Londons Džeks

Zādzība

zādzība

DARBOJAS:

Mārgareta Calmersa — senatora Calmersa sieva. Hauerds Nokss — kongresa loceklis no Oregonas štata. Tomass Cafmerss — ASV senators un vairākkārtējs miljonārs. Tomass Čalmerss, jaunākais — Mārgaretas un Tomasa Calmersu dēls. Ellerijs Džeksons Habards — žurnālists.

Entonijs Stārkveders — finansu magnāts, Mārgaretas Calmersas tēvs.

Misis Stārkvedera — viņa sieva.

Konija Stārkvedera — viņu jaunākā meita.

Fēlikss Doblmens — Entonija Stārkvedera sekretārs.

Linda Deivisa — Mārgaretas Calmersas istabmeita.

Džūliuss Ratlends — anglikāņu baznīcas mācītājs.

Džons Džifords —sociālists, aģitators.

Macu Sakari — Japānas sūtniecības sekretārs.

Doloresa Ortega — Peru sūtņa sieva.

Senators Dausets.

Misis Dauseta.

Saimniecības vadītāja.

Istabmeitas.

Sulainis.

Aģenti.

Darbība notiek Vašingtonā 1910. gadā divdesmit stundu laikā.

PERSONĀŽA RAKSTUROJUMS

Mārgareta Calmersa. Viņa ir divdesmit septiņus gadus veca ar stipru, nobriedušu raksturu, bet gluži sievišķīga tad, kad ierunājas sirds vai daiļuma izjūta. Viņai ir tālu stāvošas acis un žilbinošs smaids, ko viņa vajadzības gadījumā prot likt lietā. Taču viņa var būt arī stingra, cieta un pat ciniska. Viņa ir intelektuāla sieviete, taču tai pašā laikā no viņas var sagaidīt pēkšņas maiguma izpausmes, kaislības uzliesmojumus un negaidītu rīcību. Viņa ir rafinētas kultūras un augstākās sabiedrības audzināšanas auglis, tomēr saglabājusi veselīgu pasaules uzskatu, dzīvesprieku un instinktīvu taisnīguma izjūtu, kas jauj mums ticēt cilvēces nākotnei.

Hauerds Nokss būtu varējis kļūt par dzejnieku, taču viņš kļuvis par politisku darbinieku. Viņam ir trīsdesmit pieci gadi, un viņš kvēlo mīlestībā pret cilvēkiem. Viņam dzīvē ir mērķis, un viņš nelokāmi cenšas to sasniegt, kaut arī viņu vajā, zaimo un izsmej. Viņš ir stalta auguma spēcīgs cilvēks. Viņa izteiksmīgo seju nevarētu saukt par skaistu, drīzāk tā pauž gribasspēku. Viņam ir nopietns, taisnprātīgs raksturs. Par spīti universitātes izglītībai, viņš izturas mazliet stīvi, sevišķi augstākajā sabiedrībā. Viņš ievēlēts kongresā kā sociālo pārveidojumu aizstāvis. Cīņā, ko viņš sācis, viņam nav gandrīz neviena domu biedra. Kongresā viņš nepārstāv nevienu partiju, viņu atbalsta tikai daži neatkarīgie deputāti, tādi paši dumpinieki kā viņš.

Tomass Čalmerss, četrdesmit piecus līdz piecdesmit gadus vecs, ar iesirmām ūsām, smagnējs. Nav pieradis ne no kā atteikties, sevišķi no viskija ar sodu. Totie viņam atsakās kalpot sirds, kas draud viņu jebkurā mirklī aizsūtīt uz viņpasauli. Jūtu dzīvē laisks un no otra daudz neprasa. Pieder pie senatoriem, kas ir lielkapitāla ielikteņi un valdībā pārstāv vienu no Jaunās Anglijas štatiem, kur norit pakāpeniska deģenerācija. Čalmerss lieliski vada sava štata politisko mašīnu. Viņš nebūt nav muļķis. Viņam pietiek prāta un rakstura stingrības lielai politiskai spēlei. Viņa raksturīgā īpašība ir neprasme iegrožot savu juteklību.

Tomass Čalmerss, jaunākais, dūšīgs, veselīgs sešus gadus vecs puisēns. Vecmāmiņa gan viņu uzskata par vārgulīti.

Ellerijs Džeksons Habards, trīsdesmit astoņus līdz četrdesmit gadus vecs. Žurnālists, kas pazīstams visā valstī. Gludi skūts cilvēks ar spēcīgu miesas būvi, lielu galvu un milzīgām rokām. Viņā viss ir impozantāks nekā parastajos cilvēkos. No viņa staro labklājības apziņa, optimisms un egoisms. Viņam nav nekādas morāles. Viņš ir pārliecināts individuālists, aukstasinīgs, nežēlīgs pret. citiem, domā tikai par sevi un tic tikai sev.

Entonijs Stārkveders, pavecs, labi saglabājies džentlmenis. Saus- nējs. Personiskā dzīvē acīmredzot mērens līdz askētismam. Miesas baudas viņam allaž bijušas nenozīmīgas. Vēss, atturīgs puritānis.

Viņā deg viena kaislība — varaskāre. Viņā var nomanīt liela plēsoņas iedabu: asais prāts un stiprā griba palīdzējuši viņam saraust simtiem miljonu dolāru lielu bagātību. Vārdu sakot, tas ir Amerikā sastopamā rūpniecības un finansu magnāta paraugs vistīrākajā veidā. Viņš ir augsti tikumīgs cilvēks, kaut gan skarbā Jaunanglijas puritāņu morāle pārdzīvojusi viņā zināmu metamorfožu un pārvērtusies par tikpat cietsirdīgu bezkompromisa morāli, kāda piemīt biznesmeņiem, — tā ir tāda cilvēka jezuitiskā morāle, kurš, darīdams ļaunu, svēti tic, ka dara to labos nolūkos. Entonijs Stārkveders ir cieši pārliecināts, ka civilizācijas un progresa likteņi uzticēti viņam un nedaudziem viņam līdzīgiem.

Misis Stārkvedera, omulīgi tukla, paveca un nevarīga dāma. Viņa nav spējusi tikt vīram līdzi tā tikumiskajā attistibā un turas pie Jaunās Anglijas vecajām paražām, vecajiem aizspriedumiem un puritāniskās morāles. Modernās dzīves trakie tempi viņu mulsina.

Konija Stārkvedera, Mārgaretas jaunākā māsa, divdesmit gadus veca, pilnīgs pretstats Mārgaretai. Tiesa, viņai tāpat nepiemīt zemis- kums, toties viņai nav ari savu uzskatu, viņa bez ierunām pakļaujas visam konvencionālajam, un nav cerību, ka reiz būs citādi. Viņa ir liela smējēja, veselīga, līksma — īsts savas bezrūpīgās vides bērns.

Fēlikss Doblmens, Entonija Stārkvedera privātsekretārs. Jauns cilvēks ar nevainojamām manierēm. Viņš pilnīgi atbilst prasībām, kādas var būt pret tāda cilvēka privātsekretāru, kāds ir viņa šefs. Doblmens ir vāja rakstura, bikls, gandrīz sievišķīgs.

Linda Deivisa, Mārgaretas istabmeita, gadus divdesmit piecus veca gaišmataina skandināviete, kas dzimusi Amerikā. Viņa ir jauna sieviete ar noslēgtu,1 vienaldzīgu seju, kāda piedien kalponei, kas izgājusi gadiem ilgu dresūru, taču sirds dziļumos viņa ir pilna mīlas un uzticības. Viņa pieķērusies Mārgaretai, kuru nenodotu pat tad, ja viņu spīdzinātu.

Džūliuss Ratlends, mācītājs, visai parasts indivīds. Tipisks savas profesijas pārstāvis.

Džons Džifords, strādnieku aģitators. Cilvēks no tautas, neaptēsts, drusku par tiešu, toties godprātīgs un nelokāms. īsts strādnieku vadoņa paraugs.

Macu Sakari, Japānas sūtniecības sekretārs. Viņa izsmalcinātā pieklājība ir nepārspējama. Valoda viņam ļoti literāra, pārāk pareiza. Bieži klanās.

Doloresa Ortega, Peru sūtņa sieva. Spilgta, kustīga brunete, daudz žestikulē, kā visi Latīņamerikas iedzīvotāji.

Senators Dausets, piecdesmit gadus vecs. Labi saglabājies.

Misis Dauseta, korpulenta paveca dāma.

I CELIENS

Dzīvojamā istaba senatora Calmersa mājā. Pulkstenis ir četri pēc pusdienas. Istaba mēbelēta pēc pašreizējās modes. Pa kreisi priekšplānā uzklāts tējas galds. Nav vienīgi tējkannas. Durvis, kas ved uz viesistabu, pa labi skatuves dziļumā. Sānos, pa labi "Un pa kreisi, — durvis uz citām

istabām.

Pa labi krēslos zviln Čalmerss un Habards.

Habards (bridi klusējis, domīgi). Nesaprotu, kāpēc tas vecais kraķis Elsvorts tā sadumpojies.

Čalmerss. Saskaities. Uzskata, ka atstāts tukšā. Nav viņam ļāvuši izspiest no Tarifa komisijas tik, cik viņš gribējis. Turklāt šī ir viņa pēdējā sesija. Viņš paziņojis, ka aizejot atpūtā.

Habards (nicīgi nosprauslojies, atdarina večuka patētisko runu). «Rezolūcija sakarā ar pētījumiem, kas veikti, lai noskaidrotu iemeslus lielajai dzīves dārdzībai!» Un to esot ierosinājis senators Elsvorts, saki nu viens cilvēks! Ak tu, vecais āzis! … Un ko jūs grasāties darīt, Calmers?

Čalmerss. Viss jau ir izdarīts.

Habards. Vai tiešām?

Čalmerss (ūsas plucinādams). Rezolūciju nodeva komisijai, kura kontrolē un uzskaita senāta izdevumus …

Habards (atzinīgi atņirdzis zobus). … un kuras priekšsēdētājs ir senators Čalmerss! Nabaga vecais Elsvorts! Tas nu izmests kā zivs uz sauszemes! Un iebilst neko nevar — projektu virza tālāk.

Čalmerss. Kad pienāks kārta šim likumprojektam, Els- vorta jau sen vairs nebūs senātā. Un senators Hodžs, pieklājības pēc kādu laiciņu nogaidījis, ierosinās citu rezolūciju, kas prasīs pētīt augstās cenas … Kaut ko līdzīgu Elsvorta rezolūcijai, bet ne gluži to pašu.

Eīabards (mādams ar galvu un aizsteigdamies priekšā). Un to nosūtīs Finansu komitejai, un no turienes tā divdesmit četru stundu laikā atgriezīsies atpakaļ izpildei.

Čalmerss. Starp citu, žurnālam Cartmright's, liekas, apnicis atklāt mūsu sabiedrības augoņus.

Habards. Kad tad Cartwright's ar to nodarbojies? Ja arī tas kādu atmaskoja, tad tikai sīkos uzņēmējus, kas tajā neievietoja sludinājumus.

Čalmerss. Jā, žurnāls prot veikli slēpt savas reakcionārās simpātijas.

Siabards. Tagad tas šīs simpātijas slēps vēl veiklāk. Es esmu kļuvis par uzņēmuma līdzdalībnieku. Nu man pieder akciju kontrolpakete. 9

Čalmerss. Tāpēc es manu, ka pēdējā laikā mazliet mainījies žurnāla tonis.

Habards (pamāj ar galvu). Tomēr augoņus mēs joprojām atsedzam. Ievietojam lielisku rakstu sēriju, ka ļoti veciem nabadzīgiem cilvēkiem jānodrošina labāki sanitārie apstākļi. Un drīz sāksim publicēt «Barbarisko Venecuēlu» un sīki apgaismosim, cik draņķīgi tiek vadīta šīs tumšās zemes politika.

Čalmerss '(piekrizdams māj ar galvu. Bridi klusē). Jā, par Noksu … Tieši tādēļ es jūs ataicināju šurp. Viņš gatavojas rīt uzstāties kongresā. Beidzot šis putniņš būs mums rokās.

Habards. Esmu lietas kursā. Viss ies, kā smērēts. Mani puiši gan lāgā nezina, kas un kā, bet vajadzīgos norādījumus viņi ir saņēmuši. Rīt šai laikā telegrammas lidos kā putni.

Čalmerss (cieti un asi). Nokss jāpadara par apsmieklu visai zemei, ar smiekliem viņš jāpataisa nekaitīgs!

Habards. Mūsu dižajai amerikāņu tautai tīk pasmieties. Nu viņa drauģeļi Rietumos dabūs pakasīt pakaušus. Mazo avīžeļu redaktori tak dievināja šo Noksu. Lai nu tagad pazviedz par viņu!

Čalmerss. Un ko jūs pats domājat darīt?

Habards. Mans raksts, ko publicēs Cartwright's, ir sacerēts. Tipogrāfija gaida. Rakstu aiztelegrafēšu rīt uz karstām pēdām. Paklausieties …

Čalmerss (pēc brītiņa). Nu?

Habards. Bet vai nav bīstami ļaut viņam runāt?

Čalmerss. Nevaram nekā darīt. Mums nav kur pieķerties. Dienu un nakti mūsu cilvēki sekoja viņam pa pēdām.

Ne privātajā, ne sabiedriskajā dzīvē — neviena traipiņa. Bet nu mēs šo zivtiņu noķersim! Pats liktenis nodod Noksu mūsu rokās. Sī runa iedragās viņa reputāciju vairāk nekā …

Habards (pārtraukdams). …ducis ārlaulības bērnu. (Abi smejas.) Neaizmirstiet: ar Noksu lēnām pār tiltu! Vai esat pārliecināts, ka viņš kādam neuztaisīs zilu aci? Vai viņam patiešām nav ar ko runu pamatot?

Čalmerss. Varat būt mierīgs.

Habards. Bet dažkārt tak var izmanīties savākt faktus.

Čalmerss (noteikti). Noksam ir vienīgi aizdomas, nojausmas un pilnīgi no gaisa grābtas dzeltenās preses tenkas. (Ienāk sulainis, pārlaiž skatienu galdam, sāk kārtot traukus. Čalmerss klusina balsi.) Visas apsūdzības pavērsīsies pret viņu pašu. Par viņu smiesies. Viņa runa izklausīsies pēc svētdienas pielikuma preses pīles. (Palūkojas uz sulaini.) Tūdaļ citi nāks tēju dzert. Pazūdam no šejienes, kamēr nav par vēlu! (Sulainis iziet.) Iesim uz bibliotēku un iemetīsim pa kokteilītim!

Habards (ar ļaunu prieku, klusi). Nu beidzot Ali-baba dabūs, ko pelnījis.

Čalmerss. Ali-baba?

Habards. Tā jūsu sieva sauc šo pašu Noksu.

Čalmerss. Jums taisnība, biju pavisam piemirsis. Ko tur — lai tik lien cilpā, mūsu darbiņš — piespēlet viņam virvi …

Habards (klusinājis balsi, draudzīgi pārmezdams). Starp citu, senator, mazs brīdinājums. Netaisiet Ņujorkā tādu troksni! Turienes redakcijas trin mēles par kādu dāmu — nesauksim viņu vārdā… Mēs, protams, pūlamies valodas apklusināt. Tomēr jābūt uzmanīgākam. Ja to uzodīs Gērsts, tad gānīs kongresu pa visām avīzēm. (Čalmerss klausās sarunu biedrā, arvien vairāk skaizdamies; viņš grasās jau atbildēt, bet atskan balsis, un istabā ienāk misis Stārkvedera un Koni ja. A^isis Stārkvedera ir pusnemaņā, Konija turpretī spirgta, jautra, staro smaidā.)

Misis Stārkvedera (ar atvieglojumu, lūdzošā balsi). Tom! Mans dievs… (Čalmerss saņem viņu aiz rokas, aizbildnieciski mierinādams.)

Konija (ar pāri plūstošu enerģiju). Tom, svētās šausmas! Padomā tikai! Vai zini, kāpēc māmiņa uztraucas? Mēs uzbraucām virsū bērnu ratiņiem. Bet mūsu šoferis it nemaz nav vainīgs. Šī muļķa sieviete grūdās pāri ielai tieši tai brīdī, kad mēs braucām ap stūri. Mēs viņu skārām tikai ar mašīnas sānu. Bērnam, par laimi, nekas nenotika — tas vienīgi izvēlās no rateļiem uz ietves. Vai, cik tas bija jocīgi-! (Ierauga Iiabardu.) Ā, tas esat jūs, mister ITabard! Sveicināts! (Paiet viņam preti un sasveicinās.)

Misis Stārkvedera (nevarīgi atskatās, meklēdama krēslu. Čalmerss mierinādams apsēdina viņu). Šausmīgi! Mazais tak varēja aiziet bojā! Un tad vēl apgalvo, ka šīs sievietes savus bērnus mīlot!

Konija (Čalmersam). Vai tēva vēl nav? Mums taču vajadzēja braukt šurp pēc viņa. Un kur Grēta?

Misis Stārkvedera (ieraudzījusi Habardu, tikko dzirdami)„ Ak, arī jūs, mister Habard, esat te! (Habards pieiet viņai klāt, paspiež roku.) Nekādi nespēju pierast pie mūsdienu dzīves kņadas… Visi tik briesmīgi steidzas. Automobiļi tak ir sātana izgudrojums! Kad es biju meitene, dzīvojām pieklājīgi un solīdi. Varēja atņemt elpu un padomāt. Tagad turpretī vairs nekam nav laika. Nekādi nevaru saprast, kā Entonijs nezaudē galvu. Bet viņš gan ir apbrīnojams cilvēks.

Habards. Esmu pārliecināts, ka misters Stārkvedcrs ne reizi mūžā nav zaudējis galvu.

Čalmerss. Ja nu vienīgi tad, kad lakstojās ap jums, māmiņ.

Misis Stārkvedera (ar rūgtumu). Nu, to es neteiktu vis.

Konija (tīši lietišķā toni). Tēvs droši vien apspriedās ar saviem kompanjoniem, pēc tam atdeva lietu izskatīšanai juristiem. Kad tie viņam ziņoja, ka nav atraduši māmiņā ne mazākās vainas, viņš paskatījās piezīmju grāmatiņā, kad viņam būs pusstunda brīva laika, un viņu bildināja. (Visi smejas.) Bet, atzīdamies mīlestībā, vismaz divas reizes palūkojās pulkstenī.

Misis Stārkvedera. Nu, toreiz Entonijs vēl tik aizņemts nebija.

Habards. Jā, toreiz viņš vēl neturēja rokās Savienoto Valstu stūri.

Misis Stārkvedera. Nezinu, ko īsti viņš tur rokās, bet brīva laika viņam nav ne mirkli: darbs, politika — tīrais neprāts! Neprāts, darbs un politika… (Apklust, lai ievilktu elpu, un ierauga apklāto tējas galdu.) Tēja! Es labprāt kādu tasīti izdzertu. Konij, es iedzeršu tēju, un, ja papiņš neatbrauks, mēs posīsimies mājup. (Čalmersam.) Kur Tomijs?

Čalmerss. Devās ar Mārgaretu pabraukāties. (Paskatās uz galdu un tad pulksteni.) Viņai vajadzētu būt atpakaļ.

Konija. Māmiņ, neaizsēdies tikai pārāk ilgi! Man vēl jāpārģērbjas.

Čalmerss. Ak jā, jāiet taču uz šīm pusdienām! (Nožāvājas.) Kā man gribētos šodien paslinkot!

Konija (Habardam). Turcijas pilnvarotais lietvedis… Nekādi nevaru atcerēties, kā viņu sauc! Tāds jocīgs, taisni šausmas! Šodien viņš rīko pusdienas par godu Lielbritānijas sūtnim.

Misis Stārkvedera (pieceļas no krēsla un ieklausās). Ilau, kur Tomijs! (Arā dzird Mārgaretas Calmersas smieklus un Tomija gaviles. Viņa kaut ko atrunājas, bet dēlēns neatlaižas. Atgriezdamies no pastaigas, vēl nenovil- kuši mēteļus, uz sliekšņa parādās Mārgareta un Tomijs, Viņi saķērušies rokās un pārējos nepamana.)

Tomijs (smiedamies). Nu, māmiņ!

Mārgareta (ari smejas, bet purina galvu). Nē, nē!

Tomijs. Vispirms …

Mārgareta. Nē, nē! Skrej pie Lindas, puisīt! Parunāsim par to citreiz!

(Tomijs pamana, ka istabā ir ari citi. Paliecies uz priekšu, viņš ierauga misis Stārkvedera, atbrīvojas no mātes un metas klāt vecmāmiņai.)

Tomijs (kas acīmredzot mii vecmāmiņu). Vecmāmiņl (Apķeras viņai ap kaklu un noskūpsta. Mārgareta noskūpsta Ķoniju, sasveicinās ar citiem, vēsi pasniedz roku Habardam.) •

A^ārgareta (Čalmersam). Ja jau nu tu esi te, Tom, tad, lūdzu, nekur nepazūdi! (Apsveicinās ar māti.)

Misis Stārkvedera (noraizējusies apskata Tomiju, pagriezusi viņa seju pret gaismu). Mārgaret, bērniņš ir drusku novājējis.

Mārgareta. Tieši otrādi, māt.

Misis Stārkvedera (Čalmersam). Kā tev šķiet, Tom?

Konija (sānis Habardam). Māmiņa vienmēr raizējas par Tomija veselību.

Habards. Manuprāt, viņš ir dūšīgs puišelis.

Tomijs (tēvam). Es esmu īsts indiānis! Vai ne, tēt?

Čalmerss (ar pārliecību). Visdrosmīgākais indiānis visā

ciltī! (Durvis parādās Linda. Viņa acīmredzot meklē To- miju. Čalmerss viņu ierauga.) Re, kur tevi meklē Linda, veco drošsirdi!

Mārgareta. Linda, aizvediet zēnu uz bērnistabu! Skrej, Tomij!

Tomijs. Ejam, vecmāmiņ! Es tev kaut ko parādīšu. (Velk viņu aiz rokas uz durvju pusi, viņa gan protestē, bet, juzdamās ļoti iepriecināta, ļauj zēnam to darīt. Uz sliekšņa Tomijs apgriežas, pastiepj vienu roku Lindai, palūkojas atpakaļ uz māti. Šķelmīgi.) Māmiņ, kad viņi aizies, vai paspēlēsim izlūkus?

Mārgareta (pieiet Tomijam klāt un noliekusies apskauj viņu). Nē, mīlulīt. Šodien man jābrauc uz šīm pretīgajām pusdienām. Bet rīt mēs katrā ziņā parotaļāsimies. (Tomijs apbēdināts grasās uzmest lūpu.) Nu gan es savu mazo indiānīti vairs nepazīstu!

Habards. Indiāņi nekad nav untumaini, Tomij.

Tomijs (aizmirsis apbēdinājumu). Nu labi, māmiņ. Spēlēsimies rītu … ja tu šodien nevari. (Mārgareta viņu noskūpsta. Tomijs, vezdams aiz rokas misis Stārkvederu un Lindu, aiziet.)

Čalmerss (dod zīmi Habardam un, iedams uz durvīm labajā pusē, klusi saka). Iemetīsim tomēr pa glāzei! (Habards atstāj Koniju un grasās sekot Čalmersam.)

Konija (pārmezdama). Nu-u, ja jūs taisāties mukt, tad es arī nepalikšu!

Mārgareta. Tom, neaizej! Kuru katru mirkli atbrauks tēvs.

Konija. Un tad ģimene būs pilnā sastāvā.

Čalmerss. Mums ar misteru Habardu šis tas jāapspriež. Mēs drfz atgriezīsimies. (Abi aiziet.)

Mārgareta (pēkšņā jūtu uzplūdumā apskauj Koniju, noskūpsta viņu, tai pašā laikā grasidamās iet). Man arī jāiet pārģērbties. Pasēdi te, dārgā! Tūlīt sāks pulcēties viesi. (Dziras aiziet.)

Konija. Grētiņ! (Mārgareta tūlīt apstājas un smaidot gaida. Konija vilcinās.) Man ar tevi jāparunā. Vai tu nedusmosies? (Mārgareta smaidīdama papurina galvu.) Protams, es nedomāju neko ļaunu, bet… es gribēju tevi brīdināt. ..

Mārgareta (viegli aizkaitināta). Ja tas attiecas uz Tomu, tad vari neturpināt. Tu pati zini, ka viņš dažreiz neuzvedas tā, kā vajadzētu … Viņa dēkas man jau sen vien

aldzīgas, tāpēc nav ko pūlēties. (Konija klusē, un Mārgareta kļūst ziņkārīga.) Nu?

Konija. Par Tomu te nav runa… (Bridi klusē.) Tas attiecas uz tevi.

Mārgareta. Uz mani?

Konija. Nezinu, kā lai iesāku …

Mārgareta. Ķeries tūlīt vērsim pie ragiem!

Konija. Tas viss, protams, ir muļķības, bet māte nervozē. Tu zini, cik viņa ir vecmodīga. Un arī mūsu … tas ir, tēva un Toma … stāvoklis sabiedrībā … Tu satiecies ar šo cilvēku, kas ir tēva un Toma ienaidnieks. Viņš tak tos paļā bez apstājas… Rīt viņš gatavojas uzstāties kongresā ar vienu no savām drausmīgajām runām. Tu neesi lasījusi vakara laikrakstus. Viņš visiem mums un mūsu draugiem met sejā briesmīgus apvainojumus.

Mārgareta. Ak tu domā misteru Noksu? Bet, Konij, dārgā, viņš taču nevienam nedara ne mazākā ļaunuma!

Konija (nikni). Ak tu tā domā? Pirms dažām dienām viņš tēti gandrīz vai atklāti nolamāja par zagli!

Mārgareta. Ko tu saki? Neesmu dzirdējusi. Kad tas bija?

Konija. Biržas karaļi esot zaudējuši jebkuru sirdsapziņu un krituši tik zemu, ka gatavi nolaupīt nabagiem pēdējo maizes garoziņu, — tie ir viņa vārdi!

Mārgareta. Bet kāds tam sakars ar tēti?

Konija. To taču viņš, protams, zīmē uz tēti.

Mārgareta. Ei nu, muļķīt! Tētis nu gan zags maizes garozas! Ja tur nebūs simt vai vismaz piecdesmit miljonu dolāru, viņš necels ne pirkstu.

Konija. Kad jūs sastopaties sabiedrībā, tu mūždien ar viņu tā auklējies. Pieņemšanā pie Dagdeiliem viņš veselu pusstundu tupēja tev blakus. Tu viņu uzņem savā mājā, Toma mājā, lai gan šis Nokss viņu nīst! (Viņu sarunas laikā durvis skatuves dziļumā parādās Entonijs Stārkve- ders. Viņa seja ir drūma, piere saraukta, itin kā viņš iedams joprojām lemtu valsts likteņus. Ieraudzījis meitas, Stārkveders apstājas un, māsām nemanot, ieklausās sarunā.)

Mārgareta. Kur tu to ķēri, Konij? Viņš nevienu nenīst. Viņš ir vispatiesākais, vistīrākais, vistaisnīgākais cilvēks no visiem, ko es pazīstu.

Konija (neklausīdamās). Viņš ir nemiera cēlējs, viņš musina tautu, viņš ir pļāpa un demagogs! …

Mārgareta (pārmezdama). Kāpēc tu atkārto citu vārdus? Kas tev to iestāstījis? Droši vien tēvs? Kāpēc jūs tā runājat par nabaga jauko Ali-babu?

Stārkveders (iekāsējas, lai paziņotu par savu ierašanos). Khm …

Konija un Mārgareta (pēkšņi apgriežas un ierauga tēvu). Tēt! (Abas pieiet pie tēva un sasveicinās.)

Stārkveders (lietišķi, kā cilvēks, kas pieradis taupīt laiku). Pateicos, pateicos! Jūtos lieliski. Kas tas par Ali- babu? Kāds Ali-baba? (Mārgareta., pa pusei pārmetot, pa pusei uzjautrināta skatās uz Koniju.)

Konija. Misters Hauerds Nokss.

Stārkveders. Kāpēc Ali-baba?

Mārgareta. Es viņu tā esmu iekrustījusi. Ali-baba četrdesmit laupītāju alā. Vai atceries «Tūkstots un vienu nakti»?

Stārkveders (stingri). Es jau sen taisos ar tevi parunāt par šo cilvēku. Kopš tu esi precējusies, es nejaucos nedz tavā personiskajā dzīvē, nedz Toma saimniecībā. Taču tava izturēšanās pret Noksu… Stāsta, ka tu pieņemot viņu pat savā mājā …

Mārgareta (viņu pārtraukdama). Arī šodien viņš būs te. Es viņu gaidu. (Konija neapmierināta sagrozās.)

Stārkveders (mierīgi turpinādams). Manai meitai un senatora Calmersa sievai nepieklājas pieņemt šo cilvēku. Atkārtoju: kopš tu izgāji pie vīra, neesmu jaucies tavā dzīvē. Taču te ir runa nevis par personisku, bet par politisku jautājumu. Nokss ir musinātājs, viņš ir mūsu šķiras ienaidnieks. Kāpēc tev viņš vajadzīgs?

Mārgareta. Tāpēc, ka viņš man patīk. Tāpēc, ka es lepojos, ka varu tādu cilvēku saukt par savu draugu. Tāpēc, ka es gribētu, kaut pasaulē tādu būtu daudz vairāk! Tāpēc, ka es saskatu viņā tikai labas un cildenas īpašības. Turklāt — vai gan nav jocīgi vērot, kā viens vienīgs kārtīgs cilvēks var sacelt kājās visus jūsu rūpniecības magnātus, cilvēku likteņu lēmējus? Vai tad viņš tevī nerada apjukumu, tēvs? Atzīsties, ka rada, — vai ne? Tūlīt viņš atnāks — un tu dabūsi apjukt vēl vairāk. Kāpēc? Jautājums nav personisks, bet politisks, vai ne? Un skar ne vien mani, bet arī tevi.

Stārkveders. Nokss ir bīstams tips, un es nevēlos, lai maniem ģimenes locekļiem būtu ar viņu kādas darīšanas. Viņš nav džentlmenis.

Mārgareta. Ja par džentlmeni uzskata tikai tādu cilvēku, kam ir nauda… Nokss sev ceļu izlauzis ar paša rokām …

Konija (viņu pārtraukdama). Tavs Nokss apgalvo, ka nauda esot zādzība, vismaz ja tā piederot bagātajiem.

Stārkveders. Viņš ir neaptēsts nejēga.

Mārgareta. Cik zinu, Nokss beidzis Oregonas universitāti.

Stārkveders (nicigi). Universitāti, kas domāta lopu dzinējiem … Bet par to nav runas. Viņš ir demagogs. Viņš kurina pūlī zemiskas kaislības.

Mārgareta. Kādas zemiskas kaislības? Par ko tu runā? Viņš prasa aizliegt bērnu darbu un negrib, lai jūs tik plēsonīgi izlaupītu mūsu mežus un ogļu slāņus.

Stārkveders (nepacietīgi). Tu nekā nesaproti. Kad es saku: Nokss ir bīstams tips, — es ar to domāju, ka viņš grib satricināt visus mūsu dzīves pamatus, viņš draud mums — šīs valsts radītājiem un balstiem, tās labklājības ķīlai. (Konija, nojauzdama, ka tuvojas negaiss, pamet abus un aiziet uz istabas otru galu.)

Mārgareta. Kas tas ir — «mums»: vai rūpniecības pīlāriem, baņķieriem un monopolistiem?

Stārkveders. Kaut vai tā. Sauc, kā gribi! Ja mūsu nebūtu, valsts aizietu bojā, nokļuvusi tādu neliešu ķetnās, kāds ir tavs Nokss.

Mārgareta (pārmezdama). Kādas tev tiesības saukt viņu par nelieti?

Stārkveders. Viņš ir sentimentāls sapņotājs, plānprātīgs gaisa piļu cēlājs. Saklausījies tādu zeļļu gvelztās muļķības, pūlis ķeras pie nažiem un bumbām.

Mārgareta. Ja arī viņa domas par politiku un rūpniecības attīstību atšķiras no tavējām, viņš tomēr ir labs cilvēks. Un tikai dievs vien zina cik reti tagad var sastapt labu cilvēku!

Stārkveders. Mani neinteresē nedz viņa morāle, nedz rīcības iemesli. Viņš ir neprātis. Pēc sava rakstura viņš tiešām nav ļaundaris, to es atzīstu. Bet tieši t apec viņš nodara vēl vairāk ļaunuma.

Mārgareta. Kad es domāju, kāda nabadzība valda mums visapkārt… Nokss vēlas, lai tās nebūtu, un tāpēc dara nevis ļaunumu, bet labumu. Savu dzīvi viņš ziedo citiem. Tāpēc viņš ir nabags. Toties tavus miljonus nevar ne

saskaitīt. Kur nu! Tu taču vienmēr esi domājis tikai par

sevi.

Stārkveders. Es arī ziedoju savu dzīvi citiem. Es dodu cilvēkiem maizi un darbu. Un apzinos, ka, pārvaldīdams bagātības, es uzņemos milzu atbildību.

Alārgareta. Bet bērni, kas gurst zem fabrikas darbu smaguma? Saki man, bagātību pārvaldniek, — vai tiešām arī tas ir nepieciešams? Kā man par viņiem sāp sirds! Kā man vienmēr gribējies izdarīt kaut ko viņu labā, pārveidot viņu dzīvi, lai viņi varētu rotaļāties, nevis strādāt! Kas jums devis tiesības laupīt viņiem bērnību? Viņu bērnību jūs esat pārkaluši skanošā naudas gabalā. Hauerds Nokss man patīk tāpēc, ka viņš zādzību nosauc tās īstajā vārdā. Viņš mēģina kaut ko darīt šo bērnu labā. Bet tu? Ko tu?

Stārkveders. Jūtelība. Tukša jūtelība. Ko tu sajēdz? Jautājums ir pārāk sarežģīts sieviešu prātiņam. Tu saproti vienīgi jūtas. Un šis Nokss — tāpat. Deviņdesmit miljonus ļaužu nevar vadīt, balstoties uz jūtām vai abstraktiem jēdzieniem par tiesībām un taisnīgumu.

Mārgareta. Bet kas tad mums atliks, ja jūs atteiksities no tiesībām un taisnīguma?

Stārkveders. Mēs dzīyojam praktiskā pasaulē, un tā jāvada praktiskiem cilvēkiem, domātājiem, nevis melšām, kam franču enciklopēdistu un dumpinieku vecmodīgās blēņas izmežģījušas smadzenes. (Mārgareta kļūst nepacietīga. Sadursme ar tēvu nav viņas drosmi jūtami mazinājusi, bet viņai gribas drīzāk pārģērbties.) Neaizmirsti, meit, ka es neesmu izlasījis mazāk grāmatu kā tavs lopu dzinējs no Oregonas! Studenta gados arī es aizrāvos ar teorijām par vispārēju labklājību un taisnīgumu. Man bija gan savas gaisa pilis, gan sapņi. Tad es nezināju, cik vārga un neizturīga ir cilvēka miesa. Tagad es skatos uz dzīvi saprātīgāk. Taču ir cilvēki, kuri nekad nekļūst saprātīgāki. Tā noticis ar Noksu. Viņš joprojām ir sapņotājs, turklāt bīstams sapņotājs! (Bridi klusē, vēl ciešāk sakniebis plānās lūpas.) Taču šoreiz viņam būs beigas!

Mārgareta. Kā tā?

Stārkveders. Rit Nokss teiks kongresā runu; viņam prasīs, lai viņš sniedz dokumentālus pierādījumus saviem sensacionālajiem apvainojumiem, kurus viņš vērš pret valdību un mums, valsts bagātību pārvaldītājiem. Nekādu pierādījumu viņam, protams, nav, un tauta smiesies. Un tas nozīmē mistera Ali-babas un viņa sapņu politisko nāvi.

Mārgareta. Tie ir skaisti sapņi… Ja pasaulē būtu vairāk tādu kā Nokss, šie sapņi piepildītos. Galu galā pasaule ir sapņotāju rokudarbs, un tikai viņi vien ir nemirstīgi. Varbūt tu kādreiz sapratīsi, ka sapņotāju nav tik viegli iznīcināt. Piedod, es nevaru ilgāk turpināt mūsu strīdu, man beidzot jāpārģērbjas. (Konijai.) Sagaidi, dārgā, viesus! Es tūlīt atgriezīšos. (Ienāk Džūliuss Rat- lends. Mārgareta sasveicinās ar viņu.) Jums vajadzēs mani atvainot, es jūs uz īsu brītiņu pametīšu.

Ratlends (sveicinādamies ar citiem). Te droši vien notiek ģimenes padomes sēde.

Mārgareta (iedama projām). Nē, te strīdas par sapņiem un sapņotājiem. Esiet manā vietā to aizstāvis!

Ratlends (palocīdamies). Labprāt. Sapņotāji ir mūsu dzīves patiesie cēlāji. Bet… par kādu sapni un kādu sapņotāju bija runa?

Mārgareta (durvis). Par sociālo taisnīgumu, godīgu rīcību un vienlīdzību visiem. Un sapņotājs ir misters Nokss.

Ratlends (nepārprotami aizkaitināts. Mārgareta apmierināta vēro viņu). Nokss! Viņš zaimo. Viņš nievā baznīcu! Apsmej manu misiju! Viņš …

Konija (viņu pārtraukdama). Viņš apgalvo, ka garīdznieki apzogot dievu. Es pati dzirdēju viņu sakām, ka vienīgais īstais kristietis jau sen esot sists krustā.

Mārgareta. Viņš tikai atkārtoja Nīčes vārdus.

Stārkveders (Ratlendam, apmierināti smīkņādams). Trāpīgi gan viņš jums uzknābis!

Ratlends (valdīdams dusmas). Ser, Nīče ir dieva zaimotājs. Ikviens, kas lasa Nīči vai citē viņu, arī ir dieva zaimotājs. Vai Amerikai, ja pie mums modē tādas ķecerības!

Mārgareta (smiedamās viņu pārtrauc). Atstāju strīda izšķiršanu jums, bruņinieka kungs! Neaizmirstiet — jūs solījāt aizstāvēt arī sapņus, ne sapņotājus vien! (Iziet.)

Ratlends (galvu'šūpodams). Nesaprotu, kas notiek ar tagadējo paaudzi. Piemēram, jūsu vecākā meita … Agrāk viņa man bija uzticama palīdze visos mazajos žēlsirdības darbos.

Stārkveders. Vai viņa tos aizmirsusi?

Konija. Tagad viņa domā tikai par strādnieku rajoniem un bērnudārziem.

Ratlends (kā nelaimi vēstīdams). Visā vainojami tādi filozofi kā Nlče. Un tie, kas viņus lasa, — tādi kā Nokss.

(Ienāk senators Dausets un misis Dauseta. Konija iet viņiem pretī, viņi sasveicinās. Misis Dausetu Ratlends pazīst. Konija iepazīstina viņu ar senatoru Dausetu. Pa to laiku Stārkveders, nepievērsdams nevienam uzmanību, iekārtojas atzveltni priekšplānā pa labi, izņem no svārku iekškabatas piezīmju grāmatiņu un sāk to pētīt. Dausets un Ratlends apsēžas skatuves dziļumā pa kreisi, Konija un misis Dauseta — pie tējas galda. Konija pazvana.)

Misis Dauseta (balsi klusinājusi un ar acīm zlmigi norādīdama uz Stārkvederu). Vai tas ir jūsu tēvs? Jau sen sapņoju ar viņu iepazīties.

Konija (pusbalsī). Viņam ir savas dīvainības. Neapvainojieties, ka viņš te šodien nepievērš nevienam uzmanību! Viņš spēj pat aiziet neatvadījies.

Misis Dauseta (līdzjūtīgi). Kā nu ne, viņam tak galva pilna ar diženiem nodomiem! Viņš ir apbrīnojams cilvēks! Vīrs teic, ka viņš esot mūslaiku diženākais cilvēks, daudz varenāks par duci prezidentu, Anglijas karali un vācu ķeizaru, kopā ņemot.

(Ienāk sulainis ar tējkannu. Konija pilda tasītes. Dzirdamas stereotipas frāzes: «Vai divus gabaliņus?» — «Vienu, lūdzu.» — «Ar citronu?» — utt. Ratlends un Dausets pienāk pie tējas galda. Palūkojusies uz tēvu, Konija, mazliet šaubīdamās, piepilda ari viņa tasīti un uzliek uz šķīvīša cepumus. To visu viņa nodod Dausetam, kas bez lielas sajūsmas paņem tasi un škiviti.)

Konija. Senator, lūdzu, aiznesiet tēvam! (Stārkveders līdz cēliena beigām uzvedas kā augstāka būtne vai kronēts karalis. Viņš pasauc kairu, kas viņam vajadzīgs, tas nāk un iet, klausīdams viņa gribai. Lai kur Stārkveders atrastos, viņš arvien, varbūt pats to neapzinādamies, ir stāvokļa noteicējs. Visi to atzīst: sak, viņš patiešām ir dižens virs un dzimis pavēlnieks. Vienīgi Mārgareta no viņa nebaidās, tomēr ari viņa atļauj tēvam izturēties viņas viesistabā, kā tam tik. Dausets iet pāri skatuvei ar tasi vienā rokā un cepumu škiviti — otrā. Sākumā Stārkveders viņu nepamana. Konija abus vēro.) Tēt, dzer teju … (Nākamās ainas laikā Dausets, stāvēdams pie Stārkvedera, nevarīgi tur rokās tējas tasi un cepumu škiviti. Ratlends pa tam pie galda saņem savu tējas tasi un pļāpā ar dāmām.)

Stārkveders (paskatās uz Koniju, tad uz tasīti, nenoteikti norūc — tas nozīmē noraidījumu. Pamanījis Dausetu, palūkojas viņam sejā, tūlīt aizver piezīmju grāmatiņu, vajadzīgajā lappusē iebāzis pirkstu). Ā, tas esat jūs!

Dausets (pūlēdamies neizrādīt apmulsumu). Ļoti priecājos, mister Stārkveder. Negaidīju, ka jūs te sastapšu… Nedomāju, ka jums patīk arī pasaulīgi uzjautrināties, no sirds priecājos …

Stārkveders (valdonīgi un asi). Kāpēc jūs neieradāties šorīt no rīta?

Dausets. Biju sasirdzis … gulēju gultā …

Stārkveders. Tas nav nekāds attaisnojums, ser. Kad jūs izsauc, jums jāierodas! Skaidrs? … Likumprojekts atdots atpakaļ komisijai. Kāpēc tas atdots atpakaļ komisijai? Jūs teicāt Doblmenam, ka parūpēsities, lai viss būtu kārtībā.

Dausets. Notika kļūda. Tā dažkārt gadās.

Stārkveders. Kas tai komisijai noticis? Vai jums- vairs senātā nav ietekmes? Ja nav, tad sakiet to skaidri un gaiši, — es atradīšu citu, kam tā ir.

Dausets (sašutis). Man nepatīk, ka ar mani tā runā, mister Stārkveder. Man arī ir sava pašcieņa … (Stārkveders neticīgi norūc.) Esmu kārtīgs cilvēks … (Stārkveders atkal ierūcas.) Man ir savs noteikts stāvoklis štatā. Jūs piemirstat, ser, ka sava štata administrācijā es ieņemu visai ievērojamu vietu.

Stārkveders (aprauj viņu tik asi, ka Dausetam izkrīt no rokas tase). Nedomājiet man rādīt zobus! Jūsu štatā noteicējs esmu es. Mana roka jūs cēlusi, no manas rokas jūs varat krist. (Dausets satrūkstas: viņš to nav zinājis. Cenzdamies slēpt apjukumu, viņš noliecas, lai salasītu lauskas.) Atstājiet tās mierā! Es ar jums runāju. (Dausets aši izslienas. Konija, kas visu redzējusi, pazvana.) Es nopirku jūsu štata administrāciju un samaksāju par to skaidrā naudā. Jūs esat gluži vienkārši kustams īpašums, ko es šai darījumā ieguvu kā piedevu. Jūs kļuvāt par senatoru, lai klausītu manām pavēlēm. Skaidrs? Vai skaidrs, es prasu.

Dausets (satriekts). Skaidrs ..,

Stārkveders Likumprojekts jāizgāž.

Dausets. Klausos, ser!

Stārkveders. Tas jāizgāž klusām, lai avīzes nesaceļ troksni. (Dausets pamāj ar galvu.) Varat iet! (Dausets nomākts dodas pie citiem, kas sēž ap tējas galdu. No labās puses smiedamies ienāk Čalmerss ar Habardu un ierauga Stārkvederu. Reibums abiem mirkli izgaist. Stārkveders tik tikko atbild uz Habarda palocišanos.) Panāc šurp, Tom! (Habards saprot mājienu un dodas pie tējas galda. Ienāk sulainis. Konija norāda uz saplēsto tasi. Kamēr sulainis vāc kopā lauskas, Stārkveders klusē, joprojām pētīdams piezīmju grāmatiņu. Čalmerss stāv viņa priekšā, juzdamies mazliet neveikli un gaidīdams, ko sievastēvs sacīs. Pie tējas galda šķind trauki. Habards sasveicinās ar pārējiem un vai nu saņem, vai noraida tējas tasi. Salasījis lauskas, sulainis aiziet.)

Stārkveders (aizver piezīmju grāmatiņu, iebāzis vajadzīgajā vietā pirkstu, un pievērš Čalmersam caururbigu skatienu). Tom, tev mīlas romāns Ņujorkā jāizbeidz. Skaidrs?

Čalmerss (satrūkdamies). Kas jums tādas pasakas stāstījis? Vai Habards?

Stārkveders. Kam man Habards? Es ziņas saņemu no saviem avotiem.

Čalmerss. Vai vērts runāt par tādām blēņām?

Stārkveders. Blēņām? Es zinu visus sīkumus. Ja gribi, varu tos tev atstāstīt. Tas jāizbeidz! Es i nedomāju ielaisties ar tevi strīdā.

Čalmerss. Nemaz nenojautu… ka esmu bijis tik neuzmanīgs.

Stārkveders. Cilvēks ar tavu stāvokli nedrīkst būt neuzmanīgs. Uz mūsu pleciem gulstas dižens un svēts pienākums — atbildība par deviņdesmit miljonu cilvēku likteņiem. Vajag tik mums paslīdēt kājai, un viņi būs pazuduši. Jau tā viņu dvēseles medī tumsoņi demagogi. Ja tie uzvarēs, šie ļaudis ies bojā, mūsu zeme ies bojā, civilizācija ies bojā. Es nevēlos atgriezties viduslaikos!

Čalmerss. Nemaz nedomāju, ka tas ir tik nopietni.

Stārkveders (paraustīdams plecus un uzraukdams uzacis). Nav nekāds brīnums. Tu taču esi tikai viens no mašīnas ritentiņiem. Es un vēl daži cilvēki — mēs esam pati mašīna. Taču tu esi mums vajadzīgs ritentiņš, un mēs negribētu tevi zaudēt.

Čalmerss. Zaudēt? Mani?

Stārkveders. Man vajag tikai pakustināt pirkstu, un tu būsi pagalam. Tu esi saimnieks savā štatā. Lieliski. Tomēr neaizmirsti: ja es iegribēšu, rit pat nopirkšu visu tavu štatu. Un tev vairs nebūs uz ko balstīties. Tev ir grūti pārveidot savu raksturu, bet atceries jel, cik diženi ir mūsu uzdevumi. Un esi uzmanīgs, ļoti uzmanīgs! Mēs esam spiesti izmantot arī vāja rakstura cilvēkus. Taču tu tikai to vien dari kā izdabā savām miesas kārībām. Tu dzer. Kaut gan tev nav stipra sirds. Es saņemu ziņojumus no tava ārsta. Lai nu kā, nenostādi sevi muļķīgā stāvoklī! Neaizmirsti — tu esi precējies ar manu meitu. Viņa ir stipra rakstura sieviete un dara mums abiem godu. Es nepieļaušu, ka tu viņu apkauno.

Čalmerss. Labi. Būšu uzmanīgs. Bet, ja nu jūs ierunājāties par… savu meitu, es gribētu šo sarunu turpināt. (Bridi klusē. Stārkveders neizrāda ne mazāko nemieru.) Mārgareta draudzējas ar Noksu. Viņš nāk šurp, uz mūsu māju. Viņi ir pilnīgi nešķirami.

Stārkveders. Jā?

Čalmerss (steidzīgi). Man, protams, nav pret viņu ne mazāko aizdomu. Taču jūs piekritīsit, ka jūsu meitai un manai sievai neklājas pastāvīgi tikties ar šo kauslīgo anarhistu, kas nemitīgi uzbrūk mums un visam, ko mēs pārstāvam.

Stārkveders. Es par šo tematu sāku ar viņu runāt, bet mūs pārtrauca. (Domādams sarauc uzacis.) Tu esi viņas vīrs. Kāpēc tu nesauc viņu pie kārtības? (Pa durvīm, kas atrodas skatuves dziļumā, ienāk misis Stārkvedera. Viņa palokās viesiem un, ieraudzījusi vīru, tuvojas Stārk- vederam.)

Čalmerss. To nu var gan saukt pie kārtības! Raksturiņš viņai… līdzīgs jūsējam. Turklāt es baidos, ka viņa kaut ko jauš par manām … nerātnībām.

Stārkveders (zobgalīgi). Par nevainīgajām nerātnībām? (Čalmerss grib atbildēt, bet ierauga misis Stārkvederu.)

Misis Stārkvedera (sapikušā, aizvainotā balsi). Ak, re, kur tu esi, Entonijj Laikam atkal runā par politiku. Tikko es izdzeršu tasi tējas, mums jābrauc. Tomijs neizskatās ta, ka es gribētu. Mārgareta viņu mīl, bet ir nolaidīga. (Stārkveders atkal sāk pētīt piezīmju grāmatiņu.) Nezinu, ar ko tas viss beigsies, ja mātes vairs neprot audzināt bērnus. Mārgareta metusies uz bērnudārziem un rūpējas par visiem citiem bērniem, vienīgi savu pašas dēlu aizmirst. Būtu jel tikpat uzcītīgi apmeklējusi baznīcu! Misteru Ratlendu viņas izturēšanās joti apbēdina. Es gribēju ar viņu parunāt.. . bet labāk to izdari tu, Entonij! Mani viņa nekad nav lāgā klausījusi. Viņa visu mūžu allaž darījusi tā, kā gribējusi. Atsitusies tevī. Manā laikā bērni klausīja vecākus. Visā vainīgi šie tempi. Nekam nepietiek laika. Man arī — jāiedzer tēja un jāskrien prom. Konija tik tikko paspēs pārģērbties. (Dodas pie tējas galda; Konija piepilda viņas tasīti.)

Stārkveders (atrāvies no piezīmju grāmatiņas, vēršas pie Calmersa, kas joprojām gaida viņa rīkojumus). Pagaidām viss, Tom.

(Čalmerss dodas pie galda, taču šai bridi ārā atskan balsis. Ienāk Mārgareta kopā ar Peru sūtņa sievu Doloresu Ortegu un Japānas sūtniecības sekretāru Macu Sakari, kurus sastapusi vestibilā. Čalmerss pagriežas un iet viņiem pretī. Viņš sasveicinās ar Doloresu Ortegu kā ar senu paziņu. Viņu iepazīstina ar Sakari. Mārgareta sasveicinās ar visiem viesiem pēc kārtas un, aizstājusi Koniju pie galdcu, turpina tējas liešanu. Sakari pieiet pie Mārgaretas. Pārējie pamazām sadalās trijās grupās: Čalmerss ar Doloresu Orļegu; Ratlends, Dausets un misis Stārkvedera; Konija, misis Dauseta un Habards. Čalmerss pasniedz tēju Doloresai Ortegai; Sakari, gaidīdams savu tasi, pļāpā ar Mārgareta.)

Mārgareta (pasniegdama tasi Sakari). Tā kā neērti piedāvāt jums šo šķidrumu. Atzīstieties — droši vien mūsu tējas uzliešanas paņēmiens jums šķiet barbarisks?

Sakari (klanīdamies). Jā, jūsu amerikāņu tēja, tāpat kā tēja pie angļiem, pavisam nav tāda kā mūsu tēja. Bet cilvēks pie visa kā pierod. Amerikāņu tējas mācību gadus es izgāju sen, kad studēju Jēlā. Sākumā šis dzēriens mani mulsināja. Bet tikai sākumā. Tagad … es nudien domāju … kā lai to saka … ka sāku ar jūsu tēju aprast.

Mārgareta. Jūs esat ļoti iecietīgs pret mūsu trūkumiem.

Sakari (klanīdamies). Gluži pretēji. Es visiem spēkiem cenšos nesaskatīt jūsu lieliskajā zemē nekādus trūkumus.

Mārgareta (smiedamās). Jūs esat nelabojami pieklājīgs, mister Sakari.

(Parādās Nokss. Brītiņu svārstīdamies, paliek stāvot uz sliekšņa, tad dodas pie Mārgaretas.)

Sakari (ieraudzījis Noksu, lūkojas, kurai viesu grupai piebiedroties). Ja atļausit, es jūs atstāšu, lai nobaudītu šo… kā lai to saka… tēju.,.. (Paklanās un piebiedrojas Konijai, misis Dausetai un Habardam.)

Nokss (sasveicinādamies ar Mārgaretu un tiem, kas sēž viņai blakus. Viņa kustības ir mazliet neveiklas, redzams, ka te viņš jūtas neomulīgi. Mārgaretai). Nezinu, kādēļ atnācu. Man taču te nav ko darīt. Pie jums viss šķiet tik dīvains.

Alārgareta (ieliedama viņam lēju, bezrūpīgi). Kāpēc? Ja jūs esat Ali-baba, kur gan citur ir jūsu vieta, ja ne četrdesmit laupītāju alā? Bet jūsu pulkstenis un naudas maks te, nudien, ir drošībā … (Nokss neapmierināts sagrozās; viņu nepatīkami aizskārusi Mārgaretas vieglprātīgā balss noskaņa.) Nu, nerauciet pieri! Reiz pa ilgiem laikiem taču jāatpūšas. (Norāda uz Stārkvederu.) Re, kur sēž tumsas valdnieks, tas pūķis, kuru jūs pūlaties nonāvēt. (Nokss skatās uz Stārkvederu. Mārgaretas vārdi viņā acīmredzot izraisījuši izbrīnu.) Cilvēks, kas tur savās rokās apdrošināšanas sabiedrības, trestus un bankas, metalurģijas un tēraudliešanas monopolus, ogļraktuves un kuģu būvētavas, cilvēks, kurš ir varenāks par Rotšildiem, cilvēks, kurš izgāzis jūsu likumprojektu par bērnu darbu un nožņaudz ikvienu brīvības asnu, ko jūs aizstāvat. Vārdu sakot, tas ir mans tēvs.

Nokss (vērīgi aplūkodams Stārkvederu). Man vajadzēja viņu pazīt no fotogrāfijām. Bet kāpēc jūs tā par viņu runājat?

Mārgareta. Tāpēc, ka tā ir patiesība. (Nokss klusē.) Vai tad tā nav? (Smejas.) Varat neatbildēt. Jūs zināt, ka tā ir patiesība — rūgta, bet patiesība. Turpinot četrdesmit laupītāju alas apskati, jūs ieraudzīsit misteru Habardu — mūsu bagātnieku uzticamo spalvas varoni.

Nokss (ar riebumu). Es viņu pazīstu. Sākumā viņš sacerēja rakstus pret Standard Oil kompāniju, izlikdamies, ka viņus atmasko, bet velak, vienojies par cenu, kļuva viņu domu biedrs. Tagad viņš, kopš žurnāls Cartmrighfs kļuvis klaji reakcionārs, ir tur pats galvenais skribents. Viņa iekšējā seja nerada ne mazākās šaubas. Es, nudien, droši vien esmu Ali-baba un nesaprotu, kādēļ te atrodos!

Mārgareta. Jūs, ser, atrodaties te tāpēc, ka man tā iegribējās.

Nokss. Mums abiem ir daudz kas kopējs.

Mārgareta. Nākotne.

Nokss (lūkodamies viņā ar kvēlu skatienu, nopietni). Lāgiem man kļūst baismi, jo iemesli man šķiet daudz tuvāki tagadnei. (Mārgareta mazliet nobīstas, bet nespēj slēpt_prieku.) Protams, es nebaidos par sevi.

Mārgareta (steidzīgi). Neskatieties manī tā! Jūsu acis liesmo. Dažs labs var to pārprast.

Nokss (samulsis). Piedodiet… es nemaz nemanīju, ka … skatos uz jums citādi, nekā man …

Mārgareta. Vai zināt, kāpēc jūs te atrodaties? Tāpēc, ka es pēc jums aizsūtīju.

Nokss (dedzīgi). Es nāktu, vienalga, kad jūs pēc manis sūtītu, un ietu, vienalga, kurp jūs mani sūtītu.

Mārgareta (pārmezdama). Pag, pag… Gribu parunāt par jūsu rītdienas runu. Ap to visur trin mēles — kurn, šņāc, pareģo ko nelāgu. Es zinu, cik jūs esat aizņemts, un man nevajadzēja jūs saukt šurp. Bet man nebija citas izejas, es ļoti raizējos.

Nokss (iepriecināts). Cik dīvaini, ka jūs esat tāda, dzīvodama visu šo cilvēku vidū, ka jūs domājat par vienkāršo ļaužu likteni!

Mārgareta (kritiski). Es patiešām izskatos pēc savas nometnes nodevējas. Bet, kā tēvs pirms brītiņa teica, man tāpat bija savi sapņn Bērnībā lasīju grāmatas par taisnīgu pasaules iekārtojumu: Platona «Republiku», Mora «Utopiju» … (Nokss klausās viņu alkanā uzmanībā, viņa acis staro.) Sapņoju, ka arī es spēšu kaut mazliet tuvināt laiku, kad visi cilvēki dzīvos godīgi un pēc labākās sirdsapziņas. Svēti apņēmos ziedoties cīņai par cilvēces laimi. Mans varonis bija Linkolns, un viņš palicis mans varonis arī šobaltdien. Bet ko es, meitene, spēju izdarīt? No dzīves mani norobežoja tūkstošiem sabiedrisku normu, tūkstošiem aizspriedumu. Vajadzēja man tikai pavērt muti un ierunāties par to, kas man nedeva miera, kad jau visi par mani smējās. Ko man bija darīt? Es taču biju tikai sieviete. Man nebija balsstiesību, man vajadzēja klusēt. Un sēdēt, rokas klēpī salikušai. Rīkoties varēja tikai gudrie un diženie vīrieši. Viņi balsoja, teica runas, pārvaldīja valsti. Sievietes vieta bija pie mājas pavarda, viņai vajadzēja aprūpēt kādu no šiem diženajiem vīriešiem, kas veica visus šos diženos darbus.

Nokss. Tātad jūs saprotat, kāpēc es prasu sievietes līdztiesību!

Mārgareta. Bet es šo to mācījos — vai arī domāju, ka mācos. Es agri uzzināju, kas ir vara. Manam tēvam bija vara. Viņš taču ir magnāts — tā laikam dēvē tādus cilvēkus? Man arī bija vajadzīga vara. Bet kā to iegūt? Es taču esmu tikai sieviete. Es atkal sāku sapņot — mazliet citādi. Varbūt šo varu man dos vīrs? Zinot šo sapni, jūs zināsit, kas es esmu un par ko es esmu kļuvusi. Es sastapos ar cilvēku, kas kļuva par manu vīru. Viņš šķita skaidrs un spēcīgs, viņš bija teicams sportists, cilvēks, kam patika būt svaigā gaisā, bagātnieks un politisks darbinieks ar lielu nākotni. Tēvs apsolīja — ja es kļūšot Calmersa sieva, viņš pataisīšot viņu par štata saimnieku, gubernatoru un sūtīšot uz Savienoto Valstu senātu. Tas ir viss.

Nokss. Tā? Kas notika tālāk?

Mārgareta. Tālāk? Es kļuvu viņa sieva. Un sapratu, ka vara atrodas daudz spēcīgāku ļaužu rokās, nekā es biju domājusi. Viņi atņēma man vīru un padarīja to par mana tēva politisko rokaspuisi. Turpretī man, tāpat kā agrāk, nebija nekādas varas. Es neko nespēju darīt. Es biju cietusi neveiksmi. Tad es nodomāju: nākotne pieder bērniem. Vismaz šai jomā man palīdzēs tas, ka esmu sieviete! Esmu taču māte. Varu dot pasaulei krietnu un veselīgu dēlu, izaudzināt tīru, cēlu cilvēku ar siltu sirdi. Ja es to paveikšu, viņš spēs īstenot manu sapņu viņš padarīs pasauli tīrāku un visus cilvēkus, kas tajā dzīvo, — laimīgākus. Es nolēmu priekšzīmīgi pildīt mātes pienākumus. Tieši tāpēc es atteicos no baznīcas sīkajiem žēlsirdības darbiņiem, sāku iekārtot bērnudārzus un cīnīties par strādnieku'dzīves apstākļu uzlabošanu, par īres reformu, lai palīdzētu mazajiem puisēniem un meitenēm, kas ierodas pasaulē, neko nezinādami, un kas var savu nākotni gan padarīt gaišu,,gan aptumšot.

Nokss. Jūs esat brīnišķīga sieviete! Tāpēc arī es tik paklausīgi nāku, kad jūs mani saucat.

Mārgareta. Un beidzot es sastapu jūs. Jūs bijāt brīnišķīgs. Manās acīs jūs bijāt bruņinieks, kas cīnās ar vējdzirnavām, neprātīgs sapņotājs, kas devies kaujā pret mantīgo un dižciltīgo varu un tic, ka no nākotnes būs iespējams atkarot laimi un īstenot to tagadnē. Es nešaubījos, ka jūs pazudinās. Bet jūs joprojām dzīvojat un varonīgi cīnāties! Un jūsu rītdienas runa …

Čalmerss (kas ar Doloresas Ortegas tasīti rokā pienācis viņiem klāt). Labdien, mister Noks! Jā, šī runa … (Viņi paspiež viens otram roku.) Tasīti tējas, Mārgaret! Misis Ortegai. Divus gabaliņus cukura, lūdzu! (Mārgareta ielej tēju.) Neko citu nedzird kā vienīgi valodas par šo runu. Jūs laikam grasāties mums rīt sakurināt īstu pirti?

Nokss (smaidīdams). Ne karstāku, kā esat pelnījuši.

Čalmerss. Jūs gribat teikt patiesību, vienīgi patiesību, neko citu kā patiesību?

Nokss. Tieši tā.

Čalmerss (paņemdams no Mārgaretas tasīti). Ticiet man — mēs neesam tik ļauni, kā liekas! Ikvienu jautājumu var apskatīt no dažādiem viedokļiem. Mēs taču, tāpat kā jūs, valstij gribam vienīgi labu. Un joprojām ceram atrast ar jums kopēju valodu. (Nokss ironiski pavīpsnā un papurina galvu.)

Mārgareta. Tom, vajag runāt patiesību! Tu ceri pavisam ko citu. Tu ceri apgriezt viņam sprandu.

Čalmerss (drūmi pasmīnēdams). Nu, ja mēs kopēju valodu neatradīsim … (Grasīdamies iet, Noksam.) Jums varētu būt liela nākotne. Savienībā ar mums. Turpretī, uzstādamies pret mums, jūs nepanāksit neko — itin neko. (Atgriežas pie Doloresas Ortegas.)

Mārgareta (satraukta). Nu, redzat! Tāpēc es arī raizējos … Un aizsūtīju pēc jums. Toms — pat tas neslēpj, ka viņi samals miltos ikvienu, kas viņiem pretosies. Jūsu runa ir viņiem bīstama. Jūs zināt, ar kādu dzelzs roku viņi valda kongresā, cik viegli viņiem aizbāzt muti tādam kā jūs. Un tomēr viņi dod jums iespēju runāt. Kāpēc? Kādā nolūkā?

Nokss (paļāvīgi smaidīdams). Es viņu plānus saprotu. Viņi zina, kādos nodarījumos es gatavojos viņus apvainot, un domā, ka es teikšu musinošu runu, bet pierādījumu man nebūs nekādu. Viņi centīsies padarīt mani par apsmieklu. Telegrāfa aģentūras, Vašingtonas korespondenti — viss sagatavots, lai rīt par mani ņirgtu visās malās. Taču viņi velti cer, ka es esmu tik nevarīgs, man ir …

Mārgareta. Pierādījumi?

Nokss. Jā.

Mārgareta. Vai tie ir jums klāt?

Nokss. Tos man atnesīs vakarā — tur būs dokumenti, dokumentu fotogrāfijas, rakstveida liecības …

Mārgareta. Cietiet klusu! Esiet piesardzīgs! Dieva dēļ, esiet piesardzīgs!…

Misis Dauseta (griezdamās pie Mārgaretas). Misis Calmersa, glābiet mani! (Norāda uz Sakari.) Misters Sakari par mani smejas.

Mārgareta. Tam nu gan es neticu!

Misis Dauseta. Godavārds! Viņš bija tik pārdrošs, ka …

Čalmerss (ķircinādams misis Dausetu). Pārdrošs!… Sakari, to nu es no jums negaidīju!

Sakari. Cienītajai kundzei labpatīk jokot.

Misis Dauseta. Viņš bija tik pārdrošs, ka jautāja, kāpēc pie mums esot tik augstas cenas_. Misters Dausets apgalvo: dzīve pie mums maksājot dārgi tāpēc, ka cilvēki izdodot pārāk daudz naudas.

Sakari. Kāda apbrīnojama zeme! Cilvēki te ir nabadzīgi tāpēc, ka viņiem ir pārāk daudz naudas.

Čalmerss. Vai tad cenas nav cēlušās tāpēc, ka apgrozībā ir pārāk daudz zelta?

Misis Dauseta. Misters Sakari pats izteica tādu domu, taču, tikko es piekritu, viņš tūlīt ņēmās to apstrīdēt. Misters Sakari izturas pret mani taisni briesmīgi!

Ratlends (iekāsējas, glaimīgi). Viss ļaunums slēpjas žūpībā. Žūpība grauj mūsu rūpniecību, mūsu valsts institūtus, mūsu ticību dievam, vārdu sakot, pilnīgi visu. Ar katru gadu strādnieki dzer arvien vairāk. Darba spējas, dabiski, pazeminās, ražošanas izmaksas paaugstinās. Tāpēc arī ceļas cenas.

Dausets. Daļēji, daļēji. Izteiksimies precīzāk. Cenas ir augstas arī tāpēc, ka strādnieki nav pietiekami taupīgi. Ja viņi krātu naudu, kā dara Francijas zemnieki, mēs varētu vairāk preču pārdot pasaules tirgū un gūtu lielāku peļņu.

Sakari (palokās). Paldies. Tātad, jo vairāk jūs taupīsit, jo lielākas būs jūsu iespējas uzkrāt, un, jo vairāk jūs uzkrāsit, jo vairāk varēsit pārdot, bet, jo vairāk pārdosit, jo labāka būs jums dzīve?

Dausets. Pilnīgi pareizi.

Sakari. Un, jo mazāk jūs pārdodat, jo sliktāka jums ir dzīve?

Dausets. Nu, kā tad!

Sakari. Tātad, ja tauta būs taupīga un pirks mazāk, iestāsies nabadzība?

Dausets (acīmredzami apjucis). Khm … ē … acīmredzot …

Sakari. Tātad šķiet, ka cilvēkiem patlaban ir slikta dzīve tāpēc, ka viņi taupa, nevis tāpēc, ka viņi būtu izšķērdīgi? (Dausets ir galīgi samulsis un cieš klusu.)

Misis Dauseta (komiskā izmisumā paceļ rokas pret debesim). Varbūt misters Nokss mums paskaidros, kāpēc viss ir tik dārgs. (Stārkveders aizsit piezīmju grāmatiņu un ieklausās sarunā. Nokss smaida, bet nesaka ne vārda.)

Doloresa Ortega. Lūdzu, lūdzu, mister Noks! Es mirstu aiz ziņkāres — kāpēc cenas visu laiku ceļas? Šķiet, šorīt atkal cēlušās gaļas cenas. (Nokss šaubās un jautādams lūkojas Mārgareta.)

Habards. Esmu pārliecināts, ka misters Nokss mums šo neizprotamo problēmu izskaidros.

Čalmerss. Vai tiešām jūs, bezbailīgais kongresa tribūn, te, draugu pulkā, esat zaudējis drosmi?

Nokss (atvairīdams sitienu). Necerēju, ka jums tīk apspriest šādas problēmas.

Stārkveders (asi un valdonīgi). Kāds ir iemesls cenu pieaugumam?

Nokss (ari asi un noteikti). Zādzība. (Sis vārds uz visiem iedarbojas kā bumbas sprādziens, taču, būdami labi audzināti cilvēki, viņi par atbildi pieklājīgi pasmaida.)

Doloresa Ortega. Kāds romantisks izskaidrojums! Tātad, ja jums kas pieder, jūs esat to nozadzis?

Nokss. Ne gluži, bet apmēram tā. Ņemsim, piemēram, automobiļus. Šogad, pērkot automobiļus, izdots piecsimt miljonu dolāru. Bet no kurienes nākusi šī nauda? To sapelnījuši raktuvju un lietuvju strādnieki, šuvējas, kas lej sviedrus darbnīcās un pamazām kļūst aklas, pārdevējas, kas saņem četrus piecus dolārus nedēļā, bērni rūpnīcās un austuvēs. Un tā nu viss, ko jūs izdodat par automobiļiem, ir nozagts tiem, kas pūlas vaiga sviedros.

Misis Stārkvedera. Es tak allaž sacīju, ka visa vaina slēpjas automobiļos!

Doloresa Ortega. Bet, mister Noks, man arī ir mašīna!

Nokss. Tā prasījusi krietni daudz darba. Vai jūsējo?

Doloresa Ortega. Pasarg dievs, protams, nē! Es to nopirku … un par to samaksāju.

Nokss. Tad jūs droši vien strādājāt ko citu? Un sava darba produktu pēc tam apmainījāt pret automobili? (Visi klusē.) Ķāpēc jūs klusējat? Tādā gadījumā man jāuzskata, ka jums pieder automašīna, kuru izgatavojušas citu rokas un par kuru jūs neesat atdevusi ne kripatiņu sava darba. Redzat, to es dēvēju par zādzību. Jūs to dēvējat par īpašuma tiesībām. Tomēr tā ir zādzība.

Stārkveders (aizsteigdamies priekšā Doloresai Ortegai, kas grasās atbildēt). Vai tiešām jums nav tik daudz prāta, lai apskatītu šo jautājumu plašākā mērogā? Kāds te sakars ar zagtiem automobiļiem? Es esmu darījumu cilvēks. Automobiļus es nezogu.

Nokss (pasmaidīdams). Ne jau nu, burtiski, automobiļus, tie ir pārāk sīki. Jūsu operācijas ir krietni vien plašākas.

Stārkveders. Vai es zogu?

Nokss (paraustīdams plecus). Un kā vēl!

Stārkveders. Es esmu tāds pats kā zināmais džentlmenis no Misūri. Jums būs jāpierāda, ka jums taisnība!

Nokss. Es savukārt esmu kā vīrs no Teksasas. Man vajadzīgi taustāmi fakti.

Stārkveders. Es tūlīt pārceļos uz Teksasu. Pierādiet man ar taustāmiem faktiem, ka es esmu plaša mēroga zaglis!

Nokss. Pacentīšos. Jūs esat liels finansists, monopolists, magnāts. Vai atļausit minēt dažus skaitļus?

Stārkveders. Miniet!

Nokss. Jūsu rīcībā ir deviņi miljardi dolāru, kas ieguldīti dzelzceļos, divi miljardi — rūpniecības uzņēmumos, miljards — apdrošināšanas sabiedrībās, vēl miljards — bankās un apmēram divi miljardi — citās kredītiestādēs. Es nesaku, ka visa šī nauda pieder jums, bet jūs ar to varat neierobežoti rīkoties. Vairāk neko jums arī nevajag. Rīkodamies ar lauvas tiesu no Savienoto Valstu kapitāla, jūs zināt, ka pārējie kapitālisti paklausīgi sekos jūsu pēdās. Dažos pēdējos gados amerikāņu rūpniecības pamatkapitāls viltus ceļā uzpūsts par papildu summu — septiņdesmit miljardiem dolāru. Bet tā taču ir tīrā fikcija, tā ir miglas pūšana acīs! Jūs, monopolists, zināt, kas ir miglas pūšana. Es nosaucu septiņdesmit miljardu lielu skaitli. Var būt, ka tur ir četrdesmit vai astoņdesmit… vārdu sakot, daudz! Bet ko nozīmē visa šī miglas pūšana, kuras cena ir septiņdesmit miljardu dolāru? Piecus procentus gadā — trīs ar pusi miljarda peļņas, kā arī to, ka patērētājs šogad un ik gadus maksā par precēm trīs ar pusi miljarda dolārus vairāk, nekā tās īstenībā ir vērtas. Bet patērētājs — tas ir strādnieks. Tieši tāpēc es to, ko jūs darāt, saucu par zādzību. Tāpēc arī ceļas cenas. Kas pūš miglu acīs? Kas par to ņem naudu? Es vai jūs?

Stārkveders. Bet vai tad par pārvaldīšanu man nenākas atlīdzība?

Nokss. Protams, jūs varat nosaukt to par atlīdzību, no tā būtība nemainās.

Stārkveders. Bet vai tad es netaisu divus dolārus tur, kur agrāk bija viens? Vai tas neceļ ļaužu labklājību?

Nokss. Vai tad tas nav ikviena pienākums pret savu tuvāko?

Stārkveders. Jūs esat nepraktisks sapņotājs, nekas vairāk. (Atgriežas pie savas piezīmju grāmatiņas.)

Ratlends (mezdamies palīgā). Un es? Vai es arī zogu, mister Noks? … Jums jāzina: par to, ka sludinu dieva vārdu, es saņemu algu.

Nokss. Algu jums maksā no zagtas naudas. Vai gribat zināt, kas jums maksā? Ne jau jūsu draudzes locekļi, nē! Jums maksā bērni, kas strādā fabrikās. Jums maksā visi citi — visi vergi, kas pieķēdēti pie fabrikas riteņa. Tie maksā jums algu!

Ratlends. Bet es to nopelnu.

Nokss. Un viņi maksā.

Misis Dauseta. Jūs taču esat anarhists, mister Noks! Jūs esat vēl sliktāks par misteru Sakari. (Izliekas, itin kā drebētu no bailēm.)

Čalmerss (Noksam). Droši vien jūs to visu atkārtosit rītdienas runā?

Doloresa Ortega (sit plaukstas). Viņš mēģina! Viņš grib redzēt, kā runa uz mums iedarbosies!

Sakari. Piedodiet, bet kā, pēc jūsu domām, šo … zādzību varētu novērst? (Stārkveders atkal aizsit bloknotu un ieklausās Noksa vārdos.)

Nokss. Ļoti vienkārši. Nomainot valsts mašīnu, kas vada deviņdesmit miljonu amerikāņu dzīvi.

Sakari. Es domāju … Jēlas universitātē man mācīja, ka jūsu valsts mašīna esot lieliska, vārda pilnā nozīmē lieliska.

Nokss. Tā jau sen pārdzīvojusi savu mūžu. Tā vairs nav derīga, tā jāizmet lūžņos. Tā nav tautas kalps, tā ir kļuvusi par tautas tirānu. Un mēs visi — par vergiem. To savā varā sagrābusi politisku blēžu un liekuļu banda.

Pār mums no pašas augšas līdz apakšai valda krāpnieki. Mēs dzīvojam zagļu valstībā.

Habards. Kāda tauta, tāda tās valdība. Katrai tautai ir tāda valdība, kādu tā pelnījusi. Ja tauta būtu labāka, arī tās valdība būtu labāka. (Stārkveders piekrizdams māj ar galvu.)

Nokss. Tie ir meli! Amerikas Savienoto Valstu tauta ir pelnījusi labāku valdību. Mūsu tauta ir daudz labāka par saviem pašreizējiem valdoņiem, kas dzenas tikai pec pašu labuma un rūpējas vienīgi par savām interesēm. Interesanti zināt, mister Sakari, vai esat dzirdējis stāstu par četriem dūžiem.

Sakari. Diemžēl ne.

Nokss. Bet vai pokeru spēlēt protat?

Sakari. Kā ne, tā ir brīnišķīga spēle! Iemācījos to… tanī pašā Jēlas universitātē. Tas man izmaksāja visai dārgi.

Nokss. Sī anekdote man atgādina mūsu blēdīgos politiskos darbiniekus. Sirdsapziņu viņi jau sen aizmirsuši. Viņiem zādzība ir pilnīgi likumīgs darījums. Viņi uzskata, ka bankas turētājam ir tiesības iedalīt sev labākas kārtis. Lai dala! Kādreiz dalīs vini un — dabūs savu daļu!

Doloresa Ortega. Bet kur palika jūsu anekdote, mister Noks? Es arī spēlēju pokeru.

Nokss. Tas notika Nevadā, zelta meklētāju ciematā. Kāds zaļknābis vēroja pokera spēli. Stāvēdams aiz bankas turētāja, viņš ieraudzīja, kā tas izvelk no piedurknes un iedala sev četrus dūžus. Zaļknābis piegāja pie spēlmaņa, kas sēdēja pretī bankas turētājam. «Paklausieties», viņš čukstēja, «es redzēju, kā bankas turētājs izvelk no piedurknes četrus dūžus.» — «Nu, un tad?» spēlmanis atvaicāja, brīdi pavēries viņā. «Es tikai gribēju jūs brīdināt,» zaļknābis paskaidroja. «Domāju, ka jums tas jāzina. Saprotiet jel, es redzēju, ka viņš izvelk no piedurknes četrus dūžus.» — «Paklau, puis,» sacīja spēlmanis. «Nebāz degunu citu darīšanās! Tu no šīs spēles ne velna nesaproti. Patlaban kārtis dala viņš. Nu, bet pēc tam dalīšu es …» (Visi smejas.)

Mārgareta (pieceldamās kājās). Pietiek runāt par politiku! Doloresa, pastāstiet mums labāk par savu jauno automobili!

Nokss (it kā pēkšņi atcerēdamies). Man laiks iet. (Ķlusi Mārgaretai.) Vai man patiešām visiem jādod roka?

Mārgareta (noliegdama purina galvu, klusi). Ak jūs, mans mījais Ali-baba!

Nokss (drūmi). Šķiet, ka iznāca muļķīgi.

Mārgareta (nopietni). Gluži pretēji — lieliski. Es ar jums lepojos! (Nokss atvadās no Mārgaretas.)

Sakari (pieceldamies, pieiedams pie Mārgaretas). Diemžēl arī man jūs jāatstāj. Tie bija brīnišķīgi brīži, misis Calmersa. Ikviena pateicība par tiem šķiet pārāk maza. (Paspiež viņai roku. Abi ar Noksu iziet. Sai mirkli ienāk Sulainis, pienes Stārkvederam uz paplātes telegrammu. Mārgareta apsēžas pie Doloresas Ortegas un Calmersa un turpina ar viņiem sarunu par automašīnām.)

Stārkveders (lasīdams telegrammu). Pie velna!

Sulainis. Piedodiet — ko jūs teicāt, ser? …

Stārkveders. Pasauciet senatoru Calmersu un misteru Habardu!

Sulainis. Klausos, ser! (Dodas pie Calmersa un ITa- barda. Tie abi steidzīgi pieiet pie Stārkvedera un, kājās stāvēdami, gaida, kamēr viņš pārlasa telegrammu. Pa to laiku Mārgareta apstaigā viesus, savāc tos vienā grupā un pati apsēžas tā, lai varētu novērot tēvu. Sulainis paliek viņas tuvumā, gaidīdams pavēles.)

Stārkveders (pieceldamies kājās). Doblmens licis atgādāt man šo telegrammu. Tā ir no Ņujorkas, no Martino. Noticis kas nelāgs. Kāds rakņājies pa maniem dokumentiem un vēstulēm. Uzpirkta uzticības persona: stenogrā- fjste. Vai atceries, Tom, tāda nenosakāma vecuma dāma? (Sulainim, kas grasās iet.) Ei, sulain! (Sulainis pienāk atkal klāt.) Piezvaniet Doblmenam! Lai tūlīt ierodas šeit!

Sulainis (apjucis). Piedodiet, ser, — kam?

Stārkveders (aizkaitināts). Manam sekretāram. Uz māju. Doblmenam." Lai nekavējoties brauc šurp! (Sulainis iziet.)

Čalmerss. Kā uzdevumā izdarīta šī zādzība? (Stārkveders parausta plecus.)

Habards. Droši vien te darbojas kāds šantāžists. Mēģinās izspiest no jums naudu …

Čalmerss. Bet ja nu …

Stārkveders (nepacietīgi). Kas?

Čalmerss. Ja nu Nokss izmanto šos dokumentus savai rītdienas runai? (Klusums. Stārkveders un Habards klusēdami skatās viens uz otru.)

Misis Stārkvedera (piecēlusies). Entonij, mums jāsāk iet! Vai tu brauksi? Konijai vēl jāpārģērbjas.

Stārkveders. Es nebraukšu. Jūs abas ar Koniju varat ņemt mašīnu.

Misis Stārkvedera. Neaizmirsti, ka mēs esam uzaicināti uz pusdienām!

Stārkveders (neslēpdams apnikumu). Vai es kādreiz ko aizmirstu?

(Ienāk sulainis, pieiet pie Stārkvedera un gaida, kamēr misis Stārkvedera beigs runāt. Stārkveders nesatricināmā mierā pacietīgi uzklausa sievu.)

Misis Stārkvedera. Ak, šī mūžīgā politika! Par ko te visu laiku runāja? Par augstām cenām, blēdībām un zagšanu; par zagšanu, blēdībām un augstām cenām. Šausmīgi! Kad es biju jauna, mēs nu gan par tādām lietām nerunājām. Ejam, Konij!

Misis Dauseta (pieceldamās un skatīdamās uz Dausetu). Man šķiet, ka mums arī laiks iet. (Mārgareta atvadās no viesiem. Misis Stārkvedera aiziet ar Koniju, Dausets kopā ar misis Dausetu. Nepievērsdams sievai uzmanību, Stārkveders, viņai neatbildējis, pagriežas un jautājot skatās uz ienākušo sulainī.)

Sulainis. Misters Doblmens ir jau ceļā uz šejieni, ser.

Stārkveders. Tikko viņš atbrauc, tūlīt vediet pie manis!

Sulainis. Klausos, ser! (Aiziet.)

(Mārgareta, Doloresa Ortega un Ratlends joprojām sēž pie tējas galda. Mārgareta atkal ielej tēju Ratlendam. Laiku pa laikam viņa paskatās uz satraukto grupu istabas otrā galā. Stārkveders, saraucis uzacis, kaut ko prāto.

Arī Habards iegrimis nemierīgās domās.)

Čalmerss. Ja es būtu pārliecināts, ka dokumenti ir pie Noksa, es ķertos viņam pie rīkles un piespiestu tos atdot.

Stārkveders. Nemels blēņas, Tom! Stāvoklis ir pārāk nopietns.

Habards. Bet Noksam nav naudas. Un mistera Stārkvedera stenogrāfiste nemaksā lēti.

Stārkveders. Šai afērā iejaukts vēl kāds. (Steidzīgi ienāk Doblmens. Viņš ir loti uzbudināts, bet prot savaldīties.)

Doblmens (Stārkvederam). Vai saņēmāt telegrammu, ser? (Stārkveders paloka galvu.) Es saistījos ar Ņujorku, izrunājos ar Martino un tūlīt izbraucu, lai ziņotu jums.

Stārkveders. Ko Martino teica?

Doblmens. Jūsu arhīva apskate liecinot, ka viss esot pilnīgā kārtībā.

Stārkveders Paldies dievam!

(Kamēr Doblmens runā, Ratlends ardievojas no Mārgaretas un Doloresas Ortegas un iziet ārā. Pēc mirk(a pieceļas ari Mārgareta un Doloresa un dodas uz durvīm. Viņas pamet ziņkārus skatienus uz vīriešiem, taču nolemj tos netraucēt. Doloresa Ortega iziet. Mārgareta uz bridi apstājas durvis, pamet pēdējo bažīgo skatienu uz vīriešiem un arī iziet.)

Doblmens. Diemžēl patiesībā tā nav. Stenogrāfiste mis Stendiša atzinusies, ka pakāpeniski ņēmusi no vākiem pa divām trim vēstulēm un dokumentiem un iznesusi no kantora. Daudzi no tiem nofotografēti un atlikti atpakaļ. Taču vissvarīgākie dokumenti aizstāti ar lieliskām kopijām. Martino saka, ka pati stenogrāfiste tagad nezinot, kuri dokumenti esot īstie, kuri — kopijas.

Habards. Noksam ar.to nav nekāda sakara.

Stārkveders. Bet ko Martinovs teica — kā labā tad mis Stendiša strādājusi?

Doblmens. Gērsta laikrakstu koncernam.

(Visas sejas pauž nemieru.)

Stārkveders. Gērstam? (Iegrimst domās.)

Habards. Nu, tas nav nekas briesmīgs. Kas ticēs kārtējam bulvāru preses saceltajam troksnim? Dokumenti var būt nez cik īsti — ja tos publicē dzeltenā prese, tiem neviens neticēs.

Stārkveders. Viņš pratīs rīkoties gudrāk. Viņš tos, protams, izmantos savos laikrakstos, bet tikai pēc tam, kad Nokss būs izlietojis tos savā runā. Ak tu, viltīgā lapsa! Izvēlējies īsto veidu un laiku, kad dot triecienu man, valdībai, visam citam. Gērsts paliek Gērsts. Apelēs pie galerijām. Nokss to nolasīs no kongresa tribīnes tieši tagad, kad mums jāizdabū cauri vairāki svarīgi likumprojekti. (Doblmenam.) Vai Martino jums teica, kādi dokumenti nozagti?

Doblmens (ielūkodamies piezīmju grāmatiņā). Precīzi

nekas nav zināms… Bet viņš runāja par saraksti ar Gudjīra sabiedrību (Stārkvedera sejas izteiksme liecina, cik ši ziņa nopietna.), par Kaledonijas vēstulēm, par korespondenci «Melnais jātnieks», tāpat minēja (atkal ielūkojas bloknotā) Estonberija un Gluca vēstulēs, ka arī ne mazumu citu.

Stārkveders. Šausmīgi!… (Savaldās.) Pateicos, Dobl- men! Brauciet tūlīt atpakaļ! Piezvaniet vēlreiz uz Ņujorku! Lai ziņo sīkāk! Es drīz būšu mājās. Vai jus gaida mašīna?

Doblmens. Taksometrs, ser.

Stārkveders. Brauciet un — nevienam ne vārda!

(Doblmens iziet.)

Čalmerss. Nezinu, cik svarīgas šīs vēstules, bet acīmredzot stāvoklis nopietns.

Stārkveders (nikni). Nopietns! Tāds skandāls vēl nav pieredzēts visā mūsu zemes vēsturē! Uz kārts likts simtiem miljonu dolāru. Bet tas vēl nav nekas: apdraudēta ir visa mūsu varenība. Pūlis — tumša ļaužu masa — var sacelties un sagraut visu, ko es esmu darījis viņu labā. Ak, šie stulbeņi, šie stulbeņi!

Habards (faunu paredzēdams, šūpo galvu). Briesmīgi domāt, kāda vētra sacelsies, ja Nokss runās un minēs pierādījumus!

Čalmerss. Nepatīkams notikums! Ļaudis jau tā ir satraukti. Viņu nemieru pastāvīgi kurina radikālā prese, musinošie žurnāli un demagogi vēl paskubina. Mēs sēžam uz pulvera mucas, vajadzīga tikai dzirkstele.

Stārkveders. Un izrādās, ka Nokss gan ir varbūt sapņotājs, bet nav muļķis. Viltīgs nelietis. Un prot cīnīties. Ne velti viņš nāk no Rietumiem, veco pionieru pēctecis. Viņa tēvs vēršu pajūgā šķērsojis tuksnesi un sasniedzis Oregonu. Sis zellis māk īstajā brīdī izspēlēt trumpi, turklāt liktenis iedevis viņam rokās veselu kaudzi trumpju!

Čalmerss. Jā, tāda ķeza jums nekad nav gadījusies!

Stārkveders. Es allaž esmu stāvējis pāri visiem šiem mēsliem — tīrs un skaidrs, un nepieejams. Bet šis te — tas nu ir par daudz! Tā ir tā dzirkstele. Tagad dievs vien zina kā viss beigsies.

Čalmerss. Tā vien skaties, ka nekrīt valdība.

Stārkveders (trakā niknumā). Un tad pie varas nāks jauna partija — demagogu partija. Tā pieprasīs dzelzceļu

un sakaru līdzekļu nacionalizāciju un progresīvo nodokli — tas ir, privātā kapitāla faktisku konfiskāciju.

Čalmerss. Un radikālie likumprojekti? Tie tūlīt birs kā no pilnības raga — likumi, kas aizliegs bērnu darbu, kas uzliks uzņēmējiem visu atbildību, kas iecels valsts kontroli pār Aļaskas ogļraktuvēm, kas paredzēs iejaukšanos mūsu Meksikas darījumos… Un kas notiks ar jūsu enerģētikas koncernu, ko jūs ar tādām pūlēm tikāt radījuši?!

Stārkveders. Es to nepieļaušu! Tas būs neiedomājams posts. Tas nozīmē, ka viss kapitālistiskās attīstības process tiks aizkavēts un apturēts. Mums vajadzēs atkāpties par desmit gadiem atpakaļ. Būs jāstrādā, muguras neatliecot, lai panāktu nokavēto. Runa ir ne tikai par likumprojektiem, kuri mums traucēs. Nevar pieļaut, lai pūļa netīrās rokas skartu valdības sviras. Tā tak ir anarhija! Posts un bojā eja visiem šiem muļķa aklajiem darba lopiem, kas paši savām rokām ir ar mieru sagraut savu labklājību.

(No kreisās puses ieskrien Tomijs. No kāda bēgot, viņš dziras drāzties, pāri skatuvei, bet, ieraudzījis citus, klusiņām palien zem tējas galda.)

Čalmerss. Tātad dokumenti tagad ir pie Noksa.

Stārkveders. Uzdevums ir tikai viens — tie jādabū atpakaļ. (Viņš jautādams lūkojas abos vīros. Istabā ienāk arī Mārgareta: viņa ir piesarkusi un līksma, jo spēlējusi ar Tomiju sunišus. Ieraudzījusi sarunā iegrimušos vīriešus, viņa saraujas un spēji apstājas pie tējas galda, atbalstījusies uz tā ar rokām. Vīrieši viņu nepamana.)

Habards. To atstājiet manā ziņā!

Stārkveders. Nezaudējiet laiku! Jūsu rīcībā ir divdesmit stundas, pēc tam jau viņš teiks savu runu. Vispirms mēģiniet vienoties … Piedāvājiet viņam atkāpšanās naudu, jebkuru summu! Es jūs pilnvaroju tā rīkoties. Vajag tak būt kādai cenai, par kuru viņu var nopirkt.

Habards. Bet ja nu nav?

Stārkveders. Tad dabūjiet dokumentus ar citiem līdzekļiem!

Habards (vilcinādamies). Ko jūs ar to domājat? …

Stārkveders. Vai nu man jums jāskaidro? Taču, lai būtu kā būdams, manu vārdu tur nedrīkst iejaukt! Skaidrs?

Habards. Pilnīgi.

Margareta (izlikdamas, ka tikko ienākusi, jautri). Kas te notiek? Vai sazvērestība?

(Visi tris vīrieši saraujas.)

Čalmerss. Mēs vienojāmies, kā cenas pacelt vēl augstāk.

Habards. Un kā nospert pēc iespējas vairāk automobiļu.

Stārkveders (nepievērsdams uzmanību Mārgaretai, dodas uz durvīm skatuves labajā pusē). Es aizeju, Habard, netērējiet laiku! Tom, nāc man līdzi!

(Visi dodas uz izeju.)

Čalmerss. Mājās?

Stārkveders. Jā, mums daudz darba.

Čalmerss. Tad es vispirms pārģērbšos un tūlīt jums sekošu. (Mārgaretai.) Vai tu paķersi mani pa ceļam uz pusdienām?

(Mārgareta paloka galvu. Stārkveders aiziet, neteicis ne vārda. Habards atvadās no Mārgaretas, Čalmerss viņam seko. Mārgareta paliek stāvam, piespiedusi vienu roku pie krūtīm, ar otru atbalstījusies pret galdu. Viņa domā, kāds sakars dzirdētajam ar Noksu, un secina, ka Noksam draud briesmas. Sarūgtinātais Tomijs, kas velti gaidījis, ka māte viņu meklēs, izrāpjas no pagaldes un satver Mārgaretas roku. Viņa nepievērš dēlēnam uzmanību.)

Tomijs (sērīgi). Māmiņ, vai tev negribas vairs rotaļāties? (Mārgareta neatbild.) Es biju tik labs indiānis …

Mārgareta (pēkšņi atgūstas un satraukta piekjauj To- miju. Viņas izsaucienā skan raizes, bailes un mīlestība pret dēlēnu). Ai, Tomij! Tomij!

Priekškars.

II CĒLIENS

Hauerda Noksa viesistaba viesnīca. Pulkstenis ir astoņi vakarā. Istaba pustumša.

Ieeja no vestibila — pa labi. Labajā pusē skatuves dziļumā durvis uz blakus istabu, kas nepieder pie Noksa apartamentiem. Dibensienas centrā — kamīns. Kreisaja pusē dziumā durvis uz guļamistabu. Kreisajā sienā logi uz ielu. Tiem blakus — liels galds, kas nokrauts ar grāmatām, žurnāliem, valdības ziņojumiem utt. Pa labi, tuvāk avanscēnai, — rakstāmgalds, uz kura atrodas tālrunis, aploksnes utt. Pie rakstāmgalda grozāmais krēsls. Starp guļamistabas durvīm un kamīnu atrodas pēdas piecas augsts grāmatskapis, pilns ar bieziem sējumiem. Pie brīvajām sienām grāmatplaukti un dokumentu skapīši.

Priekškaram paceļoties, skatuve tukša. (Pēc brīža kāds sāk raustīt blakus istabas aizvērtās dur-, vis, pēc tam tās atveras. Kāds cilvēks pabāž galvu, piesardzīgi palūkojas apkārt un ienāk iekšā. Noklikst slēdzis. Parādās otrs cilvēks. Abi viņi ir veikli, enerģiski ļaudis, pieklājīgi ģērbušies tumšos uzvalkos ar cietinātām

apkaklītēm.

Viņiem seko Habards. Apskata istabu, pieiet pie rakstāmgalda, paņem no tā neatplēstu vēstuli, lasa adresi.)

Habards. Pareizi ir, tā ir Noksa istaba.

Pirmais aģents. Esiet mierīgs, mēs nekļūdāmies!

Otrais aģents. Tīrā laime, ka tas ūsainis šodien aizkuģoja.

Pirmais aģents. Dežurants vel nebija paspējis atdot atslēgas, kad es jau noīrēju blakus istabu.

Habards. Ķerieties nu pie darba! Tur viņam droši vien ir guļamistaba. (Pieiet pie guļamistabas durvīm, atver tās, ieskatās iekšā, ieslēdz gaismu, tad atkal izslēdz, atgriežas pie saviem ļaudīm.) Vai jums sacīja, kas jāmeklē? Dokumentu un vēstuļu sainītis. Ja veiksies, katrs

no jums nopelnīs pa pieciem simtiem. Klāt pie algas. (Sarunādamies visi trīs cītīgi pārmeklē rakstāmgaldu, atvilktnes, skapjus, grāmatplauktus utt.)

Otrais aģents. Vecajam Stārkvederam acīmredzot pamatīgi spiež kurpe.

Habards. Turiet muti! Neuzdrošinieties pieminēt viņa vārdu!

Otrais aģents. Oja, cik viņa augstība neaizskarams!

Pirmais aģents. Es pie viņa strādāju ilgāk par tevi, bet viņš mani ne ar vienu vienīgu vārdu nav pagodinājis.

Otrais aģents. Jā, un tu biji nokalpojis viņam jau divus gadus un tad tik uzzināji, kas ir tavs saimnieks.

Habards (pirmajam). Jūs iabāk izejiet vestibilā un paskatieties, vai nenāk Nokss! Viņš kuru katru mirkli var būt klāt. (Pirmais aģents izņem mūķīzeri, pieiet pie durvīm labajā pusē, attaisa tās un, atstājis mazliet pusviru, iziet ārā. Zvana tālrunis. Habards nodreb.)

Otrais aģents (pavīpsnādams par Habardu). Tas jau tikai tālrunis.

Habards (turpinādams meklēšanu). Acīmredzot ne mazumu esat strādājis vecajam …

Otrais aģents (viņu pārmēdidams). Turiet muti! Neuzdrīkstieties pieminēt viņa vārdu!

(Tālrunis zvana atkal un atkal — uzstājīgi, nemierīgi.)

Habards (pārvērstā balsī). Hallo! Klausos… (Viņa seja pauž izbrīnu, viņš pazīst balsi un viszinigi pasmaida.) Nē, tas nav Nokss … Jūs esat uzgriezusi nepareizu numuru … (Noliek klausuli, otrajam aģentam.) Dāma tūlīt nolika klausuli.

Otrais aģents. Pazīstama?

Habards. Nē, tā tikai likās. (Abi klusēdami gramstās pa istabu.)

Otrais aģents. Es ar viņa gaišību neesmu ne reizi pārmijis ne vārda. Un es arī nestrādāju pie viņa pirmo gadu.

Habards. Nu, un ko jums vēl vajag?

Otrais aģents (kā sūdzēdamies). It kā es būtu tukšs

gaiss.

Habards (paraudams atvilktni un aplūkodams tās saturu). Bet naudu taču jūs dabūjat smuku, vai ne?

Otrais aģents. Dabūju gan, bet par velti man to vis

nemaksā.

(No labās puses Ienāk pirmais aģents. Viņš kustas ātri, cenzdamies nesacelt troksni. Klusām aizver aiz sevis durvis, tomēr aizmirst tās aizslēgt.)

Pirmais aģents. Kāds izkāpa no lifta un nāk šurp.

(Habards ar abiem aģentiem aši dodas uz durvīm, kas atrodas skatuves dziļumā pa labi. Pirmais aģents apskata istabu, pamana Habarda izrauto galda atvilktni, atgriežas atpakaļ, iebīda atvilktni vietā, nodzēš gaismu. Visi iris iziet ārā. Klusums. Pie vestibila durvīm kāds pieklauvē. Atbildes nav. Durvis atveras, istabā ienāk Džifords. Ieslēdz gaismu. Pastaigājis pa istabu, palūkojas pulkstenī un apsēžas atzveltni pie kamīna. Dzirdams, kā slēdzenē pagriežas atslēga, bet durvis nav aizslēgtas, un istabā ar atslēgu rokā ienāk Nokss.)

Nokss (spiezdams Džijordam roku). Kā jūs tikāt iekšā?

Džifords. Kā parasti. Durvis bija vaļā.

Nokss. Droši vien biju piemirsis tās pieslēgt.

Džifords (izņem no krūšu kabatas dokumentu sainīti un nodod Noksam). Te tie ir.

Nokss (satraukts šķirsta papīrus). Vai esat pārliecināts, ka tie ir īsti? (Džifords paloka galvu.) Es taču nedrīkstu riskēt. Gērsts pēc manas runas pēdējā brīdī var pārdomāt un nepublicēt oriģinālus. Viņam tā negadās pirmoreiz.

Džifords. To es viņam teicu. Viņš ar mani ilgi kaulējās, gribēja dot norakstus, un es jau sāku domāt, vai neesmu rullējis uz Ņujorku par velti. Bet es paliku pie sava un stāvēju kā klints. Vai nu dodiet, saku, Noksam oriģinālus, vai nekas nesanāks. Galu galā viņš piekāpās.

Nokss. Nezinu, vai jūs saprotat, ko šie papīri man nozīmē un cik es jums esmu pateicīgs …

Džifords (pārtraukdams). Kas tur ko runāt! Gērstam ar viņiem savi rēķini, viņš aiz priekiem lec gaisā… Strādniekiem turpretī tas sola patiesu uzvaru. Un arī jūs beidzot varēsit pasacīt visu, kas uz sirds. Kā ar likumu, kas paredz atlīdzību par sakropļojumiem?

Nokss (noguris). Tāpat vien. Iestrēdzis komisijā. Varat būt drošs, tur tas arī nonīks. Un ko gan gaidīt no Likumdošanas komisijas? Tur sēž cilvēki, kas ir cieši saistīti ar dzelzceļu sabiedrībām.

Džifords. Dzelzceļnieku arodbiedrība ir šai likumā ļoti ieinteresēta.

Nokss. Kamēr jūsu dzelzceļnieki neiemācīsies balsot par to, par ko vajc tg, tā šo likumu neredzēs kā savas ausis. Kad beidzot arodbiedrību līderi sāks ticēt, ka vajadzīgi ne vien streiki un boikoti, bet arī politiskā cīņa?

Džifords (sniegdams viņam roku). Nu, uz redzēšanos! Man laiks pazust, citādi es paskaidrotu jums, kāpēc mūsu arodbiedrības nenodarbojas ar politisku cīņu. (Nokss uzmet sainiti ar vēstulēm uz grāmatplaukta starp kamīnu un guļamistabas durvīm, atvadās no Džiforda.) Jūs esat traki neuzmanīgs ar šiem papīriem. Ja es jums sacītu, cik par tiem sableķoja Gērsts, jūs tos vis tā nemētātu.

Nokss. Papīri te ir drošībā.

Džifords. Jūs šo bandu vērtējat par zemu. Viņus neviens šķērslis neapturēs.

Nokss. Es nenolaidīšu no tiem ne acu. Nakti palikšu tos zem spilvena. Turklāt briesmas nekādas nedraud. Tikai mēs abi zinām, ka tie ir pie manis.

Džifords (dodas uz durvju pusi). Es negribētu būt Stārkvedera kantorī, kad tur atklās, kas noticis. Tur dažs labs dabūs ciest. (Pie durvīm apstājas.) Sadodiet šiem kungiem rīt kārtīgus piparus! Es būšu galerijā. Ardievu! (Aiziet. Nokss pieiet pie loga, atver to, atgriežas pie rakstāmgalda, apsēžas uz krēsla un sāk šķirstīt pastu. Pie durvīm klauvē.)

Nokss. Iekšā!

(Ienāk Habards, pieiet pie rakstāmgalda. Viņš nesniedz Noksam roku, tikai paklanās. Nokss par atbildi arī paklanās. Habards apsēžas. Nokss, joprojām turēdams rokā atplēstu vēstuli, pagriež grozāmo krēslu tā, ka atrodas ar seju pret apmeklētāju, un gaida, kad tas sāks runāt.)

Habards. Ar tādu cilvēku kā jūs labāk runāt pilnīgi vaļsirdīgi. Es to zinu. Jums nepatīk spēlēt paslēpes, man arī ne. Jūs zināt, ka mans stāvoklis man atļauj vest ar jums sarunas.

Nokss. O jā, jūsu stāvoklis man ir pavisam skaidrs.

Habards. Mēs negribam ar jums ķildoties!

Nokss. Tas ir pavisam viegli. Lai jūsu saimnieki dzīvo godīgi un neaplaupa tautu!

Habards. Pataupiet savu daiļrunību līdz rītam! Mūs tik un tā neviens nedzird. Jums ir izdevīgāk vienoties ar mums …

Nokss (nikni). Ja jūs domājat, ka varēsit mani piekukuļot …

Habards (laipni). Kā tad tā! Kā jums tādas domas var nākt prātā? Runa ir pavisam par ko citu. Jūs taču esat kongresa loceklis. Bet ikvienas vēlētas personas karjera ir atkarīga no tā, kādā komisijā viņš ietilpst. Jūs ir aprakuši svaru un mēru komisijā — tas tak ir tikpat kā nāve! Bilstiet tikai vienu vārdu, un jūs pārcels uz pašu ietekmīgāko komisiju …

Nokss (viņu pārtraukdams). Un kas tad šos rīkojumus izdod? Vai jūs?

Habards. Protams. Kādēļ tad es būtu pie jums nācis?

Nokss (domīgi). Es zināju, ka mūsu valsts ir galīgi satrunējusi, un tomēr es nenojautu, ka ar valdības posteņiem tirgojas vairumā un mazumā.

Habards. Jūs vēl neesat atbildējis.

Nokss. Jums jau iepriekš vajadzēja zināt, ko es atbildēšu.

Habards. Ir arī cita izeja. Jums tuvas ir sociālās problēmas. Jūs tās pētāt. Tie, kurus es pārstāvu, dedzīgi interesējas par jums. Lai jūs varētu padziļināt savas zināšanas, mēs esam ar mieru sūtīt jūs uz Eiropu. Tur, šai plašajā socioloģiskajā, laboratorijā, tālu no bezjēdzīgās politiskās kņadas jūs varēsit sevi ziedot zinātnei. Jums dos iespēju padzīvot tur, teiksim, gadus desmit. Ik gadus jums izmaksās desmittūkstoš dolāru, un dienā, kad jūsu tvaikonis atstās Ņujorku, jūs dabūsit piedevām apaļu summu — simttūkstoš dolāru.

Nokss. Tātad tā jūs pērkat cilvēkus.

Habards. Saprotiet jel, mēs rūpējamies vienīgi par izglītību.

Nokss. Jūs taču pats sacījāt, ka mums nav ko spēlēt paslēpes!

Habards (apņēmīgi). Jums taisnība! Cik jūs gribat?

Nokss. Par ko? Lai es pamestu politiku? Vai esat nolēmuši nopirkt manu dvēseli?

Habards. Ne tikai to vien. Mēs gribam nopirkt no jums zināmos dokumentus.

Nokss (neviļus nodrebēdams). Kādus dokumentus?

Habards. Tagad jūs grasāties spēlēt ar mani paslēpes. Godīgs cilvēks nedrīkst melot pat…

Nokss (pārtraukdams). … jums.

Habards (pasmīnēdams). Pat man. Pieminēdams vēstules, es jūs cieši vēroju. Jūs sevi nodevāt. Jūs ļoti labi zināt, ka runa ir par dokumentiem, ko Gērsts izzadzis no Stārkvedera arhīva. Jūs tak laikam grasījāties rīt tos nodot atklātībai?

Nokss. Jā, es grasos tos rīt nodot atklātībai.

Habards. Nu, redzat. Runa tātad ir par tiem. Cik jūs par tiem gribat? Nosauciet cenu!

Nokss. Es neko nepārdodu. Un vispār ne ar ko netirgojos.

Habards. Acumirkli! Lēnām pār tiltu! Jūs esat aizmirsis, ar ko jums darīšana. Jūs tik un tā nevarēsit dokumentus izmantot! To nu jūs man varat ticēt. Daudz izdevīgāk ir pārdot šos papīriņus par biezu naudas žūksni. (Kāds klauvē pie durvīm. Habards salecas.)

Nokss. Iek …

Habards. Klusāk! Mani nedrīkst te redzēt.

Nokss (smiedamies). Vai baidāties ar manu sabiedrību sevi sakompromitēt? (Pie durvīm atkal klauvē.)

Habards bailēs pielec kājās, nejaudams Noksam atbildēt). Nelaidiet nevienu iekšā! Es negribu, lai mūs redzētu kopā! Un jums tas tāpat var kaitēt.

Nokss (ari pieceļas un dodas uz durvju pusi). Man nav ko slēpt. Es ne ar vienu pa kluso pusi nesatiekos. (Pieiet pie flurvim. Habards izbijies palūkojas apkārt un noslēpjas guļamistabā, pievērdams aiz sevis durvis. Nākamās ainas laikā Habards šad un tad paver durvis un vēro, kas notiek istabā. Nokss atver vestibila durvis un izbrīnā atkāpjas.) Mārgareta! Misis Calmersa!… (Ienāk Mārgareta Tomija un Lindas pavadībā. Mārgareta tērpusies vakarkleitā un balles apmetni.)

Mārgareta (sniegdama Noksam roku). Piedodiet, ka tā ielaužos, bet man vajadzēja jūs steidzīgi satikt. Pa tālruni jūs sazvanīt nevarēju. Zvanīju, zvanīju, taču atsaucās cits.

Nokss (savaldīdamies). Jā? Esmu tik priecīgs… (Pamana Tomiju.) Sveiks, Tomij! (Pasniedz viņam roku, un puisēns visā nopietnībā to paspiež. Linda paliek stāvam pie durvīm. Viņas seja pauž nemieru.)

Tomijs. Labdien!

Mārgareta. Man nebija citas izejas. Man vajadzēja jūs brīdināt. Kā redzat, esmu Tomija un Lindas uzraudzībā. (Ziņkāri apskata istabu, sevišķi uzmanīgi aplūkodama dokumentu skapīšus un valdības ziņojumus uz galda.) Vai le ir jūsu laboratorija?

Nokss. Ak, kaut man šai jomā būtu tāds pats burvju talants kā Edisonam tehnikā!

Mārgareta. Talants, jums ir. Jūs pat nevarat iedomāties, cik jūsu darītais ļaudīm ir svarīgs. Es jūs pazīstu labāk nekā jūs pats sevi.

Tomijs. Vai jūs visas šīs grāmatas lasāt?

Nokss. Jā, lasu gan. Es joprojām eju skolā un cītīgi mācos. Bet par ko tu mācīsies, kad izaugsi? Par ko tu gribi būt? (Tomijs iegrimst domās un tūlīt neatbild.) Vai par Savienoto Valstu prezidentu?

Tomijs (papurina galvu). Tētis teic, ka prezidenti neesot neko daudz vērti.

Nokss. Pat tādi kā Linkolns? (Tomijs nezina, ko sacit.)

Mārgareta. Vai tad tu neatceries, kāds labs un dižens čilvēks bija Linkolns? Es taču tev stāstīju.

Tomijs (lēni pagroza galvu). Bet viņu nošāva! Man negribas, lai mani nošauj! Vai zināt ko?

Nokss. Nu?

Tomijs. Es gribu būt senators, tāpat kā tētis. Viņi visi danco pēc tēta stabules. (Mārgareta izskatās satriekta. Noksa acis smejas.)

Nokss. Kas danco?

Tomijs (apjucis). Nezinu. (Kā uzticēdamies.) Bet dancot danco, viņš pats tā sacīja. (Pēc Mārgaretas mājiena pie Tomija pienāk Linda un saņem zēnu aiz rokas.)

Linda (iedama uz loga pusi). Ejam, Tomij, paskatīsimies ārā pa logu!

Tomijs. Man labāk gribas parunāt ar misteru Noksu.

Mārgareta. Ej līdzi Lindai, puisīt! Māmiņa pati grib parunāt ar misteru Noksu. (Tomijs paklausa, un Linda aizved viņu pie loga.) Vai nepiedāvāsit man apsēsties?

Nokss. Dieva dēļ, piedodiet! (Piebīda viņai visērtāko atzveltni un pats apsēžas grozāmajā krēslā Mārgaretai iepretī.)

Mārgareta. Es uz īsu brītiņu. Man jāaizved mājās Tomijs un tad jābrauc pie tēva. Tur ir Toms. Man jāiegriežas pēc viņa: mēs esam ielūgti banketā.

Nokss. Bet jūsu kalpone, vai viņa ne …

Mārgareta. Linda? No viņas ar nokaitētu dzelzi neko neizspiedīs. Man dažreiz sametas kauns, ka viņa man ir tik bezgala uzticīga, es to neesmu pelnījusi. Bet tagad es jums pateikšu, kāpēc pie jums atnācu. (Steidzīgi.) Pec tam kad jūs šodien aizgājāt, tēvs saņēma telegrammu. Svarīgu telegrammu. Uz karstām pēdām atbrauca viņa sekretārs. Tēvs pasauca Tomu un misteru Habardu, un viņi četratā kaut ko sprieda. Cik es nopratu, pazuduši kādi dokumenti, un viņi domā, ka tie ir pie jums. Viņi neminēja jūsu vārdu, bet es esmu pilnīgi pārliecināta, ka runa bija par jums. Tēvs izskatījās tik satraukts. Esiet piesardzīgs! Es jūs ļoti lūdzu, esiet piesardzīgs!

Nokss. Man taču nekas nedraud!

Mārgareta. Jūs viņus nepazīstat. Jūs viņus nepavisam nepazīstat. Viņiem visi līdzekļi ir labi, visi. Tēvs ir pārliecināts, ka viņam viss atļauts.

Nokss. Jā, tur jau ir tā nelaime. Tāpēc viņam piemīt tik briesmīgs spēks. Viņš uzskata, ka viņam ir ētiskas tiesības valdīt.

Mārgareta (piekrītoši pamāj). Tā ir viņa reliģija.

Nokss. Un, kā ikvienam fanātiķim, ticība viņam pārvēršas par māniju.

Mārgareta. Viņam šķiet, ka no viņa ir atkarīgi civilizācijas likteņi un rūpēties par tiem ir viņa svēts pienākums.

Nokss. Es zinu. Zinu.

Mārgareta. Taču tagad jārunā par jums! Es zinu, ka jums draud briesmas.

Nokss. Nē. Es šodien nekur neiešu. Un rīt, dienas gaismā, es došos uz kongresu un teikšu savu runu.

Mārgareta (izmisumā). Ak dievs! Un ja nu ar jums kaut kas notiks!

Nokss (vērīgi nolūkodamies viņā). Jūs … jūs uztrauc mans liktenis? (Mārgareta, acis nolaidusi, pamāj ar galvu.) Hauerda Noksa — sabiedrisku reformu aizstāvja liktenis? Vai arī gluži vienkārši Hauerda Noksa — cilvēka liktenis? …

Mārgareta (pēkšņā jūtu uzplūdumā). Ai, kāpēc mums, sievietēm, jāklusē? Kāpēc es jums nevaru teikt to, ko jūs jau tā zināt, ko jūs nemaz nevarat nezināt?! Jā, mani uztrauc jūsu liktenis, cīnītāja un cilvēka liktenis… (Viņa ir itin kā iedegusies, bet, palūkojusies uz Tomiju, kas stāv pie loga, pēkšņi apklust, instinktīvi saprazdama, ka dēla klātbūtnē nedrīkst ļauties milas jūtu uzliesmojumam.) Linda, novediet Tomiju lejā un gaidiet mani mašīnā …

Nokss (bailēs, klusi). Ko jūs darāt?

Mārgareta (pamādama, lai viņš klusē). Es arī drīz vien iešu. (Linda ar Tomiju dodas uz izeju.)

Tomijs (apstājas un svarīgā nopietnībā sniedz Noksam roku). Visu labu, mister Noks!

Nokss (neveikli). Ardievu, Tomij! Varbūt tev tomēr vajadzētu vēlreiz padomāt par Linkolnu.

Tomijs. Labi. Es parunāšu par to ar tēti.

Mārgareta (zlmigi). Linda, parūpējieties, lūdzu, lai itin neviens neko neuzzina! (Linda paloka galvu un kopā ar Tomiju iziet ārā. Mārgareta apsēžas, ļauj noslīdēt apmetnim un pievērš Noksam ilgu pilnu, tnilošu skatienu.)

Nokss (nespēdams apvaldīt jātas). Lūdzu, ejiet projām! Es vairs nevaru. Redzot jūs tādu, es zaudēju prātu. (Mārgareta klusi iesmejas uzvaras priekā.) Es negribu domāt par jums kā par sievieti. Es nedrīkstu. Lūdzu, atļaujiet… (Viņš pieceļas un mēģina aplikt viņai apmetni, taču Mārgareta pretojas. Viņš tomēr pa pusei apsedz Mārgaretas kailos plecus.)

Mārgareta (izstiepdama pret viņu rokas, tā ka apmetnis atkal noslīd lejup). Es turpretim to gribu. Es gribu, lai jūs domājat par mani kā par sievieti! Es vēlos, lai jūs zaudētu prātu… Es vēlos… vai jūs neredzat, ko es vēlos? (Nokss atslīgst krēslā, mēģinādams aizsegt ar roku acis.) Paskatieties uz mani!

Nokss (paceļ acis, izstiepis rokas, pienāk viņai klāt, maigi čukst). Mārgareta, Mārgareta … (Mārgareta pieceļas, un abi apskaujas. Habards, pavēris durvis, ciniskā apmierinājumā nolūkojas abos. Pēkšņi viņš ierauga uz skapja dokumentu sainīti, paliecas uz priekšu un paņem to. Pārliecinājies, ka tas ir meklētais laupījums, atkal ieslīd guļamistabā un aizver durvis. Nokss atraujas no Mārgaretas un alkaini noraugās viņā.) Es jūs mīlu. Es jūs mīlu. Bet es biju nolēmis, ka jūs nekad par to neuzzināsit.

Mārgareta. Jocīgais! Es jau sen, sen zinu, ka jūs mani mīlat. Jūs nez cik reižu pats esat man to atklājis. Vai gan jūs varējāt lūkoties manī, neteikdams, ka mani mīlat?

Nokss. Tātad jūs zinājāt?

Mārgareta. Kā gan lai es to nezinātu? Es taču esmu sieviete. Vai man bija vajadzīgs, lai jūs pateiktu to skaļi? Apsēdieties tā, lai es varētu uz jums palūkoties, un ļaujiet man runāt! Es gribu jums ko pateikt. (Mārgareta piespiež

Noksu apsēsties grozāmajā krēslā un apsēžas arī pati, apņemdama ap pleciem apmetni.) Vai tā būs labi?

Nokss (kaismīgi). Nē, nē! Palieciet, kāda esat! Ļaujiet manām acīm šo baudu … jūs taču esat mana. Es droši vien sapņoju.

Mārgareta (klusi un līksmi iesmiedamās). Ai, jūs vīrieši! Cik vien ilgi pastāv zeme, sievietei vajadzējis meklēt ceļu uz jūsu sirdi caur jutekļiem. Es varētu būt gudra kā Hipātija vai izglītota kā Kirī kundze, jūs ar dzelžainu roku apspiestu savas jūtas, jūs nomāktu savu sirdsbalsi. Bet vajag tik man uz mirkli pārvērsties par Lilitunoņemt apmetni, kas aizsargā mani pret nakts vēsumu, un jūs, aizmirsis visu pasaulē, jau iedegaties mīlas alkās.

Nokss. Mārgareta, jūs esat netaisna …

Mārgareta. Es jūs mīlu … bet jūs?

Nokss (dedzīgi, ar dziļām cieņas jūtām). Es mīlu jūs.

Mārgareta. Tad klausieties! Vai atceraties — es jums stāstīju par savu jaunību? Es toreiz sapņoju darīt cilvēkiem labu — tāpat kā jūs. Un nedarīju neko. Nevarēju darīt. Man neļāva. Visu mūžu man vajadzēja rīkoties tā, kā gribēja citi. Es izgāju pie vīra, domādama, ka tā es kļūšu brīva. Bet te arī es cietu neveiksmi. Mans vīrs ir tikai liela biznesa pakalpiņš, mana tēva labā roka visos tumšajos darījumos, pret kuriem es gribēju cīnīties. (Bridi klusē.) Manā dzīvē sakāves sekoja cita citai, vilšanās — cita citai. Es esmu tik nogurusi. Vīru es nekad neesmu mīlējusi. Es sevi pārdevu sava ideāla vārdā un šo ideālu nespēju sasniegt. (Bridi klusē.) Es bieži zaudēju ticību, ticību visam — dievam, cilvēkam. Es vairs necerēju, ka taisnīguma princips uzvarēs. Tikai jūs ar savu darbu man atkal un atkal atdevāt ticību, jūs mani pamodinājāt. Es atnācu pie jums, nedomādama par sevi. Atnācu jūs brīdināt, lai palīdzētu taisnībai uzvarēt. Bet es paliku, paldies dievam, es paliku, lai mīlētu jūs un lai jūs mīlētu mani. Lūkodamās uz jums, es, nogurusi, atradu sevi. Jūs man esat vajadzīgs, jūs esat vajadzīgs man vairāk par visu citu pasaulē! (Viņa izstiepj rokas.) Nāciet pie manis! Man jūs esat vajadzīgs tūlīt. (Nokss pienāk pie Mārgaretas, apsēžas uz krēsla sānu malas un pievelk mīļoto sev klāt.)

1 Lilita — pēc senām teiksmām sieviete dēmons, kas ar savu daiļumu savaldzinājusi Ādamu, kļuvusi par viņa pirmo sievu un pēc tam viņu pametusi.

Nokss. Es tāpat reizēm esmu jutis nāvīgu nogurumu … Arī šodien man nebija vairs nemaz spēka, bet atnācāt jūs. Un tagad es jūtos laimīgs, es izjūtu vienīgi laimi.

Mārgareta. Šovakar es ļāvu vaļu savām alkām. To es atzīstu. Bet es nemaz nenožēloju, ka atnācu. Tā ar mani nekad nav noticis. Tā ir pirmā reize manā mūžā. Es tikai nožēloju, ka nedarīju to agrāk — tas bija tik brīnišķīgi. Jūs turējāt mani savās rokās… savās rokās. Ai, jūs nekad nezināsit, ko man nozīmēja šīs pirmās skaujas! Es taču neesmu no māla. Neesmu arī no dzelzs vai akmens. Esmu pavisam vienkārša, parasta sieviete… (Pieceļas un apskauj Noksu.) Noskūpstiet mani, mans mīļais, mans pavēlnieki Noskūpstiet!

(Viņi apskaujas.)

Nokss (skatīdamies apkārt, it kā kaut ko meklēdams, kaislīgi). Ko lai mēs darām? (Pēkšņi atraujas no viņas un atslīgst krēslā.) Nē! Tā nedrīkst! Tas nav iespējams! Kāpēc mēs nesastapāmies agrāk? Mēs būtu varējuši kopā strādāt. Kas tā būtu bijusi par draudzību!

Mārgareta. Bet vai tad tagad jau ir par vēlu?

Nokss. Man nav uz jums tiesību.

Mārgareta (viņu nesaprazdama). Vīra dēļ? Viņš jau ilgus gadus nav vairs man vīrs. Viņam nav uz mani nekādu tiesību. Kam gan vēl var būt uz mani tiesības? Tikai jums, jo jūs es mīlu.

Nokss. Par to es nerunāju. Jūsu vīrs man… (izsit knipi. Ļaudamies pēkšņam izmisumam.) Ja Hauerds Nokss būtu vienīgi cilvēks… nevis cīnītājs! Ja man nebūtu jāstrādā!

Mārgareta (no aizmugures pienākusi pie viņa krēsla, noglāsta ar roku viņa matus). Vai tad mēs nevaram strādāt kopā?

Nokss (strauji pagriež galvu, it kā gribētu nopurināt viņas roku). Nevajag, nevajag! (Mārgareta joprojām glāsta viņa matus un tad piekļauj vaigu pie viņa vaiga.) Ak dievs, jūs man nemaz nepalīdzat! Jūs mani kārdināt! (Pēkšņi pietrūkstas kājās, maigi saņem Mārgaretas rokas savējās, aizved viņu pie krēsla, apsēdina un atgriežas savā vietā pie rakstāmgalda.) Saprotiet jel, runa vispār nav par jūsu vīru. Bet man nav uz jums tiesību. Un jums nav tiesību uz mani.

Mārgareta (greizsirdīgi). Kam tad ir uz jums tiesības?

Nokss (skumji pasmaidīdams). Nē, jūs atkal nesaprotat. Manā dzīvē nav citas sievietes, tikai jūs. Bet ir daudz cilvēku, kuriem uz mani ir lielākas tiesības. Divsimttūk- stoš pilsoņu ievēlēja mani par savu pārstāvi Savienoto Valstu kongresā. Un ir vēl miljoniem citu … (Apklust, lūkodamies uz viņas kailajiem pleciem un rokām.) Lūdzu, aplieciet apmetni! Palīdziet man, lai es neaizmirstos! (Mārgareta paliek sēžam.) Uz mani tiesības ir visiem tiem, kuru intereses es aizstāvu. Divi miljoni bērnu strādā Savienoto Valstu uzņēmumos, kur no viņiem izspiež pēdējos spēkus. Es nedrīkstu viņus nodot. Es nedrīkstu nozagt sev viņu laimi. Vai atceraties, kā mēs šodien runājām par zagšanu? Vai tā nebūtu zādzība?

Mārgareta (asi). Hauerd! Ko jūs runājat! Vai mūsu laime jums laupījusi saprātu?

Nokss (apbēdināts). Gandrīz… un dažos neprāta mirkļos es to biju zaudējis pavisam. Neatceros, vai reiz stāstīju jums par kādu bērnu, kas bija izaudzis graustos. Kad viņam vaicāja, kā viņš zina, ka atnācis pavasaris, viņš atteica: «Nu, krogā pāri ielai taču izņēma otros logus!»

Mārgareta (nemiera pilna). Bet kāds tam sakars ar mūsu abu mīlu?

Nokss. Iedomājieties, ka mēs būtu aizmirsuši visu un domātu vienīgi par mūsu mīlu. Kas tad, pēc jūsu domām, notiktu? Atcerieties Gorkiju! Viņš mīlēja savu dzimteni un atbrauca uz Ņujorku, kaisli vēlēdamies palīdzēt Krievijas revolūcijai. Viņš atbrauca uz mūsu brīvo zemi, lai vāktu līdzekļus revolūcijas atbalstam. Taču viņa laulību ar mīļoto sievieti nebija svētījis likums, kam klanās bodnieki. Laikraksti sacēla troksni, un brauciens beidzās ar sakāvi. Amerikāņu tautas acīs Gorkiju izzoboja un nomelnoja. Tāpat notiktu ar mani. Manu vārdu apsmietu un aptraipītu ar dubļiem. Man nebūtu vairs nekādas ietekmes.

Mārgareta. Nu, un kas par to? Lai paļā un lai smejas! Es taču būšu ar jums kopā. Un jūs būsit kopā ar mani. Tautu vedīs sev līdzi citi — tas nemaz nav pateicīgs uzdevums! Dzīve ir tik īsa. Vai tiešām mums nav tiesību kaut uz drusciņu laimes …

Nokss. Kad es raugos jums acīs, es tik viegli aizmirstu visu pasauli! Bet tā taču būtu zādzība.

Mārgareta (dumpīgi). Lai ir! Dzīve ir tik īsa, mīļais.

Tikai mēs divi vien eksistējam visā plašaja pasaulē. Vairāk neviena nav.

Nokss. Runa nav tikai par mani. Runa nav ari tikai par citiem cilvēkiem. Pirms brīža jūs teicāt, ka vienīgi man esot uz jums tiesības. Jums nav taisnība! Jūsu bērnam …

Mārgareta (ar sāpīga lūguma). Cietiet klusu!

Nokss. Es nespēju. Man jāglābj gan jūs, gan sevi. To- mijam ir uz jums tiesības. Tā tāpat ir zādzība. Kā citādi to lai sauc, ja jūs gribat nozagt viņam laimi?

Mārgareta (nolaiž galvu uz rokām un raud). Es biju tik viena … bet tad … tad nācāt jūs — un pasaule kļuva gaiša un silta. Nupat jūs mani apskāvāt — un … likās, ka pēkšņi piepildījies mans sapnis par laimi. Un nu jūs gribat man atkal to atņemt…

Nokss (kas tagad, kad Mārgareta uz viņu neskatās, visiem spēkiem cenšas savaldīties). Atņemt? Nav tiesa. Tu atdosi to pati. Man nepietiks spēka izdarīt to bez tavas palīdzības. Tev jāsauc palīgā savs bērns un jāpalīdz man! Citādi es zaudēšu prātu tevis dēļ… (Pēkšņi pieceļas kājās un izstieptām rokām pieiet viņai klāt.) Es zaudēšu prātu …

Mārgareta (aši paceļ galvu un atstumj Noksu atpakaļ). Pagaidi! (Viņa uz mirkli atbalsta galvu rokās, lai savaldītos un apdomātu.) Lūdzu, apsēdies! (Nokss apsēžas. Bridi klusums. Mārgareta mīlas pilnu skatienu lūkojas Noksā.) Dārgais, es tevi tā mīlu! (Nokss nespēj savaldīties un grasās piecelties.) Nē, nenāc klāt! Es ļāvos vājumam. Taču es to nenožēloju. Tev taisnība. Mums jāatsakās vienam no otra. Zagt nedrīkst pat mīlestību. Bet es esmu laimīga, ka tā notika — ka es gulēju tavās skau- jās un jutu tavas lūpas. Atmiņas par to man būs vienmēr dārgas. (Uzmet uz pleciem apmetni. Pieceļas. Ari Nokss pieceļas.) Tev taisnība. Nākotne pieder bērniem. Ar to saistās arī tavs un mans uzdevums. Es iešu. Laikam gan būs labāk, ja mēs abi neredzēsimies. Strādāsim un mēģināsim aizmirst… Atceries tikai vienu: tavā cīņā manas domas ies tev līdzi. Manas lūgšanas pavadīs katru tavu cirtienu. (Bridi klusē, savelk apmetni vēl ciešāk.) Mīļais, noskūpsti mani vēlreiz … pēdējoreiz … (Nokss atturīgi noskūpsta Mārgaretu, it kā uzsvērdams, ka atsakās no savām tiesībām uz viņu. Mārgareta pati atraisās no viņa skaujām. Nokss, ne vārda neteikdams, pavada viņu līdz durvīm un uzliek roku uz roktura.)

Nokss. Man gribētos, lai man būtu no tevis kāda atmiņa. Fotogrāfija. Atceries, tā mazā, kas man tā patika. (Mārgareta pamāj ar galvu.) Bet lai to nenes izsūtāmais! Atsūti to man pa pastu!

Mārgareta. Labi. Es pati rit iemetīšu vēstuli pastkastītē.

Nokss (noskūpsta viņai roku). Ardievu!

Mārgareta (vilcinādamās). Atceries, dārgais, ka es neko nenožēloju! Es lepojos, ka iemīlēju tevi. Es nenožēloju itin neko, kas noticis. (Ar mājienu lūdz Noksu atdarīt viņai durvis. Viņš paklausa, bet tūlīt atkal tās aizver, jo Mārgareta turpina.) Bet jābūt taču vēl nemirstībai! Jābūt dzīvei nākamībā, kur mēs tik un tā būsim kopā! Ardievu! (Viņi sadodas rokās. Tad Mārgareta aiziet. Nokss bridi nolūkojas uz durvīm, ko viņa aizvērusi, tad nenoteikti paveras apkārt, pieiet pie krēsla, kurā Mārgareta sēdējusi, noslīgst uz ceļiem un paslēpj tajā seju. Lēni atveras guļamistabas durvis, pa tām piesardzīgi palūkojas Habards. Viņš Noksu neredz.)

Habards (iznāk no guļamistabas, pārsteigumā). Velna milti, kas te noticis? Kur viņi palikuši?

Nokss (steidzīgi pieceļas). No kurienes jūs te gadījāties?

Habards (norādīdams uz guļamistabu). Ienācu no turienes. Es visu laiku tur biju.

Nokss (vēsi). Patiešām? Biju jūs pavisam piemirsis. Bet tagad jau vienalga — mani viesi aizgājuši.

Habards (pienāk viņam gluži klāt un mākslotā jautrībā iesmejas). Nekas nav muļķīgāks par godīgu nelgu, kad tas nomaldās netikumu purvā.

Nokss. Durvis visu laiku bija ciet. Vai tiešām jūs slepus noklausījāties?

Habards. Jūsu dāmas balss man šķita apbrīnojami pazīstama.

Nokss. Tātad jūs dzirdējāt!… Ko jūs dzirdējāt?

Habards. Neko, it neko! Līdz manām ausīm atlidoja tikai neskaidras skaņas … Kādas sievietes balss … Varu apzvērēt, ka esmu to kaut kur dzirdējis. (Nokss šķiet atvieglots.) Nu, palieciet sveicināti! (Iet uz durvīm pa labi.) Vai neesat pārdomājis?

Nokss (papurinādams galvu). Nē.

Habards (pie durvīm, ciniski smiedamies). Cik atceros, jūs pavisam nesen apgalvojāt, ka jums neesot nekā, ko slēpt.

Nokss (nemiera tirdīts). Ko jūs ar to gribat teikt?

Habards. Palieciet sveiks! (Aiziet.)

(Nokss pieiet pie galda, izklaidīgi pagroza vēstuli, ko lasījis pirms Habarda ierašanās, pēkšņi atceras dokumentus un iet pie grāmatplaukta, lai tos paņemtu.)

Nokss (redzēdams, ka plaukts tukšs). Nozagti! (Briesmīgā satraukumā paskatās apkārt, tad kā neprātīgs metas pakaļ Habardam. Durvis paliek līdz galam vaļā. Skatuve tukša.)

Priekškars.

III CĒLIENS

Bibliotēka, kura, Entonijam Stārkvederam iebraucot Vašingtonā, kalpo par kaut ko līdzīgu kabinetam. Pa labi divas durvis, pa kreisi dziļumā tumša niša bez portjerām. Kreisajā sienā logi. Starp tiem — rakstāmgalds. Pie tā krēsls. Uz rakstāmgalda tālrunis un liels portfelis. Gar visu dibensienu smagnēji, vecmodīgi grāmalskapji ar stikla durvīm: augšmalā izcilnis, kas veido itin kā dzegu. Skatuves dziļumā, kaktā, — aizslietnis. Starp skapjiem un nišu augstu pie sienas karājas liels Ābrama Linkolna portrets vai gravīra. Istaba mēbelēta mazliet vecmodīgā vienkāršībā un izskatās vēsa un drūma.

Pulkstenis ir pusdesmit no rīta nākamajā dienā pēc iepriekšējā cēliena notikumiem.

Pie rakstāmgalda sēž Stārkveders, viņam blakus pa labi stāv Doblmens.

Stārkveders. Labi, parakstīšos. Kaut arī labuma no šī žurnāliņa nekāda lielā nav.

Doblmens (atzīmēdams bloknotā). Klausos, ser. Divi tūkstoši. (Skatīdamies ierakstos.) Parakstīšanās laiks izbeidzas arī Vandervotera žurnālam.

Stārkveders. Cik?

Doblmens. Pagājušajā gadā jūs ziedojāt piecpadsmit tūkstošus.

Stārkveders. Tas ir par daudz. Cik maksā parakstīšanās parastajiem mirstīgajiem?

Doblmens. Vienu dolāru gadā.

Stārkveders (noteikti papurina galvu). Tad tas ir pārāk daudz.

Doblmens. Profesora Vandervotera lekcijas allaž ir noderīgas. Viņš pastāvīgi lasa lekcijas kursos, un viņa runai Nacionālās pilsoņu federācijas kongresā bija plaša atbalss.

Stārkveders (šaubīdamies, bet gandrīz jau piekrizdams). Skaidrs… (Doblmens jau sācis rakstīt. Pēkšņi Stārkveders atceras.) Nedošu! Avīzēs par šo profesoru rakstīja kaut ko nelāgu. Liekas, viņš ir šķīries no sievas? Viņa labā slava vairs tik laba vis nav.

Doblmens. Sieva viņu atstāja, ser.

Stārkveders. Kāda tur starpība? Svarīgi ir, ka tagad viņš man vairs nav tik noderīgs. Pārsūtiet viņam tikai desmit tūkstošus! Citreiz būs apdomīgāks.

Doblmens. Labi, ser.

Stārkveders. Neaizmirstiet uzrakstīt pārvedumu par divdesmit tūkstošiem žurnālam Cartwright's Kā parasti.

Doblmens (vilcinādamies). Viņi prasa vairāk. Palielināts žurnāla apjoms, mainījies akcionāru sastāvs, redakcijas aparāts un tā tālāk.

Stārkveders. Vai žurnāla līdzstrādnieks ir Habards?

Doblmens. Jā, ser. Klīst baumas, ka viņš esot viens no galvenajiem īpašniekiem.

Stārkveders. Spējīgs cilvēks. Un ļoti noderīgs. Cik vini lūdz?

Doblmens. Viņi apgalvo, ka jūsu pasūtīto rakstu cikls, kurā atmaskots jūsu konkurents Netinens, izmaksājis divpadsmit tūkstošus, tāpēc, ievērojot milzu pūles, ko viņi pieliekot un esot ar mieru pielikt arī turpmāk, lai jums pakalpotu, piecdesmittūkstoš dolāru …

Stārkveders (strupi). Pārvcdiet! Cik es šogad ziedoju Hanoveras universitātei?

Doblmens. Septiņus … deviņus miljonus, ja pieskaita arī jauno bibliotēku.

Stārkveders (nopūzdamies). Izglītība izmaksā krietnu naudu. Kas vēl?

Doblmens (skatīdamies pierakstos). Pēdējais jautājums, ser, — misters Ratlends, tas ir, viņa baznīca un teoloģijas koledža. Viņš teica, ka esot ar jums jau runājis. Viņš ļoti grib zināt, kā jūs izlemsit.

Stārkveders. Gauži neatlaidīgs. Piecdesmit tūkstoši baznīcai un simt tūkstoši semināram … sakiet vaļsirdīgi — vai viņš ir to vērts?

Doblmens. Baznīca ļoti stipri ietekmē sabiedrisko domu, un misters Ratlends ir brīnišķīgs runātājs. (Pašķirsta bloknotu un izvelk no tā avīžu izgriezumu.) Pirms divām nedēļām viņš savā sprediķī teicis: «Dievs misteram Stārk- vederam piešķīris tādu pašu naudas taisīšanas talantu, kādu viņš citiem cilvēkiem piešķir zinātnes, literatūras vai mākslas jomā.»

Stārkveders (apmierināts). Nav slikti.

Doblmens (izvelk no bloknota citu avīžu izgriezumu). Un te ir citāts no pagājušās svētdienas sprediķa: «Pateiksimies radītājam, ka viņš dāvājis tādas milzu bagātības cilvēkam, kurš ziedo tās cilvēku cilts progresam. Patiesi — šis cilvēks dzīvo saskaņā ar vārdiem: «Mīlestība uz Jēzu Kristu rāda man ceļu.»»

Stārkveders (domīgi). Doblmen, mani nolūki ir bijuši labi. Tie ir labi. Tie vienmēr būs labi. Esmu viens no tiem nedaudzajiem, kurus tā kunga viedība pilnvarojusi pārvaldīt tautas bagātības. Dievs parādījis man lielu uzticību, un es, par spīti visiem ļaunprātīgajiem zaimiem, pūlēšos to attaisnot. (Citā — lietiskā balsī.) Labi. Lai misters Ratlends saņem summu, ko viņš lūdz!

Doblmens. Ļoti labi, ser. Es viņam piezvanīšu. Viņš nepacietīgi kāro uzzināt jūsu lēmumu. (Dodamies uz durvīm.) Vai aizsūtīt visiem čekus, ser, kā parasti?

Stārkveders. Visiem, tikai Ratlendam ne. Tam es pats izrakstīšu čeku. Pārējos nosūtiet pa parastajiem kanāliem. Uz Ņujorku mēs izbraucam ar vilcienu, kas atiet divos desmit. Vai viss gatavs?

Doblmens (rādīdams uz portfeli). Viss, tikai jūsu portfelis, ser…

Stārkveders. To es sakravāšu pats. (Doblmens iet uz durvīm, taču Stārkveders, ieskatījies bloknotā, uzsauc viņam.) Doblmen!

Doblmens (apstādamies). Jā, ser?

Stārkveders. Misis Calmersa ir te, vai ne?

Doblmens. Jā, ser. Viņa ar dēlu tikko kā atbrauca. Viņi ir pie misis Stārkvederas.

Stārkveders. Pasakiet, lūdzu, viņai, ka viņa man vajadzīga!

Doblmens. Klausos, ser! (Iziet ārā.)

(Istabmeita ienes uz paplātes vizītkarti.)

Stārkveders (palūkojas virzitkartē). Ievediet iekšā!

(Istabmeita iziet un ielaiž Habardu. Stārkveders pa to laiku pēti savu piezīmju grāmatiņu.)

Stārkveders (pa pusei piecēlies no krēsla, neparasti sirsnīgi spiež Habardam roku un aicina viņu apsēsties). Jūs izdarījāt man apbrīnojamu pakalpojumu. Jūsu vakardienas telefona zvans sagādāja man ļoti lielu atvieglojumu. Kur tie ir?

Habards (izvilkdams no kabatas dokumentu sainīti un pasniegdams Stārkvederam). Te ir — sveiki un veseli. Man laimējās.

Stārkveders (atver sainīti un izskata dokumentus). Nav ko būt pieticīgam, mister Habard! Te ir bijis kas vairāk par laimīgu gadījumu … Es to sauktu drīzāk par izmaņu… Krietnu izmaņu… Laika taču bija ļoti maz… Jums vajadzēja apsvērt… un rīkoties… tik steidzīgi rīkoties, ka tur ar laimi vien nepietika. (Habards paklanās, Stārkveders satin atkal dokumentus sainīti.) Kā no- pratīsit, esmu par šo pakalpojumu pateicīgs. Grasos paaugstināt parakstīšanās summu uz jūsu žurnālu līdz piecdesmit tūkstošiem dolāru un pavēlēšu Doblmenam izsniegt jums pateicības apliecinājumu, kas būs taustāmāks par tukšiem vārdiem. (Habards atkal palokās.) Vai jūs… iepazināties ar šiem dokumentiem?

Habards. Pavirši, ser. Tie patiešām ir ļoti svarīgi. Noksa nodomi ir izjaukti. Bez šiem papīriem viņa šodienas runa pārvērtīsies par īstu farsu. Glabājiet tos, ser! (Norāda uz dokumentiem, ko Stārkveders joprojām tur rokās.) Gērstam ir garas rokas.

Stārkveders. Es tām esmu par tālu. Turklāt es šodien braucu uz Ņujorku un ņemu dokumentus līdzi. Jūs mani atvainosit, mister Habard … (Liek portfeli papīrus, atstājot Habarda atnestos dokumentus pēdējos.) Man vēl daudz darīšanu …

Habards (saprazdams mājienu). Skaidrs. Arī man laiks iet. Man norunāta tikšanās klubā.

Stārkveders (joprojām šķirodams papīrus, atliek sāņus kārtīgā kaudzītē vairākus aktu vākus un kantora grāmatas). Es gribētu ar jums vēl parunāt. Iegriezieties pie manis, kad nākamo reizi būsit Ņujorkā! Es patlaban apsveru, vai man nenopirkt žurnālu «Partenons». Man nepatīk, ko viņi tur raksta. Vai jūs neuzņemsities vadīt pirkšanas sarunas? Es gribētu uzdot jums arī šādus tādus citus svarīgus darbus. Visu labu, mister Habard! Mēs drīz redzēsimies Ņujorkā.

(Sniedz viņam roku. Habards dodas uz durvīm, kas atrodas skatuves dziļumā labajā pusē, un uz sliekšņa saduras ar Mārgaretu. Nakamās ainas laikā Stārkveders joprojām kravā portfeli dokumentus.)

Habards. Labdien, misis Calmersa! (Sniedz roku, ko Mārgareta vēsi paspiež, tik tikko noliekdama galvu. Viņa grib paiet garām.) Nav ko celt degunu gaisā, misis Calmersa!

Mārgareta (neizpratnē paskatās viņā, it kā lai pārliecinātos, vai viņš nav dzēris). Es jūs nesaprotu.

Habards. Jūs vienmēr esat izturējusies pret mani kā pret tukšu gaisu, bet nu tie laiki pagājuši. Nav ko tēlot svēto! Kādu brīdi es tiešām tam ticēju un jutos melns un mazs. Tagad es esmu gudrāks. Jauku rotaļu jūs esat uzsākusi … Nemaz jūs neesat labāka par citām. Jūs tīri labi zināt, kur bijāt vakar vakarā. Redzat, es arī to zinu.

Mārgareta. Jūs esat nekaunīgs.

Habards (tiepīgi). Es zinu, kur jūs vakar vakarā bijāt. Misters Nokss arī to zina. Bet jūsu vīrs — tas nu gan vēl ne.

Mārgareta. Spiegs! (Norādīdama uz tēvu.) Droši vien viņam jūs jau paziņojāt?

Habards. Kāpēc?

Mārgareta. Jūs taču esat viņa dienestā.

Habards. Nomierinieties, vēl ne. Bet iesaku jums izturēties pret mani … laipnāk. (Mārgareta klusēdama ieiet istabā. Habards, nikni nolūkojies viņai pakaļ, iziet ārā.)

Stārkveders (liek dokumentus portfeli un tad aizslēdz to. Uz galda paliek kārtīga kantora grāmatu un papīru kaudzīte). Labrīt, Mārgareta! Atsaucu tevi šurp tāpēc, ka mēs neesam pabeiguši vakardienas sarunu. Sēdies! (Mārgareta pievelk krēslu pie galda un apsēžas.) Tu arvien esi bijusi grūti audzināma, Mārgaret. Tev bijis sievietei nepiedienīgs gribasspēks. Es esmu darījis tavā labā visu, ko spēju. Tavas laulības ar Tomu izrādījās ļoti veiksmīga apvienība. Tomam ir nākotne, viņš ir no lieliskas ģimenes, džentlmenis un teicama partija.

Mārgareta (viņu pārtraukdama, rūgti). Vai tu tā domā? Vai gan tu, izprecinādams meitu, domāji par viņu? Es zinu, kā tu skaties uz mums, sievietēm. Vai tevi kādreiz interesējis, ko izjūtam mēs: māte, Konija, es? Tev svarīgi ir tikai savi biznesa apsvērumi. Tev laikam šķiet, ka sievietēm nav dvēseles. Ja runa ir par Tomu, tad tev taisnība: viņš tev ir noderigs. Viņam patiešām piemīt viss, uz ko tu cerēji, kad izdevi mani viņam par sievu. Viņš ir piekāpīgs, tev nebija grūti pārvērst viņu par paklausīgu ieroci. Viņš veiksmīgi kārto visādas politiskas mahinācijas un izdabū cauri jums vajadzīgos likumus. Tu nemaz nepadomāji, vai viņš būs labs vīrs tavai meitai, ko tu īsti nekad neesi pazinis. Tu atdevi… tu pārdevi savu meitu viņam tāpēc, ka viņš bija vajadzīgs tev (histēriski iesmejas) … un tavam kapitālam.

Stārkveders (asi). Mārgareta! Tev nav tiesību tā runāt! (Maigāk.) Tu joprojām esi tāda pati tiepša. Joprojām tu centies izdabūt cauri savu gribu …

Mārgareta. Ak dievs, kaut man tas kādreiz būtu izdevies!

Stārkveders (skarbi). Tavi spriedelējumi mani neinteresē. Par to nav runas. Es aizsūtīju pēc tevis tādēļ, lai pārtrauktu tavu pazīšanos ar šo Noksu — fantastu, šar- latanu un nelieti…

Mārgareta. Nav ko viņu paļāt!

Stārkveders. Es prasu, lai tu vairs ar šo tipu nesatiktos! Vai dzirdi? Reizi par visām reizēm.

Mārgareta (mierīgi). Mēs ar misteru Noksu paši nolēmām vairs nesatikties. Šaubos, vai es viņu vēl kādreiz redzēšu. Vismaz manā mājā ne. Vai tas tevi apmierina?

Stārkveders. Pilnīgi. Man, protams, nekad nav bijušas aizdomas, ka tu dari ko nelāgu … " " :

Mārgareta (mierīgi). Cik slikti tu pazīsti sievietes! Tev šķiet, ka mēs esam lelles, ka mums nav ne sirds, ne alku, ne tiesību patstāvīgi rīkoties, ka mēs pilnīgi esam tās cietsirdīgās, puritāniskās morāles varā, kas pirms gadsimta izveidojusies Jaunajā Anglijā!

Stārkveders (saausīdamies). Tu gribi teikt, ka tu ar šo cilvēku …

Alārgareta. Es nekā tamlīdzīga teikt negribu. Es gribu tev atgādināt, ka esmu Toma sieva un Tomija māte. Tu neesi spējīgs saprast ne manas, ne kādas citas sievietes jūtas un nekad nesapratīsi to, ko es tev varētu pateikt! …

Stārkveders (atviegloti). Nu, tad jau paldies dievam!

Mārgareta. Turklāt tas ir tik vienkārši. Sieviete arī ir cilvēks. Tas ir viss. Bet to tu tāpat nesaproti.

(No labās puses ienāk Doblmens ar čeku rokās. Stārkveders, viņu ieraudzījis, apklust. Doblmens neziņā, kā rīkoties, apstājas, tomēr Stārkveders pamaj, lai viņš nak

tuvāk.)

Doblmens (pasveicina Mārgaretu. Stārkvederam). Te ir čeks. Jūs teicāt, ka pats parakstīšot.

Stārkveders. Jā, Ratlendam. (Doblmens sniedz viņam pildspalvu.) Nē, es parakstīšu ar savējo. (Attaisa portfeli un izņem no tā pildspalvu, atstādams portfeli vaļā. Paraksta čeku. Doblmens paņem to un aiziet. Stārkveders atkal sāk kravāt dokumentus.) Šis Nokss — es viņu vakar vēroju — ir gudrs un enerģisks, tikai diemžēl ne- auglīgs sapņotājs. Varbūt viņš tiešām vēl ļaudīm labu, to es atzīstu. Taču viņš lidinās pa mākoņiem. Tādi cilvēki nodara mūsu zemei vairāk posta nekā desmittūkstoš anarhistu. Un viņš ir gaužām nepraktisks … Viņš gatavojās dot man triecienu ar šo te dokumentu palīdzību. (Paņem tos rokā un pamet gaisā.) Tos no maniem arhīviem izzaga viens no dzeltenās preses gangsteriem un nogādāja viņam. Bet viņš ir tā aizņemts ar savām gaisa pilīm, ka papīri atrodas atkal te, pie sava likumīgā īpašnieka.

Mārgareta. Un kas tagad būs ar viņa runu kongresā?

Stārkveders. Viņa runa pārvērtīsies par vistīrāko blefu. Mašīnas ritentiņi drīz sāks griezties. Savienoto Valstu krietnie pilsoņi izsmies viņu kā pēdīgo putnu biedēkli — tā, šķiet, izteicās Habards. (Noliek sainīti uz atvērtā portfeļa.) Pagaidi brītiņu! Es novākšu papīrus. (Paņēmis no galda kantora grāmatas un vēstules, viņš pieiet kreisajā pusē pie nišas un ieslēdz tur gaismu. Nišā atrodas liels ugunsdrošs skapis. Stārkveders uzgriez atslēgas burtus, skapja durvis žvadzot atveras, un viņš rūpīgi ievieto tur papīrus, pilnīgi nogrimis nodarbībā un neskatīdamies apkārt.

Mārgareta lūkojas uz atvērto portfeli un dokumentiem un, ātri pārlaidusi skatienu istabai, pieņem lēmumu. Paķērusi dokumentus, viņa vispirms grasās ar tiem aizbēgt, bet pēc tam nolemj paslēpt tos turpat. Viņa palūkojas apkārt, un viņas skatiens apstājas pie Linkolna portreta. Paņēmusi krēslu, viņa noliek to pie grāmatskapja, ātri uzrāpjas uz krēsla, no turienes uz skapja dzegas un aizmet dokumentu sainīti aiz Linkolna portreta.

Nolēkusi no krēsla, viņa ar kabatas lakatiņu noslauka dzegu un sēdekli, atliek krēslu vietā un apsēžas pie rakstāmgalda turpat, kur sēdējusi, Stārkvederam aizejot. Stārkveders aizver seifu, iznāk no nišas, nodzēš tur gaismu un arī atgriežas agrākajā vietā. Grasās aizslēgt portfeli, bet pamana, ka nozuduši dokumenti. Neizrādīdams ne mazāko satraukumu, uzmanīgi pārbauda portfeļa saturu.)

Stārkveders (mierīgi). Vai te kāds bija ienācis?

Mārgareta. Neviens.

Stārkveders (pētigi skatās viņā). Dīvaini! Noticis kaut kas neredzēts. Tikko kā dokumenti atradās te, uz portfeļa. Istabā nebija nevienas dvēseles, vienīgi mēs abi. Dokumenti ir pazuduši. Atdod tos!

Mārgareta. Es neesmu bijusi ārā no istabas.

Stārkveders. Zinu. Atdod man dokumentus! (Klusums.) Papīri ir pie tevis Atdod!

Mārgareta. Pie manis to nav.

Stārkveders. Tu melo. Atdod!

Mārgareta (pieceldamās kājās). Es tev saku — man to nav …

Stārkveders (arī pietrūkdamies kājās). Tie ir meli!

Mārgareta (pagriežas un dodas uz durvīm). Ja jau tu man netici…

Stārkveders (viņu pārtraukdams). Kur tu iesi?

Mārgareta. Mājās.

Stārkveders (pavēloši). Nu, nē! Griezies atpakaļ! (Mārgareta atgriežas un apstājas pie krēsla.) No šīs istabas tu ārā neiesi! Sēdies!

Mārgareta. Es labāk pastāvēšu.

Stārkveders. Sēdies! (Mārgareta joprojām stāv, taču viņš, satvēris meitu aiz rokas, ar varu apsēdina viņu krēslā.) Sēdi! Tu neaiziesi no šejienes, iekams neatdosi dokumentus! Tu nesaproti, ko tu esi izdarījusi. Tavai rīcībai var būt krietni nopietnākas sekas, nekā tu iedomājies. Tu mani spied rīkoties visai bargi. Es varu aizmirst, ka tu esi mana meita. Es pat varu aizmirst, ka tu esi sieviete. Es atgūšu šos dokumentus, kaut arī man vajadzētu tos atņemt tev ar varu. Labāk jau atdod pati! (Klusums.) Nu, ko tu esi izlēmusi? (Mārgareta parausta plecus.) Kāpēc tu klusē? Nu?

Mārgareta. Man nav ko teikt.

Stārkveders (apmulst un nolemj mainīt taktiku, apsēžas, mierīgi). Apspriedīsim šo jautājumu gluži mierīgi!

Tev nav nekādu tiesību uz šiem dokumentiem. Tie ir mani. Zaglēns izčiepa tos no mana slepenā arhīva. Nupat šorīt… pirms īsa brīža es tos dabūju atpakaļ. Es atkārtoju: tie pieder man. Tie ir mani. Atdod!

Mārgareta. Bet es atkārtoju, ka pie manis to nav.

Stārkveders. Tu esi tos kaut kur noslēpusi. Droši vien aiz ņiebura. Tas tev nelīdzēs. Es tev saku: tu tik un tā man tos atdosi! Es brīdinu: neliec man ķerties pie pašiem stiprākajiem līdzekļiem! Atdod! (Viņš pieceļas un, vēl nenospiedis zvana pogu, pētigi veras meitā.) Nu? (Mārgareta parausta plecus. Stārkveders divreiz pazvana.) Es izsaucu Doblmenu. Tev ir vēl pēdējā iespēja apdomāties. Atdod papīrus!

Mārgareta. Tēvs, ļauj man iet! Tici jel reiz, papīru man nav. Ja tu mani izlaidīsi ārā, tad apsolu tev, ka es tos sev līdzi neaiznesīšu. Es tev dodu goda vārdu. Vai tu man tici? Pasaki man, ka tici!

Stārkveders. Labi, es tev ticu. Bet, ja papīri nav pie tevis, kur tad tie ir? Kur tu tos noslēpi? Pasaki (pārlaiž uzmanīgu skatienu istabai), un es tevi atlaidīšu. (Ienāk Doblmens un tuvojas galdam. Stārkveders un Mārgareta klusē.)

Doblmens. Vai jūs zvanījāt?

Stārkveders (pēdējo reizi jautādams, palūkojas Mārga- retā). Jā. Vai jūs visu laiku bijāt blakus istabā?

Doblmens. Jā, ser.

Stārkveders. Vai kāds izgāja tai cauri un ienāca te?

Doblmens. Nē, ser.

Stārkveders. Lieliski. Palūkosimies, ko teiks istabmeita. (Pazvana vienu reizi.) Mārgareta, vēl nav par vēlu.

Mārgareta. Es jau teicu, ka, iziedama no šīs istabas, es nekādus dokumentus sev līdzi neaiznesīšu.

(Ienāk istabmeita.)

Stārkveders. Vai kāds no priekšnama ienāca te?

Istabmeita. Nē, ser. Pēc misis Calmersas — neviens.

Stārkveders. Kā jūs to zināt?

Istabmeita. Es visu laiku vestibilā slaucīju putekļus.

Stārkveders. Ejiet! (Istabmeita aiziet.) Doblmen, noticis kaut kas ļoti savāds. Istabā bijām tikai mēs ar misis Calmersu. Habards man neilgi pirms tam bija atdevis Gērsta izzagtos dokumentus. Tie atradās uz rakstāmgalda. Man bija jāiet pie seifa, un es uz bridi pagriezu muguru. Kad atnācu atpakaļ, tie bija pazuduši.

Doblmens (apjucis). Jā, ser.

Stārkveders. Dokumentus paņēmusi misis Calmersa. Tie ir pie viņas.

Doblmens (stostīdamies). V-v-vai tiešām, ser?

Stārkveders. Tie man ir vajadzīgi. Ko darīt? (Doblmens pavisam apjūk.) Nu?

Doblmens (steidzīgi). Ai-aizsūtiet pēc mistera Habarda! Viņš jau reiz tos jums atdabūja …

Stārkveders. Taisnība. Piezvaniet viņam! Droši vien viņš ir preses klubā. (Doblmens dodas uz durvīm.) Ne- aizejiet no istabas! Zvaniet no šejienes! (Norāda uz tālruni. Doblmens zvana pa tālruni.) Kopš šī brīža neviens nedrīkst iziet no istabas! Ja mana meita bijusi spējīga izdarīt zādzību, tad es neticu vairs nevienam cilvēkam, nevienam pašam.

Doblmens (klausulē). Red—6—2—4. Lūdzu. (Gaida.)

Stārkveders (pieceldamies). Pie reizes izsauciet senatoru Calmersu! Lai nekavējoties brauc šurp!

Doblmens. Jā, ser, — nekavējoties.

Stārkveders (iziet skatuves vidū. Mārgaretai). Panāc šurp! (Mārgareta paklausīgi pieiet viņam klāt — izbijusies, nomākta, bet apņēmības pilna.) Kāpēc tu to darīji? Vai tu nemeloji, teikdama, ka tevi ar Noksu nekas nesaista?

Mārgareta. Neapspriedīsim tādus jautājumus (norādīdama uz Doblmenu) … kalpotāju klātbūtnē.

Stārkveders. Tev vajadzēja parūpēties par savu cieņu, pirms tu nozagi dokumentus. (Doblmens pa to laiku klusā balsi runā pa telefonu.)

Mārgareta. Tomēr ir zināmas pieklājības prasības…

Stārkveders (pārtraukdams). Ne zaglēm. (Uzstājīgā, bet tikpat klusā balsi.) Mārgareta, vēl ir laiks. Atdod papīrus, un neviens neko neuzzinās.

Doblmens. Misters Habards pēc trim minūtēm būs te. Senators Čalmerss, par laimi, bija kopā ar viņu. (Stārkveders paloka galvu un lūkojas Mārgareta. Atveras durvis skatuves dziļumā pa kreisi, un ienāk misis Stārkvedera ar Koniju. Viņas ģērbušās mēteļos, galvā — cepures.)

Misis Stārkvedera (bērdama kā pupas). Mēs aizejam, Entonij. Tu nekādā ziņā nerīkojies pareizi, likdams mums braukt ar vilcienu, kas atiet divos desmit. Es nekādā ziņā nepaspēšu. Noteikti nepaspēšu. Daudz prātīgāk būtu, ja … (Pēkšņi sajūt, ka istabā valda saspīlēta atmosfēra.) Kas noticis?

Stārkveders (kuru acīmredzot nokaitinājusi sievas un jaunākās meitas ierašanās, pagriežas pret Doblmenu). Aiz- slēdziet durvis! (Doblmens izpilda viņa pavēli.)

Misis Stārkvedera. Ak dievs! Entonij, kas noticis? (Klusums.) Grētiņ! Kas noticis?

Stārkveders. Nekas sevišķs. Tev brītiņu būs jāuzkavējas te.

Misis Stārkvedera. Bet man taču ir norunāts! Man nav ne mirkļa laika! (Skatās uz Doblmenu, kas slēdz durvis.) Ko tas viss nozīmē?

Stārkveders (drūmi). Drīz uzzināsi. Es nevienam vairs nevaru uzticēties. Ja mana meita atļaujas zagt…

Misis Stārkvedera. Zagt? Mārgareta! Ko tu esi izdarījusi?

Mārgareta. Kur ir Tomijs?

(Misis Stārkvedera nespēj izteikt ne vārda, tikai lūkojas te vienā, te otrā. Mārgareta noraizējusies skatās Koni jā.)

Konija. Viņš gaida mūs mašīnā. Tu taču brauksi mums līdzi, vai ne?

Stārltveders. Lai Tomijs pagaida mašīnā! Tikko mēs ar Mārgaretu vienosimies, viņa ies pie dēla. (Pie durvīm klauvē. Pēc Stārkvedera mājiena Doblmens atslēdz durvis labajā pusē un atkal aizslēdz, pēc tam kad pa tām ienākuši Habards un Čalmerss, kuri, tūlīt izjutuši saspīlējumu, kas valda istabā, apsveicinās ar klātesošajiem., klusējot palocīdami galvu. Stārkveders nejauj viņiem atgūties.) Klausies, Tom! Runa ir par dokumentiem, kurus Gērsts nozaga un misters Habards dabūja atpakaļ no Noksa un šorīt atdeva. Nu tos atkal nozaga Mārgareta man no deguna priekšas. No istabas viņa nav izgājusi. Papīri ir pie viņas. Tie jāatrod!

Čalmerss (piespiedis roku pie sirds, smagi elpo un neuzdrošinās uzrunāt sievu). Grēta … Vai tā ir taisnība?

Mārgareta. Papīru man nav. Es tev saku: man to nav.

Stārkveders. Kur tad tie ir? (Mārgareta neatbild.) Ja tie ir te, istabā, tos nebūs grūti atrast. Pārmeklējiet telpu, Tom, mister Habard, Doblmen! Tie jāatrod par katru cenu!

(Čalmerss, Habards un Doblmens rūpīgi pārmeklē istabu. Konija apsēdina pavisam satriekto misis Stārkvederu krēslā pa kreisi. Mārgareta apsēžas savā agrākajā vietā pie rakstāmgalda.)

Čalmerss (pārtraukdams meklēšanu). Vairāk nav kur meklēt. Istabā dokumentu nav. Vai jūs esat pārliecināts, ka pats tos kaut kur neiebāzāt?

Stārkveders. Muļķības. Dokumentus paņēmusi Mārgareta. Tas bija biezs sainis, ko nav viegli noslēpt. Ja to nav istabā, tie ir pie viņas.

Čalmerss. Paklau, Grēta, atdod jel šos papīrus!

Mārgareta. Man to nav. (Čalmerss pēkšņi pieiet viņai klāt un sāk taustīt apģērbu. Mārgareta pielec kājās, iecērt viņam pļauku.) Kā tu uzdrošinies!

(Čalmerss atkāpjas. Misis Stārkvederai sākas histērijas lēkme. Stārkveders bargi nolūkojas, kā pārbiedētā Konija mēģina māti nomierināt.)

Habards (beigdams meklēt). Es diezin vai varēšu būt jums noderīgs. Laikam būs labāk, ja iešu, mister Stārkveder.

Stārkveders. Nē, papīri atrodas te, istabā. Ja neviens no šejienes neizies, tad neviens tos arī neiznesīs. Ko jūs darītu, ja būtu manā vietā, Habard?

Habards (svārstīdamies). Ņemot vērā dažus apstākļus, man grūti jums ko ieteikt…

Stārkveders. Nekautrējieties!

Habards. Vispirms jānoskaidro, vai papīrus paņēmusi misis Calmersa …

Stārkveders. Par to nav ne mazāko šaubu.

Čalmerss. Kam tie viņai būtu vajadzīgi? (Habards nozīmīgi pasmīn.)

Stārkveders (Habardam). Vai jūs kaut ko zināt? Ko tieši?

Habards. Man negribētos par to runāt. Tas ir pārāk (paskatās uz misis Stārkvederas un Konijas pusi) … delikāts jautājums.

Stārkveders. Kas te var būt delikāts! Runājiet!

Mārgareta. Nē! Nē!

(Čalmerss un Stārkveders aizdomīgi palūkojas viņā.)

Stārkveders. Runājiet tak, Habard!

Habards. Man labāk gribētos klusēt…

Stārkveders (noskaities). Es saku: runājiet!

Habards (mākslotā nepatikā). Vakar vakarā… kad es biju Noksa istabā … tad redzēju …

Mārgareta (viņu pārtraukdama). Pagaidiet mirkli! Viņš var runāt, ko grib, bet lai Konija vispirms aiziet…

Stārkveders. Neviens neizies no istabas, kamēr dokumenti nebūs atrasti! Es tev apsolu: ja tu tos atdosi, Konija varēs iet un pat Habards vairs neteiks ne vārda, lai cik kaunpilnu ainu viņš tur būtu redzējis. Es tev apsolu! (Klusums. Mārgaretas sirdī norisinās cīņa, tomēr viņa klusē.) Runājiet, Habard!

Mārgareta (šausmās sākdama svārstīties). Nē, neuzdrīkstieties to darīt! Es atdošu dokumentus! (Visi sasprindzināti gaida. Mārgareta šaubās. Beidzot viņa savaldās un apņēmīgi nosaka.) Nav tiesa, man to nav. Runājiet, kas vien ienāk prātā!

Stārkveders. Redzat, viņai tie ir. Viņa pati atzinās. (Habardam.) Turpiniet!

Habards. Vakar vakarā …

Konija (pielēkdatna kājās). Es iešu projām! (Metas uz kreisās puses durvīm un velti pūlas tās atdarīt.) Laidiet mani ārā! Laidiet ārā!

Misis Stārkvedera (vaid, atmetusies pret krēsla atzveltni, izstiepusi kājas uz priekšu, histēriski raustīdamās un locīdamās). Man ir slikti! Es miršu! Es zinu, ka miršu!

Stārkveders (bargi Konijai). Ej pie mātes!

Konija (negribot atgriežas pie mātes, apsēžas viņai blakus un aizbāž ar pirkstiem ausis). Es neklausīšos! Es tik un tā neklausīšos!

Stārkveders (bargi). Nolaid rokas!

Habards. Velna milti, Calmers, man viss šis notikums ir bezgala nepatīkams! Es negribētu dot nekādu liecību.

Stārkveders. Konij, nolaid rokas! (Konija negribot nolaiž rokas.) Turpiniet, Habard!

Habards. Piedodiet, bet es negribu… Nespiediet mani, ser…

Čalmerss. Par vēlu. Jums jāpaskaidro, kas slēpjas aiz jūsu netīrajiem mājieniem par manu sievu!

Habards. Ak tā? Nu, lūdzu! Redzat… Viņa, tas ir, misis Calmersa, vakar bija pie Noksa viesnīcā.

Misis Stārkvedera. Ā-ā-āā! Mana Grētiņa! Tie ir meli! Tie ir meli! (Dauza ar kājām gridu. Konija viņu mierina.)

Čalmerss. To jums vajadzēs pierādīt, Habard. Ja tā ir neslavas celšana, jūs par to dārgi samaksāsit.

Habards. Paskatieties tak uz viņu! Pajautājiet viņai!

(Čalmerss pieaugošās aizdomās vēro Mārgaretu.)

Mārgareta. Man bija līdzi Linda. Un Tomijs. Man vajadzēja steidzīgi sastapt misteru Noksu svarīgā jautājumā. Es aizbraucu tur mašīnā un paņēmu Lindu un Tomiju līdzi.

Čalmerss (atvieglots). Tad jau aina ir gluži citāda.

Habards. Tas nav viss. Misis Calmersa izsūtīja istabmeitu un bērnu ārā .:. Un pati palika.

Mārgareta (viņu pārtraukdama). Bet tikai īsu brīdi!

Habards. Diezgan ilgu laiku. Es vismaz dabūju krietni pagarlaikoties, gaidīdams, kad beigsies šī tikšanās.

Mārgareta (izmisumā). Nav tiesa, es tur biju pavisam īsu brīdi, tikai dažas minūtes .. .

Stārkveders (strupi Habardam). Un kur tad jūs bijāt?

Habards. Noksa guļamistabā. Sis stulbenis tā priecājās par … savu viešņu, ka mani galīgi aizmirsa.

Stārkveders. Bet jūs teicāt, ka jūs redzējāt.

Habards. Guļamistabas durvis nebija noslēgtas. Es tas pavēru.

Stārkveders. Ko jūs redzējāt?

Alārgareta (lūgdamās, Habardam). Vai jums tiešām nav ne kripatiņas kauna? Es biju pie Noksa tikai dažas minūtes.

(Habards parausta plecus.)

Stārkveders. To mēs tūliņ pārbaudīsim. Tomijs ir te un istabmeita arī. Konij, vai vina ir te? (Konija klusē.) Atbildi!

Konija. Jā.

Stārkveders. Doblmen, pazvaniet istabmeitai un lieciet atvest šurp misis Calmersas istabmeitu un Tomiju! (Doblmens pieiet pie galda un pazvana.)

Mārgareta. Nevajag! Nevajag saukt Tomiju!

Stārkveders (viltīgi palūkojies viņā, Doblmenam.) Labi, atsauciet šurp tikai istabmeitu.

(Pie durvīm kreisajā pusē dziļumā atskan klauvējiens. Doblmens atslēdz durvis un nodod rīkojumu istabmeitai.

Aizver durvis.)

Stārkveders. Aizslēdziet! (Doblmens paklausa.)

Čalmerss (pieiedams klāt Mārgaretai). Kur tad ir tava izslavētā tikumība? Tu esi galīgi izlaidusies…

Mārgareta. Tev nav tiesību tā runāt ar mani, Tom …

Čalmerss. Es esmu tavs vīrs.

Mārgareta. Tu jau sen tas vairs neesi.

Čalmerss. Kā tā?

Mārgareta. Tu ļoti labi saproti, par ko ir runa.

Čalmerss. Grēta, tās ir tikai tavas iedomas! Tev nav nekādu faktu.

Mārgareta. Es zinu visu. Nav nebūt vajadzīgs, lai kāds man to apliecinātu. Es taču esmu sieviete, un mēs tādas pārmaiņas nekļūdīgi nojaušam. Tas sajūtams jau gadiem ilgi. Es nešaubos, ka pieķert tevi būtu bijis ļoti viegli. Bet kam tas vajadzīgs? Kad man piedzima dēls, es atmetu tev ar roku. Es tev acīmredzot vairs nebiju vajadzīga.

Čalmerss. Un, lai atriebtos, tu sapinies ar šo Noksu!

Mārgareta. Nē, nē! Tas nav tiesa, Tom! Es teicu, ka tas nav tiesa!

a Čalmerss. Tu vakar vakarā biji pie viņa viesnīcā viena

» pati… Cik ilgi, to mēs drīz uzzināsim … (Pie durvīm klauvē. Doblmens iet atslēgt durvis.) Un tagad tu nozagi tēvam dokumentus, lai nodotu tos savam mīļākajam.

Mārgareta. Viņš man nav mīļākais.

Čalmerss. Bet tu tak atzinies, ka papīri ir pie tevis. Kam citam tie varēja būt vajadzīgi, ja ne Noksam?

(Ienāk Linda. Viņa ir bāla un sasprindzināti raugās uz Mārgaretu, gribēdama noprast, kas viņai jādara.)

Stārkveders. Te nu ir šī sieviete. (Lindai.) Panāciet šurp! (Linda nelabprāt pieiet tuvāk.) Kur jūs bijāt vakar vakarā? Neizliecieties, ka nesaprotat, par ko jums jautā! (Linda klusē.) Atbildiet!

Linda. Nesaprotu, par ko jūs runājat, ser. Varbūt par to, ka …

Stārkveders. Jā gan. Turpiniet!

Linda. Bet man šķiet, ka jums nav tiesību man to jautāt. Ja arī es… aizgāju pastaigāties ar savu kavalieri…

Stārkveders (Mārgaretai). Gauži uzticīga tev… (Asif citiem.) No viņas neko neizvilks! Aizsūtiet pēc Tomija! Doblmen, pazvaniet!

Mārgareta (aizkavēdama Doblmenu). Nevajag! Tikai nejauciet te iekšā Tomiju! Sakiet viņiem patiesību, Linda! (Linda lūgdamās paskatās viņā. Mārgareta sirsnīgi.) Nepievērsiet man uzmanību! Sakiet patiesību!

Čalmerss. Visu patiesību.

Mārgareta. Jā, Linda, visu patiesību. (Linda ļoti nelaimīga sagatavojas smagajam pārbaudījumam.)

Stārkveders. Pagaidām nesauciet, Doblmen! (Lindai.) Labi. Vai jūs bijāt vakar vakarā ar misis Čalmersu un Tomiju viesnīcā pie mistera Noksa?

Linda. Jā, ser.

Stārkveders. Vai misis Calmersa izsūtīja jūs ar zēnu ārā un palika ar misteru Noksu vienatnē?

Linda. Jā, ser.

Stārkveders. Jūs gaidījāt mašīnā.

Linda. Jā, ser.

Stārkveders (ātri pāriedams pie paša svarīgākā). Cik ilgi? (Linda, saprazdama, cik daudz ir atkarīgs no viņas atbildes, apklust.)

Mārgareta (zaudējusi jebkuras cerības). Pusstundu, stundu … tik, cik jums iečukst ausī jūsu netīrā iztēle. Ejiet, Linda, jūs esat brīva!

Stārkveders. Nebūt ne. Paejiet sāņus! (Čalmersam un Habardam.) Vispirms jāiegaumē, ka dokumenti ir šeit, šai istabā.

Habards. Tagad jūs saprotat viņas rīcības motīvu.

Konija. Jūs esat nelietis!

Čalmerss. Bet jūs vēl neesat pastāstījis, kas tur notika.

Habards. Redzēju viņus vienu otra skaujās — vairākas reizes. Tad pamanīju Noksa nomestos zagtos dokumentus, iebāzu kabatā un … aizvēru durvis.

Čalmerss. Un cik ilgi viņi pēc tam vēl palika divatā?

Habards. O, pietiekami ilgi …

Čalmerss. Un, kad jūs viņus redzējāt pēdējo reizi, ko viņi…

Habards. Atradās viens otra skaujās. Un guva no tā, ai, cik neslēptu baudu! (Čalmerss ir satriekts.)

Mārgareta. Kāds nelietis! (Habards pasmīkņā. Mārgareta Stārkvederam.) Kad jūs šo suni apklusināsit?

Stārkveders. Kad dabūšu dokumentus. Nu tu redzi, cik dārgi tev jau bijis jāmaksā. Tagad klausies mani uzmanīgi! Tom, klausies arī tu! Jūs apzināties, cik šie dokumenti ir svarīgi. Ja tos neatradīs, var notikt katastrofa, kas liks man zaudēt ne vien naudu, bet ari spēku un varu. Šaubos, vai tevi, Tom, vairs ievēlēs senātā. Tāpēc tas, ko mēs esam dzirdējuši šai istabā, jāaizmirst, pilnīgi jāaizmirst. Vai skaidrs?

Čalmerss. Bet viņa taču kļuvusi man neuzticīga!

Stārkveders. Ir tādi vārdi, kurus labāk neizrunāt. Dodu tev padomu dzīvot tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Čalmerss. Skaidrs.

Stārkveders (Mārgaretai). Redzi, Toms ir ar mieru necelt troksni. Atdod dokumentus! Tie ir mans īpašums.

Mārgareta. Man turpretī šķiet, ka dokumenti ir to cilvēku īpašums, kuriem jūs esat melojuši, kurus jūs esat apvārdojuši, kurus jūs esat apzaguši. Tie pieder viņiem.

Stārkveders. Vai tu dari to tāpēc, ka mīli šo demagogu?

Mārgareta. Es daru to tautas, bērnu, viņu nākotnes dēļ.

Stārkveders. Nemēģini izlocīties! Atbildi: vai tu viņu mīli?

Mārgareta (lēni). Grūti pateikt… Pašlaik grūti pateikt …

(Pie durvīm klauvē. Doblmens tās atslēdz un paņem no istabmeitas vizītkarti.)

Doblmens. Misters Ratlends.

Stārkveders (nepacietīgi atmet ar roku, taču pēc tam pārdomā, drūmi). Labi. Lai nāk iekšā. Es esmu tik daudz naudas ziedojis baznīcai, ka tagad gribu palūkoties, vai tā man šai grūtajā brīdī nepalīdzēs.

Konija (satraukta pieskrien klāt Mārgaretai, apskauj viņu, raudādama). Lūdzu, lūdzu, Grētiņ, atdod viņiem tos dokumentus, tad nebūs nekāda skandāla! Vai dzirdēji, ko tētis teica? Ja nu pēkšņi šis skandāls kļūst zināms! Kas tad notiks ar mani? Bet, ja tu atdosi, tētis visu nepatīkamo notikumu noslēps. Neviens neuzdrošināsies bilst par to ne vārda. Atdod viņam šos papīrus!

Mārgareta (noskūpsta māsu un atbīda viņu sānis, galvu purinādama). Es nevaru. Konij, dārgā, tici man… Tas viss nav tiesa. Viņš… viņš nav mans mīļākais. Tici man!

Konija (noglāsta māsu). Protams, ka es tev ticu! Bet atdod taču papīrus, atdod tos kaut manis dēļ!

(Pie durvīm klauvē.)

Mārgareta. Nevaru.

(Ienāk Ratlends. Konija atgriežas pie misis Starkvederas.)

Ratlends (starodams smaidā, tuvojas Stārkveder am). Brīnišķīgi, brīnišķīgi! Visi sapulcējušies kopā — kāda jauka ģimenes idille! Es steidzos, mister Stārkveder, pirms jūs aizbraucat uz Ņujorku, personiski pateikties par jūsu dāsno augstsirdību, jā, tieši tā, par jūsu dāsno, augstsirdīgo velti… (Apjauš, ka istabā valda sasprindzināts klusums, un sastingst pusvārdā ar pavērtu muti, nevarīgi lūkodamies te vienā, te otrā.)

Stārkveders. Te notikusi zādzība, mister Ratlend. Mana meita nozagusi man ļoti vērtīgu lietu — saini ar svarīgiem slepeniem dokumentiem. Ja viņai izdosies tos paziņot atklātībai, man tiks nodarīts liels materiāls zaudējums un es vairs nevarēšu atļauties dāsnus un augstsirdīgus ziedojumus ne jums, ne citiem. Es velti mēģināju viņu pierunāt šos papīrus atdot. Pamēģiniet nu jūs! Paskaidrojiet viņai, ka viņa rīkojas neprātīgi!

Ratlends (pavisam apjucis, krekšķinādams un murminādams). Kā jūsu garīgais gans, misis Calmersa, — ja tas, ko es nupat dzirdēju, atbilst īstenībai… Es dodu jums padomu … es iesaku … es … khm … es jūs no sirds lūdzu …

Mārgareta. Mister Ratlend, lūdzu, nenostādiet sevi smieklīga stāvoklī! Vai tad jūs neredzat, ka tēvs izmanto jūs tikai par ieganstu! Lai kāda būtu mana rīcība, es uzskatu, ka rīkojos pareizi. Tas viss ir nekrietni. Tautu krāpj un apzog, bet jūs šo kaunpilno rīcību vēl veicināt. Ja jūs arī turpmāk tikpat cītīgi pildīsit tēva pavēles —jā, jā, pavēles —, tad es būšu spiesta noticēt, ka jūs vada nevis sirdsapziņa, bet vienīgi vēlēšanās arī turpmāk saņemt «dāsnās un augstsirdīgās veltes».

(Stārkveders nicīgi iesmejas.)

Ratlends (neapjēgdams vairs pilnīgi neko). Piedodiet, mister Stārkveder, bet… notikumam, ko jūs pieminējāt, ir, tā sacīt, tik delikāts raksturs, ka, manuprāt, man nav tiesību, tā sacīt, iejaukties ģimenes lietās. Es vēlētos lūgt jums atļauju, tā sacīt, aiziet…

Stārkveders (domīgi). Arī baznīca, kā redzams, mani pievīlusi. (Ratlendam.) Nē, jums jāpaliek šeit!

Mārgareta. Tēvs, Tomijs viens pats ir lejā mašīnā. Atļauj man iet pie viņa!

Stārkveders. Atdod dokumentus!

Misis Stārkvedera (nedrošā gaitā pieiet pie Mārgare- tas, vaidēdama un šņukstēdama). Grētiņ, Grētiņ, saki viņiem, ka tas nav tiesa! Es tam neticu. Es zinu, ka tu neesi tādu briesmu darbu izstrādājusi. Mana meita nevar būt tik nekrietna. (Pēkšņi nokrīt ceļos Mārgaretas priekšā un, histēriski raudādama, lauza rokas.) Es atsakot ticēt savām ausīm …

Stārkveders (pieiedams viņai klāt). Celies augšā! (Pārdomājis.) Bet varbūt palūdz ar. Iespējams, ka tev viņa klausīs.

Mārgareta (mēģinādama piecelt māti kājās). Māmiņ, lūdzu, nedari tā, lūdzu, celies augšā! (Misis Stārkvedera histēriski pretojas.) Tu nesaproti, māmiņ. Lūdzu, lūdzu, piecelies!

Misis Stārkvedera. Grētiņ, es, tava māte, ceļos krizdama, tevi lūdzu! Atdod tēvam papīrus, un es aizmirsīšu visu, ko te dzirdēju … Padomā par mūsu ģimenes labo slavu! Es neticu nevienam vārdam, ko viņi saka. Bet padomā, kāds mums draud negods! Pažēlo savu māti, pažēlo Koniju, savu māsu! Pažēlo Tomiju! Un tēvs? Paskaties, kā viņš cieš! Un mani tu nogalināsi! (Vaid, grozīdama galvu no vienas puses uz otru.) Man ir nelabi. Es jūtu, ka vemšu.

Mārgareta (noliekdamās pār māti un palīdzēdama viņai piecelties. Ķonija pienāk klāt un ari atbalsta māti). Māt, tu to nesaproti. Te nav runa tikai par mūsu ģimenes labo slavu vien (Palūkodamās uz Ratlendu.)… vai… par dievu … Tu runā par Tomiju un Koniju. Savienotajās Valstīs patlaban divi miljoni tādu cilvēciņu kā Tomijs un Konija strādā fabrikās. Pažēlo viņus! Turklāt viss, ko te par mani saka, māt, ir meli. Starp mani un misteru Noksu nekas nav bijis. Viņš nav mans mīļākais. Es neesmu tā kritusī sieviete, par kuru mani šie vīrieši dēvē.

Konija (lūgdamās). Grētiņ!

Mārgareta (lūgdamās). Tici man, māsiņ! Es rīkojos pareizi. Es zinu, ka rīkojos pareizi.

(Konija aizved vaidošo māti atpakaļ un apsēdina krēslā.)

Stārkveders. Atzīsties, Mārgareta, kad tu man teici, ka starp tevi un šo cilvēku nekas nav bijis, tad tu taču meloji — vai ne? Tu taču meloji man tā, kā var melot tikai kritusi sieviete.

Mārgareta. Vai tad tu spēj ticēt kaut kam labam?

Stārkveders. Kas tad te var būt labs? Turklāt vēl riebīgāks par tavām attiecībām ar šo cilvēku ir tas, ko tu izdarīji te, šinī istabā, izdarīdama zādzību, burtiski, manu acu priekšā. Tava griba ir sadūrusies ar manējo tādā jautājumā, kas ir augstāks par tavu prātu un saprašanu. Tu iejaucies vīru darbos, un ar tevi rīkosies tā, kā tu esi pelnījusi. Toms pieprasīs šķiršanos.

Mārgareta. No šiem draudiem es nebaidos.

Stārkveders. Bet Noksa politiskajai karjerai līdz ar to būs gals. Tādas vaļības mūsu krietnie muļķa ļautiņi savam pārstāvim nepiedos. Mēs sacelsim tādu skandālu …

Misis Stārkvedera (šausmās). Entonij!

Stārkveders (aizkaitināts palūkodamies sievā un tad turpinādams). Vēl vairāk. Tu esi pieķerta laulības pārkāpšanā, un tiesa atzīs, ka tu kā amorāla sieviete neesi cienīga audzināt bērnu. Tev viņu atņems.

Mārgareta. Nē! To jūs neuzdrošināsities! Es neesmu nekā slikta darījusi. Neviena tiesa, neviens tiesnesis pasaulē neticēs tādam nelietim kā viņš! (Norāda uz Ha- bardu.)

Habards. Ak jūs tā domājat? Diemžēl blakus istabā bez manis atradās vēl divi. Es pats viņus tur ievedu. Turklāt tie bija jūsu tēva darbinieki. Durvis, kā jums zināms, bija pievērtas … Viņi redzēja.

Mārgareta. Un liecinās visu, ko jūs pateiksit viņiem priekšā.

Habards. Vienīgi patiesību, neko citu kā patiesību.

Stārkveders. Mārgareta, es tev minēju tikai daļu no tā, ko darīšu. Vēl nav par vēlu. Atdod papīrus, un viss būs aizmirsts!

Mārgareta. Tātad tu samierināsies pat ar manu «laulības pārkāpumu»? Tu atļausi tādam netikumīgam radījumam kā es audzināt tavu mazdēlu? Nebiju gan domājusi, ka tavs izslavētais tikums kritīs tik zemu! Uzskatīdams mani par tik nekrietnu, tu man visu piedosi un aizmirsīsi, tikai lai atdabūtu nez kādus papīreļus, lai nezaudētu naudu, lai nezaudētu tiesības aplaupīt citus! Kas tad ir tava morāle? Vai nauda?

Stārkveders. Tu vis man nemācīsi, kas ir morāle! Un runa nav par naudu. Man uzticēti Amerikas likteņi, un es tik svētu turu savu pienākumu …

Mārgareta (viņu pārtraukdama, rūgtā ironijā). … ka zādzības, meli un visi parastie sīkie grēciņi, kā laulības pārkāpšana, nav. nekas salīdzinājumā ar tavu augsto sūtību! Mērķis attaisno līdzekļus, vai ne?

Stārkveders (strupi). Pilnīgi pareizi.

Mārgareta (Ratlendam). Un jūs vēl pūlējāties atmaskot jezuītus! Kā mana tēva garīgais gans …

Stārkveders. Pietiek pļāpāt! Atdod man papīrus!

Mārgareta. Man to nav.

Stārkveders. Habard, ko lai dara?

Habards. Papīri ir pie viņas. Viņa tikpat kā atzinās, ka citur šai istabā to nav. Izgājusi no šejienes viņa arī nav. Atliek vienīgi viņu pārmeklēt.

Stārkveders. Nekas cits mums neatliek. Doblmen un Habard, aizejiet ar viņu tur, aiz slietņa. Izģērbiet un pārmeklējiet!

(Doblmetis izskatās pārbijies līdz nāvei, toties Habards neslēpj savu gatavību.)

Čalmerss. Nē, to es neatļaušu! Habardam jau nu nemūžam!

Mārgareta. Par vēlu, Tom. Tu neaizstāvēji mani, kad man norāva pēdējo pieklājības apsegu. Kāda starpība, ka viņi mani izģērbs arī fiziski? Un kāpēc lai misters Habards būtu sliktāks par citiem? Varbūt arī misteram Ratlendam gribēsies piedalīties?

Konija. Grētiņ, piekāpies! (Mārgareta purina galvu.) Tēt, tad ļauj man viņu pārmeklēt!

Stārkveders. Nez kāpēc tu tik ļoti labprāt gribi to darīt… Man brīvprātīgo nevajag. Baidos, ka tev tāpat nevar ticēt kā tavai māsai.

Konija. Nu, tad lai to dara māmiņa!

Stārkveders (ņirgādamies). Māmiņa? Tavai māmiņai no deguna priekšas var iznest vislielāko ceļojuma somu ar dokumentiem.

Konija. Bet to taču nevar uzdot vīriešiem! Padomā jel — vīriešiem!

Stārkveders. Kāpēc ne? Viņai nav atlicis ne druskas kauna. (Valdonīgi.) Doblmen!

Doblmens (gandrīz raudādams). K-k-klausos, ser!

Stārkveders. Pasauciet saimniecības vadītāju un istabmeitas!

Misis Stārkvedera (protestēdama). Entonij!

Stārkveders. Varbūt uzticēt to vīriešiem?

Misis Stārkvedera (atslīgdama atkal atpakaļ). Es nomiršu, es nomiršu, es jums saku, ka nomiršu!

Stārkveders (Doblmenam). Tūlīt pasauciet kalpotājas!

(Doblmens vilcinādamies pieiet pie galda un pazvana, tad atgriežas pie durvīm. Linda metas Mārgaretai pailgā.) Ejiet tur! Kaktā! (Linda apstājas, nezinādama, ko darīt, bet Mārgareta uzsmaida viņai un pamāj, un viņa pret savu gribu paklausa. Pie durvīm pa labi dziļumā atskan klauvējiens. Doblmens atver tās, nodod Stārkvedera pavēli istabmeitai un atkal aizslēdz durvis.) Joki beigušies. Un salkanai jūtelībai te vairs nav vietas. Atdod papīrus, citādi tev klāsies slikti! (Mārgareta neatbild.)

Čalmerss. Tās ir vīru darīšanas, un tev nav tajās ko bāzt degunu! Atdod papīrus! (Mārgareta joprojām klusē.)

Habards (pieglaimīgi). Atjaujiet jums atgādināt, dārgā misis Calmersa,. ka jūs esat ne vien apzagusi savu tēvu, bet nodevusi arī savu šķiru.

Stārkveders. Un nodarījusi tai nelabojamus zaudējumus.

Mārgareta (dusmās liesmodama, norāda uz Linkolna portretu). Viņš arī nodarīja nelabojumus zaudējumus savai šķirai, atbrīvodams vergus un saglabādams mūsu valsti! Viņš neatzina nekādas šķiras. Es uzskatu par labāku nodot jūs visus, bet nenodot viņu!

Stārkveders. Blēņas! Demagoģija!

(Pie durvīm klauvē. Doblmens tās atver. Ienāk saimniecības vadītāja misis Midltone un divas pārbijušās istabmeitas. Viņas apstājas skatuves dziļumā. Saimniecības vadītāja panāk uz priekšu un gaidot lūkojas Stārkvederā.)

Saimniecības vadītāja. Klausos, ser.

Stārkveders. Misis Midltone, aizvediet misis Calmersu tur, aiz slietņa, un pārmeklējiet! Istabmeitas jums palīdzēs. Izģērbiet viņu un pamatīgi pārmeklējiet!

(Istabmeitas apjūk.)

Saimniecības vadītāja (lietišķi). Skaidrs, ser. Ko pavēlēsit meklēt?

Stārkveders. Papīrus, dokumentus, visu, ko viņa slēpj. Atdosit tos man.

Mārgareta (pēkšņā panikā). Cik tas ir briesmīgi!

Stārkveders. Un tava zādzība nav briesmīga?

Mārgareta (citiem vīriešiem, ignorēdama Ratlendu un nepievērsdama uzmanību Doblmenam). Gļēvuļi! Vai tiešām jūs pieļausit, lai notiek šis kauna darbs? Tom, vai tiešām tevī nav saglabājusies ne kripata vīra krietnuma?

Čalmerss (tiepīgi). Atdod papīrus!

Mārgareta. Mister Ratlend …

Ratlends (apmulsis, glaimīgi pamācošā balsī). Mana dārgā misis Calmersa! Ticiet man, es no sirds nožēloju šo nepatīkamo incidentu. Bet ir tak pavisam skaidrs, ka jums nav taisnība. Jūsu vaina ir tik nepārprotama, ka sirdsapziņa man liedz iejaukties …

Doblmens (pēkšņi zaudēdams savaldību). Es vairs nespēju! Ser, es pie jums vairs nestrādāju. Kāda nejaucība! Es tūlīt atlūdzos. Es nepiedalīšos tik neglītās izdarības! (Mēģina atslēgt durvis.) Es aizeju! Necilvēki! Gatavie necilvēki! (Sāk krampjaini elsot.)

Čalmerss. Acīmredzot vēl viens pielūdzējs.

(Doblmenam beidzot izdevies atslēgt durvis.)

Stārkveders. Nejēga! Aiztaisiet durvis! (Doblmens vilcinās.) Slēdziet ciet! (Doblmens paklausa.)

Mārgareta (skumji pasmaidīdama, laipni). Pateicos, mister Doblmen. (Tēvam.) Zvēru, ka pie manis neko neatradīs. Lūdzu, tici man! Nepieļauj šo nevajadzīgo apvainojumu …

Stārkveders (pārtraukdams). Atdod dokumentus!

Mārgareta. Es zvēru, ka man to nav. Tu pie manis tos neatradīsi.

Stārkveders. Tu man meloji par Noksu. Man nav iemesla tev ticēt arī šoreiz.

Mārgareta (noteikti). Ja tu to izdarīsi, tu man vairs nebūsi tēvs. Tu mani nekad vairs neredzēsi. Es tev zvēru!

Stārkveders Tev ir mans raksturs, tev būs grūti aizmirst, no kā tu to esi mantojusi. Misis Midltone, sāciet pārmeklēt!

(Saimniecības vadītāja pamāj istabmeitām un dodas pie Mārgaretas.)

Konija (dusmīgi). Tēvs! Ja tu to izdarīsi, es nekad vairs ar tevi nerunāšu! (Raud.)

(Misis Stārkvedera visas nakamās ainas laika mokas histērijā.)

Stārkveders (palūkojas pulksteni, rosīgi). Es esmu zaudējis pietiekami daudz laika. Misis Midltone, netūļājieties!

Mārgareta (drausmīgā satraukumā, atkāpdamās no saimniecības vadītājas). Es neļaušu! Neļaušu! Es pretošos!

Stārkveders Ja vajag, lietojiet spēku!

(Istabmeitas apstājas neziņā, tomēr saimniecības vadītāja ar mājienu norāda, lai viņas paklausa. Mārgareta kāpjas atpakaļ, kamēr sievietes atspiež viņu lidz rakstāmgaldam.)

Saimniecības vadītāja. Klausieties, misis Calmersa, esiet taču prātīga … (Mārgareta dreb, bet neskatās uz misis Midltoni. Tā uzliek roku uz Mārgaretas pleca.)

Mārgareta (nikni nokrata roku, valdonīgi). Atpakaļ! (Saimniecības vadītāja instinktīvi atkāpjas. Viņai seko ari istabmeitas. Tomēr tikai uz mirkli. Sievietes atkal tuvojas Mārgaretai un satver viņu.) Linda! Linda! (Linda metas pailgā savai kundzei, taču viņu saķer Čalmerss un attur ar varu. Mārgaretu, kas cenšas izrauties, saimniecības vadītāja un istabmeitas aizvelk aiz slietņa. Istabmeitām acīmredzot uzdevums iepaticies. Viena no viņām iznāk ārā, lai ienestu aiz slietņa krēslu, uz kura viņas ar varu nosēdina Mārgaretu. Aizslietnis nav sevišķi augsts, un cīņas laikā virs tā pazib Mārgaretas kailās rokas. Dzirdami klusināti izsaucieni un saimniecības vadītājas pieklājīgā balss: sieviete mēģina Mārgaretu pierunāt. Mārgareta pēkšņi žēlabaini iekliedzas.) Nē! Nē! (Ciņa iedegas arvien niknāka, aizslietnis krīt un atsedz puskailo Mārgaretu, kas sēž uz krēsla. Rokā viņai sažņaugta aploksne, kuru istabmeitas velti mēģina izraut.)

Misis Stārkvedera (kliegdama). Entonij! Šīs sievietes noplēsušas viņai drēbes! (Linda ar divkāršu spēku pūlas izrauties Čalmersam no rokām. Stārkveders ar Ratlenda palīdzību uzstāda aizslietni, tad padomājis aizvelk to tālāk no Mārgaretas.)

Mārgareta. Nē! Nē!

(Saimniecības vadītāja uzvaras priekā nodod aploksni

Habardam.)

Habards (asi). Tā ir pavisam cita aploksne. (Palūkojas uz adresi un nodreb.) Vēstule Noksam.

Stārkveders. Atplēsiet! Izlasiet! (Habards atplēš aploksni. Ciņa aiz slietņa norimst.)

Habards. Tā ir tikai misis Calmersas fotogrāfija. (Lasa uzrakstu.) «Nākamības ķīlai. Mārgareta.»

Čalmerss (atgrūdis Lindu, ātri pieiet pie Habarda). Atdodiet! (Paņem fotogrāfiju, pārlasa uzrakstu, saplēš kartīti gabalos un mīda kājām.)

Stārkveders. Tas nav tas, ko mēs meklējam, misis Midl- tone. Turpiniet! (Cīņa norimst, tālākā pārmeklēšana notiek klusu. Aizslietnis reizēm sakustas: meklētājas, izģērbjot Mārgaretu, lāgiem tam pieduras.)

Saimniecības vadītāja (iznākdama ārā). Vairāk nekā nav, ser.

Stārkveders. Vai jūs izģērbāt viņu pavisam?

Saimniecības vadītāja. Jā, ser.

Stārkveders. Līdz ādai?

Saimniecības vadītāja (neko neatbildējusi, pazūd aiz slietņa, acīmredzot lai noģērbtu Mārgaretai pēdējo, — un tad atkal iznāk ārā.) Jā, ser.

Stārkveders. Un nekā nav?

Saimniecības vadītāja. Nekā, ser.

Stārkveders. Pasviediet šurp viņas kleitu un visu, kas viņai bija mugurā!

(No aizslietņa viņpuses izlido sieviešu drēbju kaudzīte, kas nokrīt pie apjukušā Doblmena kājām.)

Čalmerss (izpurina drēbes. Ielūkojas aizslietņa viņ- pusē). Nekā.

(čalmerss, Stārkveders un Habards neizpratnē saskatās. Istabmeitas iznāk ārā un dodas uz durvīm labajā pusē.)

Stārkveders (neuzticēdamies Calmersam, pats vēlreiz izpurina Mārgaretas apģērbu. Jautājoši palūkodamies uz aizslietņa pusi, Calmersam). Vai tu esi pārliecināts, ka papīru viņai nav?

Čalmerss. Pilnīgi pārliecināts. Nav.

Stārkveders (saimniecības vadītājai). Misis Midltone, pārmeklējiet istabmeitas!

Saimniecības vadītāja (aptaustīdama istabmeitas). Viņām nekā nav, ser.

Mārgareta (aiz slietņa, klusi, bez kādas izteiksmes). Vai es tagad drīkstu apģērbties? (Klusums.) Man…

salst. (Klusums.) Ielaidiet pie manis, lūdzu, Lindu! (Stārkveders igni pamāj Lindai, ļaudams viņai iet pie Mārgaretas. Linda uzlasa drēbes un ienes aiz slietņa.)

Stārkveders (saimniecības vadītājai). Varat iet.

(Saimniecības vadītāja un istabmeitas aiziet.)

Doblmens (nedroši). Vai durvis slēgt ciet?

(Stārkveders neatbild, un durvis paliek neaizslēgtas.)

Konija (pieceldamās). Vai māmiņu drīkst aizvest? (Stārkveders drūmi pamāj ar galvu. Konija palīdz misis Stārkvederai piecelties.)

Misis Stārkvedera (grīļodamās un atkal atslīgdama krēslā). Ļauj man atvilkt elpu, Konij! Man tūlīt kļūs labāk. (Stārkvederam, kas, tāpat kā iepriekš, nepievērš viņai uzmanību.) Entonij, es likšos gultā. Tas man bija par daudz. Es būšu slima. Ne par kādu braukšanu šodien nevar būt ne runas. (Nopūšas un atmetas pret krēsla atzveltni, aizver acis. Konija apvēdina viņu ar vēdekli un tur viņai pie deguna ožamo sāli.)

Čalmerss (Habardam). Ko tagad lai dara?

Habards (paraustīdams plecus). Nav ne mazākās jausmas. Es tikko biju atnesis vēstules, kad ienāca misis Calmersa. Kas ar tām noticis? Nav šaubu, ka viņai to nav.

Čalmerss. Bet kādēļ? Kādēļ viņa tās būtu ņēmusi?

Habards (norādīdams uz fotogrāfijas atliekām, kuras samīdītas guļ uz grīdas. Vēsi). Man iemesls šķiet pavisam skaidrs.

Čalmerss. Jūs tā domājat? Jūs esat par to pārliecināts?

Habards. Es tak jums stāstīju, kas vakar notika viņa istabā. Kas jums vēl vajadzīgs?

Čalmerss (dusmās). Tas jau arī ir labais! Plātās ar savu morālo pārākumu, sprediķo augstā stilā par zagšanu, bet pats ir vislielākais zaglis, kas laupa mums vissvētāko…

(No aizslietņa iznāk Mārgareta. Viņa ir apģērbta, Linda ejot sakārto viņas kleitu un sasien cepures plīvuru. Mārgareta apstājas pie Ratlenda, nemaz viņu neredzēdama.)

Ratlends (nedroši). Cik tas viss ir nepatīkami! Kas to varēja domāt? Es nožēloju, dziļi nožēloju … Nevaru nemaz izteikt, misis Calmersa, kā es nožēloju, ka tiku piespiests būt klāt tādā nepatīkamā… (Mārgaretas skatiens liek viņam apklust.)

Mārgareta. Pēc ta, kas noticis, tēvs, man atliek vienīgi …

Čalmerss (viņu pārtraukdams). Iet pie sava mīļāka?

Mārgareta (ledaini). Varat domāt par mani visu, kas vien jums tīk.

Čalmerss. Un aiznest viņam to, ko viņa dēļ nozagi…

Stārkveders (atjēgdamies). Bet pie viņas nekā neatrada! Un no istabas viņa nav izgājusi. Te dokumentu nav. Kur tad tie īsti ir? (Mārgareta iet uz durvīm, kuras viņai atver Doblmens. Viņa palaiž Lindu pa priekšu un pakavējas uz sliekšņa, lai noklausītos sarunu līdz galam.)

Habards (īsi iesaukdamies, it kā būtu atradis mīklas atminējumu, ātri pieskrien pie loga un pabīda ietvaru uz augšu). Redziet! Logs nav ciet. Un ietvaru var pabīdīt bez kāda trokšņa. Tagad viss ir skaidrs. (Stārkvederam.) Kad jūs piegājāt pie seifa un pagriezāt viņai muguru, viņa atvēra logu un izsvieda papīrus kādam, kas gaidīja lejā … (Izliecas ārā pa logu, pārlaiž skatienu ielai.) Dokumentu tur nav. Tātad kāds tos pacēlis.

Stārkveders. Bet kā viņa varēja zināt, ka papīri ir pie manis? Jūs taču tos man nupat kā atnesāt.

Habards. Nokss jau vakar vakarā zināja, ka es tos esmu paņēmis. Viņš izskrēja man pakaļ vestibilā, bet es, izdzirdis viņa soļus, braucu ar liftu nevis lejup, bet augšup. Nešaubos, ka Nokss uz karstām pēdām ziņoja viņai. Vienīgi viņa taču varēja dabūt tos atpakaļ. Kādēļ tad viņa šorīt tik pēkšņi te atnāca? Protams, lai nozagtu dokumentus! Viņš savukārt gaidīja lejā. Viņa izmeta sainīti ārā un aizvēra logu… (Aizver to.) Skatieties, ne mazākā trokšņa!… Tad viņa apsēdās. Un tas viss notika tai laikā, kamēr jūs bijāt pagriezis viņai muguru.

Stārkveders. Mārgareta, vai tas ir tiesa?

Mārgareta (uzbudināta). Nu, protams, es izmetu tos pa logu; kā tas jums tūlīt neiešāvās prātā? Protams, pa logu. Viņš… kāds cilvēks gaidīja lejā. Un tagad papīri ir jau tālu. Tik tālu, ka jūs tos vairs nevarat aizsniegt. Tie ir pie viņā. Viņš tos izmantos šodien savā runā kongresā. (Histēriski smejas. Pēkšņi mākslotā pazemībā, viltīgi slēpdama izaicinājumu.) Vai tagad es varu iet? (Neviens viņai neatbild, un viņa iziet ārā. Klusums. Stārkveders, Čalmerss un Habards apjukuši skatās cits citā.)

Priekškars.

IV CĒLIENS

Tai pašā dienā pulksten pusdivos. Dekorācijas kā pirmajā cēlienā. Priekšplānā pa labi sēž Nokss un gaida. Viņš izskatās nomākts. Pa labās puses durvīm ienāk Mārgareta. Nokss neveikli pieceļas un paspiež viņai roku.

Mārgareta (mierīgi un nosvērti). Es zināju, ka jūs nāksit. Dīvaini: nupat vakar mēs abi šķīrāmies uz mūžu, un šodien man atkal vajadzēja sūtīt pēc jums… (Pēkšņi satraukta.) Kas noticis? Vai jūs esat slims? Jums ir tik aukstas rokas. (Silda ar abām delnām viņa roku.)

Nokss. Redzat, kas es esmu par cilvēku — te liesma, te ledus. (Pasmaidīdams.) Bet labāk sadegt.

Mārgareta (aptvērusi, ka joprojām tur viņa roku). Apsēdieties un izstāstiet, kas noticis! (Pieved viņu pie krēsla, apsēdina un apsēžas ari pati.)

Nokss (aprauti). Vakar vakarā, pēc tam kad jūs aizgājāt, Habards nozaga man dokumentus.

Mārgareta (ļoti lietišķi). Nē, viņš to izdarīja jau manā klātbūtnē: viņš bija paslēpies jūsu guļamistabā.

Nokss (izbrīnījies). Kā jūs to zināt? Bet viņš vismaz gan nezināja, ka jūs esat atradusies blakus.

Mārgareta. Zināja gan.

Nokss (nikni). Vai tiešām viņš uzdrošinājās?…

Mārgareta. Jā, apmēram pirms divām stundām viņš pastāstīja visu, ko redzējis, manam tēvam, mātei, Koni- jai, kalpotājiem, vārdu sakot, visiem.

Nokss (pietrūkstas kājās un sāk uztraukts staigāt pa istabu). Neģēlis!

Mārgareta (mierīgi). Liekas, es viņu arī tā nosaucu. (Rūgti pasmaidīdama.) Tā bija brīnišķīga ģimenes idille. Māte kliedza, ka viņa neticot… bet tā bija tikai histērija. Protams, viņa noticēja gan. Un Konija arī. Tāpat kā visi citi…

Nokss (apstājas, šausmu pārņemts, skatās viņā). Un viņi jūs apvainoja …

Mārgareta. Nē, bija daudz ļaunāk. Viņi necēla pret mani nekādu apsūdzību, viņi uzskatīja, ka mana vaina ir jau pierādīta … ka jūs esat mans … mīļākais.

Nokss. Vai viņi tiešām noticēja šim tipam?

Mārgareta. Viņam blakus telpās bijuši vēl divi liecinieki.

Nokss (atviegloti). Nu, tas jau ir labāk. Viņi būs spiesti sacīt patiesību. Mēs nedarījām nekā nosodāma. Mēs taču atteicāmies viens no otra …

Mārgareta. Jūs šos cilvēkus nepazīstat. Ticiet man, viņi ir izgājuši labu skolu. Un zvērēs vienalga ko. (Viņa rūgti iesmejas.) Tie taču ir mana tēva ļaudis, viņa nolīgti okšķeri.

Nokss (atslīgdams krēslā un saņemdams galvu rokās). Ak dievs, kas jums bija jāizcieš! Varu iedomāties … vistuvāko cilvēku klātbūtnē… Un es visu laiku domāju, kādēļ jūs mani saucāt… Tagad es saprotu …

Mārgareta. Nē, nesaprotat.

Nokss (nepievērsdams uzmanību viņas vārdiem un atkal soļodams pa istabu). Kāda tur starpība! Tik un tā politikā es esmu beigts cilvēks. Viņu plāns izdevies uz goda. Jūs mani brīdinājāt, Džifords mani brīdināja, visi mani brīdināja. Bet es uzvedos kā pēdīgais muļķis. Man nav palicis nekas … vienīgi jūs. (Brīdi klusums. Pēkšņi viņa seja sāk starot.) Zināt, Mārgareta, es pateicos dievam, ka tā noticis. Kas par to, ka es vairs nederēšu? Manu vietu ieņems citi cīnītāji, citi vadoņi. Es tikai viņiem lauzu ceļu. Vienalga — tauta uzvarēs. Turpretī es … es toties esmu atradis jūs. Tas ir liktenis. Un es esmu tam pateicīgs. (Pieiet viņai klāt un grib apskaut, taču viņa atkāpjas.)

Mārgareta (ar skumju smaidu). Nu jūs liesmojat. Mēs esam apmainījušies lomām. Vakar — es, šodien — jūs … Labi, ka kaisle atnāk pie mums dažādos laikos, citādi mēs tās liesmās būtu sadeguši!

Nokss. Dārgā, mēs taču neesam vainīgi, ka tā noticis. Mēs nebijām savtīgi, mēs atsacījāmies viens no otra. Mēs cīnījāmies, un mūs uzvarēja. Un nu liktenis mūs saved kopā. Pēc tā, kas šorīt noticis, jums ir viens vienīgs patvērums — es. Es turpretī, par spīti visām savām pūlēm, esmu beigts cilvēks. Dokumenti nozagti, un es savu runu neteikšu.

Mārgareta (mierīgi). Nē, teiksit gan!

Nokss. Tas nav iespējams! Tad jau jābūt galīgam aitas- galvam. Man nav pierādījumu.

Alārgareta. Jums tie būs… Sai dīvainajā notikumā viena zādzība izraisa otru. Mans tēvs apzog tautu. Dokumentus, kuri atmasko viņu laupīšanā, nozog Gērsts. Habards nozog tos jums un atdod manam tēvam. Es savukārt nozogu tos tēvam un atdodu jums.

Nokss (pārsteigts). Jūs? … Jūs? …

Mārgareta. Nu jā, šorīt. Tāpēc jau visa vētra sacēlās. Ja es tos nebūtu nozagusi, nekas nenotiktu. Habards taču tikko bija paspējis tos atdot tēvam.

Nokss (dziļā aizkustinājumā). Un jūs … darījāt to manis dēļ? …

Alārgareta. Nē, mans dārgais, jūsu dēļ ne. Tad es nebūtu tik drosmīga. Tad es padotos. Protams, mana pirmā doma bija par jums. Taču viss bija tik briesmīgi… ja es būtu darījusi to vienīgi jūsu dēļ, tad nebūtu izturējusi. Es būtu padevusies. Bet visas šīs šausmas padarīja mani redzīgāku, un es atcerējos, ko jūs man tikāt sacījis. Un sapratu, ka jums bijusi taisnība. Es domāju par tautu, par bērniem. Un izcietu to viņu dēļ. Jūs viņus aizstāvat. Es nozagu dokumentus, lai jūs varētu aizlikt par viņiem vārdu savā runā. Vai tagad jūs to saprotat, mans dārgais? (Citā balsi, dusmīgi.) Vai zināt, ko tas man maksāja? Vai zināt, ko viņi šodien tur, mana tēva mājā, ar mani izdarīja? Viņi mani apkaunoja, pazemoja, es nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka tāda rīcība ir iespējama. Viņi pasauca kalpotājus, izģērba mani un pārmeklēja visu acu priekšā — ne tikai tuvinieku, bet ari Habarda, mācītāja un sekretāra acu priekšā, vārdu sakot, visu acu priekšā!

Nokss (satriekts). Viņi… jūs izģērba?

Mārgareta. Kailu! Tā bija tēva pavēle.

Nokss (pēkšņi iztēlodamies šo ainu). Mans dievs!

Mārgareta (savaldījusies, raugās viņa šausmās sastingušajā sejā, ciniski). Neuztraucieties! Tas nebija tik briesmīgi, kā jūs domājat. Viņi aizlika man priekšā aizslietni. (Nokss jūtas mazliet atvieglots.) Tiesa, cīņas laikā tas nokrita.

Nokss. Bet kāpēc … kādā nolūkā viņi to darīja?

Mārgareta. Meklēja dokumentus. Viņi zināja, ka es tos esmu paņēmusi.' (Nopietni.) Jūs redzat, es tos esmu nopirkusi ar savām ciešanām. Man ir tiesības ar tiem rīkoties. Es tos atdošu jums, un jūs teiksit savu runu.

Nokss. Man tie nav vajadzīgi.

Mārgareta (pazvana). Nu, nē, nav tiesa. Tagad tiem jābūt jums dārgākiem par visu pasaulē!

Nokss (šūpodams galvu). Man žēl, ka jūs tā darījāl

Mārgareta (pieiet viņam klāt un noglāsta matus). Ko?

Nokss. Man žēl, ka jūs atdosit dokumentus… Es jau esmu pieradis pie domas, ka tie ir zuduši. Esmu samierinājies ar domu, ka, zaudējis cīņu, dzīvošu jums. (Satver Mārgaretas roku un piespiež pie lūpām.) Labāk atdodiet tos atpakaļ tēvam! (Mārgareta strauji atkāpjas no viņa. No labās puses ienāk sulainis.)

Mārgareta. Atsūtiet pie manis Lindu! (Sulainis iziet ārā.)

Nokss. Ko jūs gribat darīt?

Mārgareta (apsēzdamās). Gribu Lindu aizsūtīt pec papīriem. Tie taču vēl atrodas tur, tēva kabineta, es tos paslēpu aiz Ābrama Linkolna portreta. Viņš tos vis neizdos!

Nokss (dedzīgi). Mārgareta! Lai paliek dokumenti! Nesūtiet pēc tiem! Šie papīri man nav vairs vajadzīgi. (Pietrūkstas kājās un satraukts metas viņai klāt. Mārgareta pieceļas un atkāpjas.) Tikai jūs — jūs man esat vajadzīga! (Satver viņas roku un noskūpsta. Viņa atraujas.)

A^ārgareta (atbīdīdama Noksu, maigi un zobgalīgi). Ai jūs, mans labais, cik tas ir jauki, ka jūs tā sakāt! Bet tas nav iespējams. (Trauksmaini atskatās uz durvīm.) Nē, nē! Lūdzu, apsēdieties! (No labās puses ienāk Linda. Viņa ģērbusies mēteli, galvā cepure. Mārgareta izbrīnījusies.) Kur jūs pošaties iet, Linda?

Linda. Mēs ar Tomiju un aukli gribējām doties uz pilsētu. Auklei šis tas jānopērk.

Mārgareta. Ejiet vien! Tikai vispirms iegriezieties pie tēva! Linda, klausieties uzmanīgi, ko es teikšu: vai atceraties Linkolna portretu, kas karājas tēva bibliotēkā pie sienas? (Linda pamāj ar galvu.) Man vajadzēja mirkli, lai sainīti tur aizmestu. Jums nevajadzēs vairāk. Pacentieties rīkoties tā, lai neviens neko nemanītu! Ņemiet līdzi Tomiju, ievediet viņu pie vecmāmiņas, lai izskatās, ka jūs tieši tāpēc esat atbraukusi. Māte taču slikti jūtas. Lai Tomijs paciemojas pie vecmāmiņas, jūs turpretī pēc iespējas ātrāk atgriezieties te. Uzkāpiet uz grāmatskapja dzegas un paņemiet sainīti, kas aizbāzts aiz portreta! Tas viss jums jāizdara piecpadsmit minūšu laikā. Brauciet ar mašīnu!

Linda. Tomijs ar aukli jau gaida mani mašīnā.

Mārgareta. Pasteidzieties! Un esiet piesardzīga!

(Linda, klusējot palocījusi galvu, iziet.)

Nokss (kaismīgi). Tas ir neprāts! Jūs upurējat kā mani, tā sevi! Es neko nevēlos, vienīgi jūs. Es esmu noguris. Vienīgi mīlestībai tagad ir nozīme. Es pārāk ilgi esmu sapņojis par neaizsniedzamu ideālu. Nu man esat vajadzīga jūs.

Mārgareta (nopietni). Vai re, kā! Tātad tagad jūs manis dēj esat ar mieru atteikties no sava ideāla? (Viņš mēģina iebilst.) Nē, cietiet klusu, es taču nekoķetēju un saprotu, ko jūs gribējāt teikt. Bet es nevēlos, lai jūs kļūtu sev neuzticīgs, es vēlos, lai jūs būtu tas cilvēks, kuru es pazīstu. Un ietu uz priekšu, nevis grieztos atpakaļ. Gļēvulim būt ir viegli; kas ir vieglāk kā atzīt savu sakāvi? Bet es nevarētu mīlēt gļēvuli. Vakar mūs izglāba jūsu spēks. Vai ļūs man varētu būt tik dārgs, ja izrādītu vājumu? Un, lai saglabātu manu mīlu …

Nokss (pārtraukdams viņu, rūgti). … man jāatsakās no tās nesasniedzamu ideālu labā. Mārgareta, atzīstieties — vai gan pasaulē ir vēl kaut kas brīnišķīgāks par mīlestību?

Mārgareta (rotaļīgi). Vīrieša un sievietes mīlestību?

Nokss. Kādu tad citu?

Mārgareta (nopietni). Ir vēl brīnišķīgāka mīlestība. Cilvēku mīlestība.

Nokss. Tagad jūs skaitāt man sprediķi! Labi, es nekad vairs nesprediķošu. Kopš šī brīža …

Mārgareta. Kopš šī brīža? …

(Ienāk Čalmerss, Mārgareta ar Noksu viņu nepamana.)

Nokss. Es tikai mīlēšu.

Mārgareta. Jūs esat pārpūlējies. Tas pāries, un tad jūs redzēsit īsto ceļu savā priekšā un sapratīsit, ka man ir taisnība. Jūs nedrīkstat aizbēgt no cīņas!

Nokss. Es to drīkstu un gribu. Man vajag jūs, un jums vajag mani — tā ir mūžsenā vīrieša un sievietes vajadzība vienam pēc otra. Nāciet man līdzi tūlīt, nekavējoties! Nedrīkst palaist garām savu laimi! (Pieiet pie Mār- garetas un satver viņas roku. Viņa nepretojas un neatgrūž viņu.) Cīņa turpināsies arī bez manis. Desmitiem citu cilvēku — labāki, stiprāki par mani — stāsies manā vietā. Kāpēc es to saku? Es mīlu jūs, mīlu. Un visā plašajā pasaulē nav nekā cita — ir tikai mana mīlestība pret jums.

Mārgareta (aizkustināta sāk šaubīties). Ai, jūs esat kā liesma… (Čalmerss nikni iekliedzas un metas pie Noksa. Pamanīdami Čalmersu, abi satrūkstas. Mārgareta nostājas viņam ceļā un atbīda no Noksa.) Lūdzu, Tom, bez scēnām! Es taču tev esmu vienaldzīga. Patiesībā tu tā nemaz nejūti. Tas tev nesāp. Tu gluži vienkārši maksā meslus tradīcijām, pieklājības normām, audzināšanai. Atceries, ka tev ir slima sirds. Doktors Vests tevi brīdināja …

(Čalmerss, strauji mēģinādams piekļūt pie Noksa, sagrīļojas, pieliek roku pie sirds. Viņa seja savaigstās sāpēs. Mārgareta viņu satur un pieved pie krēsla. Viņš atslīgst

tajā.)

Čalmerss (murminādams). Sirds… mana sirds…

Nokss (tuvodamies). Varbūt es varu palīdzēt? …

Mārgareta (mierīgi). Nekas. Tūlīt viņam kļūs labāk.

(Viņa skaita Čalmersa pulsa sitienus, čalmerss negaidot ar spēku atgrūž viņas roku un izslējās.)

Nokss (vilcinādamies). Tad es varbūt labāk iešu.

Mārgareta. Nē! Pagaidiet, kamēr atgriezīsies Linda! Un, otrkārt, jūs taču nevarat atstāt mani patlaban vienu.

Nokss (aizskarts, izrādīdams, ka vēlas palikt). Es neesmu gļēvulis.

Čalmerss (vārgā balsī, kas pamazām kļūst spēcīgāka). Pagaidiet, man jums jāsaka daži vārdi! (Brīdi klusē, atguvies runā parastajā skaļumā. Iznīcinoši.) Esat nu gan jūs labs reformu aizstāvis! Vakar melsāt te par visādām zādzībām … Un nu izrādās, ka cēlais no cēlākajiem, tikumīgākais no tikumīgākajiem Ali-baba, kas ienācis laupītāju alā, ir gluži parasts zaglis. (Atdarinādams Mār- garetu.) «Ai, jūs esat kā liesma!» (Parastajā balsī.) Es jūs sauktu par zagli, tikai par zagli, jo jūs zogat citam sievu.

Mārgareta (mierīgi). Nu, diezin vai to varētu saukt par zādzību.

Čalmerss (izsmiedams). Ak tā, es piemirsu. Viņš taču ņem tikai to, kas viņam jau pieder.

Mārgareta. Gluži tā nu nav … Bet viņš nav zaglis, ja ņem to, ko viņam no brīva prāta piedāvā.

Čalmerss. Tad tik tālu tu esi aizgājusi! Tu piedāvājies viņam pati…

Mārgareta. Tieši tā. Es piedāvājos viņam pati nupat vakar vakarā. Taču misters Nokss no manis atteicās.

Nokss. Jūs redzat, Mārgareta, ka mums nav izvēles …

Čalmerss (saraudamies). Ak tā! Mārgareta! …

Nokss (nepievērsdams viņam uzmanību). … Stāvoklis ir neciešams.

Čalmerss (uzsvērti). Es jums piekrītu: tas ir neciešami. Jums atliek atstāt manu māju. Jūsu klātbūtne aptraipa tās godu!

Mārgareta. Tev nav nekādu tiesību runāt par godu!

čalmerss. Es nedomāju taisnoties. Daudz gan es tevi mānījis neesmu. Vismaz neesmu to darījis zem savas mājas jumta.

Nokss (metas viņam klāt). Nelietis!

Mārgareta (nostājas starp Noksu un Čalmersu). Nevajag! Viņam ir slima sirds.

Čalmerss (pārmēdīdams Mārgaretu). Lūdzu, bez scēnām. '

Mārgareta (žēlabaini). Nu, ko lai es ar jums daru? Vīrieši ir dīvaini radījumi. Kāpēc lai mēs trīs neparunātos kā prātīgi cilvēki?

Čalmerss (pieceldamies, ironiski). Patiešām. Apsēdīsimies un parunāsim kā prātīgi cilvēki! Nedzīvojam taču akmens laikmetā. Neuztraucieties, mister Noks! Es netaisos brukt jums virsū ar milnu. Sēdies, Mārgareta! (Norāda uz krēslu.) Lūdzu, mister Noks. (Norāda uz krēslu.) Sēdieties! (Visi trīs apsēžas trijstūri.) Divi vīrieši un sieviete — mūžsenais trijstūris. Gluži kā lugās un stāstos.

Nokss. Tā un tomēr citādi. Trijstūris nav noslēgts. Tikai viens no klātesošajiem vīriešiem mīl sievieti.

Čalmerss. Vai jūs esat par to pārliecināts?

Nokss. Pilnīgi. Tas esmu es.

Čalmerss. Hm, varbūt jums taisnība. (Paloka galvu.) Nu, un sieviete?

Mārgareta. Viņa arī mīl tikai vienu no klātesošajiem vīriešiem.

Nokss. Un kā mēs no šī stāvokļa izkļūsim?

Čalmerss (itin kā apsvērdams). Bet viņa vēl nav pateikusi, kuru īsti mīl. (Mārgareta grasās norādīt uz Noksu.) Padomā, Mārgareta! Atceries, kurš no mums ir Tomi ja tēvs.

Mārgareta. Padomā tu arī! Vai tiešām tev, ņemot vērā pēdējos gadus, varētu likties, ka es tevi mīlu?

Čalmerss. Diemžēl es laikam nekad … e… neesmu bijis pietiekami liesmains.

Mārgareta. Tu pats nemaz neapzinies, kādu neapšaubāmu patiesību tagad pateici. Tevi precēdama, es cerēju, ka nāks laiks, kad ar tevi varēs lepoties …

Čalmerss. Atkal jau politika! Kāpēc sievietes nevar un nevar atstāt mierā politiku!

Mārgareta. … un es cerēju, ka tu mani iemīlēsi. Es zināju, ka tu mani nemīli, bet cerēju, ka mīlestība atnāks.

Čalmerss. Piedod manu nekautrīgo jautājumu: vai tad tu mani mīlēji?

Mārgareta. Nē. Bet es cerēju, ka arī pie manis atnāks mīlestība.

Čalmerss. Tātad tas viss bijis viena vienīga kļūda.

Mārgareta. Jā, tava, mana un tēva kļūda.

Nokss. Mēs grasījāmies apspriest nevis pagātni, bet tagadni. Mēs ar Mārgaretu mīlam viens otru. Trijstūris ir izjucis.

Čalmerss. Starp citu, mums nemaz nav trijstūra. Jūs esat piemirsuši Tomiju.

Nokss (īgni). Nu, nav ko mulst arī četros stūros. Sis uzdevums tāpat jāatrisina.

Čalmerss (domīgi). Taču mūsu problēmai ir vēl piektā mala … mēs esam aizmirsuši Mārgaretas nozagtos dokumentus. Lai kā mēs nonāktu pie vienošanās, dokumentiem ir izšķirīga nozīme. (Citā tonī.) Paklausies, Grēta, laikam es esmu uzvedies muļķīgi. Spriedīsim kā pieauguši cilvēki! Noks, jūs vēlaties manu sievu. Varat viņu saņemt ar vienu nosacījumu. Tu, Mārgareta, gribi Noksu. Tu viņu dabūsi ar vienu nosacījumu, ar to pašu iepriekšējo nosacījumu. Atdod dokumentus — un viss nogrims aizmirstībā.

Mārgareta. Viss?

Čalmerss. Viss. Aizmirsīsim un piedosim cits citam!

Mārgareta. Un tu piedosi pat manu … neuzticību?

Čalmerss (stūrgalvīgi). Jā, ja tu atdosi dokumentus.

Galu galā arī es neesmu bijis uzticīga laulātā drauga paraugs, un tava neuzticība, manuprāt, tikai padara mūs līdzīgus. Atdod dokumentus — un tu varēsi iet pie viņa. Es parūpēšos, lai nav nekāda skandāla. Es došu šķiršanos. Bet, ja gribi, paliec te. Izvēlies! Man vajadzīgi dokumenti, skaidrs? (Mārgareta vilcinās.)

Nokss (lūdzot). Mārgareta!

Mārgareta. Nu, bet Tomijs?

Čalmerss (nīgri). Vai tad es neatdodu jūs vienu otram? Ko tev vēl vajag? Tomijs paliks pie manis. Ja tev vajadzīgs Tomijs, paliec pie manis, tikai atdod dokumentus.

Mārgareta. Dokumentus es neatdošu. Un dēlu tāpat neatdošu. Bet es neiešu arī līdzi misteram Noksam.

Čalmerss. Nokss mani neinteresē. Man vajadzīgi dokumenti, un man vajadzīgs Tomijs. Ja tu man viņus neatdosi, laulību šķirs tā, kā paredzēts likumā, un neviena sieviete, ko šķir likums, nevar paturēt bērnu. Lai būtu kā būdams, bērns paliks pie manis.

Mārgareta (mierīgi un apņēmīgi). Paklau, Tom! Un paklausieties jūs arī, Hauerd! Vai tiešām tu domāji, ka es kaut mirkli būtu grasījusies atdot tev dokumentus? Es gribēju tevi pārbaudīt, Tom, gribēju pārliecināties, cik zemu tu esi kritis. Un ne jau tu viens, jūs visi… tur šorīt. Šodien es saņēmu krietnu mācību. Kur tavs izslavētais gods, Tom, ko tu pirms brītiņa gribēji aizstāvēt ar dūrēm? Tu taču esi ar mieru tirgoties pat ar godu … lai dabūtu dažas papīra lapiņas. Un tu esi ar mieru piedot man pat šķietamu neuzticību … (Čalmerss kodīgi pasmīn.) Es zinu, ka tu tik un tā man neticēsi. Taču dokumentus es tev neatdošu, kaut arī tu atņemtu man dēlu. Uz spēles ir pārāk daudzu bērnu liktenis — man nav tiesību upurēt viņus sava bērna dēļ. Es jums šorīt jau sacīju, ka ir divi miljoni Tomiju, un šos bērnus, kas vergo fabrikās, nevar upurēt ne Tomija, ne kāda cita dēļ. (Čalmerss, plecus raustīdams, zobgalīgi smīkņā.)

Nokss. Bet saprotiet taču, Mārgareta, mums abiem vienīgā izeja ir atdot dokumentus. Vai tad šie papīreļi ir mūsu laimes vērti?

Mārgareta. Bet jūs man pats teicāt, ka šie papīriņi miljoniem cilvēku nozīmē laimi! Vai tiešām šīs lielās laimes labā nevar ziedot mūsu mazo laimīti? Tiem cilvēkiem taču arī ir sirds, viņi arī mīl un ilgojas kā mēs abi.

Nokss. Ko spēj izdarīt viens cilvēks? Vai viņa varā ir mainīt vēstures gaitu, visuma ritmu? Lai arī novāktu visus vadoņus reizē, vai kaut kas grozītos? Tauta, vienalga, savu panāks. Tad zagšana vairs nebūs dzīves likums. Tas ir likumsakarīgs process. Neviens to nevar apturēt.

Mārgareta. Bet to var aizkavēt…

Nokss. Kas mēs abi esam? Smilšu graudiņi. Vai smilšu graudiņi var aizturēt paisuma viļņus? … Mēs esam pavisam nenozīmīgi. Toties viens otram mēs esam vesela pasaule.

Mārgareta (skumji un maigi). Vesela pasaule — kopš šī brīža un mūžīgi mūžos …

Čalmerss (iejaukdamies). Vai jūs neuzskatāt, ka mana loma ir visai dīvaina? Man jāsēž un jāklausās, ka svešs vīrietis ar zinātniskās terminoloģijas palīdzību atzīstas mīlestībā manai sievai…

(Nokss un Mārgareta nepievērš viņam uzmanību.)

Nokss. Jūs man esat tik vajadzīga, dārgā.

Mārgareta (izmisumā). Cik bezgala grūti ir atrast pareizo ceļu!…

Nokss (dedzīgi). Jūs redzat, cik ļoti nepieciešami viņam ir šie dokumenti. Viņš par tiem atdos Tomiju.

Čalmerss. Nekā nebija! Ja viņai vajadzīgs Tomijs, lai paliek pie manis. Bet dokumenti viņai tik un tā būs jāatdod. Ja viņa nevar dzīvot bez jums — lai iet pie jums. Taču dokumentus viņa atdos.

Nokss (lūdzot). Mārgareta!

Mārgareta. Klusējiet, Hauerd, nemokiet mani, jūs redzat, man jau tā ir grūti…

Čalmerss (pieceldamies kājās). Labi, man tas ir līdz kaklam. Izlemiet! Noks, varat turpināt savu atzīšanos, bet man nav vēlēšanās būt te klāt. Bez tam es droši vien tomēr traucēju … e… uzliesmošanas procesu. Jums abiem jāizlemj, un to jūs labāk varēsit izdarīt bez manis. Es pa to laiku iedzeršu malku viskija un nomierināšos. (Dodas uz durvīm.) Viņa piekritīs, Noks. Esiet neatlaidīgs! (Durvis paliek stāvam.) Ai, jūs liesma! Liesmojiet tā, lai kaut kas aizdegas! (Iziet.)

(Nokss izmisumā nolaidis galvu uz rokām. Mārgareta skumji nolūkojas viņā. Brīdi klusums.)

Mārgareta (pieiet pie Noksa un glāsta viņam matus). Es zinu, cik tas grūti, mīļais. Man taču arī nav viegli.

Nokss. Bet tas viss nekam nav vajadzīgs!

Mārgareta. Tas ir vajadzīgs. Atcerieties, ko jūs sacījāt vakar. Mēs nedrīkstam laupīt laimi manam bērnam…

Nokss. Un ja viņš atdos Tomiju?

Alārgareta (papurina galvu). …un citiem bērniem tāpat, visu sieviešu visiem bērniem, kas vien dzīvo uz zemeslodes. Jums bija taisnība arī tad, kad jūs sacījāt, ka mēs nevaram dzīvot tikai sev. Mēs dzīvojam starp cilvēkiem. Un mūsu laime vai nelaime saistīta ar visas cilvēces likteni.

Nokss (satver viņas roku un glāsta). Es neko nesaprotu. Es dzirdu tavu balsi un nesaprotu nevienu vārdu, ko tu saki. Balss taču ir daļa no tevis — un es tevi mīlu. Manā sirdī nav vietas nekam citam, tikai mīlai pret tevi — tevi, kas vēl vakar biji man tik tāla un nesasniedzama … Tagad tu esi tik tuva un pieejama. Saki tikai vienu vārdu, vienu pašu mazu vārdiņu! Saki jel, saki! (Piekļauj viņas roku pie lūpām un neatlaiž.)

Mārgareta (ilgu pilna). Ja tu zinātu, kā man to gribētos teikt! Bet es nedrīkstu.

Nokss. Tev jāsaka.

Mārgareta. Ir daudz kas cits — cildenāks, kas pavēl man rīkoties. Vai tiešām tu esi visu aizmirsis? Vai tiešām tu esi aizmirsis, ko pats man sacīji? Par to, kas cilvēkam ir galvenais, par to, kas mūsu dzīvē ir pats lielākais, par to, kas ir daudz svarīgāks pat par mūsu mīlu?

Nokss. Es tevi nespēju pārliecināt… Bet es tik un tā tevi mīlu.

Mārgareta. Un es mīlu tevi.

(No labās puses ienāk Čalmerss un redz Mārgaretu stāvam blakus Noksam. Viņa joprojām glāsta Noksa matus.)

Čalmerss (vieglā gandarījumā, kurā ieskanas sarkasms). Redzu, ka jūs esat mani paklausījuši un izlēmuši. (Neviens neatbild. Mārgareta, nebilzdama ne vārda, atstāj Noksu un apsēžas. Nokss joprojām sēž, nolaidis galvu uz rokām.) Nē? (Mārgareta papurina galvu.) Labi, es esmu pārdomājis un grozījis noteikumus. Grēta, vari iet pie viņa un ņemt līdzi Tomiju. (Mārgareta sāk šaubīties, bet Nokss, nolaidis galvu uz rokām, viņu neredz.)

Dabūsi šķiršanos, viss būs kārtībā. Arī Tomijs būs pie tevis.

Nokss (pēkšņi paceļ galvu, līksmi lūdzot). Mārgareta! (Mārgareta svārstās, tomēr joprojām klusē.)

Čalmerss. Mēs nekad neesam lāgā satikuši, tomēr es neesmu tik slikts, kā tu domā. Es esmu miermīlīgs cilvēks. Vienmēr esmu tāds bijis. Nelikšu tev nekādus šķēršļus ceļā. Taču saproti: es esmu sprukās. Tu mīli citu, man turpretī katrā ziņā jāatdod dokumenti tavam tēvam. Tas ir svarīgāk, nekā tu domā.

Mārgareta (dzēlīgi). Acīmredzot šie dokumenti ir ļoti svarīgi…

Nokss. Mārgareta, atdod viņam šos papīrus!

Čalmerss. Tātad tie vēl nav pie jums?

Mārgareta. Nē, tie ir pie manis.

Nokss. Atdod viņam!

Čalmerss. Vai tad tu neredzi, ka viņš ir ar mieru mainīt tos pret brunčiem? Ir nu gan cīnītājs!

Nokss (ar lepnumu). Es viņu mīlu.

Mārgareta (Calmersam). Tas ir acumirkļa vājums. Kam gan tā negadās? Tas pāries. Vakar viņš bija stiprs. Būt vājam ir cilvēcīgi. Taču man ir dārgs pat viņa vājums, jo tā cēlonis ir mīlestība. Dievs ir mans liecinieks, ari es biju vāja un nekaunos no tā. Man atņēma spēku mīlestība, un to nav viegli klusināt pat ar domu par pienākumu. Par tikumisko pienākumu. (Steidzīgi.) Saproti mani pareizi, Tom! Runa nebūt nav par to morāli, pie kuras turaties jūs. Man ir, vienaldzīgas tenkas un bulvāru avīžu netīrās pļāpas. Man vienalga, ko domā pasaule. Man būtu laime tūlīt aiziet pie ITauerda. Kaut arī tu nedotu šķiršanos — es ar prieku aizietu bez šķiršanās, apkaunota … ja vien … ja vien mans solis nenozīmētu ciešanas citiem. (Noksam.) Es būtu laimīga, Hauerd, un manu sirdi pieskandinātu putnu dziesmas. Es būtu vislaimīgākā sieviete pasaulē. Ja vien no tā neciestu citi. Bet ir kāda cildenāka morāle. Mēs nedrīkstam darīt ciešanas citiem. Mēs nevaram zagt viņiem laimi. Jo nākotne pieder viņiem, un mēs nevaram un nedrīkstam upurēt šo nākotni mūsu personiskās laimes labad. Vakar vakarā, kad es aizgāju pie tevis, Hauerd, es biju vāja un daudz ko nesapratu. Tad es vēl īsti nezināju, cik nelietīga un zemiska ir tā pasaule, kurā es dzīvoju. Šodien man atvērās acis. Es uzzināju, ka baznīcas morāle ir izlikšanās. Viņiem ir dziļāk noslēpta un spēcīgāka morāle — dolāru morāle. Mans tēvs, mans vīrs, visa mana ģimene bija ar mieru neredzēt to, ko viņi uzskatīja par laulības pārkāpumu. Kādēļ? Tikai dažu papīra lapiņu dēļ, kuras dotu tiem privilēģijas arī turpmāk apzagt un aplaupīt tautu. (Calmersam.) Tu biji ar mieru, Tom, tu pat ļoti gribēji atdot mani cilvēkam, kuru tu uzskati par manu mīļāko, atdot ne vien mani, bet pat paša dēlu, lai man šis darījums liktos pieņemams. Kāpēc? Vai tāpēc, ka tu mīli citu sievieti? Nē! Vai tevi mudināja cilvēkmīlestība? Itin nemaz! Vai to no tevis prasīja ticība dievam? Nebūt ne! Tevi urdīja vēlēšanās arī turpmāk aplaupīt tautu, zagt no tās naudu, maizi, sviestu, kurpes, zeķes, cepures — visu, ko vien jūs spējat tai nozagt! (Noksam.) Tagad es saprotu, Hauerd, kādā sīvā cīņā mēs — tu un es — esam iesaistījušies. Mums jācīnās drosmīgi un nav jāžēlojas — kā tev, tā man — man pat vairāk nekā tev. Es dzīvoju laupītāju alā. Vēl vairāk, es esmu laupītāju meita. Visa mana ģimene ir laupītāji. Visu savu mūžu es esmu baudījusi laupīšanas augļus. Man pietiek! Kādam šī laupīšana jāizbeidz, un es to darīšu. Un tev man jāpalīdz, Hauerd!

Čalmerss (klusi iesvilpdamies). Dīvaini, ka tu neesi kļuvusi par sufražisti… Tavs oratora talants tur būtu vesela bagātība …

Nokss (skumji). Visbriesmīgākais ir tas, Mārgareta, ka tev ir taisnība: savu laimi mums patiešām vajadzētu zagt no citiem. Bet vai gan man ir viegli atteikties no tevis? Tik bezgala grūti ir atteikties no laimes… (Mārgareta pateicīgi palūkojas viņā.)

Čalmerss (indīgi). Jā, es jums ticu, no viņas nav viegli atsacīties. Paverieties, viņa ir glīta. Ikviens varētu apskaust …

Mārgareta. Tom, es būšu ar mieru šķirties bez kāda trokšņa, es apprecēšu misteru Noksu un ņemšu sev līdzi Tomiju. Ar vienu noteikumu.

Čalmerss. Kādu?

Mārgareta. Dokumenti paliks pie manis. Un Nokss tos izmantos šodienas runā.

Čalmerss. Kas nu par daudz, tas par daudz!

Mārgareta. Lai notiktu kas notikdams, lai tu darītu ko darīdams; šodien viņš runās. Es esmu ar mieru maksāt par to visaugstāko cenu.

Čalmerss. Ja neatdosi dokumentus, nedabūsi ne šķiršanos, ne dēlu. Neko!

Mārgareta. Tātad tu spied mani palikt te. Es neesmu izdarījusi nekā slikta, un tu jau arī negribēsi celt skandālu. (Ienāk Linda, apstājas un jautājoši skatās Mārga- retā.) Re, kur arī dokumenti! (Lindai.) Dodiet šurp! (Linda panāk uz priekšu, izvelk dokumentu sainīti. Čalmerss mēģina izķert tos viņai no rokām.)

Nokss (atgrūž Čalmersu). Tikai mieru!

(Čalmerss sagrīļojas, piespiež roku pie sirds.)

Mārgareta (Čalmersam gādīgi). Nu redzi — tev atkal kļūst slikti. Esi piesardzīgs! (Čalmerss pasper dažus nedrošus soļus, lai varētu sasniegt zvanu.) Hauerd! Apturi viņu! Ja viņš pazvanīs, kalpotāji atņems mums dokumentus. (Nokss pasper soli uz priekšu, taču Čalmerss atkrīt krēslā, atmetis galvu atpakaļ un izstiepis kājas uz priekšu.) Linda, ūdeni! (Linda atdod dokumentus Mārgaretai un izskrien pa durvīm labajā pusē. Mārgareta noraizējusies pieliecas pie Čalmersa.)

Nokss (pēc īsa klusuma brīža, pieskardamies Mārgaretas rokai). Dod dokumentus man! (Mārgareta sniedz viņam dokumentus, viņš tur tos rokā, Mārgareta pateicīgi lūkojas viņā. Ienāk Linda ar ūdens glāzi, pasniedz to Mārgaretai. Mārgareta pieliek glāzi Čalmersam pie lūpām.)

Čalmerss (nikni izsit viņai glāzi no rokām un ar pūlēm izgrūž). Viskiju ar sodu! (Linda jautājot lūkojas Mārgaretā. Tā vilcinās, tad parausta plecus un paloka galvu. Linda ātri noiet pa labi).

Mārgareta (Noksam). Tagad tu iesi un teiksi savu runu!

Nokss (noglabādams dokumentus svārku iekšējā kabatā). Jā, es teikšu savu runu.

Mārgareta. Lai tavi vārdi ved mūs tuvāk nākotnei! Lai tavā runā skan to miljonu cilvēku balsis, kuriem zog laimi! (Čalmerss ciniski smejas.) Tu zini — mana sirds pieder tev. Es ticu, ka pienāks diena, kad mēs, neaptraipīdami savu godu, nevienam neko nelaupīdami, nevienam nenodarīdami ciešanas, būsim kopā … uz mūžu!

Nokss (nomākti). Bet līdz tam?

Mārgareta. Mums jāgaida.

Nokss (apņēmīgi). Mēs gaidīsim.

(Linda ienes viskija glāzi un pasniedz Calmersam — tas dzer. Mārgareta pamāj Lindai. Linda iziet.)

Čalmerss (izsliedamies taisni). Manu nāvi, vai?

Nokss. Tiesa, es gan to nedomāju, bet, ja nu jūs pats ierosināt, tad tā ari ir izeja. Jūsu sirds acīmredzot ir nolietojusies. Jūs agri esat zaudējis kā spēkus, tā sirdsapziņu. Atcerieties: kā tas saimnieks, kas tikmēr zaga sienu paša zirgam, kamēr tas nosprāga. Mēs esam pacietīgi. Domāju, ka jūs neliksit gaidīt mums pārāk ilgi.

Čalmerss (neticīgi pasmiedamies un dzerdams maziem malkiem viskiju). Nu, Noks, mūsu partija beigusies neizšķirti. Jūs nedabūjāt šo sievieti. Es arī ne. Viņa dzīvos zem mana jumta un … laikam gan vairāk neko. Šķiršanos es viņai nedošu. Kāda tur jēga? Redzat, bērns viņu piesaistījis ciešām saitēm pie manis. Jūs viņu nedabūsit.

(Nokss, neveltīdams viņam uzmanību, iet uz durvīm, kas atrodas skatuves dziļumā. Stāvēdams uz sliekšņa, viņš pagriežas atpakaļ. Brīdi klusums.)

Mārgareta. Strādā! Esi drosmīgs! Tu esi mans bruņinieks. Ej!

(Nokss aiziet. Mārgareta stingi noraugās viņam pakaļ, novērsusi seju no skatītāju zāles.)

Čalmerss. Grēta! (Viņa nedzird.) Paklau, Grēta! (Turēdams glāzi rokā, pieceļas un dodas viņai klāt.) Viņa runa sacels velnišķīgu traci. Bet tas nebūs tik briesmīgi, kā domā tavs tēvs. Troksnis norims. Vai nu mazums afēru atklājies, taču vara tik un tā palikusi mūsu rokās. Viss taču pāriet. Mūsu ķīviņš tāpat… Varbūt mēs arī vēl salabsim, ko? (Mārgareta joprojām neklausās, ko viņš saka.) Kāpēc tu klusē? (Brīdi pagaida, tad pieskaras viņas rokai.) Grētiņ!

Mārgareta (pagriežas pret viņu, neizsakāmā riebumā). Nepieskaries man! (Čalmerss atraujas.)

Priekškars.

Content

Londons Džeks Zādzība

zādzība

DARBOJAS:

PERSONĀŽA RAKSTUROJUMS

I CELIENS

II CĒLIENS

III CĒLIENS

IV CĒLIENS