balts suns, un viņa soļi liecināja, ka vajadzības brīdī tas varētu noskriet visstraujāko Toresa zirgu.

Visi pārnākušie dārgumu meklētāji un visi Solano dzimtas locekļi bija sagājuši fazendas istabās. Valdniece, vispārējo stāstu papildinādama viņai vienīgai zināmiem sīkumiem, kvēlošām acīm dzīvā runā attēloja, kā Toress no viņas lādes izzaga dārgakmeņus un kā viņš nogāzās ūdenskrācē, iekām baltais suns tam paguva iekosties kaklā un kā viņam suns ielēca mutulī līdzi. Te pēkšņi Leončija un Henrijs, pie loga stāvēdami, skaļi iesaucās.

«Sakiet nu, ka velna nav!» Henrijs teica. «Tur nāk pats Toress visā savā godībā!»

«Es viņu pirmais! . . .» iesaucās Frenks, sažņaugdams dūri un savilkdams muskuļus.

«Nē,» Leončija teica. «Viņš ir melis, kādu nav daudz. Viņš melo apbrīnojami, kā mēs paši esam dzirdējuši. Izjokosim viņu! Viņš patlaban izkāpj no segliem. Paslēpsimies visi četri. Tēvs!»

Viņa ar žestu pasauca Enriko un viņa dēlus.

«Atsēstieties, kā jau sēdējāt, un izliecieties noskumuši un bēdīgi par manu pazušanu. Nelietis Toress ienāks. Tad izliecieties, ka gribat zināt par manu likteni. Viņš jums sastāstīs vislielākos melus. Mēs šepat paslēpsimies. Ātrāk, ātrāk!»

Un, satvērusi valdnieci aiz rokas, viņa nozuda, Frenkam un Henrijam mādama, lai viņi steidzas tām līdzi.

Toress, istabā ienācis, Solano dzimtu ieraudzīja dzijā izmisumā. To viņiem nebija grūti iztēlot, jo vēl tikai īss brīdis pagājis, kad viņi to izjuta īstenībā. Enriko pietrūkās no krēsla un steidzās viņam pretī draudzīgiem sveicieniem, te pēkšņi atkal atkrita krēslā atpakaļ.

Toress satvēra viņa roku savās rokās un bija tik uztraukts, ka nevarēja ne vārda izrunāt

«Ak!» viņš beidzot nopūtās, it kā sirds viņam satrūktu gabalos. «Viņi visi ir beigti. Viņa ir mirusi, jūsu daiļā meita Leončija. Un abi jenkiji viņai līdzi. Rikardo jau zina, ka viņi nāvē krita maiju svētā kalna dziļumos.»

«Šis kalns ir noslēpumu valstība,» viņš turpināja, nogaidījis, kamēr izmisuma asums izlīdzinājās Enriko dvēselē. «Viņu nāves brīdī es biju ar viņiem kopā. Ja viņi būtu klausījuši manu padomu, visi būtu palikuši dzīvi. Bet viņi neklausīja, pat Leončija nevēroja Solano dzimtas senā drauga biedinājumus. Nē, viņai katrā ziņā vajadzēja klausīt abus jenkijus! Pārdabīgas briesmas pārvarējis, es beidzot izkūlos no kalna dzīlēm, ieraudzīju Pazudušo Dvēseļu Ieleju un atkal atgriezos kalnā, bet viņus visus jau redzēju nāves agonijā . . .»

Tobrīd istabā ieskrēja milzīgi liels balts suns, kuru trieca indiāņu puika. Uztraukumā drebēdams un smilkstēdams, suns ošņāja pēdas, kurās tas sajuta savas pavēlnieces tuvumu. Bet tas nepaguva piesteigties pie nobēdzēju paslēptuves, te Toress to sagrāba pie rīkles un aizsvieda pie durvīm, diviem indiāņiem piekodinādams, lai nelaiž to istabā.

«Lai tas paliek pie durvīm,» Toress sacīja. «Par šo suni es pastāstīšu vēlāk. Bet vispirms palūkojieties šai košumā!»

Viņš izvilka no kabatas dārgakmeņu sauju.

«Es klaudzināju pie miroņa durvīm, un skatiet: iemantoju maiju dārgumus! Nu es būšu bagātākais vīrs Panamā, visā Amerikā. Mana varenība . . .»

«Bet vai jūs redzējāt manas meitas mūža pēdējos mirkļus?» raudās viņu pārtrauca Enriko. «Vai tiešām viņai, uz nāves sliekšņa stāvot, nebija neviena vārda, ko atnest man?»

«O, jā!» raudādams atteica Toress, dziļi aizgrābts no nāves scēnas, ko tūdaļ uzbūra viņa spilgtā fantāzija.-«Viņa mira, jūsu vārdu pieminēdama. Viņas pēdējie vārdi bija . . .»

Te pēkšņi viņam acis vai pierē ieskrēja un viņš nepaguva nobeigt savu teikumu,, jo tobrīd viņš ieraudzīja Henriju un Leončiju, kuri pavisam mierīgā garā un laimīgu seju staigāja pa istabu, klusā sarunā grimuši. Toresu nevērodami, viņi piegāja pie loga un apstājās, sarunu nepārtraukuši.

«Jūs sacījāt: viņas pēdējie vārdi bija? . . .» Enriko atgādināja.

«Es … es jums neteicu patiesību,» Toress čukstēja, neattap- damies, kā nu lai izkuļas no slazda, kurā bija iekritis. «Es biju pārliecināts, ka viņi visi miruši un mūžam vairs saules gaismu neredzēs. Es gribēju šo triecienu jums mīkstināt, sinjor Solano, teikdams vārdus, ko jūsu meita savā nāves brīdī katrā ziņā būtu teikusi. Un arī tas Frenks, pret kuru jums bija tik dedzīgas mīlestības jūtas! Es domāju, jums vieglāk būs dzirdēt par viņa nāvi, nekā zināt, kas tas bija par nelietīgu amerikāņu suni!»

Tobrīd baltais suns skaļi ierējās, gribēdams steigties pie savas pavēlnieces, bet divi indiāņi to lielām pūlēm savaldīja. Toress nekā nenoskārta, bet vēl lielākā aklumā skrēja lamatās, ko liktenis tam bija izlicis.

«Pazudušo Dvēseļu Ielejā dzīvo kāds aplams, vārgs un apstulbots radījums, kas ar visādu burvibu un pesteļu palīdzību pretendē uz zīlnieka, pareģa varenību. Tā ir kāda briesmīga un asinskāra sieviete! Es nevaru liegt, izskatā viņa ir skaista. Viņa ir tik skaista, cik zoologam skaists ir simtkāju kukainis. Tad uzklausiet, kas tur notika. Henrijam un Leončijai viņa ļāva no ielejas izbēgt viņai vienīgai zināmiem ceļiem, bet Frenks palika pie viņas grēcīgos sakaros. Tik tiešām viņu sakars ii grēcīgs, jo ielejā nav katoļu mācītāja, kas var iesvētīt viņu laulību. O, ne tādēļ, ka Frenks iedegās mīlā pret šo briesmīgo radījumu! Nē, viņš iekaisa dedzībā uz nožēlojamiem dārgakmeņiem, kas tai sievietei pūrā. Tāds ir šis jenkijs, kuru jūs tik draudzīgi tuvinājāt savai dzimtai, tāda ir šī neķītrā amerikāņu čūska, kas iedrošinājās apvainot daiļo Leončiju, uzlūkodams to mīlas acīm. Ak, es labi zinu, ko es še runāju! Es pat redzēju . . .»

Suņa priecīgās rejas apklusināja Toresa balsi, un viņš ieraudzīja Frenku un valdnieci, kuri, tāpat kā pirmāk Henrijs un Leončija, lēni gāja pa istabu, grimuši klusās, bet jautrās valodās. Valdniece apstājās noglaudīt suni, kas sacēlās divkājās un priekškājas viņai uzlika uz pleciem, bet purns tam izslējās

gaisā valdniecei pār galvu. Un Toress, aplaizīdams iztvīkušās lūpas, velti nodarbināja savas smadzenes, gudrodams jaunus melus, kas viņam palīdzētu izkļūt no nejaukā un kļūmā stāvokļa.

Pats pirmais sāka smieties Enriko Solano. Viņam līdzi visi viņa dēli, un no neturamās jautrības un smiekliem viņiem asaras saskrēja acīs.

«Es pats viņu varēju apprecēt,» saniknots nošņāca Toress. «Viņa pati mani lūdza, ceļos krizdama!»

«Bet nu,» Frenks iesaucās, «es jūs atpestīšu no netīrā pienākuma un pats savām rokām jūs izmetīšu laukā!»

Bet Henrijs, aši panācis uz priekšu, teica:

«Šis netīrais pienākums man gaužām pa prātam!»

Te abi Morgani būtu sagrābuši Toresu, ja valdniece pavēloši nepacēlusi savu roku.

«Vispirms,» viņa sacīja, «lai viņš man atdod aiz jostas aizsprausto dunci, ko viņš man nolaupīja.»

«Un vai nebūtu labi,» Enriko teica, kad duncis bija valdniecei atdots, «ja jums, apburošā lēdija, atdotu atpakaļ arī dārgakmeņus, ko viņš izzaga no jūsu lādes?»

Toress nevilcinājās. Roku iebāzis kabatā, viņš uzlika galdā dārgakmeņu sauju. Enriko uzlūkoja valdnieci, bet viņa stāvēja un gaidīja turpinājumu.

«Vēl!» Enriko uzsauca.

Un Toress tiem, kas jau bija uz galda, pielika klāt vēl trīs skaistumā apburošus un slīpējumā neskartus akmeņus.

«Varbūt jūs man izkratīsit kabatas kā kādam kabatu zaglim?» viņš iesaucās, niknumā un sašutumā kaisdams, un izvilka abas bikšu kabatas.

«Es!» Frenks teica.

«Atļaujiet labāk man,» iesaucās Henrijs.

«Ļoti labi,» Frenks piekrita. «Darīsim to abi kopā. Kopēju spēku mests, viņš aizlingos otrtik tālāk.»

Un viņi abi reizē satvēra Toresu aiz apkakles un kājām, un skriešus aizrāva to līdz durvīm.

Visi, kas istabā bija. steidzās pie logiem noskatīties jautrajā ainā. Vecais Enriko bija par visiem žiglāks un pirmais skrēja pie loga.

ŠUn, kad visi atkal sanāca istabas vidū, valdniece divās saujās saņēma uz galda izsvaidītos dārgakmeņus un, sniegdama tos Leončijai, teica:

«No Frenka un manis jums un Henrijam. Tā jums būs mūsu kāzu dāvana.»

Ai Punam, kas veco raganu pameta krastmalā, bet pats līšus aizlīda atpakaļ, lai, krūmos paslēpies, varētu noskatīties, kas notiek fazendā, bija patīkams pārsteigums ,un viņš vairāki lāgi klusībā nopriecājās un nokrekšķinājās, redzēdams; ka bagāto kavaljero izsvieda sētā. Bet Ai Puns bija pārāk gudrs, lai kādam rādītu, ka viņš to redzējis. Viņš muka prom un pa pusei jau bija noskrējis no kalna, kad Toress aulekšodams viņu panāca.

Lai debesu dēls pret viņu bija, cik laipns un pāzemīgs būdams, Toress, pret visu un visiem saniknots, atvēzēja jājamo pātagu, grasīdamies cirst to ķīnietim seja. Bet Ai Puns vis bailēs neapmulsa.

«Sinjorita Leončija!» viņš aši iesaucās un aizturēja Toresa pacelto roku. «Mahs zina lieli noslēpumi.»

Toress gaidīja, roku pacēlis gaisā.

«Tavs grib, lai cita vīra precē skaistā sinjorita Leončija?»

Toress atlaida roku, kurā bija sažņaugta pātaga.

«Kāds tev noslēpums zināms? Teic laukā! Drīz!»

«Mans tā nevar,» Ai Puns kratīja galvu. «Tavs samaksā sešas simtas zelta dolāri. Tad mans saka noslēpumi.»

«Es tev samaksāšu!» Toress iesaucās, labi zinādams, ka nemaksās nenieka. «Saki, kas tev zināms, ja nebūsi melojis, es samaksāšu. Tikai pielūko un sargies melot!»

No krūškabatas viņš izvilka brangu papīra naudas maku un kratīja to gaisā. Un Ai Puns grūtu sirdi, jo kredīts viņam nemaz nebija pa prātam, Toresu aizveda krastmalā, kur vecene gaidīja.

«Tas vecais sieva,» viņš sacīja, «viņš nemelo. Viņu ir slims sieva. Viņu var ātri nomirst. Viņu ir bailīgs. Mācītājs teica: saki noslēpumi, kad tavs būs nomirst, tavs būs jāiet ellē. Tas sieva nevar melot.»

«J3 viņa nevar melot, ko tad viņa var man pateikt?»

«Tavs samaksā?»

«Es samaksāšu..Seši simti zeltā.»

«Tas vecais sieva dzimis Kadica, veco zemi. Viņu bija kalps numurs viens, auklis numurs viens. Viņu kalpojis pie angļiem. Angļi brauc uz Kadica. Viņu ilgi, ilgi kalpojis. Un viņu aizbrauc uz Angliju. Bet spāniešu asins karsts asins un viņu nav vairs prāts. Angļiem maziņš, maziņš meitiņš. Vecais sieva nozog meitiņš un bēg uz Panama. Tas meitiņš sinjors Solano ņem par savs bērniņš Sinjors Solano daudz dēla, nemaz meitiņš. Mazais meitiņš sinjors Solano paņem. Vecais sieva nesaka, kas meitiņš par vārdu. Meitiņš papa un mamma smalkas, bagātas.

Viss Anglija zina meitiņš papa un mamma. Meitiņš papa un mamma vārds Morgans. Tavs zina vārds Morgans? Kolona atnāk ļaudis no Santantonio. Ļaudis saka: sinjors Solano meitiņš grib precēties ar jenkijs. Jenkijs vārds Morgans. Jenkijs nevar sinjorita Leončija precēties. Jenkijs brālis sinjorita māsa.»

«Tādas lietas!» iesaucās Toress ļaunprātīgā priekā.

«Tavs maksā sešas simtas zelts dolārs,» teica Ai Puns.

«Tu ķēms un nelga!» attrauca Toress neizsakāmā ļaunprātībā un izsmieklā. «Varbūt, kādreiz tu labāk iemācīsies noslēpumus pārdot. Noslēpumi nav koka tupeles. Tavs stāsts tikpat kā vēja pūsma. Te tas ir, te tas vairs nav. Kā rēgs. Kas to redzējis? Kam tas noslēpums pieder? Koka tupeles tu vari atprasīt atpakaļ. Bet tu nemūžam neatsauksi izpaustu noslēpumu!»

«Tavs saka vējš, mans saka vējš,» Ai Puns mierīgi atbildēja. «Vējš prom. Mans nav saka noslēpumi. Tavs guļ, tavs redz sapnis. Tavs saka ļaudīm, ļaudis saka: kas tev teica? Tavs saka: Ai Puns. Ai Puns saka: vējš. Ļaudis saka: vējš. Ļaudis smej.»

Un Ai Puns, juzdams, ka viņa sarunas biedrs noprot, cik Ai Puna prāta smalkums un asums pārāks par viņa paša atjautību, mierīgi apklusa.

«Mans teica: vējš, tavs saka: vējš,» pēc īsa brītiņa viņš atkal uzsāka. «Tavs saka taisnība: vējš. Kad mans pārdod noslēpumi, mans nepārdod vēji. Mans pārdod koka tupels. Mans pārdod pierādījums. Tavs var saplēst papīrs, īsts papīrs, labs papīrs, kroņa papīrs. Tavs nevar saplēst citi pierādījumi. Mans nav papīrs vien. Manam ir dzīvu cilvēku. Tavs man maksā sešas simtas zelta dolārs par dzīvs cilvēks. Ja nav, ļaudis smej, ļaudis saka: vējš. Sinjors tic tam vējš.»

Un Toresam bija jāpiekāpjas un jāmaksā avanss par noslēpumu, kura iegūšana, kad viņš jau bija izlasījis dokumentus, vecas vēstules, redzējis bērna matu sprogas un visādus citus niekus, — viņu pilnīgi apmierināja. Un Toress ne vien apliecināja Ai Punam savu apmierinātību, bet samaksāja tam avansu vēl simts dolārus zeltā par uzdevuma izpildīšanu, ko viņš ķīnietim lika.

Tobrīd vannas istabā kas savienoja Frenka un Henrija guļamistabas, viņi, apvilkuši tīru veļu, skuvās nekaitīgajiem bārdas nažiem un dziedāja:

Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Frenks pirmais nobeidza skūšanos un dziesmu pārtrauca, jo viņam bija jāatsaucas uz klaudzienu pie durvīm. Ienāca Fēr- nando un atnesa viņam telegrammu. Un Frenks izlasīja:

«Nepieciešama Jūsu drīza atgriešanās. Vajadzīgas lielas pilnvaras. Biržā klusums, bet iemaksas briesmās, atskaitot Tempiko Naftu. Tā turas droši kā vienmēr. Telegrafējiet, kad Jūs gaidāms. Stāvoklis nopietns. Ceru izturēt, ja brauksit drīz. Gaidu steidzīgu atbildi.

Beskoms.»

Iegājuši atpakaļ viesistabā, abi Morgani ieraudzīja Enriko un viņa dēlus pie atkorķētām pudelēm.

«Tiklīdz mana meita pārradās mājās,» Enriko sacīja, «te viņa man atkal jāzaudē. Bet šis zaudējums ir vieglāks, Henrij. Lai rīt svinam kāzas. Kavēties nedrīkst. Nelietis Toress droši vien izbazūnēs visā Santantonio par Leončijas klizmām un dēkām jūsu sabiedrībā.»

Iekām Henrijs paguva izteikt savu prieku par šādu nolēmumu, ienāca .Leončija un valdniece. Viņš pacēla kausu un uzsauca:

«Uz līgavas laimi!»

Leončija neizpratnē arī paņēma kausu no galda un uzlūkoja valdnieci.

«Nē, nē!» Henrijs sacīja, atņemdams viņai kausu un sniegdams to valdniecei.

«Nē, nē!» iesaucās Enriko. «Ne šā, ne tā vēlējums nebūs pilnīgs. Ļaujiet man to uzsaukt: «Uz abu līgavu laimi!»»

«Tev un Henrijam rīt būs kāzas,» Aleksandro paskaidroja Leončijai.

Šī ziņa Leončijai bija tikpat nejauša, cik rūgta. Bet viņa savaldījās un iedrošinājās pat ieskatīties Frenkam acīs, jautri iesaukdamās:

«Es saukšu otru vēlējumu. Uz līgavaiņu laimi!»

Frenkam grūti bija samierināties ar valdnieces un viņa paša precībām un turklāt vēl uzturēt sava izskata mieru, bet, dzirdot par tik drīzām Leončijas un Henrija laulībām, viņam vēl grūtāk bija savaldīties un apmierināties. Leončija arī nevarēja neredzēt, kādām pūlēm viņš centās nerādīt savas jūtas. Viņa ciešanas Leončijai sirdī ieskanēja klusā priekā, un ielīksmota viņa redzēja Frenku izsteidzamies no istabas, tiklīdz radās pirmais aizbildinājums.

Parādījis saņemto telegrammu un apgalvodams, ka te ir briesmās viss viņa īpašums, Frenks teicās laist visātrāko atbildi

un lūdza Fernando, lai tas jo drīzāk sūta jātnieku uz valdības radiostaciju Santantonio pilsētā.

Viņš izgāja un Leončija drīz viņam aizsteidzās līdzi. Viņa uzgāja to bibliotēkā. Frenks sēdēja pie galda, nemaz vēl nesācis telegrammu rakstīt, un neatlaidīgi lūkojās Leončijas lielajā ģīmetnē, ko viņš bija paņēmis no kāda grāmatu plaukta. Tas jau sniedzās pāri viņa spēkiem. Necerētās raudas, kuras Leončija nespēja aizturēt, Frenkam lika pēkšņi uztrūkties kājās un steigties viņu saturēt. Un, iekām viņi attapās un saprata visu, kas noticis, lūpas viņiem savienojās kaislā skūpstā.

Leončija ar lielām pūlēm atrāvās un bailēs uzlūkoja Frenku.

«Tam nu reiz jādara gals, Frenk!» viņa iesaucās. «Un manās kāzās jūs nenāciet. Ja jūs paliksit- še, tad es negalvoju, ko es varu padarīt. No Santantonio šodien dodas kuģis uz Kolonu. Jums un jūsu sievai jābrauc prom. Eksporta Kompānijas kuģī jūs varēsit aizbraukt līdz Jaunorleānai un no turienes vilcienā uz Ņujorku. Es mīlu jūs .. . Jūs jau zināt…»

«Es ar valdnieci vēl neesmu saderināts!» Frenks neatmaņā viņu lūdzās, satriekts un visa notikuma apstulbots. «Tā pagāniskā kāzu ceremonija pie Saules altāra vēl nav saderināšana. Valdniece un es, mēs vēl esam sveši cilvēki. Ticiet man, Leončija. Vēl nav par vēlu!»

Leončija paraustīja plecus, jDet viņas seja liecināja, ka viņas -nodoms nav vairs grozāms.

«Vai nu šā, vai tā,» viņa teica, «bet jums jābrauc prom šo pašu nakti, jums abiem. Citādi es zaudēšu prātu! Es jūs nopietni biedinu: es neizturēšu jūsu tuvumu. Es nevarēšu, es zinu, ka nevarēšu jūs redzēt tobrīd, kad mani laulās ar Henriju, un arī'vēlāk ne, kad es jau būšu salaulāta. Tikai lūdzu, lūdzu:, saprotiet mani pareizi! Es mīlu Henriju, bet ne tā … ne tā, kā mīlu jūs! Un es nemaz nekaunos savas vaļsirdības, kādā es to saku. Es mīlu Henriju droši vien tāpat, kā jūs mīlat valdnieci. Bet jūs es mīlu tā, kā man vajadzētu mīlēt Henriju, kā jums vajadzētu mīlēt valdnieci un kā jūs mīlat mani, es zinu to!»

Viņa satvēra Frenka roku un piespieda to pie savas sirds.

«Tā! Pēdējo reizi! Un nu ejiet!»

Bet viņas rokas atkal to apskāva un viņa nevarēja atturēties, nesniegusi viņam savas lūpas. Viņa atkal izrāvās Frenkam no skaujām un steidzās uz durvīm. Fjenks nodūra galvu, padodamies viņas lēmumam, un atkal paņēma viņas ģīmetni.

«Es ņemšu to piemiņai,» viņš teica.

«To jums nevajadzētu darīt,» viņa atteica, uzsmaidīdama viņam pēdējo mīlas smaidu. «Ņemiet!» viņa iesaucās, pagriezās un nozuda durvīs.

Bet vēl palika uzdevums, kas bija jāizpilda Ai Punam un par ko viņam Toress samaksāja simts zelta dolāru avansa.

Citu rītu, daudz stundas pēc Frenka un valdnieces aizbraukšanas no Santantonio uz Kolonu, Ai Puns atnāca Solano fa- zendā. Enriko, pagalmā kūpinādams cigāru, loti apmierināts ar sevi un visu pasauli, tūdaļ pazina Ai Punu, vakarējo atnācēju, un laipni lāva tam pienākt sev klāt. Bet, iekām viņi sāka sarunu, Leončijas tēvs aizsūtīja Aleksandro atnest tos piecus simtus dolāru zeltā, ko viņš vakar ķīnietim apsolīja. Ai Puns, kura amats bija noslēpumu pirkšana un pārdošana, neatsacījās no sava noslēpuma pārdošanas otru lāgu. Bet viņš tomēr nenovērsās no Toresa instrukcijām, un noslēpumu citādi gaismā necēla, kā tikai Leončijas un Henrija klātbūtnē.

«Mans zina noslēpumi, kas nav vienkāršs noslēpumi,» Ai Puns taisnojās, attīdams pierādījumu vīstokli, kad Leončija un Henrijs bija atnākuši. «Lai sinjo^ts Leončija pirmais apskata šie lieti. Lai sinjors līgavainis afr pirmais apskata šie lieti. Un tad var visas skatīties.»

«Pareizi un taisnīgi, jo viņiem tur lielāka interese nekā mums,» augstsirdīgi piekrita Enriko, lai gan viņa ziņkāre izpaudās nepacietībā, kādā viņš savu meitu un Henriju skubināja pierādījumus jo drīzāk apskatīt.

Viņš raudzīja noturēties pilnīgā vienaldzībā, bet nevarēja nociesties, neuzlūkojis drīz Leončiju, drīz Henriju. Viņam bija vislielākais brīnums, redzot Leončiju pēkšņi pa roku galam aiz- metam apzīmogotu papīru, ko viņi abi izlasīja, tad brīvi un no visas sirds apskaujam Henriju un tikpat brīvi un sirsnīgi to noskūpstām uz lūpām Un tūdaļ viņš ieraudzīja Henriju atgrī- jojamies un iekliedzamies bēdu satriektā balsī, kā kad sirds viņam satrūktu gabalos:

«Ak Dievs, Leončija! Nu viss pagalam! Mēs nemūžam nevarēsim būt vīrs un sieva!»

«Kas?» iesaucās Enriko. «Kad viss sarīkots? Ko jūs gribat sacīt, ser? Tādu apvainojumu! Jums jālaulājas šodien pat jau!»

Henrijs, velti vārdus meklēdams, uzlūkoja Leončiju, lūgdams, lai viņa izskaidro.

«Tas ir pret Dieva un cilvēka likumiem,» viņa sacīja. «Kā brālis var precēt savu māsu? Nu es saprotu savas mīlas savādību pret Henriju. Viņš ir mans brālis. Mēs esam brālis un māsa, ja tikai šie papīri nemelo!»

Tā nu Ai Puns skaidri redzēja, ka viņam ir pilnīgas tiesības paziņot Toresam, ' ka kāzas nebūs ne vien šodien, bet nemūžam.

'Frenkam un valdniecei laime lidoja līdzi visu ceļu no Santantonio līdz Ņujorkai. Taisni pēc stundas ceturkšņa no viņu iebraukšanas Kolonā viņi jau bija vienā no Angļu Eksporta Apvienotās Kompānijas kuģiem. Jaunorleānā taksometrs no ostas uz dzelzceļa piestātni un nesēju bars, kas paķēra viņu ro- kasbagāžu, viņiem ļāva nokļūt vilcienā pusminūti pirms aiziešanas. Bet, Ņujorkā iebraucot, Frenku sagaidīja Beskoms, un jaunais pāris pats savā automobilī aši aizdrāzās uz drusku pārlieku pretenciozo pili, ko vecais Morgans, Frenka tēvs, par saviem miljoniem bija uzcēlis Riversaiddraivā.

Tā braukdama, valdniece par plašo, jauko Dieva pasauli nezināja daudz vairāk, kā viņa jau zināja, kad galvu lejup viņa metās pazemes krācē. Ja viņa būtu bijusi zemākas dabas būtne, tad civilizācijas milzums un varenums, kas tik pēkšņi ap viņu izauga, viņu būtu apstulbojis un nomācis. Bet viņa valdniecīgā nevērībā pieņēma civilizāciju kā balvu no sava karaliskā lau- ✓ lātā drauga.

Viņa bija valdniece no pasaules atšķirtā ielejā un valdīja tur1 nelielu mežoņu baru. Bet še, šajā krāšņajā un lieliskajā valdnieku pasaulē, viņas vīrs bija valdnieks pār daudziem valdniekiem.

Ieraudzījusi pils greznību un spožumu, viņa ielīksmojās vientiesīgā un bērnišķā priekā. Aizmirsusi kalpu klātbūtni, pareizāk sakot, nevērodama tos, kā viņa nevēroja savas kalpones un miesassargus namiņā uz ezera, viņa sasita plaukstas, redzēdama lielisko vestibilu, un, ieraudzījusi marmora kāpnes, uzskrēja pa tām augšā un ieskatījās pašā pirmajā istabā. Tā bija bibliotēka, ko viņa skatīja Pasaules Spogulī todien, kad Pazudušo Dvēseļu Ielejā ienāca svešinieki. Un garā skatītais nu bija īstenība, jo Frenks viņai grāmatu istabā iegāja līdzi, viegli apņēmis viņu ap viduci, kā viņa to redzēja zelta kausa metāliskajā līmenī. Viņa atcerējās, ka istabā spogulis rādīja dīvainas un ērmīgas lietas, kuru ierīcību un nozīmi viņa nevarēja izprast, un, atcerēdamās Pasaules Spoguļu ainu, viņa ziņkārē piegāja pie telegrāfa aparāta aplūkot to, un Frenks, aizvien vēl turēdams viņu aiz viduča, pieliecās viņai līdzi pie aparāta.

Tiklīdz viņš sāka savus paskaidrojumus, tā tūdaļ redzēja, ka nevar viņai izskaidrot visu «biržas» jēdziena sarežģīto saturu, te aparāta lentē skats viņam pamanīja, ka Sanfrancisko dzelzceļu akcijas kritušas par 12 punktiem. Tā bija parādība, kurai nebija precedentu paša vecā Morgana finansētā un izbūvētā dzelzceļa vēsturē, jo līdz sava mūža pēdējam mirklim viņš šķita

to tik nesatricināmu, ka šis dzelzceļš būtu noturējies pat tik kļūmā brīdī, kad puse no visām bankām un visa Volstrlta būtu izkūpējusi gaisos!

Redzot rūpes Frenkam vaigā, valdniecei sirdī iedegās nemiers.

«Vai tā tāda pati burvība kā mans Pasaules Spogulis?» pa pusei vaicādama, pa pusei uzminēdama viņa teica.

Frenks pamāja ar galvu.

«Tu esi noraizējies,» valdniece atkārtoja. «Un es tev nevaru palīdzēt! Man vairs nav zelta kausa. Es nekad vairs tajā neredzēšu pasaules atspoguļojumu. Man nav vairs varas pār nākotni. Es esmu tikai sieviete un jūtos gluži nevarīga šajā milzu pasaulē, kur tu mani atvedi. Es esmu tikai sieviete un tava sieva, Frenk, uz tevi lepna sieva!»

Viņš gandrīz mīlēja valdnieci šajā brīdī un, palaidis telegrāfa lenti, piespieda to pie savas sirds un tūdaļ piesteidzās pie telefona.

«Atkal burvības!» valdniece čukstēja, kad Frenks, savienots ar Beskoma kantori, sacīja:

«Misteram Beskomam jābūt atpakaļ pēc pusstundas. Te runā Morgans, Frenks Morgans. Misters Beskoms no šejienes izbrauca pirms piecām minūtēm. Kad viņš atnāk, sakiet viņam, ka es izbraucu tūdaļ pēc viņa un būšu viņa kantorī pēc piecām minūtēm. Ļoti svarīgi. Sakiet viņam, ka esmu jau ceļā. Pateicos. Sveiki!»

Gluži dabīgi, ka valdniece izjuta dziļu vilšanos, kad Frenks teicās tūdaļ doties uz to vietu, ko sauca par Volstrītu, jo viņai vēl maz bija rādīts no varenās pils brīnumiem.

«Kas tas ir,» viņa jautāja, gluži neviļus uzmezdama lūpas, «kas tevi dzen no manis prom kā kādu vergu?»

«To sauc par veikalu, un šoreiz tas ir ļoti svarīgs veikals,» viņš smaidot teica, valdnieci skūpstīdams.

«Un kas tas par veikalu, kam pār tevi vara, pār tevi, pasaules valdnieku? Un kā sauc dievu, ko tu pielūdz, kā mana tauta pielūdz Sauli?»

Viņš pasmaidīja par viņas atjautu un sacīja:

«Veikals ir Amerikas lielais dievs. Un tas ir briesmīgs dievs, jo, kad tas grib iznīcināt, viņš dara to ātri un briesmīgi.»

«Un tu esi savu dievu sadusmojis?» viņa vaicāja.

«Ak, jā. Lai gan pats nezinu, ar ko. Es tūdaļ braukšu, man jābrauc uz Volstrītu …»

«Vai tas tava dieva altāris?» viņa pārtrauca to.

«Tas ir viņa altāris,» Frenks atbildēja, «un tur man pateiks, ar ko es viņu sadusmojis un kā lai viņu nomierinu.»

Visu šo dienu Frenks kvēloja nemierā un darbā.

«Kas ir jūsu slepenais ienaidnieks?» vairāki lāgi todien jautāja Beskoms, un ikreiz Frenks pakratīja galvu, izrādīdams savu neizpratni.

«Birža vispār turas noteikti un stabili, krīt tikai tie papīri, kuru galvenais īpašnieks esat jūs. Pārbaudiet to pats. Te redzat Sanfrancisko dzelzceļus. Nav nekādas loģikas viņu krišanā. Ņujorkas, Vermonas un Konektikutas dzelzceļi pēdējā ceturksnī izmaksāja piecpadsmit procentu un ir vareni kā Gibraltārs. Un tomēr tie krituši, ļoti daudz krituši. Tāpat Montanas dzelzs, Dienvidaustrumu varš, Karaliskais Volframs, Ziemeļrietumu Elektriskais Dzelzceļš. Aļaska ir cieta kā tērauds. Pret to sākās triecieni tikai vakar. Biržu slēdzot, tā bija kritusi par astoņi punkti un šodien vēl par sešpadsmit. Tie visi ir papīri, kur jums vislielākā interese. Uz citiem papīriem tas iespaidu nedara. Kā jau teicu, vispār birža ir stabila.»

«Bet Tempiko Nafta turas visstabilāk un tur taču man vislielākā interese,» Frenks sacīja.

Beskoms pilnīgā izmisumā raustīja plecus.

«Vai jūs esat pārliecināts, ka jums nav neviena ienaidnieka, kas to varētu darīt?»

«Nevienas dvēseles, Beskom. Nevaru nevienu iedomāties. Man ienaidnieku nav, jo kopš sava tēva nāves dienas es nevienu jaunu veikalu neesmu sācis. Tempiko Nafta ir vienīgais uzņēmums, ko es sācis, bet ta arī tagad turas droši.»

Viņš piegāja pie telegrāfa aparāta.

«Redziet nu! Puspunkts audzis uz katru piekto simtu akciju!»

«Un tomēr kāds jūs vajā!» Beskoms pārliecināti sacīja. «Tas ir skaidri un gaiši kā saule dienvidū. Es izskatīju visus biržas pārskatus. Man liekas, ka krišanu kāds diktē. Kādēļ Ziemeļrietumu Elektriskie aizturēja dividendi? Kādēļ pārskats par Montanas dzelzi tik pesimistisks? Kādēļ taisni šī sistemātiskā noteiktas kategorijas papīru pazemināšana? Skaidrs! Tas droši vien kāda ienaidnieka uzbrukums un tas ir uzbrukums taisni jums. Tā nav nejaušība, bet pamatīgi pārdomāts uzbrukums. Jūsu ienaidnieks to rīko uzmanīgi un lēni, bet neatlaidīgi un droši. Un tas sāksies, tiklīdz izpaudīsies pirmās baumas par karu vai sāksies ģenerālstreiks vai finansu panika, īsi sakot, pirmajā gadījumā, kas darīs iespaidu uz visu biržu!»

«Ieskatieties savā tagadējā stāvoklī,» Beskoms turpināja, «un atcerieties, ka visi papīri ir stabili, tikai, tie ne, ar kuriem visvairāk saistītas jūsu intereses. Es vairākkārt esmu pārdomājis un pārbaudījis jūsu iespējamības. Tik sistemātiskā un neatlaidīgā vērtību krišanā, ar kurām saistītas jūsu intereses, tās pazemināsies aizvien vairāk. Un tas var beigties ar pilnīgu krahu!»

«Tad vēl paliks Tempiko Nafta, nesatricināma un droša, kā vienmēr bijusi, un tās man būs gana, lai visu citu izlīdzinātu,» Frenks sacīja. «Lai gan es loti nevēlētos to aizskart,» viņš atzinās.

Beskoms grozīja galvu.

«Neaizmirstiet mūžīgās jukas Meksikā un mūsu valdību, kurai nav galvas! Ja mēs šajā klizmā ierausim Tempiko Naftu un ja notiks kas nopietns, jūs izputinās līdz pēdējam centam un jūs bankrotēsit uz visiem laikiem!»

«Un tomēr,» Beskoms turpināja, «es arī cita ceļa neredzu kā Tempiko Naftu. Man jau iztērēts viss, ko jūs man atstājāt. Un tas nav kautiņš, kas ātri aizjoņo. Tas ir lēns un neatlaidīgs uzbrukums jums kā šjūdoņa slīdējums no kalna augstumiem. Es tikai vēroju jūsu biržas veikalus visus šos gadus, un tās ir pirmās sprukas, kurās jūs iekļuvis. Un kāds ir jūsu veikalu vispārējais stāvoklis? Kolinss to vada, un viņš to labi pārzina. Viņš jums visu pateiks. Kādus līdzekļus jūs varēsit man atļaut? Tūlīt? Un rīt? Un pēc nedēļas? Un turpmāk vēl kādas trīs nedēļas?»

«Cik jums vajag?» Frenks atbildēja jautādams.

«Šodien miljonu — un jau pirms biržas slēgšanas,» Beskoms atbildēja, elegantu žestu rādīdams uz aparāta lenti. «Un vismaz divdesmit miljonus trīs nedēļu laikā, jā — un to es lūdzu sevišķi ielāgot, — ja neizcelsies karš un nenotiks nekas tik ievērojams, kas visu biržu apgrieztu ačgārni.»

Frenks piecēlās priekšlikumu akceptējis, un ņēma savu platmali.

«Es eju taisni pie Kolinsa. Viņam manu veikalu stāvoklis zināms daudz labāk nekā man. Es jums došu vismaz vienu miljonu šodien pirms biržas slēgšanas un visu vajadzīgo naudu ceru jums nomaksāt trijās nedēļās.»

«Neaizmirstiet,» Beskoms viņu biedināja, atvadoties spiezdams viņam roku, «ka taisni šis uzbrukuma lēnums ir visbīstamākā un draudošākā zīme. Tas vērsts pret jums. Un tā nav spēlīte, tas ir karš. Lai jūsu ienaidnieks būtu kas būdams, viņš karo plašā mērogā un droši vien pats nav vis mazais vīrs.»

Visu to dienu un vakaru valdnieci vairāki lagi aicinaja pie telefona, un viņa varēja sarunāties ar savu laulāto draugu. Viņai bija vislielākais prieks, ka telefona aparāts bija arī viņas pašas istabā uz galdiņa pie gultas. Savienojusi ar Kolinsa kantori, viņa novēlēja Frenkam labu nakti. Viņa lūkoja pat noskūpstīt viņu un saņēma arī Frenka skūpstu, ko telefons tik jocīgi pārraidīja.

Viņa pamodās, nezinādama, vai jau ilgi gulējusi vai ne. Mierīgi gulēdama, viņa ieraudzīja Frenku ieskatāmies viņas istabā. Tiklīdz viņš klusi aizvēra durvis, viņa nometa segu un aizsteidzās pie durvīm paskatīties, kā viņš nokāpa lejā.

Atkal jaunas lielā amerikāņu dieva dusmas, valdniece minēja. Viņš nokāpa brīnišķajā istabā, grāmatu istabā, izlasīt briesmīgā dieva biedus, kuri tik dīvaini izveidojās par neizprotamām zīmēm drebošā aparāta lentē. Viņa uzlūkoja sevi spogulī, sakārtoja matus un, viegli un apmierināti smaidīdama, uzmeta nakts mēteli, vēl vienu labu un jauku lietu, kas viņai bija pagādāta, izpildot Frenka telegrammas rīkojumus.

Pie bibliotēkas durvīm valdniece apstājās, sadzirdusi svešu balsi.

«Tu taču negribēsi man apgalvot, Frenk,» viesis sacīja, «ka, maldīdamies un klīzdams pa visu Panamu, tu nebūsi savu sirdi ļāvis vismaz divpadsmit sinjoritām?»

«Tikai vienai,» brīdi klusējis, Frenks atteica; klusēdams viņš neatlaidīgi uzlūkoja savu draugu, ko valdniece paguva ieraudzīt.

«Un turklāt man jāsaka,» viņš turpināja, atkal brīdi klusējiš, «ka, atdodams savu sirdi daiļai sinjoritai, es tomēr liku valdīt prātam. Džonnij Petmor, ak, Džonnij Petmor, tu neesi nekas cits kā flirtējošs dzīvnieks, bet man jāsaka, ka pasaulē ir daudz jaukuma, kas tev vēl būtu jāmācās. Man jāsaka, ka Panamā es atradu visburvīgāko sievieti pasaulē. Man prieks, ka savā mūžā esmu viņu ieraudzījis, un tikpat liels prieks man būs par viņu mirt. Šai sievietei ir kvēle, kaislība, maigums un cēlums. Šī sieviete ir visu sieviešu ķēniņiene.»

Un valdniece, redzēdama aizgrābtību viņa sejā un dzirdēdama to viņa balsī, pasmaidīja dzidru laimes smaidu, jo, vīru atradusi, viņa bija atradusi līdzi arī mīļāko.

«Bet vai šī lēdija arī mīlēja?» Džonnijs Petmors iedrošinājās jautāt.

Valdniece redzēja Frenku pamājam ar galvu un dzirdēja to dziļā svinībā sakām:

«Viņa mīl mani tāpat kā es viņu. To es droši zinu.»

Viņš pēkšņi piecēlās no sava krēsla.

«Pagaidi. Es tev tūdaļ viņu parādīšu.»

Vēlreiz ieskatījusies pa durvju spraugu, valdniece redzēja, ka Džonija Petmora acu priekšā Frenks attina kādu papīru, un dzirdēja vina vārdus:

«Saki pats. Te viņa ir.»

«Bet kādēļ tev tik svētsvinīga un skumīga balss?» Džonijs Petmors jautāja, vērīgi apskatījis viņam pasniegto ģīmetni.

«Mēs satikāmies jau par vēlu. Man bija jāprec cita. Un es no viņas šķiros dienu pirms viņas laulībām ar citu vīru, jo viņiem kāzas jau bija norunātas sen pirms mūsu tikšanās. Un sieviete, kuru es apprecēju, to, es lūdzu, ievēro uz visiem laikiem, ir jauka un apburoša sieviete. Es viņai būšu uzticīgs visu savu mūžu. Bet, ak, Dievs, nemūžam es nevarēšu viņai atvērt savu sirdi.»

Vienā mirklī valdnieci satrieca viss rūgtās patiesības lielums. Sažņaugtās rokas spiezdama pie sirds viņa gandrīz pakrita nemaņā. Lai gan bibliotēkā saruna turpinājās, viņa vairs nedzirdēja ne vārda no visa, ko viņi tur runāja. Tikai ar lielām pūlēm viņa varēja sevi pārvarēt. Un salauzta kā sērīga ēna no tās staltās sievietes un laimeslīksmās sievas, kāda viņa vēl bija pirms piecām minūtēm, valdniece lēni izgāja pa krāšņo zāli un klupdama devās augšā pa kāpnēm. Bet, aizgājusi līdz savai istabai, viņa vairs nevarēja valdīt savas jūtas. Frenka gredzenu viņa norāva no ^pirksta un aizmeta prom pa roku galam. Un bārkstaino naktscepurīti un raga ķemmes viņa aizsvieda gredzenam līdzi. Iekritusi gultā, valdniece lāvās vislielākā izmisuma mokām. Un tikai kad Frenks, iedams savā istabā, pavēra viņas buduāra durvis un ieskatījās iekšā, viņa varēja dažus mirkļus nogulēt gluži mierīgi, baidīdamās viņam rādīt savas ciešanas.

Visu stundu, kas viņai šķita gadu tūkstoši, viņa nogaidīja, kamēr- viņš aiziet gulēt. Tad viņa piecēlās, satvēra dārgakmeņiem rupji izrotātu dunci kas Pazudušo Dvēseļu Ielejā viņai bija nešķirams līdzgaitnieks, un klusi, klusi, uz pirkstu galiem iezagās viņa istabā. Valdniece tūda] ieraudzīja to, ko meklēja. Tā bija nolikta uz kumodes: liela Leončijas ģīmetne. Neapjēgdama, ko darīt, lidz sāpēm rokā sažņaugdama dunci, viņa ilgi stāvēja un izraudzījās starp savu vīru un Leončiju. Te bija jau mirklis, kad paceltu roku viņa stāvēja pie Frenka gultas pagalvja, taisīdamās grūst viņam dunci krūtīs. Bet pēkšņi viņai sāka ritēt asaras un apmigloja viņas skatienus. Grūtas raudas viņai izlauzās no krūtīm, un viņa nevar-īgi palaida roku, kas turēja dunci.

Grozījusi savu nodomu un atkal savaldījusies, viņa piegāja pie kumodes. Viņa ieraudzīja bloknotu un zīmuli. Viņa uzskrā- pēja divus vārdus, noplēsa zīmīti un, Leončijas ģīmetni nolikusi uz kumodes spīdīgās priekšas, uzlika tai virsū atplēsto papīra lapiņu. Tad ar dunča nemaldīgu cirtienu viņa piesita tik stipri, ka asmens, izdurdamies Leončijai starp acīm, iegāja kokā un palika tur iecirsts, vēl ilgi drebēdams no cirtiena spara.

25

Kamēr Ņujorkā Reigans turpināja realizēt savu mākslīgo un gudro plānu, kura nolūks bija lēna, bet droša Frenka bagātības iznīcināšana, bet Frenks un Beskoms velti centās izzināt, kas bija viņu slepenais ienaidnieks, Panamā norisinājās tikpat dīvaini notikumi, kuriem pēcgalā būs sevišķas sekas un kuri atkal saveda kopā Leončiju un Solano, Toresu un valdnieku un resno ķīnieti Ai Punu ar mēnesim līdzīgo seju.

Māzais vecais tiesnesis, valdnieka pazemīgais sušķis, snauzdams sēdēja Santantonio tiesas istabā. Viņš mierīgi gulēja jau divi stundas. Kad apsūdzētā aizstāvis nobeidza savu plašo, runu, tiesas pristavs skaļi nošķaudījās un tiesnesis pamodās. Viņš jautri noskatījās visapkārt un sacīja:

«Vainīgs.»

Neviens par to nebrīnījās, pats apsūdzētais arī ne.

«Rīt atnākt noklausīties spriedumu! Nākamo prāvu!»

Izteicis šo pavēli, tiesnesis atkal taisījās iesēsties ērtāk un atkal gulēt jaunu miegu, te pēkšņi viņš ieraudzīja Toresu un valdnieku, kuri ienāca tiesas istabā. Valdnieku sapratis no viņa skatiena, viņš sēdi slēdza un turpinājumu nolika uz rītu.

«Es biju pie Rodrigesa Fernandesa,» pēc piecām minūtēm teica valdnieks, kad viņi bija palikuši vieni paši istabā. «Viņš saka, tas esot īsts akmens, un, lai gan slīpējot tas krietni vien nodilšot, viņš tomēr grib par to maksāt pieci simti dolārus zeltā.»

Kad viņi atstāja tiesas istabu un kāpa lejā pa kolonnu ieslēgtām kāpnēm, kurām vēl bija palikuši ložu šāvieni no pēdējās revolūcijas dienām, valdnieks sacīja:

«Nodomātā ekspedīcijā pēc šiem dārgumiem mums katrā ziņā vajadzīga tiesas un taisnības aizsardzība, tādēļ mums kāda daļa no visa, ko tur uziesim, jāziedo arī mūsu krietnajam un uzticamajam draugam, mūsu labajam tiesnesim, bet sevišķi tas mums jādara aiz mīlestības un pateicības jūtām pret viņu. Viņš būs mūsu vietnieks Santantonio, kamēr mēs būsim prom, un, tiklīdz būs vajadzīgs, viņš neliegs mums tiesas sankciju.»

Un notika, ka aiz vienas no parādes durvju kolonnām pa pusei sēdēja, pa pusei gulēja Ai Puns, platmali uzmaucis līdz pašām acīm. Taisnību sakot, viņu še nebija atvīlusi nejaušība vien. Viņš jau sen bija mācījies saprast un zināt, ka vērtīgākie noslēpumi, kuros bija nemieri un raizes, bija rodami tiesas tuvumā, jo'tiesas bija tie degpunkti, kuros savienojās cilvēku bēdas.

Torīt vienīgais, no kura gudrais ķīnietis cerēja ko gūt, bija nodriskājies vecs peons, kam sejā bija redzams, ka savā mūžā tas loti daudz dzēris un ka tas tūdaļ mirs, ja negadīsies laime iedzert kādu malku. Acis viņam bija nespodras un žulgas, plakstiņi sarkani, un visā viņa augumā bija izjūtama pārdroša apņēmība. Kad tiesas namu visi atstāja, viņš palika turpat stāvot, slēpdamies aiz kolonnas pie parādes durvīm.

Ai Puns sev jautāja: ko tas nozīmē? Tiesas istabā bija palikuši tikai trīs Santantonio varenākie vīri: valdnieks, Toress un tiesnesis. Kāds sakars starp viņiem vai arī kādu no viņiem un šo dzērāju, kas trīcēja un drebēja kā sala kratīts, lai gan saule tveicēja un dedzināja saviem slīpajiem stariem?

Tā viņš sarāvās čokurā uz akmens plāksnēm aiz kolonnas, kur neviens ēnas atoms viņu nepasargāja pret tropiskās saules versmi, un sēdēja tik vienaldzīgu seju, kā kad viņš labu prātu še būtu atlaidies saulgozī. Vecais peons paspēra soli uz priekšu, sagrīļojās, tikko turēdamies kāiās, bet tomēr viņam laimējās Toresu novērst no viņa ceļa biedriem, kuri, nonākuši dažas pakāpes, apstājās un sāka nepacietīgi gaidīt, lai Toress drīzāk atgriežas pie viņiem.

«Ko vēl teiksi?» rupji jautāja Toress.

«Naudu, drusku naudas, sinjor, pavisam mazu drusciņu naudas,» noņurdēja nožēlojamais vecis.

«Naudu tu jau dabūji!» Toress uzkliedza tam. «Prom braukdams, es tev atstāju diezgan naudas. Ar to tu ilgi varēsi iztikt. Divas nedēļas tu nedabūsi plika sentavo.»

«Es esmu līdz kaklam iekūlies parādos,» peons norūca, trīcēdams un drebinādamies aiz iedzeršanas slāpēm, kas viņam svilināja visas iekšas.

«Kam tu esi parādā? «Pētera un Pāvila» saimniekam?» Toress nemaldīgi uzstādīja diagnozi.

«Viņam pašam,» peons vaļsirdīgi atzinās. «Un viņš man vairs nedod uz krīta. Es mirstu, tūkstoš lēnās nāvēs, nevarēdams iedzert ne malka.»

«Cūka!»

«Tikai dažus peso, dažus peso,» lūdzās vecais peons.

«Ne plika sentavo!» asi atcirta Toress.

«Labi!» tikpat noteikti iesaucās peons.

«Kas tev padomā?» nošņāca Toress pēkšņās aizdomās.

«Vai tu jau aizmirsis?» peons atbildēja ar tik stipru uzsvaru, ka Ai Puns tūdaj sāka gudrot, kādēļ Toress peonam maksā kārtīgu pensiju.

«Es tev maksāju, lai tu aizmirsti, un savus noteikumus es esmu kārtīgi ievērojis,» Toress sacīja.

«Es nemūžam neaizmirsīšu, ko manas vecās acis redzēja, kā tu iegrūdi dunci sinjoram Alfaro Solano mugurā!» peons atkliedza.

Viņai naktij, kurā valdnieks un Toress, tumsā slēpdamies, or-; ganizēja savu ekspedīciju un devās cejā, bija lemts kļūt par liktenīgu nakti visu Solano fazendas iedzīvotāju mūžā.

Notikumi sākās ļoti agri. Pēc pusdienas visa dzimta, kuraj savas radniecības dēļ ar Leončiju pieskaitīja arī Henriju, sēdēja un dzēra kafiju un kūpināja cigārus. Te pēkšņi viņi ieraudzīja pa kāpnēm augšā nākam dīvainu, it kā mēnesnīcas apspīdētu figūru^

«Tas jau tīri kā kāds rēgs,» teica Alvarado Solano.

«Diezgan tukls un brangs rēgs,» Martiness viņam piemeta.

«Ķīniešu rēgs, tik reāls, ka pirkstu vis viņam cauri neizba- dīsit,» Rikardo sāka smieties.

«Tas pats ķīnietis, kas Leončijai un man neļāva apprecēties,» oeidzot saskatījis to, sacīja Henrijs Morgans.

«Noslēpumu pārdevējs,» pavīpsnāja Leončija. «Ja viņš nebūs atnesis atkal jaunu noslēpumu, man būs gaužām skumīgs prāts.»

«Kas tev vajadzīgs, ķīnieti?» enerģiski jautāja Aleksandro, vecākais Solano dēls.

«Jauni labi noslēpumi, ļoti labi, pavisam jauni noslēpumi. Varbūt tavs to pērk,» pašticīgi un lepni piedāvāja savu preci Ai Puns.

«Tavi noslēpumi gaužām dārgi maksā, ķinieti,» Enriko teica neapmierināts. - |

«Labi jauni noslēpumi ir dārgi noslēpumi,» ļoti laipni atsaucās Ai Puns.

«Taisies prom!» uzkliedza vecais Solano. «Es domāju vēl diezgan ilgi dzīvot, bet līdz pašam nāves brīdim es negribu vairs dzirdēt nekādus noslēpumus!»

Bet Ai Puns bija tik pārliecināts, ka nešaubījās par sava noslēpuma vērtību.

«Reiz tavam bija labs, labs brālis,» viņš sacīja. «Reiz tava

brāļa, tava labā brāļa, sinjors Alfaro Solano, nomira ar nazi mugurā. Labs, ļoti labs? Vai tas nav labs noslēpumi?»

Bet Enriko, nemierā kvēlodams un trīcēdams, pēkšņi pietrūkās kājās.

«Vai tev zināms?» viņš gandrīz kliegtin iekliedzās.

«Cik?» Ai Puns jautāja.

«Visu, kas man ir,» Enriko iesaucās un, pagriezies pret Aleksandro, teica: «Parunā tu ar viņu, dēls. Samaksā viņam krietni, kā pienākas, ja viņš var uziet slepkavības lieciniekus.»

«Uhū!» Ai Puns atsaucās. «Mans zina liecinieks. To ir liecinieks ar gaiši aci. Viņš redzēja, kā viena cilvēka iedūra nazi sinjors Alfaro muguru. To cilvēka vārds …»

«Nu, nu, saki!» Enriko vilināja.

«Viena tūkstoš dolārs viņa vārdu,» Ai Puns nedroši sacīja, skaidri neapsvēris, cik dolārus lai prasa. «Viena tūkstoš zelta dolāru,» viņš nobeidza.

Enriko aizmirsa, ka visas sarunas par naudu viņš uzticēja savam vecākajam dēlam.

«Kur ir tavs liecinieks?» viņš iesaucās.

Un Ai Puns, ieskatījies krūmos pie lieveņa, no turienes izvilka skrandās ģērbto un izģindušo peonu, tiešām ērmam līdzīgu figūru, kura lēnām grīļodamās trausās augšup pa kāpnēm.

Frenks lika Pārķeram, lai viņu modina astoņos, un, kad Pārķers klusi ienāca istabā, viņa kungs vēl. gulēja. Pielaidis vannā ūdeni un visu sarīkojis bārdas skūšanai, kambarsulainis iegāja atpaka] guļamistabā. Aizvien vēl klusi staigādams, lai savam kungam neiztraucētu pēdējos saldos mirkļus miegā, Pārķers pēkšņi ieraudzīja d.īvaino dunci kura asmens, izgājis cauri papīra lapiņai un ģīmetnei, ar sparu bija iecirsts kumodes cietajā kokā. Viņš ilgi un -neatlaidīgi noskatījās savādajā ainā, tad nešaubīgi atdarīja Morgana kundzes buduāra durvis un ieskatījās tur iekšā. To darījis, viņš tūdaļ gāja pie sava kunga gultas un droši aizskāra Frenķa plecu.

Frenks atvēra acis, kurās sākumā atspīdēja tikai pēkšņi atmodināta cilvēka apmulsums un neizpratne, bet tūdaļ tās noskaidrojās, un atmiņā viņam atausa rīkojums, ko viņš vakar teica savam sulainim.

«Jums tūdaļ jāceļas augšā, ser. Man liekas, kundzei būs noticis kas ļauns. Buduārā viņas nav, bet uz kumodes es redzēju ērmīgu nazi un zīmīti, ser, kas droši vien jums visu noskaidros. Es nezinu, ser …»

Frenks vienā lēcienā piesteidzās pie kumodes, ieraudzīja dunci un; . izrāvis to no koka, ieskatījās zīmītē. Viņš izlasīja to vairāki lāgi; it kā divu vienkāršu vārdu vienkāršā nozīme viņa sajēgai būtu pārāk sarežģīta un grūta mīkla.

«Ardievu uz mūžu,» bija rakstīts zīmītē.

Bet zīmīte viņu tik loti nesatrieca kā duncis Leončijai starp acīm. Un, neatlaidīgi lūkodamies robā, kas bija iecirsts ģīmetnē, viņš atģidās, ka šo ainu viņš jau kur redzējis, un tūdaļ viņam uzausa atmiņā valdnieces namiņš uz ezera, kur viņi visi raudzījās zelta kausā, un katrs skatīja savu vīziju, un viņa skatam izkausētā metāla līmenī rādījās Leončijas seja ar acu starpā iedurtu dunci. Frenks pat iedūra dunci atpakaļ valdnieces cirstajā robā un vēl ilgi vērās un atcerējās.

Izskaidrojums nāca pats par sevi. Valdnieces greizsirdība pret Leončiju dega jau no paša sākuma un, Ņujorkā ieraudzījusi savas sāncenses ģīmetni laulātā drauga istabā, viņa savā atziņā kjuva tikpat nemaldīga, cik nemaldīgs bija viņas dunča cirtiens. Bet kur viņa jr? Kurp viņa aizgājusi?, Kur ir viņa, kas bija tik bezgala sveša un tāla šai civilizācijas milzīgā degpunkta dzīves īstenībai, viņa, kas telefonu šķita gaisā lidojošas runas burvību, kas Volstrītu uzskatīja par amerikāņu dieva svētnīcu un veikalu šķita dievību, kas valda Ņujorkā. Viņa bija tik vientiesīga un tik nesaprotoša visu šo apkārtni kā no Marsa nolaidusies. Kur un kā viņa pārlaidusi nakti? Kur viņa nozudusi? Un vai viņa vēl dzīva?

Frenks skaidri iedomājās nezināmo miroņu namu, kur gulēja neskaitāmi līķi, un jūras līci, kas krastā izskalo slīkoņus.

Bet Pārķers viņu drīz atgrieza īstenībā.

«Vai es nevarētu ko darīt, ser? Vai nepaziņot slepenpolicistu birojam? Jūsu tēvs vienmēr …»

«Jā, jā,» Frenks viņu strauji pārtrauca. «Tur bija kāds vīrs, kura pakalpojumus viņš vienmēr izlietoja, viens no tiem Pinkertoniem … kā viņu sauca?»

«Birčmens, ser,» Pārķers aši atbildēja, pagriezdamies uz iešanu. «Es sūtīšu pēc viņa tūlīt.»

* * *

Kādu laiku Solano fazendā notikumi risinājās loti lēni. Nenotika nekas, ja neskaita Leončijas pēkšņi uznākušo grūtsirdību un lielo vienaldzību, no kuras viņu nespēja atraisīt ne vecais

Enriko, ne viņas miesīgais brālis Henrijs, ne Solano dēli, kuri, nebija viņas brāļi, un nekas viņu nevarēja ielīksmot.

Bet, kdinēr Leončija sēroja, Henrijs un Solano brašie dēli vairāki lāgi domāja un runāja par Pazudušo Dvēseļu Ielejas dārgumiem. Toress visu laiku tur raka zemi un taisījas kalnu uzspridzināt ar dinamītu. Par Toresa ekspedīciju viņiem bija zināms, ka tas atsūtījis Augustīno un Vičento atpakaļ uz Santantonio pēc jauna, otrtik liela dinamīta krājuma.

Reiz, sarunājies ar Enriko un dabūjis viņa atļauju, Henrijs teica savus nodomus Leončijai.

«Mīļā māsa,» viņš sacīja, «mēs gribam doties redzēt, ko dara Toress ar savu baru. īvlums zināms viņu nolūks. Viņi grib uzspridzināt kalnu un atvērt ceļu ielejā. Mēs zinām, kur Tā, kas Sapņo, dārgumus noslēpa, kad pazudušās dvēseles aizdedzināja viņas namu. Toresam tas nav zināms. Mēs esam nodomājuši doties viņam ielejā iīdzi kad ūdens no maiju aizām un alām būs iztecējis, un lūkot dārgakmeņu lādi atvest mājās. Bet vissvarīgākais man vēl tev jāsaka: mēs gribam tevi ņemt braucienā līdzi.»

Bet Leončija gurdeni pakratīja galvu.

«Nē,» viņa sacīja, kad Henrijs neatlaidās. «Es negribu vairs redzēt Pazudušo Dvēseļu Ieleju un negribu ne dzirdēt šo vārdu. Taisni tur man Frenks bija jāatdod šai sievietei.»

«Tie bija briesmīgi maldi, mīļā. Bet kas tad to varēja zināt? Es nezinu. Tu pati nezināji. Frenks arī nezināja. Viņš rīkojās, ka īstam goda vīram klajas. Nezinādams, ka mēs brālis un māsa, domādams mūs tiešam saderinātus, viņš negribēja man laupīt tevi un, lai šo kļūmo likteņa spēli izbeigtu un glābtu mums visiem dzīvību, viņš apprecēja" valdnieci.»

«Ak, man vairs nav dziesmas, ko jūs ar Frenku vienmēr dziedājāt:

Sīvi vēji! — Zila jūra!»

viņa sērīgi čukstēja.

Asaras viņai saskrēja acīs un ritēja pa vaigiem, un pagriezusies viņa piecēlās, nokāpa no balkona, izgāja no fazendas robežām un, bez mērķa klīzdama, nogāja lejā no kalna.

Kopš viņa pēdējo reizi redzēja Frenku, viņa bieži tā staigāja mīļās pēdās, kur saistījās viņai visdārgākās atmiņas.

Leončija sēdēja, dziļi atmiņās grimusi, un atcerējās, kā viņa iesita Frenkam sejā, kad viņa lūpas pieskārās viņas celim, kā viņa pietvīka un aiz kauna rokām aizsedza seju, kā viņa smējās, kad kāja bija notirpusi no pārāk ciešā apsēja kā viņa

»-»' ' 21i nobālēja pēkšņās dusmās kad viņš teicās neesot tēvoča Alfaro slepkava, un kā viņa atraidīja Frenka piedāvājumu palīdzēt viņai atraisīt mezglu.

Viņa bija tik dziļi grimusi saldās atmiņās par neseno pagātni, kas tomēr šķita visu mūžību šķirta no šī mirkļa, jo tik daudz piedzīvojumu, briesmu, maigu un saulainu brīžu bija šajā īsajā laika brīdī, — ka viņa nepamanīja no Santantonio pa krastmalas ceļu braucam pasta karieti. Viņa neredzēja ari dāmu modes ģērbā, kas tūdaļ bija redzams, ka Ņujorka šūts; dāma atlaida karieti un nāca uz viņu kājām. Šī dama bija valdniece, Frenka laulātā draudzene, un viņa nāca, uzplētusi saulessargu, kas viņu aizsargāja no tropiskās versmes.

Apstājusies nekā nemanošai Leončijai aiz muguras, valdniece ieraudzīja, kā viņa no ņiebura izņēma mazu ģīmetni un neatlaidīgi tajā lūkojās. Skatīdamās Leončijai par plecu valdniece tūdaļ pazina Frenka ģīmetni, un viņu atkal satvēra nikna greizsirdība. Rokā viņai pazibēja no ņiebura izvilktais duncis. Bet, lai šī valdnieces kustība bija, cik ātra un klusa būdama, Leončija to sajuta un atsita atpakaļ viņas saulessargu palūkoties, kas viņai aiz muguras stāv. Pārlieku vienaldzīga, pat lai brīnītos par to, viņa sveicināja Frenka sievu tik mierīgi, kā kad viņas tikai kopš stundas vēl būtu šķīrušās. Pat duncis viņu neuztrauca ne ziņkārē, ne bailēs. Varbūt, ja viņa būtu uztraukusies, valdniece viņai būtu iedūrusi. Bet valdniece tikai iesaucās:

«Tu zemsirdīgā sieviete! Tu zemsirdīgā, ļaunā sieviete!» |

Bet Leončija, viņai atbildēdama, paraustīja tikai plecus un sacīja:

«Labāk turiet savu saulessargu tā lai tas jūs aizsargā pret tveici.»

Valdniece apgāja viņai apkārt, nostājās ar viņu vaigu vaigā un uzlūkoja to zvērošām acīm, dusmās un greizsirdībā nevarēdama vārda izrunāt.

«Kādēļ?» ilgi klusējusi, Leončija vaicāja. «Kādēļ es jums šķietu zemsirdīgā un ļauna sieviete?»

«Tādēļ, ka tu esi zagle!» valdniece iesaucās. «Tādēļ, ka tu, kurai jau pašai savs vīrs, zodz vēl citus. Tādēļ, ka tu neesi uzticīga savam vīram, vismaz savā sirdī, jo tu vēl neesi varējusi būt neuzticīga.ar savu miesu.»

«Man nav vīra,» Leončija mierīgi atteica.

«Tad tu neesi uzticīga savam nākamajam vīram. Es domāju, tu apprecējies mūsu aizbraukšanas dienā.»

«Man nav ari nākamā vīra,» Leončija tikpat mierīgi turpināja.

Valdniecei seja pārvērtās tik negantā izteiksmē, ka Leončija to gluži neviļus salīdzināja ar saniknotu tīģera mātīti.

«Henrijs Morgans!» valdniece iesaucās.

«Viņš ir mans brālis.»

«Šim vārdam ir ļoti plaša nozīme, Leončija Solano. Ņujorkā ir cilvēki, kas loka ceļus man svešu un dīvainu altāru priekšā, un visus ļaudis tie dēvē brāļus un māsas.»

«Henrija tēvs bija ari mans tēvs,» Leončija teica, aizvien vēl tikpat mierīgi. «Viņa māte bija mana māte. Mēs esam brālis un māsa.»

«Bet Frenks?» pēkšņā ziņkārē jautāja valdniece, Leončijas mierīgā toņa pārliecināta. «Vai tu viņam arī esi māsa?»

Leonēija pakratīja galvu. • «Tad tu mīli Frenku?» valdniece iesaucās.

«Frenks ir jūsu vīrs,» Leončija atteica.

«Nē! Tu man esi viņu nozagusi!»

Leončija klusi un sērīgi lūkojās saulē mirdzošā lagūnas ūdeņu līmenī.

Ilgi klusējusi, viņa gurdi sacīja:

«Ja jums tik, ticiet savām iedomām. Ticiet, kam pati gribat.»

«To es tevī uzminēju pašā pirmajā brīdī,» valdniece teica «Tev ir dīvaina vara pār cilvēkiem. Es esmu sieviete un es esmu skaista. Kopš es izgāju pasaulē, es redzēju, ka vīriešiem es varu gan patikt. Es zinu, ka es viņiem tīkama. Pat manas Pazudušās Ielejas jaunekļi nolaistajos plakstiņos slēpa mīlu uz mani. Viens iedrošinājās ko augstāku un viņam bija jāmirst, viņu iemeta pazemes upes krācē. Un tomēr tava vara pār vīriešiem dīvaini savaldzinājusi manu Frenku. Pat manās skaujas viņš domā par tevi. Es zinu to. Es zinu, ka pat manās skaujās viņš domā tikai par tevi!»

Viņas pēdējie vardi bija kaislībā apmātas un salūstošas sirds sāpju kliedziens. Un nākamajā mirklī valdniece, nepārsteigdama Leončiju tikai tādēļ, ka viņa savā vienaldzībā vairs ne par ko nebrīnījās, izmeta no rokas dunci un atkrita smiltīs un, rokām aizsegusi seju, trīcēja un raustījās histēriskās raudās. Te gluži neviļus Leončija viņu apkampa un saka mierināt. Tā aiztecēja daudzas minūtes, un beidzot valdniece nomierinājusies noteikti sacīja:

«Es atstāju Frenku to pašu brīdi, kad redzēju, ka viņš mīl tikai tevi. Es izdūru nazi tavai ģīmetnei, ko viņš glabā savā istabā, un devos šurp iedurt dunci tavās miesās. Bet es esmu bijusi netaisna. Tā nav ne tava, ne Frenka vaina. Tā tikai mana vaina, jo, es nespēju iekarot viņa mīlestību. Ne tev, bet man 11u jāmirst. Bet. vispirms man jādodas atpakaļ savā ielejā un jāizglābj mani dārgumi. Ņujorkas dievība, kurai templis ir Vol- strltā, sadusmota pret Frenku. Viņa bagātības viņam var atņemt, un viņam vajadzīgas jaunas bagātības, lai tās glābtu. Man šīs bagātības ir un laika nav daudz. Vai jūs man palīdzēsit, tu un visa jūsu dzimta? Tas mums jādara Frenka labā!»

26

Un Pazudušo Dvēseļu Ielejā pa divi pazemes ceļiem ielauzās divas dažādas dārgumu meklētāju ekspedīcijas. Pa vienu ceļu loti drīzā laikā tur nokļuva valdniece un Leončija, Henrijs Morgans un Solano.

Viņiem nebija jāiet taisni tas pats cejš, pa kuru tie izkļuva no Ielejas. Valdniece Pasaules Spogulī bija izdibinājusi katru šī ceja pēdu. Kur pazemes upe strāvoja pa klints apakšu un ietecēja Hualaki upē, viņi nevarēja izbraukt laivā. Bet, klausīdami valdnieces padomiem, viņi ilgās meklēšanās beidzot nonāca klints kraujā nogāzē un uzgāja eju alā. Eja tik cieši bija aizaugusi krūmājiem, ka viņi to atrada, tikai droši zinādami. Ar virvi, ko viņi paņēma līdzi, viņi laivas uzvilka klintī, plecos iznesa tās cauri līkumotām ejām un ielaida pazemes upes līmenī tovietu, kur tā lēni un klusi tecēja savos platajos krastos. Bet, kur straume vērpās virpuļos,, viņi laivas vilka gar krastu. Un, kur upe tecēja pa akmeņu apakšu, valdniece viņiem rādīja senas ejas, kas klintī bija izcirstas neminamos laikos, un savas vieglās laiviņas viņi tur nēšus iznesa cauri.

«Te mēs savas laivas pametīsim,» valdniece beidzot sacīja, un vīrieši tās izvilka krastā, lāpu lipinošās gaismas spožumā. «Vēl mums jāiziet viena īsa eja. Tā mūs aizvedīs pie neliela cirtuma klintī, kas aizaudzis bieziem krūmājiem. Cirtums ir drusku augstāk, nekā bija mans ezera nams pār krāces mutuļiem. No turienes nolaidīsimies lejā, turēdamies pie virvēm.»

Priekšā, elektriskiem lukturīšiem rokās, gāja Henrijs un valdniece, bet gājienu noslēdza Enriko un Leončija, uzlūkodami, lai neviens gļēvāks peons vai laivinieks neaizmūk atpakaļ. Bet, kad viņi nonāca līdz pašam ejas galam, tur nekāda izcirtuma neredzēja. Eja bija aizsprostota milzīgiem nogruvu- šas klints slāņiem.

«Tas nav liels nogruvums,» Henrijs teica, «to mēs ar dinamītu uzspersim gaisā. Labi gan, ka paņēmām to līdzi.»

Bet šis darbs aizvilkās ilgi, visu novakari ,un visu cauru nakti. Henrijs baidījās izdedzināt pārlieku daudz dinamīta; viņš visu klinti šķita bīstamu, ja tā jau pati sākusi grūt. Viņi pamazām saspridzināja, iieios akmeņus un aizvēla tos nomaļus. Citu ritu pulksten astoņos pēdējais sprādziens viņiem beidzot pavēra dienas gaismas atspīdumu. Un viņi sāka darboties lēni un uzmanīgi, lai nenogrfitu atkal jauni slāņi. Pašā pēdējā bridi starp viņiem un ieleju gulās milzigs akmens desmit tonnu smagumā un aizšķērsoja izeju ara.

Viņi abas pusēs gar akmeni pabāza rokas un sajuta saules staru karstumu, bet akmens viņiem aizvien vēl nejāva izkļūt no ejas. Lūkodami to atstumt ar svirām, viņi tikko varēja to kustināt, un Henrijs beidzot nolēma vēlreiz spridzināt, lai to nogāztu ielejā.

«Pazudušās Dvēseles tik un tā jau zina, ka viņu zemē kāds atnācis ar vizīti,» viņš smējās, taisīdamies aizdedzināt degli. «Piecpadsmit stundas mēs esam krietni dauzījušies pie viņu durvīm.»

Pazudušo Dvēseļu Ielejas iedzīvotāji, līdz mazākam bērnam saradušies pie altāra Lielā Nama priekšā, jau tiešām zināja par viesu atnākšanu.

Viņi visi bija bruņoti pīķiem rungām un līkstēm un, gaidīdami nelūgtos viesus, nerimās skaitīt lūgsnas pie altāra. Ik brīdi no ezera nāca vēstneši un ziņoja, ka kalnu aizvien vēl no iekšienes rībina pērkons, bet rādīties neviens vēl nav rādījies.

Mazā meitene, kas vēl nesen Lielajā Namā kavēja laiku Leončijai, pirmā pamanīja viesus atnākam. Viņa tos tādēļ pirmā ieraudzīja, ka visa cilts lūkojās uz dimdošo kalnu pār ezeru. Neviens viesus negaidīja pavisam no otras ielejas puses.

«Da Vasko!» viņa iesaucās. «Da Vasko!»

Visi paskatījās un kādu piecdesmit jardu tālumā ieraudzīja Toresu, valdnieku un viņu baru. Toresam arī šoreiz galvā bija ķivere, ko tas bija noņēmis savam izģindušajam sencim mūmiju gatvē.

Pazudušās Dvēseles viņus apsveica silti un ātri, un šis ap- sveiciens izpaudās niknā bultu lietū, kas divus no Toresa līdzgaitniekiem notrieca gar zemi.

Bet Pazudušās Dvēseles viņi beidzot atsita, šaudami revolveriem, kurus varēja lietot arī tuvumā. Nenošautie ielejas iedzīvotāji sāka bēgt, bet arī iebrucēju zaudējumi bija prāvi: pusei uz visiem laikiem bija jāizstājas no bara, jo Pazudušo Dvēseļu cilts žēlsirdīgās sievietes visiem līdzekļiem centās, lai ievainotie vairs nebūtu dzīvotāji.

Toresa un valdnieka barā nepalika neviena ievainota vira, kas butu kopjams, tādē] viņi sava bara paliekas veda uz ezeru,1 aizsteidzās gar pašu krastu un nonāca pie valdnieces nama drupām. Tikai apdegušo stabu gali, kas izcēlās no ūdens, rā-f dija, kur citkārt bija nams. To ieraudzījis, Toress apmulsa, bet; valdnieku satvēra vislielākais niknums.

«Še bija valdnieces nams, un namā bija dārgakmeņu lāde!» Toress iesaucās. m

«Tā ir ekspedīcija pēc ziepju burbuļiem!» valdnieks kliedza.] «Sinjor Tores, jūs man vienmēr esat šķitis lielākais muļķis!»

«Kā es varēju zināt, ka viņi nodedzinās šo namu!»

«Jums vajadzēja zināt, jūs taču visu zināt!» rēca valdnieks.

«Pagaidiet, pagaidiet, tikai brīdi pacietības!» Toress lūdzās. «Ļaujiet visu aplūkot. Lāde varēja neskarta iekrist ūdeni, kad nams sagruva. Bet dārgakmeņus ūdens nevar samaitāt.»

Valdnieks saviem vīriem lika izlūkot ezera dibenu, un tie nu sāka peldēt un laisties dibenā starp nama apdegušajiem sta-'; biem, vairīdamies iekļūt straumes virpulī. Beidzot klusa' Augustīno pašā krastmalā ko uzgāja un priecīgs iesaucās:

«Man zem kājām ir tā kā grīda!»

Ūdens viņam sniedzās tikai līdz ceļiem.

Toress iepeldēja ezerā un ūdenī aplūkoja atradumu.

«Tā ir lāde, tur nav vairs šaubu!» viņš sacīja. «Šurp! Visi! Veliet to krastā! Palūkosim, kas tur iekšā!»

Bet, kad lāde bija izvelta krastā un Toress jau dzīrās pacelt vāku, valdnieks viņu pēkšņi aizturēja.

«Visi atpakaļ ūdenī visi!.» viņš uzsauca saviem ļaudīm. «Tur vēl daudzas šādas lādes nogremdētas, un visa mūsu ekspedī cija būs bijusi velta, ja mēs tās neatradīsim. Viena lāde jau neatmaksās ne mūsu ceļa izdevumus!»

Un tikai tad, kad visi valdnieka ļaudis izklīda ūdenī, līzdami| līdz dibenam un meklēdami neesošās lādes, Toress pacēla vāku. Un tas, ko valdnieka acs ieraudzīja, viņam apstulboja prātu. Viņš tikai raudzījās dārgakmeņu zaigošanā un muldēja nesakarīgus vārdus.

«Vai nu jūs ticat?» Toress lielīdamies jautāja. «Tie nav naudā samaksājami. Nu mēs būsim divi bagātākie vīri Panamā,'! visā Dienvidamerikā, visā pasaulē! Tie ir maiju dārgumi. Mēs dzirdējām tos daudzinām, kad bijām vēl mazi bērni. Mūsu tēvi un senči par tiem sapņojuši. Konkistadori neprata tos uziet. Un nu šie dārgumi ir mūsu, mūsu!»

Un, kamēr viņi abi apstulboti stāvēja un lūkojās, viņu ļaudis cits pēc cita izlīda no ezera dzelmes, mēmā puslokā nostājās viņiem aiz muguras un arī sāka raudzīties. Bet kā valdnieks un

Toress nejuta savus vīrus stāvam viņiem aiz muguras, tā šie vīri nejuta Pazudušās Dvēseles klusi zogamies viņiem klāt. Un pēkšņi sākās uzbrukums atnācējiem, kuru acis apbūra dārgakmeņu lāde.

Toresam un valdniekam gals būtu pienācis dažos mirkļos, ja pēkšņi kalna dzīlēs nenorībējis briesmīgs dārdiens un dimdēdama lejup negāzusies akmeņu lavīna. Pazudušās Dvēseles izbailēs metās bēgt, lai varētu paslēpties krūmos. Valdnieks un Toress, gluži neviļus palikuši turpat pie lādes, paskatījās, kur izklīstošie dūmi atvēra klintī robu, un redzēja 110 tā iznākam Henriju Morganu un valdnieci.

«Jūs mērķējiet viņai,» valdnieks norūca, «bet es nošaušu jen- kiju. Tas nu ir komēdijas beigu cēliens, kas droši vien būs ātri galā.»

Viņi abi reizē pacēla šautenes un izšāva. Toress, kas nekad nebija diezin kāds labais šāvējs bijis, nemaldīgi ķēra valdniecei pašās krūtīs. Bet valdnieks, īsts meistars šaušanā un daudzu godalgu īpašnieks, aizšāva garām. Nākamajā mirklī Henrija šautenes lode viņam ķēra plaukstu, iegāja rokā un izskrēja no elkoņa. Un, tiklīdz šautene nodunēdama izkrita viņam no rokas, valdnieks atskārta, ka viņa labā roka vairs nemūžam nevarēs turēt ieroci.

Bet Henrija šāviens nebija nekāds meistara darbs. Pēc divdesmit četru stundu ilgās nīkšanas alas tumsā viņam acis tūdaļ nevarēja atžilbt mirdzošā saules gaismā. Viņa pirmais šāviens bija tikai laimīga nejaušība. Un, kamēr visi viņa nākamie šāvieni nenovēršami skrēja garām, valdnieks un Toress paguva aizbēgt un paslēpties augu biezoknī.

Pēc desmit minūtēm Toress redzēja Pazudušo Dvēseļu cilts sievieti atskrejam no koka, aiz kura tā bija paslēpusies, un ar milzīgu akmeni, ko viņa turēja abās izstieptajās rokās, sadauzām pa priekšu ejošam valdniekam galvu.

Toress viņu nošāva un izbailēs aizmeta krustu un, pārskrējis pāri valdnieka līķim, devās prom. Viņam aiz muguras atskanēja Henrija un Solano dēlu balsis, kuri dzinās viņa pēdās. Viņš pēkšņi atcerējās sava gala baigo ainu, kas viņam reiz aši pazibēja Pasaules Spogulī, no kura viņš šausmās atgrīļojās, nenoskatījies ainā līdz galam.

Bet šī vieta nebija līdzīga tai, ko rādīja Spogulis. Tur nebija ne koku, ne zaļumu, tikai kailas klintis žilbinoša saule un dzīvnieku kauli. Un Toresam sirdī atkal uzplauka cerība. Varbūt viņam šodien vēl nebūs jāmirst, varbūt vēl visu šo gadu ne? Kas lai zina? Varbūt vēl divdesmit gadi viņu šķir no viņa nāves dienas?

Smadzenēs viņam skaidrojās glābiņa plāns. Viņš lūkos kur paslēpties, kamēr vēl nav uznākusi nakts. Tad viņš aizzagsies atpakaj uz ezeru, kur virpuļo straumes mutulis. Tur vairs nekas viņu neaizkavēs. Viņam tikai jāielec krācē. Ceļojums pazemes ūdeņos viņu nebaidīja, jo tas jau viņam bija zināms. Un iedomā viņš atkal skatīja Hualaki upes mīlīgo krastu, kas zem dzidrā debesjuma savus viļņus ritināja uz jūru.

Un izdomātā bēgšanas un glābiņa aina viņam tik spilgti iztēlojās acu priekšā, ka viņš nemanīja, kur spēra savas kājas, te pēkšņi viņš atģidās, ka krīt kur lejā. Bet tas nebija kritiens mutuļojošā straumē. Tā bija gāšanās lejup pa kraujas klints nogāzi, galvu pa priekšu. Klints bija tik slidena, ka viņš vēlās un vēlās lejup, lai gan viņam laimējās apsviesties apkārt; viņš niknā dedzībā centās kur aizķerties rokām un kājām, bet velti. Šie pūliņi gan velšanās ātrumu pagausināja, bet apstāties viņš vairs nevarēja.

Novēlies dibenā, Toress ilgi gulēja stulbā nemaņā un gandrīz bez elpas. Atjēdzies viņš sajuta, ka roka viņam atbalstās pret gluži ko dīvainu. Viņš būtu zvērējis, ka tie bija zobi! Beidzot viņš drebēdams atvēra acis un piespieda sevi uzlūkot dīvaino lietu. Un tūdaļ viņš apmierinājās. Tie tiešām bija zobi, vēju izpūsts un izsusināts ģindenis, bet tie bija cūkas zobi un tas bija cūkas ģindenis. Viņam visapkārt un zem viņa bija vēl citi kauli; apskatījis tos, viņš redzēja, ka ari tie bija cūku un citu dzīvnieku kauli.

Kur viņš jau bija redzējis šādu kaulu gubu? Viņš saspīlēja savas domas un pēkšņi atcerējās valdnieces milzīgo zelta kausu. Viņš pacēla acis. Augstais Dievs! Tā pati vieta. Viņš pazina to pirmajā mirklī, spožā saules gaismā ieraudzīja lielu un platu bedri.

Pirms uznāca nakts, Toress bija pārbaudījis desmit ceļus, kā izkulties no bedres, bet viņš redzēja, ka izejas nav. Gandrīz pēc katra mēģinājuma viņš ievilkās kaktā, kur krita ēna, kas vērtās aizvien jo platāka, jo saule grima zemāk, un atpūzdamies tur atlaidās versmē un slāpēs iztvīkušām lūpām. Šī bedre bija saules piekarsēta kā ceplis, kas viņu neganti svīdēja. Nakti miegā pamozdamies, ikreiz viņš velti atkal domāja par bēgšanu. Vienīgais ceļš no šīs pekles bija ceļš uz augšu, bet viņa smadzenes nevarēja izgudrot, kā pārvarēt kraujās un slidenās klinšu sienas.

Rītausmā briesmas un izmisums Toresa domas darīja asas un drošas un teica viņam jaunu un pavisam vienkāršu bēgšanas plānu. Ja viņš nevarēja uzrāpties pa klinšu sienām un nevarēja pa tām izkļūt laukā, tad vienīgais ceļš viņam bija tikai lejup. Kāds viņš bija nelga! Viņš būtu varējis strādāt visu cauru dzestro nakti, bet nu būs jārokas aizvien kaistošākā saules tveicē! Un augstākā apmātības sparā viņš sāka rakties biezā kaulu čupā. Zem kauliem katrā ziņā jābūt izejai laukā. Jo kā gan citādi bedre varēja būt sausa? Tai taču vajadzēja būt lietus ūdens pielijušai. Nelga! nelga! Trīsreiz trīskārtīgs nelga!

Toress raka pie vienas sienas un mēslus meta pie otras. Viņš bija tik ļoti iededzies darbā, ka atlauza sev visus nagus un asinīs sadrāza pirkstiem ādu. Bet griba dzīvot viņā kvēloja liela un nedzēšama, un viņš zināja, ka tā ir "skriešanās ar sauli un ka uz spēli likta viņa dzīvība.

Pēc trim stundām, kad saules versme vairs nebija izturama, Toresam uzsmaidīja laimīgs atradums. Pie atraktās sienas daļas viņš saskatīja kāda uzraksta sākumu, kas bija rupji iekasīts ar naža asmeni. Cerību ielīksmots, viņš iebāza galvu un plecus bedrē, plēsdams un skrāpēdams zemi kā suns un mēslus mezdams atpakaļ starp kājām kā kustoņi, kas rokas zemē

Beidzot uzraksts bija atrakts un viņš skaidri un gaiši varēja izlasīt:

«Pīters Makdžils no Glāzgovas. 12. martā 1820. gadā no šīs elles bedres es izkļuvu pa šo eju, kad biju to atracis.»

Izeja! Zem šī raksta jābūt izejai! Toress dedzīgi darbojās joprojām. Vienos putekļos un mēslos viņš izskatījās kā milzīgs kustonis no kurmju sugas. Putekļi viņam līda acīs, degunā un rīklē un žņaudza elpu. Lāgu lāgiem viņam bija jālien laukā nošķaudīties un izklepoties. Divreiz viņš paģība. Bet saule, kvēlodama viņam taisni virs galvas, viņam lika darbu atkal sākt no jauna.

Toress beidzot atraka ejas virsu. Viņš neraka to līdz galam vaļā. Un, tiklīdz robs jau bija tik plats, ka tur varēja izlīst viņa kalsnais stāvs viņš saliecās un iespriedās robā, lai jo drīzāk paslēptos no tveicējošiem saules stariem. Tumsa un dzestrums viņam beidzot deva ilgi gaidīto atvieglojumu, bet līdzi priekam sākās arī reakcija, apziņa viņam apmiglojās un viņš krita nemaņā trešo lāgu.

Atžilbis viņš ielīda dziļāk ejā, melnām un uztūkušām lūpām muldēdams gandrīz neprātīgu prieka un pateicības dziesmu. Uz vēdera lienot, viņam grūti bija virzīties uz priekšu, jo eja bija tļk zema, ka pat punduris nebūtu varējis atstiept savu augumu. Sī vieta bija līdzīga kapa velvei. Zem viņa rokām un ceļiem lūza un juka kauli un nodrāza viņam ādu, gandrīz vai viņa paša kaulus atplēšot. Simts pēdas aizlīdis, viņš priekšā ieraudzīja pirmo dienas gaismas staru.

Gaisma nāca aizvien tuvāk un vērtās aizvien spožāka. Beidzot ejas grīda krita slīpumā un izveidojās pilnu 30 grādu leņķī. Virzīšanās uz priekšu kļuva vieglāka. Smaguma spēka likums Toresa pūles divkārt pavairoja un palīdzēja viņam tuvoties gaismas avotam. Pašā ejas galā viņš pamanīja, ka kaulu čupas top aizvien lielākas. Bet viņš jau bija apradis ar kaulu izskatu un viņam vairs nebija spēka ko domāt.

Viss viņam acu priekšā peldēja un ņirbēja, un miesa viņam stinga un zaudēja sajūtību. Bet Toresam tomēr vēl bija tik daudz apziņas, lai noģistu, ka eja top aizvien šaurāka. Tā izskatījās kā žurku slazds, un žurka bija viņš pats; viņš slīdēja lejup pa 30 grādu kritumu. Un, pirms viņš aizsniedza dibenu, viņš noprata, ka sprauga uz āru, kas solīja izeju brīvā un spirgtā gaisā, bija pārāk šaura, lai viņa augums tur varētu izlīst. Un viņa pirmais nojēgums tūdaļ arī apstiprinājās. Nemanot pārlīdis pāri skeletam, ko dienas gaismā varēja skaidri saskatīt par cilvēka skeletu, viņš izmanījās pa šauro spraugu izbāzt galvu, sāpīgi saspiezdams ausis.

Saule viņam karsēja galvu, bet acis kāri lūkojās plašumā un baudīja brīvības jaukumu ko nesatricināmā klints liedza visam viņa ķermenim.

Tur varēja prātu zaudēt, redzot dzidro strautu, kas čalodams skrēja simts jardu tālumā, un kokus strauta malā un biezās, sulīgās un mīkstās zāles zaļumu, kas viņu šķīra no klints, kuras spraugā nīka Toress!

Līdz ceļiem ūdenī iebridušas, nolīkušu koku pavēnī snauz- damas ganījās sīkās, mazās Pazudušo Dvēseļu Ielejas gotiņas.

Govis pēkšņi sakustējās, galvas pagrieza pret krastu un ausī- jās. Un, kad pie strauta starp kokiem pieskrēja milzīgi liels briedis zarainiem ragiem, viņas pierāva savas ausis un sāka kājām ūdeni kult. Bet cēlais, dižais dzīvnieks nevēroja viņu biedus, viņš nolieca galvu strautā un sāka dzert. Sī aina Toresam jau bija pāri par spēkiem! Viņš izkliedza tik izmisušu vaidienu, ka mūžam nebūtu pazinis pats savu balsi, ja būtu to dzirdējis.

Briedis satrūkās un atlēca no strauta, pat govis pagrieza galvas uz to pusi, no kuras atskanēja žēlais vaids Bet drīz tās atkal iegrima snaudā, aizvēra acis un tikai lāgiem kuļāja astes. Neprātīgām pūlēm, gandrīz nejuzdams, ka pa pusei atrāva sev ausis, Toress ievilka galvu atpakaļ un pakrita nemaņā uz cilvēku kaulu čupas.

Pēc kādām divi stundām, lai gan viņš pats neatskārta, cik ilgs laiks aiztecējis, Toresam atkal pamodās apziņa un savu vaigu viņš juta piespiestu pie cilvēka ģindeņa žokļa.

Vēlreiz Toress pabāza galvu šaurajā spraugā noskatīties saules rietā dziestošās, tomēr brīnišķās ainas skaistumā. Kā žurka slazdā, kas noķerta aiz rīkles seno maiju milzīgajās lamatās, viņš skatījās un redzēja zūdam un tumsā izgaistam spožo dienu un gaišo pasauli, un izdziestošai gaismai līdzi nāves tumsā grima arī viņa apziņa.

27

Reiganu viņa līdzbiedri veltīgi nesauca par Volstrītas vilku.

Viņš bija tikai uzmanīgs, lai gan plašu vērienu biržas varonis, bet lāgiem viņam kā kāram dzērājam uznāca dziņa doties trakās un pārdrošās afērās. Vismaz pieci lāgi savā ilgajā un darbīgajā karjerā viņš bija biržu ačgārni apsviedis, un ikreiz šī spēle viņam bija devusi jaunus miljonus. Bet pārāk bieži aizrauties šai spēlē viņš vairījās un nekad nenodevās niekiem.

Gluži tāpat bija izdomāta un sarīkota arī Napoleona kauja pret Frenku Morganu. Šīs kaujas pamats viņam bija atriebība, bet tā bija atriebība mironim. Sis trieciens nebija vērsts pret Frenku, bet viņa tēvu, lai gan kapa dziļumos viņš trieca cirtienu caur dzīvu sirdi. Astoņi gadi viņš bija gaidījis un meklējis gadījumu, kamēr vēl vecais R. H. M.: Ričards Henrijs Morgans bija dzīvs. Bet gadījums nenāca un nenāca.

Tā Reigans, sevi nenododams un rādīdams labvēlības masku, savu naidu Dret tēvu raidīja-pret dēlu. Bet paši Reigana atriebības plāna pamati bija dibināti uz maldu. īstenībā astoņus gadus pirms R. H. M. nāves viņš centās to pārspēt, bet viņam vienmēr bija tikai jāzaudē. Bet viņam prātā neiekrita, ka R. H. M. to noprata un zināja. Vecais Morgans ne vien zināja to, bet atbildēja viņam, ātri un veikli pārspēdams visus sava neuzticīgā līdzbiedra plānus. Ja Reigans būtu zinājis, ka R. H. M. tikai trieca belzienu pret belzienu, viņš droši vien būtu samierinājies un nebūtu vairs gudrojis par atriebību. Bet veco Morganu domādams tādu pašu aplami kā sevi un ticēdams, ka R. H. M. tikai aiz ļaunas zemsirdības, kā viņa paša zemsirdība, pret viņu palaidis šo neganto joku, Reigans vairs cita ceļa uz izlīdzināšanos neredzēja, kā viņu izputināt un, ja viņš miris, izputināt viņa dēlu.

Un Reigans sagaidīja šo brīdi. Sākumā Frenks nedarbojās biržā apmierinādamies, ka viņa.nauda noguldīta solīdās bankās, kur to noguldīja jau viņa tēvs. Bet, tiklīdz viņš pirmo soli spēra šai laukā un Tempiko Naftā ieguldīja daudzus miljonus, lai jo vairāk miljonu viņam nāktu atpakaļ, Reigans beidzot redzēja sengaidītās atriebības iespēju. Un, redzēdams to, Reigans nezaudēja laiku, lai gan viņa lēnā, bet pamatīgā sataisīšanās uz kauju prasīja daudzus mēnešus.

Noslēpumainība, kas vēl lielākas vērta uzbrukuma nāves briesmas, uztrauca un baidīja Beskomu. Visi Frenka īpašumi zaudēja vērtību un krita. Tur nekas nebija izprotams un nebija iespējama nekāda diagnoze. Bija tikai konstatējams nevairāmas krišanas fakts, kuras sekas bija Frenka milzīgo īpašumu pakāpenisks zudums. Un līdzi viņa paša īpašumiem krita arī to uzņēmumu akcijas, ar kuriem viņam bija saistītas vislielākās intereses.

Te sacēlās baumas par karu. Sūtņiem pa labi un pa kreisi izsniedza pases, un puspasaules šķita bruņojamies. Taisni šo momentu, kad biržai zuda līdzsvars un kamēr lielvalstis kavējās izsludināt moratorijus, Reigans izraudzīja savam galējam triecienam pret Frenku. Beidzot pienāca laiks, kad viņam un līdz ar viņu desmit viņa domubiedriem, kuri klusībā padevās Reigana vadībai bija jāpiepilda tik ilgi un rūpīgi izstrādātais uzbrukums. Reigana dalībnieki gan cerēja tikai iedzīvoties un domāja, ka arī Reiganam citu nolūku nav, nenojauzdami, ka viņa triecienu mērķis bija Frenks Morgans un aiz tā vēl viņa mirušā tēva ēna.

Baumu fabrika Reigana gudrā un saprātīgā vadībā sāka darboties pilnā sparā, un pašas pirmās un par visām zemāk krita Frenka uzņēmumu akcijas, kuras jau bija zemu nokritušas līdz panikas dienai. Bet Reigans bija uzmanīgs un Tempiko Naftai vēl ļāva elpot. Tā stalti un nesatricināmi cēlās vispārējā svārstībā, un Reigans nepacietīgi gaidīja to izmisuma brīdi, kad Frenkam arī tā būs jāmet tirgū, lai aizdarītu robus visiem citiem saviem veikaliem.

«Ak, Kungs! Ak, Kungs!»

Beskoms satvēra savu vaigu un vaibstījās kā skaudīgas zobu sāpēs.

«Ak, Kungs!» viņš atkārtoja. «Birža apsviedusies augšpēdu un Tempiko Nafta tai līdzi. Kādas ellišķas jukas! Kas to būtu cerējis!»

Frenks, smagi pūzdams neesošus papirosu dūmus, nemanīdams, ka tas nemaz nav aizkūpināts, ar Beskomu kopā sēdēja sava māklera darba kabinetā.

«Te jau izskatās kā ugunsgrēks,» viņš mierīgi sacīja.

«Ilgāk par rītdienu vairs mums neizturēt tad jūs izputinās un mani jums līdzi,» paziņoja mākleris, aši paskatīdamies pulkstenī.

Pulkstenis rādija 12, ko Frenks pārbaudīja, uzmezdams strauju skatienu.

«Tad lāidiet visu, kas palicis no Tempiko,» viņš gurdi sacīja. «Tā vēl aizturēs līdz ritam.»

«Un ko rīt?» iesaucās mākleris. «Kad jau dibens izkritis, tad visam jākrīt cauri, neatskaitot kantora zēnus!»

Frenks paraustīja plecus. «Vai jums zināms, ka es jau ieķīlāju savu namu Drīmvoldā un'Adirondakā?»

«Vai jums ir draugi?»

«Tādā laikā?» Frenks rūgti atsaucās.

«Tas nu ir īstais laiks, kad var pazīt draugus,» Beskoms atteica. «Es pazīstu visu jusu universitātes kompāniju. Vispirms Džcnnijs Petmors . .»

«Viņš jau līdz ausīm iekritis. Kad kritīšu es, viņš kiilīs man līdzi.»

«Vēl paliek Cārlijs Tipperi,» atgādināja Beskoms, un balsi v'i- ņam neizskanēja ne mazākā cerība.

«Jā,» Frenks vienaldzīgi apliecināja. «Bet viņam ir viens trūkums: viņa tēvs vēl dzīvs.»

«Vecais suns vēl nekad savā mūžā nav riskējis,» Beskoms piekrita. «Viņš nekad nav varējis izšķirties par īsto brīdi. Un diemžēl viņš aizvien vēl dzīvs!»

«Cārlijs to būtu varējis manā labā darīt un droši vien viņš darītu, ja tikai nebūtu mazs traucēklis.»

«Nav ko ķīlā likt?» mākleris jautāja.

Frenks pamāja ar galvu.

«Palūkojiet veco bendesmaisu bez ķīlas šķirt kaut vai no viena dolāra!»

Un tomēr pēc dažām minūtēm, cerēdams sastapt Čārliju Tipperi viņa kantorī, lai gan bija azaida stunda, Frenks uzsūtīja augšā savu vizītkarti. Tipperi tirdzniecības nams bija vislielākais dārgakmeņu uzņēmums Ņujorkā. Vēl vairāk. Tas bija visplašākais juvelieru uzņēmums visā pasaulē. Vecais Tipperi

dārgakmeņos bija ieguldījis daudz vairāk naudas, nekā domāja tie, kas šķitās visziņi.

Frenks še piedzīvoja, ko bija cerējis. Vecais aizvien vēl grožus turēja cieši savās rokās un viņa dēlam nebija gandrīz nekādu cerību tēvu pierunāt.

«Es pazīstu savu tēvu,» viņš teica Frenkam. «Lai gan es taisos ar viņu pacīnīties tavā labā, tomēr neceri uz panākumiem. Parunāšu ar viņu pēc pusdienas. Tad viņš labsirdīgāks nekā citās stundās. Es paskatīšos, cik liela ir mana tiesa un ko es tavā labā varēšu darīt. Es jau zinu, ka daži simti tūkstošu dolāru tev tīrais nieks, ka tie tev bijuši vai nebijuši, bet es visiem spēkiem raudzīšu sadzīt vairāk. Lai būtu kas būdams, rīt deviņos es būšu pie tevis.»

«Rīt būs mana izšķirošā diena,» gurdi pavīpsnāja Frenks un atvadīdamies sniedza viņam roku. «Es iziešu astoņos.»

«Tad es būšu klāt jau astoņos,» atsaucās Cārlijs Tipperi, sirsnīgi spiezdams Frenkam roku. «Es izlietošu katru brīdi. Man jau prātā -dažs labs nodoms.»

To pašu dienu pēcpusdienā Frenkam bija otra satikšanās veikala lietās. Kad viņš pārradās sava māklera kantorī Beskoms viņam pateica, ka Reigans telefonējis un vēlējies Frenku redzēt, jo viņam esot interesantas jaunas ziņas.

«Es tūdaj steigšos pie viņa,» teica Frenks, ņemdams cepuri, un sejā viņam atstaroja cerība. «Reigans bija mana tēva draugs, un, ja mani var vēl kāds glābt, tad viņš mani glābs.»

«Tik viegli vis neticiet,» Beskoms kratīja galvu un apklusa, kā neiedrošinādamies izteikt, kas viņam bija uz mēles. «Es viņam piezvanīju taisni pirms jūsu atgriešanās no Panamas. Es biju gluži vaļsirdīgs. Es viņam teicu, ka jūs vēl neesat pār- radies un ka jūsu stāvoklis ir loti bīstams, un gluži klaji un tieši vaicāju, vai drīkstu cerēt uz viņu, ja nelaime nāks. Un viņš sāka viltīgi izvairīties. To dara visi, ja kāds grib aizņemties naudu. Bet te man šķita kas dziļāks, man šķita — piedodiet, es nemaz nedrīkstu to sacīt: man šķita apslēpts naids un ļaunprātība. Es biju pārliecināts, ka viņš jums gluži mierīgi un aukstasinīgi ļaus izputēt!»

«Aplamības!» Frenks sāka smieties. «Viņš bija pārāk labs draugs manam tēvam.»

«Vai jūs vēl neesat dzirdējis par Konmopolitas Dzelzceļa afēru?» zīmīgi vaicāja Beskoms.

Frenks aši pamāja ar galvu un sacīja:

«Toreiz es vēl nemaz nebiju pasaulē. Es esmu tikai dzirdējis par to. Stāstiet! Noskaidrojiet man šo afēru. Sakiet, ko jūs domājat.»

«Tas stāsts būtu drusku par garu, bet klausiet padomu. Kad būsit pie Reigana, neizlieciet visas savas kārtis galdā. Lai viņš to dara pirmais un, ja viņam ir kāds priekšlikums, lai viņš to saka, kamēr jūs vēl neesat lūdzis. Protams, es jau varu maldīties, bet jums mans padoms kaitēt nevar.»

Pēc pusstundas Frenks un Reigans ieslēdzās Volstrītas vilka kabinetā. Frenka stāvoklis bija tik kļūmīgs, ka viņam grūti bija savaldīties, lai izpildītu Beskoma instrukcijas un lai par saviem veikaliem runātu gluži nevērīgi. Bet viņam radās spēks pat viltus palaist.

«Diezgan dziļi esi iemuldējis, ko?» Reigans jautāja. Frenks pamāja ar galvu.

«Nevaru teikt, ka jums būtu taisnība,» viņš meloja. «Man ir līdzekļi, ko mani biržas draugi ne sapnī nav redzējuši. Es tiem ļauju mierīgi gulēt, lai guļ. Bet tas ir noslēpums, Reigan, ko sveši ļaudis nedrīkst zināt. Jūs bijāt mana tēva draugs. Ja gribat man ticēt, tad pērciet. Otra tik laimīga pirkšanas gadījuma jūs vairs nepiedzīvosit.»

«Lielība!» Reigans neapvaldīja savas slēptās gaviles. «Tev ir vecā Morgana nervi, tas man jāatzīst. Bet pierādi, ka tā nav tukša lielība vien!»

Reigans nogaidīja atbildi, un pēkšņi Frenks vairs neizturēja.

«Jums taisnība!» viņš teica. «Tā bija tikai lielība. Es esmu sprukās līdz kaklam un vēl dziļāk. Bet, ja jūs man palīdzēsit, es vēl neslīkšu. Jums būtu tikai jāatceras mans tēvs un jāsniedz roka viņa dēlam. Ja jūs mani pabalstīsit. . .»

Bet Volstrītas vilks atņirdza savus plēsīgos zobus. Viņš rādīja uz Ričarda Henrija Morgana ģīmetni pie sienas. «Kā tev šķiet, kādēļ es šo ģīmetni turēju savā kabinetā visus šos gadus?» viņš jautāja.

Frenks nolieca galvu, it kā vienīgais atminējums še būtu tikai viņu senā un dziļā draudzība.

«Mini tālāk, draugs,» Reigans drūmi pavīpsnāja.

Noraizētais Frenks grozīja galvu.

«Lai viņu nemūžam neaizmirstu!» vilks iesaucās. «Un es viņu neesmu aizmirsis ne brīdi. Vai esi ko dzirdējis par Kon- mopolitas Dzelzceļa afēru? Nu, ko lai saku, vecais R. H. M. mani toreiz pārtrumpoja. Un pamatīgi pārtrumpoja, tici man. Bet viņš bija pārlieku viltīgs un gudrs, lai man ļautu revanšēties. Un redzi, viņa ģīmetne še karājās visu laiku, bet es sēdēju, lūkojos un gaidīju. Un nu ir pienācis laiks!»

«Jūs gribat sacīt? . . .» Frenks mierīgi jautāja.

«Taisni to, ko saku,» Reigans viņu pārkliedza. «Es gaidīju šo dienu, ilgojos un džinos, un te nu tā ir klāt! Bet to, ko vecais suns bija pelnījis, nu es dodu jaunam kucēnam!» Viņš ļaunā priekā noraudzījās ģīmetnē. «Ja šis nelieša darbs veco džentlmeni nav kapā apsviedis uz otriem sāniem …»

Frenks piecēlās kājās un ziņkāri ieskatījās savam ienaidniekam sejā. «Nē!» viņš teica, kā savām pārdomām atbildēdams. «Nav pūliņu vērts!»

«Ko tu gribi darīt?» Reigans aizdomīgi jautāja.

«Jūs krietni pamizot un pārmācīt,» Frenks vienaldzīgi atbildēja. «Šīm pašām rokām es varētu jūs nožņaugt kā cāli. Jūs neesat vilks. Jūs esat visnetīrākais suns ar sesku uz pusēm. Mani jag biedināja, man jau teica, ka tādi darbi jums neesot neparasti, bet es neticēju un nācu pats visu pārbaudīt. Nu redzu, ka viņiem taisnība. Jūs esat taisni tas, kā visi jūs dēvē! Man laiks šo vietu atstāt! Te ož kā lapsu alā. Te gaiss ir netīrs un smags.»

«Tad rīt ir pēdējā diena,» Frenks sacīja Beskomam, vakarā no viņa šķirdamies. «Rīt šai stundā eš jau būšu izkaltēts un izžāvēts eksemplārs Reigana privātā kolekcijā. Bet kas to būtu domājis, ka vecais suns taisni man rīkoja šo pārsteigumu? Es viņam nekad neesmu ļaunu darījis. Gluži otrādi, esmu izturējies pret viņu kā pret sava tēva krietnāko draugu. Ja Čārlijs Tip- peri būtu ko izkaulējis no sava tēva pārbagātības!»

«Vai arī, ja Savienotās Valstis izsludinātu moratoriju!» tikpat skumīgi atsaucās Beskoms.

Bet Reigans tobrīd runāja ar savā kabinetā sapulcinātiem baumu fabrikantiem un speciālistiem.

Citu rītū astoņos, kad Čārlijs Tipperi aizbrauca pie- Frenka, viņa nebija mājās. Vašingtona tonakt negulēja un nakts telegrammas uz visām pasaules malām aiznesa ziņu, ka Savienotās Valstis, lai gan karā neierautas,, izsludinājušas moratoriju. Pulksten 7 rītā atnākušā Beskoma uzmodināts Frenks devās viņam lidzi pilsētas tirdznieciskā un rūpnieciskā centrā. Moratorijs deva cerību, un darba bija daudz.

Čārlijs Tipperi nebija pirmais viesis, kas torīt atnāca Morgana pilī Riversaiddraivā. Dažas minūtes pirms astoņiem pilī ielauzās Henrijs un Leončija, abi ceļā noputējuši un vējos un

saulē iedegusi, ar savu straujumu nepatīkami pārsteigdami un mulsinādami Pārķeru.

«Jūs gluži velti atļaujaties tik brāzmīgi drāzties iekšā,» Pārķers viņiem sacīja. «Mistera Morgana nav mājās.»

«Kur viņš aizgājis?» Henrijs jautāja, ceļasomu pārsviezdams no vienas rokas otrā. «Mums viņš jāredz visdrīzākajā laikā, un, kad es saku: visdrīzākajā laikā, tas nozīmē ļoti ātri. Kas jūs tāds esat, velna vārdā?»

«Es esmu mistera Morgana kambarsulainis,» svinīgi atbildēja Pārķers. «Bet ar ko man gods?»

«Mans vārds Morgans,» īsi atteica Henrijs, lūkodamies apkārt, kā meklēdams ko. Un, aizgājis pie bibliotēkas durvīm, viņš ieskatījās iekšā, ieraudzīja telefonus un sacīja:

«Kur ir Frenks? Pa kuru telefonu lai viņu sameklēju?»

«Misters Morgans man pieteica, lai neviens viņu nesauc pie telefona, tikai sevišķi svarīgās lietās viņš šodien runājams.»

«Man viņam ziņojamas pavisam sevišķi svarīgas lietas. Kāds numurs?» Bet Pārķers nebija pielūdzams. «Kas ir viņa advokāts? Vai aģents? Vai kāds no viņa pilnvarniekiem?»

Pārķers pagrozīja galvu. «Ja teiksit man savas lietas saturu . . .» viņš ieminējās.

Henrijs nolika ceļasomu un sakustējās, kā grasīdamies savam pretiniekam mesties virsū un izkratīt no viņa Frenkā telefona numuru. Te pēkšņi iejaucās Leončija. «Saki viņam,» viņa teica.'.

«Vai lai saku?» Henrijs jautāja. «Es darīšu vēl labāk. Es viņam parādīšu. Nāciet šurp, kambarkungs!» Viņš iegāja bibliotēkā, uzsvieda noputējušo ceļasomu galdā un sāka to taisīt vaļā.

«Uzklausiet, kambarsulaiņa kungs. Mūsu lietas ir pavisam reālas lietas. Mēs gribam Frenku Morganu glābt. Mēs gribam viņu izpestīt no sprukām, Šai somā ir miljoni, kas Frenkam krietni noderēs.»

Pārķers, visu notikumu vērodams vienaldzīgu un nelaipnu skatienu, pēdējos vārdus dzirdējis, pēkšņi atkāpās atpakaļ. Dīvainie atnācēji viņam šķita vai nu ārprātīgi, vai bīstami un gudri noziedznieki. Kamēr viņi še stāstīja par miljoniem, viņu dalībnieki varēja izlaupīt augšas stāvu. Bet ceļasomā, Pārķers noprata, varēja būt pat dinamīts!

«Skatiet šurp!»

Henrijs aši satvēra Pārķeru aiz apkakles taisni tobrīd, kad tas dzīrās mukt. Ar otru roku Henrijs pacēla čemodāna vāku. Un Pārķeram acis apžilbināja neskaitāmi dārgakmeņi.

Pārķeram sejā skaidri bija redzams apstulbums no neredzētā spožuma. Bet viņa uztraukuma īsto cēloni Henrijs neuzminēja.

«Es jau domāju, ka pratīšu jūs pārliecināt visdrīzākā laikā,» viņš apmierināti sacīja. «Esiet jel uzticams suns un sakiet sava saimnieka telefona numuru!» „ ^

«Atsēdieties, ser … un arī jūs, cēlā lēdija,» Pārķers teica, vairāki lāgi godbijīgi palocīdamies, beidzot atguvis savu līdzsvaru. «Lūdzu, sēstieties. Mistera Morgana privātais numurs man aizmirsies viņa guļamistabā. Misters Morgans to man iedeva, kad es viņam palīdzēju ģērbties. Es tūdaļ būšu pie jums atpakaļ. Lūdzu, sēstieties, lūdzu!»

Tiklīdz Pārķers aizdarīja bibliotēkas durvis, viņam tūdaļ atausa domu skaidrība un radās darbīga atjautība. Vienu šveicaru viņš nolika pie parādes, otru — pie bibliotēkas durvīm. Citus kalpus viņš izrīkoja pa visu pili izpētīt, vai nav kur paslēpušies noziedznieku līdzdalībnieki. Bet viņš pats pa bufetnieka telefonu izsauca tuvāko policijas posteni.

«Jā, ser,» viņš atkārtoja dežurējošam seržantam. «Šie divi cilvēki nav labi, vai nu tie ir ārprātīgi vai noziedznieki. Lūdzu, nekavējieties un sūtiet policijas karieti, ser.»

Tikmēr, aizsteidzies pretī zvanītājam pie parādes durvīm, vecākais šveicars priecīgā atvieglojumā ielaida vakara uzvalkā ģērbto, lai gan bija agra rīta stunda, Čārliju Tipperi, pazīdams sava kunga senu draugu. Jaunākais šveicars, tikpat atviegloti uzelpodams, ienācēju biedinādams un mirkšķinādams ar acīm, lika viņam iet bibliotēkas istabā.

Nezinādams, kas viņam gaidāms pēc šveicara biedinājumiem, Čārlijs Tipperi izgāja plašai bibliotēkai cauri un nostājās pie galda, pie kura sēdēja viņam nepazīstams kungs un dāma.

^«Labrīt,» viņš sveicināja Henriju, godbijīgi palocīdamies pret Leončiju. «Frenka draugi?»

«Ak, ser!» Leončija iesaucās. «Mēs viņam vairāk nekā draugi! Mēs steidzāmies šurp viņu glābt. Es lasīju rīta avīzes. Bet viņa kalpi mūs kavē ar savu aplamo stūrgalvību …»

Čārlija Tipperi dvēselē pēkšņi izgaisa visas šaubas. Viņš sniedza roku Henrijam.

«Mans vārds ir Čārlijs Tipperi,» viņš sacīja.

«Mans vārds ir Morgans, Henrijs Morgans,» dedzīgi atsaucās Henrijs, satverdams viņa roku, kā slīkonis tver korķa gredzenu. «Un šī dāma ir mis Solano. Sinjorita Solano — misters Tipperi. Mis Solano īstenībā ir mana māsa.»

«Man arī tas pats nolūks, kas jums,» Čārlijs Tipperi sacīja, tiklīdz beidzās savstarpējā iepazīšanās. «Frenka glābšana, cik es saprotu, iespējama tikai ar skaidru zeltu vai vērtībām, kas derīgas ķīlai. Es atnesu visu, ko pa nakti varēju sameklēt, bet tas, protams, ir tīrais nieks …»

«Cik jūs atnesāt?» Henrijs tieši jautāja.

«Miljonu astoņsimt tūkstošus. Ko jūs atnesāt?»

«Tīros niekus!» Henrijs sacīja un atvēra ceļasomu, nezinādams, ka viņš sarunājas ar iedzimtu dārgakmeņu pazinēju.

Cārlijs Tipperi paņēma dažus akmeņus, aši aplūkoja tos un sejā viņam atspoguļojās pārsteigums un uztraukums. «Tie maksā miljonus . . . neskaitāmus miljonus!» viņš iesaucās. «Ko jūs gribat ar tiem darīt?»

«Iegūt par tiem naudu, lai varētu izpestīt Frenku,» Henrijs atbildēja. «Tos taču var ieķīlāt par brangu summu, vai ne?»

«Aizdariet ceļasomu!» iesaucās Cārlijs Tipperi. «Es tūdaļ telefonēšu. Es gribu parunāt ar savu tēvu, kamēr viņš nav izgājis,» viņš teica aiz muguras stāvošam Henrijam, gaidīdams centrāles atbildi. «Līdz manam tēvam tikai piecas minūtes ko iet.»

Tiklīdz viņš nobeidza savu īso sarunu ar tēvu, te bibliotēkā ienāca Pārķers policijas seržanta un divu polismeņu pavadībā.

«Te ir šis bars, lūdzu, apcietiniet viņus,» Pārķers sacīja. «Ak, mister Tipperi! Lūdzu piedošanu, ser. Jūs, protams, ne. Es domāju tikai tos divus, seržant. Nezinu, kādu vainu lai viņiem uzlieku, bet ārprātīgi viņi ir katrā ziņā, ja vēl ne ļaunāk.»

«Sveiki, mister Tipperi,» seržants sveicināja cilvēku, kuru pazina visa oficiālā Ņujorka.

«Jums še neviens nav jāapcietina, seržant Bērns,» atsmaidīja Cārlijs Tipperi. «Sūtiet savu karieti atpakaļ. Es visu nokārtošu ar inspektoru. Jūs mani, šo ceļasomu un šos divus aizdomīgos cilvēkus pavadīsit līdz manai mājai. Jūs būsit miesassargs, ne jau nu mans, bet šīs somas sargs. Tur iekšā ir miljoni, vēsi, cieti un žilbinoši miljoni! Kad es tos rādīšu savam tēvam, jūs redzēsit brīnumus, kādus daudziem šajā pasaulē nav lemts redzēt. Nu iesim, steigsimies! Laika nav daudz!»

28

Moratorija atbalstītā birža, kurai līdzsvars jau zuda, atkal to atguva. Dažas vērtības sāka pat jau celties. Necēlās tikai tās, ar kurām bija saistītas Frenka intereses un kuras bija Reigana naidīgo operāciju objekti. Karš turpinājās, un tās krita un krita, un Vecais Vilks gavilēja, ka tirgū parādījās aizvien lielāks Tempiko Naftas akciju skaits, kuras pārdeva Frenks Morgans.

«Redziet nu!» vienpadsmitos savā kabinetā Beskoms izmisumā kliedza Frenkam. «Visas vērtības ceļas, tikai jūsu ne. Rei- ganam gribas asiņu. Es nekad nebūtu domājis, ka viņš tik varens. Mēs nevarēsim to izturēt. Mums būs gals. Mēs esam sakauti kā nieki — jūs, es, mēs visi.»

Savu mūžu Frenks vēl nebija juties tik mierīgs kā tagad. Ja jau viss bija zaudēts, ko tad tur vairs uztraukties, viņš domāja. Un, visā niknajā cīņā būdams tikai upuris, kas spēlē pats nepiedalījās, viņš redzēja atspīdumu, ko Beskoms nemanīja.

«Esiet mierīgāks un izturieties pret to vieglāk,» Frenks pamācīja viņu, savas pēkšņi atausušās domas juzdams noskaidrojamies aizvien noteiktākā un pilnīgākā veidā. «Sasmēķēsim un apcerēsim savu stāvokli.»

Beskoms žestikulēja satrauktā nepacietībā.

«Pacietieties,» Frenks viņu mierināja. «Rimstiet! Uzklausiet! Jūs sakāt, es esot beigts?» Mākleris pamāja ar galvu. «Jūs arī pagalam? Tas nozīmē, ka mēs esam tukši, pavisam tukši,» Frenks turpināja, pamazām noskaidrodams savas jaunās domas. «Mums taču jāsaprot, ka cilvēkam, kas ir pavisam, absolūti un pilnīgi, par simts procentiem tukšs, nekas jaunāks vairs nevar nākt.»

«Mēs velti še prātojam,» Beskoms sāka protestēt, nepacietīgi piekrizdams.

«Un, ja nu mēs, kā nupat norunājām, esam galīgi tukšā,» Frenks pasmaidīja, «tad laikam, naudai, veikaliem, nekam vairs nav nozīmes mūsu dzīvē. Mums tas viss ir zaudējis vērtību. Vai tad jūs to neredzat?» . ,

«Tālāk, tālāk, ko jūs gribat sacīt?» Beskoms jautāja, ļaudamies klusai pazemībai, jo izejas viņš nekur vairs neredzēja. «Es biju izlidojis lielos augstumos, un jūs pats sakāt, ka augstāk mani vairs nevar celt.»

«Nu jūs uzminējāt!» līksmi iesaucās Frenks. «Jūs esat biržas loceklis. Tad ejiet pārdodiet vai pērciet dariet visu, ko iekāro jūsu vai mana priecīgā sirds. Zaudēt mēs nevaram. Viss, kas par nulli zemāks, ir nulle. Mēs še ielikām visu un vairāk vēl. Liksim nu to, kā mums nav.»

Beskoms gan lūkoja pretoties, bet Frenks viņu uzveica ar savu slēdzienu: «Jel saprotiet, ka viss, kas par nulli zemāks, ir nulle!»

Un nākamajā stundā Beskoms, kā grūtā murgā, zaudēja savu aģentu rīcības brīvību, pajāvās Frenka gribai un devās visneprātīgākā un fantastiskākā biržas avantūrā.

«Redziet nu,» Frenks smējās pusdivpadsmitos, «nu mēs droši varam mest mieru. Bet neaizmirstiet, ka šobrīd mēs neesam

ļaunāki, nekā pirms stundas. Mēs bijām līdzīgi nullei pirmāk un nullei līdzīgi mēs esam tagad. Nu varat sākt manas mantas izpārdošanu, kad vien jums tīk.»

Beskoms gurdi paņēma telefona taurīti un dzīrās jau paziņot rīkojumu, kuram bija jānobeidz negantā cīņa ar pilnīgas kapitulācijas atzīšanu, te pēkšņi durvis atskrēja vaļā un istabā ieskanējās Frenkam pazīstamā senā jūras laupītāju dziesma. Frenks tūdaļ satvēra māklera roku un izrāva viņam taurīti.

«Pagaidiet!» viņš iesaucās. «Klausieties!» Un, dziedātāju vēl neredzēdami, viņi dzirdēja dziesmu:

Sīvi vēji! — Zila jūra! Piespiedušies mastam klāt, Simtiem plānus zaķpastalas Abi pratām zemē plāt!

Un, kad Henrijs iedrāzās istabā, rokā nesdams milzīgi lielu ceļasomu, Frenks dziesmas pēdējos vārdus dziedāja viņam līdzi.

«Kas še notiek?» Beskoms jautāja Čārlijam Tipperi, kas,, aizvien vēl frakā ģērbies, izskatījās gluži pelēks no negulētās nakts un noguruma.

Cārlijs no savas krūškabatas izvilka un pasniedza viņam trīs čekus par vienu miljonu astoņi simti tūkstošiem dolāru kopā. Beskoms skumīgi pagrozīja galvu.

«Pārāk vēlu,» viņš sacīja. «Tā tikai pilīte jūrā. Lieciet tos kabatā atpakaļ. Ja es tos paņemšu, jūs savu naudu būsit nometis uz ielas.»

«Paga, paga!» iesaucās Cārlijs Tipperi, savam dziedošam ceļabiedram atņemdams lielo čemodānu un taisīdams to vaļā. «Varbūt tas jums varēs līdzēt?»

Un Beskoms ieraudzīja milzīgu kārtīgās gubiņās saliktu un diegiem pārsietu valsts rentes obligāciju krājumu. «Cik tad tur ir?» Beskoms jautāja pēkšņu cerību uzliesmojumā.

Un Frenks, šīs naudas rezerves pārsteigts un apmulsināts, dziesmu pārtrauca un iesaucās Beskomam līdzi. Un viņi abi, Frenks un Beskoms, vēlreiz iesaucās vienā balsī, kad arī Henrijs no krūškabatas izvilka brangu čēku gubtr Viņi tikai skatījās un brīnījās, jo uz katra čeka gaiši staroja apaļš skaitlis: viens miljons dolāru.

«Un turpat, kur dabūjām šos, jūs vēl varat dabūt, cik vien sirds jums kāro,» Henrijs nevērīgi paziņoja. «Saki tikai vārdu, Frenk, un taviem biržas ienaidniekiem akmens uz akmens nepaliks. Bet nu steidzies un dari, kas darāms! Visur dzirdamas baumas, ka tu jau tukšs un beigts uz visiem laikiem. Ej, drāzies biržā un parādi viņiem, kas tu par viru! Saplosi viņus visus līdz pēdējam! Izkrati viņus tukšus līdz zelta pulksteņiem un zelta zobiem!»

«Tad beidzot tu tomēr atradi vecā sera Henrija dārgumus?» Frenks iesaucās. Henrijs pakratīja galvu.

«Nē. Te ir trešā daja seno maiju dārgumu. Otro trešdaļu mēs atstājām Enriko Solano ziņā, bet pēdējā trešdaļa noguldīta Nacionālajā Bankā. Un man tev sakāmas priecīgas ziņas, tiklīdz varēsi tās uzklausīt»

Bet Frenks tās varēja uzklausīt to pašu brīdi. Beskoms zināja labāk nekā viņš pats, kas bija darāms, un viņš tūdaļ telefonēja pavēles, lai aģenti pērk tik lielos un plašos daudzumos, ka visa Reigana bagātība vairs bija nieks pret to, ko viņš bija pārdevis.

«Toress ir beigts,» Henrijs viņam sacīja. «Urā!» bija vienīgais vārds, ar ko Frenks apsveica šo ziņu.

«Nobeidzās kā žurka slazdā. Es redzēju viņa galvu, pabāztu klints spraugā. Tā nebija jauka aina. Valdnieks arī beigts. Un .. . un vēl kāds ir miris …»

«Leončija?» Frenks iesaucās. Henrijs kratīja galvu. «Kāds no Solano dzimtas, vecais Enriko?»

«Nē. Tava sieva. Toress nošāva viņu, nošāva viņu mierīgām un aukstām asinīm. Es stāvēju viņai blakus, kad viņa krita. Nu tikai savaldies. Man vēl ir jaunas ziņas. Leončija ir šai pašā namā, tepat blakus istabā, un viņa tevi tur gaida. Pagaidi, pagaidi jauj man izstāstīt līdz galam. Man vēl ir jauna ziņa, kas tev jādzird, pirms satiec Leončiju. Velns tevi laukā! Ja es būtu ķīnietis, kas Dārdod noslēpumus, es tev liktu samaksāt visu miljonu par tām ziņām, ko tev pateikšu par velti.»

«Saki laukā! Kas tās par ziņām?» nepacietīgi prasīja Frenks.

«Jaukas un labas ziņas. Vislabākās ziņas pasaulē. Labākas tu mūžam nebūsi dzirdējis. Un — tikai, lūdzu, nesmejies — šī labā ziņa ir tā, ka man gadījusies māsa.»

«Kas tad man tur par labumu?» Frenks viņu nepacietīgi pārtrauca. «Es jau zināju, ka tev Anglijā palika māsas.»

«Tu vēl nesaproti,» Henrijs tīšu prātu vilcināja. «Tā ir pavisam jauna māsa, kas vienā mirklī piedzima kā izaugusi sieviete un turklāt visdaiļākā, apburošākā sieviete, kādu tu savā mūžā redzējis.»

«Jā, bet kas tad man tur par prieku?» Frenks gandrīz jau kliegtin kliedza. «Tev tā ir laba ziņa, bet kas tad man tur daļas?»

«Ahā! Nu mēs esam galā!» Henrijs sāka smieties. «Tev viņa būs jāprec. Es tev dodu savu atļauju un savu svētību.»

«Nē, nē, un kaut viņa būtu desmitkārt tava māsa un desmitkārt daiļāka un apburošāka, nekā tu saki!» Frenks iesaucās. «Tādas sievietes pasaulē nemaz nav, ko es gribētu precēt!»

«Saki ko sacīdams, Frenk, manu mīļo puisi, tu tomēr viņu precēsi! To es skaidri zinu. To es jūtu katrā tavas elpas vilcienā. Es varu derēt, uz ko vien gribi!»

«Derēsim, ka es viņu neprecēšu!»

«Tad derēsim no visas tiesas,» Henrijs smējās.

«Mini kādu summu minēdams, es esmu mierā!»

«Lai notiek! Tad derēsim uz tūkstoš un piecdesmit divi dolāri. Ej nu blakus istabā un paskaties viņā.»

«Vai viņa ir pie Leončijas?»

«Nemaz ne. Viņa ir pati pie sevis.»

«Man šķita, tu tur teici Leončiju.»

«Teicu gan! Kā nu neteicu! Leončija tur tiešām ir. Un pie viņas nav nevienas citas dzīvas dvēseles. Un viņa gaida tevi.»

Frenks saīga un pikti norūca.

«Ko tu mani mulsini?» viņš jautāja. «Es nekā nesaprotu, ko tu te āksties. Te tu saki, tur gaida tava jaunā māsa, te atkal tava sieva …»

«Kas tev teica, ka man ir sieva?» Henrijs iesaucās.

«Es vairs nevaru tevi ciest!» Frenks atkliedza. «Es iešu un apsveicināšos ar Leončiju. Ar tevi es parunāšu vēlāk, kad tu atkal būsi skaidrā prātā.»

Viņš steidzās pie durvīm, bet Henrijs viņu aizturēja: «Vēl vienu mirkli, un es tūdaļ beigšu,» viņš sacīja. «Es gribu tavas smadzenes ievirzīt vēlamā virzienā. Es neesmu precējies. Man sievas nav. Blakus istabā ir tikai viena sieviete, kas tevi gaida. Šī sieviete ir mana jaunā māsa. Un viņa ir ari tā pati Leončija.»

Frenkam vajadzēja vismaz pusminutes, kamēr viņš Henrija ziņu sevī noskaidroja. Tad pēkšņā lēcienā viņš bija jau pie durvīm. Bet Henrijs viņu vēlreiz aizkavēja.

«Kas nu derības pametis?» Henrijs jautāja.

Bet Frenks viņam aizdrāzās garām, izskrēja pa durvīm un aizcirta tās Henrijam pašā degungalā.

PIEDZĪVOJUMU ŽANRA CIENĪTĀJUS IZDEVNIECĪBA «AVOTS» DRĪZUMĀ IEPRIECINĀS VĒL ARI AR ŠĀDIEM DARBIEM:

H. Stekpūls

ZILA LAGŪNA

Pēc kuģa bojāejas uz vientuļas salas nonāk vecais jūrnieks Betons un astoņus gadus vecie Diks un Emelina. Ar lielu sirsnību un mīlestību Betons rūpējas par bērniem. Dzīve rit. nesteidzīgi, skaistajā salā trijotnei nekā netrūkst, līdz vecais jūrnieks iet bojā. Vienpadsmitgadīgie bērni paliek vieni un spiesti paši par sevi rūpēties. Iet gadi, Emelina un Diks dzīvo pilnīgā saskaņā ar sevi un dabu, līdz viņos mostas mīlestība un piedzimst dēls Hanna, jo tas ir vienīgais bērna vārds, ko viņi atceras no bērnības. Taču jauno ģimeni gaida dažādi pārdzīvojumi — salu apmeklē cilvēkēdāju cilts, Diks ar pūlēm izglābjas no astoņkāja žņaugiem. Vislielākās briesmas viņiem draud no ārkārtīgi spēcīgā orkāna, kas, visu izpostot savā ceļā, brāžas pāri salai. Taču viņi paliek dzīvi, un grāmatas notikumi risinās tālāk .. .

Tomass Mains Rīds

JĀTNIEKS BEZ GALVAS

Pa prēriju mežonīgā ātrumā aizauļo mustangu mednieks. Tā ir Amerika, 19. gadsimta vidus. Apkārt plantācijas, forti, meksikāņu kovboju un indiāņu zeme.

Zirgu mednieka Morisa mīlestība pret plantatora meitu Luīzi, viņas brālēna Kolhauna greizsirdība un nežēlīgā atriebība … Lasītājs, nonācis Teksasas līdzenumā, kļūst nozieguma atklāšanas līdzdalībnieks. Kā šausmu romānā ik pa brīdim liek nodrebēt jātnieks bez galvas, kas kā mēms liecinieks vajā slepkavu.

Ievērojamā amerikāņu rakstnieka romāns bagāts ar piedzīvojumiem un cīniņiem; tā varoņiem piemīt laba humora izjūta. Intriģējošais sižets līdz pat grāmatas beigām ļauj minēt, kurš ir noslēpumainais jātnieks un kurš — īstenais slepkava.

Lasītājam, ieejot šajā greizsirdības, mīlestības un citu kaislību pasaulē, paveras iespēja gūt bagātīgus pozitīvus iespaidus un atbrīvoties no ikdienas stresa. _

luijs Gailē

VELNA KAPTEINIS

«Tas bija 1651. gada oktobra beigās», tā sākas šis romāns. Bruņinieks Saviņons (darbība noris Francijā) nodod mācītājam glabāšanā kādu svarīgu dokumentu. Bērnībā samainīti divi zēni, vienam no tiem tēvs ir bruņinieks, otram — gans. Cīņa noris par šo dokumentu, kurā atklāta patiesība.

Romānā darbojas bruņinieki, kas sabiedrojas ar čigāniem noslēpumainā rulla iegūšanā; Te ir gan grāfi un marķīzi, gan jaunas, skaistas dāmas. Un arī Velna kapteinis, kas ir pārdrošs bruņinieks. Lasītājs te sastapsies ar mīlestību' un kaislībām, noslēpumiem un māņticību, intrigām un burvestībām, nelietību un nodevību, viltību un izspiegošanu. Kopā ar romāna varoņiem pabūsim viesnīcā «Pie zaļā vainaga», kur galdā ir «brangi izceptas irbes», bet skaista čigāniete laiž darbā miegazāles un dokumentu rulli.

Darbība noris pilīs un klaidoņu mītnēs. Zib dunči, ceļo indes kausi, tiek vicināti maki ar zelta dukātiem, mirdz gredzeni ar briljantiem.

Tas ir ļoti meistarīgi uzrakstīts bruņinieku dēku romāns ar īpaši spraigu un intriģējošu sižetu un, protams, laimīgām beigām. Augstdzimušajai jaunavai pēdējā brīdī izdodas atbrīvoties no nemīlama līgavaiņa, īstais jauneklis atgūst bruņinieka vārdu, bet brālis, kas cenšas viņu iznīcināt, pats iedzer nāves zāles un iet bojā.

Karls Majs

SUDRABEZERA DZELMES NOSLĒPUMS

Karls Majs (1842—1912) ir vācu rakstnieks, indiāņu piedzīvojumu romānu autors. Viņa darbi tulkoti 25 valodās, pēc viņa romānu sižetiem uzņemtas kinofilmas. 20. gs. sākumā K. Majs bija visvairāk lasītais jaunatnes rakstnieks (pārspēja pat Mainu Rīdu).

• «Sudrabezera dzelmes noslēpums» latviešu valodā izdots 30. gados Tas ir viens no visinteresantākajiem šī autora darbiem, kurā aprakstīts laika posms ASV pagājušā gadsimta 70. gados.

Uz kuģa, kas peld pa Misisipi, salasījusies raiba kompānija. Tur ir gan indiāņi, gan dēkaiņi, gan mednieki. Cīņa romānā noris starp «gaišiem» un «tumšiem» spēkiem. Izveidojas divas komandas, kas dodas uz ezeru bagātības meklēt. Tur jābūt lielām sudraba raktuvēm. Abas šīs komandas sacenšas savā starpā, lai pirmie nokļūtu pie ezera dārgumiem. Dēkaini piedzīvojumi, kuros darbojas gan Vecā Ugunsroka, gan Lielais Lācis, gan Garā Auss u. c. turpinās līdz pat grāmatas beigāmf sižetam kļūstot arvien spraigākam. Te cīnās bālģīmji ar sar- kanādainajiem, tiek šauts no koltiem un auļots ar mustangiem. Blakus bruņotai cīņai noris sacensības viltībā un gudrībā. Beidzot abas puses sastopas pie Sudrabezera, kur notiek pēdējā kauja. Beigas ir laimīgas, kā tam arī jābūt.

Dieks Londons TRIJU SIRDIS

Par akstīta iespiešanai 30.07 93 Reg ap! Nr 2 0290 Formāts 60x84,16 Pasčti Nr. 5'Jii izdevniecība «-Avots», LV i050 Rīgā Aspizitas bulv 24 Iespiesta a/s «Preses namov, LV ICRi Rīga, Balasta oambl 3

Londons Džeks

London 344 Triju sirdis. — R.: Avots, 1993. — 233 lpp.'

Populārais rakstnieks šā darba priekšvārdā raksta: «Savā mūžā esmu sarakstījis vairākus piedzīvojumu romānus, bet nekad vēl neesmu radījis tik daudz darbības un kustības kā vienā pašā romānā «Triju sirdis». Man būs brīnums, ja šī grāmata jo plaši neiekaros lasītāju sirdis.»

Romāna galvenais vajonis ir daudzu miljonu mantinieks Frenks Morgans. Garlaicības mākts un dēku kārē viņš do- das braucienā pa Dienvidameriku, bet Volstrītā pret viņu tiek gatavota finansiāla sazvērestība. Dienvidamerikas piedzīvojumos darbojas gan iedzimtie, gan daiļava Leončija, gan viņas līgavainis Henrijs Morgans — triju sirdis «lūst brakšķēdamas». Ir gan bēgšanas, gan vajāšanas, bezcerīgas situācijas un fantastiskas izglābšanās, nodevība, mīlestība, kā arī milzīga lāde, pilna ar maiju dārglietām.

Šo aizraujošo dēku romānu velti meklēsit Džeka Londona Kopoto rakstu izdevumā, kuru pēdējais sējums iznāca 1978. gadā!

84.7 Amer-44

[1] portugāliski: lauku īpašums, sevišķi Brazīlija. Spāniski: hacienda. Fa- zendas īpašnieku sauc: fazendeiro.

Content

Londons Džeks Triju sirdis

IEVADS

2

3

4 '

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

16

17

18

20

21

23

25

26

27

28

PIEDZĪVOJUMU ŽANRA CIENĪTĀJUS IZDEVNIECĪBA «AVOTS» DRĪZUMĀ IEPRIECINĀS VĒL ARI AR ŠĀDIEM DARBIEM: