Londons Džeks

Sala bērni. Stāstu krājums

Džeks Londons

Sala bērni. Stāstu krājums

ZIEMEĻZEMES MEŽU DZĪLES

Pēc grūta ceļa vēl tālu aiz vispēdējās krūmu skupsnas un nīkulīgās birztaliņas, pašā Tukšas Zemes sirdī, kur skarbie Ziemeļi, ka pieņemts domāt, iznīcinājuši visu dzīvo, acīm pēkšņi atklājas milzīgu mežu biezokņi un plaši, piemīlīgi klajumi. Taču pasaulē tikai tagad sāk par to pienākt ziņas. Pētniekiem gan šad un tad bija izdevies tur nokļūt, bet līdz šim neviens no viņiem nebija atgriezies, lai pavēstītu par to pasaulei.

Tukšā Zeme — jā, tā tiešām ir tukša zeme, Arktikas neauglīgie klajumi, aizpolārais tuksnesis, muskusvērša un ldienā tundras vilka skarbā un nemīlīgā mājvieta. Tādu to arī ieraudzīja Everijs van Brants: neviena vienīga kociņa, nekā, kas iepriecētu aci, tikai skraji sūnu un ķērpju klani — vārdu sakot, nepievilcīga aina. Vismaz līdz tam brīdim, kad viņš bija aizkūlies līdz plašumiem, kas kartē atzīmēti ar baltu plankumu, un tur pēkšņi ieraudzīja ne sapņos nesapņotus Kanādas egļu mežus un sastapa eskimosu ciltis, par kādām nekas nebija zināms. Viņš bija lolojis nodomu (cerēdams gūt slavu) izjaukt šo kartes balto plankumu vienmuļību un izraibināt tos ar melnām zīmēm, kas vēstītu par kalnu grēdām, plašām ielejām, ūdenskrātuvēm un līkumotām upju gultnēm, tālab jo sevišķi nopriecājās, atklajis iespēju iezīmēt kartē plašas mežu joslas un iezemiešu apmetnes.

Everijs van Brants jeb, ar pilnu titulu, Ģeoloģijas institūta profesors E. van Brants bija ekspedīcijas priekšnieka palīgs un ekspedīcijas nodaļas priekšnieks; šo nodaļu viņš bija aizvadījis ar jūdžu piecsimt lielu līkumu augšup pa kadu no Telonas pietekām un tagad tās priekšgalā ienāca līdz šim nezināmā ciematā. Viņam pakaļ gurdi soļoja astoņi cilvēki, divi no tiem — Kanādas franči, ceļotāju pavadoņi, pārējie — plecīgi krī cilts indiāņi no Manitobavejas. Viņš vienīgais bija tīrasiņu anglosaksis, un asinis enerģiski pulsēja viņa dzīslās, skubinādamas sekot senču tradīcijām. Jo līdzās viņam soļoja Klaivs un

Hastingss, Dreiks un Rolijs, Hengists un Horsa. [18] pirmais no visiem saviem tautiešiem viņš tagad ienāca šajā vientuļajā Ziemeļzemes apmetnē; to iedomājoties, van Brantu pārņēma līksma sajūsma, un ceļabiedri ievēroja, ka priekšnieka gurdenums pēkšņi pārgājis un tas neapzināti sper raitāku soli.

Itin visi apmetnes iemītnieki raibā pūlī skrēja atnācējiem pretī, vīrieši pa priekšu, draudīgi žņaudzīdami rokās lokus un šķēpus, sievietes un bērni bikli spaidījas aizmugurē. Van Brants pacēla labo roku par miera zīmi — šo zīmi saprot visas tautas, un ciematnieki atbildēja ar miermīlīgu apsveikumu. Bet, viņam par apbēdinājumu, no pūļa pēkšņi izskrēja zvērādās ģērbies cilvēks un pastiepa pretī roku. uzsaukdams pazīstamu sveicienu — «Hallo!». Šim cilvēkam bija bieza bārda, bronzas krāsas iedegums klaja viņa vaigus un pieri, un tomēr van Brants viņā tūdaļ pazina savas rases piederīgo.

—   Kas jūs esat? — viņš jautaja, paspiedis pastiepto roku. — Vai Andrē? [19]

—   Kas ir Andrē? — vīrietis atjautāja.

Van Brants paraudzījās viņā vērīgāk.

—   Dievs sodi! Jūs, redzams, šeit esat pavadījis krietnu laiciņu.

—   Piecus gadus, — cilvēks atbildēja, un acīs viņam iemirgojas lepnuma dzirkstīte. — Bet iesim taču, parunāsimies. Tie lai iekārtojas man kaimiņos, — viņš piebilda, ievērojis skatienu, ko van Brants uzmeta saviem pavadoņiem. — Gan vecais Tantlačs par tiem parūpēsies. Iesim.

Lieliem soļiem viņš gāja pa priekšu, un van Brants viņam sekoja cauri visam ciematam. Aļņādu teltis bija izmētātas bez jebkādas kārtības, kur pagadījās, jo zeme

bija nelīdzena. Van Brants aptvēra tās ar zinātāja skatienu un aši aplēsa.

—   Divsimt cilvēku, neskaitot mazgadīgos, — viņš novērtēja.

Cilvēks pamāja ar galvu.

—   Apmēram tā. Bet es dzīvoju ārpus drūzmas; te, nomalē, redziet, esmu vairāk nošķirts. Piesēdiet. Es labprāt uzkostu kopā ar jums, kad jūsu ļaudis būs kaut ko pagatavojuši. Esmu jau aizmirsis, kā garšo tēja… Piecus gadus neesmu dzēris, pat neatceros, kā tā smaržo… Vai tabaka ir? … Ā! Pateicos! Un pīpe? Vareni! Vēl tikai sērkociņu — un paraudzīsim, vai šī nezāle nav zaudējusi savu pievilcību.

Viņš nošvirkstināja sērkociņu, ar mežu iemītnieka cītīgo piesardzību saudzēdams tā vāro liesmiņu, it kā tā būtu vienīgā visā pasaulē, un tad ievilka pirmo dūmu. Brīdi pakavējies koncentrētā apcerē, viņš lēnītiņām izgaršodams izpūta dūmus caur pastieptām lūpām. Tad viņš at- zvila ērtāk. Sejas panti viņam atmaiga un sapņaina dūmaka aizmigloja acis. Ar pilnu krūti viņš svētlaimīgi nopūtās dzijā baudījumā un tad pēkšņi izmeta:

—   Dieva vārds, garšo lieliski!

Van Brants līdzjūtīgi pamāja.

—  Tātad piecus gadus, jūs sakāt?

—   Piecus gadus. — Cilvēks atkal nopūtās. — Jums, protams, ļoti gribas uzzināt, kas un kā, jo cilvēks ir ziņkārs radījums un situācija patiesi samērā dīvaina. Tomēr īstenībā nekā nav ko stāstīt. Es izbraucu no Edmontonas pamedīt muskusvēršus, un man, tāpat kā Paikam un visiem pārējiem, uzbruka visādas neveiksmes, mani ceļabiedri gāja bojā, es pazaudēju visus savus krājumus. Bads, mocības — parastais stāsts, jūs jau zināt, es vienīgais palicis pie dzīvības — un tā tālāk, līdz pēdīgi četrrāpus atlīdu šurp, Tantlača apmetnē.

—   Pieci gadi, — domīgi atkārtoja van Brants, it kā mēģinādams atcerēties, kas pa šo laiku noticis.

—   Februāra beigās palika tieši pieci gadi. Pār Lielo Vergu ezeru es pārcēlos maija sākumā …

—   Tātad jūs esat… Fērfakss? — van Brants viņu pārtrauca.

Cilvēks apstiprinādams pamāja.

—   Paga, paga … Ja nemaldos, Džons — Džons Fērfakss?

—  Kā tad jūs to zināt? — laiski iejautājās Fērfakss, kas bija aizņemts, pūšot gaisā dūmu gredzenus.

—   Avīzes toreiz bija pilnas ar ziņojumiem par jums.

Prevanšs …

—   Prevanšsl — Fērfakss pēkšņi kļuva možs un atslējās. — Viņš mums pazuda kaut kur Dūmu Kalnos …

—  Jā, bet viņš no turienes izkūlās un izglābās.

Fērfakss no jauna atlaidās uz muguras, turpinādams

laist dūmu gredzenus.

—  Prieks dzirdēt, — viņš domīgi noteica. — Prevanšs bija liels kauslis, ja viņam uznāca niķi, un negribēja stiept nastas. Tātad viņš izkūlies sveiks? Nu, man prieks par to.

Pieci gadi… Van Brants domās atkal un atkal atgriezās pie šiem vārdiem, un kaut kur no atmiņas dziļumiem acu priekšā sāka veidoties Emīlijas Sautveitas seja. Pieci gadi… Meža zosu kāsis ar skaļām klaigām pārlidoja viņiem zemu pār galvu, taču, pamanījuši teltis, putni aši pagriezās pret ziemeļiem un aizlaidas pretī gruzdošajai saulei. Van Brants drīz vien tos pazaudēja no acīm. Viņš izvilka pulksteni. Tas rādīja stundu pēc pusnakts. Uz ziemeļiem slīdošie mākoņi liesmoja asiņainā atblāzmā, tumšsarkani saules stari strēlēm šāvās pret dienvidiem, iespiezdamies drūmajā meža biezoknī un pieplūdinādami to ar baismīgu spīdumu. Gaiss bija rāms un nekustīgs, nešūpojās ne skujiņa, un visniecīgākais čabējiens apmetnē izskanēja tik skaidri un spalgi kā raga pūtiens. Indiāņi un franču pavadoņi, pakļaudamies šā klusuma burvīgumam, sarunājās pusčukstus, pat pavārs neviļus centās mazāk šķindināt pannu un katlu. Kaut kur raudāja bērns, bet no meža biezokņa kā sīka sudraba stīdziņa vērpās sievietes balss dziedošās vaimanās:

—  O-o-o-o-o-o-a-haa-ha-a-ha-aa-a-a, o-o-o-o-o-o-a-ha-a- ha-a.

Van Brants nodrebēja un nervozi saberzēja delnu virspuses.

—  Ak tad mani atzina par bojā gājušu? — sarunu biedrs nesteidzīgi ievaicājas.

—   Kā tad, mājas jūs nepārnācāt, un tā jūsu draugi…

—  Drīz vien mani aizmirsa. — Fērfakss iesmējās nepatīkamiem, izaicinošiem smiekliem.

—   Kāpēc jūs negājāt prom no šejienes?

—      Pa daļai varbūt tāpēc, ka nemaz negribēju, un pa daļai aiz iemesliem, kas nebija atkarīgi no manis. Redziet, Tantlačs gulēja ar pārlauztu kāju, kad es šeit nokļuvu, — smaga fraktūra. Es iegrozīju lauzto kaulu un dabūju viņu uz kājām. Paliku uz kādu laiciņu, kamēr sakrājas spēki. Pirms manis Tantlačs nebija redzējis neviena baltā, un es viņam, protams, šķitu varen gudrs, jo iemācīju viņa cilts ļaudīm daudz ko derīgu. Starp citu, arī militāru taktiku, tā ka viņi pakļāva sev četras kaimiņu ciltis (to apmetnes jūs vēl neesat redzējis) un kļuva par visas apkaimes saimniekiem. Skaidra lieta, viņiem par mani radās visaugstākās domas, un tālab, kad es posos ceļā, šie ir dzirdēt par to negribēja. Nav ko runāt, viesmīlīgi viņi bija pār mēru! Pielika man divus sargus un sargāja nakti un dienu. Tantlačs piesolīja man visādus labumus — tā teikt, par atlīdzību, bet man īstenībā bija viena alga — iet prom vai palikt, — nu, un tā es paliku.

—   Es Freiburgā pazinu jūsu brāli. Esmu van Brants.

Fērfakss strauji pasniedzās uz priekšu un pakratīja viņa

roku.

—  Ak tad jūs esat tas Billija draugs? Nabaga Billijs! Viņš bieži par jums runāja. Tomēr savāda sastapšanās vieta, — viņš piemetināja, parlaizdams plašu skatienu pirmatnīgajai ainavai visapkārt un uz brīdi ieklausīdamies sievietes sēru skandējumā. — Viņas vīru saplosīja lācis, un viņa to ļoti ņem pie sirds.

—   Dzīvnieciska dzīve! — Van Brants novaibstidamies izpauda savu pretīgumu. — Cerams, pēc pieciem gadiem šādas dzīves civilizācija šķitīs jauka? Ko jūs sakāt?

Fērfaksa seja sastinga.

—   Ak, es nezinu. Šie te vismaz ir godīgi ļautiņi un dzīvo saskaņā ar saviem ieskatiem. Bez tam pie viņiem valda apstulbinoša vienkāršība. Viņiem nav itin nekādu dvēseles sarežģījumu, savas izjūtas viņi izsaka tieši un skaidri, bez tūkstoš un vienas nianses. Viņi mīl, baidās, ienīst, dusmojas vai priecājas — tas viss notiek vienkārši un saprotami, kļūdīties par to nav iespējams. Var jau būt, ka tā ir dzīvnieciska dzīve, taču tā dzīvot vismaz ir viegli. Nekādas valšķošanās, nekādas koķetēšanas. Ja tu kādai sievietei patīc, viņa to bez kavēšanās tev pateiks. Ja viņa tevi neieredz, arī to viņa pateiks, un tad, ja vēlies, vari viņu sist, — bet galvenais: viņa skaidri zina tavas domas, un tu skaidri zini viņas domas. Nekādas nesapratnes, nekādu pārpratumu. Pēc civilizācijas drudžainajām lēkmēm šai dzīvei ir sava pievilcība. Vai jums skaidrs?

Nē, dzīve te ir gluži jauka, — Fērfakss, brīdi klusējis, turpināja, — vismaz man tā ir pietiekami laba, un es esmu nodomājis palikt te.

Vari Brants nodūra galvu pārdomās, un tikko samanāms smaids skāra viņa lūpas. Nekādas valšķošanās, ne koķetēšanas, nekādu pārpratumu. Fērfakss tātad ļoti ņēmis pie sirds, viņš nodomāja, ka Emīliju Sautveitu kļūmīgi, var teikt, saplosīja lacis. Nu, un Karltons Sautveits ir diezgan patīkams lācis.

—  Jūs tik un tā nāksiet man līdzi, — van Brants teica ar apzināti uzsvērtu noteiktību.

—  Nē, neiešu vis.

—  Jā, nāksiet gan.

—   Dzīvot šeit ir ļoti viegli, es jau jums teicu, — Fērfakss apņēmīgi runāja. — Es saprotu itin visus, un visi saprot mani. Vasaras un ziemas aizzib kā saules stari caur žoga mietiem, gadalaiki aizrit kā neskaidras gaismas un ēnu joslas, un laiks paiet, un dzīve paiet, un tad … gaudas mežā un tumsība. Ieklausieties!

Viņš pacēla roku, un sievietes balss sudrabainais pavediens atkal ieaudas klusumā un mierā.

Fērfakss klusu atkārtoja:

—   O-o-o-o-o-o-a-haa-ha-a-ha-aa-a-a, o-o-o-o-o-o-a-ha-a- ha-a. Vai jūs nedzirdat? Vai jūs neredzat? Sieviešu sēru gaudas? Svinīgas bēru dziesmas? Patriarha baltās matu cirtas ap manu galvu? Zvērādas, kas visā to pirmatnējā krāšņumā ietin manu augumu? Medību šķēpu man blakām? Kurš teiks, ka tas nav jauki?

Van Brants vēsi paraudzījās viņā.

—   Fērfaks, jūs esat stulbs nejēga. Ar pieciem šādas dzīves gadiem pietiek, lai ikviens sajuktu prātā, un jūsu noskaņojums jau ir slimīgs, pataloģisks. Starp citu, Karltons Sautveits ir miris.

Van Brants piebāza pīpi un aizkūpināja, slepus vērodams sarunu biedru ar gandrīz profesionālu interesi. Fēr- laksa acis uz mirkli uzliesmoja, dūres sažņaudzis, viņš traucās celties, bet tad atkal slābi atslīga atpakaļ un iegrima domās. Maikls, pavārs, signalizēja, ka maltīte gatava, bet van Brants pameta ar roku, lai pagaida. Smagais klusums ieilga, un viņš domās sāka šķirot no meža plūstošās smaržas — satrunējušu augu un trūdu dvaka, priežu čiekuru un skuju svaigais aromāts, no apmetnes daudzajiem ugunskuriem plūstošo dūmu garšīgi vircotā smarža. Divreiz Fērfakss pacēla acis, taču nekā nepateica, līdz pēdīgi ierunājās:

—   Un … Emīlija? …

—  Trīs gadus atraitnēs; vēl arvien atraitnēs.

Atkal iestājās ilgs klusums, ko Fērfakss galu galā pārtrauca ar naivu smaidu.

—   Liekas gan, ka jums taisnība, van Brant. Došos jums līdzi.

—   Es jau to zināju. — Van Brants uzlika roku Fēr- faksam uz pleca. — Protams, cits jau to zināt nevar, bet es tā iedomājos … sieviete ar viņas sabiedrisko stāvokli… bildinājumu jau viņai netrūkst…

—   Kad jūs dosieties ceļa? — Fērfakss viņu pārtrauca.

—   Kad mani cilvēki būs kaut cik izgulējušies. Pareizi, tas man atgādināja — Maikls jau sāk skaisties, tātad iesim paēst.

Pēc maltītes, kad krī indiāņi un pavadoņi, segās ievīstījušies, skaļi krāca, abi vīri vēl pakavējās pie dziestošā ugunskura. Bija tik daudz, ko pārrunāt — par karu un politiku, un ekspedīcijām, par cilvēku veikumiem un dažādiem notikumiem pasaulē, par kopējiem draugiem, par kāzām, par nāves gadījumiem. Pieci gadi vēstures, par ko Fērfakss visu gribēja uzzināt.

—   Un tā spāniešu floti nobloķēja Santjago [20] ostā, — van Brants pašlaik stāstīja, kad pēkšņi viņam garām klusi pagāja jauna sieviete un nostājās līdzās Fērfaksam. Viņa aši ielūkojās tam sejā, tad pievērsa satrauktu skatienu van Brantam.

—   Virsaiša Tantlača meita, savā ziņā princese, — Fērfakss paskaidroja un negribot pietvīka. — īsi sakot, viens no iemesliem, kas mani pamudināja palikt šeit. Tuma, tas ir van Brants, mans draugs.

Van Brants sniedza roku sveicienam, taču sieviete palika stāvam pilnīgi nekustīgi. Ne vaibsts viņas sejā ne- atvilga, ne skropstiņa nenodrebēja. Viņa raudzījās van Brantam tieši acīs, un viņas urbīgais skatiens taujāja un pētīja.

—       Neka viņa nesaprot, — Fērfakss pasmejas. — Pirmo reizi mūžā, ziniet, tiek kādam stādīta priekšā. Bet kā jūs teicāt — tātad spāņu floti nobloķēja Santjago ostā?

Turna notupās zemē blakus savam vīram, nekustīga kā bronzas statuja, tikai acis zibenīgi skraidīja no sejas uz seju, nemitīgi pētīdamas. Everijs van Brants, turpinādams savus stāstus, no šiem mēmajiem skatieniem sāka justies neomulīgi. Visgleznainākā kaujas attēlojuma vidū viņš pēkšņi juta šīs melnās acis kvēli urbjamies sevī, sāka stomīties un meklēt vārdus, līdz atkal iejutās stāstījumā un varēja turpināt. Fērfakss, apvijis rokas ap ceļiem, ar izdzisušu pīpi zobos aizrautīgi klausījās, nepacietīgi paskubinādams, kad stāstītājs vilcinājās, un viņa acu priekšā no jauna atainojās pasaule, ko jau domājās sen aizmirsis.

Pagāja stunda, divas, un pēdīgi Fērfakss negribīgi piecēlās kājās.

— Ak tad Kronje [21] bija gan iedzīts stūrī? Bet pagaidiet brītiņu, līdz es aizskriešu tepat pāri pie TantlaČa. Viņš gribēs jlīs satikt, un es norunāšu, ka jūs aiziesiet pie viņa pēc brokastīm. Vai tā būs jums izdevīgi?

Viņš aizgāja starp priežu stumbriem, un van Brants palika raugamies Turnas kvēlojošajās acīs. Pieci gadi, viņš apsvēra, bet viņai patlaban nebūs vairāk par divdesmit. Apbrīnojama būtne! Viņa pieder pie eskimosu cilts, un tiem taču mēdz būt tāds sīks, plakans deguntiņš, bet šai te tas nav ne plats, ne plakans — ērgļa deguns ar smalkām, glīti veidotām nāsīm, gluži kā gaišākās rases daiļavām, — vari būt drošs, Everij van Brant, te kaut kā piejaukusies indiāņu asins lāsīte. Un nenervozē, Everij van Brant, viņa tevi neapēdīs, tikai sieviete vien jau ir, pie tam īsti glīta. Vairāk pēc austrumnieces nekā šejienietes. Acis lielas un patalu viena no otras, un to mon- goliskais slīpums tik tikko manāms. Turna, tu esi īsta anomālija. Tava vieta nemaz nav pie eskimosiem, ja arī tavs tēvs ir eskimoss. Diezin no kurienes cēlusies tava māte? Vai vecmāmiņa? Ak, mīļā Turna, tu taču esi skaistule, auksta, stinga skaistule ar Aļaskas vulkānu lavu dzīslās, lūdzu, neskaties manī ar tādām acīm.

Everijs van Brants iesmējās un piecēlās kājās. Meitenes neatlaidīgais skatiens viņu mulsināja. Starp pārtikas maisiem ložņāja kāds suns. Viņš gribēja to aizdzīt un, kamēr Fērfakss atgriezīsies, novietot maisus drošākā vietā. Taču Tuma pastiepa roku, lai viņu aizkavētu, un piecēlās, nostādamās viņam tieši pretī.

—   Tu? — viņa ierunājās Arktikas iedzīvotāju valodā, kas visām ciltīm no Grenlandes līdz pat Barova ragam ir gandrīz vienāda. — Tu?

Straujās izteiksmes maiņas meitenes sejā izteica visus jautājumus, kas slēpās aiz šā «tu», — Tuma gribēja zināt, kas viņš tāds ir, kālab te ieradies, kāds viņam sakars ar tās vīru, — visu izpauda šis vārds.

—   Brālis, — viņš atbildēja tai pašā valodā, ar plašu vēcienu norādīdams uz dienvidiem. — Mēs esam brāļi, tavs vīrs un es.

Viņa papurināja galvu.

—   Nav labi, ka tu esi te.

—   Pēc viena miega es aiziešu.

—   Un mans vīrs? — viņa noprasīja dedzīgi un satraukti.

Van Brants paraustīja plecus. Viņš atskārta, ka neapzināti par kaut ko kaunas, pat nezinādams, par ko, un dusmojas uz Fērfaksu. Viņš juta, ka piesarkst, atbildot šīs jaunās mežones skatienam. Viņa bija tikai sieviete. Ar to jau viss pateikts — sieviete. Te atkal atkārtojas sensenais stāsts par nekrietnību — tieši tāds pats, atkal un atkal, tikpat vecs ka Ieva un tikpat jauns kā pirmās tikko mostošās mīlas stars.

—   Mans vīrs! Mans vīrs! iVlans vīrs! — Tuma kaislīgi gaudās, sejai tumši pietvīkstot, un no viņas acīm staroja Mūžīgās Sievietes — Sievietes-Sievas nežēlīgais maigums.

—   Tuma, — viņš to svinīgi uzrunāja angliski, — tu esi dzimusi Ziemeļzemes mežu dzīlēs, tu esi pārtikusi no zivīm un gaļas, cīnījusies ar salu un badu, visas mūža dienas tava dzīve ir bijusi vienkārša. Bet ir pasaulē daudz kas tāds, kas nepavisam nav vienkāršs, ko tu nemaz nezini un arī nespēj izprast. Tu nezini, ko nozīmē ilgoties pēc gaļas podiem tālu tālumā, tu nespēj saprast, ko nozīmē alkas pēc sievietes ar gaišu seju. Un šī sieviete ir gaiša, Tuma, cildeni skaista un gaiša. Tu biji sieva šim cilvēkam, un tu viņam atdevi sevi itin visu, bet tavs viss ir ļoti niecīgs un vienkāršs. Pārāk niecīgs un pārāk vienkāršs, jo viņš ir svešas zemes cilvēks. Nekad tu neesi

viņu iepazinusi, tu nespēj viņu iepazīt. Tāda ir dzīves kārtība. Tu turēji viņu savās rokās, bet nekad tu neesi turējusi viņa sirdi — tā cilvēka sirdi, kurš sapņoja par garām slīdošajiem gadalaikiem un par pirmatnēji mežonīgu bēru ceremoniju. Tev viņš ir bijis tikai sapnis — sapņa puteklis. Tu gribēji slēgt skāvienos cilvēku, bet satvēri tikai ēnu, tu atdevi sevi vīrietim, bet guļvietā tev blakus gulēja tikai viņa veidols. Tā tas notika jau sensenos laikos, kad dievi uzskatīja zemes meitas un atzina tās skaistas esam. Bet Tuma, ak, Tuma, es negribētu būt Džona Fērfaksa ādā viņa nākamo gadu bezmiega naktīs, kad viņa acis skatīs nevis tās sievietes saules mirdzuma matus, kura gulēs viņam līdzās, bet gan Ziemeļzemes mežu dzīlēs izgaisušās sievas melnās matu pīnes.

Kaut gan Tuma nekā nesaprata, viņa klausījās ar tik alkainu uzmanību, itin kā viņas dzīvība būtu atkarīga no tā, ko saka šis cilvēks. Bet, sadzirdusi sava vīra vārdu, viņa eskimosu valodā izsaucās:

—  Jā! Jā! Fērfakss! Mans vīrs!

—   Nabaga mazā aplamniece, kā gan viņš var but tev vīrs?

Taču viņa nesaprata vari Branta angliski teikto runu un domāja, ka viņu izjoko. Mēmais, bezprātīgais Sievietes- Sievas niknums uzliesmoja viņas sejā, un van Brantam jau gandrīz likās, ka viņa kā pantera saspringst lēcienam.

Viņš klusībā nolamājās un vēroja, kā liesmas pamazām izdziest viņas sejā un tajā iegulst lūdzējas sievietes starojošā kvēle — lūdzējas sievietes, kura atsakās no sava spēka, lai gudri bruņotos ar savu vājumu.

—   Viņš ir mans vīrs, — Tuma maigi sacīja. — Nevienu citu es neesmu pazinusi. Nav iespējams, ka es kādreiz pazītu citu. Un nav iespējams, ka viņš no manis aizietu.

—   Kurš teica, ka viņš no tevis aizies? — van Brants skarbi noprasīja, pa pusei skaizdamies, pa pusei aiz nevarības apziņas.

—  Tev jāsaka viņam, lai neaiziet no manis, — sieviete rāmi atbildēja, un viņas balsī jautās elsas.

Van Brants dusmīgi saspārdīja apdeguļus ugunskurā un apsēdās.

—   Tev viņam jāsaka. Viņš ir mans vīrs. Visu sieviešu^ priekšā viņš ir mans vīrs. Tu esi liels, tu esi spēcīgs —

paskaties, cik cs esmu vāja. Redzi, es metos tev pie kājām. Tev jāizšķir, kas ar mani notiks. Tev tas jādara.

—       Celies augšā! — Viņš skarbi uzrava sievieti stāvus un piecēlās ari pats. — Tu esi sieviete. Tāpēc tava vieta nav putekļos, ne arī pie kāda vīrieša kājām.

—   Viņš ir mans vīrs.

—       Tad lai dievs piedod visiem vīriešiem! — van Brants satraukumā izsaucās.

—       Viņš ir mans vīrs, — sieviete lūgdamās neatlaidīgi atkārtoja.

—   Viņš ir mans brālis, — van Brants atbildēja.

—       Mans tēvs ir virsaitis Tantlačs. Viņš valda pār pieciem ciematiem. Es pavēlēšu, lai no visiem pieciem ciematiem izmeklē meiteni pēc tavas patikas, tad tu varēsi palikt te, pie sava brāļa, un dzīvot pārticībā.

—   Pēc viena miega es aiziešu.

—   Un mans vīrs?

—   Tavs vīrs patlaban nāk. Dzirdi!

Aiz tumšās egļu audzes atskanēja Fērfaksa balss, viņš dziedaja jautru dziesmiņu.

Kā miglas vāli aptumšo dienu, tā viņa dziesma izdzēsa gaismu meitenes sejā.

—   Tā ir viņa paša tautas valoda, — Turna teica,

—  viņa paša tautas valoda.

Viņa apgriezās ar jauna dzīvnieka brīvi lunkanajām kustībām un pazuda mežā.

—   Viss nokārtots, — Fērfakss izsaucās pienākdams.

—   Viņa karaliskā augstība jūs pieņems pēc brokastīm.

—   Vai jūs viņam pateicāt? — van Brants vaicāja.

—       Nē. Un neteikšu arī, līdz mēs būsim gatavi doties ceļā.

Van Brants drūmā jūtoņā paskatījās uz saviem aizmigušajiem pavadoņiem.

—       Jutīšos laimīgs, kad būsim jau simts jūdžu no šejienes, — viņš teica.

Tuma pacēla tēva telts ādas aizkaru. Pie tēva sēdēja vēl divi vīrieši, un visi trīs paraudzījās viņā ar dzīvu interesi. Tomēr viņas seja nepauda itin neko, viņa ienāca un, ne vārda neteikusi, mierīgi apsēdas. Tantlačs bungoja ar pirkstu kauliņiem pa katu šķēpam, kas gulēja tam uz ceļiem, un laiski vēroja spožo strēli, kādu telts puskrēslā

svieda pa caurumu iespraucies saules stars. Virsaitim pie labā pleca tupēja šamanis Čugengate. Abi bija veci vīri, un viņu acīs plēnēja garā mūža gurdenums. Bet viņiem pretī sēdēja jauneklis Kīns, visas cilts mīlulis. Tas bija izmanīgs un veikls, un viņa melnās acis pētīdamas un vērodamas tā vien skraidīja no vienas sejas pie otras.

Teltī valdīja klusums. Šad tad iespiedās kāds troksnītis no apkārtējām teltīm, un kaut kur no tālienes atskanēja smalkas, spiedzīgas balstiņas — drīzāk balsu ēnas, tur klaigādami kāvās puikas. Pa telts ieeju iebāza galvu suns un kādu laiciņu noraudzijas, zibinādams acis kā vilks, un slienas pilēja no viņa ziloņkaula krāsas ilkņiem. Pēc brītiņa viņš kā jautādams iesmilkstējās, bet tad, satrūcies no cilvēku nekustības, pieplaka pie zemes un atmuguriski izlīda atpakaļ. Tantlačs vienaldzīgi pavērās meitā.

—   Un tavs vīrs, kā tev ar viņu?

—   Viņš dzied svešādas dziesmas, — Tuma atbildēja,

—  un viņa seja izskatās savāda.

—   Ta? Vai viņš ko teica?

—  Nē, bet viņa seja izskatās savāda, viņa acis mirdz citādi, viņš sēž pie ugunskura ar Jaunatnācēju, un viņi runā un runā, un viņu runām nav gala.

Čugengate kaut ko iečukstēja sava pavēlnieka ausī, un Kīns tupēdams paliecās uz priekšu.

—   Kaut kas viņu sauc no tālienes, — Tuma turpināja,

—  un šķiet, ka viņš sēž un klausās, un atbild, dziedādams dziesmas savas tautas valodā.

Čugengate atkal ko čukstēja, un Kīns liecās uz priekšu, bet Tuma bijīgi apklusa, līdz tēvs ar galvas mājienu deva zīmi, ka var stāstīt tālāk.

—  Tev, ak, Tantlač, ir zināms, ka meža zoss un gulbis, un mazā pīlīte piedzimst šeit, mūsu zemienēs. Ir zināms, ka pirms sala iestāšanās tie laižas prom uz nezināmām malām. Un tāpat ir zināms, ka tie atkal atgriežas, kad pār zemi no jauna spīd saule un ūdens upēs ir vaļā. Allaž tie atgriežas uz vietu, kur piedzimuši, lai dzīvība varētu turpināties. Zeme tos sauc, un tie nāk. Un tagad kāda cita zeme sauc — zeme, kur piedzimis mans vīrs, šis sauciens ir domāts viņam, un viņš ir nolēmis atbildēt saucienam. Bet viņš taču ir mans vīrs. Visu sieviešu priekšā viņš ir mans vīrs.

—  Vai tas ir labi, Tantlač? Vai tas ir labi? — Čugengate uzstājīgi taujāja, un viņa balsī jautās draudi.

—   Jā, tas ir labi! — Kīns ar nekaunīgu drosmi izsaucās.— Zeme sauc savus bērnus, un visas zemes sauc savus bērnus atpakaļ. Kā meža zoss un gulbis, un mazā pīlīte saklausa saucienus, tā tiek saukts arī šis Svešinieks, kurš pārāk ilgi jau kavējies pie mums un kuram tagad jāiet prom. Un vēl ir sugas sauciens. Zoss dzīvo pārī ar zosi, un gulbis nekad nedzīvo parī ar mazo pīlīti. Nebūtu labi, ja gulbis dzīvotu pārī ar mazo pīlīti. Tāpat nav labi, ka svešinieki ņem par sievām mūsu ciemata meitenes. Tālab es saku, ka šim cilvēkam jāiet pie savas sugas, uz savu zemi.

—  Viņš ir mans vīrs, — Turna attrauca, — un viņš ir liels cilvēks.

—   Jā, viņš ir liels cilvēks. — Cugengates galvas iz- slējienā vārgi atēnojās jaunības spars. — Viņš ir liels cilvēks, un viņš, ak, Tantlač, ielika spēku tava rokā un deva tev varu, tā ka tagad visā zemē bijājas tava vārda, bijājas un cienī to. Viņš ir loti gudrs, un viņa gudrība nes lielu labumu. Viņam mēs varam pateikties par daudzām lietām: par prasmību karā, par noslēpumiem, kā aizsargāt ciematu un kā negaidīti uzbrukt mežā, par to, kā apspriesties sapulcē, kā satriekt pretinieku ar savas mutes vārdiem un kā solījumu nostiprināt ar zvērestu, par to, kā medīt kopīgi, kā uzstādīt lamatas un kā uzglabāt pārtiku, par to, kā ārstēt slimības un kā dziedēt brūces, kas iegūtas eeļā vai kaujā. Tu, Tantlač, šodien būtu vecs klibiķis, ja pie mums nebūtu ieradies Svešinieks un tevi izdziedinājis. Ikreiz, kad mums bija par kaut ko šaubas, mēs gājām pie viņa, lai viņa gudrība mums izskaidro, kā ir pareizi, un ikreiz viņš izskaidroja, kā ir pareizi. Un vēl mums var rasties daudzi jautājumi, un viņa gudrības nākotnē var atkal ievajadzēties, mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš aiziet. Nebūs labi, ja mēs ļausim viņam aiziet.

Tantlačs visu laiku bungoja pa šķēpa kātu un nekādi neizrādīja, dzirdējis vai ne. Turna veltīgi pētīja viņa seju, un Čugengate šķita atkal sarūkam un nolīkstam zem gadu nastas.

—   Neviens neiet medībās manā vietā, — Kīns sparīgi piedauzīja sev pie krūtīm. — Es pats iegūstu savu medījumu. Dzīve man dara prieku, ja es pats iegustu savu medījumu. Esmu laimīgs, kad pa sniegu rāpjos klāt lielam alnim. Esmu laimīgs, kad ar visu spēku uzvelku savu loku — rau, ta — un nekļūdīgi un strauji izšauju bultu, kas trāpa pašā sirdī. Gaļa, ko nomedījis kāds cits, manai mutei nekad nav tik salda kā mans paša medījums. Es priecājos par dzīvi, priecājos pats par savu prasmi un spēku, priecājos, ka pats visu ko paveicu, pats iegūstu visu, kas man vajadzīgs. Kāpēc gan dzīvot, ja ne tālab? Kāpēc man būtu jādzīvo, ja es nevarētu priecāties pats par sevi un par to, ko spēju paveikt? Es priecājos, esmu laimīgs, kad eju medīt un zvejot, un tāpēc, ka eju medīt un zvejot, es kļūstu veikls un spēcīgs. Cilvēks, kas mēdz sēdēt teltī pie ugunskura, nekļūst veikls un spēcīgs. Viņš nav laimīgs, ēzdams manu medījumu, un dzīve viņam nesagādā prieku. Viņš nemaz nedzīvo. Un tāpēc es saku — ir pareizi, ka Svešinieks iet projām. Viņa gudrība mūs gudrus nedara. Ja viņš ir prasmīgs, tad mums vairs prasme nav vajadzīga. Tiklīdz rodas vajadzība, mēs ejam pie viņa, lai viņš liek lietā savu prasmi. Mēs ēdam medījumu, ko viņš nomedījis, un mūsu mutei šī gaļa nav salda. Mēs paļaujamies uz viņa spēku, un tālab mums nav par ko priecāties. Mēs nemaz nedzīvojam, ja viņš dzīvo pie mums. Mēs kļūstam trekni un nespēcīgi kā sievietes, mēs baidāmies no darba un esam aizmirsuši, kā pašiem iegūt to, kas mums vajadzīgs. Ļauj, lai šis cilvēks iet projām, ak, Tantlač, un mēs atkal kļūsim vīri! Es esmu Kīns, vīrietis, un es pats iegūstu savu medījumu!

Tantlačs pievērsa viņam skatienu, kurā, šķiet, rēgojās mūžības tukšums. Kīns nepacietīgi gaidīja lēmumu, taču vecā virsaiša lūpas nepakustējās, kad viņš pagrieza galvu pret meitu.

—   Kas reiz ir dots, to vairs nevar atņemt, — Turna dedzīgi ierunājās. — Es biju vēl meitenīte, kad šis Svešinieks, kas tagad ir mans vīrs, ieradās pie mums. Es nepazinu ne vīriešus, ne viņu paražas, un mana sirds vēl kāroja vaļoties ar citām meitenēm, kad tu, Tantlač, tu un neviens cits pasauci mani pie sevis un iesviedi mani ša Svešinieka rokās. Tu un neviens cits, Tantlač, bet, kā tu atdevi mani šim vīrietim, tā tu arī atdevi šo vīrieti man. Viņš ir mans vīrs. Viņš ir gulējis manās rokās, un no manām rokām viņu izraut nevar.

—  Labi būtu, ak, Tantlač, — Kīns aši iestarpināja, pamezdams zīmīgu skatienu uz Tumu, — labi būtu, ja tu atcerētos, ka to, kas reiz dots, vairs nevar atņemt.

Cugengate saslējās.

—   Ar tavām lūpām, Kīn, runā neapdomīgā jaunība.

Bet mēs abi, ak, Tantlač, esam veci vīri, un mēs saprotam. Arī mēs esam raudzījušies acīs sievietēm un jutuši pa asinīm karsti strāvojam dīvainas alkas. Taču gadi ir mūs atvēsinājuši, mēs esam mācījušies, ka gudrību dod vienīgi apdomība un saprātīgi rīkojas tikai vēsa galva un roka, mēs zinām, ka karsta sirds ir pārāk strauja un sliecas uz pārsteidzību. Mēs zinām, ka tavas acis uz Ķīnu raudzījās labvēlīgi. Mēs zinām, ka Turna bija viņam apsolīta jau tajās senajās dienās, kad tā bija vēl bērns. Bet mēs arī zinām, ka pienāca jaunas dienas, kurām līdz ieradās Svešinieks, un tad mūsu gudrība un vēlēšanās sagādāt labklājību visai ciltij lika mums lauzt līgumu, un Kīns bija Tumu zaudējis.

Vecais šamanis apklusa un lūkojās tieši jauneklim sejā.

—   Un lai top zināms, ka es, Cugengate, devu padomu šo līgumu lauzt.

—  Taču es neesmu guldījis citu sievieti savā guļvietā,— Kīns viņu pārtrauca. — Es pats ierīkoju savu pavardu, pats vārīju sev ēdienu un, sēdēdams vientulībā, griezu zobus.

Cugengate pavēcināja roku, rādīdams, ka vēl nav beidzis.

—   Es esmu vecs vīrs, un mani vārdi nāk no sapratnes. Ir labi būt stipram un ņemt ar varu. Vēl labāk ir atturēties no varas, ja tas var nest svētību. Senajās dienās es sēdēju pie tava pleca, Tantlač, un manu balsi sapulcē uzklausīja pirmo, un manu padomu pieņēma un tūdaļ lika lietā. Es biju stiprs un turēju savās rokās varu. Pēc Tant- lača es biju visaugstākais. Tad ieradās Svešinieks, un es redzēju, ka viņš ir prasmīgs, gudrs un liels. Tā kā viņš bija prasmīgāks, gudrāks un lielāks par mani, tad bija skaidrs, ka no viņa ciltij būs lielāks labums nekā no manis. Tava auss, Tantlač, bija pievērsta man, tu klausījies manus vārdus, un tā Svešiniekam tapa dota vara, vieta pie ugunskura un tava meita Tuma. Cilts plauka un zēla šais jaunajās dienās, klausīdama jauniem likumiem, un cilts zels arī turpmāk, ja Svešinieks būs mūsu vidū. Mēs esam veci vīri, mēs abi, ak, Tantlač, tu un es, un šis jautājums izšķirams galvai, nevis sirdij. Uzklausi manus vārdus, Tantlač! Uzklausi manus vārdus! Šim cilvēkam jāpaliek!

Iestājās ilgs klusums. Vecais virsaitis domāja, un izskats viņam bija kā dievam, kas nesatricināmi pārliecināts par savu visvarenību, bet Čugengate šķita atkal iegrimstam dziļas senatnības dūmakā. Kīns alkaini raudzījās sievietē, bet viņa pat nemanīja to un neatrāva skatienu no tēva sejas. Vilku suns atkal pagrūda vaļā telts ieejas aizsegu; redzēdams visus tik mierīgus, tas sadūšojās un pieplacis ielīda iekšā. Viņš ziņkārīgi apostīja Turnas gurdi noslīgušo roku, izaicinoši pasmailēja ausis pret Cugengati un tad saritinājās pie Tantlača kājām. Šķēps rībēdams nogāzās zemē, suns pārbijies iekaucās, palēcas sānis, gaisā noklabinādams zobus, un ar nākamo lēcienu bija laukā.

Tantlačs noraudzījās visos pēc kārtas, katru seju aplūkodams ilgi un vērīgi. Tad viņš pacēla galvu ar smagnēju, karalisku kustību un aukstā, vienmuļā balsī izteica spriedumu:

—   Šis cilvēks paliks. Lai sasauc kopā medniekus. Nosūtiet uz kaimiņu ciematiem skrējēju ar pavēli atvest karavīrus. Es negribu tikties ar Jaunatnācēju. Tu, Čugengate, runāsi ar viņu. Pasaki viņam — ja grib aiziet ar mieru, lai iet projām tūdaļ. Un, ja izcelsies cīņa, tad kaujiet, kaujiet, kaujiet visus līdz pēdējam. Bet dariet visiem zināmus manus vārdus: nekas nedrīkst notikt ar mūsu cilvēku — ar vīru, ko apprecējusi mana meita. Tā būs labi.

Čugengate piecēlās un izsteberēja laukā, Tuma viņam sekoja, bet, kad arī Kīns pagriezās pret izeju, Tantlača balss viņu aizturēja.

—   Kīn, būtu labi, ja tu klausītu maniem vārdiem. Šis cilvēks paliks. Pieraugi, lai viņam nekas nenotiek.

Sekodami Fērfaksa mācībām par kara paņēmieniem, cilts karotāji nevis pulkā braši drāzās uz priekšu, skaļi klaigādami, bet, gluži otrādi, bija ļoti atturīgi un savaldīgi, virzījās uz priekšu klusēdami, līzdami rāpus un slapstīdamies no slēpņa slēpnī. Upes krastā, kur šaura klajuma strēmele kalpoja par daļēju aizsegu, bija saguluši krī cilts indiāņi un franči — pavadoņi. Viņu acis nekā nevarēja saskatīt, bet ausis tik tikko spēja saklausīt klusu čaboņu, taču viņi manīja trauksmainu dzīvību pulsējam meža biezoknī, juta neskaidras, nenosakāmas kustības un saprata, ka tuvojas ienaidnieks.

—   Nolādētie, — Fērfakss grēmās, — pulveri viņi ne redzējuši nebija, bet es tiem iemācīju šo paņēmienu.

Everijs van Brants pasmējās, izdauzīja pelnus no pīpes un rūpīgi noglabāja to līdz ar tabakas maku, tad pārbaudīja, vai medību duncis makstī pie sāna slīd brīvi.

—   Pagaidiet vien, — viņš teica, — mēs izpaisīsim uzbrucēju priekšējās rindas, tad viņiem dūša būs papēžos.

—  Viņi uzbruks izkliedu ķēdē, ja vien atcerēsies manas pamācības.

—   Tas nekas. Šautenes ar patronu aptveri tāpēc jau ir taisītas, lai varētu šaut bez pārtraukuma. Mēs viņus … Vareni! Pirmais trāpījums! Dabūsi speciālu tabakas porciju, Lūn!

Lūns, krī cilts indiānis, bija pamanījis pavīdam kailu plecu un ar trāpīgu lodi darījis tā īpašniekam zināmu savu atklājumu.

—   Kaut nu mēs varētu viņus izprovocēt, lai drāžas uz priekšu, — Fērfakss murmināja, — kaut varējis viņus izprovocēt!

Van Brants ievēroja gar attāla koka stumbru pabāztu galvu un ar strauju šāvienu nopļāva karotāju gar zemi, kur tas sāka raustīties nāves krampjos. Maikls nogāza trešo, bet Fērfakss ar pārējiem vingrināja roku, šaudami uz katru slēptuvē pazibējušo eskimosu vai uz sakustējušos krūmu. Šķērsojot mazu, klaju purviņu, pieci eskimosi nogāzās ar seju pie zemes, bet vairāk pa labi, kur koki bija retāki, krita vēl kāds ducis karotāju. Taču eskimosi virzījās pretī savai sodībai ar drumu apņēmību, tuvodamies piesardzīgi, apdomīgi, bez steigas un bez vilcināšanās.

Pēc minūtēm desmit, kad uzbrucēji bija pavisam tuvu, visa kustība izbeidzās, neviens vairs nevirzījās tuvāk, un iestājās draudīgs, Jaunu vēstošs klusums. Visapkārt bija redzama tikai zaļi zeltainā lapotne un zāle, kas trīsēja un viļņojās dienas pirmajās vēja pūsmās. Blāvā rīta saule izraiboja zemi ar garām ēnu un gaismas svēdrām. Kāds ievainotais pacēla galvu un ar rokām centās izrāpties no purviņa, bet Maikls virzīja viņam līdzi šautenes stobru, taču vēl kavējās šaut. No labās uz kreiso pusi pa neredzamo frontes līniju aizskanēja svilpiens, un acumirklī vesels bultu mākonis lokā pacēlas gaisā.

—   Gatavoties! — van Brants nokomandēja, un viņa balsij bija radusies metāliskā pieskaņa. — Šaut!

Eskimosi visi reizē cēlās no savām slēptuvēm. Mežs pēkšņi bija pilns dzīvības. Atskanēja spalga gaudošana, šautenes tai atbildēja ar skarbiem rējieniem. Daudzi ciemata ļaudis sastapa savu nāvi tieši lēcienā, bet, zemē nokritušiem, tiem brāzās pāri viņu ciltsbrāļi rēcošā, neatvairāmā vilnī. Visiem pa priekšu, ar plīvojošiem matiem, rokas plaši vēcinādama, līkumodama starp kokiem un lēkdama pāri kritušiem stumbriem, skrēja Tuma. Fērfakss notēmēja un gandrīz jau nospieda aizslēgu, pirms pazina, kas tā ir.

— Sieviete! Nešaujiet! — viņš iekliedzās. — Redziet! Viņa nav apbruņota.

Viņu nesadzirdēja ne indiāņi, ne Maikls, ne tā tautieši — franči, ne arī van Brants, kas šāva tik strauji, ka viena viņa lode pastāvīgi svilpa gaisā. Taču Tuma neskarta tikai drāzās taisni vien uz priekšu — tieši pa pēdām kādam zvērādās ģērbtam medniekam, kas no sāniem bija aizlēcis viņai priekšā. Fērfakss izšāva aptveri tukšu, mērķēdams karotājiem pa labi un pa kreisi no Turnas, un atvēzējās ar šauteni, lai trāpītu garajam medniekam. Taču tas, liekas, bija viņu pamanījis, jo pēkšņi pasitās sānis un ietrieca šķēpu Maikla ķermenī. Tai brīdī Tuma bija apcirtusi roku savam vīram ap kaklu un, pagriezusies pa pusei atpakaļ, ar saucieniem un brīvās rokas vēzieniem it kā šķēla pušu uzbrūkošo karavīru gūzmu. Kādi divdesmit vīri aizdrazās garām gar abām pusēm, un Fērfakss uz īsu mirklīti palika stāvam, ielūkodamies savā sieva, viņas bronzainajā skaistumā, kas satrauca un mulsināja, un viņu pēkšņi pārmāca dīvainas vīzijas, sapņu ainas, nemirstīgi atmiņu blāzmojumi, kas saviļņoja līdz pašām dvēseles dzīlēm. Vecas pasaules filozofisko dogmu un jaunās pasaules ētisko normu fragmenti un drumslas izjoņoja caur viņa smadzenēm, acu priekšā pavīdēja neiedomājami skaidras un reizē mokoši nesakarīgas ainas — medības, drūmi mežu biezokņi, klusējošas sniega klajot- nes, balles zāles uguņu ņirba, plašas gleznu galerijas un auditorijas, stikla mirdzā zalgojošas mēģeņu rindas, grāmatām pieblīvētu plauktu ailes, mašīnu dūkoņa un lielpilsētas ielu dārdoņa, aizmirstu dziesmu melodijas, mīlētu sieviešu un senu draugu sejas, vientuļš strauts starp kraujām klinšu smailēm, sadragāta laiva oļainā krastmala, mēnesnīcas mirdza pār klusiem laukiem, leknas ielejas, siena smarža …

Kāds mednieks, ko lode bija ķērusi starp acīm, vēl spēra soli uzbrukumā un tad bez dzīvības noslīga zemē. Fērfakss atjēdzās. Viņa biedri — tie, kas vēl dzīvi, — bija atspiesti tālu aizmugurē, aiz kokiem. Viņš dzirdēja mednieku mežonīgos rēcienus «Hia! Hia!», ar kādiem tie metas tuvcīņā, lai durtu un cirstu ar saviem kaula un valzirga ilkņu ieročiem. Ievainoto cilvēku kliedzieni viņu trāpīja kā sitieni. Fērfakss saprata, ka cīņa ir galā, ka viņi ir uzvarēti, bet visas senās tradīcijas un savas tautas solidaritātes apziņa rautin rāva viņu pašā kaujas ņudzeklī, lai vismaz arī viņš mirtu kopā ar savējiem.

—  Mans vīrs! Mans vīrs! — sauca Tuma. — Tu esi glābts!

Viņš lūkoja izrauties, bet sieviete ar visu auguma svaru iekārās viņam plecos, neļaudama spert ne soli.

—   Nevajag! Viņi ir miruši, bet dzīve ir tik jauka!

Turna turējās vīram cieši ap kaklu un kājām tvērās

ap viņa stilbiem, viņš pastreipuļoja un sagrīļojās, sparīgi atslējās taisni, lai noturētos kājas, atkal pastreipuļoja un pēdīgi nogāzās atmuguriski zemē. Galva atsitās pret izvirzītu sakni, viņš pa pusei apdulla un spēja vairs tikai vārgi pretoties. Kritienā Tuma bija saklausījusi spalvām apspraudītas bultas švīkstoņu tieši pār galvu un tūdaļ steidza ar savu augumu kā ar vairogu aizsegt vīra ķermeni, cieši apskāvusi viņu ar rokām un piespiedusi seju un lūpas pie viņa kakla.

Tad pārdesmit pēdu tālāk no samudžināta biezokņa izspraucās Kīns. Viņš piesardzīgi paskatījās visapkārt. Kaujas lauks bija aizvirzījies tālu prom, un karotāju pēdējie kliedzieni noklusa tālumā. Neviens nebija redzams. Viņš piespieda pie stiegras jaunu bultu un paraudzījās zemē uz vīrieti un sievieti. Starp Turnas krūtīm un roku balti vīdēja vīrieša āda. Kīns savilka loku, tā ka stiegra skāra bultas smaili. Divas reizes viņš mierīgi un tēmēdams, lai nekļūdītos, uzvilka loku un nomērķēja, tad ietrieca kaula dzelksni tieši baltajā miesas laukumiņā, kas vizmoja vēl jo baltāks pretstatā viņu apskāvušās sievietes brūnajām rokam un brūnajām krūtīm.

DZĪVES LIKUMS

Vecais Koskušs alkaini ieklausījās. Redze tam sen jau bija izdzisusi, bet dzirde vēl asa, un visklusākā skaņa iestravoja blāvi mirgojošajā apziņā, kas gan vēl mājoja aiz sažuvušās pieres, taču vairs netiecās pretī tam, kam jānotiek pasaulē ap viņu. Aha, tā ir Sitkumtoha, viņa spalgā balsī lamā suņus, ar dunkām un belzieniem dzī- dama tos aizjūgā. Sitkumtoha ir viņa meitas meita, taču viņai nav vaļas pat domas pakavēties pie vārgā vectēva, kas vientuļi sēž sniegā, visu piemirsts un pamests. Janojauc nometne. Gaida garš ceļš, bet īsā diena vairs negrib kavēties. Viņu sauc dzīve un dzīves pienākumi, ne jau nāve. Bet vecais vīrs pašlaik ir tik tuvu nāvei.

Šī doma Koskušam uz mirkli uzvēdīja šausmas, un večuks pastiepa nevarīgo roku, lai trīsošiem pirkstiem apraudzītu mazo zaru kaudzīti sev līdzās. Pārliecinājies, ka tā tiešām tur ir, viņš atkal aizbāza roku aiz noplukušā kažociņa un no jauna sāka klausīties. Pussasalušu aļņādu grabēšana viņam vēstīja, ka virsaiša telts jau nojaukta un vīri pašlaik blietē ādas un tin ērti nesamā baķī. Virsaitis ir viņa dēls, stalts un spēcīgs vīrs, cilts galva un varens mednieks. Sievietes pūlējās ar iedzīves priekšmetu vākšanu, un viņa balss parmeta tām tūļību. Vecais Koskušs centās labi ieklausīties. Šo balsi taču viņš dzird pēdējo reizi. Nu jau nojaukta Džīhova telts! Un Tuskena arī! Septiņas, astoņas, deviņas … Tikai šamaņa telts, jādomā, vēl palikusi nenovākta. Klau! Nu jau darbojas arī ap to. Viņš dzirdēja, kā šamanis purpinādams krauj teltis ādas nartās. Iepinkšķas bērns, un sieviete, to mierinādama, maigā, dūdojošā balsī kaut ko dungo. Mazais Kutī, sirmgalvis nodomāja. Tas ir ņerkstīgs bērnelis ar pavāju veselību. Jādomā, tas drīz vien nomirs, un tad viņi atkausēs dobi sasalušajā tundrā un virsū sakraus akmeņus, lai tini netiek klāt. Nu, bet kāda tam nozīme? Labākajā gadījumā nodzīvos vēl dažus gadus, biežāk stai- gāclams ar tukšu vēderu nekā ar pilnu. Tik un tā sagaidīs nāve — mūžam badainā un par visiem badainākā.

Un kas tur notiek? Ā, tur vīri sien nartas un savelk siksnas. Koskušs klausījās — viņš, kas vairs nesaklausīs neko. Pātagas plīkšķēdamas cērtas suņu barā. Dzi, tie kauc! Kā tie neieredz smagā ceļa pūliņus! Nartas pēc nartām gausi un klusi aizšļūc garām. Projām ir. Viņi ir aizgājuši no vecā vīra dzīves, un pēdējā rūgtā stunda viņam jāsagaida vienam. Nē. Zem mokasīniem nočirkstēja sniegs, un blakus nostājās kāds cilvēks; uz Koskuša galvas uzgula viegla roka. Labs gan viņam dēls, ka to izdarīja. Viņš atcerējās citus sirmgalvjus, kuru dēli vis nebija aizkavējušies pēc tam, kad cilts ļaudis aizbrauca. Bet viņa dēls vēl palicis. Vecā domas aizklaiņoja pagātnē, līdz jaunā vīrieša balss atsauca tās atpakaļ.

—  Vai tev ir labi? — dēls jautāja.

Un sirmgalvis atbildēja: — Ir labi.

—  Tev līdzās ir kurināmais, — jaunais turpināja, — un ugunskurs deg spoži. Rīts ir apmācies, un sals pielaidies. Drīz vien sāks snigt. Pašlaik jau snieg.

—   Jā, jā, pašlaik jau snieg.

—  Cilts ļaudis steidzas. Saiņi tiem ir smagi un vēderi ierāvušies, jo nav ko ēst. Ceļš ir tāls, un viņi soļo ātri. Es nu iešu. Vai tev ir labi?

—   Ir labi. Es esmu kā pērnā lapa, kas tik tikko vēl turas pie stumbra. Uzpūtīs pirmais vējiņš, un es nokritīšu. Balss man ir kļuvusi tāda kā vecai sievai. Acis vairs nerāda ceļu, kur kājām jāiet, un kājas man ir smagas, un es esmu noguris. Ir labi.

Vecais vīrs apmierināts nolieca galvu un palika sēžam, līdz pēdējais sniega čirkstiens bija izgaisis, un tad viņš zināja, ka dēlu sasaukt vairs nav iespējams. Tūdaļ viņa roka steigšus pastiepas pēc kurināmā. Tas vienīgais vēl stāvēja starp sirmgalvi un mūžību, kas rēgojās viņam pretī. Pēdīgi nu viņa mūžs ir mērojams ar šo žagaru sainīti. Cits pēc cita tie tiks iemesti par barību ugunij, un tieši tāpat, soli pa solim, viņam tuvosies nāve. Kad pēdējais sprungulis būs izdvašojis savu siltumu, uzbru- kumu sāks sals. Vispirms tam padosies kājas, tad rokas, un stingums lēnītiņām pārvilksies no locekļiem uz pašu ķermeni. Galva noslīgs uz ceļiem, un tad viņš atpūtīsies. Tas ir viegli. Visiem cilvēkiem jāmirst.

Koskušs nepavisam nežēlojās. Tada jau ir dzīve, un tā ir taisnīga. Tuvu pie zemes viņš ir piedzimis un tuvu pie zemes dzīvojis, un tālab tās likums viņam nav nekas jauns. Tas ir visas dzīvās radības likums. Daba nav žēlīga pret dzīvo radību. Viņa neņem vērā katru dzīvo būtni atsevišķi. Viņas intereses virzītas uz sugu, uz rasi. Tā bija visdziļākā abstraktā doma, ko vecā Koskuša raupjais prāts spēja aptvert, bet pie tās tad viņš turējās cieši. Tās apliecinājumu viņam rādīja visa dzīve. Sula saplūst stumbros, kārklu pumpuri pēkšņi uzplaukst košā zaļumā, dzeltenās lapas nobirst — ar to vien jau viss ir pateikts. Bet ikvienam daba dod savu uzdevumu. Ja viņš to neizpilda, viņam jāmirst. Ja viņš to izpilda — tik un tā viņam jāmirst. Dabai tas vienalga; pakļāvīgo tai ir daudz, un mūžīga ir tikai pakļāvība, nevis pakļāvīgie. Koskuša cilts ir ļoti sena. Sirmgalvji, ko viņš pazina, būdams vēl bērns, bija pazinuši sirmgalvjus, kas dzīvojuši pirms viņiem. Tātad īstenībā dzīvo cilts, tā iemieso visu savu locekļu pakļāvību līdz pat vistālākajai, sen aizmirstajai pagājībai, un neviens vairs pat nezina šo cilvēku atdusas vietu. Tiem nav nekādas nozīmes, tie ir nejauša, īslaicīga parādība. Tie ir izgaisuši kā mākoņi no vasaras debesīm. Arī viņš ir nejauša, īslaicīga parādība un izgaisīs. Dabai ir vienalga. Dzīvei tā izvirza vienu uzdevumu, dod vienu likumu. Dzīves uzdevums — turpināt dzīvību, tās likums — nāve. Jauna meitene ir skaista būtne, ko patīkami uzlūkot, — tās krūtis ir kuplas un stāvs zaļoksnējs, tās solis līgans un acis mirdzošas. Taču dotais uzdevums tai vēl priekšā. Acis viņai zaigo arvien spožāk, solis kļūst žiglāks, te viņa ir pārgalvīga jauno puišu priekšā, te bikla un iesveļ tos sava nemiera ugunīs. Meitene uzplaukst arvien košāka un acīm tīkamāka, līdz pēdīgi kāds mednieks, vairs nespēdams ciesties, ved to savā teltī, lai tā viņam vārītu ēdienu, koptu suņus un kļūtu viņa bērnu māte. Bet līdz ar pirmā pēcnācēja ierašanos skaistums sāk izgaist. Kājas kļūst stīvas un gausas, acis blavas un iedubušas, un vienīgi mazie bērniņi ar prieku vēl glauž krunkainos vaigus vecajai skvo, kas čurn pie ugunskura. Uzdevums ir izpildīts. Un pēc maza laiciņa, tiklīdz parādīsies pirmais bada rēgs vai būs paredzams tāls ceļš, veco sievu pametīs sniegā, tāpat kā ir pamests viņš, ar nelielu žagaru nastiņu līdzās. Tāds ir likums.

Koskušs rūpīgi pielika ugunij sprunguli un atkal atgriezās savās pārdomās. Tāpat tas ir visur un ar visu.

Moskīti pazūd līdz ar sala iestāšanos. Mazā vāverīte nolien dobumā nomirt. Vecumam uznākot, trusītis kļūst gauss un smagnējs un nespēj vairs izbēgt 110 ienaidniekiem. Pat lielais laukais lācis kļūst neveikls, akls un nīgrs, līdz galu galā to pieveic niecīgs ķilkstošu suņu bariņš. Koskušs atceras, kā viņš pameta savu tēvu pie kādas no Kjondaikas iztecēm — ziemu pirms tam, kad ieradās misionārs ar savam lūgšanu gramatām un dziedniecības zāļu kārbiņu. Ne reizi vien Koskušs aplaizījies, atcerēdamies šo kārbiņu, kaut gan tagad viņam mutē jau sen trūkst valguma. īpaši labs bija «pretsāpju līdzeklis». Tomēr misionārs viņiem bija apgrūtinājums, jo viņš nekad netika atnesis nometnē gaļu, bet ēda dūšīgi, tāpēc mednieki sāka kurnēt. Bet viņš apaukstēja plaušas pie Maijo ūdensšķirtnes, un vēlāk suņi izgrūstīja akmeņus un plēsās ap viņa kauliem.

Koskušs ielika vēl vienu zaru ugunī un atgriezās vēl tālākā pagātnē. Tas bija Lielā Bada laiks, kad vecie vīri ar tukšiem vēderiem tupēja ap ugunskuru un viņu lūpas risināja pusaizmirstus nostāstus par senajām dienām, kad Jukona trīs ziemas esot plūdusi bez aizsalšanas un pēc tam trīs vasaras gulējusi zem ledus. Tajos bada laikos viņš zaudēja māti. Laši tovasar nenārstoja, un cilts gaidīja nākamo ziemu, kad atnāks aļņi. Ziema pienāca, tomēr aļņus tā līdzi neatveda. Tas vēl nekad nebija pieredzēts, pat ne sirmgalvju garajā mūžā. Bet aļņi tā arī nenāca, un tas bija septītais gads, trusīšiem nedzima mazuļi, un no suņiem bija atlikuši tikai kauli un āda. Ilgajā tumsībā bērniņi raudāja un apmira, un mira sievietes un sirmgalvji. Ik no desmit cilvēkiem ciltī tikai viens palika dzīvs, lai sagaidītu sauli pavasarī atgriežamies. Tas gan bija bads!

Bet Kosluišs bija pieredzējis arī pārpilnības laikus, kad gaļa palika pāri un sabojājās, suņi bija trekni un aiz pārēšanās pat nerēja vairs, — laikus, kad mednieki ļāva medījumam aiziet garām neskartam, kad sievietes bija auglīgas un teltīs mudžēt mudžēja dūšīgi bērneļi — zēni un meitenes. Tolaik vīri kļuva augstprātīgi tin no jauna atsāka sensenas ķildas, viņi devās pāri kalniem uz dienvidpusi, lai izkautu pelliju cilti, un uz rietumpusi, lai pasēdētu pie tananas cilts izdzēstajiem ugunskuriem. Koskušs atcerējās, ka viņš, vēl zēns būdams, kāda pārpilnības laikposmā bija redzējis vilkus saplosām briedi. Līdz ar viņu sniegā gulēja un skatījās Zingha — tas pats Zingha, kurš vēlāk izvērtās par izveicīgāko mednieku un kurš galu galā iebruka āliņģī uz Jukonas. Viņu atrada tikai pēc mēneša — viņš bija spējis līdz viducim izrāpties no āliņģa un tā arī iesalis ledū.

Nu jā — bet briedis. Viņi ar Zinghu todien bija izgājuši spēlēt medniekus, atdarinādami savus tēvus. Strauta gultnē zēni uzdūrās svaigām brieža pēdām, un ap tām rēgojās daudzu vilku pēdas.

— Vecs, — sacīja Zingha, kas bija veiklāks pēdu lasīšanā, — vecs briedis, kas nespēj turēties baram līdzi. Vilki to ir atšķīruši no brāļiem un nu vairs no tā neatstāsies.

Tā tas arī bija. Tāds ir vilku paņēmiens. Dienu un nakti bez atpūtas viņi sekos briedim, rūkdami tam aiz muguras un kampdami tam purnā, un neatlaidīsies līdz pēdējam. Kā Zingham un Koskušam asinis sāka kūsāt! Šo medību noslēgumu vajadzēja redzēt — tas tikai būs skats!

Nepacietība skubināja zēnu soļus, kad viņi steidzās pa sliedi, un pat viņš, Koskušs, kas vāji redzēja un slikti prata lasīt pēdas, būtu varējis sekot tām, acis aizvēris, — tik plata bija sliede. Viņi nebija tālu no dzenamā medījuma un ik uz soļa lasīja pēdās drūmās traģēdijas svaigos ierakstus. Zēni nonāca pie vietas, kur briedis bija apstājies. Uz visām pusēm trīs pieaugušu vīru auguma garumā sniegs bija izbradāts un izspārdīts. Pašā vidū brieža greizo nagu izrautās dziļās bedres un visriņķī apkārt, visās malās, vilku ķepu atstātie seklākie dobuļi. Daži vilki bija gulējuši nosānis un atpūtušies, kamēr to brāļi lēkāja ap medījumu. Vilku ķermeņu nospiedumi visā garuma bija tik skaidri, it kā būtu atstāti sniegā nupat pirms brīža. Satracinātais upuris, mežonīgi sperdamies, bija trāpījis kādam vilkam un sabradājis to līdz nāvei. Par to liecināja nedaudzi pamatīgi apgrauzti kauli.

Tālāk zēni apstādināja savu sniegkurpju uzliektos purnus pie vietas, kur bija notikusi jauna saķeršanās. Lielais dzīvnieks bija izmisigi cīnījies. Zīmes sniegā rādīja, ka divreiz briedis bija nogāzts zemē, un divreiz tas bija nokratījis uzbrucējus un atkal pieslējies kājās. Viņš savu uzdevumu jau bija izpildījis, tomēr dzīvība viņam bija dārga. Zingha teica, ka tas esot ļoti dīvaini, — reiz nogāzts briedis uz kājām vairs netiekot; tomēr šis dzīvnieks nepārprotami bija atkal piecēlies. Kad puisēni vēlāk to visu pastāstīja šamanim, tas šai faktā saskatīja zīmes un brīnumainus pareģojumus.

Pēdīgi abi nonāca vietā, kur briedis bija mēģinājis uzrāpties krastā un sasniegt mežu. Tomēr ienaidnieki bija tam uzklupuši no muguras, briedis bija saslējies pakaļkājas un nogāzies atmuguriski, divus vilkus dziļi ietriekdams sniegā. Medības acīm redzami tuvojās noslēgumam, jo ciltsbrāļi bija pametuši abus vilkus neaiztiktus. Vēl divas saķeršanās vietas aši pazibēja garām — tās bija tuvu viena otrai, un cīniņš tur bijis īss. Pēdu sliede nu krāsojās sarkana, un lielā dzīvnieka vienmērīgie soļi bija kļuvuši sīki un nevienādi. Tad zēni sadzirda pirmās skaņas no kaujas lauka — nevis dzinēju pilnbalsīgo kori, bet īsus, aprautus rējienus, kas lika saprast, ka vilku zobi jau sniedzas pēc dzīvas miesas. Turēdamies pret vēju, Zingha uz vēdera rāpās pa sniegu tuvāk krūmam, un tam pakaļ līda viņš, Koskušs, kuram pēc gadiem nāksies būt savas cilts ļaužu vadonim. Par abiem zēni atlieca sānis jaunas egles apakšējos zarus un skatījās pa spraugu. Viņi redzēja cīņas nobeigumu.

Kā jau visi tālās jaunības iespaidi, šī aina bija ārkārtīgi skaidri iegulusi Koskuša atmiņa, un viņa aizmiglotās acis šķita redzam cīniņu tikpat dzīvi kā tajās senajās dienās. Koskušam par to bija brīnums, jo nākamajos laikos, būdams vīru vadonis un padomes locekļu galva, viņš veica dižus darbus un viņa vārds kļuva par nolādējumu pel li j ti cilts ļaužu mutēs — nemaz jau nerunājot par to svešinieku, balto vīru, ko viņš nonāvēja atklātā tuvcīņā — ar nazi pret nazi.

Ilgi Koskuša domas kavējās pie jaunības dienām — uguns pa to laiku izdega un sala kniebieni kļuva sīvāki. Šoreiz viņš atdzīvināja liesmas, iemezdams uz reizi divus zarus, un, atlikušos pārskaitījis, apsvēra, cik ilgi vēl būs noteicējs par savu dzīvību. Ja Sitkumtoha būtu vairāk domājusi par savu vectēvu un salasījusi lielāku klēpi, viņa mūža stundas būtu garākas. Tas taču būtu bijis tik viegli. Bet skuķe jau no mazotnes bija bezrūpīga, un, kopš Bebrs, Zinghas dēla dēls, bija sācis mest uz viņu acis, meitene galīgi pārstāja godāt savus senčus. Galu galā — kāda tam nozīme? Vai viņš savā trauksmainajā jaunībā nebija rīkojies gluži tāpat? Kādu brīdi sirmgalvis ieklausījās klusumā. Varbūt viņa dēla sirds atmaigs un tas ar suņiem atgriezīsies pie vecā tēva, lai vestu viņu cilts ļaudīm līdzi uz turieni, kur aļņu, ka biezs, un sāni tiem smagi nokārušies aiz treknuma.

Viņš sasprindza dzirdi, un nerimtīgās smadzenes uz brīdi palika bezdarbīgas. Ne mazākā troksnīša — itin nekā. Viņš vienīgais dvašoja visu skaujošajā Lielajā Klusumā. Kāda vientulība! Klau! Kas tas? Drebuļi pāršalca pār viņa ķermeni. Labi pazīstams, gari stiepts kauciens pāršķēla klusumu, un tas bija pavisam tuvu. Koskuša saturnsušo acu priekšā atainojās redzējums: briedis, vecais briežu tēviņš, ar saplosītiem gurniem un asinīm noplūdušiem sāniem, ar saboztām krēpēm, mētā zemu noliektos, milzīgos, žuburainos ragus, aizstāvēdamies līdz pēdīgam. Viņš redzēja pazibam pelēkos ķermeņus, redzēja gailošās acis, gari izkārtās mēles, slienainos ilkņus. Un viņš redzēja, ka loks nepielūdzami saslēdzas arvien ciešāk un ciešāk, līdz kļūst par tumšu punktu izmīdītā sniega klaja vidū.

Auksts purns piedūrās Koskuša vaigam, un no šī skā- riena viņa dvēsele mirklī atgriezās tagadnē. Viņa roka strauji pasniedzās pie ugunskura un izrāva degošu sprunguli. Iedzimtās bailes no cilvēka uz brīdi pārmāca zvēru, un tas atkāpās, izgrūzdams garu saucienu — aicinājumu ciltsbrāļiem, tie tūdaļ alksmīgi atsaucās, un drīz visapkārt saslēdzās zemei pieplakušu, pelēku ķermeņu loks; no vilku rīklēm lāsoja slienas. Vecais vīrs dzirdēja, ka loks blīvējas arvien ciešāk. Viņš draudīgi savicināja degošo zaru, un ņurdoņa izvērtās rēcienos, tomēr elsājošo zvēru bars pat nedomāja izklīst. Te viens pabīdīja uz priekšu krūtis, pēc tam pievilkdams arī auguma pakaļdaļu, te otrs, te trešais, bet neviens pats nekāpās atpakaļ. Kālab gan turēties pie dzīves? — Koskušs jautāja pats sev un nosvieda gruzdošo sprunguli sniegā. Tas nočūkstēja un apdzisa. Lokā čurnošie vilki satraukti ieņurdējās, bet palika uz vietas. Vēlreiz Koskuša acu priekšā pavīdēja vecā briežu tēviņa pēdējā cīņa, un tad sirmgalvis gurdi nolaida galvu uz ceļiem. Kāda tam galu galā nozīme? Vai tāds nav dzīves likums?

NAMBOKS, MELIS

—   Baidara, vai ne? Rau! Baidara gan, un tajā viens cilvēks, kas ar airi iras nemākulīgi.

Aiz vārguma un satraukuma drebēdama, vecā Bask- vahvana paslējās uz ceļiem un paraudzījās jūras klaidā.

—   Namboks ar airi allaž apgājās nemākulīgi, — viņa, atmiņās kavēdamās, sapņaini murmināja un, ar roku aizēnodama acis pret sauli, vērās pār sudrabā virmojošajiem ūdeņiem. — Namboks allaž bija nemākulīgs. Es atminos …

Bet sievietes un bērni sāka skaļi smieties, un smieklos skanēja labvēlīga zobgalība; vecās sievas balss kļuva klusāka un klusāka, līdz pēdīgi lūpas kustējās bez skaņas.

Kugahs pacēla sirmo galvu no grebjamā kaula un sekoja viņas skatienam. Baidara turēja kursu uz krastu, kaut gan reizēm stipri novirzījās uz vienu vai otru pusi. Iekšā sēdētājs īrās vairāk ar spēku nekā ar veiklību, tāpēc krastam tuvojās līkloču līnijā, it kā izvēlēdamies lielākās pretestības ceļu. Kugaha galva atkal noslīga pār darbu — uz valzirga ilkņa, ko turēja starp ceļiem, viņš iegreba zivs muguras spuru — tādas zivs, kāda it nekad nav peldējusi pa jūrām.

—   Droši vien tas cilvēks ir no kaimiņu ciemata, — viņš pēdīgi ieminējās, — viņš brauc pie manis mācīties izgriezt kaulā rakstus. Tas ir ļoti nemākulīgs cilvēks. Viņš nekad neiemācīsies.

—  Tas ir Namboks, — vecā Baskvahvana atkārtoja. — Vai gan es nepazīšu savu dēlu? — viņa spalgā balsī noprasīja. — Es saku un teikšu vēl: tas ir Namboks.

—  Tā tu esi teikusi jau daudzas vasaras, — kāda no sievietēm laipni pārmeta. — Tikko ledus izgājis no jūras, tu jau sēdi un vēro augām dienām un, tikko ieraugi kādu laivu, tā saki: «Tas ir Namboks.» Namboks ir miris, ak, Baskvahvana, un mirušie neatgriežas. Nav iespējams, ka mirušie atgrieztos.

—   Namboks! — sirmgalve iebrēcās tik skaļi un skanīgi, ka visi ciematnieki satrūkušies paskatījās uz viņu.

Ar mokām Baskvahvana pietrausās kājās un steberēja pa smiltīm lejup. Viņa gandrīz paklupa pār bērneli, kas gulēja saulītē, un māte steidza mierināt raudošo mazuli, nikni lamādamās sirmgalvei pakaļ, taču tā nemaz neklausījās. Bērni, aizsteigdamies tai priekšā, drāzās lejup uz liedagu, un, kad cilvēks baidarā piebrauca tuvāk, gandrīz apgāzdams laivu ar kādu neveiklu aira vēzienu, bērniem sekoja arī sievietes. Kugahs nolika valzirga ilkni sānis un, smagi atspiezdamies uz spieķa, arī soļoja lejup, bet viņam pakaļ pa divi un pa trīs gausi slāja vīrieši.

Baidara sagriezās ar sānu pret krastu, un atplūstošās bangas ik brīdi draudēja to piegāzt ar ūdeni, taču viens no kailajiem puišeļiem ieskrēja ūdenī un izvilka laivas priekšgalu augstu krasta smiltīs. Cilvēks piecēlās kājās un, it kā ko meklēdams, pārlaida skatienu rindā stāvošajiem ciematniekiem. Netīrs, pagalam nonēsāts svītrains svīteris vaļīgi karājās ap viņa platajiem pleciem, ap kaklu kā jūrniekiem bija apsiets sarkans katūna lakatiņš. Ietērpu papildināja zvejnieka berete uz īsi apcirptās galvas, dun- griņi un smagi nemītas ādas zābaki.

Taču tik un tā viņš šķita apbrīnojama parādība šiem vienkāršajiem zvejniekiem no lielas Jukonas Deltas, jo tie, visu mūžu raudzīdamies Beringa jūrā, šai laikā bija redzējuši tikai divus baltos cilvēkus — tautas skaitītāju un nomaldījušos jezuītu priesteri. Viņi bija nabadzīgi ļautiņi, jo viņiem nebija ne zelta zemes dzīlēs, ne vērtīgu zvērādu pārdošanai, tāpēc baltie šeit nerādīja ne acu. Bez tam arī Jukona gadu tūkstošiem ilgi bija skalojusi jūrā sanešus no Aļaskas pussalas, līdz pēdīgi kuģi jau uzskrēja sēklī, kad zeme pie apvāršņa vēl nemaz nebija redzama. Tālab no purvainās piekrastes, ko saposmoja gari līči un apjoza neskaitāmu dūņainu salu arhipelāgi, balto cilvēku kuģi vairījās, un zvejnieku ciltis pat nezināja, ka tādi vispār ir pasaulē.

Kugahs, Ilkņu Grebējs, pēkšņi sāka steigšus kāpties atpakaļ, aizmetināja kāju pats aiz sava spieķa un novēlās zemē.

—   Namboks! — viņš izsaucās, visiem spēkiem ķepurodamies, lai tiktu kājās. — Namboks, kuru vējš aizdzina jūrā, ir atgriezies!

Vīri un sievietes satrūkušies virzījās atpakaļ, bet bērneļi laidās mukt, izšmaukdami pieaugušajiem starp kājām. Vienīgi Opikvons turējās dūšīgi, kā jau pienākas ciemata vecākajam. Viņš paspēra soli uz priekšu un ilgi un vērīgi aplūkoja atbraucēju.

—   Tas ir Namboks, — viņš pēdīgi paziņoja, un, no viņa balss noskaņas sapratušas, ka šaubu vairs nevar būt, sievietes šausmās iegaudojās un paskrējās vēl tālāk atpakaļ.

Svešinieka lūpas neapņēmīgi kustējās un brūnais kakls raustījās neizteiktu vārdu gūzmā.

—   La, la, tas ir Namboks, — ķērca Baskvahvana, cieši raudzīdamās tam sejā. — Es arvien esmu teikusi, ka Namboks atgriezīsies.

—   Jā, Namboks ir atgriezies. — Šoreiz ierunājās Namboks pats, pārlicis kāju pār baidaras bortu un stāvēdams ar vienu kāju krastā, ar otru laivā. Atkal rīkle tam raustījās un cilājās, tvarstot pēc aizmirstajiem vārdiem. Un, kad pēdīgi vārdi bija atradušies, tie skanēja svešatnīgi, bet indiāņu rīkles skaņas pavadīja lūpu spurkšķieni.

—   Esiet sveicināti, ak, brāļi, — viņš teica, — brāļi no tiem senajiem laikiem, kad krasta vējš vēl nebija aizdzinis mani jūrā.

Viņš izkāpa smiltīs ar abām kājām, bet Opikvons at- vēcinājās no viņa ar rokām.

—  Tu esi miris, Nambok, — viņš teica.

Namboks iesmējās.

—   Es esmu trekns.

—   Mirušie nav trekni, — Opikvons atzina. — Tu esi labi nobarojies, bet tas ir visai dīvaini. Vēl neviens cilvēks, kas sabiedrojies ar krasta vēju, pēc tam nav atgriezies gadiem pa pēdām.

—   Es esmu atgriezies, — Namboks vienkārši atbildēja.

—   Bet kas zina, varbūt tu esi ēna, tā Namboka gaistoša ēna, kurš kādreiz bija. Ēnas atgriežas.

—   Es esmu izsalcis. Ēnas neēd.

Tomēr Opikvons šaubījās un mokpilnā nesapratnē berzēja ar roku pieri. Arī Namboks bija samulsis un, laizdams skatienu gar zvejniekcilts ļaužu rindu, nevienās acīs nelasīja laipnu apsveikumu. Vīrieši un sievietes čukstējās savā starpā. Bērneļi bikli zagās atkal atpakaļ, lodādami gar vecākiem, un suņi ar saboztu spalvu pieplakuši līda pie viņa kājām, aizdomīgi ošņādami.

—       Es tevi esmu dzemdējusi, Nambok, un es devu tev zīst krūti, kad tu biji maziņš, — Baskvahvana žēlabaini teica, virzīdamās viņam tuvāk. — Un, vai nu tu esi ēna vai neesi, es došu tev ēst.

Namboks gribēja doties mātei klāt, bet brīdinoši baiļu un draudu kliedzieni viņu apstadināja. Viņš svešā valodā norūca kaut ko, kas izklausījās itin kā «velns parāvis», un tad teica:

—   Es neesmu ēna, es esmu cilvēks.

—   Ko gan kāds var zināt, ja runa ir par noslēpumainiem spēkiem? — Opikvons jautāja pa pusei pats sev, pa pusei cilts ļaudīm. — Mēs esam, un pēc viena elpas vilciena mūsu vairs nav. Ja cilvēks var kļūt par ēnu, vai gan ēna atkal nevar kļūt par cilvēku? Namboks bija, bet viņa vairs nav. To mēs zinām, bet mēs nezinām, vai šis te ir Namboks vai Namboka ēna.

Namboks atkāsējās un tad atbildēja:

—   Vecos laikos, sen atpakaļ, tava tēva tēvs, Opikvon, ari aizgāja projām un vēlāk atkal atgriezās gadiem pa pēdām. Toreiz neviens viņam neliedza vietu pie ugunskura. Stāsta … — Viņš ieturēja zīmīgu pauzi, un visi saspringti gaidīja turpinājumu. — Stāsta, — Namboks atkārtoja, apzināti novilcinādams galveno, — ka Sipsipa, viņa klooch, esot dzemdējusi divus dēlus pēc viņa atgriešanās.

—   Bet viņš nebija biedrojies ar krasta vēju, — Opikvons aizrādīja. — Viņš aizgāja uz to pusi, kur zemei sirds, un tas ir lietu dabā, ka pa sauszemi cilvēks var tikai iet un iet.

—   Un pa jūru tāpat. Bet ne par to ir runa. Stāsta … ka tava tēva tēvs stāstījis daudz brīnumaina par to, ko pieredzējis.

—  Jā, daudz brīnumu viņš stāstīja.

—   Arī man ir daudz brīnumu, ko stāstīt, — Namboks izgudrēm paziņoja. Un, redzēdams, ka ciematnieki jau sāk svārstīties, piemetināja: — Un dāvanas man ari ir.

Izņēmis no baidaras apbrīnojami mīkstu un košu šalli, viņš to aplika mātei ap pleciem. Visas sievietes reizē izdvesa aizgrābtu nopūtu, bet vecā Baskvahvana čamdīja un glāstīja spilgto drānu, dungodama pie sevis bērnišķā līksmē.

—   Viņam ir daudz, ko stāstīt, — Kugahs nomurdēja.

—   Un dāvanas, — kāda sieviete piebalsoja.

Opikvons saprata, ka viņa cilts ļaudis vai svilst aiz ziņkārības, un galu galā ari viņu pašu urdīja kāre paklausīties šos nedzirdētos stāstus.

—   Lomi bija labi, — viņš apdomīgi teica, — un tauku mums ir bagātīgi. Tā ka iesim, Nambok, un dzīrosim.

Divi vīri pacēla baidaru plecos un uznesa augšā pie ugunskura. Namboks gāja līdzās Opikvonam, un ciemat- nieki viņiem sekoja, tikai dažas sievietes vēl pakavējās, lai glaudīgiem pirkstiem pataustītu šalli.

Kamēr notika mielošanās, runāja maz, kaut gan daudzi ziņkāri skatieni slepus zagās uz Baskvahvanas dēla pusi. Tas Namboku mulsināja, tomēr ne jau aiz viņa kautrīgās dabas, bet tālab, ka roņa tauku smaka šķebināja, bet viņš visiem^ spēkiem centās to neizrādīt.

—   Ēd, tu esi izsalcis, — Opikvons pavēlēja, un Namboks, abas acis aizmiedzis, iebāza roku podā ar smirdošajām zivīm.

—   La, la, nemaz nekaunies. Roņu šogad bija daudz, un spēcīgi vīri arvien ir izsalkuši.

Baskvahvana apmērcēja taukos sevišķi iesmakušu laša strēmeli un, taukiem pilot, laipni pasniedza to dēlam.

Kad aizdomīgas piezīmes Nambokam vēstīja, ka viņa kuņģis vairs nav tik panesīgs kā agrāk, viņš, izmisumā nezinādams, ko iesākt, piebaza pīpi, aizdedzināja to un sāka smēķēt. Ciematrūeki čamstinādami turpināja maltīti un ziņkārīgi vēroja viņu. Tikai retais varēja lepoties, ka ir tuvāk iepazinies ar šo dārgo nezāli, lai gan reizi pa reizei no ziemeļpuses eskimosiem bija izdevies maiņas tirdzniecības ceļā iegūt pa šķipsniņai vispretīgākās kvalitātes tabakas. Kugahs, kas sēdēja Nambokam blakus, lika saprast, ka arī viņam nebūtu nekas pretī ievilkt dūmu, un tā nu viņš starp diviem kumosiem iebāza mute pīpes dzintara iemuti un ar taukos pilošām lūpām saka šmakstināt. Namboks, to redzēdams, piespieda pie vēdera trīcošu roku un atpakaļ sniegto pīpi atvairīja. Lai paturot pavisam, viņš teica, jo šis jau no paša sākuma esot domājis Kugahu ar to apbalvot. Ciematnieki laizīja pirkstus un slavināja Namboka devīgumu.

Opikvons piecēlās kājās.

—  Tagad, ak, Nambok, dzīres ir beigušās, un nu mes gribam klausīties par tiem brīnumiem, ko tu esi pieredzējis.

Zvejniekcilts ļaudis sita plaukstas un, paņēmuši pa rokai katrs savu darbu, gatavojās klausīties. Vīrieši centīgi drāza šķēpus vai izgrieza rakstus valzirgu ilkņos, sievietes kasīja taukus no kotikādu iekšpuses un burzīja tās, lai kļūst mīkstas, vai arī šuva segas ar dzīslu pavedieniem. Namboka skatieni klaidoja, vērojot šo ainu, taču tā nešķita tik pievilcīga, kā viņš savās atmiņās bija iztēlojies un cerējis ieraudzīt. Ilgajos klejojumu gados viņa domas arvien bija kavējušās tieši pie šīs ainas, bet tagad, kad cerētais bija piepildījies, viņš jutās vīlies. Kāda nabadzīga un nožēlojama dzīve, Namboks nodomāja, nemaz nevar salīdzināt ar to, pie kādas viņš jau bija sācis pierast. Nu nekas, viņš tiem kaut mazlietiņ atdarīs acis, un viņa paša acis no šīs domas iedzirkstījās.

—   Brāļi, — viņš iesāka lepni un pašapmierināti, kā jau cilvēks, kurš gatavojas stāstīt par dižiem darbiem, ko paveicis, — vasaras nogalē pirms daudzām vasarām, toreiz, kad es aizbraucu, pieturējās tieši tāds laiks, kāds solās būt pašreiz. Jūs visi vēl atminaties to dienu, kad kaijas lidoja zemu un no zemes pūta stiprs vējš, un es vairs nejaudāju noturēt savu baidaru pret vēju. Es cieši sasēju baidaras pārvalku sev ap vidu, lai ūdens netiek iekšā, un augu nakti cīnījos ar vētru. Bet no rīta nekur nebija redzama zeme — visur tikai jūra, un krasta vējš visu laiku turēja rnani stingri savās rokās un nesa projām vien. Trīs šādas naktis es pārcietu, un triju nakšu rītausmas zemi neparādīja, bet krasta vējš mani nelaida vaļā.

Kad pienāca ceturtā diena, es biju pa pusei prātā jucis. Aiz barības trūkuma nespēju vairs cilāt airi, galva man griezās riņķī vien, un mocīja negantas slāpes. Taču jūra vairs nebija dusmīga, pūta maigs dienvidu vējiņš, un, paskatījies apkārt, es ieraudzīju kaut ko tādu, ka šķita — nudien esmu sajucis prāta.

Namboks apklusa, lai izvilktu no zoba tur iesprūdušu laša gaļas šķiedru, bet vīri un sievas gaidīja, darbu pametuši un kaklus izstiepuši.

—  Tā bija laiva, liela laiva. Ja visas laivas, kāda^ vien esmu redzējis, saliktu kopā par vienu, arī tad tā vēl nebūtu tik liela.

Atskanēja neticīgi izsaucieni, un Kugahs, kam uz muguras bija daudz gadu, grozīja galvu.

—  Ja katra baidara būtu smilšu graudiņš, — Namboks turpināja, nelikdamies par to zinis, — un ja būtu tik daudz baidaru, cik šeit liedagā ir smilšu graudiņu, tad

ari vēl nesanāktu tik liela laiva, kādu es ieraudzīju ceturtās dienas rītā. Tā bija ļoti liela laiva, un to sauca par šoneri. Es redzēju, ka šis brīnišķīgais priekšmets, šis milzīgais šoneris, nāk tieši man virsū, un uz tā es ieraudzīju cilvēkus …

—   Pagaidi, ak, Nambok! — Opikvons pārtrauca. — Kādi bija šie cilvēki? Vai lieli?

—   Nē, parasti cilvēki — kā jūs un es.

—  Vai lielā laiva brauca ātri?

—  Jā.

—   Laivas sani bija augsti, cilvēki īsi, — skaidrības labad Opikvons atzīmēja datus. — Un šie cilvēki īrās ar gariem airiem?

Namboks pasmīnēja.

—  Airu nemaz nebija, — viņš teica.

Visas mutes palika vaļā, un iestājās dziļš klusums. Opikvons aizņēmās no Kugaha pīpi, lai pārdomādams ievilktu pāris dūmu. Kāda no jaunākajām sievietēm nervozi iesmējās, un visas acis nosodoši pavērsās pret viņu.

—  Tātad airu nemaz nebija? — Opikvons klusu pārvaicāja, padodams pīpi atpakaļ.

—   Dienvidvējš pūta no muguras, — Namboks paskaidroja.

—   Taču ar vēju vien laiva kustas lēni.

— Šonerim bija spārni, rau, šitādi. — Namboks iešņā- pāja smiltīs mastu un buru siluetu, bet vīri, satupuši apkārt, rūpīgi pētīja uzmetumu. Patlaban vējš pūta spēcīgi, un uzskatāmākai ilustrācijai Namboks, satvēris aiz stūriem, paplēta mātes šalli, līdz tā piepūtās kā bura. Bas- kvahvana lamājās un ķepurojās, taču vējš viņu stūma lejup pa liedagu kādas pēdas desmit, līdz vecā sieva aizelsusies atdūrās krastā izskalotu koku kaudzē. Vīri, dziļdomīgi krekšķinādami, apliecināja, ka sapratuši, taču Kugahs pēkšņi atgāza sirmo galvu.

—   Ho, ho! — viņš skaļi smējās. — Aplama ierīce ši lielā laiva! Galīgi aplama! Vēja rotaļlieta! Kurp pūš vējš, turp virzās laiva. Neviens, kas dodas ceļā ar šādu laivu, nevar pateikt, kurā krastā piestās, jo viņš taču brauks tikai pa vējam, bet vējš pūš uz visām pusēm, un neviens nezina, uz kurieni.

—   Tā tas ir, — Opikvons svinīgi apstiprināja. — Pa vējam braukt ir viegli, pret vēju cilvēkam smag' jāpūlas; tā ka cilvēkiem lielajā laiva airu nebija, tad viņi ari nepūlējās.

—   Kāda vajadzība pūlēties! — Namboks nikni atsaucās. — Šoneris spēja braukt arī pret vēju.

—   Bet pasaki — kas tad to š .. .š … šoneri dzina uz priekšu? — Kugahs novaicāja, tīšuprāt stomīdamies ap svešo vārdu.

—  Vējš, — nepacietīgi attrauca Namboks.

—   Tātad vējš dzina to š… š… šoneri pret vēju. — Vecais Kugahs gluži atklāti pamirkšķināja Opikvonam un, visapkārt dārdot skaļiem smiekliem, trieca talak. — Vējš pūš no dienvidiem un dzen šoneri uz dienvidiem. Vējš pūš pret vēju. Vējš pūš vienā virzienā un tai pašā laika arī pretējā. Tas ir ļoti vienkārši. Mēs sapratām, Nambok. Mēs skaidri sapratām.

—  Tu esi muļķis.

—   Patiesība plūst no tavām lūpām, — Kugahs lēnprātīgi atbildēja. — Es tikai uzreiz nevarēju aptvert, kaut gan tas ir tik vienkārši.

Namboka seja bija tumši pietvīkusi, un viņš aši izrunāja kādus vārdus, ko neviens agrāk nebija dzirdējis. Ciematnieki atkal atsāka kaulu grebšanu un zvērādu kasīšanu, bet viņš sēdēja cieši sakniebtām lūpām, lai nepasprūk mēle, kurai taču neviens netic.

—   Šis š … š … šoneris, — Kugahs nesatricināmi taujāja tālāk, — vai tas bija taisīts no liela koka?

—   Tas bija taisīts no daudziem kokiem, — Namboks strupi atcirta. — Tas bija ļoti liels.

Viņš atkal ieslīga īgnā klusēšanā, bet Opikvons piebikstīja Kugahain, un tas neticīgā izbrīnā nogrozīja galvu, nomurdēdains:

—   Ļoti dīvaini.

Namboks uzkodās uz ēsmas.

—   Tas vēl nav nekas, — viņš, neko ļaunu nejauzdams, ierunājās, — jums būtu vajadzējis redzēt tvaikoni. Kas ir smilšu grauds pret baidaru, kas ir baidara pret šoneri — tas ir šoneris pret tvaikoni. Bez tam vēl — tvaikonis ir taisīts no dzelzs. Viscaur no dzelzs.

—   Nē, nē, Nambok, — cilts vecākais atsaucās, — kā tad tas var būt? Dzelzs vienmēr grimst dibenā. Liec vērā, es no kaimiņu ciemata vecākā biju iemainījis dzelzs dunci, un vakardien šis dzelzs duncis man izslīdēja no pirkstiem, iekrita jūrā un nogrima. Visām lietām ir savs

likums. Nekad nav bijis lietas bez likuma. Tas mums ir zināms. Bez tam mēs zinām, ka vienas sugas lietām ir viens likums un ka visam, kas gatavots no dzelzs, ir viens likums. Tā ka ņem savus vārdus atpakaļ, Nambok, lai mēs vēl varam turēt tevi cieņā.

—  Bet tas tomēr ir tā, — Namboks pastāvēja pie sava. — Tvaikonis ir viscaur no dzelzs un negrimst.

—   Nē, nē, tas nevar būt.

—   Pats savām acīm es to redzēju.

—   Tas nav lietu dabā.

—   Bet pastāsti man, Nambok, — pārtrauca Kugahs, bažīdamies, ka stāstu vairs neturpinās, — pastāsti man, kādā veidā šie cilvēki atrod ceļu pār jūru, kad nav redzama zeme, uz kuru stūrēt.

—   Saule parāda taku.

—   Bet kā?

—   Pusdienlaikā šonera vecākais paņem tadu priekšmetu, caur kuru viņa acs raugās saulē, un tad viņš saulei liek nokāpt no debesīm līdz zemes malai.

—   Bet tā taču ir ļauna burvestība! — Opikvons izsaucās, bailēs sastindzis par šo apgrēcību. Vīrieši šausmās saslēja rokas augšup, bet sievietes sāka kunkstēt. — Tā ir ļauna burvestība. Nav labi novirzīt no ceļa lielo sauli, kas aizdzen nakti un sūta mums roņus, lašus un siltu laiku.

—   Kas par to, ja burvestība? — Namboks dusmīgi attrauca. — Es arī esmu raudzījies saulē caur šo priekšmetu un piespiedis sauli nokāpt no debesīm.

Tuvāk sēdošie steigšus atvirzījās no viņa nostāk, un kāda sieviete aizsedza sejiņu bērnam sev pie krūts, lai Namboka acis to nenoraudzītu.

—  Nu, bet tajā ceturtās dienas rītā, ak, Nambok, — vedināja Kugahs, — ceturtās dienas rītā, kad tev virsū nāca šis š … š … šoneris?

—   Spēks man bija galīgi izsīcis, un aizbēgt es nevarēju. Tā mani uzvilka uz borta, lēja man rīklē ūdeni un deva labu barību. Jūs, mani brāļi, esat divas reizes redzējuši balto cilvēku. Šie cilvēki visi bija baltie, un to bija tik daudz, cik man ir pirkstu rokām un kājām. Redzēdams, ka visi viņi ir laipni, es atguvu drosmi un nospriedu paturēt cieši prātā visu, ko redzēšu, lai kādreiz varētu to izstāstīt. Viņi man iemācīja savu darbu, deva labu ēdienu un ierādīja vietu, kur gulēt.

Dienu pēc dienas mēs braucām pa jūru, un katru dienu vecākais novilka sauli no debesīm un lika tai pastāstīt, kur mēs atrodamies. Kad viļņi bija miermīlīgi, mēs medījām kotikus, un man bija liels brīnums, ka gaļu un taukus viņi allaž aizsvieda, bet paturēja vienīgi ādu.

Opikvona lūpas sparīgi noraustījās, un viņš jau grasījās iebilst pret tādu izšķērdību, taču Kugahs viņam piebikstīja ar kāju, lai cieš klusu.

—   Pēc ilga laika, kad bijām smagi strādājuši, saule bija aizgājusi un sals koda kaulā, vecākais pagrieza šonera priekšgalu uz dienvidiem. Dienu pēc dienas mēs braucām uz dienvidaustrumiem, zeme nekur nebija redzama, un mēs jau bijām pavisam tuvu ciematam, no kura nākuši šie cilvēki …

—   Kā viņi zināja, ka tuvu? — nespēdams vairs nociesties, Opikvons noprasīja. — Zeme taču nebija redzama.

Namboks nikni paglūnēja uz viņu.

—  Vai tad es neteicu, ka vecākais lika saulei nokāpt no debesīm?

Kugahs nomierināja Opikvonu, un Namboks turpināja.

—   Kā jau sacīju, kad bijām pavisam tuvu tam ciematam, sacēlās milzīga vētra, bet naktī mēs bijām bezpalīdzīgi un nezinājām, kur atrodamies …

—   Tu taču nupat stāstīji, ka vecākais zinājis …

—   Ai, paliec jel mierā, Opikvon! Tu esi muļķis un nekā nesaproti. Kā jau sacīju, naktī mēs bijām bezpalīdzīgi, un tad es cauri negaisa auriem saklausīju bangotnes brāzmās piekrastē. Nākainaja mirklī šoneris, briesmīgi krak- šķēdams, kaut kur atsitās, un es peldēju pa ūdeni. Krasts daudzu jūdžu garumā bija klintīm klāts, tikai vienā vietā maza strēmelīte smilšaina liedaga, un liktenis bija lēmis, ka es ieķēros ar rokām smiltīs un neskarts izrāpos no bangotnes. Citi vīri laikam bija sašķaidīti pret klintīm, jo neviens no tiem ncizpeldēja krastā, tikai vecākais, un viņu arī es pazinu vienīgi pēc gredzena pirkstā.

Kad uzausa diena, no šonera vairs nebija ne pēdu; es pievērsu seju zemei un devos uz priekšu, lai sameklētu ko ēdamu un paraudzītos cilvēku sejās. Tā es nonācu pie kādas mājas, kur mani ieveda iekšā un deva paēst, jo es biju iemācījies viņu valodu, un baltie cilvēki arvien ir laipni. Šī māja bija lielāka nekā visas mājas, ko esam būvējuši mēs un ko pirms mums būvējuši mūsu tēvi.

—  Tad nu gan bija varena māja, — teica Kugahs, neticību nomaskēdams ar izbrīnu.

—   Un daudz koku izlietots, tādu māju būvējot, — piemetināja Opikvons, pārņemdams stafeti.

—   Tas vēl nav nekas, — Namboks nicīgi paraustīja plecus. — Kādas ir mūsu mājas pret šo māju, tāda bija šī māja pret tām, ko man vēlāk nācās redzēt.

—   Bet cilvēki tajās nebija lieli?

—   Nē, parasti cilvēki kā jūs un es, — Namboks atteica. — Es biju nogriezis sev spieķi, lai ērtāk staigāt, un, turēdams prātā savu apņemšanos visu redzēto pavēstīt jums, es spieķī iegriezu robiņu par katru cilvēku, kas dzīvoja šinī mājā. Es tur paliku daudzas dienas un strādāju, un par to viņi man deva naudu — tā ir manta, par ko jūs nekā nezināt, bet kas ir ļoti laba.

Kādu dienu es šķīros no turienes, lai staigātu tālāk pa zemi. Tā iedams, es satiku daudz cilvēku, tā ka robiņus spieķī man vajadzēja griezt mazākus, lai visiem pietiktu vietas. Reiz es nonācu pie kaut kā ļoti dīvaina. Uz zemes man pie kājām gulēja dzelzs stienis manas rokas resnumā un krietna soļa attālumā — otrs dzelzs stienis …

—   Tad tu biji bagāts vīrs, — Opikvons paziņoja, — jo dzelzs ir vērtīgāka par visu citu pasaulē. Tur varētu izgatavot daudz dunču.

—   Nē, tā taču nebija mana.

—  Tu to atradi, un atrastais tev pieder pēc likuma.

—   Nē, tā nav. Baltie cilvēki to tur bija nolikuši. Bez tam šie stieņi bija tik gari, ka neviens cilvēks tos nespētu aiznest, — cik tālu vien es spēju saskatīt, tiem nekur nebija gala.

—   Nambok, dzelzs ir ta kā par daudz, — Opikvons brīdinoši aizrādīja.

—   Jā, es tikko spēju ticēt pats savām acīm, taču acis tā rādīja. Bet, kamēr skatījos, es izdzirdu… — Viņš strauji pavērsās pret vecāko. — Opikvon, tu esi dzirdējis, kā auro sakaitināts jūraslauva. Iedomājies savā prātā tik daudz jūraslauvu, cik jūrā viļņu, un iedomājies, ka tie visi izveido vienu jūraslauvu, — lūk, kā aurotu šāds jūraslauva, tā auroja tas, ko es izdzirdu.

Zvejniekļaudis skaļi klaigāja izbrīnā, bet Opikvona žoklis noslīga lejup un tā arī palika atkāries.

—   Un tālumā es ieraudzīju nezvēru, apmēram tādu kā tūkstoš vaļu. Tas bija vienacains, vēma dūmus un šausmīgi skaļi sprausloja. Es pārbijos un trīcošām kājām skrēju pa stidziņu starp abiem stieņiem. Taču nezvērs tuvojās vēja ātrumā, un pēdīgi es pārlēcu pār dzelzs stieņiem, kad tas jau pūta karstu dvašu man sejā…

Opikvons atkal spēja pievilkt savu žokli.

—   Un … un tad, ak, Nambok?

—       Tad viņš pa stieņiem paskrēja man garām un nenodarīja man nekā ļauna. Kad kājas atkal jaudāja mani noturēt stāvus, tas jau bija pazudis no acīm. Tajā novadā tā ir pavisam parasta parādība. Pat sievietes un bērni no tā nebaidas. Cilvēki liek tiem strādāt, šiem nezvēriem.

—       Tas ir — tāpat kā mēs liekam strādāt suņiem? — Kugahs apvaicājās ar neticīgu dzirkstīti acīs.

—  Jā, kā mēs liekam strādāt suņiem.

—       Un kā tad viņi pavairo šos — šos briesmoņus? — Opikvons jautāja.

—       Viņi tos nemaz nevairo. Cilvēki tos prasmīgi izgatavo no dzelzs, baro ar akmeņiem un dod dzert ūdeni. Akmeņi pārvēršas par uguni, ūdens pārvēršas par tvaiku, un ūdens tvaiks kā elpa plūst pa to nāsīm un …

—       Labi jau, labi, ak, Nambok, — Opikvons pārtrauca. — Pastāsti mums par citiem brīnumiem. Šis mums ir apnicis, jo mēs to nesaprotam.

—  Jūs nesaprotat? — Namboks izmisis atvaicāja

—       Nē, mēs nesaprotam, — vīrieši un sievietes gaudīgi atsaucās. — Mēs nespējam saprast.

Namboks iedomājās par mašīnām, kas reizē pļauj un kuļ, un par mašīnām, kas rāda dzīvas cilvēku ēnas, un par inašīnam, no kurām skan cilvēku balsis, un atskārta, ka viņa cilts ļaudis tiešām nekā nesapratīs.

—       Vai drīkstu vēl pateikt, ka es pats ar šo dzelzs nezvēru esmu braucis cauri visai zemei? — viņš sarūgtināts vaicāja.

Opikvons paslēja augšup rokas ar delnām uz āru, atklāti izrādīdams, ka netic nekam.

—   Saki vien, saki, ko tikai gribi. Mēs klausamies.

—       Tātad es braucu ar šo dzelzs nezvēru, par ko es viņam devu naudu …

—   Tu stāstīji, ka viņu barojot ar akmeņiem.

—       Bet es ari stāstīju, tu, muļķi, ka nauda ir kaut kas, par ko jūs nekā nezināt. Kā jau teicu, es braucu ar dzelzs nezvēru cauri visai zemei, cauri daudziem ciematiem, līdz pēdīgi nokļuvu lielā ciematā pie sāļa jūraslīča. Majas tur slēja jumtus līdz pašām zvaigznēm, un gar tiem slīdēja mākoņi, un viss bija pilns ar dūmiem. Šā ciemata rēkoņa bija tāda kā jūras rēkoņa vētras laikā, un cilvēku tur bija tik daudz, ka es aizmetu savu spieķi un vairs pat nepieminēju robiņus, ko biju tajā iegriezis.

—   Būtu tu griezis pavisam sīkus robiņus, — Kugahs pārmetoši teica, — tad tu būtu varējis atnest mums šo vēstījumu.

—   Griezis sīkus robiņus! — Namboks dusmas uzbrēca. — Paklausies Kugah, tu, kas greb kaulā! Ja arī es būtu griezis vissikākos robiņus, tik un tā nebūtu pieticis ne ar vienu spieķi, ne ar divdesmit spieķiem, — nē, nepietiktu ar visiem jūras izskalotajiem kokiem piekrastē starp kaimiņu ciematu un mūsējo. Un, ja arī jūsu visu, ieskaitot pat sievietes un bērnus, būtu divdesmit reižu vairāk un ja katram būtu divdesmit roku un katrā rokā pa spieķim un duncim, — tikpat jūs nespētu iegriezt robiņus par visiem cilvēkiem, ko es tur sastapu, tik daudz viņu bija un tik ātri viņi nāca un gāja.

—  Visā pasaulē nevar būt tik daudz cilvēku, — iebilda Opikvons, jo bija apstulbis un nejaudaja savā prātā aptvert tādu daudzumu.

—  Ko gan tu zini par visu pasauli un tās lielumu? — Namboks atcirta.

—   Bet vienā vietā tik daudz cilvēku nevar būt.

—   Kas gan tu esi, ja iedomājies noteikt, kā var būt un kā nevar?

—  Ar prātu apjēdzams, ka vienā vietā tik daudz cilvēku nevar būt. Viņu laivas ta pieblīvētu jūru, ka tur pietrūktu vietas. Un ik dienas viņi iztukšotu jūru no zivīm, tomēr visi nebūtu paēduši.

—  Tā var gan likties, — Namboks sacīja, izbeigdams pārrunu, — tomēr tas bija tā, kā es teicu. Pats savām acīm es to redzēju un tāpēc aizsviedu savu spieķi. — Viņš plati nožāvājās un piecēlās kājās. — Esmu tālu īries. Diena bija gara, un es esmu piekusis. Tagad es gribu gulēt, un rīt mēs varēsim runāt tālāk par visu, ko esmu redzējis.

Baskvahvana bikli kliboja pa priekšu, gan lepodamās ar savu brīnišķīgo dēlu, gan arī baidīdamās no tā, aizveda viņu uz savu iglu un apguldīja, ievīstīdama nospe- ķotās, smirdošās zvērādās. Bet vīri palika sēžam pie ugunskura, noturēdami sapulci, kurā daudz sačukstējās un klusiņām strīdējās.

Pagāja stunda, otra, Namboks gulēja, bet vīri vēl arvien apspriedās. Vakara saule slīga uz ziemeļrietumiem un ap vienpadsmitiem apstājās gandrīz tieši ziemeļu pamalē. Tad vecākais un kaulu grebējs aizgāja no sapulces un pamodināja Namboku. Tas blisinādamies pavērās viņu sejās un pagriezās uz sāna, lai gulētu tālāk. Opikvons satvēra viņu aiz pleca un mierīgi, bet noteikti purināja tikmēr, kamēr viņš nāca pie atmaņas.

—  Mosties, Nambok, celies augšā! — Opikvons pavēlēja. — Ir laiks.

—   Vai atkal dzīres? — Namboks atsaucās. — Nē, es neesmu izsalcis. Ēdiet vien paši un ļaujiet man gulēt.

—   Laiks doties projām! — Kugalis ierēcās.

Taču Opikvons runāja mierīgāk.

—   Tu biji mans baidaras biedrs, kad bijām vēl zēni, — viņš teica. — Kopīgi mēs pirmo reizi izgājām roņu medībās un vilkām lašus no venteriem. Un tu, Nambok, mani izrāvi atpakaļ pie dzīvības, kad jūra bija sakļāvusies virs manis un straume mani vilka dziļumā pie melnajām klintīm. Kopā mēs badojāmies un drebinājāmies salā, un saritinājušies mēs gulējām zem vienas zvērādas, cieši kopā saspiedušies. Aiz tā visa un arī tāpēc, ka bijām draugi, mani rūgti apbēdina tas, ka tagad tu esi tāds melis. Mēs nespējam saprast, un galvas mums apdullušas no visa, ko tu stāstīji. Tas nav labi, un tālab sapulcē tapa daudz pārspriests. Tā nu mēs izlēmām sūtīt tevi projām, lai mūsu galvas paliktu skaidras un spirgtas un lai tās nemulsinātu stāsti par neizskaidrojamām lietām.

—   Visas lietas, par kurām tu stāstīji, ir ēnas, — Ku- galis pārņēma sarunas pavedienu. — Tu tās atnesi no ēnu pasaules, un uz ēnu pasauli tev tās jāaizved atpakaļ. Tava baidara ir sagatavota, un ciltsļaudis gaida. Viņi nevar aiziet gulēt, pirms tu neesi projām.

Namboks bija apstulbis, taču uzklausīja vecākā balsi.

—   Ja tu esi Namboks, — Opikvons teica, — tu esi bīstams un neiedomājams melis; ja tu esi Namboka ēna, tad tu runāji par ēnām, un nav labi, ja dzīvie cilvēki uzzina par tām pārak daudz. Mēs domājam, ka lielais ciemats, par ko tu runāji, ir ēnu ciemats. Tajā pulcējas mirušo dvēseles, jo mirušo ir daudz, bet dzīvo maz. Mirušie neatgriežas. Nekad vēl mirušie nav atgriezušies — vienīgi tu ar saviem brīnumstāstiem. Nav pareizi, ka mirušie atgrieztos, un, ja mēs to pieļautu, mums draudētu liels posts.

Namboks pazina savus cilts ļaudis un apzinājās, ka sapulces lēmums ir negrozāms. Tāpēc viņš ļāva sevi novest lejup līdz ūdens malai, kur viņu iesēdināja baidarā un iespieda viņam rokā airi. Kaut kur jūras pusē klaigāja noklīdusi meža zoss, un bangas sašķīda smiltīs, mīksti un dobji šalkdamas. Pār zemi un ūdeņiem klājās dūmakains mijkrēslis, un ziemeļu pamalē neskaidra un biedinoša gruzdēja saule, ietinusies asinssarkanā miglā. Kaijas lidoja zemu. Pūta skaudrs un auksts krasta vējš, un melnie mākoņu vāli aizmugurē solīja skarbu laiku.

—   No jūras tu atnāci, — Opikvons pravietiski skandēja, — un atpakaļ jūrā tev jāaiziet. Tad atkal iestāsies līdzsvars un viss nokārtosies pēc likuma.

Baskvahvana piekliboja pie pašas putu līnijas ūdens malā un izsaucās:

—   Es tevi svētīju, Nambok, par to, ka tu atcerējies mani!

Bet Kugahs, atgrūzdams baidaru no krasta, norāva šalli viņai no pleciem un iesvieda to baidarā.

—   Ir tik auksti garajās naktīs, — Baskvahvana gaudās, — sals spiežas līdz pat vecajiem kauliem.

—   Tā ir tikai ēna, — Kugahs atteica, — un ēnas tev siltumu nedos.

Namboks piecēlās, lai viņa balsi varētu sadzirdēt krastā.

—   Ak, Baskvahvana, māte, kas esi mani dzemdējusi! — viņš sauca. — Klausies, ko saka Namboks, tavs dēls. Viņa baidarā ir vieta diviem, un viņš vēlas, lai tu brauktu viņam līdzi. Jo viņš ceļos turp, kur ir papilnam zivju un tauku. Tur sals nemaz neuznāk un dzīve ir viegla, un no dzelzs darināti priekšmeti padara cilvēku darbu. Vai tu esi ar mieru nākt, ak, Baskvahvana?

Viņa brīdi vilcinājās, kamēr baidara jau strauji attālinājās, tad sasprindza balsi trīcošā diskantā.

—   Esmu veca, Nambok, un drīz kāpšu lejup ēnu valstī. Tomēr es nevēlos doties turp, pirms mans laiks nav pienācis. Esmu veca, Nambok, un man ir bail.

Gaismas staru kūlis pāršķēla dūmaku virs jūras, ietīdams laivu un cilvēku sarkanzeltainā mirdzuma. Klusums noslīga pār zvejniekcilti, un bija dzirdamas tikai krasta vēja gaudas un zemu lidojošo kaiju klaigas.

DIŽAIS BURVIS

Ciematā valdīja satraukums. Sievietes, sagājušas pūlišos, žadzināja spalgās, griezīgās balsīs. Vīrieši staigāja saīguši un bažīgi šķielēja apkārt, pat suņi klaiņāja piesardzīgi, jauzdami ciematā nemieru un gatavi mukt mežā, tiklīdz kas nelāgs atgadītos. Gaisā šķita viežamies kaut kas aizdomu pilns. Ikviens turēja aizdomās savu kaimiņu un zināja, ka citi tur aizdomās viņu. Pat bērni jutās nomākti un turējās klusi, bet mazais Di Ja, visa notikušā pirmcēlonis, dabūjis pamatīgu kūlienu — vispirms no mātes Hūnijas un pēc tam no tēva Bouna —, tupēja liedagā zem lielas, apgāztas laivas un šņukstēdams lūrēja no turienes pasaulē.

Lai visu notikušo vērstu vēl Jaunāku, sagadījās, ka ša- manis Skundu bija kritis necieņā, un tālab nebija iespējams meklēt palīdzību pie viņa visiem pazīstamā burvestību spēka, lai izzinātu Jaundari. Jo raugi, pirms mēneša viņš bija pareģojis izdevīgu dienvidvēju, lai ciematnieki varētu braukt uz Tonkinu, kur Teikudžims rīkoja potlaču, gatavodamies aizlaist savus divdesmit gadu iekrājumus, bet, kad noliktā diena pienāca, — ko tu neteiksi, — pūta negants ziemelis, un no pirmajām trim laivām, kas izbrauca jūrā, vienu lielās bangas piešjāca pilnu ar ūdeni, bet divas pret klintīm sašķīda druskās, un pie tam noslīka kāds bērns. Samanis gan taisnojās, ka notikusi kļūda — šis esot paraustījis neīstā maisiņa aukliņu. Tomēr ļaudis negribēja pat ne klausīties. Gaļas, zivju un zvērādu pienesumi vairs netika nolikti pie šamaņa durvīm, bet pats viņš — vismaz ciematnieki tā domāja — rūgtā nožēlā sēdēja mājā, gavēdams un gremdēdamies pārdomās. īstenībā šamanis ēda pilnu vēderu no savas bagātīgi piekrautās glabātavas un apcerēja pūļa nepastāvīgo noskaņojumu.

Bija pazudušas Hūnijas segas. Tās bija lieliskas segas, tik brīnumaini biezas un siltas, ka viņa nevarēja vien beigt ar tām lepoties, it īpaši vēl tādēļ, ka ieguvusi tās tik lēti. Tukvons no aizviņa ciemata bija tīrais nejēga, ja tik viegli šķīrās no tām. Taču Hūnija nezināja, ka segas bija piederējušas noslepkavotajam anglim, kura pazušanas dēļ Savienoto Valstu kuteris tik ilgi braukāja gar piekrasti, bet tā barkasi pukšķinādami un tarkšķinādami izložņāja visslēptākos līcīšus. Hūnija nezināja, ka Tukvons centies atbrīvoties no segām lielā steigā, lai paša cilts ļaudis nepagūtu paziņot valdības iestādēm, un tā nu viņas lepnums bija nesatricināms. Tā kā citas sievietes Hūniju apskauda, tad viņas lepnums auga bez mēra un jēgas, līdz piepildīja visu ciematu un slava par viņas segām aizskanēja pa visu Aļaskas piekrasti no Dačharboras līdz Svētās Marijas līcim. Viņas dzimtas totēms iekļuva cieņā, un sakarā ar šīm segāin, to apbrīnojamo biezumu un siltumu viņas vārdu minēja pat vīru lūpas, kur vien tie sapulcējās zvejai vai dzīrošanai. Segu nozušana tiešām bija ārkārtīgi mīklains notikums.

—   Es tikko kā biju tās izklājusi piesaulē pie mājas sienas, — Hūnija gaudās savām tlingetu ciltsmāsām jau tūkstošo reizi. — Tikko kā biju tās izklājusi un pagriezos nost, jo Di Ja, šitas mīklas zaglis un sausu miltu rīma, bija iebāzis galvu lielajā čuguna podā, iegāzies tur un iespriedies tā, ka kājas vien kratījās pa gaisu, gluži kā koku zari vējā. Es tikai izvilku puiku ārā un divreiz pa- bukņīju ar galvu pret stenderi, lai nāk pie prāta, te skatos — segu vairs nav!

—   Segu vairs nav! — sievietes, bailīgi čukstēdamas, atkārtoja.

—   Milzīgs zaudējums, — piebilda viena. Otra piemetināja: — Tādas segas vēl nebija redzētas. — Un trešā: — Mēs jūtam līdzi tavās bēdās, Hūnija.

Taču sirds dziļumos visas priecājās, ka nu reiz pagalam šīs sasodītās segas, kuru dēļ ķīviņi vien bija.

—   Es tikko kā biju izklājusi tās piesaulē, — Hūnija uzsāka tūkstoš un pirmo reizi.

—   Jā jele, jā, — pārtrauca Bouns, kuram jau bija apnicis. — Bet ciematā neviena sveša nebija. Tālab ir skaidrs, ka kāds no mūsu pašu cilts ļaudīm nelikumīgi piesavinājies segas.

—  Tas nav iespējams, ak, Boun! — sievietes sašutušas korī iebrēcās. — Kurš tad tas varēja būt?

—   Tad tā ir bijusi burvestība, — Bouns vienaldzīgi noteica, kaut gan uzmeta blēdīgu skatienu sieviešu sejām.

—   Burvestība! — Šo briesmīgo vārdu izrunājot, balsis sievietēm noslāpa čukstā, un viņas bailīgi pablenza cita citā.

—   Jā gan, — apliecināja Hūnija, kuras slēptā iedaba acumirklī uzliesmoja ļauna priekā. — Ir jau aizsūtīta ziņa Kloknotonam un spēcīgs airētājs arī. Ar pēcpusdienas paisumu viņš droši vien būs klāt.

Ļaužu pūlīši pajuka, un ciematu pārņēma bailes. No visām nelaimēm burvestība bija pati šausmīgākā. Ar netveramajiem un neredzamajiem gariem vienīgi šamaņi prata tikt galā, bet neviens cilvēks — ne vīrietis, ne sieviete, ne bērns — nespēja nojaust, kuru brīdi velni var sagrābt viņu dvēseles. Un no visiem šamaņiem visbriesmīgākais bija Kloknotons, kurš dzīvoja blakusciematā. Neviens cits nemācēja uziet tik daudz ļauno garu, neviens cits tā nespīdzināja savus upurus kā viņš. Reiz viņš pat atradis velnu, kurš iegājis trīs mēnešus veca bērniņa miesās, — tas bijis varen iespītīgs velns, ko nevarējuši izdzīt nekā citādi, kā vien guldinot bērniņu veselu nedēļu uz dzelkšņiem un ērkšķiem. Ķermenīti pēc tam iesvieduši jūrā, bet viļņi to atkal un atkal izskalojuši krastā, it ka pareģojot ciematam kādu nelaimi, un pavisam tas aizpeldējis prom tikai pēc tam, kad divi spēcīgi vīri bēguma laikā bija izbraukuši jūrā un noslīkuši.

Un Hūnija nu bija aizsūtījusi pakaļ šim Kloknotonam. Kaut jel Skundu, viņu pašu šamanis, nebūtu kritis necieņā! Tam vismaz bija maigāki paņēmieni, un bija zināms, ka Skundu izdzinis divus velnus no vīra, kurš pēc tam vēl radījis septiņus veselīgus bērnus. Bet Kloknotons! Jau viņu pieminot vien, cilvēki nodrebuļojās šausmīgās priekšnojautās, un ikviens jutās pārējo cilts ļaužu urbīgo skatienu degpunktā, un ikviens pats aizdomīgi vēroja pārējos, — ta jutās visi, izņemot Simē, bet Sime bija izdaudzināts ņirga, kurš reiz tik un tā ņems ļaunu galu, lai kā viņam paveicas šobrīd.

—   He! He! — Simē smējās. — Velni un Kloknotons! Par viņu lielāku velnu neatradīs visā tlinketu zemē.

—   Ak tu muļķi! Viņš taču tūlīt būs klāt ar visām savām burvestībām un pesteļiem, tā ka pievaldi mēli, citādi nelabais tevi paraus un tavas dienas virs zemes būs skaitītas!

Tā teica Lalahs, saukts vēl par Krāpnieku, bet Sirnē tikai ņirdzīgi nosmējās.

—   Es esmu Simē, kas nepazīst bailes un nebaidās no tumsas. Es esmu stiprs vīrs, tāpat kā mans nelaiķa tēvs, un galva man ir skaidra. Ne jūs, ne es neesam neredzamos ļaunos garus ar savām acīm skatījuši…

—  Bet Skundu ir skatījis, — Lalahs atbildēja. — Un Kloknotons arī. To mēs zinām.

—   Kā tu to zini, tu muļķa dēls? — Simē ierēcās pērkona balsī, un viņa platais vērša kakls pietvīka dusmās.

—   No viņu pašu lūpām esmu to dzirdējis — lūk, tā.

Simē nospurcās.

—   Arī šamanis ir tikai cilvēks. Vai viņa teiktie vārdi nevar būt blēdīgi tāpat kā tavējie un manējie? Tpū! Tpū! Un vēlreiz tpū! Tas taviem šamaņiem un tavu šamaņu velniem! Un tas ar! Un tas ar!

Un, sizdams ar pirkstiem knipjus pa kreisi un pa labi, Simē aizsoļoja caur skatītāju baru, kuri māņticīgās bailēs steigšus pašķīra tam ceļu.

—   Labs zvejnieks un spēcīgs mednieks, bet slikts cilvēks, — kāds ieteicās.

—   Bet viņam viss paveicas, — otrs prātoja.

—   Tātad kļūsti slikts cilvēks, un tev arī paveiksies, — Simē attrauca pār plecu. — Un, ja visi būtu slikti cilvēki, tad šamaņu nemaz nevajadzētu. Tpū! Tādi kā bērneļi, kas baidās no tumsas!

Kad Kloknotons ar pēcpusdienas paisumu piebrauca pie krasta, Sirnē nicīgie smiekli nerimās, un viņš pat atļāvās paņirgāties, kad šamanis, malā izkāpdams, gandrīz paklupa. Kloknotons nīgri pablenza viņā un, nevienu nesveicinādams, taisnā ceļā cēli aizsoļoja caur ļaužu drūzmu uz Skundu māju.

Neviens no cilts ļaudīm nezināja, kā norisinājusies sastapšanās ar Skundu, jo visi drūzmējās goddevīgā atstatumā no šamaņa būdas un runāja tikai čukstus, kamēr abi lielie burvji apspriedās.

—   Esi sveicināts, ak, Skundu! — dobji norūca Kloknotons, acīm redzami nebūdams īsti drošs, kāda saņemšana viņu še sagaida.

Viņš bija īsts milzis un kā tornis slējās pār sīko Skundu, kura smalkā balstiņa čiepstēja pa apakšu gluži kā circeņa čirkstināšana tālumā.

—   Esi sveicināts, Kloknoton, — Skundu atsaucās.

—  Gaiša ir diena, kad tu esi ieradies.

—   Es gan domāju, ka… — Kloknotons saminstinājās.

—   Nūjā, nūjā, — sīkais šamanis nepacietīgi pārtrauca,

—  ka man pienākušas nebaltas dienas, jo citādi man nevajadzētu tev pateikties par to, ka tu dari manu darbu.

—   Man no sirds žēl, draugs Skundu …

—   Nē, Kloknoton, esmu ļoti priecīgs.

—   Bet es tev došu pusi no tā, ko saņemšu pats.

—       Nē jel, labais Kloknoton, — Skundu nomurdēja, atraidot pavēcinādams roku. — Esmu tavs vergs, un manas mūža dienas aizpildīs vēlēšanās būt tev izpalīdzīgam.

—   Tāpat kā es …

—   Tāpat kā tu tagad izpalīdzi man.

—       Ja tas tā, tad pasaki — vai gadījums ar tās sievas Hūnijas segām ir no grūtajiem?

Tā iztaujādams, garais šamanis pieļāva rupju kļūdu, un Skundu pavīpsnāja ar tikko manāmu, bālu smīniņu, jo viņš bija radis lasīt citu domas un visi cilvēki salīdzinājumā ar pašu viņam šķita sīciņi.

—       Tavi burvestības paņēmieni arvien bijuši spēcīgi, — Skundu teica. — Tā ka nav šaubu, ļaundaris tev aši kļūs zināms.

—       Jā, aši kļūs zināms, tiklīdz uzmetīšu tam acis. — Kloknotons atkal saminstinājās. — Vai ciematā ir bijuši ciemiņi no citurienes? — viņš apvaicājās.

Skundu papurināja galvu.

—   Paskaties! Vai nav skaista manta?

Skundu pacēla grīdsegu, kas bija darināta no roņu un valzirgu ādām, un viesis to aplūkoja ar slēptu ziņkāri.

—   Es to ieguvu izdevīgā darījumā.

Kloknotons pamāja, vērīgi klausīdamies.

—       Es to dabūju no vīra, vārda Lalahs. Tas ir vērā liekams cilvēks, un es bieži esmu nodomājis …

—   Nu? — Kloknotons nespēja valdīt nepacietību.

—        Bieži esmu nodomājis, — Skundu nobeidza, balsi nolaizdams, un apklusa. — Gaiša ir diena, un tavi burvestības paņēmieni ir spēcīgi, Kloknoton.

Kloknotona seja noskaidrojās.

—       Tu esi dižs vīrs, Skundu, visu šamaņu šamanis. Tagad es iešu. Es tevi allažiņ pieminēšu. Un šis vīrs Lalahs, kā tu saki, ir vērā liekams cilvēks.

Skundu smīniņš bija vēl nemanāmāks un bālāks, kad

viņš aizvēra durvis aiz aizejošā viesa papēžiem, aizgrūz- dams vienu aizšaujamo bultu un tad vēl otru.

Simē laboja savu laivu, kad Kloknotons nonāca liedagā, un atrāvās no darba tikai uz brīdi, lai uzsvērti plātīgi pielādētu šauteni un noliktu to sev līdzās.

Šamanis ievēroja šo izrīkošanos un iesaucās:

—  Lai visi ļaudis sanāk šajā vietā! Tā liek Kioknotons, kas prot atrast veinus un velnus izdzīt!

Viņš gan bija iecerējis sapulcināt cilvēkus pie Hūnijas mājas, bet bija nepieciešams, lai klāt būtu visi, un viņš šaubījās, vai Simē paklausīs, un negribēja iekulties nepatikšanās. Šo Simē labāk neaiztikt, Kloknotons sprieda, it īpaši šamaņiem ar viņu nav ieteicams ielaisties.

—   Lai atved šo sievieti Hūniju, — Kloknotons pavēlēja, laizdams visapkārt pa ļaužu apli nežēlīgu skatienu, un ikvienam, ko viņš uzlūkoja, šermuļi pārskrēja pa muguru.

Hūnija bikli izčāpoja priekšā ar nodurtu galvu un nolaistu skatienu.

—   Kur bija tavas segas?

—   Es tikko kā biju izklājusi tās piesaulē, te skatos — to vairs nav! — Hūnija gaudulīgi klāstīja.

—  Nu?

—  Tas viss notika Di Ja vainas deļ.

—   Nu?

—   Es viņu dūšīgi iekaustīju un kaustīšu vēl, tāpēc ka viņš sagādāja nelaimi mums, nabaga ļautiņiem.

—   Par segām! — Kloknotons aizsmakušā balsī ierēcās, nomanīdams, ka Hūnija kāro pazemināt maksājamo atalgojumu. — Par segām, sieva! Ka tu esi bagāta, to zina visi.

—   Es tikko kā biju izklājusi tās piesaulē, — viņa sāka šņukstēt, — un mēs tak esam nabaga ļautiņi, un nekā mums nav.

Kloknotons pēkšņi sašķobīja seju nejēdzīgā grimasē un palika stāvam kā sastindzis, bet Hūnija satrūkusies pakāpās atpakaļ. Taču tūdaļ šamanis ar iekšup sagrieztiem acaboliem un atkārtu žokli tik strauji lēca uz priekšu, ka viņa sagrīļojās un zemodamās nogāzās šamanim pie kājām. Kloknotons vicināja rokas uz visām pusēm, mežonīgi kulstīdams gaisu, un augums tam locījās un gorījās kā lielās mocībās. Šķita, ka viņam uznākusi krītamā kaite. Uz lūpām parādījās baltas putas, un ķermenis kratījas un staipījās konvulsīvās trīsās.

Sievietes uzsāka gaudīgu dziesmu, aizrautīgi šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, cits pēc cita viņām pievienojās arī vīrieši, līdz pēdīgi ārpusē palika tikai Simē. Viņš, sē- j dēdams jāšus uz apgāztās laivas, zobgalīgi noskatījās, tomēr arī viņš nesa sevī tālo senču mantojumu, un senču balss kļuva arvien uzmācīgāka, tā ka Simē murmināja visstiprākos lāstus, kādus vien zināja, lai uzturētu drosmi. Uz Kloknotonu bija baigi skatīties. Šamanis bija nometis plecu segu, norāvis drānas no miesas un tagad bija gluži kails, tikai ar ērgļu nagu virteni ap gurniem. Klaigādams un gaudodams viņš kā bezprātā lēkāja pa apli, un garie, melnie mati plandījās kā nakts miglas blāķis. Taču šai trakajā dejā valdīja zināms raupjš ritms, un, kad visi apkārtējie bija tam pamazām pakļāvušies, šūpodami ķermeņus vienā ritmā ar šamani un saliedēdami kliedzienus unisonā, Kloknotons pēkšņi strauji apsēdās zemē un palika izslējies un nekustīgs, pacēlis roku un pastiepis pirkstu, līku kā plēsoņas nags. Pūli pāršalca it kā pirmsnāves gārdzoņa, un ikviens ar drebošām kājām palika sakucis stāvam, kad šis draudīgais pirksts, lēnām slīdēdams pa apli, aizvirzījās viņam garām. Jo tam līdzi slīdēja nāve, bet dzīvība palika ar tiem, kuri redzēja šo pirkstu aizslīdam tālāk, un noraidītie dedzīgā ziņkārē vēroja, kas notiks.

Pēdīgi, izgrūzdams spalgu kliedzienu, šamanis vērsa liktenīgo pirkstu pret Lalahu. Tas trīcēja kā apšu lapa, jau skatīdams sevi mirušu, savu mājas iedzīvi izdalītu un sievu izprecinātu brālim. Lalahs gribēja runāt, taisnoties, bet mēle lipa pie aukslējām un rīkle bija sausa kā nepanesamās slāpēs. Kloknotons, savu darbu paveicis, šķita ieslīdzis pa pusei nemaņā, tomēr, acis aizvēris, viņš gaidīja, kad nodārdēs lielais asins kliedziens, ko viņa ausis bija radušas dzirdēt neskaitāmās buršanās reizēs, — asins kliedziens, ko izgārdz cilts ļaudis, kā vilku bars klupdami virsū drebošajam upurim. Tomēr šoreiz valdīja klusums, tad ieskanējās klusa ķiķināšana — pat nevarēja nojaust, no kurienes tā nāk, — tā kļuva skaļāka un drošāka, līdz pēdīgi nesavaldīgi smiekli viļņot viļņoja pret debesīm.

—   Kas noticis? — šamanis iebļāvās.

—  Ha, ha! — ļaudis smējās. — Tava burvestība nekur neder, Kloknoton!

—      Tas taču visiem zināms, — Lalahs stostījās. — Astoņus garus mēnešus es biju tālu prom — kopā ar sivašiem roņu medībās — un mājās atgriezos tikai šodien, bet Ilūnijas segas tika nozagtas pirms manas pārnākšanas.

—   Tas tiesa! — visi sauca vienā balsī. — Hūnijas segas tika nozagtas pirms viņa pārnākšanas.

—   Un tu nekādu samaksu par savu buršanos nesaņemsi, jo tā nav neko vērta, — paziņoja Hūnija, kas jau bija pietraususies kājās un jutās aizskarta, ka viss izvērties tik smieklīgi.

Bet Kloknotons skatīja savā priekšā tikai Skundu seju ar tikko samanāmu, bālu smīniņu, saklausīja tikai klusu tālīna circeņa čirkstēšanu: «Es to dabūju no vīra, vārdā Lalahs, un es bieži esmu nodomājis,» — un vēl: «Gaiša ir diena, un tavas burvestības ir spēcīgas.»

Pagrūdis sāņus Hūniju, Kloknotons drāzās projām, un lokā stāvošie cilvēki instinktīvi padeva viņam ceļu. Simē no savas apgāztās laivas ķīļa raidīja šamanim pakaļ ņirgu saucienu, sievietes zvaigaja viņam tieši sejā, izsmiekla klaigas pavadīja katru viņa soli, bet šamanis nelikās gar to ne zinis, traukdamies tieši uz Skundu māju. Viņš lauzās gar durvīm, dauzīja tās ar dūrēm no visa spēka, izkliegdams neķītrus lāstus. Tomēr atbildes nebija, tikai pieklusuma mirkļos varēja saklausīt Skundu balsi dziedoši skandējam burvestību vārdus. Kloknotons ārdījās kā negudrs, bet, kad viņš grasījās durvis izgāzt ar milzīgu akmeni, kā vīri, tā sievas sāka draudīgi muldēt. Un Kloknotons atskārta, ka, zaudējis burvestības spēka oreolu un autoritāti, stāv viens pats svešu ļaužu vidū. Viņš ieraudzīja kādu vīru jau liecamies pēc akmens, tad vēl otru, un viņu sagrāba bailes.

—   Neaizskar Skundu, viņš ir īsts burvis! — kāda sieviete izsaucās.

—   Labāk vācies atpakaļ uz savu ciematu, — kāds vīrs draudīgi aizrādīja.

Kloknotons apcirtās un ļaudīm pa vidu devās lejup uz krastmalu; sirdī rūga sīvs niknums, bet galvā bija tikai apziņa, ka aizmugure nav aizsargāta. Tomēr neviens akmens netika sviests. Bērneļi kaitavādamies kumurojās viņam ap kājām, un gaiss skanēja vien no smiekliem un zobgalībām, bet tas tad arī bija viss. Taču brīvi uzelpot viņš jaudāja tikai tad, kad laiva bija jau krietnu gabalu ūdenī; nu Kloknotons, piecelies kājās, izgāza veltigu lāstu birumu pār ciematu un tā iemītniekiem, nepiemirsdams īpaši pieminēt Skundu, kas viņu bija tā iznerrojis.

Bet krastā pa to laiku ļaudis skaļi sauca pēc Skundu, un visi ciematnieki sapulcējās pie šamaņa durvīm, nesakarīgā balsu ņērvoņā neatlaidīgi lūgdamies, līdz viņš iznāca ārā un pacēla roku.

—   Tā kā jūs esat mani bērni, — Skundu teica, — es labprāt jums piedodu. Bet vairāk tas nenotiks. Šī ir pēdējā reize, kad jūsu aplamība paliek nesodīta. Tas, pēc kā jūs kārojat, jums taps dots, jo man jau viss ir darīts zināms. Šonakt, kad mēness būs aizgājis aiz pasaules malas paraudzīties uz dižajiem mirušajiem, lai visi tumsā sapulcējas pie Hūnijas mājas. Tad ļaundarim būs jānāk priekšā un viņš saņems pelnīto sodu. Es esmu runājis.

—  Viņam jāmirst! — skaļi iesaucās Bouns. — Jo viņš ir mums visiem sagadājis raizes un kaunu.

—   Lai tā būtu! — atbildēja Skundu un aizvēra durvis.

—   Tagad viss noskaidrosies un nokārtosies, un mūsu starpā atkal valdīs miers un saticība, — Lalahs pravietiski pasludināja.

—   Un viss būs Skundu — šā sīkā vīreļa nopelns, — Simē paņirgājās.

—   Skundu — šā sīkā vīriņa dižās burvestības nopelns, — Lalahs pārlaboja.

—   Aplamnieki esat jūs visi, tlinketu cilts ļaudis! — Simē ar skaļu plaukšķi uzsita sev pa gūžu. — Prātam nemaz nav aptverams,- kā gan pieaugušas sievietes un spēcīgi vīri var zemoties visādu murgu un pasaciņu priekšā.

—   Es esmu daudz pieredzējis cilvēks, — Lalahs atbildēja. — Esmu ceļojis pa dziļām jūrām un skatījis zīmes un brīnumus, un es zinu, ka tā tas tiešām ir. Es esmu Lalahs …

—   Krāpnieks …

—  Arī tā mani saukā, bet pareizāk būtu mani dēvēt par Tālu Ceļu Gājēju.

—   Es jau nu neesmu tik daudz pieredzējis … — Simē iesāka.

—   Tad turi mēli aiz zobiem, — Bouns asi iejaucās, un viņi izšķīrās noskaitušies.

Kad pēdējais mēness sudrabstars bija paslēpies aiz pasaules malas, Skundu ienāca starp cilvēkiem, kuri drūzmējās ap Hūnijas māju. Viņš gāja straujā, noteiktā soli, un tie, kuri paguva viņu apskatīt Hūnijas tauku lampiņas gaismā, ievēroja, ka Skundu nāk tukšām rokām, bez ģrabujiem, maskām un citiem šamaņa piederumiem, tikai nesdams padusē lielu, samiegojušos kraukli.

—  Vai ugunskuram ir savākts pietiekami daudz zaru, lai visi varētu labi redzēt, kad darbs būs paveikts? — viņš noprasīja.

—   Jā gan, — Bouns atbildēja. — Kurināmā ir bagātīgi.

—  Tad visi lai klausās, jo mani vārdi būs īsi. Es atnesu sev līdzi Dželksu, Kraukli, kas zina visas burvestības un redz visas lietas. Es nolikšu šo melno putnu zem Hūnijas lielā, melnā poda viņas • mājas vismelnākajā kaktā. Tauku lampiņa ir jāizdzēš, un visiem jāpaliek arā pilnīgā tumsā. Tas būs ļoti vienkārši. Cits pēc cita jūs ieiesiet mājā, uzliksiet roku uz poda, paturēsiet to tur vienu dziļu elpas vilcienu ilgi un atkal noņemsiet. Kad ļaundara roka būs tuvumā, Dželkss droši vien skaļi ieķērksies. Vai, kas zina, varbūt citā veidā izpaudīs savu gudrību. Vai esat gatavi?

—- Mēs esam gatavi, — atbildēja daudzbalsīga murdoņa.

—  Tad es pēc kārtas izsaukšu katra vārdu, vīriešus un sievietes, līdz visi būs nosaukti.

Pirmo izsauca Lalahu, un viņš tūdaļ iegāja namā. Visi vērīgi ieklausījās, un klusumā varēja sadzirdēt Lalaha soļu čīkstēšanu pa izņidrējušo grīdu. Tas bija viss. Dželkss ne ieķērcās, ne deva kādu citu zīmi. Nākamais izraudzītais bija Bouns, jo ir taču iespējams, ka cilvēks nozog pats savas segas, lai grūstu kaunā savus kaimiņus. Viņam sekoja Hūnija un citas sievietes, kā arī bērni, bet itin nekas nenotika.

—   Simēl — Skundu izsauca. — Simēl — viņš atkārtoja.

Taču Simē nepakustējās.

—  Vai tu baidies no tumsas? — Lalahs, kura paša taisnīgums jau bija pierādīts, nikni noprasīja.

Simē krikšķinādams nosmējās.

—   Man par visu to nāk smiekli, jo tā ir liela muļķība. Tomēr iešu vien iekšā, nevis tāpēc, ka ticētu brīnumiem, bet tāpēc, lai pierādītu, ka nekā nebaidos.

Un viņš dūšīgi iesoļoja mājā, bet, ārā nākdams, pēc savas paražas noņirdzās.

—       Kādu dienu tu ņemsi galu, kad nemaz to nebūsi gaidījis, — Lalahs nočukstēja taisnīga sašutumā.

—   Par to es nešaubos, — ņirga bezbēdīgi attrauca.

—   Nav daudz tādu vīru, kas mirst savā gultā, — par to gāda šamaņi un dziļā jūra.

Kad puse ciematnieku bija sekmīgi izturējusi pārbaudījumu, sāka pieņemties bažīgs satraukums, it īpaši tāpēc, ka to vajadzēja slēpt. Kad divas trešdaļas jau bija izgājušas pārbaudi, kāda jauna sieviete, kurai drīz vajadzēja iegult pirmajā nedēļnieces gultā, neizturēja sasprindzinājumu un ļāva vaļu savām izbailēm, skaļi brēkdama un smiedamās.

Pēdīgi pienāca kārta pēdējam iet mājā iekšā, un nekas tā arī nebija noticis. Di Ja bija šis pēdējais. Tātad vainīgajam vajadzēja būt viņam! Hunija raidīja pret zvaigznēm žēlabainu raudu dziesmu, bet ciematnieki atkāpās tālāk no nelaimīgā puisēna. Zēns bija pa pusei beigts aiz bailēm, kājiņas grīļojās, uz sliekšņa viņš aizmetas un gandrīz paklupa. Skundu iebīdīja zēnu iekšā un aizvēra durvis. Pagāja labs brīdis, kad bija dzirdama tikai bērna raudāšana. Tad varēja dzirdēt, ka soļi ļoti lēnām tuvojas nomaļajam kaktam, mirklis klusuma, un atkal čīkstēja grīda, zēnam atgriežoties. Durvis atvērās, un Di Ja iznāca āra. Nekas nebija noticis, un viņš taču bija pēdējais.

—   Lai iekur ugunskuru! — Skundu pavēlēja.

Spožas liesmas šāvās augšup, izraudamas no tumsas sejas, kurās vēl atspoguļojās gaistošās bailes, bet savilkās arī šaubu mākuļi.

—       Laikam atkal burvestība izjukusi, — Hunija aizsmakusi nočukstēja.

—   Jā gan, — Bouns pašapmierinātā tonī piebilda.

—  Skundu kļūst vecs, mums būs jāmeklē jauns šamanis.

—       Kur tad paliek Dželksa gudrība? — Simē klusi zvai- gāja Lalaham pie auss.

Lalahs samulsis paberzēja uzacis un neteica nekā.

Simē lielīgi izgāza krūtis un cēli aizsoļoja pie sīkā šamaņa.

—   Ho, ho! Es jau teicu, ka nekas neiznāks!

—       Tā tikai šķiet, ta tikai šķiet, — Skundu miermīlīgi atteica. — Un tas šķiet dīvaini tādiem, kas ir neprašas burvestībās.

—   Tādiem kā tu? — Simē nekaunīgi pavaicāja.

—   Varbūt pat tādiem kā man. — Skundu runāja pavisam klusu, viņa plaksti slīga zemāk un zemāk, līdz acis bija pilnīgi aizsegtas. — Esmu izprātojis vēl vienu pārbaudi. Lai visi ļaudis — vīrieši, sievietes un bērni — paceļ rokas virs galvas, — žigli un tūdaļ uz vietas!

Sī pavēle bija tik negaidīta un tika dota tik kategoriskā tonī, ka ļaudis paklausīja bez ierunām. Visas rokas pacēlās augšup.

—   Lai katrs apskata blakus stāvošo rokas! — Skundu pavēlēja. — Lai visi apskata un tad …

Taču viņa balss nozuda smieklu brāzmā, bet smieklos skanēja naids. Visu acis bija pievērstas Simē. Ikvienam rokas bija melnas no sodrējiem — ikvienam, tikai ne Simē, viņš nebija aptraipījies ar Hūnijas vārāma poda kvēpiem.

Akmens nosvilpa gaisā un atsitās pret Simē vaigu.

—  Tie ir meli! — Simē iebrēcās. — Meli! Es nekā nezinu par Hūnijas segām.

Otrais akmens iesita dziļu brūci Simē pierē, trešais aizsvilpa pār galvu; uzbangoja lielais asins kliedziens, un visās malās ļaudis grābājās pa zemi, lūkodami metamo. Simē sagrīļojās un nokrita uz ceļiem.

—   Tas bija joks! Tikai joks! — viņš skaļi kliedza. — Es tās paņēmu vienīgi joka pēc.

—   Kur tu tās noslēpi? — Skundu spiedzīgā, spalgā balss pāršķēla apkārtējo kņadu kā nazis.

—   Manā būdā, lielajā ādu tīstoklī, kas pakarinats pie pašas kores, — Simē atbildēja. — Bet es saku, tas bija joks, tikai…

Skundu pamāja ar galvu, un gaiss kļuva biezs no lidojošiem akmeņiem. Simē sieva tupēja, noliekusi galvu uz ceļiem, un klusu raudāja, bet viņa mazais dēlēns spiegdams 1111 smiedamies meta akmeņus līdz ar visiem pārējiem.

Hūnija grīļodamās skrēja atpakaļ ar dārgajām segām. Skundu viņu aizturēja.

—   Mēs esam nabaga ļautiņi un dzīvojam trūcīgi, — Hūnija sāka činkstēt. — Tālab neesi nežēlīgs prei mums, o, Skundu!

Ļaudis aizgriezās no drebošās akmeņu kaudzes, ko bija sasvieduši, un skatījās, kas notiek.

—       Nē, tā es nekad nerīkojos, labā Hunija, — Skundu atbildēja, stiepdams roku pēc segām. — Lai pierādītu, ka neesmu nežēlīgs, es paņemšu vienīgi šīs segas.

—       Vai es neesmu gudrs, mani bērni? — viņš apvaicājās.

—       Tu tiešām esi ļoti gudrs, ak, Skundu! — cilts ļaudis atsaucās vienā balsī.

Un Skundu aizgāja tumsā, apmetis satītās segas ap pleciem, un Dželkss viņa padusē miegaini klanīja galvu.

SAULESZEMES IEMĪTNIEKI

Mandela ir nevienam nezināms ciematiņš Ziemeļu Ledus okeāna piekrastē. Tas nav liels, un tā iedzīvotāji ir miermīlīgi ļautiņi, vēl miermīlīgāki nekā blakus dzīvojošo cilšu piederīgie. Mandelā ir maz vīriešu, bet daudz sieviešu, tāpēc tur ir spēkā veselīga un nepieciešama poligāmija; sievietes cītīgi dzemdē bērnus, un puisēna piedzimšana tiek sveikta ar skaļām gavilēm. Bez tam tur dzīvo Abvaks, kuram galva allaž nokārusies uz viena pleca, itin kā viņa kakls kādreiz būtu juties ļoti noguris un uz visiem laikiem atteicies pildīt savu parasto pienākumu.

Cēlonis visām šīm savdabībām — gan ciematnieku miermīlībai, gan poligāmijai, gan Abvaka nogurušajam kaklam — meklējams pagaiušajos gados, laikā, kad Man- delas līcī bija izmetis enkuru šoneris «Meklētājs» un kad Taijs, ciemata vecākais, bija iecerējis ātri iedzīvoties bagātībā. Līdz pat šai dienai Mandelas ļaudis, kas ir asins- rada rietumpusē mājojošai Badaino ciltij, piemin un, elpai aizraujoties, pārstāsta toreizējos notikumus. Tiklīdz tos sāk pārrunāt, bērni tūdaļ sasēžas pulciņā un nevar vien nobrīnīties par to cilvēku trakumu, kuri varētu būt bijuši viņu priekšteči, ja vien nebūtu sakaitinājuši Sauleszemes iemītniekus un ņēmuši tik bēdīgu galu.

Notikumi sāka risināties ar to, ka no «Meklētāja» krastā nokāpa seši cilvēki ar tik smagiem mantu saiņiem, itin kā būtu ieradušies uz palikšanu, un apmetās dzīvot Nī- gas iglu. Viņi gan par mitekli labi samaksāja ar miltiem un cukuru, taču Nīga bija ļoti sarūgtināts tālab, ka viņa meita Misačija izlēma dalīt savu likteni ar Billu Balto un meklēt pārtiku un segas pie balto cilvēku vadoņa.

— Viņa ir liela izpirkuma vērta, — Nīga žēlojās cie- matniekiem, kas bija sapulcējušies ap ugunskuru, kamēr seši baltie cilvēki gulēja. — Viņa ir izpirkuma vērta, jo mums ir vairāk vīriešu nekā sieviešu, un vīrieši piedāvā augstas cenas par sievu. Mednieks Unenks man solīja tikko kā izgatavotu kajaku un šauteni, ko iemainījis no Badaino cilts. Re, ko man piesolīja, bet tagad viņa ir projām un es neesmu dabūjis nekā!

—   Es arī piedāvāju izpirkumu par Misačiju, — noņurdēja kāda balss, tomēr ne sevišķi dusmīgi, un uz brīdi uguns atblāzmā pavīdēja Pīlo priecīgā seja ar platiem vaigu kauliem.

—   Arī tu, — Nīga apstiprināja. — Un bija vēl citi. Kāpēc gan Sauleszemes iemītnieki ir tādi nemiera gari? — viņš kašķīgi noprasīja. — Kāpēc viņi nevar palikt savās mājās? Sniegazemes ļaudis neceļo uz Sauleszemes iemītnieku novadiem.

—   Labāk pajautā, kāpēc viņi te nāk, — tumsā atsaucās kāda balss, un priekšplānā izspraucās Abvaks.

—  Jā! Kāpēc viņi nāk? — daudzas balsis nogaudās, un Abvaks pavicinaja roku, lai apklust.

—   Cilvēki nerakņājas zemē tāpat vien, pa tukšo, — viņš sāka runāt. — Man prātā, kā tas bija ar Vaļu ķērājiem, kuri arī ir Sauleszemes iemītnieki un kuru kuģis gāja bojā ledū. Jūs visi vēl atceraties Vaļu ķērājus, kas atbrauca pie mums salauztās laivās, bet, projām ejot, kad jau bija sācies sals un zemi klāja sniegs, aizveda līdzi suņus un nartas. Jūs atceraties — kamēr tie gaidīja uz sala iestāšanos, viens no tiem sāka rakņāties pa zemi, tad jau divi un trīs, un pēc tam rakās visi un varen uztraukušies strīdējās savā starpā. Ko viņi tur izraka no zemes, mēs nezinām, jo viņi padzina mūs tālāk, lai neskatāmies. Pēc tam kad viņi bija projām, mēs to vietu apskatījām, tomēr neko neatradām. Taču zemes te ir daudz, un visu to viņi vēl nav izrakņājuši.

—  Jā, Abvak! Tā ir! — cilts ļaudis apbrīnā izsaucās.

—   Tāpēc es domāju tā, — viņš nobeidza savu runājamo, — laikam viens Sauleszemes iemītnieks pastāsta otram, un šiem Sauleszemes iemītniekiem tas ari ir pastāstīts, un viņi atbraukuši rakņāties pa zemi.

—   Bet kā tas var būt, ka Bills Baltais runā mūsu valodā? — taujāja kāds vecs, sažuvis sīka auguma mednieks. — Bills Baltais, kuru mūsu acis līdz šim vēl ne reizi nav skatījušas?

—   Bills Baltais būs kādu citu reizi bijis Sniegazemes novados, — Abvaks atbildēja, — citādi viņš neprastu runāt Lāča cilts valodā, kas ir ļoti līdzīga Badaino cilts valodai, kura savukārt ir gandrīz tāda pati kā Mandelas cilts valoda. Jo pie Lāča cilts ir bijuši daudzi Sauleszemes iemītnieki, nedaudzi ir bijuši arī pie Badaino cilts, bet pie Mandelas cilts nav bijis neviens cits kā tikai toreiz Vaļu ķērāji un tagad tie, kas patlaban guļ Nīgas iglu.

—   Viņu cukurs ir ļoti labs, -— Nīga piezīmēja, — un milti ari.

—   Viņiem ir lielas bagātības, — Unenks papildināja.

—   Vakar es biju uz viņu kuģa un redzēju tur daudz visādu gudri izdomātu dzelzs rīku, tur bija dunču un šauteņu, un miltu, un cukura, un dažādu dīvainu ēdamo bez sava gala.

—   Tā tas ir, brāļi! — Taijs piecēlās kājās un pie sevis nopriecājās, cik bijīgi un klusi cilts ļaudis viņu uzklausa.

—  Viņi ir ļoti bagāti, šie Sauleszemes iemītnieki. Bet viņi taču ir muļķi. Jo padomājiet vien! Viņi staigā mūsu vidū droši un nepiesardzīgi, nemaz neraizēdamies par savām lielajām bagātībām. Tagad pat viņi mierīgi krāc, bet mūsu ir daudz, un baiļu mēs nepazīstam.

—   Varbūt viņi arī nepazīst baiļu, tāpēc ka ir lieli karotāji, — sīkais, sažuvušais večuks mednieks iebilda.

Taču Taijs pret viņu tikai nikni novaibstījās.

—   Nē, tā gan neizskatās. Viņi taču dzīvo dienvidu pusē, tieši zem saules takas, un ir mīksti un vārīgi, tapat kā viņu suņi. Vai atceraties, kāds suns bija Vaļu ķērājiem? Mūsu suņi to aprija jau otrajā dienā, jo tas bija mīksts un vārīgs un neprata cīnīties. Sauleszemes novados saule ir karsta un dzīve viegla, tur vīri ir kā sievietes, bet sievietes — kā bērni.

Galvas visapkārt piekrītoši palocījās, bet sievietes pastiepa kaklus un ieklausījās vērīgāk.

—   Stāsta, ka viņi labi izturoties pret sievietēm un tām esot maz jāstrādā, — ieķiķinājās Likīta, zaļoksnēja jauna sieviete ar platām gūžām, paša Taija meita.

—   Tev laikam kārojas iet pa to taciņu, kur aizgājušas Misačijas kājas, ko? — Taijs dusmīgi uzbļāva. Tad viņš atkal steigšus pievērsās cilts vīriešiem. — Redziet nu, brāļi, tādas ir Sauleszemes iemītnieku paražas! Viņu acis skatās uz mūsu sievietēm, un viņi tās aizved citu pēc citas. Kā jau ir aizgājusi Misačija, līdz ar to apkrāpdama Nīgu, kurš nedabūja izpirkumu, tā grib aiziet arī Likīta, tā grib aiziet viņas visas, bet mēs būtu apkrāpti. Es esmu runājis ar kādu mednieku no Lāča cilts, tāpēc es zinu. Te pie mums ir vīri no Badaino cilts, lai viņi runā un pasaka, vai mani vārdi ir patiesi!

Seši mednieki no Badaino cilts apliecināja, ka patiesi gan, un katrs no viņiem stāstīja blakussēdētājiem par Sauleszemes iemītniekiem un to paražām. Ņurdēdami sāka kurnēt jaunākie vīrieši, kam bija meklējamas sievas, un arī vecākie vīri, kam bija izdodamas meitas un sagaidāms izpirkums, un klusā niknuma murdoņa visapkārt augtin auga ska|umā un spēkā.

—  Viņi ir ļoti bagāti, viņiem ir gudri izdomāti dzelzs rīki un dunču, un šauteņu bez sava gala, — Taijs iz- gudrēm kārdināja, jo viņa iecere par ātru iedzīvošanos bagātībā nu sāka veidoties pavisam skaidri.

—   Billa Baltā šauteni es ņemšu sev, — pēkšņi paziņoja Abvaks.

—   Nē, tā būs mana! — Nīga iekliedzās. — Jo man taču jādabū izpirkums par Misačiju!

—  Mieru! Ak, brāļi! — Taijs ar roku vēcieniem pieklusināja sapulcējušos. — Lai sievietes un bērni iet savos iglu. Šī te ir vīru runāšana, lai to dzird tikai vīru ausis.

—   Šauteņu ir diezgan, to pietiks visiem, — viņš teica, kad sievietes bija negribīgi aizgājušas. — Nemaz nešaubos, katram vīram iznāks pat divas šautenes, un kur nu vēl milti, cukurs un citas mantas. Un izdarīt to bus ļoti viegli. Tos sešus Sauleszemes iemītniekus Nīgas iglu mēs nonāvēsim šonakt, kamēr viņi guļ. Rīt mēs ar miera vārdiem iesim uz kuģa tirgoties un tur, kad būs izdevīgs brīdis, apkausim visus viņu brāļus. Un rīt vakarā notiks lielas dzīres, līksmošanās un bagātību dalīšana. Tad vis- pēdējais no vīriem dabūs vairāk mantu, nekā līdz šim piederēja vispirmajiem. Brāļi, vai gudri ir vārdi, ko es esmu runājis?

Viņam atbildēja klusa piekrišanas dūkoņa, un tūdaļ sākās gatavošanās uzbrukumam. Seši Badaino cilts mednieki, kā jau pieklājas bagātākas cilts ļaudīm, bija bruņojušies ar šautenēm un pārpilnīgi apgādāti ar munīciju. Taču no Mandeļu cilts tikai vienam otram atsevišķam medniekam piederēja pa šautenei, dažas pat salauztas, un visā ciltī bija ļoti maz pulvera un patronu. Kara ieroču trūcīgo krājumu tomēr atsvēra neskaitāms daudzums bultu ar kaula uzgaļiem un metamo šķēpu — tie noderēja kaujai no attāluma, bet tuvcīņām bija paredzēti gan krievu, gan jenkiju darinati tērauda dunči.

—   Lai nebūtu nekāda trokšņa, — Taijs nodeva pēdējās instrukcijas, — un lai daudzi karotāji blīvi aplenc iglu no visām pusēm, tā ka Sauleszemes vīri nevar izlauzties. Pēc tam tu, Nīga, ved sešus jaunekļus uz iglu un klusiņām ielieniet iekšā, kur svešinieki guļ. Neņemiet šautenes, jo tās mēdz iet vaļā pavisam negaidīti, bet savu roku spēku ielieciet dunčos.

—   Un lai visiem būtu skaidrs, ka nedrīkst nekā nodarīt Misačijai, kura ir liela izpirkuma vērta, — Nīga aizsmakušā balsī pačukstēja.

Cieši plokot pie zemes, nelielā uzbrucēju armija aplenca iglu, bet pa aizmuguri slapstījās bars sieviešu un bērnu, priecīgā ziņkārē gribēdami noskatīties svešinieku noslepkavošanā. īsā augusta nakts beidzās, un ausmas blāvumā neskaidri varēja viest Nīgas un jauniešu zemei pieplakušos augumus. Ne mirkli neapstādamies, viņi četrrāpus ielīda garajā ieejas gaitenī un nozuda no acīm. Taijs piecēlās stāvus un saberzēja rokas. Viss veicās labi. Plašajā aplencēju lokā no zemes paslējās galva pēc galvas, un visi gaidīja. Ikviens pēc sava prāta iztēlojās notikumus iekšpusē — aizmigušos vīrus, dunču ietriekšanos cilvēku miesā, pēkšņu nāvi tumsā.

Klusumu pāršķēla skaļš Sauleszemes vīra uzsauciens, un norībēja šāviens. Tad iglu iekšpusē sākās kņada. Bez kādas iepriekšējas apdomas aplencēji metās šaurajā ieejas gaitenī. Iekšpusē sāka dārdināt pusducis patšauteņu, un mandeli, iespriedušies šaurajā koridorā, nekā nevarēja apsākt. Tie, kas bija priekšgalā, trakā trauksmē lūkoja tikt atpakaļ, jo šautenes nepārtraukti spļāva uguni tiem tieši sejā, bet tie, kas atradās aizmugurē, tikpat trakā trauksmē spaidījās uz priekšu, lai mestos uzbrukumā. Tūkstoš astoņsimt deviņdesmitā gada parauga četrdesmit piecu milimetru kalibra lielās lodes ik zalvē izurba uzreiz pusduci cilvēku, un gaitenis, pieblīvēts ar ievainotiem, bezpalīdzīgiem karotājiem, atgādināja gaļas galdu tirgū. Nepārtrauktie šāvieni, bez mērķēšanas raidīti tieši pūiī, retināja to tikpat kā ložmetēju kārtas, un šai nemitīgajai nāves strāvai neviens nespēja stāties pretī.

—   Tas vēl nekad nav pieredzēts, — aizelsies izgrūda kāds no Badaino cilts vīriem. — Es tikai palūrēju iekšā, bet tur mirušie guļ kaudzēm, gluži kā roņi uz ledus pēc lielajām medībām.

—   Vai es neteicu, ka viņi varbūt ir karotāji? — iekladzinājās vecais, sažuvušais mednieks.

—  To jau varēja sagaidīt, — Abvaks droši atcirta. — Esam iekrituši lamatās, ko paši sagatavojām.

—   Ak jūs muļķi! — Taijs bārās. — Jūs muļķu dēli! Tā taču nebija iecerēts, kā jūs izdarījāt! Iekšā vajadzēja iet tikai Nīgam un sešiem jaunekļiem. Mana viltīgā izdoma ir pārāka nekā tiem no Sauleszemcs, bet jūs pārkāpāt šīs izdomas robežas un atņēmāt tai spēku, un tagad ir iznācis ļaunāk nekā tad, ja nebūtu nekādas viltīgas izdomas!

Neviens neatbildēja, visu acis bija piekaltas iglu, kas kā ķēmīga ēna neskaidrām aprisēm rēgojās pret skaidro ziemeļaustrumu debess malu. Pa spraugu jumtā vērpās šāviņu dūmu grīstis un, lēnām riņķodamas, cēlās augšup nekustīgajā gaisā; ik pa brīdim kāds ievainotais kunkstēdams aizrāpoja pa mijkrēsli.

—   Lai katrs pavaicā tuvāk stāvošajam par Nīgu un tiem sešiem jaunekļiem, — Taijs pavēlēja.

Pēc kāda laiciņa atpakaļ atceļoja atbilde:

—   Nīgas un to sešu jaunekļu vairs nav.

—  Un daudzu vairs nav! — ievaimanājās kāda sieviete aizmugurē.

—   Jo vairāk bagātību tiks tiem, kas palikuši dzīvi, — Taijs izteica drūmu mierinājumu. Tad, vērsdamies pie Abvaka, norādīja: — Tu ej un savāc kopā labi daudz ar taukiem pildītu roņādu. Lai mednieki no ārpuses izlej taukus uz iglu un gaiteņa koka sienām. Un lai labi žigli pielaiž uguni, kamēr vēl Sauleszemes iemītnieki nav iztaisījuši sienās caurumus šautenēm.

Kamēr viņš vēl runāja, ar māliem aizdrīvētajā spraugā starp baļķiem parādījās caurums, pa to izbāzās šautenes stobrs, un kāds Badaino cilts karotājs, strauji piespiedis roku pie sāna, palēcās gaisā. Nākamais šāviens, izurbis krušukurvi, nogāza viņu pie zemes. Taijs un pārējie pajuka uz visām pusēm, ārpus tēmējuma joslas, un Abvaks steidzināja vīrus, kas stiepa roņādas ar taukiem. Vairīdamies no šaujamām spraugām, kas iglu sienās jau bija atvērušās visās pusēs, vīri izlēja roņādu saturu uz sausajiem sanesu baļķiem, ko Mandelas upe bija atnesusi no dienvidpuses koku novadiem. Pieskrēja Unenks ar degošu pagali, un liesmas uzšāvās augstu gaisā. Pagaja vairākas minūtes, taču nekādas zīmes nemanīja; ciematnieki turēja lokus un šķēpus gatavībā, un uguns pieņēmās sparā.

Taijs līksmi berzēja rokas, skatīdamies, kā sprēgādama deg sausā celtne.

—   Nu, brāļi, mums viņi ir rokā! Lamatās!

—   Un neviens neuzdrīkstēsies man atņemt Billa Baltā šauteni, — Abvaks paziņoja.

—  Tikai Bills Baltais pats, — iespiedzās vecais mednieks. — Jo re, kur viņš nāk!

Ietinies apsvilušā un nokvēpušā segā, no liesmojošā gaiteņa izlēca garš baltais, un viņam pa pēdām, tāpat segās satinušies, izskrēja Misačija un pārējie pieci Saules- zemes iemītnieki. Badaino cilts karotāji ar slikti tēmētu šauteņu zalvi mēģināja aizkavēt šo izlaušanos, kamēr mandeli pilnīgi ietinās šķēpu un bultu mākulī. Saules- zemes iemītnieki skriedami nosvieda gruzdošās segas, un bija redzams, ka katrs nes plecos nelielu somiņu ar munīciju. No visām savām mantām viņi glābšanai bija izvēlējušies tikai to. Viņi skrēja ātri un aprēķinātā virzienā, pārrāva aplencēju loku un drāzās tieši uz lielo klintsragu, kas austošajā dienā rēgojas kā melns tornis kādu pus- jūdzi aiz ciemata.

Taijs nometās uz viena ceļa un virzīja savas šautenes tēmēkli pret Sauleszemes viru, kas skrēja pēdējais. Cie- matnieki sāka skaļi klaigāt, kad viņš nospieda aizslēgu un skrējējs nogāzās uz priekšu, spārdīdamies pacēlās un nokrita atkal. Nelikdamies zinis par bultu krusu, otrs Sauleszemes iemītnieks paskrējās atpakaļ, noliecās pār pakritušo un pacēla to sev plecos. Taču mandeļu šķēp- metēju pulks bija viņus gandrīz panācis, un sparīgi sviests šķēps caururba ievainoto. Tas iekliedzās un, kad biedrs viņu bija saudzīgi nolaidis zemē, drīz vien kļuva ļengans. Pa to laiku Bills Baltais un trīs pārējie bija apstājušies un apbēra ar svina krusu tuvojošos šķēpmetējus. Piektais Sauleszemes iemītnieks noliecās pār kritušo biedru, pataustīja tā sirdi, tad aukstasinīgi pārgrieza nesamās siksnas un piecēlās, satvēris rokās munīcijas somu un lieko šauteni.

—   Nu ir gan muļķis! — izsaucās Taijs un lieliem lēcieniem drāzās uz priekšu, lai pagrābtu ieroci no Badaino cilts karotāja, kas locīdamies gulēja zemē.

Viņa paša šautene bija aizsērējusi un kļuvusi nelietojama, un viņš kliedza, lai kāds taču sviežot ar šķēpu

Saitleszemes vīram, kas bija apgriezies un skrēja paglāb» ties biedru sprostuguns aizsegā. Sīkais večukiņš mednieks pacēla šķēpu aiz metamā turekļa, skrējienā atvēzējās un sparīgi raidīja to uz priekšu.

—   Lai slavēts Vilks, es saku, tas bija lielisks metiens! — Taijs uzslavēja, kad bēgošais nogāzās uz mutes, bet šķēps palika stāvus iesprūdis tam starp lāpstiņām, lēnām šūpodamies šurp un turp.

Sīkais, sažuvušais večuks sāka kāsēt un apsēdās zemē. Uz lūpām tam parādījās sārta svītriņa, un tad jau no mutes gāzās bieza asins šalts. Viņš atkal ieklepojās, un, viņam elpojot, bija dzirdama dīvaina, svilpjoša skaņa.

—   Arī viņi nepazīst baiļu un ir lieli karotāji, — vecais mednieks sēca, bez kādas jēgas mētādamies ar rokām. — Re, re! Bills Baltais jau nāk!

Taijs pacēla acis. Četri mandeli un viens no Badaino cilts bija uzklupuši kritušajam, kas bija paslējies uz ceļiem, un ar šķēpiem nogāzuši to atkal zemē. Taijs nepaguva ne acis pamirkšķināt, kad četrus jau bija nogāzušas Sauleszemes vīru lodes. Piektais, vēl neskarts, pakampa abas šautenes, bet, tikko piecēlās, lai skrietu atpakaļ, sagriezās uz vietas riņķī, jo lode viņu bija trāpījusi elkoni, otra lode karotāju apturēja uz vietas, bet trešās trieciens ar kūleni nosvieda zemē. Mirkli vēlāk Bills Baltais jau atradās šajā vietā, pārgrieza nesamās siksnas un paķēra šautenes.

Taijs to visu redzēja — un arī to, kā viņa cilts ļaudis, izkliedu barā skriedami uz priekšu, krita cits pēc cita; viņu pārmāca skaudras bažas par iznākumu, un viņš nolēma palikt guļam turpat, lai noskatītos, kas būs tālāk. Nezin kāpēc Misačija skrēja atpakaļ pie Billa Baltā, bet nebija vēl līdz tam nokļuvusi, kad Taijs ieraudzīja Pīlo paskrejamies uz priekšu un abām rokām sagrābjam meiteni. Viņš centās pārsviest Misačiju pār plecu, bet viņa ieķērās Pīlo sejā, plēsa un skrāpēja. Tad viņa tam paspēra kāju priekšā un abi smagi novēlās zemē. Kad viņi atkal tika uz kājām, Pīlo bija pamanījies rokas dilbu pavirzīt viņai zem zoda, tā ka delnas locītava aizžņaudza meitenei rīkli. Viņš iespieda seju tai krūtīs, paļaudams belzieniem savu biezo matu mudžekli, un sāka lēnām bi- dīt Misačiju projām no kaujas lauka. Tai brīdī piesteidzās Bills Baltais, atgriezdamies ar kritušā biedra ieročiem. Billu ieraudzījusi, Misačija apgrieza savu upuri sev apkārt un noturēja uz vietas. Bills Baltais atvēzējās ar šauteni, ko turēja labajā rokā, un smagi gāza ar to, ielikdams sitienā visu spēku. Taijs redzēja Pīlo sabrūkam zemē, it ka to būtu notriekusi krītoša zvaigzne, un Sauleszemes iemītnieks ar Nīgas meitu aizbēga sānu pie sāna.

Sīks pūlītis mandeļu, ko vadīja viens no Badaino cilts, vēlreiz velti devās uzbrukumā, — sprostuguns priekšā visi ka kustin izkusa.

Taijam aizrāvās elpa, un viņš ieņurdējās:

—   Gluži kā salna rīta saulē …

—  Es jau teicu, ka viņi ir lieli karotāji, — vārgā balsī nočukstēja vecais mednieks, visu laiku noplūzdams asinīm. — Es zinu. Es esmu dzirdējis. Viņi ir juras laupī- taji un roņu mednieki, un viņi šauj ātri un ikreiz trāpa droši, jo tādas ir viņu dzīves paražas un tas ir viņu darbs.

—   Gluži kā salna rīta saulē, — Taijs atkārtoja, aizsegu meklējot, pieplakdams pie zemes aiz mirstošā sirmgalvja un reizi pa reizei paglūnēdams tam gar sānu.

Tā jau vairs nebija kauja, jo neviens mandels neuzdrošinājās doties uz priekšu, bet arī atpakaļ tikt nevarēja, jo bija pārāk tuvu Sauleszemes iemītniekiem. Trīs karotāji to pamēģināja, viņi skrēja izklaidus un šaudījās uz visām pusēm kā trusīši, taču viens pārlauza kāju, otram šāviens izgāja cauri ķermenim, bet trešais, skriedams līkloču, bija ticis līdz ciemata malai, kur arī nokrita. Cilts ļaudis tāpēc sarāvušies tupēja bedrītēs un klajā vietā smiltīs izkašātos dobuļos, kamēr Sauleszemes iemītnieku lodes plāja pār klajumu.

—  Nekusties, — Taijs lūdzās, kad, līzdams uz vēdera, viņam tuvojās Abvaks. — Nekusties, ak, labais Abvak, citādi tu atnesīsi mums navi.

—  Nāvi ir skatījuši daudzi, — Abvaks pasmējas, — un tālab, kā tu teici, dalīšanā katram tiks liela bagātība. Mans tēvs dveš ātri un īsi, lūk, tur aiz tās lielas klints, un tepat aizmugurē, sarāvies čokurā, guļ mans brālis. Bet viņu daļa nu būs manējā, tā ka viss ir labi.

—   Kā tu saki, labais Abvak, un kā es esmu teicis, taču pirms dalīšanas mums vēl jādabū ko dalīt, un Sauleszemes iemītnieki vēl nav pagalam.

Lode, triekdamās pret klintsbluķi tiem priekšā, spalgi sīkdama, atsitienā aizlidoja tiem zemu pār galvu. Taijs piegumis trīcēja, bet Abvaks nosmīnēja un centās ar acīm izsekot lodes lidojumam.

—   Tās skrien tik ātri, ka nemaz nevar saskatīt, — viņš piezīmēja.

—   Bet daudzi no mums ir miruši, — Taijs turpināja.

—   Bet daudzi palikuši dzīvi, — skanēja atbilde. — Tie kļaujas cieši pie zemes, jo ir iemācījušies, kā vajag cīnīties. Bez tam tie ir saniknoti. Turklāt, kad būsim nogalinājuši tos Sauleszemes iemītniekus, kas ir uz kuģa, atliks tikai šie četri uz sauszemes. Paies ilgs laiks, kamēr dabūsim nokaut tos, tomēr galu galā tas reiz notiks.

—   Kā mēs varam nokļūt līdz kuģim, ja nevaram tikt projām ne uz vienu pusi, ne uz otru? — Taijs taujāja.

—   Ta vieta, kur saguluši Bills Baltais un viņa biedri, nav laba, — Abvaks paskaidroja. — Mēs varam tiem tuvoties no visām pusēm, un tas tiem nav labi. Tāpēc viņi lūkos tikt līdz klintsragam, pie kura var piespiest muguras un nogaidīt, kamēr brāļi no kuģa atnaks viņiem palīgā.

—   Nekad viņu brāļi nenokāps no kuģa! Es esmu runājis.

Taija sašļukusī dūša atkal uzlabojās, un, kad Sauleszemes iemītnieki apstiprināja pareģojumu, atkāpdamies līdz klintsragam, viņa prāts jau bija viegls kā allaž.

—   Mūsējo vairs atlikuši trīs! — žēlojās viens no Ba- daino cilts, kad visi bija sanākuši uz sapulci.

—   Tātad divu šauteņu vietā katrs no jums dabūs četras, — skanēja Taija atbilde.

—   Mēs cīnījāmies dūšīgi.

—   Jā, un, ja gadīsies, ka jūsējo paliks tikai divi, tad katrs dabūs sešas šautenes. Tā ka cīnieties dūšīgi.

—   Un ja nu no viņiem nepaliks neviens? — Abvaks viltīgi pačukstēja.

—   Tad šīs šautenes dabūsim mēs, tu un es, — Taijs čukstēja pretī.

Taču, lai pielabinātu Badaino cilts karotājus, viņš vienu no tiem izraudzīja par vadoni ekspedīcijai uz kuģi. Si grupa aptvēra vairāk neka divas trešdaļas cilts laužu, un viņi devās gandrīz divpadsmit jūdžu garajā ceļa uz piekrasti, apkrāvušies ar zvērādām un citām maiņas tirdzniecības precēm. Atlikušie karotāji tika izvietoti plašā puslokā ap brustvēru, ko Bills Baltais ar saviem Sauleszemes iemītniekiem bija sākuši uzbērt. Taijs bija aši novērtējis radušos stāvokli un tūdaļ norīkoja savus vīrus rakt seklus tranšeju grāvjus.

—  Paies laiks, pirms viņi atģidīsies, kas notiek, — viņš paskaidroja Abvakam, — viņu prāti būs aizņemti, un viņi pārāk daudz nedomās par tiem, kas jau miruši, ne arī raizēsies par savu dzīvību. Un nakts tumsā viņi pielīdīs tuvāk klintsragam, tā ka no rīta, kad Sauleszcmes iemītnieki palūkosies apkārt, tie ieraudzīs mūs pavisam klāt.

Pusdienas tveicē racēji atvilka elpu un iestiprinājās ar kaltētām zivīm un roņu taukiem, ko sievietes bija atnesušas. Daži pieprasīja Sauleszernes iemītnieku pārtiku, kas bija palikusi Nīgas iglu, bet Taijs atteicās to sadalīt, kamēr nebūs atgriezušies karotāji no kuģa. Par kaujas iznākumu tika izteikti visdažādākie minējumi, bet pašā spriešanas karstumā no jūras puses pār zemi aizvēlās dobjš grāviens. Tie, kuriem asākas acis, saskatīja biezu dūmu mutuli, kas atkal strauji izplēnēja un kas, kā viņi apgalvoja, esot pacēlies tieši virs tās vietas, kur stāvot Sauleszernes iemītnieku kuģis. Taijs sprieda, ka tā esot bijusi lielā šautene. Abvaks teicās skaidri nezinot, bet domājot, ka tas varētu būt sava veida signāls. Sā vai tā. viņš sacīja, pienācis laiks kaut kam notikt.

Stundas piecas vai sešas vēlāk kļuva saskatāms vientuļš cilvēka stāvs, kas nāca pa plašo līdzenumu no jūras puses, un sievietes un bērni blīvā gūzmā izskrēja viņam pretī. Tas bija Unenks, noskrandis, aizelsies un ievainots. No brūces pierē pār viņa seju vēl lāsoja asinis. Labā roka, šausmīgi sakropļota, nedzīvi kuļājās gar sānu. Bet vis- vairak satrauca viņa acu mežonīgais zalgojums, kas vēstīja ko tādu, par ko sievietes pat iedomāties nespēja.

—   Kur ir Pišeks? — kāda veca skvo skarbi noprasīja.

—   Un Olitlijs? — Un Polaks? — Un Mākuks? — balsis jau pārgāja kliedzienos.

Taču viņš, ne vārda nebildis, lauzās caur taujājošo sieviešu pūli un virzīja grīļīgos soļus tieši uz Taiju. Vecā skvo sāka gaudīgi vaimanāt, un sievietes, sekodamas Unenkam pa pēdām, cita pēc citas pievienojas šai gaudu dziesmai. Vīri izrāpās no ierakumu grāvjiem un atskrējuši sapulcējās ap Taiju, un varēja redzēt, ka pat Sauleszernes iemītnieki sakapj uz savas barikādes paskatīties.

Unenks apstājās, notrausa no acīm asinis un pavērās apkārt. Viņš centas parunāt, bet izsausušās lūpas lipa kopā. Likīta pasniedza viņam ūdeni, viņš norūcās un dzēra atņemdamies.

—       Vai bija kauja? — Taijs pēdīgi ievaicājās. — Vai laba kauja?

—        Ho! Ho! Ho! — Tik negaidīti un tik mežonīgi bija Unenka smiekli, ka ikviena balss noklusa. — Tādas kaujas vēl nav bijis! Es to saku, es, Unenks, kas jau agrākus laikus pieveica zvērus un vīrus. Bet, kamēr vēl neesmu aizmirsis, Jaujiet man teikt jums dižus un gudrus vārdus. Karodami Sauleszemes iemītnieki iemācīs mums, Man- delas ciltij, kā karot. Un, ja mums būs lemts cīnīties pietiekami ilgi, mēs būsim lieli karotāji, tādi paši kā Sauleszemes iemītnieki, vai arī mēs būsim — pagalam. Ho! Ho! Ho! Tā tikai bija kauja!

—       Kur ir tavi brāļi? — Taijs purināja Unenku tikām, līdz tas iekliedzās aiz sāpēm ievainotajās vietās.

Unenks atjēdzās.

—   Mani brāļi? Viņu vairs nav.

—       Un Pomlī? — iekliedzās viens no diviem, kas bija atlikuši no Badaino cilts. — Pomlī, manas mātes dēls?

—   Pomlī vairs nav, — Unenks vienmuļā balsī atteica.

—   Un Sauleszemes iemītnieki? — To vaicāja Abvaks.

—   Sauleszemes iemītnieku vairs nav.

—       Tad kā ir ar Sauleszemes iemītnieku kuģi, ar bagātībām, šautenēm un mantām? — taujāja Taijs.

—       Nav ne Sauleszemes iemītnieku kuģa, ne bagātību, ne šauteņu, ne mantu, — skanēja nemainīga atbilde.

—   Neviena vairs nav. Nekā vairs nav. Esmu vienīgi es.

—   Bet tu taču esi jucis.

—   Var jau būt, — Unenks nesatricināmā mierā atteica.

—    Es esmu skatījis tādas lietas, ka no tām var gan sajukt.

Taijs iekoda mēli zobos, un visi nogaidīja, līdz Unenks pastāstīs pats pēc saviem ieskatiem.

—       Mēs neņēmām līdzi šautenes, ak, Taij, — viņš pē- digi iesāka, — nevienas šautenes, mani brāļi, tikai dunčus, medību lokus un šķēpus. Divata un trijatā mēs savos kajakos piebraucam pie kuģa. Viņi priecājās par mūsu ierašanos, šie Sauleszemes iemītnieki, mēs izklājām zvērādas, viņi iznesa savas preces apmaiņai, un viss veicās labi. Un Pomlī gaidīja — nogaidīja, līdz saule stāvēja tieši virs galvas un viņi piesēdās pie maltītes, tad viņš izkliedza saucienu un mēs metārnies viņiem virsū. Nekad

vēl nav bijis tādas kaujas, nekad nav bijis tādu karotāju. Pusi no viņiem mēs apkāvām pirmā pārsteiguma straujumā, bet tā puse, kas atlika, pārvērtās par velniem, likās, ka viņu rodas arvien vairāk, jo katrs cīnījās par desmit, un arī tie visi kāvās kā velni. Trīs vīri atslēja^ muguras pret kuģa mastu, un mēs viņus krautin apkrāvām ar saviem kritušajiem, pirms viņi nomira. Daži pakampa šautenes un šāva, abas acis plaši vaļā turēdami, bet šāva ļoti ātri un trāpīgi. Kāds sadabūja lielu šauteni, no kuras vienā reizē izšāva daudz, daudz sīku lodīšu. Re, skatieties!

Unenks parādīja savu ausi, glīti izraibotu ar skrošu caurumiņiem.

—   Bet es, Unenks, izdūru savu šķēpu viņam cauri no mugurpuses. Un tā nu mēs šādā vai tādā veidā apkāvām viņus visus — visus, izņemot kuģa vecāko. Mēs bijām viņam riņķī apkārt, daudzi no mums, bet viņš viens pats, un tad viņš neganti iekliedzās, izlauzās mums pa vidu, kādus piecus vai sešus notriekdams un sabradādams, un aizskrēja lejā, kuģa iekšienē. Un tad, kad nu visas kuģa bagātības bija mūsu un dzīvs vēl tikai kuģa vecākais kaut kur tur apakšā, un to mēs grasījāmies nomiegt tūlīt pat, tad pēkšņi atskanēja rībiens it kā no visām pasaules šautenēm — varens rībiens! Es kā putns pacēlos gaisā, un dzīvie mandeli un mirušie Sauleszemes iemītnieki, mazie kajaki, lielais kuģis, šautenes, bagātības — itin viss pacēlās gaisā. To es saku, es, Unenks, kas jums teic šo stāstu, — es esmu vienīgais, kas palicis dzīvs.

Dziļš klusums nolaidās pār sapulcētajiem ļaudīm. Taijs raudzījās Abvakā ar šausmās sastingušām acīm, bet runāt neuzdrīkstējās. Pat sievietes bija tā satriektas, ka nespēja uzsākt vaimanas par mirušajiem.

Unenks lepni palūkojās apkārt.

—   Es vienīgais esmu palicis, —viņš atkārtoja.

Tai mirklī uz Billa Baltā barikādes nosprakstēja šāviens, pret Unenka krūtīm kaut kas strupi noplakšķēja. Viņš sasvērās atpakaļ un tūdaļ saklupa uz priekšu, un sejā viņam sastinga pēkšņa pārsteiguma izteiksme. Viņš smagi elsoja, un lūpas viņam saviebās niknā smīnā. Pleci saguma, ceļi sagņūza. Viņš sapurinājās, it kā miegu aiz- dzīdams, un atkal izslējās. Bet tad no jauna sarāvās čokurā, saguma, līdz pēdīgi lēnām, pavisam lēnām noslīga zemē.

Līdz Sauleszemes iemītnieku cietoksnim bija branga jūdze, taču nāve sniedzās tai pāri. Uzbangoja varens niknuma brēciens, tajā skanēja asinsatriebība un mežonīga dzīvnieka neaprēķināmā nežēlība. Taijs un Abvaks centās atturēt Mandelas karotājus, bet tika atsviesti sāņus, tā ka viņiem atlika tikai pagriezties un noskatīties neprātīgajā uzbrukumā. Taču Sauleszemes vīri neizšāva nevienu šāvienu, un, nenoskrējuši vēl ne pusi attāluma, daudzi, cietokšņa noslēpumainās klusēšanas iebiedēti, apstājās nogaidīt. Trauksmainākie tomēr rāvās uz priekšu, bet arī tad, kad viņi bija nonākuši līdz pusei no atlikušās distances, cietoksnis vēl arvien nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Jardus divsimt no brustvēra viņu skrējiens kļuva gausāks, un viņi saspiedās ciešāk kopā; apmēram simt jardu attālumā viņi, vairs tikai kādi pārdesmit vīri, ko nelāgu jauzdami, apstājās pavisam un sāka apspriesties.

Tad barikādi apvija dūmu mutuļu vainags un karotāji pajuka uz visām pusēm, gluži kā nevērīgi pasviestu oļu sauja. Nogāzās četri un vēl četri, un tā viņi strauji krita cits pēc cita, pa vienam un pa diviem reizē, līdz palika vairs tikai viens, kurš, nāvei dziedot ap ausīm, bēga, cik jaudas. Tas bija Noks, jauns mednieks, slaids, ar garām kājām, un viņš skrēja ka vēl nekad savā mūža. Tikko skardams zemi, viņš kā putns laidās pār kailo klajumu — palēkdamies, pieliekdamies un līkumodams uz visām pusēm. Cietokšņa šautenes deva blīvu zalvi, tad šāva pa vienai ātrām, saraustītām kārtām, bet Noks vēl arvien skrēja neskarts, te izslējās, te noliecās, te atkal izslējās. Šaušana pierima, it kā Sauleszemes vīri būtu atmetuši šo mēģinājumu, un Noks skrējienā meta arvien mazākas un mazākas cilpas, līdz drāzās taisni vien uz priekšu. Un tad, kad viņš veikli joņoja slaidiem lēcieniem, cietoksni nopaukšķēja vientuļš šāviens, un Noks lēcienā sarāvās kamolā, kā bumba novēlās zemē, kā bumba palēcās no atsitiena un tad palika guļam kā sabirzusi kaudzīte.

— Kas gan vēl ir tik ātrs kā ātrspārnu svins? — Abvaks filozofēja.

Taijs norūcās un aizgriezās. Uzbrukums bija galā, un tagad bija steigšus jādomā par neatliekamākiem jautājumiem. Viens Badaino cilts vīrs un četrdesmit pašu cilts karotāji, no tiem daudzi ievainoti — tas bija viss, kas atlicis; un vēl bija četri Sauleszemes iemītnieki, ar kuriem jātiek galā.

—  Mēs tos turēsim aplenktus viņu alā pie klintsraga un, kad bads būs tos nomocījis, apsitīsim kā kucēnus.

—   Bet kālab vēl jācīnās? — ievaicājās Olufs, kāds jauneklis. — Sauleszemes iemītnieku bagātību vairs nav, atlicis tik vien, cik Nīgas iglu, — un tur ir gaužām maz…

Viņš žigli aprāvās, kad tieši pie auss gaiss it kā pārplīsa, griezīgi aizsvilpjot lodei.

Taijs ņirdzīgi pasmējās.

—   Lai tā tev ir atbilde. Ko citu mēs varam iesākt ar šiem negudrajiem Sauleszemes ļaudīm, kas negrib mirt?

—   Ir gan aplamība! — Olufs neapmierināts iebilda, tramīgi ieklausīdamies, vai nesīc vēl kāda lode. — Nav nemaz taisnīgi, ka šie Sauleszemes iemītnieki tikai cīnās un cīnās. Kāpēc viņi negrib mirt ar labu pratu? Viņi taču ir muļķi, ja nezina, ka tik un tā ir pagalam, bet mums ar viņiem tik daudz raižu.

—   Iepriekš mēs karojam par lielu bagātību, tagad mēs karojam par dzīvību, — Abvaks secināja.

Naktī tranšeju grāvjos notika sadursme, sākās arī apšaudīšanās. Bet no rīta Nīgas iglu bija iztīrīts tukšs un Sauleszemes iemītnieku mantas pazudušas. Tās viņi bija pievākuši paši, jo, saulei spīdot, varēja redzēt viņu pēdu sliedi. Olufs uzrāpās klintsraga virsotnē, lai grūstu lielus akmeņus bedrē aiz brustvēra, taču klints izcilnis karājās tai pāri, un viņš akmeņu vietā varēja tos apbērt tikai ar ķengām un zākājošiem lamu vārdiem, piesolīdams tiem galu lielās mocībās. Bills Baltais mēdījās pretī Lāča cilts valodā, bet Taijam, kas bija izbāzis galvu no grāvja, lai paskatītos, lode iešņāpa dziļu brūci plecā.

Smagajās dienās, kas tagad sekoja, un grūtajās naktīs, kad mandeli pamazām virzīja savus grāvjus tuvāk klintsragam, ciematnieki daudz strīdējās par to, vai prātīgāk nebūtu ļaut Sauleszemes iemītniekiem aiziet. Tomēr no tā viņi baidījās, un sievietes ikreiz sacēla brēku, kad vien par to ieminējās. Diezgan daudz jau viņi pieredzējuši no Sauleszemes iemītniekiem, vairāk viņi nevēloties. Visu laiku gaisu pildīja ložu svilpieni un plakšķēšana, un visu laiku kritušo saraksts papildinājās. Zeltainā rītausmā tāluma noskanēja tikko dzirdams šautenes sprakšķis, un kāda ievainota sieviete ciemata vistālākajā mala pasvieda gaisā abas rokas, pusdienas tveicē vīri, kas tupēja grāvjos, dzirdēja skarbo sanēšanu un zināja, ka tur nāk viņu nāve; un pelēkajā vakara mijkrēslī, kad saulriets jau bija izkvēlojis, zeme pie mirgojošajiem ugunskuriem strūkliņām vien šķīda gaisā. Un augām naktīm kā drūmā sēru sardzē skanēja sieviešu gari stieptā gaudu melodija — «Oo-ūū-āā oo-ūū-āā».

Kā jau Taijs bija paredzējis, pēdīgi bads sagrāba Sau- leszemes iemītniekus. Un kādu nakti, kad plosījās agrīnā rudens vētra, viens no viņiem pa tumsu bija aizlīdis pāri grāvjiem un nozadzis daudz kaltētu zivju. Tomēr tikt ar laupījumu atpakaļ viņš nepaguva, un saule viņu sastapa slapstāmies pa ciematu, veltīgi cenšoties noslēpties. Tā savu lielo kauju viņš izcīnīja viens pats un, ciešā Mandelas cilts ļaužu loka ieslēgts, četrus nošāva ar revolveri, bet, pirms ciernatnieki paspēja viņu sagrabt, lai sāktu spīdzināšanu, pavērsa ieroci pats pret sevi un aizgāja nāvē.

Šis gadījums mandelus noskaņoja grūtsirdīgi. Olufs izvirzīja jautājumu:

— Ja viens cilvēks mirst, tik neganti cīnīdamies, kā gan mirs tie trīs, kas vēl atlikuši?

Reiz Misačija, nostājusies uz brustvēra, saukdama vārdos, pievilinaja trīs suņus, kas klaiņoja klintsraga tuvumā, — tā bija gaļa un dzīvība; šis notikums atkal atbīdīja tālāk norēķinu dienu un sēja izmisumu mandeļu cilts ļaužu sirdīs. Pār Misačijas galvu izgāzās veselas paaudzes lāsti.

Dienas vilkās gausi. Saule steidzās uz dienvidiem, naktis stiepās garakas un garākas, un gaisā jautās sala dvesma. Taču Sauleszemes iemītnieki vēl arvien turējās savā cietoksnī. Nebeidzamais sasprindzinājums bija salauzis cilvēku sirdis, un Taijs sāka nodoties dziļām, grūtām pārdomām. Tad viņš izdeva pavēli ciltī savakt itin visas zvērādas un aļņādas. Tās viņš lika savīstīt lielos, garenos veltņos un aiz katra veltņa novietoja pa vīram.

Kad pēdīgi deva pavēli rīkoties, īsā diena bija gandrīz pagājusi; pēdu pa pēdai ripināt milzīgos veltņus bija grūts un nogurdinošs darbs. Sauleszemes iemītnieku lodes plīkšķēdamas un paukšķēdamas cirtās zvērādu veltņos, tomēr cauri tiem netika, un vīri ar kaucieniem pauda savu prieku. Taču tumsa bija jau klāt, un Taijs, pārliecināts par gaidāmajām sekmēm, pavēlēja veltņus atstāt pie grāvjiem.

No rīta, cietoksnī valdot neparastam klusumam, sākās īstais uzbrukums. Sākumā veltņi bija reti izkaisīti, taču, aplencēju lokam raujoties arvien mazākam, tie tuvojās cits citam. Kādus simt jardus no uzbēruma tie bija jau tik tuvu kopā, ka Taija pavēli apstāties vīrs vīram varēja nodot čukstus. Cietoksnī nebija ne mazākās dzīvības zīmes. Karotāji vēroja ilgi un cieši, taču nesakustējās itin nekas. Atkal viņi pavirzījās uz priekšu un atkartoja šo manevru tikām, kamēr līdz cietoksnim atlika piecdesmit jardu. Vēl arvien ne zīmes, ne skaņas. Taijs purināja galvu, un pat Abvaks bija nesaprašanā. Taču pavēle tika dota — virzīties uz priekšu, un viņi virzījās uz priekšu, līdz veltņi saskārās un visapkārt cietoksnim no klints vienā pusē līdz klintij otrā pusē izveidojās nepārtraukts zvērādu valnis.

Taijs paraudzījās atpakaļ un redzēja karotāju pamestajos grāvjos tumšās grupiņās sagulušās sievietes un bērnus. Viņš paraudzījās uz priekšu — uz klusējošo cietoksni. Karotāji nervozi grozījās, un Taijs pavēlēja pabīdīt uz priekšu katru otro veltni. Dubultotā līnija tika virzīta uz priekšu tikām, kamēr atkal, tāpat kā pirms tam, veltnis saskārās ar veltni. Tad Abvaks pats uz savu galvu izgrūda vienu veltni priekšā. Kad tas pieskārās barikādei, viņš vēl labu brīdi nogaidīja. Tad viņš pārsvieda pār brustvēru vairākus lielus akmeņus, kam nesekoja nekāda atbilde, un pēdīgi ārkārtīgi piesardzīgi piecēlās kājās un palūrēja iekšā. Viņa acis ieraudzīja tukšu patrončaulu klājienu, dažus balti apgrauztus suņu kaulus un palti, kurā no klints plaisas pilēja ūdens. Tas bija viss. Saules- zemes vīri bija projām.

Sacēlās murdoņa par burvestībām, vēl nedrošā kurnēšana un nīgrie skatieni pareģoja Taijam šausmu lietas, kas tagad varēja sākties, un viņš atvieglots uzelpoja, kad Abvaks pamanīja pēdas, kas veda ap klints pakāji.

— Alā! — Taijs izsaucās. — Viņi paredzējuši manu gudro izdomu ar ādas veltņiem un aizbēguši uz alu!

Klintsraga pakāji tikpat kā bišu kāri izvagoja pazemes spraugu labirints, kas zemes virspusē iznāca apmēram pusceļā starp brustvēra bedri un vietu, kur grāvis pienāca pie klintssienas. Skaļi klaigādami, cilts ļaudis sekoja Ab- vakam līdz šai vietai, un tur viņi skaidri ieraudzīja, pa kurieni Sauleszemes iemītnieki bija rāpušies uz ieeju alā, kas atradās klintī vairāk nekā divdesmit pēdu augstumā.

—   Tagad viss kārtībā, — Taijs teica, rokas berzēdams.

—   Laidiet apkārt ziņu, lai gatavojas līksmošanai, jo nu šie Sauleszemes iemītnieki ir slazdā. Lai jaunekļi uzrāpjas augšā un piepilda alas ieeju ar akmeņiem, tā ka Bil 1 u Balto līdz ar tā brāļiem un Misačiju bads sagrauž par ēnām un viņi lādēdamies nomirst klusumā un tumsā.

Viņa vārdus saņēma ar gaviļu un atvieglojuma saucieniem, un Hauga, pēdējais no Badaino cilts vīriem, uzrāpās pa stāvo klints slīpni un pieplacis paliecās pāri alas atveres slieksnim. Tūdaļ no alas atskanēja apslāpēts šāviena blīkšķis un, kamēr Hauga izmisis tvarsti jās gar slideno klintssienu, vēl otrs. Hauga vēl vārgi nogramstījās ar rokām, tad viņa tvēriens atslāba un viņš nogāzās pie Taija kājām, vēl brīdi raustījās kā milzīga medūza, tad palika guļam nekustīgi.

—   Kā es varēju zināt, ka viņi ir lieli karotāji un nekā nebaidās? — Taijs uzstājīgi noprasīja kā aizstāvēdamies, jo atcerējās nīgros skatienus un nedrošo kurnēšanu.

—  Mūsu bija daudz, un mēs bijām laimīgi, — droši un atklāti paziņoja kāds karavīrs. Cits ar kāri trīcošu roku taustīja šķēpa rokturi.

Taču Olufs uzsauca tiem, lai paliek mierā.

—   Uzklausiet, mani brāļi! Ir vēl otrs ceļš! Zēns būdams, es to nejauši atradu, kad rotaļādamies kāpelēju gar klintssienu. Tas ir paslēpts aiz klintsbluķiern, nevienam tur nekas nav meklējams, tāpēc tas arī palicis neatklāts un neviens cilvēks par to nezina. Eja ir ļoti šaura, ilgu laiku jālien uz vēdera, līdz pēdīgi nokļūst alā no otras puses. Šonakt mēs pa to aizrāpsimies, klusiņām līzdami uz vēdera, un uzbruksim Sauleszemes iemītniekiem no mugurpuses. Un rītdien iestāsies miers, un nākamajos gados rnēs nekad vairs neuzsāksim ķīviņu ar Sauleszemes iemītniekiem.

—  Nekad vairs! — vienā balsī atsaucās pārgurušie vīri.

—  Nekad vairs!

Viņu korim piebalsoja arī Taijs.

Tonakt sieviešu un bērnu pūlis sapulcējās pie visiem zināmās alas ieejas, glabadami sirdī atmiņas par saviem kritušajiem un turēdami rokās akmeņus, šķēpus un dunčus. Neviens Sauleszemes iemītnieks nevarēja lolot cerības — nokāpt gar vairāk nekā divdesmit pēdu augsto, atsegto klintssienu un palikt dzīvs. Ciematā palika tikai ievainotie, bet visi kaut cik spējīgie vīri — un tādu bija trīsdesmit — sekoja Olufam uz slepeno ieeju alā. No zemes līdz ieejai pacēlās simt pēdu augsts, lauzītām atka- rēm izrobots un vaļīgi sabirušiem akmeņiem klāts slīpums, un, tā kā akmeņi varēja izkustēties no katra rokas vai kājas pieskāriena, vīri kāpa pa vienam. Olufs uzrāpās pirmais, klusu pasauca nākamo un iespraucās plaisā. Viņam sekoja otrais, tad trešais karotājs un tā visi pēc kārtas, līdz ārpusē palika tikai Taijs. Viņš dzirdēja pēdējā kāpēja uzsaucienu, bet tad pēkšņi viņu pārņēma šaubas un viņš palika kavējamies pārdomās. Pusstundu vēlāk viņš uztrausās līdz atverei un palūkojās iekšā. Viņš sajuta, cik eja ir šaura, un tumsa iekšpusē šķita pilnīgi blīva. Taiju sastindzināja bailes, ka klints nogruvums varētu viņu apbērt, un viņš nespēja sadūšoties. Visi mirušie — sākot ar Nīgu, pirmo Mandelas cilts kritušo, un beidzot ar Haugu, pēdējo no Badaino cilts karotājiem, — sanāca un sasēdās viņam apkārt, tomēr Taijs labāk bija ar mieru palikt šajā baismajā sabiedrībā nekā doties briesmās, kādas viņš jauta uzglūnam biezajā tumsībā. Tā viņš sēdēja ilgi, līdz juta kaut ko vēsu un vāru liegi pieskārāmies vaigam, un tad viņš zināja, ka snieg pirmais ziemas sniegs. Ieblāzmojās nespodra rītausma, pēc tam atausa gaiša diena, un pēdīgi viņš saklausīja klusus, gārdzošus kunkstienus, kas plūda pa šauro plaisu — te pie- klusdami, te atjaunodamies, tie tuvojās un kļuva sadzirdami skaidrāk. Viņš nošļūca no alas malas, kur bija sēdējis, ar abām kājām nostājās uz klints dzegas un nogaidīja.

Kunkstētājs tuvojās lēnām, līdz pēdīgi, daudz reižu apstājies, sasniedza izeju, un Taijs nu skaidri zināja, ka Sauleszemes iemītnieks tas nav. Tālab viņš iebāza roku plaisā un tur, kur vajadzēja būt cilvēka galvai, atdūrās pret pleciem, kas bija stāvus izslieti virs saliektām rokām. Galvu viņš sataustīja vēlāk — tā nestāvēja pacelta, bet karājās uz leju, tā ka galvvidus skāra alas grīdu.

—  Vai tas esi tu, Taij? — galva ierunājās. — Jo tas esmu es, Abvaks, esmu bez spēka un salauzts kā nepareizi aizsviests šķēps. Mana galva karājas pie zemes, un bez atbalsta es leja norāpties nevaru.

Taijs ielīda plaisas ieejā un piecēla Abvaku kājās, at- sliedams to ar muguru pret sienu, taču galva tam karā- jās uz krūtīm, un tas stenēja un vaimanāja.

—      Ai vai, ai vail — Abvaks gaudās. — Olufs bija aizmirsis, ka arī Misačija zina šo noslēpumu, un viņa to fl būs pateikusi Sauleszemes iemītniekiem, citādi taču viņi i nebūtu gaidījuši pie spraugas izejas. Un tāpēc es tagad I esmu sakropļots un bezpalīdzīgs — ai vai, ai vai!

—   Un vai tad viņi nomira, tie nolādētie Sauleszemes 1 iemītnieki, tur pie šaurās spraugas izejas? — Taijs pra- i sīja.

—   Kā es varēju zināt, ka viņi gaida? — Abvaks gārdza.

—   Jo mani brāļi jau bija aizgājuši pa priekšu, daudzi,  daudzi, bet nebija nekāda cīņas trokšņa. Kā es varēju  zināt, kāpēc nav nekāda cīņas trokšņa? Bet, pirms es to uzzināju, divas rokas bija sagrābušas manu kaklu tā, ka  es nepaspēju iekliegties, lai brīdinātu-brāļus, kas vēl nāca.  Tad vēl divas rokas sagrāba mani aiz galvas un divas  aiz kājām. Tā es pilnīgi biju Sauleszemes iemītnieku varā.  Rokas ap galvu turēja marū uz vietas, bet rokas ap kājām grieza manu ķermeni riņķī — tā, kā mēs apgriežam  kaklu pīlei dūksnājā, ta viņi apgrieza manu kaklu.

Tomēr mirt man nebija lemts, — viņš turpināja, un pat tā kā lepnums ievibrējās viņa balsī. — Es vienīgais esmu palicis. Olufs un pārējie guļ rindā uz muguras, sejas tiem  sagrieztas gan šā, gan tā, un dažam seja ir apakšā; kur  vajadzētu atrasties pakausim. Nav labi ko tādu redzēt; jo, 1 kad mana dzīvība atgriezās, es tos visus redzēju lāpas  gaismā, ko bija atstājis kāds Sauleszemes iemītnieks, un pats es biju nolikts vienā rindā ar tiem.

—   Ak tā gan? Ak tā gan? — Taijs murmulēja, jo bija  pārāk satriekts un parunāt nespēja.

Pēkšņi viņš salēcās un sāka viscaur drebēt, jo no plaisas izlauzās Billa Baltā balss.

—   Labi gan, — tā teica. — Es te meklēju to vīru, kas eizrāpās ar apgrieztu sprandu, bet āre — atradu Taiju. Met šauteni zemē, Taij, nomet tā, lai es dzirdu to atsita- mies pret klintīm.

Taijs bez vārda runas paklausīja, un Bills Baltais izlīda dienas gaismā. Taijs izbrīnā viņu apskatīja. Tas bija izdilis, noskrandis un netīrs, un acis tam kvēloja kā divas ogles dziļos dobuļos.

—   Esmu izsalcis, Taij, — viņš teica. — Ļoti izsalcis.

—   Es esmu puteklis pie tavām kājām, — Taijs attrauca.

—   Tavs vārds man ir likums. Es taču pavēlēju saviem ļaudīm tev nepretoties. Es devu padomu …

Bet Bills Baltais bija apgriezies un sauca pa plaisas ieeju:

—   Ei! Čārlij! Džim! Paķeriet lidzi sievišķi un nāciet šurp.

—   Tagad mēs gribam ēst, — viņš teica, kad biedri un Misačija bija izlīduši āra.

Taijs labinādamies berzēja rokas.

—   Daudz mums nav, bet tas viss ir tavs.

—   Pēc tam mēs pa sniegu dosimies uz dienvidiem, — Bills Baltais turpināja.

—   Lai ceļš jums būtu bez grūtībām un taka bez šķēršļiem.

—   Ceļš ir garš. Mums vajadzēs suņus un pārtiku — daudz!

—  Tavi ir labākie no mūsu suņiem un pārtika, cik vien tie spēj panest.

Bills Baltais pārkāpa pār plaisas malu un gatavojās rāpties zemē.

—   Bet mēs atgriezīsimies, Taij. Mēs atkal atgriezīsimies, un mūsu dienas šajā zemē būs ilgas.

Un tā viņi aizgāja uz dienvidu pusi, kur nav nekādu ceļu, — Bills Baltais, viņa brāļi un Misačija. Kad pienāca nākamais gads, Mandelas līcī enkuru izmeta «Otrais Meklētājs». Tie nedaudzie Mandelas cilts ļaudis, kas palikuši dzīvajos, jo brūces nebija ļāvušas tiem rāpties šaurajā plaisā, Sauleszemes vīru vadībā stājās pie darba un sāka rakt zemi. Tagad viņi vairs nemedī un nezvejo, bet saņem dienas algu, par kuru pērk miltus, cukuru, katūnu un visādas citādas mantas, ko «Otrais Meklētājs» savā ikgadēja reisā atved no Sauleszemes.

Šīs raktuves darbojas pilnīgi slepeni, kā jau ir darbojušās daudzas Ziemeļzemes raktuves, un neviens baltais cilvēks, kam nav sakaru ar Sabiedrību (tā sastāv no Billa Baltā, Džima un Cārlija), nezina, kurā vietā Ziemeļu Ledus okeāna piekraste atrodas tada Mandela. Ab- vaks visu laiku nēsā galvu nokārušos uz viena pleca, viņš ir kļuvis pareģonis un sludina jaunākajai paaudzei samierināšanos; par to viņš saņem no Sabiedrības pensiju. Taijs ir priekšstrādnieks raktuvēs. Viņam par Sauleszemes iemītniekiem tagad ir radusies pavisam cita teorija.

— Tie, kuri dzīvo tieši zem saules takas, nav vis mīksti un vārīgi, — viņš saka, kūpinādams pīpi un vērodams, kā izklīst dienas maiņas strādnieki un ierodas nakts maiņa. — Jo saule ielīst tiem asinīs un dedzina ar lielu kvēli, līdz tie ir piepildīti ar kārībām un kaislībām. Viņi deg nepārtraukti, tāpēc viņi nevar zināt, kad ir sakauti. Bez tam viņi pilni ar nemieru, kas ir pats velns, un tālab viņi ir izkaisīti pa visu zemi un nosodīti pūlēties, ciest un cīnīties bez gala un malas. Es zinu. Es esmu Taijs.

VIENTUĻĀ VIRSAIŠA SLIMĪBA

Šo stāstu man pastāstīja divi sirmgalvji. Dienai kļūstot vēsākai — un tas bija ap pusnakti —, mēs sēdējām pie moskītu atgaiņāšanai iekurtā dūmainā gruzduju ugunskura un, kamēr risinājās stāsts, ik pa brīdim ar asinskāru tīksmi dauzījām tos spārnotos smūdžus, kas, spītēdami dūmiem, centās pamieloties pie mūsu miesas. Pa labi no mums zem divdesmit pēdu augstās, izbrukušās krasta kraujas laiski guldzēja Jukona. Pa kreisi virs zemajiem pakalniem, kuri kā rožlapu apmale iejoza apvārsni, gailēja miegainā saule, tonakt tā arī neaizgājusi pie miera, un vēl daudzas nākamās naktis tai nebija lemts rast atdusu.

Sirmgalvji, kas sēdēja man līdzās un dūšīgi sita moskītus, bija Vientuļais Virsaitis un Mutsaks — kādreiz ieroču biedri kaujās, bet tagad sarukuši večuki, senu ticējumu un nostāstu uzticami glabātāji. Viņi bija pēdējie no savas paaudzes un nebaudīja nekādu cieņu jaunās maiņas acīs, jo jaunie bija uzauguši zeltraktuvju civilizācijas vistālākajās nomalēs. Kam vairs bēda par senajiem ticējumiem mūsdienās, kad garus var izsaukt no melnām pudelēm, bet melnās pudeles var iemantot no laipnīgajiem baltajiem vīriem par dažu stundu sviedrēšanos vai noplukušu zvērādu? Kāda vara vairs maskām greznoto šamaņu baigajiem rituāliem un mistērijām, kad ik dienas dzīvs brīnums — tvaikonis, īsts ugunis versmojošs briesmonis, klepodams un sprauslodams pretēji visiem dabas likumiem staigā augšup un lejup pa Jukonu? Un kāda vērtība senas dzimtas dižciltībai, ja tagad visaugstāko cieņu biedru acīs izpelnās tas, kurš spēj sacirst visvairāk malkas vai vislabāk prot izvadīt riteņtvaikonīti pa salu labirintiem?

Tik tiešām, abi sirmgalvji — Vientuļais Virsaitis un Mutsaks bija nodzīvojuši pārāk ilgi, tagad viņiem bija sākušās nebaltas dienas, un šai jaunajā kārtība viņiem vairs nebija ne vietas, ne cieņas. Tālab viņi gurdeni gaidīja nāvi, šad tad viņu sirdis pasildīja šis dīvainais baltais cilvēks, kas labprāt dalījās ar viņiem kvēpstoša moskītu gunskura mocībās un aizrautīgi klausījās veco vīru nostāstos par tiem senajiem laikiem, kad vēl nebija ieradies tvaikonis.

—  Tā nu man par sievu izraudzīja meiteni, — bilda Vientuļais Virsaitis. Viņa spalgā un spiedzīgā balss ik pa brīdim pēkšņi aizlūza un pārmetās aizsmakušā, drebelīgā basā, bet, tikko klausītājs bija paguvis pie tā pierast, atkal uzšāvās pīkstošā diskantā — izklausījās tā, it kā pārmaiņus čirkstinātu circenis un kurkstētu varde. — Tā nu man par sievu izraudzīja meiteni, — viņš teica. — Jo mans tēvs Kasktaka, Ūdrs, dusmojās tāpēc, ka es nemetu acis uz sievietēm. Viņš bija vecs vīrs un cilts virsaitis. Es biju pēdējais no viņa dēliem, kurš palicis dzīvs, un tikai es varēju būt tas, kas pārnesīs viņa asinis uz nākamām, vēl nedzimušām paaudzēm. Bet liec vērā, ak, Baltais Cilvēk, ka es biju ļoti slims, un, ja manu sirdi nepriecēja ne medības, ne zveja, ja gaļa nesasildīja manu vēderu, — kā es būtu varējis mīlīgi raudzīties uz sievietēm? Vai gatavoties kāzu dzīrēm? Vai ilgoties pēc bērnu šļupstiem un kņadas?

—  Jā, — Mutsaks viņu pārtrauca. — Jo vai tad Vientuļajam Virsaitim nebija nācies cīnīties milzīga lāča ķepu kampienos, līdz galva bija saspiesta un pa ausīm tecēja asinis?

Vientuļais Virsaitis sparīgi pamāja.

—  Mutsaks runā patiesību. Pagāja laiks, mana galva kļuva vesela, bet tā nebija vesela. Miesa gan sadzija un brūces savilkās, bet iekšā es biju slims. Kad es gāju, kājas zem manis ļodzījās, un, kad es skatījos gaismā, acis man pieplūda asarām. Kad man acis bija vaļā, pasaule ārpusē griezās riņķī un apkārt, kad man acis bija cieti, galva iekšpusē griezās riņķī un apkārt, un viss, ko vien es pasaulē biju redzējis, manā galvā griezās riņķī un apkārt. Virs acīm man ļoti sāpēja, it kā mani arvien spiestu kāds smagums vai galvu žņaugtu cieši savilkta stīpa. Un valoda man bija gausa, ikreiz es ilgi dabūju gaidīt, līdz uz mēles radās īstais vārds. Bet, ja es ilgi negaidīju, visvisādi vārdi nāca čupu čupām, un mana mēle runāja aplamības. Es biju ļoti slims, un kad mans tēvs Ūdrs atveda meiteni Kesanu …

—      Tā bija jauna un spēcīga meiča, manas māsas bērns, — Mutsaks papildināja. — Ar spēcīgiem gurniem, lai viegli dzemdēt bērnus, ar taisnām kājām un žiglu gaitu — tāda bija Kesana. Viņa šuva mokasīnus labāk par visām citām meitenēm, un lūku virves, ko viņa pina, bija visstiprākās. Acis viņai smaidīja un lūpas smējās, pēc dabas viņa nebija strauja un neiebilda, ka vīri dod likumus, bet sievietēm arvien jāklausa.

—   Kā jau teicu, es biju ļoti slims, — Vientuļais Virsaitis turpināja. — Un, kad mans tēvs Ūdrs atveda meiteni Kesanu pie manis, es sacīju, lai labāk viņi sapoš mani bērēm, nevis kāzām. Tad mana tēva seja dusmās pietvīka un viņš teica, ka ar mani notikšot tā, kā es vēlos, — es, kas esot vēl dzīvs, tikšot saposts nāvei, it kā es būtu jau miris …

—   Tāds nav mūsu cilts paradums, ak, Baltais Cilvēk,— Mutsaks aizstāvot iestarpināja. — Liec vērā, ka tas, ko darīja ar Vientuļo Virsaiti, pēc mūsu paražas ir darāms tikai ar miroņiem. Bet Ūdrs bija briesmīgi pārskaities.

—   Jā, — Vientuļais Virsaitis teica. — Mans tēvs Ūdrs bija cilvēks, kas runa īsi un rīkojas aši. Viņš pavēlēja cilts ļaudīm sapulcēties pie telts, kurā es gulēju. Un, kad tie bija sapulcējušies, viņš pavēlēja apraudāt savu dēlu, kurš esot miris …

—   Telts priekšā visi dziedāja nāves dziesmu: O-o-o-o-o- o-a-haa-ha-a-ich-klu-kuk-ich-klu-kuk, — iegaudojās Mutsaks, tik veiksmīgi atdarinādams raudu dziesmu, ka man uzmetās zosāda un šermuļi pārskrēja pār muguru.

—   Bet teltī, — Vientuļais Virsaitis turpināja, — mana māte notriepa seju ar sodrējiem un kaisīja pelnus uz galvas, apraudādama mani kā daždien mirušu, jo tēvs tā bija pavēlējis. Tāpēc Okiakuta, mana māte, skaļi vilka raudu dziesmu, dauzīja sev krūtis un plēsa matus; Hu- niaka, mana māsa, un Sīnata, manas mātes māsa, darīja tāpat. No viņu skaļajām gaudām man galva sāka briesmīgi sāpēt, un es jutu, ka tiešām tūdaļ nomiršu.

Cilts vecajie salasījās ap manu guļas vietu un pārsprieda par ceļu, kādu iešot mana dvēsele. Viens stāstīja par bezgalplašiem, bieziem mežiem, pa kuriem raudādamas klīstot pazudušās dvēseles, un varbūt arī man tur vajadzēšot klaiņot, nemūžam neatrodot malas. Cits runāja par platām upēm ar strauju un negantu ūdeni, kur ļaunie gari kaukdami snaikstot savas bezveida rokas, lai satvertu nelaimīgo dvēseli aiz matiem un ievilktu dzelmē. Visi vienojās, ka šo upju pārvarēšanai man vajadzēšot dot līdzi kanoe. Vēl cits zināja teikt par negaisiem, kad zvaigznes gāzrnām birstot no debesīm, bet zeme sašķeļoties — un atveroties plaši bezdibeņi, pa kuriem visas zemes dzīļu upes brāžoties iekšā un ārā; neviens dzīvais tādus neesot pieredzējis. To dzirdēdami, visi, kas sēdēja ap mani, pacēla rokas un sāka skaļi vaimanāt; ārpusē gaidošie, to izdzirduši, vaimanāja vēl jo skaļāk. Viņiem es biju gluži kā miris, un arī pašam man šķitās, ka esmu miris. Nezināju, kad un kā, bet droši zināju, ka tiešām esmu miris.

Okiakuta, mana māte, nolika man blakus vāverādu parku. Tāpat viņa novietoja man līdzās arī briežādas parku un lietus apmetni no roņu zarnām, pielika arī rnuk- lukus lietus laikam, lai manai dvēselei garajā ceļa būtu silti un tā nesamirktu. Pēc tam kad vīri pieminēja stāvo kalnu, ko klājot ērkšķu krūmi un velnavālītes, viņa atstiepa biezus mokasīnus, lai darītu ceļu vieglu manām kājām.

Un, kad vecajie runāja par lielajiem zvēriem, kas man būšot jānokauj, jaunekļi novietoja guļasvietā manu stingrāko loku un vistaisnākās bultas, manu metamo vāli, šķēpu un dunci. Bet, kad vecajie pieminēja tumsību un klusumu milzīgajos plašumos, pa kuriem manai dvēselei būšot jāstaigā, mana mate sāka vaimanāt pilnā balsī un kaisīja vēl vairāk pelnu uz galvas.

Tad teltī klusītiņām un bikli ieslīdēja Kesana, viņa nolika mazu maisiņu uz mantām, kas bija sagatavotas manam ceļojumam. Es zināju, ka mazajā maisiņā ir krams un tērauds, un labi izkaltēta posa, lai mana dvēsele varētu iekurt ugunskurus. Tika izmeklētas segas, kurās ietīt manu ķermeni. Tāpat tika izraudzīti vergi, kurus nogalinās, lai manai dvēselei būtu ceļabiedri. Vergu bija septiņi, jo mans tēvs bija bagāts un varens, tālab pieklājās, ka man, viņa dēlam, bēres sarīko ar lielu godu. Šos vergus mēs bijām ieguvuši karā ar mukumtikiem, kas dzīvo lejup pa Jukonu. Rīt šamanim Skolkam vajadzēs tos no- galinat citu pēc cita, lai viņu dvēseles varētu doties līdzi manējai meklējumos pa Nezināmo zemi. Viņiem jānes manas mantas un arī kanoe, līdz būsim nonākuši pie lielās upes ar straujo un neganto ūdeni. Tā kā laivā vietas nebūs un vergi savu darbu būs paveikuši, tālāk viņi līdzi nenāks, bet paliks uz mūžiem gaudojot bezgalīgajā, tumša ja mežā.

Noraudzīdamies uz skaistajām, siltajām drānām, uz segām un kaujas ieročiem un domādams par septiņiem vergiem, kas tiks nonāvēti, es lepojos par savām bērēm un apzinājos, ka daudzi vīri mani apskaudīs. Visu šo laiku mans tēvs Ūdrs sēdēja sadrūmis un klusēdams. Augu dienu un nakti cilts ļaudis dziedāja man nāves dziesmu un sita bungas, līdz pēdīgi man likās, ka esmu jau tūkstoš reižu nomiris.

No rīta mans tēvs piecēlās kājās un teica runu. Kā jau cilts ļaudis labi zinot, viņš sacīja, šis esot bijis karotājs visu savu mūžu. Tāpat cilts ļaudis zinot, ka lielāks gods esot krist cīniņā kaujas laukā nekā nomirt uz mīkstām ādam pie ugunskura. Un, reiz jau man tik un tā esot jāmirst, tad labāk būtu, ja es dotos karā pret mukumukiern un tiktu nonāvēts. Tā es gūtu godu un kļūtu virsaitis vis- pēdīgajos nāves mājokļos, līdz ar to gods tiktu arī manam tēvam, Udrain. Tālab viņš pavēlēja sagatavot karaspēka vienību braucienam lejup pa upi. Kad mēs būšot nokļuvuši pie mukumukiern, man vienam pašam esot jādodas projām no karaspēka, izliekoties, ka grasos uzsākt kauju, un tad mani nonāvēšot.

—   Nē, tu tikai uzklausi, ak, Baltais Cilvēki — izsaucās Mutsaks, nespēdams vairs ilgāk nociesties. — Šama- nis Skolka tonakt bija ilgi čukstējis Ūdram ausī, un tā bija viņa izdoma, ka Vientuļais Virsaitis jāsūta nāvē. Tā kā Ūdrs bija vecs un Vientuļais Virsaitis viņa pēdējais dēls, tad Skolka bija sagudrojis pats uzmesties par virsaiti ciltī. Kad nu ļaudis bija skaļi gaudojuši un vaimanājuši veselu dienu un nakti, bet Vientuļais Virsaitis vēl arvien dzīvs, Skolka sāka bažīties, ka viņš arī nemaz nenomirs. Tā ka tas bija Skolkas padoms, izteikts ar jaukiem vārdiem par godu un dižiem darbiem, un to tagad izrunāja Ūdra mute.

—  Jā, — Vientuļais Virsaitis atbildēja. — Es gan labi zināju, ka tā bija Skolkas gudrība, tomēr, būdams ļoti slims, es nepretojos. Man trūka spēka dusmoties un dūšas teikt drosmīgus vārdus, un man bija viena alga, kā tas īsti notiks, es tikai gribēju mirt, lai viss reiz ir gala. Tā nu, ak, Baltais Cilvēk, tika sagatavota karaspēka vienība. Tajā nebija ne pieredzējušu cīnītāju, ne prasmīgu un gudru vecajo — vienīgi simts jaunekļu, kas maz bija karojuši. Viss ciemats sapulcējās upes krastā, lai noskatītos, kā mēs aizbraucam. Devāmies ceļā, līksmu saucienu un man par godu skandinātu slavas dziesmu pavadīti. Pat tu, ak, Baltais Cilvēk, būtu līksmojis, noskatīdamies, kā jauneklis aiziet kaujā, kaut arī viņam lemts krist.

Tā mēs devāmies ceļā, simts jaunekļu, un līdzi brauca arī Mutsaks, kas toreiz bija jauns un nepieredzējis. Mans tēvs Ūdrs pavēlēja, lai manu kanoe piesaista no abām pusēm starp Mutsaka laivu un Kanakuta laivu. Tālab man nevajadzēja pūlēties airējot, mani spēki neizsīka, un es, kaut biju slims, varēju braši doties nāvē. Tā nu mēs aizbraucām lejup pa upi.

Negribu tevi garlaikot, attēlodams ceļojumu, kas nebija ilgs. Netālu no mukumuku ciemata mēs uzdūrāmies diviem viņu karotājiem, kas brauca laivās un, mūs ieraudzījuši, aizbēga. Tad, pakļaujoties mana tēva pavēlei, manu kanoe atraisīja un palaida vienu pašu peldam pa straumi. Tāpat, ievērojot pavēli, abiem jaunekļiem vajadzēja noskatīties manā bojā ejā, lai atgriezušies varētu pastāstīt, kādā nāvē es nomiris. Tieši to mans tēvs Ūdrs un šamanis Skolka bija cieši piekodinājuši, par nepaklausību piedraudēdami bargi sodīt.

Es iemērcu airi ūdenī un skaļi izkliedzu apsmiekla vārdus pakaļ bēgošajiem karavīriem. Mani zākājumi nokaitināja bēdzējus, tie pagrieza galvas atpakaļ un ieraudzīja, ka karavīru vienība palikusi uz vietas, bet es braucu uz priekšu viens pats. Tālab, nokļuvuši drošā attālumā, abi karotāji pašķīra laivas sāniski katru uz savu pusi un gaidīja, lai es braucu tām pa vidu. Es arī iebraucu starp tām, turēdams rokā šķēpu un dziedādams savas cilts kara dziesmu. Abi cīnītāji svieda šķēpus, bet es pieliecos, un šķēpi svilpdami aizdrāzās pāri, atstājuši mani neskartu. Tagad, kad visas trīs laivas bija līdzās, es metu šķēpu uz pretinieku labajā pusē, smaile trāpīja viņu kaklā, un viņš atmuguriski iegāzās ūdenī.

Es jutos ārkārtīgi pārsteigts, jo biju taču nonāvējis cilvēku. Pagriezos pret ienaidnieku kreisajā pusē un spēcīgi novēzēju airi ūdenī, lai sastaptu nāvi vaigu vaigā; tomēr šā vīra otrais šķēps — viņa pēdējais — tikai viegli ievainoja manu plecu. Tad es uzbruku viņam un nevis sviedu šķēpu, bet iedūru smaili viņam krūtīs, spiezdams ar abām rokām. Kamēr es no visa spēka grūdu šķēpu, viņš ar aira lāpstiņu iesita man pa galvu — vienreiz un otrreiz.

Viņš sita tieši taja bridi, kad šķēpa smaile iznāca ārā viņa mugurā. Man gar acīm nošķīda spoža gaisma, un es jutu, ka galvas iekšpusē kaut kas paslīd un noknakšķ — jā, tieši noknakšķ. Un smagums, kas tik ilgi bija spiedis man virs acīm, pēkšņi izzuda, un stīpa, kas cieši žņaudza pieri, šķita salūzusi. Mani pāršalca milzīgs aplaimojums, un mana sirds uzgavilēja.

Tā ir nāve, es nodomāju, un vēl man iešāvās prātā, ka mirt ir patīkami. Bet tad es ievēroju abas tukšās laivas un sapratu, ka esmu nevis miris, bet izveseļojies. Pretinieka sitieni pa galvu bija mani padarījuši veselu. Atskārtu, ka esmu nogalinajis cilvēkus, un asins garša iesvēla manī mežonību — es triecu airi Jukonas krūtīs un dzinu laivu uz mukumuku ciematu. Jaunekļi man aizmugurē sāka skaļi klaigāt. Atskatījies pār plecu, ieraudzīju, ka ūdens zem to airiem balti puto …

— Jā, ūdens balti putoja zem mūsu airiem, — Mutsaks iesaucās. — Jo mēs turējām prāta Ūdra un Skolkas pavēli, ka mums pašiem savām acīm jāredz, kādā navē mirs Vientuļais Virsaitis. Kads mukumuku jauneklis, braukdams apraudzīt savus lašu murdus, pamanīja tuvojamies Vientuļo Virsaiti un vēl simt vīru aiz viņa. Jauneklis taisnā ceļā drāzās ar laivu uz ciematu, lai saceltu trauksmi un ciemats paspētu sagatavoties. Bet Vientuļais Virsaitis traucās viņam pakaļ, un mēs traucāmies pakaļ Vientuļajam Virsaitim, lai noskatītos, kādā nāvē viņš mirs. Bet, kad ciemats jau bija klat un jauneklis izlēca krastā, Vientuļais Virsaitis piecēlās laivā stāvus un visa sparā svieda šķēpu. Tas ietriecās jaunekļa jostasvietā, un jauneklis nogāzās uz mutes.

Tad Vietuļais Virsaitis izlēca smiltīs, turēdams rokā kaujas vāli, un ar skaļiem kara saucieniem skrēja uz nometni. Pašu pirmo viņš sastapa Itviliju, mukumuku virsaiti, un Vientuļais Virsaitis gāza viņam ar vāli pa galvu, tā ka virsaitis beigts novēlās zemē. Un, baidīdamies, ka neredzēsim, kādā nāvē viņš mirs, arī mēs, simt jaunekļi, izlēcām malā un steidzāmies Vientuļajam Virsaitim līdzi uz ciematu. Bet mukumuki jau to nesaprata un domāja, ka esam atnākuši karot, tāpēc viņu loku stiegras ietrink- šķējās un starp mums sāka svilpt viņu bultas. Tālab mēs aizmirsām savu uzdevumu un uzbrukām tiem ar šķēpiem un vālēm, un, tā kā viņi nebija sagatavojušies, tad sākās liela asinsizliešana …

—   Pats savām rokām es nositu viņu samani! — Vientuļais Virsaitis izsaucās, un viņa krunkainā seja atdzīvojās, sirmgalvim kavējoties atmiņās par to senseno dienu. — Pats savām rokām es viņu nositu — un viņš bija lielāks šamanis nekā Skolka, mūsu cilts šamanis Ikreiz, kad stāvēju aci pret aci pretī kādam vīram, es nodomāju: «Nu nāve ir klāt,» — bet ikreiz es nogalināju šo vīru — un nāve nenāca. Dzīvība šķita dvašojam manī tik spēcīgi, ka es nespēju nomirt…

—   Mēs sekojām Vientuļajam Virsaitim cauri visam ciematam un atkal atpakaļ, — Mutsaks turpināja. — Kā vilku bars mēs viņam sekojām, uz priekšu un atpakaļ, uz vienu pusi un uz otru pusi, līdz nebija atlicis vairs neviens mukumuks, ar ko cīnīties. Tad mēs sadzinām kopā simt vergus — vīriešus, divreiz tik daudz sieviešu un neskaitāmus bērnus, pielaidām uguni visām viņu būdām un teltīm, nodedzinājām tās un aizgājām. Tas bija mu- kumuku cilts gals.

—   Tas bija mukumuku cilts gals, — Vientuļais Virsaitis triumfēdams izsaucās. — Kad mēs nonācām savā ciematā, cilts ļaudis bija mēmi aiz brīnumiem par mūsu bagātīgo laupījumu un milzīgo vergu daudzumu, bet visvairāk viņi brīnījās par to, ka es vēl esmu dzīvs. Mans tēvs Ūdrs atnāca, trīcēdams aiz laimes par darbiem, ko biju paveicis. Jo viņš bija vecs vīrs, bet es — pēdējais no viņa dēliem. Un sanāca visi pieredzējušie karavīri, sanāca prasmīgie un gudrie, līdz bija sapulcējusies visa cilts. Un tad es piecēlos un balsī, kas dārdēja kā pērkons, pavēlēju ša- manim Skolkam pienākt klāt…

—   Jā, ak, Baltais Cilvēk, — Mutsaks izsaucās, — balsī, kas dārdēja kā pērkons, tā ka ļaudīm sāka ļodzīties ceļgali un viņi trīcēja bailēs.

—   Un, kad Skolka bija pienācis klāt, — Vientuļais Virsaitis turpināja, — es teicu, ka nemaz nedomāju mirt. Es teicu, ka nebūtu labi sagadat vilšanos ļaunajiem gariem, kas gaida viņpus kapa, un tālab man liekas pareizi, ka Skolkas dvēsele dotos uz Nezināmo zemi, kur tā, bez šaubām, paliks uz mūžiem gaudojot bezgalīgajos, tumšajos mežos. Un tad es viņu nositu turpat uz vietas, visu ļaužu acu priekšā. Es pats, Vientuļais Virsaitis, ar savām paša rokām nositu šamani Skolku visu ļaužu acu priekšā. Un, kad sacēlās kurnēšana, es skaļi uzsaucu …

—  Balsī, kas dārdēja kā pērkons! — pačukstēja Mutsaks.

—  Jā, balsī, kas dārdēja kā pērkons, es skaļi uzsaucu: «Lieciet vērā, ak, ļaudis! Es esmu Vientuļais Virsaitis, kas nogalinājis Skolku, viltīgo samani! Es vienīgais no cilvēkiem esmu izgājis cauri Nāves vārtiem un atkal atgriezies. Manas acis ir skatījušas to, kas nav saskatāms. Manas ausis ir dzirdējušas to, kas nav izrunāts. Es esmu varenāks neka šamanis Skolka. Par visiem šamaņiem es esmu varenāks. Un es esmu varenāks virsaitis nekā mans tēvs Ūdrs. Visu savu mūžu viņš karoja ar mukumukiem, bet, raugi, es tos visus iznīcināju vienā dienā. Es tos iznīcināju tikpat kā ar elpas pūtienu. Tā kā mans tēvs Ūdrs ir vecs un šamanis Skolka ir miris, tad es būšu reizē virsaitis un šamanis. Turpmāk, ak, mani cilts ļaudis, es būšu jums kā virsaitis, ta šamanis. Un, ja kāds grib ko iebilst maniem vārdiem, lai viņš nāk klāt!

Es pagaidīju, bet neviens vīrs nenāca klāt. Tad es izsaucos: «Ho! Es esmu garšojis asinis! Tagad nesiet šurp gaļu, jo esmu izsalcis. Iztukšojiet pārtikas glabātavas, nogāziet zivju žāvējamos zārdus, un lai tiek rīkotas lielas dzīres. Lai sākas līksmība, un lai skan dziesmas — nevis bēru, bet kāzu dziesmas. Un vispēdīgi — atvediet pie manis meiteni Kesanu. Meiteni Kesanu, kurai jākļūst par Vientuļā Virsaiša bērnu māti!»

Noklausījies šos vārdus, mans tēvs Ūdrs, tāpēc ka bija ļoti vecs, apraudājās kā sieviete un abām rokām apskāva manus ceļus. Kopš tās dienas es biju kā virsaitis, tā šamanis. Un man tika izrādīts liels gods, un visi cilts ļaudis man klausīja.

—  Līdz kamēr uzradas tvaikonis, — Mutsaks pačukstēja.

—  Jā, — piekrita Vientuļais Virsaitis, — līdz kamēr uzradās tvaikonis.

KIŠS, KIŠA DĒLS

—   Tātad es došu sešas segas, siltas un biezas, sešas vīles, lielas un cietas, sešus Hudzonas dunčus, smailus un garus, divas kanoe, ko taisījis Mogums, Mantu Darinātājs, desmit suņus ar platiem pleciem, spēcīgus vilcējus, un trīs šautenes — vienai gan salauzts gailis, bet tā ir laba šautene un to katrā ziņā iespējams salabot.

Kišs apklusa un pārlaida acis pār lokā sēdošo vīru nopietni vērīgajām sejām. Bija Lielās Zvejas laiks, un viņš lūdza Gnobu dot viņam savu meitu Susu par sievu. Tas notika Svētā Jura misijā pie Jukonas, un te bija sapulcējušies ļaudis no ciltīm, kas mitinājās simtiem jūdžu plašā apkaimē. Viņi bija ieradušies no ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem, pat no Tozikakatas un tālās Tananas.

—   Un tālāk, ak, Gnob, — tu esi tananas cilts virsaitis, bet es, Kišs, Kiša dēls, esmu tlungetu cilts virsaitis. Tālab, kad mana sēkla uzzels no tavas meitas klēpja, starp abām ciltīm sāksies draudzība, liela draudzība, un nākamajos laikos tananieši un tlungeti būs asinsbrāļi. To es esmu teicis, un tā es darīšu, es darīšu tā. Bet kā būs ar tevi, ak, Gnob, ko darīsi tu?

Gnobs cienīgi pamāja ar galvu, bet červeļainā, vecuma grumbotā seja kā neizdibināmā maska noslēpa dvēseli, kas mājoja aiz tās. Viņa mazās ačeles gailēja kā divas oglītes pa šaurajām spraudziņām, un smalkā, čērkstošā balstiņā viņš iepīkstējās:

—   Bet tas vēl nav viss.

—   Ko tad vēl? — Kišs noprasīja. — Vai es tev nepiedāvāju pilnīgu mēru? Vai jel reizi kāda tananas cilts meitene ir ienesusi ciltī tik lielu izpirkuma maksu? Tad nosauc man to.

Neslēptas ņirgas nošalca apkārt pa loku, un Kišs saprata, ka šo cilvēku acīs viņš ir apkaunots.

—       Nē, nē, labo Kiš, tu mani nesaprati. — Gnobs mierinoši pacēla roku. — Maksa ir laba. Tā ir lieliska maksa. Es neko neiebilstu arī pret salauzto šautenes gaili. Bet tas vēl nav viss. Kāds ir pats vīrs?

—  Jā, kā ir ar vīru? — izsmejoši saucieni atskanēja no loka.

—   Stāsta, — Gnobs pīkstēja griezīgā balstiņā, — stāsta, ka Kišs nestaigājot savu tēvu ce]us. Stāsta, ka viņš klīstot tumsībā, meklēdams svešus dievus, un ka viņš esot kļuvis gļēvulis.

Kiša seja pietvīka.

—  Tie ir meli! — viņš skaļi iekliedzās. — Kišs nebaidās ne no viena!

—   Stāsta, — vecais Gnobs pīkstēja, — ka viņš klausoties baltā cilvēka runas Lielajā Mājā un klanoties baltā cilvēka dievam, un bez tam vēl stāsta, ka baltā cilvēka dievs neciešot asinis.

Kišs nodūra acis, un viņa rokas drudžaini sažņaudzās. Iezemieši lokā nicīgi smējās, un šamanis Medvans, cilts augstākais priesteris un pūšļotājs, kaut ko iečukstēja Gno- bam ausī.

Šamanis iešmuka ēnu mežģī aiz ugunskura apgaismotā apļa, izbukņīja no turienes smuidru puisēnu un, nostādījis to Kišam tieši pretī, iespieda Kiša rokā dunci.

Gnobs paliecās uz priekšu.

—   Kiš! O, Kiš! Vai tu uzdrīkstēsies nokaut cilvēku? Skaties! Tas ir vergs Kicnu. Dur, o, Kiš, dur ar visu savas rokas spēku!

Zēns trīcēdams gaidīja dūrienu. Kišs raudzījās puisēnā, un viņa domās atbalsojās mistera Brauna augstās tikumības mācības, bet gara acu priekšā šaudījas mistera Brauna izteiksmīgi attēlotās elles liesmas. Duncis nokrita zemē, bet zēns uzelpoja un grīļīgiem soļiem izsteberēja no ugunskura apgaismotā laukuma. Pie Gnoba kājām guļošais vilku suns atņirdza vizošos zobus un grasījās lēkt zēnam pakaļ. Šamanis iespēra sunim ar kāju, un šī rīcība ierosināja Gnoba galvā jaunu ideju.

—  Paklau, o, Kiš, kā tu rīkotos, ja kāds ar tevi darītu, rau, tā? — To teikdams, Gnobs sniedza Baltajam Ilknim kaltēta laša strēmeli, bet, tiklīdz dzīvnieks tvēra pēc tās, ar nūju sāpīgi iebelza sunim pa purnu. — Vai pēc tam, o, Kiš, tu rīkotos tā?

Baltais Ilknis, pieplacis pie zemes, luncinādamies tiecās nolaizīt Gnoba roku.

—   Klausies! — Atbalstīdamies pret Medvana plecu, Gnobs bija piecēlies stāvus. — Esmu ļoti vecs, un tāpēc, ka esmu ļoti vecs, es tev ko pastastīšu. Tavs tēvs, Kiš, bija varens vīrs. Viņam patika klausīties loka stiegras dziedāšanu kaujas laukā, un, lūk, šīs acis ir skatījušas viņu metam šķēpu tā, ka smaile rēgojās ārā no ienaidnieka ķermeņa. Bet tu neesi tāds. Kopš tu esi novērsies no Kraukļa, lai upurētu Vilkam, tu baidies no asinīm un māci arī savus cilts ļaudis baidīties no asinīm. Tas nav labi. Jo dzirdi, kad es vēl biju zēns — re, tāds kā Kicnu—,visā zemē nebija neviena baltā cilvēka. Bet tad tie ieradās cits pēc cita, šie baltie cilvēki, un tagad to te ir daudz. Tie ir nemierpilni radījumi, nekad tie nepaliks rāmi zvilnam pie ugunskura, ja vēders pilns, neraizēdamies par to, kur rītdien ņemt gaļu. Tā vien rādās, ka pār viņiem guļ lāsts un, lai to izpirktu, viņiem lemts mūžam pūlēties un mocīties.

Kišs bija pārsteigts. Viņa atmiņā neskaidri atausa mistera Brauna stāstītā senu laiku teiksma par kādu Ādamu, un viņš jauta, ka misters Brauns runājis patiesību.

—  Viņi sagrābj savās rokās visu, ko vien ierauga, šie baltie cilvēki, un viņi ceļo pa visām malām un ierauga itin visu. Viņu sarodas arvien vairāk, un, ja mēs neko neuzsāksim, ar laiku viņiem piederēs visa zeme, bet Kraukļa ciltīm vairs nebūs kur palikt. Tālab ir nepieciešams cīnīties ar viņiem, līdz pēdējais būs izdeldēts. Tad mēs varēsim paturēt visus jūras šaurumus un visu zemi, un varbūt mūsu bērni un bērnubērni tad varēs dzīvot pārticībā un pieņemties resnumā. Ir gaidāms varens cīniņš, kad Vilks ar Kraukli saķersies krūti pret krūti, bet Kišs negrib cīnīties un neļaus cīnīties arī saviem cilts ļaudīm. Tāpēc man nav pa prātam, ka viņš ņemtu par sievu manu meitu. Tā es esmu runājis, es, Gnobs, tana- nas cilts virsaitis.

—   Bet baltie cilvēki ir labi un gudri, — Kišs atbildēja. — Baltie cilvēki mums daudz ko iemācījuši. Baltie cilvēki ir devuši mums segas, dunčus un šautenes — tādas, kādas mēs nekad neesam izgatavojuši un nekad arī neprastu izgatavot. Atceros, kā mēs esot dzīvojuši pirms viņu atnākšanas. Toreiz es vēl nebiju piedzimis, bet tēvs man par to stāstīja. Kad gājām medībās, mums vajadzējis pielavīties alnim tik tuvu, lai mestais šķēps to varētu aizsniegt. Šodien mēs lietojam baltā cilvēka šautenes, kas šauj tālāk, nekā dzirdamas bērna raudas. Mēs esot ēduši zivis, gaļu un ogas — nekā cita nebijis ko ēst — un ēduši visu bez sāls. Cik daudz no jums ir tādu, kas vēlētos atgriezties pie zivīm un gaļas bez sāls?

Dažs labs būtu ticis pierunāts, ja vien Medvans nepie- lēcis kājās, pirms vēl Kišs paguva apklust.

—   Vispirms, Kiš, es tev ko jautāšu. Baltais cilvēks no Lielās Mājas tev stāsta, ka nokaut nedrīkst. Bet vai mēs nezinām, ka baltie cilvēki nokauj? Vai mēs esam aizmirsuši lielo kauju pie Kojukukas? Vai lielo kauju pie Nukluk- jetas, kurā trīs baltie cilvēki nonāvēja divdesmit no tozi- kakatu cilts? Vai kāds domā, ka mēs vairs neatceramies tos trīs tananas cilts vīrus, kurus nogalināja baltais cilvēks Meklrots? Pasaki man, o, Kiš, kālab šamanis Brauns jums stāsta, ka nokaut nedrīkst, ja visi viņa brāļi nokauj?

—   Nē, nē, atbilde nav vajadzīga, — iepīkstējās Gnobs, kamēr Kišs savā prātā centās atrisināt šo pretrunu. — Tas taču ir ļoti vienkārši. Šis labais cilvēks Brauns grib cieši saturēt Kraukli, kamēr viņa brāļi izplūc tam spalvas. — Gnoba balss kļuva spalgāka. — Bet tik ilgi, kamēr vēl ir kaut viens tananas cilts vīrs, kas spēj dot sitienu, vai kaut viena meitene, kas spēj dzemdēt zēnu, Kraukļa spalvas netiks izplūktas.

Gnobs uzrunāja muskuļotu jaunekli viņpus ugunskura:

—   Un ko teiksi tu, Makamuk, kas esi Susu brālis?

Makamuks piecēlās. Gara rēta pār visu seju bija sarāvusi viņa augšlūpu it kā nemitīgā smīnā, kas nepavisam neatbilda acu cietsirdīgajai kvēlei.

—   Šodien, — viņš ierunājās ar viltīgiem aplinkiem, — es nācu garām tirgotāja Meklrota būdai. Durvīs es redzēju bērnu, kas uzsmaidīja saulei. Bērns paraudzījās manī ar tirgotāja Meklrota acīm un sabijās. No būdas izskrēja māte, lai viņu nomierinātu. Māte bija Ziska no tlungetu cilts.

Niknuma rēcieni uzbangoja visapkārt, pārskanēdami Makamuka balsi, ko viņš tīšuprāt vēl noklusināja, patētiski uzrunādams Kišu, pacēlis roku ar apsūdzot pastieptu pirkstu.

—   Vai tā? Savas sievietes jūs, tlungeti, dodat projām un nākat pie tananas cilts meklēt citas? Bet mūsu sievietes, Kiš, ir vajadzīgas mums pašiem, jo mums jāaudzina vīri — daudz vīru, gatavojoties tai dienai, kad Krauklis saķersies ar Vilku krūti pret krūti.

Cauri piekrišanas saucienu brāzmai spalgi izlauzās Gnoba balss:

—   Un tu, Nosabok, kas esi Susu vismīļākais brālis?

Tas bija slaids un lokans jaunietis ar indiāņiem tipisko

ērgļa degunu un augsto pieri, bet kādas nervu kaites deļ vienas acs plakstiņš ik pa brīdim samiedzās, it kā viņš zīmīgi pamirkšķinātu. Kad Nosaboks piecēlās, plakstiņš pievērās un uz mirkli aizsedza aci. Tomēr šoreiz to neap- sveica ar parasto smieklu šalti. Visas sejas palika nopietnas.

—   Es arī gāju garām tirgotāja Meklrota būdai, — Nosaboks runāja maigi guldzošā, meitenīgā balsī, kas skanēja ļoti jauneklīgi un atgādināja viņa māsas balsi. — Un es redzēju indiāņus, kuriem sviedri plūda pār acīm un kuru kājas pārpūlē grīļojās, — es saku, es redzēju indiāņus, kuri stenēja, stiepdami baļķus tirgotāja Meklrota jaunceļamajam veikalam. Un pats savām acīm es redzēju viņus skaldām malku, ar ko šamaņa Brauna Lielo Māju uzturēt siltu garo nakšu salā. Tas taču ir sieviešu darbs. Tananas cilts vīri nekad to nedarītu. Mūsu asinsbrāļi var būt tikai vīri, nevis sievietes, bet tlungeti ir sievas.

Iestājās dziļš klusums, un acis no visām pusēm vērās Kišā. Viņš uzmanīgi un vērīgi paraudzījās visapkārt, tieši ieskatīdamies katra pieauguša vīra sejā.

—   Tā, — viņš neizteiksmīgi noteica. Un vēlreiz atkārtoja: — Tā. — Tad, vairāk nebildis ne vārda, apcirtās un aizgāja tumsā.

Spraukdamies starp ķepurīgiem bērneļiem un vilku suņiem ar saboztu spalvu, viņš izgāja cauri lielajai apmetnei un pašā viņā malā piegāja pie sievietes, kas strādāja ugunskura gaismā. No vīteņaugu sakņu lūku šķiedrām viņa pina auklu Lielajai Zvejai. Labu brīdi Kišs nerunādams vēroja, kā viņas veiklās rokas ievieš kārtību un vienveidību samudžināto šķiedru murskulī. Patīkami bija noskatīties pār darbu nolīkušajā meičā ar spēcīgām rokām, augstām krūtīm un gurniem, kas šķita kā radīti mātes pienākumu pildīšanai. Viņas bronzas krāsas seja ņirbošo liesmu atspulgos laistījās zeltaina, mati bija zilgani melni un acis kā spoži ahāti.

—   Ak, Susu, — Kišs pēdīgi ierunājās, — pagājušajās dienās tu mani uzlūkoji laipni un arī vēl nesen …

—   Es tevi uzlūkoju laipni tāpēc, ka tu biji tlungetu cilts virsaitis, — viņa aši attrauca, — un tālab, ka tu biji stalts un spēcīgs.

—  Ja tā …

—   Bet tas bija senajās dienās Lielās Zvejas laikā, — viņa steigšus piebilda, — pirms vēl bija ieradies šamanis Brauns un samācījis tev aplamības, un novirzījis tavas kājas uz svešām takām.

—   Bet es taču tev stāstīju, ka …

Susu pacēla vienu roku, un šī kustība bija tieši tāda kā viņas tēvam.

—   Nē, nē, o, Kiš, es jau zinu, kādi vārdi drūzmējas tavā rīklē, un atbildēšu tev tūdaļ pat. Ir iekārtots tā, ka zivis ūdenī un zvēri mežā rada pēcnācējus pēc savas līdzības. Un tā ir pareizi. Tāpat tas ir arī ar sievietēm. Arī viņām jārada pēcnācēji pēc savas līdzības, un pat meitene, kamēr tā vēl ir meitene, jauš gan dzemdību mokas, gan sāpes krūtīs, gan mazas bērna rociņas sev ap kaklu. Un, ja šādas jausmas kļūst spēcīgas, meitene slepus raugās visapkārt, meklēdama vīru — vīrieti, kas būtu piemērots tēvs viņas bērniem. Tā jutos arī es. Ar šādām jūtām es uzlūkoju tevi un redzēju, ka tu esi stalts un spēcīgs, zvēru mednieks un cīnītājs kaujās, spējīgs sagādāt pietiekami gaļas, kad es ēdīšu par diviem, spējīgs atvairīt jebkuras briesmas, kad es būšu kļuvusi vārga un bezpalīdzīga. Bet tas bija tajās dienās, kad mūsu zemē vēl nebija ieradies šamanis Brauns un samācījis tev …

—   Bet tas nav tiesa, Susu! Esmu dzirdējis no viņa tikai labus vārdus …

—   Ka nedrīkst nokaut, — es jau zinu, ko tu teiksi. Tad radi pēcnācējus pēc savas līdzības — pēcnācējus, kas nenokaus, bet nenāc ar šādu lūgumu pie tananas cilts. Jo ir teikts, ka nāks laiks, kad Krauklis ar Vilku saķersies krūti pret krūti. Nezinu — kad, jo tas ir vīru pienākums, bet es zinu, ka mans pienākums ir radīt vīrus šim laikam.

—   Susu, — Kišs viņu pārtrauca, — jel uzklausi mani…

—   Virs būtu iesitis man ar nūju un licis uzklausīt, — viņa nicinoši nospurca. — Bet tu … še! — Susu iegrūda tam saujā lūku grīsti. — Sevi es tev dot nevaru, bet šo te gan. Tavām rokām šis darbs ir kā radīts. Tas ir sieviešu darbs — pin vien!

Viņš aizsvieda lūku vīkšķi, un viņa bronzas krāsas seja kļuva blāva aiz dusmās pieplūdušajām asinīm.

—   Vēl kas, — Susu turpināja. — Ir sens paradums, ko pildījuši kā tavs tēvs, tā manējais. Ja vīrs krīt kauja, viņa skalpu aiznes uzveicējs par uzvaras zīmi. Ļoti labi. Bet tev, kas esi atkritis no Kraukļa, ir jāpaveic vairāk. Tev jāatnes man ne skalpi, bet galvas, divas galvas, un tad es tev došu nevis lūkus, bet ar zīlēm izšūtu jostu, maksti un garu krievu tērauda dunci. Tad es atkal uzlūkošu tevi laipni un viss būs labi.

—   Tā, — vīrietis apsvērdams sacīja. — Tā. — Tad viņš pagriezās un aizgāja pāri gaismas lokam.

—   Nē, o, Kiš! — Susu sauca viņam pakaļ. — Nevis divas galvas, bet vismaz trīs!

Tomēr Kišs uzticīgi turējās pie savas jauniernantotās ticības, dzīvoja kārtīgi un lika saviem ļaudīm turēties pie baušļiem, kā sludināja reverends Džeksons Brauns. Visu laiku, kamēr ilga Lielā Zveja, viņš nelikās zinis par tananiešiem, laida gar ausīm kā nicīgās piezīmes, tā daudzu cilšu sieviešu apsmieklu. Pēc Lielās Zvejas Gnobs līdz ar saviem ciltsļaudīm, vezdami līdzi krietnu krājumu saulē kaltētu un dūmos kūpinātu lašu, devās uz Lielajām Medībām Tananas augštecēs. Kišs noskatījās, kā viņi aizbrauc, taču joprojām uzcītīgi piedalījās misijas dievkalpojumos, kur centīgi skaitīja lūgšanas un savā zemajā basā ievadīja dziesmas.

Reverends Džeksons Brauns bija sajūsmā par šo dziļo basu un uzskatīja Kišu par visuzticamāko no saviem atgrieztajiem, cerēdams no viņa lielas lietas. Meklrots to apšaubīja. Viņš neticēja atgriezto pagānu pastāvībai un nemaz neslēpa savus uzskatus. Taču misters Brauns savā ziņā bija plaša vēriena cilvēks, un reiz viņš augu garo rudens vakaru tik pārliecinoši aizstāvēja savu pārliecību, ka tirgonis, atspiests no visiem saviem atbalsta punktiem, pēdīgi izmisis izsaucās:

—   Lai man sašķaida pauri ar āboliem, Braun, bet, ja Kišs vēl divus gadus noturesies, es pats kļūšu par jaunatgrieztu kristīgo!

Misters Brauns nemēdza laist garām izdevīgu gadījumu, tālab tūdaļ apstiprināja šo norunu ar vīrišķīgu rokas spiedienu, un turpmāk nu Kiša uzvedībai vajadzēja noteikt Meklrota dvēseles vispēdējo mājvietu.

Bet tad kādu dienu, kad ziemas sērsna jau bija noklājusi zemi tik stingri, ka varēja braukt ar nartām, pienāca vēsts. Svētā Jura misijā ieradās kāds tananas cilts vīrs, !ai iegādātos munīciju, un atveda ziņu, ka Susu esot vērsusi acis uz Nīkū, jaunu, dūšīgu mednieku, kas pie vecā Gnoba ugunskura nokrāvis bagātīgu izpirkumu par meiteni. Tieši tai laikā reverends Džeksons Brauns sastapa Kišu uz meža cirtēju takas, kas ved lejup uz upi. Kiša aizjūgā skrēja viņa labākie suņi, un zem nartu siksnām bija pabāzts viņa lielāko un stiprāko sniegkurpju pāris.

—   Kurp dodies, o, Kiš? Vai medībās? — misters Brauns apvaicājās, atdarinādams indiāņu runas veidu.

Kišs brīdi cieši raudzījās viņam acīs, tad paskubināja suņus. Vēlreiz pagriezies atpakaļ un domīgi pavēries misionārā, Kišs atbildēja:

—   Nē, es dodos tieši uz elli.

Klajā laukumiņā, it kā cenzdamās ierakties sniegā, lai paslēptos no baismās vientulības, grupiņā stāvēja trīs nodriskātas teltis. Soļus desmit atstatu cieši visapkārt drūmi slējās mežs. Spodri zilo debess klajotni aizsedza dūmakains, miglains aizkars, solīdams drīzu sniegu. Nejautās ne vēsmiņa, nedzirdēja ne skaņas — visur tikai sniegs un klusums. Nemanīja arī parastās kņadas, kāda mēdz valdīt apmetnēs, jo mednieku grupai bija laimējies uziet briežu baru, un medījums bija bagātīgs. Talab pēc gavēņa dienām bija notikusi izšķērdīga dzīrošana, un nu visi gaišā dienas laikā gulēja ciešā miegā savās aļņādu pajumtēs.

Vienas telts priekšā blakus ugunskuram sniega bija iedurti pieci pāri sniegkurpju, un pie uguns sēdēja Susu. Vāverādu parkas kapuce sedza meitenes matus un ap kaklu bija cieši savilkta, bet kailās rokas veikli darbojās ar adatu un brieža dzīslu, pabeidzot darināt sarežģītu rakstu ādas jostai ar koši sarkana auduma apmali. Kaut kur aiz teltīm īsi un spalgi iekaucās suns, tikpat pēkšņi atkal apraudamies. Teltī aiz meitenes muguras viņas tēvs pa miegam reiz iekrācās un iestenējās. «Murgi moka,» Susu pie sevis pasmaidīja. «Tēvs kļūst vecs, tas pēdējais gurna gabals bija par daudz.»

Viņa piestiprināja pēdējo krellīti, aizmeta dzīslā mezglu un piesvieda ugunī žagarus. Tad Susu ilgi vērās liesmās, līdz pacēla galvu, izdzirdusi sasalušo sniegu spalgi iečirkstamies zem mokasīnos autām kājām. Viņai līdzās sta- vēja Kišs, viegli salīcis zem nastas, ko turēja plecos. Nesamais bija vaļīgi iesiets mīksti izmiecētā aļņādā, Kišs to nevērīgi nosvieda sniegā un apsēdās. Ne vārda nebilduši, abi ilgi raudzījās viens otrā.

—   Tāls ir ceļš, o, Kiš, — Susu pēdigi ierunājās, -— tāls ir ceļš no Svētā Jura misijas pie Jukonas.

—   Jā, — Kišs izklaidīgi atbildēja, kāri aplūkodams jostu un novērtēdams tās izmērus. — Bet kur ir duncis? — viņš noprasīja.

—   Te. — Susu izvilka dunci no parkas iekšpuses un ļāva tā asmenim visā garumā noplaiksnīt uguns gaismā. — Tas ir labs duncis.

—   Dod to man! — Kišs pieprasīja.

—   Nē, Kiš, — Susu pasmējās. — Nezin vai tev ir lemts nēsāt šo dunci.

—   Dod to man! — Kišs atkārtoja, balss noskaņu neizmainīdams. — Man ir lemts to nēsāt.

Susu acis, valšķīgi slīdēdamas garām Kišam pie aļņādas saiņa, pamanīja, ka sniegs zem tā lēnām krāsojas spilgti sarkans.

—   Kiš, vai tās ir asinis? — viņa jautāja.

—   Jā, tās ir asinis. Bet dod man jostu un garo krievu dunci!

Viņai pēkšņi sametas baisi, bet reizē viņa tīksmi notrīsēja, kad Kišs skarbi izrāva jostu viņai no rokām, — notrīsēja tīksmē par šo skarbumu. Susu maigi pavērās Kišā, jauzdama sāpi krūšu galos un mazas rociņas ķeramies sev ap kaklu.

—   Josta darināta sīkākam vīrelim, — KiŠs nīgri aizrādīja, cieši savilkdams jostu ap vēderu un aizāķēdams sprādzi pašā pirmajā caurumiņā.

Susu pasmaidīja, un acis tai kļuva vēl glāsainākas. Atkal viņa juta maigās rociņas sev ap kaklu. Kišs izskatījās tik skaists, un josta tiešām bija par mazu, tā darināta sīkākam vīrelim. Bet kas par to? Viņa var izšūt vēl daudz jostu.

—   Bet asinis? — viņa iejautājās, iedegdamās arvien vairāk pieaugušās cerībās. — Kiš, bet asinis? Vai tur ir … vai tās ir … galvas?

—  Jā.

—   Tām jābūt nesen kā nogrieztām, citādi asinis būtu sasalušas.

—  Ja, nav jau auksts, un asinis ir svaigas, pavisam svaigas.

—  Ai, Kiš! — Viņas seja tvīka un staroja. — Un tās ir man?

—  Jā, tev.

Kišs satvēra aļņādu aiz stūra, strauji parāva saini, un galvas izripoja sniegā.

—   Trīs, — Kišs satraukumā aizžņaugtā balsī nočukstēja. — Nē, vismaz četras.

Bet Susu sēdēja sastingusi. Tur viņi gulēja — Nīkū ar maigajiem vaibstiem, Gnoba vecīgā, krunkainā seja, Ma- kamuss, kas viņai uzsmaidīja ar savilkto augšlūpu, un pēdigi Nosaboks, kura plakstiņš pa vecai paražai noslī- dzis virs meitenīgi gludā vaiga zīmīgā mirkšķienā. Tur tās guļ — liesmu plīva trizuļo par tām, bet zem katras sniegā arvien plašāks plešas koši sarkans loks.

Uguns karstuma atkausēta, baltā sērsnas garoza zem Gnoba galvas ielūza, un galva gluži kā dzīva virpuļodama atvēlās un apstājās pie Susu kājām. Bet viņa nepakustējās. Arī Kišs sēdēja nekustīgi, ar nemirkšķošām acīm stingi vērdamies tai sejā.

Mežā kāda pārāk smagi piesnigusi priede nosvieda savu sniega nastu, un dunošas atbalsis aizšalca pāri klajumam, bet viņi pat nesadrebēja. īsā diena izdzisa, un tumsa jau tinās ap nometni, kad pie ugunskura pierikšoja Baltais Ilknis. Suns apstājās' pa gabaliņu, lai izpētītu stāvokli, bet, kad neviens to projām nedzina, pienāca tuvāk. Viņa deguns aši pasviedas sānis, nāsis notrīsēja un spalva visgarām mugurai sabozās, taisnā ceļā viņš sekoja piepeši uzvēdījušai smaržai un nonāca pie saimnieka galvas. Vispirms suns to piesardzīgi apošņāja un ar garu, sarkanu mēli nolaizīja tai pieri. Tad dzīvnieks pēkšņi aptu- pās, pacēla purnu pret pirmo, vēl blāvi mirgojošo zvaigzni un uzsāka garās vilka gaudas.

No šīm skaņām Susu atjēdzās. Viņa pameta ašu skatienu uz Kišu, kurš, izvilcis no maksts krievu dunci, vērīgi raudzījās meitenē. Kiša seja bija cieta un apņēmības pilna, un Susu tajā izlasīja likumu. Atmetusi atpakaļ par- kas kapuci, viņa atsedza kaklu un piecēlās. Vēl Susu palika stāvam un ar ilgu skatienu pavērās visapkārt — uz meža apmali, uz blāvajām zvaigznēm pie debess juma, uz apmetni, uz sniegā iedurtajām sniegkurpēm —, ar pēdējo ilgo, visaptverošo skatienu viņa apņēma visu savu dzīvi. Viegla vēja pūsma atsvieda sānis meitenes matu šķipsnu, un vienu dziļu elpas vilcienu ilgi viņa, galvu pagriezusi, ļāva tai dvašot sev tieši sejā.

Susu vēl iedomājās par saviem bērniem, kas tā arī nekad nepiedzims, tad piegāja pie Kiša un teica:

— Esmu gatava.

LIGUNA NĀVE

Asinis pret asinīm, godu pret godu.

Tlinketu cilts likums

—   Tad nu klausies par Liguna nāvi…

Stāstītājs apklusa, pareizāk sakot, pārtrauca vēstījumu un paraudzījās manī ar zīmīgu skatienu. Es pacēlu pudeli starp mūsu acīm un ugunskuru, ar īkšķi norādīju, cik tālu drīkst nodzert, un pasniedzu to viņam, jo vai gan šis vīrs nebija Palitlums — Dzērājs? Daudzus nostāstus biju dzirdējis no viņa mutes, un ilgi tiku gaidījis, kamēr šis rakstu nepratējs literāts ierunāsies par notikumiem, kas skar Ligunu, — neviens no dzīvajiem tos nepārzināja tik labi kā viņš.

Viņš atgāza galvu, tīksmie ņurdieni tūdaļ pārgāja klunkšķienos, un uz rievotās klintssienas mums aizmugurē sāka šūpoties un lēkāt ēna — ķēmīgs cilvēka stāvs zem lejup noliektas milzu pudeles. Glāstoši nošmaukšķi- nādams, Palitlums atlaida lūpas no pudeles kakla un ar nožēlu pavērās spocīgi blāvajā debess jumā, kur plaiksnījās vasarīgās ziemeļblāzmas bālganie stari.

—   Dīvains dzēriens, — viņš noteica, — auksts kā ūdens un karsts kā uguns. Dzērājam tas dod spēku, un dzērājam tas atņem spēku. Vecus vīrus tas padara jaunus, bet jaunos vecus. Nogurušo tas pieceļ kājās un vedina staigāt, bet možajam uzveļ miega nastu. Manam brālim sirds bija kā trusītim, bet viņš nobaudīja šo dzērienu un nosita četrus savus ienaidniekus. Mans tēvs bija kā liels vilks, kas ņirdz zobus pret visiem, bet, nobaudījis šo dzērienu, viņš laidās lapās, un tad viņu nošāva no muguras. Tas ir ļoti dīvains dzēriens.

—   So dzērienu sauc «Trīs zvaigznītes», un tas ir labāks par žurgu, ar ko tie tur lejā indē savus kuņģus, — es atbildēju, pamādams ar roku pār melno bezdibeni, kur dziļi lejā mirgoja krastmalas ugunskuri — kā sīku liesmiņu spiets, kas naktij piešķīra it kā saskanīgu realitāti.

Palitlums nopūtās un palocīja galvu.

—   Tālab jau es esmu še, pie tevis.

Te viņš ieslēdza pudeli un mani skatienā, kas daiļrunīgāk par visiem vārdiem pauda viņa nekaunīgi alkatīgās slāpes.

—   Nē, — es atteicu, noglabādams pudeli starp ceļiem.

—  Tagad stāsti par Ligunu. Par «Trim zvaigznītēm» mēs vēl parunāsim pēc tam.

—   Tur jau vēl ir daudz, un es nemaz neesmu noguris, — viņš uzmācīgi diedelēja. — Es tikai saslapināšu lūpas un tad stāstīšu par Ligunu un viņa pēdējām dienām.

—   Dzērājam tas atņem spēku, — es viņu paķircināju,

—  bet možajam tas uzveļ miega nastu.

—   Tu esi gudrs, — viņš atbildēja, nebūdams ne dusmīgs, ne aizskarts. — Tāpat kā visi tavi brāļi, tu esi gudrs. Nomodā vai miegā, «Trīs zvaigznītes» arvien ir tev klāt, bet es nekad neesmu redzējis tevi dzeram pārāk ilgi vai pārāk daudz. Un pa tam jūs pievācat visu zeltu, kas slēpjas mūsu kalnos, un zivis, kas peld mūsu jūrās, bet Palitlums un Palitluma brāļi — mēs rokam priekš tevis zeltu un zvejojam zivis, un esam laimīgi, ja tu savā gudrībā izlem mūs aplaimot, atļaudams «Trim zvaigznītēm» apslapēt mūsu lūpas.

—   Es biju cerējis paklausīties par Ligunu, — nepacietīgi attraucu. — Nakts iet uz galu, un rīt mūs gaida grūts ceļojums.

Nožāvājos un it kā grasījos celties augšā, bet Palitlums satrūcies sarosījās un nekavējoties uzsāka stāstījumu.

—   Vecuma galā Liguns vēlējās, lai cilšu starpā valdītu miers. Jaunībā viņš bija pirmais starp cīnītājiem un visu karavadoņu vadonis kā Salās, tā Šaurumos. Visas mūža dienas viņš pavadīja vienās cīņās. Neviens cits nevar lielīties ar tik daudzām rētām, ko cirtuši gan kauls, gan svins, gan dzelzs. Viņam bija trīs sievas un no katras sievas divi dēli, bet visi dēli, no pirmdzimtā līdz pastarītim, krita kaujā, cīnīdamies tēvam līdzās. Nemierpilns kā laukais lācis, viņš klaiņāja pa visu zemi tālu jo tālu — ziemeļos līdz Unalaškai un Seklajai jūrai, dienvidos līdz Karalienes Šarlotes salām, jā, pat stāsta, ka viņš kopā ar kaikiem devies uz tālo Pjudžetsaunda līci, kur kāvis tavus brāļus to nostiprinātajās mājās.

Bet, kā jau teicu, vecuma galā viņš vēlējās mieru starp ciltīm. Ne jau tāpēc, ka būtu kļuvis bailulis, vai arī tāpēc, ka kārotu sēdēt kaktiņā pie silta ugunskura un pilna poda. Jo viņš nokāva tikpat nežēlīgi un asinskārīgi kā vismežonīgākie, bada laikā sajoza vēderu tāpat kā visjaunākie un devās visbargākajās jūrās un visbīstamākajos cejos tāpat kā visdrosmīgākie. Bet viņa daudzo nodarījumu dēj kara kuģis viņu par sodu aizveda līdz pat tavai zemei, ak, Bārdainais, kas esi ieradies no Bostonas; un gadu pagāja daudz, pirms viņš atgriezās, — es toreiz biju uzaudzis mazliet lielāks par puiku un mazliet mazāks par jaunekli. Un Liguns, vecuma galā palicis bez bērniem, mani iemīļoja un, tā kā pats bija kļuvis gudrs, mācīja mani savā gudrībā.

«Cīnīties ir jauki, ak, Palitlum,» viņš sacīja. Nē, nē, ak, Bārdainais, tai laikā mani nesauca par Palitlumu, mans vārds bija Olo — Allaž Izsalkušais. Dzeršana — tā nāca vēlāk. «Cīnīties ir jauki,» Liguns teica, «bet tas ir aplam. Pats savām acīm redzēju, ka Zemē, kur dzīvo vīri no Bostonas, viņi necīnās cits ar citu, un tāpēc viņi ir stipri. Tālabad, ka ir stipri, viņi nāk pie mums, kas dzīvojam Salās un Šaurumos, un mēs viņu priekšā esam kā ugunskuru dūmi un kā jūras migla. Tālab es tev saku: cīnīties ir jauki, varen jauki, tomēr tas ir aplam.»

Šā iemesla pēc Liguns, kaut allažiņ bijis pirmais starp cīnītājiem, arvien visskaļak runāja vārdus miera labā. Un tā nu, kad Liguns jau bija ļoti vecs, pie tam dižākais no virsaišiem un bagātākais no vīriem, viņš sarīkoja potlaču. Tāda potlača nekad vēl nav bijis. Piecsimt kanoe rindā stāvēja gar upes krastu, un no katras laivas izkāpa ne mazāk par desmit vīriem vai sievām. Sapulcējušās bija astoņas ciltis; atbraukuši bija visi — sākot ar vispirmo un vecāko sirmgalvi un beidzot ar vispēdīgo un jaunāko bērniņu. Padzirduši par Liguna potlaču, bija ieradušies vīri no vistālīnākajām ciltīm, kā arī vareni ceļotāji un zelta meklētāji. Un septiņas dienas no vietas viņi pildīja vēderu ar Liguna gaļu un dzērienu. Viņš izdalīja viesiem astoņi tūkstoši segu, to es zinu noteikti, jo kurš gan cits, ja ne es biju tas, kas veda rēķinus un sadalīja dāvanas atbilstoši katra nopelniem un stāvoklim? Dzīrēm beidzoties, Liguns bija nabags; bet viņa vārds skanēja no visu lūpām, un citi virsaiši grieza zobus aiz skaudības par viņa dižo slavu.

Un tālab, ka viņa vārdiem bija svars, Liguns sludināja mieru; viņš ceļoja pa visiem potlačiem un dzīrēm, un cilšu sanāksmēm, lai varētu sludināt mieru. Tā nu notika, ka mēs kopā, Liguns un es, aizceļojām uz lielajām dzīrēm,

ko rīkoja Niblaks, kurš bija virsaitis pār upmalas indiāņiem — skutu cilti, kas mitinās netālu no stiklniem. Tas bija Liguna pēdējās dienas, viņš bija ļoti vecs un ļoti tuvu nāvei. Viņš klepoja no auksta vēja un ugunskura dūmiem, un bieži jo bieži viņam pa muti tecēja sarkanas asinis, tā ka mēs jau domājām, ka nupat mirs.

«Nē,» viņš reiz sacīja šādā brīdī, «es gan labāk vēlētos nomirt, kad asinis šļācas gar dunci, kad šķind tērauds un ož pēc pulvera, kad vīri skaļi kliedz sāpēs, ko tiem nodarījusi aukstā dzelzs un žiglais svins.» Bija skaidri redzams, ak, Bārdainais, ka viņa sirds vēl alkst pēc cīņas.

No čilkutu cilts līdz skutu ciltij ir ļoti tālu, un mēs daudzas dienas sēdējām kanoe laivās. Un, kamēr vīri locījās pār airiem, es sēdēju Ligunam pie kājām un iegaumēju Likumu. Nav nozīmes stāstīt tev, ak, Bārdainais, kas ir Likums, jo labi zinu, cik tu šai ziņā esi gudrs. Šoreiz es runāju par Likumu, kas skan šādi: asinis pret asinīm un godu pret godu. Liguns man to pamatīgi izskaidroja, viņš teica:

«Tad zini, ak, Olo, ka niecīgs ir gods, ja nogalina vīru, kurš zemāks par tevi. Arvien nokauj vīru, kas ir augstāks, un tad tavs gods būs tikpat augsts kā viņa stāvoklis. Bet, ja tu no diviem pretiniekiem nonāvēsi zemāko, tava daļa būs kauns un pat sievas nicīgi vīpsnās par tevi. Kā jau teicu, miers ir vislabākais. Taču liec vērā, ak, Olo, ja reiz tev vajadzēs nokaut, tad dari to pēc Likuma.»

Tāds ir tlinketu cilts paradums, — Palitlums kā taisnodamies piemetināja.

Es atcerējos savas Rietumu zemes karotājus un slepkavas un nemaz nebrīnījos par tlinketu cilts paradumu.

— Tā nu mēs nonācām skutu ciltī pie virsaiša Nib- laka, — Palitlums turpināja. — Dzīres bija gandrīz tikpat varenas kā Liguna potlačs. Tur bija ieradušies gan mūsējie — čilkuti, gan sitkas, gan stikīni — skutu kaimiņi, gan vrangeli un hūnas. Tur bija Saulrieta cilts indiāņi un takosi no Hautonas līča un to kaimiņi oki no Duglasa šauruma, bija ciltis no Nāsas upes un tongas, kas mitinās ziemeļos no Diksonas, un keiki, kas atbraukuši no salas, kuru sauc par Kupreanova salu. Tad vēl bija sivaši no Vankuveras, kasiari no Zelta Kalniem, tes- linu cilts ļaudis un pat stiksi no Jukonas novada.

Tā bija varena sanāksme. Bet vispirms bija paredzēta virsaišu sapulce pie Niblaka, lai visu ienaidu noslīcinātu kvasā. Krievi esot mums iemācījuši brūvēt kvasu, tā stāstīja mans tēvs, kurš to savukārt dzirdējis no sava tēva. Bet savam kvasam Niblaks bija pielicis daudz labu mantu — cukuru, miltus, žāvētus ābolus un apīņus, un tad ar bija izrūdzis vīru dzēriens, stiprs un labs. Ne jau gluži tik labs kā «Trīs zvaigznītes», ak, Bārdainais, bet labs gan.

Sīs kvasa dzīres tika rīkotas virsaišiem, vienīgi virsaišiem, un tadu salasījās ap divdesmit. Bet, tā kā Liguns bija tik ļoti vecs un tik ļoti slavens, tad man atjāva iet viņam līdzi, lai vecais virsaitis varētu balstīties pret manu plecu, lai es palīdzētu viņam apsēsties, kad viņš ieņems vietu dzīru lokā, un piecelties, kad viņš gribēs celties. Pie Niblaka mājas durvīm — tā bija celta no baļķiem un ļoti liela — katrs virsaitis, kā to prasīja paraža, nolika zemē savu šķēpu vai šauteni, kā arī dunci. Jo, kā tev zināms, ak, Bārdainais, stipri dzērieni karsē asinis, tad uzliesmo senas nesaskaņas, galvas un rokas gatavas darboties strauji. Taču es ievēroju, ka Liguns bija paņēmis divus dunčus, vienu tas atstāja ārpusē pie durvīm, bet otru paslēpa zem plecu segas tā, ka viegli var aizsniegt. Citi virsaiši rīkojās gluži tāpat, un es raizējos par to, kas tagad notiks.

Virsaiši pēc sava stāvokļa tika sasēdināti lielā lokā ap istabu. Es stāvēju Ligunam pie elkoņa. Istabas vidū bija novietota kvasa muciņa un pie tās norīkots vergs, lai iznēsā dzērienu. Vispirms Niblaks teica runu, ar daudziem jaukiem vārdiem lieliski slavēdams draudzību. Pēc tam viņš deva zīmi, vergs piesmēla ķirbja kausu pilnu ar kvasu un pasniedza to Ligunam, kā jau piederējās, jo viņa stāvoklis bija visaugstākais.

Liguns kvasu izdzēra līdz pēdējai pilītei, un es viņam palīdzēju piecelties, lai arī viņš varētu teikt runu. Liguns prata atrast laipnus vārdus it visām daudzajām ciltīm, paslavēja Niblaka dāsnumu par šādu dzīru sarīkošanu, slu- dinaja mieru, ka jau bija paradis, un pēdīgi sacīja, ka kvass esot ļoti labs.

Tad dzēra Niblaks, kurš stāvokļa ziņā nāca tūlīt aiz Liguna, un tad cits pēc cita dzēra arī citi virsaiši saskaņā ar saviem nopelniem un stāvokli. Un visi runāja laipnus vārdus, galā piebilzdami, ka kvass bijis labs, līdz pēdīgi visi bija padzēruši. Vai es teicu, ka visi? Nē, ak,

Bārdainais, ne visi. Jo pats pēdējais bija kliens vīrelis runča paskatā, jauns vēl pēc vaiga, ar šaudīgām un nekaunīgām acīm; tas dzēra saviebies, pēc tam nospļāvās uz grīdas, bet neteica ne vārda.

Nepasacīt, ka kvass bijis labs, ir apvainojums, bet spļaut uz grīdas — tas ir ļaunāk nekā apvainot. Un tieši to viņš izdarīja. Bija zināms, ka tas ir stiksu virsaitis no Jukonas, bet vairāk par viņu nekas nebija zināms.

Kā jau teicu, tas bija apvainojums. Taču liec vērā, ak, Bārdainais: šis apvainojums skāra nevis Nibļaku, dzīru rīkotāju, bet gan visaugstāko virsaiti no tiem, kas sēdēja lokā. Un tas bija Liguns. Istabā nedzirdēja ne skaņas. Visu acis vērsās pret Ligunu, lai redzētu, ko viņš pasāks. Viņš pat nepakustējās. Viņa sažuvušās lūpas nepavērās valodai, nāsis neiedrebējās, ne plakstiņš nenoraustījās. Bet es ievēroju, ka viņa seja pelēcīgi nobālēja, — esmu redzējis, tā nobāluši raugās veci viri drūmos rītos, kad ir bada laiks, kad sievietes vaimanā un bērni činkst, kad trūkst gaļas un nav nekādu izredžu to iegūt. Un tā, kā raugās šie vecie vīri, tā tagad raudzījās Liguns.

Nedzirdēja ne skaņas. Virsaiši sēdēja lokā kā nedzīvi, tikai ikviens drošības pēc pataustīja sev zem segas un pameta ašu, vērtējošu skatienu uz kaimiņu pa labi un pa kreisi. Es biju pusaudzis, maz ko dzīvē biju pieredzējis, tomēr zināju, ka šādu mirkli mūžā piedzīvo tikai reizi.

Stiksu virsaitis piecēlās un, visu acu skatienu pavadīts, pārgāja pār istabu un apstājās pretī Ligunam.

«Es esmu Opica — Duncis,» viņš sacīja.

Tomēr Liguns nebilda ne vārda, pat nepavērās viņā, tikai, acis nemirkšķinādams, raudzījās grīdā.

«Tu esi Liguns,» Opica turpināja. «Tu esi nonāvējis daudzus vīrus. Bet es vēl esmu dzīvs.»

Vēl arvien Liguns neko neteica, tikai padeva man zīmi, ar manu palīdzību piecēlās un nu stāvēja, balstīdamies uz abām kājām. Viņš bija kā veca priede, bezzaraina un nopelēksnējusi, tomēr vēl spējīga pretoties salam un negaisam. Acis vērās nemirkšķot, un, tāpat kā viņš nebija licies Opicu dzirdam, tā tagad nelikās viņu redzam.

Opica kļuva vai traks aiz dusmām, viņš stīvām kājām lēkāja Ligunam priekšā, kā mēdz darīt vīri, gribēdami otru apkaunot. Bez tam Opica dziedāja dziesmu par to, cik varens esot šis pats un cik varena šā cilts, un dziesmā bija daudz ļaunu vārdu par čilkutiem un Ligunu. Tā lēkādams un dziedādams, Opica nosvieda savu plecu segu un ar dunci grieza spožus apļus gar Liguna seju. Un dziesma, ko viņš dziedāja, — tā bija Dunča Dziesma.

Nekādu citu skaņu nedzirdēja, vienīgi Opicas dziedāšanu, un virsaiši lokā sēdēja kā nedzīvi, tikai dunča asmens zibēšana šķita izvilinām gailošas dzirkstis no viņu acīm. Arī Liguns bija pavisam kluss. Viņš zināja, ka nāve pienākusi, bet nebaidījās. Duncis žvīkstēja arvien tuvāk un tuvāk gar viņa seju, bet viņš nepakustināja ne skropstu un nepasvēras ne pa kreisi, ne pa labi, ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Tad Opica divreiz šņāpa ar dunci, rau, tā, pār Liguna pieri, tā ka asinis izšļācās no brūcēm. Tikai tad Liguns deva man zīmi, lai es ar savu jaunības spēku balstu viņa augumu un viņš varētu staigāt. Skaudri nievīgi viņš pasmējās tieši sejā Opicam — Duncim, pastūma viņu sānis, kā atbīda zaru, kas zemu nokāries pār taku, un devās uz priekšu.

Es visu aptvēru un sapratu — nogalināt Opicu divdesmit lielu virsaišu acu priekšā būtu tikai negods. Es atcerējos Likumu un zināju, ka Liguns nolēmis nonāvēt pēc Likuma. Un kurš gan te bija augstāks par viņu, ja ne vienīgi Niblaks? Tādēļ, balstīdamies pret manu plecu, viņš gāja tieši uz Niblaku. Bet Ligunam pie otras rokas sizdams un durstīdams līdzas lēkāja Opica, pārāk niecīgs cilvēciņš, lai dižs vīrs aptraipītu savas rokas ar viņa asinīm. Un, kaut gan Opicas duncis dzēla Ligunu atkal un atkal, viņš par to nelikās ne zinis, pat nesaviebās. Tā mēs trijatā gājām pār istabu pie Niblaka, kurš pārbijies gaidīja uz mums, tīstīdamies segā.

Tagad nu uzliesmoja seni ienaidi, un senaizmirsti apvainojumi tika vilkti gaismā. Lamukam, keiku virsaitim, brālis bija noslīcis stikīnu cilts negantajos ūdeņos, bet stikīni nebija ar segām samaksājuši par savu neganto ūdeņu nodarījumu, kā to prasīja paraža. Tāpēc Lamuks iedūra savu garo dunci tieši sirdī stikīnu virsaitim Kjok- Kucam. Kačahuks atcerējās kādu ķildu, kas Nāsas upes ciltij bijusi ar tangām, kuri dzīvo ziemeļos no Diksonas, un viņš nošāva tangu virsaiti ar pistoli, kas taisīja blīkšķi. Asinskāre sagrāba visus vīrus, kuri sēdēja lokā, un ik virsaitis centās nokaut citu virsaiti vai tika nogalināts pats — kā nu laimējās. Un ikviens tiecās iedurt Ligunam vai šāva uz viņu, jo tas, kam izdotos nonāvēt Ligunu, iegūtu lielu godu un iemantotu nevīstošu slavu. Virsaiši sadrūzmējās ap Ligunu kā vilku bars ap briedi, bet, tā kā viņu bija daudz, viņi traucēja cits citu, un tāpēc, lai atbrīvotu sev vietu, katrs nogalēja to, kurš gadījās priekšā. Tas bija negants juceklis.

Bet Liguns soļoja lēnām un nesteigdamies, domāt — viņam priekšā vēl daudzi mūža gadi. Viņš šķita pārliecināts, ka pagūs pieveikt savu upuri, pirms pārējie viņu nonāvēs. Kā jau teicu, viņš soļoja lēnām, dunči viņu nepārtraukti durstīja, un vecais vīrs bija viscaur noplūdis asinīm. Un, kaut gan neviens netēmēja tieši man, jo es taču biju tikai pusaudzis, tomēr asmeņi skāra arī manu miesu un lodes to apsvilināja. Vēl arvien Liguns ar visu svaru balstījās uz mana jaunā auguma, Opica viņu bakstīja ar dunci, un tā mēs trijatā turpinājām ceļu. Kad pēdīgi nonācām pie Niblaka, tas pārbīlī apsedza galvu ar segu. Skutu cilts ļaudis arvien ir bijuši gļēvuļi.

Gulzugs un Kadišans — viens no zivju ēdājiem, otrs no medniekiem — saķērās divcīņā, aizstāvēdami katrs savas cilts godu. Viņi plosījās kā traki, cīņas karstumā triecās Opicam pret ceļiem, nogāza viņu gar zemi un sāka bradāt ar kājām. Kāds duncis, kas švīkstēdams lidoja pa gaisu, ieurbās rīklē Skulpinam no sitku cilts; tas sagrīļojās un, rokām plātīdamies, nogāzās, noraudams mani sev līdzi.

Gulēdams zemē, es redzēju, ka Liguns noliecas pār Niblaku, norauj tam segu no galvas un pagriež tā seju pret gaismu. Liguns nesteidzās. Paša asinis, kas plūda no pieres, darīja viņu aklu, tāpēc viņš izberzēja acis ar rokas virspusi, lai varētu skaidrāk saredzēt un nekļūdītos. Kad nu Liguns bija pārliecinājies, ka paceltā seja tiešām ir Niblaka seja, viņš ar dunci grieza tam šķērsām pār rīkli, kā mednieks pārgriež dreboša brieža kaklu. Tad Liguns atslējās taisni un, viegli šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, sāka dziedāt savu nāves dziesmu. Skulpins, tas pats, kas mani bija norāvis zemē, gulēdams izšāva ar pistoli, Liguns sazvāļojās un nogāzās, kā zvāļojas un gāžas veca, vēja lauzta priede.

Palitlums apklusa. Viņa acis, drūmi kvēlodamas, vērās lejup ugunskurā, bet vaigi bija tumši pietvīkuši.

—   Un tu, Palitlum? — es ievaicājos. — Un tu?

—  Es? Es atcerējos Likumu un nokāvu Opicu — Dunci, un tas bija labi darīts. Tad es izvilku Liguna dunci no Niblaka rīkles un nogalināju Skulpinu, to pašu, kas mani bija norāvis gar zemi. Jo es taču biju pusaudzis, es drīkstēju nonāvēt jebkuru — viss man skaitījās gods. Tagad, kad Uguns bija miris un mans spēcīgais atbalsts vairs nebija vajadzīgs, es ar viņa dunci dūru, kam tikai varēju, izvēlēdamies visaugstāk stāvošos no tiem, kas bija vēl dzīvi.

Palitlums pataustīja sev aiz krekla, izvilka krellītēm izšūtu maksti, bet no maksts — dunci. Tas bija paštaisīts duncis, rupji izveidots no rokas zāģīša, duncis, kādi mēdz piederēt sirmgalvjiem simtos Aļaskas ciematu.

—  Vai tas ir Liguna duncis? — es vaicāju, un Palitlums pamāja ar galvu.

—   Par šo Liguna dunci, — es teicu, — došu tev desmit «Trīs zvaigznīšu» pudeles.

Palitlums gausi pavērās manī.

—   Bārdainais, es esmu pakļāvīgs kā ūdens un viegli pierunājams kā sieviete. Esmu piegānījis savu kuņģi gan ar kvasu, gan paštecināto, gan «Trim zvaigznītēm». Manas acis ir notrulušas, manas ausis zaudējušas modrību, un mans spēks sagājis speķī. Mūsu dienās mani neviens vairs neciena, un mani sauc par Palitlumu — Dzērāju. Tomēr potlačā pie Niblaka, skutu cilts vadoņa, es izpelnījos godu; šo dzīru piemiņa un Liguna piemiņa man ir dārga. Nē, pat ja tu pārvērstu jūru «Trīs zvaigznīšu» dzērienā un piedāvātu man to visu par šo dunci — es paturētu dunci. Es esmu Palitlums, Dzērājs, bet kādreiz es biju Olo, Allaž Izsalkušais, kas ar sava jaunā auguma spēku atbalstīja Ligunu.

—   Tu esi liels cilvēks', Palitlum, — es teicu, — un es tevi cienu.

Palitlums pastiepa roku.

—   Par šo stāstu dod man to pudeli ar «Triju zvaigznīšu» dzērienu, ko tu slēp starp ceļiem, — viņš sacīja.

Paskatījies uz rievoto klintssienu mums aizmugurē, es redzēju ķēmīgu cilvēka ēnu zem lejup noliektas milzu pudeles.

LI VANA AR GAIŠO ĀDU

—   Saule slīd uz rietu, Kanim, un dienas karstums ir noplacis!

Li Vana uzsauca šos vārdus vīrietim, kas bija paslēpis galvu zem vāverādu pārsega, bet sauca viņa klusināti, it kā nevarētu izšķirties starp pienākumu modināt un bažām pamodināt. Jo Li Vana baidījās no sava staltā vīra, kas nelīdzinājās nevienam citam vīrietim, kādus viņa pazinusi.

Brieža gaja sāka neganti čurkstēt, un Li Vana pavilka pannu uz kvēlošo ogļu kaudzītes malu. Strādādama sieviete piesardzīgi pašķielēja uz abiem Hudzona līča suņiem, kas vēroja katru viņas kustību, kārīgi izkāruši sarkanās mēles, no kurām pilēja slienas. Tie bija milzīgi, pinkaini dzīvnieki, kas tupēja pievēja pusē pret sīko dūmu strūkliņu, lai paglābtos no moskītu miriādēm. Kamēr Li Vana pavērsās sānis, lai pamestu skatienu lejup pa krauju, kur starp pakalniem viļņoja ūdens pārpilnā Klon- daika, viens no suņiem, līzdams uz vēdera kā tārps, pielavījās pie ugunskura un ar veiklu ķepas sitienu, gluži kā kaķis, norausa no pannas gabalu karstās gaļas. Tomēr ar acs kaktiņu Li Vana suni bija pamanījusi un zvēla ar apdeguli tam pa purnu, bet suns, zobus atņirdzis, ņurdēdams pavilkās atpakaļ.

—   Neko darīt, Olo, — Li Vana pasmējās, atlikdama gaļas gabalu atpakaļ vietā un nenolaizdama acu no suņa. — Tu allaž esi badains, un tālab tavs deguns tevi mūždien ieved visādās nepatikšanās.

Taču Olo biedrs bija viņam pievienojies, un nu abi suņi sadumpojās pret sievieti. Arvien uzplūstošajos niknuma viļņos spalva uz muguras un kumbra tiem sabozās, plānās lūpas raucās sirdīgās krunkās un savilkās augšup, biedīgi un draudīgi atsedzot ilkņus. Pat rievotās nāsis trīsēja mežonīgā satraukumā, un abi suņi rūca kā vilki, ar visu savai sugai piemītošo niknumu un ļaunprātību, kas tos skubināt skubināja lēkt sievietei klāt un raut viņu gar zemi.

—   Tu arī, Baš, esi tikpat negants kā tavs saimnieks, un arvien tu centies iekost rokā, kas tevi baro! Nu ko tu jaucies svešās darīšanās! Še tev par to! Še vēlreiz!

Klaigādama Li Vana vēzējās pret suņiem ar apdegušu zaru, taču dzīvnieki izvairījās no sitieniem un pat nedomāja atkāpties. Viņi pašķiras un nu tuvojās sievietei katrs no savas puses, ņurdēdami un zemu pieplakuši. Li Vana bija cīnījusies ar vilku suņiem par virskundzību jau kopš tā laika, kad vēl ģeņģeroja starp tipi zvērādu starpsienām, tāpēc saprata, ka nupat tuvojas krīze. Bašs bija jau apstājies un ar spriegi savilktiem muskuļiem gatavojās lēcienam, Olo vēl virzījās tuvāk, izvēlēdamies piemērotu cīņas distanci.

Turēdama katrā rokā pa liesmojošam zaram aiz apdegušajiem galiem, Li Vana salīkusi gāja zvēriem tieši virsū. Olo pakāpās atpakaļ, bet Bašs lēca, un tieši lēcienā viņa tam trāpīja ar degošo ieroci. Suns novēlās zemē, un sieviete iegrūda kvēlošos gruzduļus tam pašā rīklē; atskanēja skaudri sāpju kaucieni, un nosmirdēja pēc gruzdošas miesas un vilnas. Nikni atkozdamies, suns sāniski lēca projām, vai traks aiz bailēm, cenzdamies aizrāpties drošā attālumā, kur sieviete to nevarētu aizsniegt. Olo otrā pusē jau bija sācis atkāpties, kad Li Vana tam atgādināja savu virskundzību, iesviezdama ar smagu pagali pa sāniem. Abi dzīvnieki degošo pagaļu krusā manījās projām un apstājās tikai pašā apmetnes malā, kur, pārmaiņus smilkstēdami un rūkdami, sāka aplaizīt brūces.

Li Vana nopūta pelnu,s no gaļas un atkal apsēdās. Sirds tai ne brīdi nebija iepukstējusies straujāk, un sadursmi tā jau tūdaļ bija aizmirsusi, jo tas bija parasts, ikdienišķs notikums. Kanims visas jezgas laikā nebija pat pakustējies, gluži otrādi — viņš krāca vēl dūšīgāk.

—   Celies, Kanim! — Li Vana uzsauca. — Dienas karstums ir mitējies, un taka gaida mūsu kājas.

Vāverādu pārsegs sakustējās, un brūnīgsnēja roka to parausa sānis. Aizmigušā plakstiņi notrīsēja un atkal aizkrita ciet.

«Viņa nesamais ir smags,» Li Vana nodomāja, «viņš ir noguris pēc šārīta pūliņa.»

Moskīts iedzēla viņai skaustā, un viņa apzieda neaizsegto vietu ar mitriem māliem no pikas, kas atradās ērti pa rokai. Visu rīta cēlienu, ar pūlēm kāpdami augšup pa ūdensšķirtnes kalnāju, viņi bija ietīti šās kustoņas mākulī, un kā vīrietis, tā sieviete bija triepuši sev uz miesas šķidro javu, kas, saulē izžūdama, apldāja viņu sejas kā ar māla masku. Sejas muskujiem kustoties, šī maska arvien apdrupa un nepārtraukti tika atjaunota, tā ka mālu kārta bija nevienāda biezuma, un abi viņi izskatījās visai dīvaini.

Li Vana maigi, bet neatlaidīgi purināja Kanimu, līdz tas pacēlās sēdus. Viņa pirmais skatiens pievērsās saulei, un, izpētījis šo debess laikrādi, viņš aptupās pie ugunskura un kārīgi ķērās pie gaļas. Viņš bija slaiks indiānis, veselas sešas pēdas garš, ar platām krūtīm un spēcīgiem muskuļiem, acis viņam bija skadrākas un izstaroja daudz vairāk inteliģences nekā lielākai tiesai viņa tautības cilvēku. Skarbas līnijas dziļi vagoja viņa seju, un šis ārējais skarbums, apvienots ar primitīvu bardzību, liecināja par nelokāmu raksturu, par to, ka šis cilvēks nemēdz novērsties no mērķa un iespītējies ir spējīgs uz negantu nežēlību.

—   Rītdien, Li Van, mēs dzīrosim. — Viņš pamatīgi izsūkāja smadzeņu kaulu un pasvieda to suņiem. — Mēs ēdīsim ar kausētu speķi ceptas pankūkas un cukuru, kas ir vēl garšīgāks par …

—  Pankūkas? — viņa pārjautāja, dīvaini izrunādama šo nepierasto vārdu.

—  Jā, — Kanims augstprātīgi attrauca, — un es tev iemācīšu jaunus ēdiena gatavošanas paņēmienus. Tu nepazīsti ēdienus, kurus es pieminēju, un daudz ko citu tu vēl nepazīsti. Tu savas mūža dienas esi nodzīvojusi sīkā zemes stūrītī un nekā nezini. Bet es … — viņš izslējās un lepni palūkojās sieva, — es esmu liels ceļotājs un esmu bijis visās vietās, pat pie baltajiem cilvēkiem; es zinu viņu paražas un vēl daudzu citu tautu paražas. Es neesmu koks, dzimis stāvēšanai visu mūžu viena vietā, nezinot, kas atrodas aiz nākamā pakalna, jo es esmu Kanims — Kanoe, radīts, lai kustētos šurp un turp, lai ceļotu un izpētītu pasauli krustām un šķērsām.

Li Vana pazemīgi nolieca galvu.

—  Tas ir tiesa. Es visu mūžu esmu ēdusi tikai zivis, gaļu un ogas, dzīvodama sīkā zemes stūrītī. Pat sapņos man nenaca prātā, ka pasaule ir tik plaša, pirms tu nebiji mani nozadzis manai ciltij, lai es gatavotu tev ēdienu un nestu nastas pa bezgalīgam takām. — Viņa piepeši paskatījās vīrā. — Saki, Kanim, — vai šai takai kaut kur ir gals?

—   Nē, — viņš atbildēja. — Mana taka ir tāda pati kā pasaule, tai gala nav nekur. Mana taka ir visa pasaule, un esmu gājis pa to no brīža, kopš kājas spēja mani nest, un iešu līdz pat nāvei. Varbūt mans tēvs un māte ir miruši, bet es jau sen neesmu viņus redzējis un neko ar nebēdāju. Mana cilts ir tāda pati kā tavējā. Tā uzturas vienā vietā — tas ir tālu no šejienes —, bet es nebēdāju par savu cilti, jo es esmu Kanims — Kanoe!

—   Un vai man, Li Vanai, kas esmu tik nogurusi, vajadzēs iet pa tavu taku līdz nāvei?

—   Tu, Li Vana, esi mana sieva, un sieva iet pa vīra taku visur, kur vien iet viņš. Tāds ir likums. Un, ja arī tāda likuma nebūtu, tad tas būtu Kanima likums, jo Kanims ir likumdevējs pats sev un savējiem.

Viņa atkal nolieca galvu, jo cita likuma viņa nepazina kā vien to, ka vīrs ir sievietes pavēlnieks.

—   Nemaz nesteidzies, — Kanims piebrīdināja, kad Li Vana sāka siet siksnās trūcīgo apmetnes iekārtu, gatavodama savu nesamo. — Saule vēl ir karsta, taka ved lejup, un ceļš ir labs.

Viņa paklausīgi pameta darāmo un atkal apsēdās.

Kanims viņu aplūkoja domīga ziņkārē.

—   Tu nekad netupi uz pirkstgaliem kā citas sievietes, — viņš piezīmēja.

—   Nē, — Li Vana atteica. — Tā ir neērti. Tupēdama es nogurstu un nevaru atpūsties.

—   Un kāpēc tu ejot pēdu liec nevis taisni, bet ar pirkstgaliem uz āru?

—   Es nezinu, kāpēc, zinu tikai, ka manas kājas nav tādas kā citām sievietēm.

Kanima acis tīksmīgi iemirdzējās, bet citādi viņš neko neizrādīja.

—   Mati tev ir melni tāpat kā citām sievietēm. Bet vai tu esi ievērojusi, ka tie ir mīksti un smalki — mīkstāki un smalkāki nekā citām?

—   Esmu ievērojusi, — Li Vana strupi atteica, jo viņai nepatika šāda sīka viņas sievišķīgo trūkumu analizē.

—   Jau gads, kopš es aizvedu tevi no tavas cilts, — viņš turpināja, — bet tu arvien vēl esi tikpat bikla un baidies no manis tāpat kā toreiz, kad es pirmoreiz uz tevi paskatījos. Kāpēc tā?

Li Vana papurināja galvu.

—        Es baidos 110 tevis, Kanim, tu esi tik liels un tik svešāds. Bet arī pirms tam, kad tu uz mani paskatījies, es baidījos no visiem jaunajiem vīriešiem. Es nezinu… nemāku pateikt… tikai man ir tāda sajūta, it kā es nebūtu piemērota viņiem, it kā …

—   Nu, nu, — Kanims nepacietīgi skubināja.

—   It kā viņi nebūtu no manas sugas.

—       Ne no tavas sugas? — viņš gausi atkārtoja. — Bet kāda tad ir tava suga?

—   Es nezinu, es … — Viņa apjukusi nopurināja galvu.

—  Es nemāku izteikt vārdos, kā es to izjūtu. Es biju tāda kā sveša. Es nelīdzinājos citām meitenēm, kas koķetēdamas vilināja jauniešus. Es tā nespēju uzvesties. Man šķita, ka tas ir nepareizi, ka tas ir pat slikti.

—       Saki — ko tu atceries pašu pirmo? — Kanims negaidīti noprasīja.

—   Pauvakānu, savu māti.

—   Bet vēl agrāk, pirms Pauvakānas?

—   Neko citu.

Bet Kanims, ar skatienu urbdamies Li Vanas acis, iespiedās viņas dvēseles slēptākajās dzīlēs un redzēja to svārstāmies.

—   Padomā, Li Vana, padomā labi cieši! — viņš uzstāja.

Li Vana stomījās, un acis tai bija žēlabainas un lūdzošas, taču viņa griba ņēma virsroku un rautin izrāva no viņas lūpām negribīgus vārdus.

—       Bet tie bija tikai sapņi, Kanim, agrās bērnības nelāga sapņi — kā ēnas no lietām, kuru nemaz nav. Tā kādreiz suņi, gulēdami siltā saulītē, kaut ko redz sapņos un žēli smilkst.

—       Pastāsti man, — viņš pavēlēja, — par to, kas bija pirms Pauvakānas, tavas mātes.

—   Es visu esmu aizmirsusi, — viņa turējās pretī.

—   Bērns būdama, es sapņoju nomodā, ar vaļējām acīm dienas laikā, bet, kad es stāstīju par visu dīvaino, ko esmu redzējusi, mani izsmēja, un citi bērni baidījās un vairījās no manis. Bet, ja es par to, ko esmu redzējusi, stāstīju Pauvakānai, viņa mani izbāra un teica, ka tie esot slikti sapņi; viņa mani pēra arī. Man liekas, 'tā bija slimība, tikpat kā krītamā kaite, kas uzbrūk veciem vīriem; ar laiku es atveseļojos un vairs nesapņoju. Bet tagad … es vairs nevaru atcerēties, — viņa satrauktā mulsā spieda roku pie pieres, — tie ir kaut kur te, bet es tos nespēju atrast, tikai vienu …

—  Tikai vienu … — Kanims atkārtoja, viņu uzmundrinādams.

—  Tikai vienu redzējumu. Bet tu smiesies par tā aplamību, tas ir tik neticams.

—   Nē, Li Vana. Sapņi paliek sapņi. Varbūt tie ir atmiņas par citām dzīvēm, ko esam dzīvojuši. Es reiz esmu bijis alnis. Pēc tā, ko esmu redzējis un dzirdējis pa sapņiem, noteikti ticu, ka esmu bijis alnis.

Kaut gan Kanims pūlējās neko neizrādīt, skaidri bija manāma viņa augošā nepacietība, taču Li Vana, cenzdamās sameklēt vārdus, ar kuriem attēlot redzēto, nekā nepamanīja.

—   Es redzu sniegkupenām klātu klajumu starp kokiem, — viņa iesāka, — un pāri sniegam stiepjas pēdu sliede — tur kāds cilvēks ar mokām rāpojis uz cejiem, balstīdamies uz rokām. Un es redzu ari šo cilvēku sniegā, un šķiet, ka skatos viņā pavisam tuvu. Viņš nav līdzīgs īstam cilvēkam, jo viņam ir mati uz sejas, daudz matu, un šie mati, kas klāj viņa seju un galvu, ir dzelteni ka zebiekstes vasaras akots. Acis viņam aizvērtas, bet tās atveras un meklējot raugās apkārt. Tās ir zilas kā debesis, tās ielūkojas manī un tad vairs neko nemeklē. Un viņa rokas sakustas — lēni, it kā aiz vārguma, un es jūtu …

—  Jā, — Kanims piesmakušā čukstā paskubināja. — Tu jūti?…

—  Nē! Ne! — Li Vana steigšus atsaucas. — Es neko nejūtu. Vai tad es teicu, ka jūtu? Es tā nedomāju. Nevar taču būt, ka es varētu tā domāt. Es redzu, es vienigi redzu, un tas arī ir viss, ko es redzu, — cilvēks sniegā, acis zilas kā debess un mati kā zebiekstes spalva. Esmu to skatījusi daudz reižu, un allaž tas ir viens un tas pats — cilvēks sniegā …

—  Bet vai pati sevi tu redzi? — Kanims jautāja, paliecies uz priekšu, un cieši raudzījās Li Vanā. — Vai esi kādreiz redzējusi sevi kopā ar šo cilvēku sniegā?

—   Kā es varētu redzēt pati sevi? Vai tad es neesmu īstenībā?

Kanima muskuļi atslāba, un viņš ērti atzvila atpakaļ ar līksmu apmierinātības izteiksmi acīs, kuras gan pavērsa sānis, lai sieva tās nepamanītu.

—      Es tev paskaidrošu, Li Vana, — viņš apņēmīgā tonī sacīja. — Kad tu visu to redzēji, tu kādā iepriekšējā dzīvē biji putniņš, mazs putniņš, un šīs atmiņas tev saglabājušās vēl tagad. Tur nav nekā neparasta. Es kādreiz esmu bijis alnis, un mans tēva tēvs pēc nāves kļuva par lāci—• tā teica šamanis, bet šamanis taču nemelo. Tā mēs pa dievu taku pārejam no dzīves uz dzīvi, un vienīgi dievi to visu zina un saprot. Sapņi un sapņu ēnas — tās ir atmiņas, nekas vairāk, un suns, kas piesaulē pa miegam smilkst, neapšaubāmi atceras agrākās dzīves notikumus. Āre, Bašs kādreiz ir bijis karavīrs. Esmu cieši pārliecināts, ka viņš ir bijis karavīrs.

Kanims pasvieda sunim kaulu un piecēlās.

—  Celies, posīsimies. Saule gan vēl ir karsta, bet vēsāks jau arī vairs nekļūs.

—  Un baltie cilvēki — kādi viņi ir? — Li Vana, saņēmusi drosmi, ievaicājās.

—  Tādi paši kā es un tu, — viņš atbildēja, — tikai viņu āda nav tik tumša. Tu būsi pie viņiem, pirms vēl diena izdzisīs.

Kanims piesēja guļamo pārsegu pie sava simt piecdesmit mārciņu smagā saiņa, notriepa seju ar šķidriem māliem un apsēdas atpūsties, kamēr Li Vana būs apkrāvusi suņus. Olo sarāvās čokurā, redzēdams rungu viņas rokās, un bez kādas pretošanās ļāva sev piesprādzēt vairāk nekā četrdesmit mārciņu smago saini. Bet Bašs bija neapmierināts un nikns, kad viņam ar varu uzsēja nastu, viņš, nespēdams valdīties, ņurdēja un rūca. Kamēr Li Vana savilka siksnas ciešāk, suns bozās un ņirdza zobus, mezdams uz viņu ļaunus skatienus te no sāniem, te atpakaļ pār plecu. Kanims pasmējās un piebilda:

—  Vai es neteicu, ka viņš reiz bijis dižs karavīrs?

Šīs zvērādas aizies par dārgu cenu, — viņš piemetināja, aplikdams ap galvu nesamo siksnu un itin viegli paceldams savu saini no zemes. — Dārgu cenu. Par šādām mantām baltie cilvēki labi maksā, jo viņiem nav laika medīt un viņi ir vārīgi pret aukstumu. Drīz mēs dzīrosim, Li Vana, tā, kā tu vēl neesi dzīrojusi nevienā no iepriekšējām dzīvēm.

Viņa kaut ko nomurmināja, pateicīga un atzinīga par sava kunga visžēlīgo labvēlību, uzmeta plecos siksnas un salīka zem nastas svara.

—      Kad es nākamreiz piedzimšu, es vēlētos piedzimt

par balto cilvēku, — Kanims noteica un sāka vienmērīgi soļot pa taku, kas veda lejup dziļā aizā.

Kanimam cieši pa pēdām sekoja suņi, Li Vana gāja pēdējā. Tomēr domas viņai kavējās tālumā, aiz Ledus kalniem austrumu pusē, sīkajā zemes stūrītī, kur pagājusi viņas bērnība. Li Vana atcerējās, ka jau bērnu dienās viņu bija uzlūkojuši par tādu dīvainu, it kā viņai būtu kāda kaite. Nu jā, viņa taču mēdza redzēt sapņus ar vaļējām acīm, un par tiem redzējumiem, ko pastāstīja, dabūja gan rājienus, gan brāzienus, līdz pēdīgi ar gadiem šie sapņi izbeidzās. Taču ne pavisam. Kad Li Vana bija pieaugusi, viņa vairs nesapņoja nomodā, bet miegā murgi viņu neatstāja, un dažu nakti meitene nomocījās kā ar lietuvēnu, skatīdama netveramas ēnas, neskaidras un nesakarīgas. Saruna ar Kanimu bija Li Vanu satraukusi, un visu laiku, soļodama pa taku, kas līkumoja lejup pa ūdensšķirtnes grēdu nogāzi, viņa domās kavējās pie saviem fantastiskajiem sapņu redzējumiem.

—  Atvilksim elpu, — teica Kanims, kad viņi pusceļā bija šķērsojuši galveno strautu.

Viņš pieslēja savu nastu uz klints izciļņa, nobraucīja no pieres nesamo siksnu un apsēdās. Li Vana atsēdās viņam līdzās, un abi suņi elsodami izlaidās zemē tiem blakus. Pie kājām viņiem burbuļoja no pakalniem plūstošā ledaina urga, bet ūdens tajā bija duļķains un neskaidrs, it kā pēc zemes nobrukuma.

—   Kāpēc tā? — Li Vana jautāja.

—  Tāpēc, ka baltie cilvēki rok zemi. Ieklausies! — Kanims pacēla roku, un viņ'a saklausīja gan lāpstu un kapļu šķindēšanu, gan arī cilvēku balsis. — Viņi ir traki aiz zelta un rokas bez mitas, lai to sameklētu.' Zelts? Tas ir dzeltens, to atrod zemē, un viņi to uzskata par milzu vērtību. Ar zeltu mēro arī cenas.

Bet Li Vanas apkārt klīstošās acis bija kaut ko ievērojušas, un viņa vairs nemaz neklausījās. Dažus jardus zemāk, pa daļai jaunu eglīšu zaru aizsegts, zvilnēja baļķu cirtnis, un pāri tam slīga velēnu jumts. Li Vana nodrebēja, un visi sapņu tēli sarosījās un samudžinājās viņas galvā.

—   Kanim, — viņa čukstēja it kā drudžaina priekšnojautā, — Kanim, kas tas ir?

—   Ta ir baltā cilvēka tipi, tajā viņš ēd un guļ.

401

Viņa to alksmīgi vēroja, ar vienu skatienu aptverdama

26 — Džeks Londons — I sēj.

tas vērtīgas īpašības, un atkal notrīsēja nesaprotama satraukumā.

—  Tur vajag būt silti sala laikā, — viņa teica skaļā balsī, juzdama, ka no lūpām grasās raisīties kādas svešādas skaņas. Viņa juta nepieciešamību tās izrunāt, taču neuzdrīkstējās, un tai brīdī Kanims teica:

—  To sauc par būdu.

Li Vanas sirds sparīgi salēcās. Šīs skaņas! Tieši tās pašas skaņas! Pēkšņās izbailēs viņa pavērās apkārt. Kā viņa varēja zināt šo svešo vārdu, ne reizi to vēl nedzirdējusi? Kā tas var būt? Un tad pēkšņi — pusizbīlī un puslīksmē — Li Vana pirmoreiz mūžā atskārta, ka sapņi tai pateikuši priekšā kaut ko saprotamu un nozīmīgu.

—   Būda, — viņa klusu atkārtoja. — Būda.

Nesakarīgu sapņu tēlu jūklis uzvirmoja viņas galvā,

viņai uznāca reibonis un sirds vai stājās pukstēt. Ēnas un rēgaini priekšmetu atveidi, neizprotamas asociācijas plūsmoja un virpuļoja viņā, un velti viņa pūlējās tās uztvert un apjēgt. Li Vana nojauta, ka šajā atmiņu burzmā meklējama visu noslēpumu atslēga; ja tikai viņa spētu to satvert un saturēt ciet, viss acumirklī kļūtu skaidrs un vienkāršs …

O, Kanim! Ak, Pauvakāna! Ak, rēgi un tēli, — kas tad tas?

Viņa pavērsās pret Kanimu mēma un dreboša, savu sapņu tēlu neprātīgā burzguļa pievārēta. Viņa jutās vārga un slima, klausīdamās valdzinošajās skaņas, kas brīnumainos ritmos viļņoja šurp no būdas.

—  Aha, vijole, — Kanims, rādīdams savu gudrību, nevērīgi izmeta.

Li Vana pat nesaklausīja šos vārdus, jo augoša aizgrābtībā viņai šķita, ka nupat, nupat viss pēdīgi kļūs skaidrs. Tūdaļ, tūdaļ! — viņa domāja. Pēkšņi it kā migla aizplīvuroja viņas acis, un pa vaigiem sāka ritēt asaras. Noslēpums sāka atsegties, bet viņu pašu pārvarēja vārgums. Kaut nu viņa spētu noturēties pietiekami ilgi! Kaut nu … bet zeme visapkart piepeši it kā salocījās un sačokurojās, un pakalni sāka šūpoties visgarām debess malai; Li Vana pietrūkās kājās un iekliedzās: — Tēti! Tēti!— Bet tad saule sagriezās virpulī, negaidot uzvēlās tumsa, un Li Vana visā garuma nogāzās starp akmeņiem ar seju lejup.

Kanims pieliecās pārbaudīt, vai smaga nasta krītot nav

pārlauzusi sievai sprandu, tad atvieglots nomurdēja kaut ko un sāka Li Vanu apšļākt ar ūdeni no strauta. Viņa lēnām atžilba un, saraustīti elsodama, pacēlās sēdus.

—   Nav labi, ja karsta saule spīd uz galvas, — Kamīns aizrādīja.

Li Vana atbildēja:

—   Nē, nav gan labi, un arī nasta mani ir nomocījusi.

—   Mēs ierīkosim apmetni tā paagrāk, lai tu varētu labi izgulēties un atgūt spēkus, — viņš laipni teica. — Un, ja mēs tūdaļ iesim tālāk, tad ātrāk tiksim pie gulēšanas.

Li Vana, ne vārda neteikusi, paklausīgi pieslējās kājās un grīļodamās uztramdīja suņus. Viņa mehāniski pieskaņojas vīra vienmērīgajai gaitai un, tikko uzdrošinādamās ievilkt elpu, sekoja tam garām būdai. Taču no turienes vairs neviļņoja nekādas skaņas, kaut gan durvis stāvēja vaļa un no skārda dūmeņa mutuļodama cēlās dūmu strūkla.

Strauta līkumā viņi uzdūrās kādam cilvēkam ar baltu ādu un zilām acīm, un Li Vana uz mirkli skatīja savā priekšā kādu citu cilvēku sniegā. Tomēr redzējums bija miglains, jo no visa pārdzīvotā sieviete bija slāba un gurdena. Taču viņa ziņkārīgi apskatīja šo cilvēku, un arī Kanims apstājās, lai pavērotu tā darbu. Vīrietis skaloja granti lielā, plakanā bļoda, turēdams to ieslīpi un riņķveidīgi kustinādams. Kamēr abi skatījās, vīrietis ar strauju kustību izšļāca ūdeni, un bļodas dibenā platā strēmelē mirguļoja dzeltenais zelts.

—   Šis strauts ir ļoti bagāts, — Kanims teica sievai, kad abi atkal uzsāka ceļu. — Kādreiz es arī sameklēšu šādu strautu, un tad es kļūšu liels vīrs.

Arvien biežāk viņi redzēja gan būdas, gan cilvēkus, un pēdīgi viņu acu priekšā atklājās strauta gultnes galvenā krātuve. Tā bija iznīcības un postažas aina. Zeme visapkārt bija uzvandīta un izkārpīta, it kā te milži būtu cīkstējušies. Malu malās slējās augstu sabērtas smilšu kaudzes, bet starp tam rēgojās lielas bedres, grāvji un dziļi ierakumi, kur biezais zemes slānis bija izrakņāts līdz pamatnes iezim. Strauts te bija zaudējis ierauto gultni, un tā ūdeņi bija gan sapludināti aiz dambjiem, gan sadalīti attekās, gan, milzu ūdensratu pacelti augstās caurulēs, brāzās pa gaisu, no kurienes lāsoja un strūkloja dīķos un lāmās, — tūkstošējādos veidos ūdeņi tika izmantoti cilvēku vajadzībām. Visi koki piekrastes

pakalnos bija nocirsti, bet kailās nogāzes izrobotas un izvagotas ar garām baļķu teknēm un pārbaudes rakumiem. Un viscaur kā milzu skudru pūznis mudžēja cilvēku bari — dubļiem notriepušies, netīri, noskranduši tie kā- paļāja pašu izraktajās bedrēs iekšā un ārā, kā lieli vaguli rāpoja gar ūdens novada kanāliem, sviedriem noplūduši, pūlējās ap smilšu kaudzēm, tās nemitīgi pārsijādami, — cik tālu vien acis sniedza, visur kūņojās cilvēki, pat pakalnu virsotnēs, rakādami, plosīdami un kašādami dabas sej u.

Li Vana bija gluži pārbijusies no visas šīs ņurdzas.

—   Šie cilvēki taču ir traki, — viņa teica Kanimam.

—   Nav ko brīnīties. Zelts, ko viņi rneklē, ir varens spēks,- — viņš atbildēja. — Tas ir visvarenākais spēks pasaulē.

Stundām ilgi viņi ar grūtībām virzījās uz priekšu caur šo alkatības haosu, Kanims — visu vērodams ar mērķtiecīgu interesi, Li Vana — izvārguši un vienaldzīga. Viņa apzinājās, ka ir bijusi uz noslēpuma atklāsmes robežas, juta, ka visu laiku tuvojas šai atklāsmei, taču pārdzīvotais sasprindzinājums sievieti bija novārdzinājis, un viņa inerti gaidīja to, kam jānotiek, nezinādama, kas tas būs. Ik uz soļa jutekļi uztvēra neskaitāmus jaunus iespaidus, 1111 kajrs no tiem deva trulu impulsu pārmocītajai iztēlei. Kaut kur Li Vanas apziņas dzīlēs kādas stīgas atsaucīgi ievibrējās par atbildi visam, kas brāzmoja apkārt, atmiņā atblāzmoja atceres par kaut ko sen aizmirstu, ne jau sapņos skatītu; viņa to atskārta kūtrā apātijā un sirds dziļumos skuma par šo bezjūtibu, taču nejaudāja rast sevī gara spriegumu, lai spētu visu notiekošo domās aptvert un izprast. Ta nu Li Vana gurdi vilkās pa sava pavēlnieka pēdām, un viņai atlika vienīgi gaidit, kamēr notiks tas, kam — to viņa droši zināja — kaut kur kaut kādā veida bija jānotiek.

Pēdīgi izlauzies no cilvēka uzspiestā negantā jūga, pēc smagā darba piegružots un duļķains, strauts atkal bija atgriezies ierastajā gultnē un laiski viļņoja caur līdzenām pļavām un koku skupsnām pa ieleju, kas, tuvojoties deltai, pletās arvien platāka. Šeit «bagatās smiltis» izbeidzās, un cilvēki te uzkavēties nekāroja, jo dāsns guvums vilināja citur. Un šeit, apstājusies, lai ar spieķi paskubinātu Olo, Li Vana izdzirda sudrabaini skanīgus sievietes smieklus.

Pie būdas sēdēja sieviete ar balti rožainu seju kā bērnam un līksmi, dzidri smējās par atbildi tam, ko, durvīs stāvēdama, bija teikusi otra sieviete. Sēdošo sievieti viļņiem vien apņēma vesels mākulis tumšu, valgu matu, kas garoja saules siltumā.

Uz mirkli Li Vana palika stāvam kā piekalta. Pēkšņi viņu apžilbināja it kā spožs uzliesmojums, šķita, ka apziņā kaut kas nokrakstot pašķirtos; vienā mirklī acu priekšā izgaisa pie būdas sēdošā sieviete, izgaisa pati būda, stalto priežu stumbri, izrobotā apvāršņa līnija, un Li Vana skaidri ieraudzīja citu sievieti, citas saules apmirdzētu, — šī sieviete sukāja savu melno matu mākuli un sukādama dziedāja. Li Vana saklausīja dziesmas vārdus, saprata tos un atkal bija bērns. Viņu satricināja skaidrais redzējums, kurā sakusa un savienojās visi murgainie sapņi, visas rēgainās ēnas bija pieņēmušas pierastus apveidus un viss kļuvis skaidrs, saprotams un patiess. Li Vanas gara acu priekšā aizslīdēja neskaitāmas ainas, dīvaini notikumi, koki, puķes, cilvēki. Viņa tos visus redzēja un visus pazina.

—   Toreiz, kad tu biji putniņš, mazs putniņš, — ierunājās Kanims, kas nebija nolaidis no viņas urbīgo skatienu.

—   Toreiz, kad es biju mazs putniņš, — Li Vana nočukstēja tik klusu, ka viņš tikko spēja saklausīt. Un, noliekdama galvu zem nesama siksnām un atkal uzsākdama vienmērīgo gaitu pa taku, viņa apzinājās, ka melo.

Viss šķita tik dīvaini, ka patlaban notiekošais kļuva nereāls. Vēl jūdzi garais gājiens un apmetnes ierīkošana strauta malā likās kā murgaina dēka. Li Vana izvārīja gaļu, pabaroja suņus, atsaitēja saiņus — un visu to darīja kā pa sapņiem; viņa atjēdzās tikai tad, kad Kanims sāka risināt turpmākā ceja plānus.

—   Klondaika ietek Jukonā, — viņš runāja. — Tā ir varena upe, vēl varenāka nekā Makenzija, ko tu jau pazīsti. Tad mēs abi, tu un es, aiziesim līdz Jukonas fortam. Ar suņiem ziemas laikā ceļš ilgst divdesmit miegus. Tālāk mēs dosimies gar Jukonu uz rietumiem — vienu simtu miegu, divus simtus — nezinu, neesmu dzirdējis. Tas ir ļoti talu. Un tad mēs nonāksim pie jūras. Tu nezini, kas ir jūra, es tev pastāstīšu. Cik liels ir ezers pret salu, tik liela ir jūra pret zemi, visas upes ietek jūrā, un tai nekur nav gala. Es esmu redzējis jūru pie Hudzona līča, tagad man tā jāredz pie Aļaskas krastiem. L'n tad mēs ar milzum lielu laivu brauksim pa jūru, tu un es, Li Vana, vai arī ceļosim pa sauszemi gar krastu — daudzus simtus miegu. Bet, kas būs tālāk, to es nezinu, zinu tikai, ka esmu Kanims, Kanoe, ceļotājs, kas tālu izstaigājis visas zemes malas.

Li Vana sēdēja un klausījās, un sirds sažņaudzās, iedomājoties šo bezgalīgo ceļojumu nezināmās mežonīgās tālēs.

— Tas ir grūts ceļš. — Vairāk viņa neko neteica un palika sēžam, skumjā vienaldzībā noguldījusi galvu uz ceļiem.

Te Li Vanai iešāvās prāta lieliska ideja, nu tik brīnumaina, ka viņai pat vaigi aizsvilās. Viņa noskrēja lejup pie urgas un nomazgāja no sejas sakaltušo māla kārtu. Kad ūdens līmenis pārstāja virmot, sieviete ilgi raudzījās savā spoguļattēlā; taču saule un vēji bija darījuši savu, un viņas sejas āda bija raupja un bronzaini brūna, nevis samtaini maiga kā bērnam. Tomēr ideja bija lieliska un kveldināja Li Vanu arī vēl tad, kad viņa atlaidās blakus vīram zem vāverādu pārsega.

Viņa gulēja nomodā, raudzīdamās debesu zilgmē un gaidīdama, līdz Kanims ieslīgs pirmajā ciešajā nomidzī. Kad tas pēdīgi bija noticis, Li Vana lēnām un piesardzīgi izslīdēja no segas apakšas, sačubināja to ap vīra augumu un piecēlās. Sievietei sperot nākamo soli, Bošs nikni ieņurdējās. Viņa to labinot uzrunāja un pameta ašu skatienu uz vīru. Taču Kanims krāca pilnā sparā. Tad Li Vana pagriezās un ātriem, klusiem soļiem traucās pa taku atpakaļ.

Misis Evelina van Vika patlaban gatavojās likties gulēt. Apnikusi pildīt augstākās sabiedrības uzliktos pienākumus, apnikusi savas bagātības un laimīgi kļuvusi atraitne, viņa bija atbraukusi uz Ziemeļzemi, lai nodotos saimniekošanai omulīgā būdiņā zeltraktuvju iecirkņa malā. Te nu viņa, savas draudzenes un līdzdalībnieces Mirtlas Gi- dingsas rosināta un pabalstīta, spēlēja dzīvi pie. dabas krūts, izsmalcinātā aizrautībā iztēlodamās pirmatnējo mežonību.

Viņa ilgojās atbrīvoties no paaudzēm ilgi kultivētā salonu izlases publikas dzīves veida un kāroja atgūt saikni ar zemi, ko viņas senči jau sen bija zaudējuši. Misis van

Vikai patika ierosīt sevi garastāvokļus un jūtoņas, ko viņa naivi iedomājās par tipiskām akmenslaikmeta cilvēkiem, un arī patlaban, sakārtodama matus naktsguļai, viņa kavēja sev laiku, iztēlodamās mīlas atklāšanas ainas paleolītā. Kā detaļas figurēja galvenokārt alu mītnes ar sadauzītu smadzeņkaulu grēdām, papušķojumam noderēja asinskāri plēsoņas, spalvaini mamuti un divkaujas ar rupji atskaldītu kramakmens šķembu nažiem. Ak, kas tās bija par aizraujošām izjūtām! Bet, kad Evelina van Vika starp drūmām mūžamežu kolonādēm slapstījās no sava zvērādās ģērbtā, slīppierainā pielūdzēja pārāk karstasinīgās uzmācības, piepeši bez kāda pieklājības klauvējiena atvērās būdas durvis un ienāca zvērādās ģērbta mežonīga, pirmatnēja sieviete.

—  Ak dievs!

Ar lēcienu, kas būtu darījis godu pat alu sievietei, mis Gidingsa patvērās drošībā aiz galda. Taču misis van Vika drosmīgi aizstāvēja kaujas lauku. Viņa ievēroja, ka ienācēja ir ārkārtīgi satraukta, un ar žiglu skatienu pār plecu pārliecinājās, ka atkāpšanās ceļš līdz guļvietai ir brīvs, bet tur zem spilvena atradās liels kolts.

—   Esi sveicināta, ak, Sieviete ar Brīnišķīgajiem Matiem, — Li Vana teica.

Taču viņa to teica savā valodā — valodā, kāuā runāja vienīgi sīkajā zemes stūrītī, — un svešās sievietes viņu nesaprata.

—   Vai man neaiziet pēc palīgiem? — mis Gidingsa šļupstēja.

—   Man šķiet, šī nabaga radībiņa ir nekaitīga, — misis van Vika atteica. — Bet tu apskati viņas zvērādu drānas, kaut arī tās ir noskrandušas, ceļojot nonēsātas un tamlīdzīgi. Tik tiešām unikāls eksponāts. Es tās nopirkšu savai kolekcijai. Iedod, lūdzu, manu maisiņu, Mirtla, un sagatavo svarus.

Li Vana vēroja viņas lūpu kustības, tomēr vārdu jēgu nespēja izlobīt, un tad viņa pirmo reizi, mocīdamās neziņā un nespēdama izšķirties, aptvēra, ka viņām abām nav itin nekādas iespejas sazināties.

Kaismīgi izjuzdama savu mēmumu, Li Vana plaši iepleta rokas un iekliedzās:

—  Ak, sieviete, tu esi rnana māsa!

Asaras viņai ritēja pa vaigiem, tik ļoti viņa tiecās pēc tuvības ar šīm sievietēm, un aizlūstošā balss liecināja par bēdām, ko viņa neprata izteikt. Mis Gidingsa sāka trīcēt, un pat misis van Vika juta satraukumu.

—   Es gribu dzīvot tā, kā dzīvojat jūs. Jūsu ceļi ir mani ceļi, un lai mūsu ceļi ietu kopā. Mans vīrs ir Kanims, Kanoe, viņš ir liels, viņš man ir svešs, un es baidos no viņa. Viņa taka ir visa pasaule, un gala tai nav, bet es esmu nogurusi. Mana māte bija līdzīga tev, viņai bija tādi mati kā tev un acis arī. Toreiz dzīve man bija jauka un saule spīdēja silti.

Viņa pazemīgi noslīga ceļos un nolieca galvu pie misis van Vikas kājām. Taču misis van Vika, Li Vanas kaismes sabiedēta, pakāpās atpakaļ.

Li Vana piecēlās kājās un aizelsdamās centās kaut ko pateikt. Taču neklausīgās lupas nespēja izveidot vārdus, kas izteiktu to, ko viņa izjuta, — ka viņa ir piederīga pie šo sieviešu cilts.

—   Vai pārdot? Tu pārdot? — misis van Vika prašņāja, pēc augstāk situētu cilvēku paražas sākdama runāt lauzītā šejieniešu žargonā.

Lai parādītu, ko vēlas, misis van Vika piedūrās Li Vanas noskrandušajām zvērādām un tad iebēra trauciņā mazliet zelta smilšu. Viņa pamaisīja smiltis un kārdinādama ļāva dzelteni vizošajām strūkliņām sijāties caur pirkstiem. Taču Li Vana redzēja vienīgi šos pirkstus, baltus kā piens, skaisti veidotus, rožaino, dārgakmeņiem līdzīgo nagu galos pavisam tieviņus. Viņa pastiepa līdzās savu roku, sastrādātu un tulznainu, un sāka raudāt.

Misis van Vika nekā nesaprata.

—   Zelts, — viņa drosmināja. — Labs zelts! Vai pārdot? Vai mainīt pret mainīt? — Un viņa atkal pieskārās Li Vanas zvērādu apģērbam. — Cik gribi? Vai pārdot? Cik gribi? — viņa tincināja, braucīdama zvērādu pret spalvu, lai pārbaudītu ar dzīslām sašūto vīli.

Tomēr Li Vana bija tikpat kurla, cik mēma un svešās sievietes runai neveltīja nekādu vērību. Neveiksmes apziņa viņu bija satriekusi. Kā pierādīt savu vienlīdzību šīm sievietēm? Jo Li Vana zināja, ka ir no vienas cilts ar tām, ka viņas ir asinsmāsas. Li Vanas acis satraukumā šaudījās apkārt pa istabu, ievērodamas gan mīkstos aizkarus gar sienām, gan sieviešu tērpus, gan ovālo spoguli un smalkos tualetes nieciņus zem tā. Šie priekšmeti viņai šķita kā spoki, jo tādus viņa jau kādreiz bija redzējusi, un, kad Li Vana tos uzskatīja, viņas lūpas gluži neviļus veidoja vārdus, kas drebēdami lauzās no rīkles. Te viņā uzdzirkstīja kāda doma, un viņa tūdaļ sasparojās. Jābūt mierīgai. Jāvalda pār sevi, jo šoreiz nedrīkst būt nekādu pārpratumu, citādi… Li Vana sadrebinājās, apspiezdama asarainas elsas, un saņēmās.

Viņa uzlika roku uz galda.

—   Galds, — viņa skaidri un uzsvērti izrunāja. Un vēlreiz atkārtoja: — Galds.

Li Vana palūkojās uz misis van Viku, un tā apstiprinoši pamāja. Li Vana aizelsās sajūsmā, taču piespieda savu gribu paklausīt un savaldījās.

—   Pavards, — viņa turpināja. — Pavards.

Ar katru misis van Vikas apstiprinošo galvas mājienu Li Vanas sajūsma auga augumā. Brīžam stomīdamās un apklusdama, brīžam runādama drudžainā steigā — cik gausi vai ātri laimējās atcerēties aizmirstos vārdus —, viņa virzījās pa būdu šurp un turp, nosaukdama priekšmetu pēc priekšmeta. Pēdīgi viņa apklusa un izcīnītas uzvaras apziņa palika stāvam, stalti izslējusies, ar atmestu galvu, nepacietīgi gaidīdama atzinību.

—   Kaķis, — misis van Vika smiedamās teica un izsauca pa balsieniem, kā to dara bērnudārzā: — Ka ķis pe-li no-ķē-ris.

Li Vana svinīgi palocīja galvu. Nu pēdīgi šīs sievietes sāka viņu saprast. No šīs domas asinis saskrēja viņas bronzas krāsas vaigos, un viņa smaidīdama sāka jo sparīgāk māt ar galvu. ,

Misis van Vika pagriezās pret biedreni.

—  Jādomā, kādā misijā sagrābājusi šādas tādas valodas drumstalas un nu atnākusi palielīties.

—   Protams, — mis Gidingsa nospurcās. — Kāda muļķī te! Kavē tikai mums miegu ar savu plātīšanos.

—   Bet es tomēr gribu dabūt šo virsjaku, kaut arī novalkāta, tā tomēr ir meistarīgi darināta — lielisks pa- raugeksemplārs. — Viņa atkal pievērsās viešņai. — Mainīt pret mainīt? Tu! Mainīt pret mainīt? Cik gribi? Nu? Nu paklau — cik gribi?

—  Varbūt viņa vēlētos kādu kleitu vai ko tamlīdzīgu, — mis Gidingsa ierosinaja.

Misis van Vika piegāja Li Vanai cieši klāt un ar zīmēm rādīja, ka grib mainīt savu apmetni pret viņas virsjaku. Lai būtu labāk saprotams, viņa satvēra Li Vanas roku un piespieda to pie mežģīnēm un lentītēm virs savām kuplajām krūtīm, bružādama viņas pirkstus pa audumu, lai taču sajūt, cik tas mīksts. Dārgakmeņiem rotātais tan- renītis, ar ko apmetņa šķēlums bija vaļīgi sasprausts, at- spruka vaļā, un tērpa priekšdaļa vienā pusē pavērās, atsegdama stingru, baltu, bērna mutītes neskartu krūti.

Misis van Vika aukstasinīgi novērsa nekārtību, bet Li Vana, skaudri iekliegdamās, sāka raustīt un plēst sava kažokādas krekla priekšpusi, līdz atklājās viņas krūtis — tikpat stingras un baltas kā Evelinai van Vikai. Kaut ko nesakarīgu murminādama un strauji žestikulēdama, viņa centās pierādīt šīm sievietēm, ka ir tām radniecīga.

—  Jauktene, — misis van Vika piezīmēja. — Es jau tā spriedu pēc viņas matiem.

Mis Gidingsa šķebīgi nokratīja roku.

—   Lepojas ar sava tēva balto ādu. Cik pretīgi! Iedod viņai kaut ko, Evelin, un liec, lai iet prom.

Taču otra sieviete nopūtās.

—   Nabaga radībiņa, gribētos viņai kaut kā palīdzēt.

Ārpusē grants nošvīkstēja zem smagu kāju soļiem. Būdas durvis tika plaši atrautas vaļā, un telpā stalti iesoļoja Kanims. Mis Gidingsa, šķizdama jau nāvi zobu galā, spalgi iebrēcās, bet misis van Vika viesi sagaidīja savaldīgi.

—   Ko tu vēlies? — viņa vaicāja.

—   Kā klājas? — Kanims tūdaļ pieklājīgi atbildēja, tai pašā laikā norādīdams uz Li Vanu. — Pēc savas sievas.

Viņš pastiepa roku, bet Li Vana to atgrūda.

—   Runā, Kanim! Pasaki viņām, ka es esmu …

—   Pauvakānas meita? Nē, kāda gan viņām gar to daļa? Labāk jau pateikšu viņām, ka tu esi slikta sieva, jo aiz- lavījies no vīra guļvietas, kad tam miegs bija slēdzis acis.

Viņš atkal pasniedzās pēc Li Vanas, bet tā aizbēga no viņa pie misis van Vikas, lūgdamās nokrita tai pie kājām un tiecās apskaut tās ceļus. Tomēr lēdija pakāpās atpakaļ un ar skatienu deva Kanimam atļauju. Viņš satvēra Li Vanu aiz padusēm un piecēla kājās. Viņa pretojās izmisīgā neprātā, līdz Kanima krūtis aiz piepūles sāka smagi cilāties un abi cīnīdamies bija aizriņķojuši līdz pusistabai.

—   Laid mani vaļā, Kanim! — Li Vana šņukstēja.

Bet viņš žņaudza sievas rokas locītavu, līdz viņa pārstāja pretoties.

—    Mazais putniņš ir atcerējies pārāk daudz, un no tā rodas nepatikšanas, — viņš iesāka.

—    Bet es taču zinu! Es zinu! — viņa to pārtrauca. — Es redzu cilvēku sniegā, tik skaidri kā nekad agrāk es redzu viņu rāpojam uz ceļgaliem un balstāmies uz rokām. Bet mani, mazu bērniņu, viņš nes uz muguras. Un tas notika pirms Pauvakānas un pirms tā laika, kad es sāku dzīvot sīkajā zemes stūrītī.

—    Lai arī tu zini, — viņš atbildēja, ar varu vilkdams sievu uz durvju pusi, — tomēr tu nāksi man līdzi gar Jukonu un visu aizmirsīsi.

—    Nekad es neaizmirsīšu! Tik ilgi, cik ilgi mana āda būs balta, es to atcerešos!

Viņa izmisumā ieķērās durvju stenderē un pēdējo reizi, palidzību lūgdamās, pavēras Evelinā van Vikā.

—  Tad es piespiedīšu tevi aizmirst, es, Kanims, Kanoe! Viņš atrāva Li Vanas pirkstus no stenderes un kopā ar viņu izgāja ārā uz takas.

VECO VĪRU SAZVĒRESTĪBA

Kazarmās tiesāja kādu cilvēku, bija paredzams nāves sods. Tas bija vecs vīrs, iezemietis no Baltās Zivs upes, kura ieplūst Jukonā lejpus Lebārža ezera. Šai prāvai sasprindzināti dzīvoja līdzi visa Dausona, kā arī Jukonas novada iemītnieki tūkstoš jūdžu augšup un lejup pa straumi. Kopš laika gala anglosakši — laupītāji uz sauszemes un jūras — mēdz izdot likumus tautām, kuras pakļāvuši, un bieži vien šie likumi ir jo bargi. Taču Imbera prāvā pirmo reizi šķita, ka šie likumi ir nepietiekami un pārāk mīksti. Jau pēc matemātiska aprēķina vien soda mērs, kādu viņam varēja piespriest, nebija taisnīgs. Kāds būs sods, par to šaubu nevarēja būt, tas bija skaidrs pats par sevi; bija paredzams nāves sods, taču Imberain bija tikai viena dzīvība, bet uz viņa sirdsapziņas gulēja desmitiem dzīvību.

īstenībā pie Imbera rokām lipa tik daudzu cilvēku asinis, ka nebija iespējams precīzi uzskaitīt slepkavības, par kurām viņš atbildīgs. Kūpinādami pīpi atpūtas brīžos ceļmalā vai zvilnēdami ap pavardu, vīri bieži mēģināja kaut aptuveni aplēst viņa roku nogalināto cilvēku skaitu. Nelaimīgie slepkavības upuri itin visi bija baltie, nokauti gan pa vienam, gan divatā, gan veselām grupām. Un šīs slepkavības bija tik bezmērķīgas un nepamatotas, ka tās ilgi palika neizdibināms noslēpums karaliskajai jātnieku policijai kā toreiz, kad vēl pastāvēja policijas pārvaldes apgabali, tā vēlāk, kad strauti sāka dot ienākumus un no domīnijas tika atsūtīts gubernators, lai novadam liktu maksāt par tā bagātībām.

Taču vēl lielāks noslēpums bija tas, kāpēc Imbers ieradies Dausonā, lai pats sevi nodotu varas iestādēm. Vēlā pavasarī, kad Jukona krāca un svaidījās zem ledus segas, vecais indiānis nogriezās no ledus takas, kas veda pa upi, un, ar grūtībām uzrāpies krastā, acis blisinādams, palika stāvam uz galvenas ielas. Cilvēki, kam bija gadījies ievērot viņa atnākšanu, liecināja, ka vecais vīrs bijis vārgs un drebelīgs, viņš grīļodamies aizvilcies līdz būv- baļķu grēdai un tur apsēdies. Tā viņš nosēdēja visu dienu, raudzīdamies tieši uz priekšu, kur baltie cilvēki nebeidzamā straumē plūda viņam garām. Daža laba galva, ziņkāri pagriezusies sānis, sastapās ar viņa stīvo skatienu, un ne viena vien piezīme tika veltīta vecajam sivašam ar dīvaino sejas izteiksmi. Vēlāk neskaitāmi cilvēki atce- rējas, ka viņus tūdaļ satraucis indiāņa neparastais izskats, un pēc tam līdz mūža galam lielījās ar savām spējām tūdaļ atklāt visu neikdienišķo.

Tomēr par šā atgadījuma varoni bija lemts kļūt Diken- senam, Mazajam Dikensenam. Mazais Dikensens bija iebraucis šajā novadā ar lieliem sapņiem un pilnu kabatu banknošu, bet līdz ar tām izgaisa arī sapņi, un, lai nopelnītu naudu atpakaļceļam uz Savienotajām Valstīm, viņš bija pieņēmis ierēdņa vietu Holbruka un Meisona mākleru firmā. Būvbaļķu kaudze, uz kuras sēdēja Imbers, atradās tieši pretī Holbruka un Meisona kantora logiem. Pirms došanās pusdienās Dikensens pa logu paraudzījās uz sirmgalvi, un, kad viņš atgriezies no pusdienām, atkal paraudzījās pa logu, vecais sivašs vēl arvien bija turpat.

Dikensens brīdi pa brīdim paskatījās pa logu, un arī viņš pēc tam līdz mūža galam lielījās ar savu apķērību. Viņš bija sīks, romantiski noskaņots jauneklītis un iztēlē salīdzināja veco, nekustīgo pagānu ar visas sivašu cilts dvēseli, kas vēsām acīm noraugās iebrucēju sakšu ordās. Stundas gāja, bet Imbers pozu nemainīja, pat ne par mata tiesu nesavilka kādu muskuli, un Dikensens atminējās citu vīru, kas reiz, stalti saslējies, bija sēdējis nartās galvenās ielas vidū, kur ļaudis staigāja šurp un turp. Visi domāja, ka indiānis atpūšas, bet vēlāk, to aizskāruši, atklāja, ka šis cilvēks ir stīvs un auksts, nosalis dzīvas burzmas pārpilnās ielas vidū. Lai mirušo atlocītu taisnu, tā, ka var iedabūt šķirstā, viņu vajadzēja aizvilkt pie ugunskura un mazliet atkausēt. Dikensens nodrebuļojās, to atcerēdamies.

Mazliet vēlāk Dikensens izgāja uz ietves, lai izsmēķētu cigāru un atvēsinātos, un vēl pēc brītiņa sagadījās, ka nejauši garām gāja Emīlija Trevisa. Emīlija Trevisa bija vienreizēji izsmalcināta, glezna un gracioza, un gan Londonā, gan Klondaikā viņa ģērbās tā, kā pieklājas raktuvju inženiera — miljonāra meitai. Mazais Dikensens nobēdzināja cigāru ārpusē uz palodzes, no kurienes atkal varētu to paņemt, un pacēla cepuri.

Viņi bija kādas minūtes tērzējuši, kad Emīlija Trevisa, palūkojusies pār Dikensena plecu, īsi un klusi iespiedzās. Dikensens pagriezās paskatīties un arī satrūkās. Imbers bija pārnācis pari ielai un nu stāvēja pa gabaliņu — izkaltusi, badaina ēna —, nekustīgo skatienu cieši ieurbis meitenē.

—  Kā tev vajag? — Mazais Dikensens drebošā balsī drosmīgi noprasīja.

Imbers kaut ko noņurdēja un piegāja pavisam klāt Emīlijai Trevisai. Viņš saka to aplūkot pamatīgi un vērīgi, collu pa collai. īpaši ieinteresēts viņš rādījās par Emīlijas Trevisas zīdainajiem, brūnajiem matiem un maigi rožainajiem vaigiem, kas bija vāri samtaini kā tauriņa spārns. Indiānis gāja meitenei apkārt, apskatīdams viņu ar vērtējošu skatienu — gluži ka cilvēks, kas pētī, ka noaudzis zirgs vai kā gatavota laiva. Loka beigās meitenes sārtā auss nokļuva starp viņa aci un vakarīgo sauli, un viņš apstājās, domīgi pētidams tās rožaino caurspīdīgumu. Tad viņš atkal atgriežas pie Emīlijas Trevisas sejas un ilgi, cieši skatījās zilajās acīs. Kaut ko noņurdējis, viņš apņēma ar roku tās augšdelmu starp plecu un elkoni. Ar otru roku pacēlis apakšdelmu, viņš to salieca. Indiāņa sejā parādījās riebuma un neizpratnes grimase, un, nicīgi nogrudzinādamies, viņš ļāva meitenes rokai noslīgt No- murdējis kādus vārdus rīkles balsī, indiānis pagrieza viņai muguru un pievērsās Dikensenam.

Dikensens nesaprata viņa valodu, bet Emīlija Trevisa smējās. Imbers, pieri saraucis, uzrunāja gan vienu, gan otru, bet abi purināja galvu. Viņš jau grasījās iet prcjām, kad Emīlija Trevisa izsaucās:

—   Ei, Džimmij! Panāc šurp!

Džimmijs pienāca no ielas viņas puses. Tas bija garš, lamzīgs indiāņu puisis, ģērbies uzsvērti eiropeiski, ar El- dorado karaļa sombrero galvā. Vārdus meklēdams un rīstīdamies, viņš parunāja ar Imberu. Džimmijs bija sitka, kam par tālākajos novados izplatītajiem dialektiem bija tikai ļoti virspusējas zināšanas.

—   Viņš Baltās Zivs vīrs, — Džimmijs teica Emīlijai Trevisai. — Mans nezināt daudz viņa valodu. Viņam gribēt satikt galveno balto cilvēku.

—   Gubernatoru? — minēja Dikensens.

Džimmijs vēl parunāja ar vīru no Baltas Zivs cilts, un seja viņam kļuva nopietna un apstulbusi.

—  Es domāt, viņam gribēt kapteini Aleksanderu, — Džimmijs paskaidroja. — Viņam teikt, ka nokaut balto vīru, balto sievu, balto zēnu, nokaut daudz baltos cilvēkus. Viņam gribēt mirt.

—   Laikam nenormāls, — Dikensens sacīja.

—   Kā jūs teikt? — Džimmijs prasīja.

Dikensens nozīmīgi piespieda pirkstu pie deniņiem un pagrozīja to.

—  Var būt tā, var būt tā, — Džimmijs atteica un atkal parunāja ar Imberu, bet tas visu laiku tikai taujāja pēc galvenā baltā cilvēka.

Grupiņai pienāca klāt kāds jātnieku policists (Klondai- kas dienestā tie iztika bez zirgiem) un dzirdēja Imbera atkārtoti izteikto vēlēšanos. Policists bija spēkpilns jauneklis ar platiem pleciem, izliektām krūtīm, glīti veidotās kājas viņš turēja taisni un paplestas, un, kaut gan Imbers bija garš, policists viņu pārsniedza par pusgalvas tiesu. Acis viņam bija vēsas, pelēkas un mierīgi vērīgas, bet izturēšanās liecināja par to īpašo savas varas apziņu, kas pārmantota no senčiem un nostiprināta ar tradīcijām. Viņa košo vīrišķību akcentēja izteiktais jauneklīgums — policists bija vēl tīrais zēns, un viņa gludie vaigi rādīja, ka spēj notvīkt tikpat strauji kā meitenei.

Imbers tūdaļ veltīja visu uzmanību policistam. Acīs tam iekvēlojās uguntiņa, ieraugot policista vaigā rētu no zobena cirtiena. Ar izžuvušu roku indiānis pabraucīja jaunekļa kājas stilbu un glāstoši paraudzīja ciļņotos muskuļus. Ar pirkstu kauliņiem piedauzījis pie policista platajām krūtīm, indiānis paspaidīja un padunkāja muskuļu biezo polstējumu, kas klāja viņa plecus kā bruņas. Pulciņam pa to laiku bija pievienojušies ziņkārīgi garāmgājēji — stiegraini zeltrači, kalnieši un ieceļotāji — garkājainu un platplecainu paaudžu pēcnācēji. Imbers rau- dzījas viņos, virzīdams skatienu no viena pie otra, un tad skaļi ierunājās Baltās Zivs cilts valodā.

—   Ko viņš teica? — Dikensens vaicāja.

—  Viņš teikt, tie visi tādi pats kā tas viens, tas policists, — Džimmijs paskaidroja.

Mazais Dikensens bija maza auguma un tāpēc nožēloja, ka vaicājis, jo klāt taču bija mis Trevisa.

Policists juta viņam līdzi un nolēma pārtraukt šo sarunu.

—   Man liekas, viņa vārdos kaut kas slēpjas. Aizvedīšu viņu pie kapteiņa noklaušināšanai. Pasaki viņam, Džim- mij, lai nāk man līdzi.

Džimmijs atkal rīstīdamies izgārdza kādus vārdus, Imbers atņurdēja un izskatījās apmierināts.

—   Bet pajautā viņam, Džimmij, ko viņš teica un ko domāja, satverdams manu roku.

To teica Emīlija Trevisa, bet Džimmijs pārtulkoja jautājumu un saņēma atbildi.

—  Viņam teikt, ka jūs nav bailīga, — Džimmijs teica.

Emīlija Trevisa izskatījās iepriecināta.

—   Viņam teikt, jūs nav skukutn, nav stipra, jūs maiga kā mazs bērniņš. Ar savas abas rokas viņš salauzīt jūs mazos gabaliņos. Viņam būt jocīgi, viņam nesaprast, kā jūs var būt māte tādiem lieliem, tādiem stipriem vīriem kā šis policists.

Emīlija Trevisa noturēja acis paceltas un pat nepamirkšķināja, taču vaigos tai pieplūda sārtums. Mazais Di- kensens arī pietvīka un samulsa. Policista zēniskā seja kvēlot kvēloja.

—   Ei tu, nāc līdzi! — viņš rupji uzsauca, pagriezdams plecu pret pūli un izlauzdams sev ceļu.

Tā Imbers atrada ceļu uz kazarmām, kur viņš pilnīgi un brīvprātīgi atziņas savos nodarījumos un no kuru teritorijas arī vairs nekad neiznāca.

Imbers izskatījās ļoti vārgs. Vecuma un zaudētu cerību gurdums klāja viņa seju. Pleci tam bija skumji noslīguši un acis zaudējušas spožumu. Matu šķipsnas varētu būt bijušas baltas, taču, saules svilinātas un vēju ārdētas, tās ļengani karājās nedzīvās, bezkrāsainās pinkās. Viņš itin nemaz neinteresējās par to, kas notiek ap viņu. Tiesas telpa bija bāztin piebāzta ar cilvēkiem, kas naca no strautu gultnēm un ceļu takām, viņu apslāpēto balsu dūkoņā un murdoņā jautās kaut kas nelaimi vēstījošs, bet indiāņa ausīs ta atbalsojas tikai kā jūras dunoņa dziļās piekrastes klinšu alās.

Viņš sēdēja pie loga un apātiskām acīm reizi pa reizei paraudzījās uz drūmo, vienmuļo ainavu laukā. Debess bija apmākusies, smidzināja pelēks lietutiņš. Jukona pa-

loja. Ledus bija izgājis un upe piepludinājusi pilsētu. Pa galveno ielu gan airu, gan stumjamo kāršu laivās šurp un turp braukalēja mūžam nerimtīgie cilvēki. Bieži viņš redzēja šīs laivas nogriežamies no ielas un iebraucam pārplūdušajā lauciņā, kas robežojās ar kazarmu parādes laukumu. Dažreiz tās nozuda viņa skatienam apakšā pie sienas, un viņš dzirdēja, kā tās atsitas pret baļķiem, bet iekšā sēdētāji rāpjas mājā pa logu. Pēc tam bija dzirdama ūdens plīkšķēšana, atnācējiem brienot pa apakšstāva telpām, līdz viņi uzkāpa pa trepēm. Tad tie parādījās durvīs, cepures noņēmuši, ūdenim strāvojot no jūrnieku zābakiem, un pievienojās gaidošajam pūlim.

Apkārtējie skatieniem urbās indiānī, jau iepriekš nežēlīgā patikā izbaudīdami sodu, kāds tam būs jācieš, bet Imbers raudzījās viņos, domās apcerēdams viņu paradumus un viņu mūžam modro Likumu, kas darbojas nemitīgi — labos un sliktos laikos, gan palos, gan bada gados, sēdams mokas, šausmas un nāvi, un kas — tā indiānim šķita — nekad arī nepārtrauks darboties līdz pat visu laiku galam.

Kāds vīrs skarbi pieklaudzināja pa galdu, un sarunu dūkoņa aprāvās klusumā. Imbers paskatījās uz šo vīru. Tas likās esam cilvēks, kam vara, tomēr Imbers nojauta, ka galvenais pār visiem un arī pār to, kas klaudzināja, ir platpierainais vīrs, kas sēdēja pie galdiņa dziļāk aizmugurē. Kāds cits vīrs pie lielā galda piecēlās un sāka skaļā balsī kaut ko lasīt no daudzām plānām papīra lapiņām. Katru lapiņu iesākdams, viņš atkāsējās, bet nobeigdams aplaizīja pirkstus. Imbers viņa runu nesaprata, taču pārējie saprata, un indiānis redzēja, ka tā svēla viņus niknumā. Dažbrīd tā viņus darīja briesmīgi niknus, un reiz kāds vīrs sāka Imberu lādēt strupiem, asiem un negantiem vārdiem, bet cilvēks pie galda atkal pieklaudzināja, lai apklust.

Cilvēks lasīja bezgala ilgi. Viņa monotonā, dziedošā izruna žūžoja Imberu snaudā, un, kad cilvēks beidza lasīt, indiānis bija cieši aizmidzis. Kāda balss viņu uzrunāja dzimtajā Baltās Zivs cilts valodā, viņš pamodās un bez jebkāda izbrīna ieskatījās sejā savam māsas dēlam — jauneklim, kas pirms daudziem gadiem bija aizgājis no cilts, lai mitinātos pie baltajiem.

— Tu mani neatceries, — tas teica sveiciena vietā.

—   Kā ne, — Imbers atbildēja. — Tu esi Haukans, tas, kurš no mums aizgāja. Tava māte ir mirusi.

—  Viņa jau bija veca sieva, — Haukans atteica.

Taču Imbers jau vairs nedzirdēja, un Haukans viņu atkal pamodināja, sapurinot aiz pleca.

—   Man tev jāpasaka tas, ko teica šis vīrs, — tas ir stāsts par noziegumiem, kādus tu esi pastrādājis, un to tu, ak, nejēga, pats esi izstāstījis kapteinim Aleksanderam. Tev ir jāsaprot, kas tika teikts, un japasaka, vai runāta patiesība vai ne. Tāda ir pavēle.

Haukans bija nokļuvis pie misionāriem, un tie viņu bija iemācījuši lasīt un rakstīt. Viņš turēja rokā daudzās plānās lapiņas, no kurām pirmīt šis vīrs skaļā balsī lasīja un kuras bija pierakstījis kāds rakstvedis, kad Imbers pirmo reizi ar Džimmija mutes starpniecību izteica savu atzīšanos kapteinim Aleksanderam. Haukans sāka lasīt. Imbers kādu brītiņu klausījās, tad viņa sejā izpaudās pārsteigums, un viņš aši pārtrauca runātāju.

—  Tie ir mani vārdi, Haukan. Tie nāk no tavām lūpām, kaut gan tavas ausis tos nav dzirdējušas.

Haukans pašapzinīgi pasmīnēja. Mati tam bija pāršķirti celiņā.

—   Nē, ak, Imber, šie vārdi nāk no papīra. Manas ausis tos nekad nav dzirdējušas. Tie nāk no papīra, caur manām acīm tie iet manā galvā, un mana mute tos saka tev. Tā tas notiek.

—   Tad tā tas notiek? Tad tie ir uz papīra? — Imbcra balss noplaka bijīgā čukstā, kad viņš paburzīja papīru starp īkšķi un pārējiem pirkstiem, raudzīdamies uz tā sa- kricelētajos burtu ķeburos. — Tā ir liela burvestība, Haukan, un tu esi brīnumdaris.

—   Nieks vien ir, nieks vien ir, — jauneklis nevērīgi un lepni attrauca. Tad uz labu laimi sāka lasīt kādu no dokumenta lapām:

—  «Tajā gadā pirms ledus uzlūšanas ieradās kāds vecs virs ar zēnu, kam bija kliba kāja. Ari tos es nokāvu, un vecais vīrs skaļi kliedza …»

—   Taisnība, — Imbers pārtrauca, elpai aizraujoties. — Viņš skaļi kliedza un ilgu laiku negribēja nomirt. Bet kā tu to zini, Haukan? Varbūt balto cilvēku priekšnieks tev pateica? Neviens mani toreiz neredzēja, un es pastāstīju tikai viņam vien.

Haukans nepacietīgi papurināja galvu.

—  Vai tad es tev, ak, nejēga, neteicu, ka tavi vārdi ir uz papīra?

Imbers cieši blenza ar tinti apskribelētajā lappusē.

—   Tāpat kā mednieks, raudzīdamies sniegā, saka: te vēl vakardien ir skrējis trusītis, un te pie kārklu krūma viņš ir apstājies un klausījies, kaut ko sadzirdējis un nobijies, te viņš pagriezies atpakaļ pa savām pēdām, un te viņš joņojis ļoti ātri, lieliem lēcieniem, bet te — vēl ātrāk un vēl lielākiem lēcieniem — tuvojies lūsis, un te, kur ķepas iecirstas dziļi sniegā, lūsis atsperies ļoti lielam lēcienam, un te viņš atkal nonācis zemē, tieši trusītim virsū, un apvēlies ar vēderu gaisā, un te ved tālāk lūša pēdu sliede, bet trusīša vairs nav, — tāpat kā mednieks, skatīdamies uz zīmēm sniegā, saka: tā tas bija un te, un tur, — tā arī tu, skatīdamies uz papīru, saki — tā tas bija, te un tur notika lielie darbi, ko vecais Imbers darījis?

—  Tieši tā, — Haukans atbildēja. — Bet tagad klausies un turi aiz zobiem savu sievieša mēli, līdz tevi aicinās runāt.

Pēc tam Haukans ilgu laiku lasīja viņam priekšā atzīšanās pierakstu, bet Imbers sēdēja klusu, domās iegrimis. Kad lasījums beidzās, viņš teica:

—   Tie ir mani vārdi un patiesīgi vārdi, bet es, Haukan, esmu kļuvis vecs, un tagad man nāk prātā aizmirsušies notikumi, ko tam tur priekšniekam vajadzētu dzirdēt. Tātad vispirms bija tas vīrs, kas atnāca pāri Ledus kalniem, nesdams līdzi no dzelzs gatavotas viltīgas lamatas, vioš kāroja ķert bebrus Baltas Zivs upē. Es viņu nositu. Pēc tam bija tie trīs vīri, kas sen atpakaļ meklēja zeltu pie Baltās Zivs upes. Tos arī es nositu un izsviedu tiņiern. Un tad pie Piecu Pirkstu krācēm tas vīrs, kam bija plosts un uz tā daudz gaļas.

Mirkļos, kad Imbers pieklusa, lai sakārtotu atmiņas, Haukans pārtulkoja teikto, bet rakstvedis visu pierakstīja. Tiesas telpā sapulcējušies klusēdami uzklausīja katru šo mazo, neizpušķoto traģēdiju, līdz Imbers sāka stāstīt par sarkanmati, kam acis šķielējušas krustām un ko viņš nošāvis no ļoti liela tāluma.

—   Velnos, — izsaucās kāds skatītājs no priekšējām rindām. Balss viņam bija bēdīga un sagrauzta. Viņš bija sarkanmatis. — Velnos, — cilvēks atkārtoja. — Tas bija mans brālis Bills.

Visas sesijas laikā ik pa brīdim telpā bija dzirdams viņa svinīgais izsauciens «Velnos!»; biedri viņu nemēģināja apklusināt, un ari cilvēks pie galda neklaudzināja, saucot pie kārtības.

Imbera galva atkal noslīga un acis aizmiglojas, it kā tās pamazām aizsegtu plēve, neļaudama saskatīt apkārtējo pasauli. Viņš sapņoja, kā mēdz sapņot vienīgi sirmā vecumā, par veltīgi izšķiesto jaunību.

Haukans pēc brīža viņu no jauna pamodināja, teikdams:

—   Piecelies, ak, Imber. Tev ir pavēlēts izstāstīt, kāpēc tu izdarīji šos noziegumus un nokāvi šos cilvēkus un kāpēc galu galā atnāci šurp meklēt Likumu.

Imbers nevarīgi pietrausās kājās un stāvēdams šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Viņš sāka runāt klusā, vārgi gārdzošā balsī, bet Haukans viņu pārtrauca.

—   Sis večuks ir galīgi jucis, — Haukans angliski teica platpierainajam cilvēkam. — Viņa runas ir aplamas un tādas kā bērnam.

—   Mēs gribam dzirdēt šīs viņa runas, kas ir kā bērnam, — atbildēja platpierainais. — Mēs gribam dzirdēt vārdu pa vārdam, tā, kā viņš saka. Vai saprati?

Haukans saprata, un Imbera acis uzplaiksnīja, jo viņš bija atskārtis, kas norisinās starp viņa māsas dēlu un vīru, kam pieder vara. Tad sākās stāsts — bronzādaina patriota eposs, kas būtu pelnījis, ka to ieraksta bronzā vēl nedzimušo paaudžu zināšanai. Pūlis iegrima dīvainā klusumā, un platpierainais tiesnesis atbalstīja galvu rokā, itin kā iedziļinādamies indiaņa dvēselē, visas viņa tautas dvēselē. Bija dzirdama tikai Imbera dobjā runāšana, ko ik pēc laiciņa nomainīja tulka spalgā balss, un brīdi pa brīdim, gluži kā baznīcas zvans, no sarkanmatainā lūpām atskanēja izbrīnītais un domīgais izsauciens «Velnos!».

—   Es esmu Imbers no Baltās Zivs cilts. — Tieši tā arī tulkoja Haukans, jo, tiklīdz viņš uztvēra vecā Imbera stāstījuma senatnīgo skanīgumu un ritmu, jaunajam indiānim tūdaļ nobirza misijā iegūtais kultūras un civilizācijas slanītis un viņā no jauna pamodās pirmatnējais mežonis. — Mans tēvs bija Otsbaoks, spēcīgs vīrs. Kad es biju zēns, mūsu zeme bija silta no saules spožuma un no prieka. Cilvēki vēl nekāroja pēc nepazīstamām mantām un neuzklausīja nezināmas balsis, viņu tēvu ceļi bija arī viņu ceļi. Jaunieši ar prieku raudzījās meitenēs, un tās viņiem šķita patīkamas. Zīdaiņi sūca krūtis sievām, kuru gurni bija smagi no cilts pieauguma. Tajās dienās vīri bija vīri. Miera un pārpilnības dienās, kara un bada laikā — viņi bija vīri.

Tolaik ūdeņos bija vairāk zivju nekā tagad un mežos vairāk medījuma. Mūsu suņi bija kā vilki, to sānus sildīja biezi kažoki, un tie nejuta ne sala, ne vētru. Kādi bija mūsu suņi, tādi bijām arī mēs, jo mēs tāpat nejūtām ne sala, ne vētru. Kad pelliji iebruka mūsu zemē, mēs kāvām viņus un viņi kāva mūs. Jo mēs bijām vīri, mēs, Baltās Zivs cilts, un jau mūsu tēvi un mūsu tēvu tēvi bija cīnījušies ar peilijiem un noteikuši mūsu zemes robežas.

Kā jau teicu, kādi bija mūsu suņi, tādi bijām mēs. Bet kādu dienu pie mums atnāca pirmais baltais cilvēks. Viņš rāpoja pa sniegu, rau, tā, četrrāpus. Āda viņam bija apspīlēta, un zem tās asi izspiedās kauli. Tāds cilvēks vēl nav redzēts, mēs domājām, un mēs prātojām, no kādas svešas cilts viņš varētu būt un kas tā par zemi, no kuras viņš nāk. Viņš bija vārgs, pavisam novārdzis, gluži kā mazs bērns, tāpēc mēs devām viņam vietu pie ugunskura un siltas zvērādas, uz kā gulēt, un barojām viņu, kā baro mazus bērnus.

Viņam līdzi bija suns, tik liels kā trīs mūsu suņi, bet tas arī bija ļoti vārgs. Šī suņa spalva bija īsa, tā nesildīja, un aste bija apsaldēta, tā ka gals tai nokrita. Arī šo svešo suni mēs barojām un guldījām pie ugunskura un dzinām prom mūsu suņus, kas citādi būtu to saplosījuši. Ēzdami brieža gaļu un saulē kaltētus lašus, cilvēks un suns atguva spēkus, bet līdz ar spēku tie kļuva dižīgi un neapmierināti. Svešais vīrs runāja skaļus vārdus, smējās par sirmgalvjiem un jaunekļiem un nekaunīgi apskatīja meitenes. Viņa suns plēsās ar mūsu suņiem, un, kaut gan spalva tam bija īsa un āda mīksta, tas nokoda trīs mūsējos vienā dienā.

Kad mēs šim vīram vaicājam par viņa cilti, viņš atbildēja: «Man ir daudz brāļu,» — un smējās nelabiem smiekliem. Atguvis spēkus pilnībā, viņš aizgāja atpakaļ, bet līdzi viņam aizgāja Noda, virsaiša meita. Drīz pēc tam viena mūsu kuce apbčrnojās. Tāda suņu suga vēl nebija redzēta — ar lielām galvām, resniem žokļiem, īsu spalvu un galīgi nevarīgi. , Es labi atceros savu tēvu Otsbaoku, kas bija spēcīgs vīrs. Seja viņam pietvīka aiz dusmām par šādiem ņergļiem, viņš paķēra akmeni — tā un tā —, un ņergļu vairs nebija. Pec divām vasarām pie mums atgriezās Noda, nesdama padusē puišeli.

Tāds bija iesākums. Atnāca otrs baltais cilvēks ar īsspalvainiem suņiem, bet aiziedams atstāja suņus pie mums. Viņam līdzi aizgāja seši no mūsu stiprākajiem suņiem, par kuriem apmaiņai viņš Kūsotī, manas mātes brālim, bija iedevis brīnumainu pistoli, kas ļoti ātri šāva sešas reizes pēc kārtas. Kūsotī varen dižojās ar savu pistoli un smējās par mūsu lokiem un bultām. «Sieviešu spēlītes,» viņš tās nosauca un ar pistoli rokā izgāja pret bālsejaino grizli. Tagad ir zināms, ka nav labi bālsejaino grizli medīt ar pistoli, bet kā mēs to varējām zināt? Un kā to varēja zināt Kūsotī? Tā nu viņš drosmīgi devās pretī bālsejainim un ļoti ātri sešas reizes izšāva no pistoles, bet bālsejainis tikai norūcās un ielauza viņam krūtis, it kā tās būtu olas čaumala, un Kūsotī smadzenes lāsoja zemē gluži kā medus no bišu kāres. Viņš bija labs mednieks, bet nu vairs nebija neviena, kas nestu gaļu viņa sievai un bērniem. Mēs bijām sarūgtināti un teicām: «Tas, kas ir labs baltajiem cilvēkiem, nav labs mums.» Un tas ir tiesa. Balto cilvēku ir daudz, tin viņi ir trekni, bet, dzīvojot pēc viņu paražām, mūsu ir kļuvis maz un mēs esam vāji.

Atnāca trešais baltais cilvēks, atnesdams līdzi lielu bagātību visvisādu brīnumainu ēdienu un arī mantu. Apmaiņai pret tām viņš paņēma divdesmit mūsu stiprāko suņu. Tāpat par dāvanām un lieliem solījumiem desmit mūsu jaunie mednieki pavadīja viņu ceļojumā — neviens cilvēks nezina, uz kurieni. Runāja, ka viņi miruši Ledus kalnu sniegājos, kur vēl neviens cilvēks nav bijis, vai arī Klusuma Pakalnos, kas atrodas aiz zemes malas. Lai bija kā būdams, bet ne suņi, ne jaunie mednieki Baltās Zivs ciltī vairs netika redzēti.

Ar gadiem nāca arvien vairāk balto cilvēku, un allaž viņi par maksu un par dāvanām aizveda sev līdzi jaunekļus. Reizēm šie jaunekļi atgriezās, pilni ar dīvainiem stāstiem par briesmām un mocībām zemēs aiz pelliju cilts novadiem, un reizēm viņi neatgriezās. Mēs teicām: «Ja baltie cilvēki nebaidās par dzīvību, tas ir tāpēc, ka viņiem dzīvību ir daudz, bet Baltās Zivs ciltī mūsu ir maz, tāpēc jaunekļi vairs nedrīkst iet projām.» Tomēr jaunekļi gaja projām, projām gāja arī jaunās sievietes, un mēs bijām ļoti dusmīgi.

Tiesa, mēs tagad ēdām miltus un sālītu cūkgaļu un dzērām tēju, kas ir ļoti patīkami, tomēr, ja tēju dabūt vairs nevarēja, tad bija slikti, mūsu valoda kļuva strupa, bet dusmas ātras. Tā mēs sākām kārot pēc mantam, ko baltie cilvēki atveda, lai tirgotos. Tirgoties! Tirgoties! Visu laiku to vien tikai domājām, kā tirgoties! Kadu ziemu mēs pārdevām visu gaļu par sienas pulksteni, kas negāja, un rokas pulksteni ar salauztām iekšām, par zāģiem, kas bija nodeldēti gludi, un pistolēm, kam trūka patronu un kas tālab nekur nederēja. Tad sākās bads, mums trūka gaļas, un četrdesmit cilvēku nomira, pirms vēl bija pienācis pavasaris.

«Nu mēs esam kļuvuši vāji,» mēs teicām, «un pelliji mums uzbruks un ieņems mūsu robežas.» Bet tāpat, kā bija noticis ar mums, bija noticis ari ar pellijiem, viņi bija pārāk vāji, lai mums uzbruktu.

Mans tēvs Otsbaoks, spēcīgs vīrs, nu bija kļuvis vecs un ļoti gudrs. Viņš runāja ar virsaiti un teica tam:

«Paskaties, mūsu suņi nekur neder. Tie vairs nav spēcīgi, ar bieziem kažokiem, tie mirst sala laikā un aiz pārpūles aizjūgā. Iesim pa ciematu un nokausim tos, atstāsim tikai vilku suņu kuces, naktī tās atraisīsim un palaidīsim ārpus apmetnes, lai sapārojas ar meža vilkiem. Tā mēs atkal dabūsim spēcīgus suņus ar siltiem kažokiem.»

Viņa vārdi tapa uzklausīti, un tā mēs, Baltās Zivs cilts, kļuvām pazīstami ar mūsu suņiem, kas bija labākie visā zemē. Taču ar mūsu cilvēkiem mēs nebijām pazīstami. Labākie no mūsu jaunekļiem un meitenēm bija aizgājuši līdzi baltajiem cilvēkiem, lai pa takām un upēm ceļotu uz tāliem novadiem. Jaunās sievietes atgriezās novecojušas un salauztas, tāpat kā bija pārnākusi Noda, vai arī neatgriezās nemaz. Bet jaunekļi atgriezās, lai uz neilgu laiku pasēdētu pie ugunskura, tiem bija nelabas valodas un rupjas paražas, viņi dzēra nelāga dzērienus, spēlēja kārtis augām naktīm un dienām, viņu sirdi allaž pildīja liels nemiers, līdz viņus sasniedza balto cilvēku sauciens, un tad viņi atkal aizgāja uz nezināmiem novadiem. Viņi nepazina ne goda, ne cieņas, viņi ņirgājās par senlaiku ieradumiem un smējās tieši sejā virsaitim un šamaņiem.

Kā jau teicu, mēs, Baltās Zivs cilts, bijām kļuvuši vāji. Mēs pārdevām savas siltās aļņādas un zvērādas par tabaku un viskiju, un plānām katūna drēbēm, zem kurām mēs aukstumā trīcējām. Mūs pārņēma klepus sērga, vīri un sievietes klepoja un svīda augas garās naktis, bet mednieki uz takas spļāva asinis sniegā. Te vienam, te otram sāka plūst asinis pa muti, un viņi drīz nomira. Sievietes dzemdēja maz bērnu, un tie, ko viņas dzemdēja, bija vārgi un slimīgi. No baltajiem cilvēkiem pie mums uzradās vēl citādas slimības, kādas līdz tam nebijām pazinuši un nespējām saprast. Bakas, masalas — tā es dzitdēju nosaucam šīs slimības, un mēs no tām mirām bariem, kā klusās attekās mirst laši, kad tie rudenī ir beiguši nārstot un tiem vairs nav vajadzīgs dzīvot.

Bet visdīvainākais ir tas, ka baltie cilvēki gan nāk kā nāves dvaša, visi viņu ceļ i ved uz nāvi un viņu nāsis to izelpo, — taču paši viņi nemirst. Viņiem ir viskijs un tabaka, un īsspalvainie suņi, viņiem ir daudz slimību — bakas un masalas, klepus sērga un asins spļaušanas sērga; viņu āda ir balta, un viņi ir vārīgi pret salu un vētrām; viņiem ir pistoles, kas ļoti ātri šauj sešas reizes no vietas, bet nekur neder. Un tomēr viņi kļūst trekni ar visām savām daudzajām kaitēm, viņiem viss paveicas, viņi ir uzlikuši smagu roku visai pasaulei un dzen grūtā jūgā visas tautas. Ari viņu sievietes ir maigas kā mazi bērni, ļoti trauslas un tomēr nekad nelūst — un tās ir šo vīru mātes. Un no visa šī gļēvuma, no slimībām, no vājuma rodas spēks un vara. Viņi ir vai nu dievi, vai velni. Es nezinu. Ko gan es zinu, es, vecais Imbers no Baltās Zivs cilts? Zinu tikai vienu — ka viņus saprast nav iespējams, šos baltos cilvēkus, kas ir tālu ceļu gājēji un karotāji pa visu zemi.

Kā jau teicu, medījuma mežā kļuva mazāk un mazāk. Tiesa, baltā cilvēka šautene ir varens ierocis un nonāvē pa lielu gabalu, bet kāda vērtība šautenei, ja nav medījuma, ko šaut? Kad es vēl biju zēns, pie Baltās Zivs upes briedis bija katrā pakalnā un ik gadus ieradās nesaskaitāmi aļņi. Tagad mednieki var staigāt taku desmit dienas un neviens briedis neiepriecinās viņu acis, bet nesaskaitāmie aļņi nenāk vairs nemaz. Es saku, maza vērtība ir šautenei, kas spēj nonāvēt pa gabalu, ja nav nekā, ko medīt.

Un es, Imbers, sāku pārdomāt visu notiekošo, vērodams, ka Baltās Zivs cilts ļaudis un pelliji, un visas ciltis mūsu zemē iznīkst tāpat, kā ir iznīcis medījums mežos. Ilgi es pārdomāju. Es apspriedos ar šamaņiem un vecajiem vīriem, kas ir gudri. Es aizgāju nomaļā vietā, lai ciemata trokšņi mani netraucētu, un neēdu vairs gaļu, lai pilnais vēders man nespiestu un nedarītu gausas acis un ausis. Es ilgi sēdēju mežā bez miega, platām acīm vērodams, vai neparādīsies kāda zīme, ar saspringtām ausīm pacietīgi klausīdamies, vai neatskanēs vārds, kam jānāk. Un viens pats es nakts melnumā aizgāju upes krastā, kur vējš vaimanā un ūdens raud, un tur es taujāju pēc gudrības veco, sen mirušo un aizgājušo šamaņu gariem, kas mīt kokos.

Un pēdīgi es skatīju redzējumu — pie manis skrēja is- spalvaini un riebīgi suņi, un nu man ceļš šķita skaidrs. Pēc gudrā padoma, ko deva Otsbaoks, mans tēvs un spēcīgs vīrs, mūsu pašu vilku suņu suga bija uzturēta tīra, tāpēc tiem bija silti kažoki un tie bija spēcīgi iejūgā. Tā es atgriezos mūsu ciematā un teicu vīriem runu.

«Viņi ir cilts, šie baltie cilvēki,» es teicu. «Ļoti liela cilts, un nav šaubu, viņu zemē vairs nav medījuma, tāpēc viņi ir ieradušies pie mums, lai iegūtu sev jaunu zemi. Bet viņi padara mūs vājus, un mēs mirstam. Tā ir ļoti badaina tauta. Nu jau ari pie mums ir izbeidzies medījums, un, ja mēs gribam dzīvot, būtu labi, ja mēs ar viņiem rīkotos tāpat, kā rīkojāmies ar viņu suņiem.»

Es runāju vēl daudz un devu padomu cīnīties. Baltās Zivs cilts vīri klausījās, dažs teica šo, un dažs teica to, un dažs runāja pavisam ko citu un nejēdzīgu, bet neviens vīrs neteica drosmīgus vārdus par varoņdarbiem un karu. Bet, kamēr jaunekļi bija vāji kā ūdens un nobijušies, es vēroju, ka vecie vīri sēž klusēdami un viņu acīs uzdegas un nodziest uguntiņas. Vēlāk, kad ciematā visi gulēja un neviens neredzēja, es aizvedu vecos vīrus mežā un mēs ilgi runājām. Nu mēs bijām vienis prātis, mēs pieminējam jaukās jaunības dienas un brīvo zemi, un parpilnības laikus, un prieku, un saules spožumu; mēs saucām cits citu par brāļiem, solījām glabāt noslēpumu un ar varenu zvērestu apzvērējām iztīrīt zemi no negantās cilts, kas tajā iebrukuši. Šķaidīs, ka mēs bijām nelgas, bet kā mēs to varējām zināt, mēs, vecie vīri no Baltās Zivs cilts?

Lai iedrosminātu pārējos, es paveicu pirmo darbu. Es sēdēju sardzē pie Jukonas, līdz pirmā laiva brauca lejup. Tajā atradās divi baltie vīri, un, kad es krastā izslējos visā augumā un pacēlu roku, viņi mainīja kursu un stūrēja pie manis. Un, kad vīrs, kas sēdēja priekšgalā, pacēla galvu, lai uzzinātu, ko man no viņa vajag, mana bulta aizspindza pa gaisu, ieurbdamās viņam rīklē, un viņš uzzināja. Otrais vīrs, kas pakaļgalā turēja stūres airi, bija paguvis pacelt šauteni tikai lidz pusplecam, kad viņu ķēra pirmais no manis sviestajiem trim šķēpiem.

«Šie lai būtu pirmie,» es teicu, kad vecie vīri bija sapulcējušies ap mani. «Vēlāk mēs apvienosim visus vecos vīrus visās ciltīs, pēc tam arī tos jaunekļus, kas vēl palikuši stipri, un tad darbs kļūs viegls.»

Abus mirušos baltos cilvēkus mēs iemetām upē. Bet no laivas — tā bija ļoti laba laiva — mēs sakūrām ugunskuru un sadedzinājām arī visas mantas, kas atradās laivā. Vispirms mēs šīs mantas gan apskatījām, tur bija ādas maisi, kurus mēs ar dunčiem pārgriezām. Šajos maisos bija daudz ar zīmēm klātu papīru, tādi kā tas, no kura tu, Haukan, lasīji, mēs tos apbrīnojām un nespējām saprast. Tagad esmu kļuvis gudrs un zinu, ka tās bija cilvēku runas, kā tu man pastāstīji.

Tiesas telpa nošalca čuksti un dūkoņa, kad Haukans bija pārtulkojis notikumu ar laivu, un kāda vīrieša balss ierunājās:

—   Tas bija deviņdesmit pirmaja gadā pazudušais pasts, to veda Pīters Džeimss un Delenijs; pēdējo reizi ar viņiem bija runājis Metjūzs, kas izbrauca pretī pie Lebārža ezera.

Rakstvedis cītīgi pierakstīja, un Ziemeļzemes vēsturei pievienojās jauna nodaļa.

—   Atlicis vairs nedaudz ko stāstīt, — Imbcrs gausi turpināja. — Lai tiek uzlikts uz papīra viss, ko mēs nodarījām. Mēs bijām veci vīri, un mēs nesapratam. Pat es, Imbers, vēl arvien nesaprotu. Slepenībā mēs nokāvām un arvien tikai nokāvām, jo ar gadiem bijām kļuvuši viltīgi un iemācījušies, ka visātrāk iet tas, kas nesteidzas. Kad mūsu ciltī ieradās baltie cilvēki ar nikniem skatieniem un rupjiem vārdiem un, sasaistījuši dzelzs saitēs, aizveda līdzi sešus jaunekļus, mēs zinājām, ka nokaut vajag tālāk no ciemata un plašākā apkaimē. Un cits pēc cita mēs, vecie vīri, aizgājam pa upi augšup un lejup uz nezināmām zemēm. Tā bija drosmīga rīcība. Kaut gan mēs bijām veci un nekā nebijāmies, tomēr bailes no tāliem novadiem — tās ir šausmīgas bailes cilvēkiem, kad tie kļūst veci.

Tā mēs nokāvām — bez steigas un viltīgi. Mēs nokāvām Cilkutā un Jukonas Deltā, no kalnu pārējām līdz pat jūrai, kur vien baltie cilvēki cēla apmetnes un lauza savas takas. Tiesa, viņi nomira, bet tam visam nebija nekādas vērtības. Arvien viņi nāca klāt pāri kalniem, viņu kļuva vairāk un vairāk, bet mēs bijām veci, un mūsu kļuva mazāk un mazāk. Es atceros, pie Aļņu pārejas kāds baltais cilvēks bija ierīkojis apmetni. Viņš bija ļoti maziņš baltais cilvēks, un trīs vecie vīri viņam uzbruka naktī miegā. Nākamajā diena es atradu viņus visus četrus. Vienīgi baltais cilvēks vēl elpoja, un dvašas viņam pietika, lai mani spēcīgi un pamatīgi nolādētu, pirms viņš nomira.

Un tā viņi aizgāja, te viens vecais vīrs, te otrs. Dažreiz ziņa par to mūs sasniedza ilgi pēc viņu nāves un dažreiz nesasniedza nemaz. Bet citu cilšu vecie vīri bija vāji un bailīgi, viņi mums nepievienojās. Kā jau teicu, cits pēc cita viņi aizgāja, līdz biju palicis es viens pats. Es esmu Imbers no Baltās Zivs cilts. Mans tēvs bija Otsbaoks, spēcīgs vīrs. Baltās Zivs cilts vairs nav. No vecajiem vīriem es esmu pēdējais. Jaunekļi un meitenes ir izklīduši, daži dzīvo pie pellijiem, daži Lašu ciltī, bet visvairāk pie baltajiem cilvēkiem. Es esmu ļoti vecs un ļoti noguris, un, tā kā ir veltīgi cīnīties pret Likumu, kā tu, Haukan, teici, tad es esmu atnācis meklēt Likumu.

— Ak, Imber, tik tiešām tu esi nejēga, — Haukans sacīja.

Bet Imbers jau bija ieslīdzis sapņos. Arī tiesnesis ar plato pieri bija iegrimis sapņos; viņa acu priekšā kā varenā procesijā iznira visa viņa rase — dzelzī kaltā, bruņās tērptā rase, likumdevēji un pasaules iekārtotāji visai cilvēku ciltij. Viņš redzēja šīs rases vēstures rītausmu sarkani lāktījam pār tumšiem mežiem un drūmām jūrām; viņš redzēja tās plašo un triumfālo uzliesmojumu zenītā, sarkanu kā asinis, un norietā aiz ēnu pilnajām kalnu nogāzēm viņš redzēja asinssārtās smiltis iegrimstam nakts tumsā. Bet pāri visam viņš izjuta Likumu, nežēlīgu un varmācīgu, nenovēršamu un visvarenu, pārāku par niecīgajiem puteklīšiem — cilvēkiem, kuri rīkojās tā vārdā vai sabruka zem tā svara, un pārāku arī par sevi, tiesnesi, kura sirdī runāja līdzjūtība.

Content

Londons Džeks Sala bērni. Stāstu krājums

ZIEMEĻZEMES MEŽU DZĪLES

DZĪVES LIKUMS

NAMBOKS, MELIS

DIŽAIS BURVIS

SAULESZEMES IEMĪTNIEKI

VIENTUĻĀ VIRSAIŠA SLIMĪBA

KIŠS, KIŠA DĒLS

LIGUNA NĀVE

LI VANA AR GAIŠO ĀDU

VECO VĪRU SAZVĒRESTĪBA