Londons Džeks

Uz makaloa paklāja X sej.

UZ MAKALOA PAKLĀJA

Havajietes noveco skaisti un ar cieņu, ne tā kā lielākā daļa karstasinīgo tautību sieviešu. Kaut gan sieviete, kas sēdēja zem hau koka, nebija ne skaistinājusies, ne arī mēģinājusi viltīgi slēpt laika zoba pēdas, tai tomēr varētu dot ne vairāk par piecdesmit gadiem, un šāds spriedums būtu pareizs it visur pasaulē, tikai ne Havajā. Taču viņas bērni un mazbērni, kā arī Rosko Skandvels, kas jau četrdesmit gadu bija viņas vīrs, labi zināja, ka viņai ir sešdesmit četri un divdesmit otrajā jūnija dienā paliks pilni sešdesmit pieci. Tomēr izskats to neliecināja, kaut arī, lasīdama žurnālu, viņa lika uz deguna acenes un atkal noņēma tās, kad skatienam iekārojās pārslīdēt mauriņam, kur rotaļājās pusducis bērnu.

Tā bija cildeni skaista ainava — tikpat cildena kā mūžvecais hau koks mājas lielumā, kura paēnā viņa sēdēja tieši kā namā, tik ērti un omulīgi — pilnīgi dzīvokļa veida bija apmēbelēta koka zarotnes veidotā lapene, tikpat cildena kā maura laukums, kas pletās pret salas iekšieni līdzīgi divsimt dolāru dārgam zaļa plīša paklājam tikpat cildeni skaista un krāšņa bungalo priekšā. Uz jūras pusi pa simt pēdu augsto kokospalmu joslas spraugām varēja saskatīt okeānu; viņpus rifa tumši zils, pie apvāršņa tas pamazām vērtās indigo zilumā, bet rifa iekšpusē vizuļoja visās zīdaini maigās nefrīta, smaragda un turmalīna niansēs.

Un šis bija tikai viens no sešiem namiem, kas piederēja Martai Skandvelai. Viņas pilsētas nams nedaudz jūdžu tālāk pašā Honolulu, uz Nūanu ceļa starp pirmo un otro «lietus gāzi», bija īsta pils. Neskaitāmi viesu pulki bija izbaudījuši ērtības, un izpriecas viņas Tantalusa kalnāju mājā, tāpat arī mājā uz vulkāna un vēl kalna mājā un lejas mājā, kas atradās Havaju lielākajā salā. Tomēr šis Vaikiki piekrastes nams nepalika pārējiem iepakaļ ne skaistuma, ne diženuma ziņā, un tā uzturēšana bija tikpat dārga. Divi japāņu dārzniekzēni cirpa hibiskus, trešais lietpratīgi kopa garo naktsziedaiņa cereusa dzīvžogu, kurā nupat visā drīzumā vajadzēja saplaukt noslēpumainajiem naktszie- diem. Japāņu mājkalpotāja, graciozi kniksēdama, iznesa tējas paplāti, tai sekoja japāņu meitene, skaista kā taurenītis savas tautas īpatnējā tērpā, un arī lidinājās kā taurenītis, apkalpodama savu kundzi. Cita japāņu meitene, pārmetuši pār roku veselu kaudzi frotē dvieļu, pārtecēja pār mauriņu tālāk pa labi, dodamās uz peldu būdiņām, no kurienes sāka birt laukā bērneļi peldkostīmos. Tālāk zem palmām pašā jūras malā divas ķīniešu auklītes savos skaistajos tautiskajos tērpos — baltos jl-šon un garās, taisnās biksēs, ar melnām matu pīnēm pār muguru — katra vizināja pa zīdainītim ratiņos.

Un tas viss — gan kalpotāji, gan aukles, gan mazbērni — piederēja Martai Skandvelai. Tāda pati kā viņai bija ādas krāsa arī mazbērniem — tipiska havajiešu nokrāsa, mazlietiņ patumša, it kā to nejauši būtu nobrūninājusi Hava- jas saule. Tie bija havajieši par vienu astotdaļu vai par vienu sešpadsmitdaļu, un tas nozīmē, ka septiņas astot- daļas vai arī piecpadsmit sešpadsmitdaļas baltās rases asiņu tomēr nespēja iznīcināt polinēziešu zeltaini dzelten- brūno ādas nokrāsu. Ja nebijis šā brūnuma, tad vienīgi iemanījies vērotājs būtu varējis uzminēt, ka šie draišķīgie bērneļi nav īsti baltie. Rosko Skandvels, to vectēvs, bija tīrasiņu baltais, Marta par trim ceturtdaļām baltā; viņu abu daudzie dēli un meitas bija par septiņām astotdaļām baltie; mazbērni tad nu dalījās dažādās pakāpēs — citi jau par piecpadsmit sešpadsmitdaļām baltie, bet citi, ja viņu septiņu astotdaļu tēvi un mātes bija apprecējuši tādus pašus septiņastotdaļus, bija baltie tikai par četrpadsmit sešpadsmitdaļām jeb septiņām astotdaļām. Dzimta no viņu abu puses bija teicama, jo Rosko tiešā līnijā cēlies no Jaun- anglijas puritāņiem, bet Marta — ne mazāk tiešā līnijā no Havajas karalisko virsaišu dzimtas, kuras ciltskoks, pēc slavinājuma himnu mele dziesmojumiem, sniedzās tūkstoš gadu atpakaļ tajos laikos, kad rakstu zīmes vēl nebija izdomātas.

Gabaliņu nostāk pieturēja automašīna, un no tās izkāpa sieviete, kurai varēja dot, visaugstākais, sešdesmit gadu, tomēr viņa soļoja pār mauru tik viegli kā rūpīgi kopta sieviete ap četrdesmitiem, un īstais gadu skaits viņai bija sešdesmit astoņi. Marta pacēlās no krēsla, lai apsveiktu to pēc sirsnīgās havajiešu paražas — rokas ap pleciem, lūpas pie lūpām, bet sejas un pat auguma kustības vaļsirdīgi pauda patiesu un dziļu prieku. No abām pusēm tā tik birtin bira: «māsiņ Bella» un «māsiņ Marta» juku jukām ar gandrīz nesakarīgiem vaicājumiem, kā klājas pašai, ko dara tēvocis Šis vai brālis Tas un kā jūtas krustmāte Nez- kādaturvēl, līdz beidzot pirmais tikšanās satraukums bija pāri, acis miklas no sirsnīga maiguma un viņas apsēdās, raudzīdamās viena otrā pār savām tējas tasītēm. Varētu likties, ka viņas nav redzējušās un apskāvušās jau gadiem ilgi. īstenībā viņu atšķirtības laiks ilga divus mēnešus. Pie tam vienai bija sešdesmit četri, bet otrai sešdesmit astoņi gadi. Tādas viņas bija veidojusi tā viena ceturtdaļa havajiešu asiņu, jo Havajas sirds ir pārpilna saules siltuma un mīlas kvēles.

Bērnu pulciņš kā paisuma vilnis applūdināja krustmāti Bellu, kas tos izšķērdīgi apveltīja skūpstiem un glāstiem, līdz beidzot aukles mazuļus atkal aizvedināja uz peldvietu.

—   Es sadomāju dažas dienas pavadīt pludmalē, pasēti pašlaik pārstājuši, — Marta ieminējās.

—   Tu jau dzīvo šeit veselas divas nedēļas. -— Bella mīļi uzsmaidīja jaunākajai māsai. — Brālis Edvards man pateica. Mēs satikāmies uz tvaikoņa, un viņš katrā ziņā gribēja vispirms aizvest mani paciemoties pie Luizas un Dorotejas un apraudzīt viņa pirmo mazbērnu. Viņš tīri vai jucis aiz priekiem par šo mazuli.

—  Apžēlojies! — Marta izsaucās. — Divas nedēļas! Ņe prātā man nenāca, ka jau tik ilgi.

—   Kur ir Annija? Un Margarita? — Bella ievaicājās.

Marta paraustīja raženos plecus visaptverošā piedošanā

pret savām untumainajām precētajām meitām, kuras savus bērnus mēdza atstāt viņas gādībā uz visu pēcpusdienu.

—   Margarita ir ielu izdaiļošanas komitejas sanāksmē, viņi tur apspriež par koku un hibisku dēstīšanu Kalakauas avēnijas abās pusēs, — viņa atteica. — Un Annija par astoņdesmit dolāriem deldē riepas, lai savāktu septiņdesmit piecus dolārus Britu Sarkanajam krustam, — šodien taču, kā zini, viņiem ir ziedojumu vākšanas diena.

—  Rosko nu gan laikam ļoti lepojas, — Bella ieteicās un ievēroja, ka māsas acīs parādās lepnuma spožums. — Es jau Sanfrancisko saņēmu ziņas par Ho-o-la-as pirmo dividendi. Vai atceries, kā es ieguldīju tūkstoti par akcijām, kas maksāja septiņdesmit piecus centus gabalā, nabaga

Ebijas bērnu labā un noteicu, ka pārdošu tās tikai tad, kad būs sakāpušas līdz desmit dolāriem?

—  Un visi smējās par tevi, tāpat kā par visiem, kuri pirka kādu akciju. — Marta pamāja ar galvu. — Bet Rosko zināja. Šodien tās pārdod par divdesmit četriem.

—  Es savējās pārdevu no tvaikoņa telegrāfiski — tieši par divdesmit, — Bella turpināja. — Un nu Ebija šuj kleitas kā negudra. Viņa ar Meju un Tutsiju pošas braukt uz Parīzi.

—  Un Karls? — Marta apjautājās.

—  O, nu viņš sekmīgi varēs beigt Jeilas koledžu…

—   Ko viņš, kā pati zini, būtu panācis tik un tā, — Marta pamācīgi noteica, visai piemīlīgi ierunādamās divdesmitā gadsimta manierē. '

Bella atzinās, ka tiešām viņai bijis nodoms samaksāt skolas biedrenes dēlam mācību naudu koledžā, un apmierināta piebilda:

—  Tomēr daudz jaukāk iznācis, ja Ho-o-la-as akcijas var samaksāt par to. Savā ziņā, redzi, tas ir Rosko nopelns, jo es uzticējos viņa spriedumam, kad ieguldīju savu naudu. Bella lēnām aplaida skatienu visapkārt, un viņas acis uztvēra ne tikai skaistumu un rāmo mieru, kas tām pavērās šeit, bet arī skaistuma un miera pārbagātību, kādu varēja nojaust neskaitāmās tādās pašās oāzēs uz visām salām. Viņa tīksmi nopūtās un piezīmēja: — Visām mums laulātie draugi darījuši jauku mūsu dzīvi, likdami lietā to, ko mēs liem dāvājām.

—  Un laimīgu… — Marta piekrizdama piebilda, bet tad aizdomīgi strauji aprāva iesākto teicienu.

—   Un laimīgu — visām mums, izņemot māsiņu Bellu,— Bella ar piedodošu smaidu pabeidza Martas domu.

—   Par daudz jau smaga bija šī laulība, — Marta nomurmināja, vai kusdama maigumā un līdzcietībā. — Tu biji tik jauniņa. Tēvocim Robertam nevajadzēja vis tevi spiest uz to.

—   Man bija tikai deviņpadsmit gadu. — Bella palocīja galvu. — Bet tā nebija Džordža Kāstnera vaina. Un paraugies nu, ko viņš, jau kapā dusēdams, man sagādājis. Tēvocis Roberts bija gudrs. Viņš zināja, ka Džordžs prot paredzēt tālu, un zināja, cik viņš uzņēmīgs un neatlaidīgs. Džordžs jau toreiz saprata — un tas taču bija pirms piecdesmit gadiem —, ko nozīmē tiesības uz Nahalas ūdeņiem, kad neviens vēl tām ne mazākās vērtības nepiešķīra. Visi domāja, ka viņš pūlas iepirkt platību liellopu fermai. Viņš pūlējās nopirkt šo ūdeņu nākotni… un tu pati zini, cik veiksmīgi tas viņam izdevies. Man dažreiz pat neērti domāt par saviem ienākumiem. Nē, lai nu kā, par to, ka mūsu laulība bija nelaimīga, Džordžs nav vainojams. Es būtu varējusi dzīvot laimīgi ar viņu, to skaidri zinu, līdz pat šai dienai, ja vien viņš palicis dzīvs. — Bella lēnām nogrozīja galvu. — Nē, tā nebija viņa vaina. Ne arī kāda cita vaina. Pat ne mana. Ja nu vispār kādam jāuzveļ šī vaina… — Bellas smaida domīgais maigums atņēma skarbumu tam, ko viņa gatavojās teikt. — Ja nu vispār kādam jāuzveļ šī vaina, tad tas ir tēvocis Džons.

—  Tēvocis Džons! — Marta izsaucās skaudrā pārsteigumā. — Ja tas tiešām bijis viens no tēvočiem, es gan būtu teikusi — tēvocis Roberts. Bet tēvocis Džons!

Bellas lēnīgais smaids pauda neapšaubāmu apstiprinājumu.

—   Bet tas taču bija tēvocis Roberts, kas tevi piespieda precēt Džordžu Kāstneru, — māsa nerimās.

—   Tas tiesa. — Bella apliecinādama palocīja galvu. — Tomēr īstenībā ne jau par manu vīru jārunā, bet gan par zirgu. Es lūdzu tēvoci Džonu aizdot man zirgu, un tēvocis Džons bija ar mieru. Tā tas viss tad arī notika.

Iestājās klusums, slēptu minējumu pilns, un, kad no liedaga arvien tuvāk atskanēja bērnu balstiņas, jaukdamās ar Āzijas meiteņu maigajiem rājieniem un liegumiem, Marta Skandvela izšķīrās pēkšņi un trauksmaini spriega apņēmībā. Viņa atgainīja bērneļus.

—   Skrejiet nu projām, mīlulīši, skrejiet nu! Vecmāmiņa grib parunāties ar krustmāti Bellu.

Un, kad skanīgi spirgtie bērnu balsu treļļi noklusa aiz maura laukumiņa, Marta, savas sirds vērībai saasinoties, Ieskatījās, cik daudz skumju pauž rievas, ko māsas sejā vilkušas pusgadsimta slepenas ciešanas. Jau tepat piecdesmit gadu, kopš viņa bija ievērojusi šīs rievas. Viņa sasprindzināja savu maigumā kūstošo havajietes sirdi, lai reiz lauztu pusgadsimtu ilgušo klusēšanu.

—    Bella, — viņa teica. — Mēs nekā nezinājām. Tu nekad neko neteici. Bet mēs lauzījām galvu, ai, cik bieži lauzījām galvu …

—   Un nekad nejautājāt, — Bella pateicīgi nočukstēja.

—   Bet tagad es jautāju — beigu beigās. Mūsu krēslas stunda ir klāt. Paklau tos tur! Dažreiz man pat bail sametas, iedomājoties, ka tie visi ir mazbērni, mani mazbērni.. kur es taču, kā varētu likties, nupat vakar, aizvakar vēl biju tik bezrūpīga meitene ar vieglu sirdi un vieglām kājām, kāda vien jel kad lēkusi zirgā, peldējusies lielajā bangotne, lasījusi opihi (sīki ūdensgliemezīši, kas rāpjas pa klintīm) bēguma laikā vai smējusies par pielūdzēju bariem. Un tagad nu, mūsu mijkrēslī, aizmirsīsim visu citu, paturēsim prātā tikai to, ka es esmu tava mijā māsa, tāpat kā tu esi manējā.

Acīs abām sariesās dzidras lāses. Bella acīm redzami notrīsēja, velti meklēdama vārdus atbildei.

—   Mēs domājām, ka vainojams Džordžs Kāstners, — Marta turpināja. — Varējām jau to iztēloties visos sīkumos. Viņš bija auksts cilvēks. Tu biji karstasinīga hava- jiete. Viņš, jādomā, bija nežēlīgs. Brālis Volkots arvien apgalvoja, ka viņš laikam tevi esot sitis …

—   Nē! Nē! — Bella pārtrauca. — Džordžs Kāstners nekad nebija zvērisks vai negants. Man ne vienreiz vien pat uznāca vēlēšanās, kaut viņš tāds būtu. Viņš man netika piedūris ne pirksta. Nekad viņš nepacēla roku pret mani. Pat balsi viņš ne reizes nepacēla, ar mani runājot. Nekad — ai, vai tu vari man ticēt? — lūdzu, māsiņ, tici tomēr! — it nekad viņš netika man teicis skarbu vārdu, pat ne īgnu vārdu. Bet viņa māja, mūsu māja tur Nahalā, bija pelēka. Visas krāsas tajā bija pelēkas un vēsas, pat aukstas, bet mana dvēsele jau kopš dzimšanas gaiši laistījās visās saules, zemes un asins krāsās. Bija tik ļoti dzestri, tik pelēcīgi dzestri dzīvot Nahalā ar šo dzestro, pelēko vīru. Tu taču pati zini, Marta, ka viņš bija pelēks. Pelēks — gluži kā tie Emersona portreti, kurus redzējām skolā. Pat āda viņam bija pelēka. To nespēja iebrūnināt ne saule, ne vējš daudzajās seglos pavadītajās stundās. Un sirds viņam bija tikpat pelēka kā āriene.

Bet man bija tikai deviņpadsmit gadu, kad tēvocis Roberts izšķīrās par šīm precībām. Kā es varēju zināt, kas las ir? Tēvocis Roberts runāja ar mani. Viņš aizrādīja, ka visas Havajas bagātības un īpašumi jau sākuši pāriet haole (balto) rokās. Havajiešu virsaiši ļaujot savai mantībai izslīdēt no pirkstiem. Toties Havajas virsaišu meitām, kuras apprecējušas haole, viņu īpašumi haole laulāto draugu pārvaldībā vairojoties un augot augumā. Viņš pieminēja vēl mūsu savādnieku vectēvu Rodžeru Viltonu, kas, saņēmis vecmāmiņas Viltonas nabadzīgās mauka (kalnu) ze* mes, pievienojis tām vēl citas un ierīkojis tur Kilohanas lopu fermu …

—  Pat toreiz par to lielāka bija tikai vēl Pārķēra ferma,— Marta lepni iemeta starpā.

—   Un viņš man teica — bijis mūsu tēvs savas dzīves laikā tikpat tālredzīgs kā vectēvs, tad puse toreizējās Pārķēra zemes platības būtu pievienota Kilohanai, tā padarot Kilohanu par vislielāko. Un viņš apgalvoja, ka vērša gaļa lētāka vairs nekļūšot nekad un it nekad. Un vēl viņš teica, ka Havajas lielā nākotne būšot cukurā. Tas notika pirms piecdesmit gadiem, un nu ir pierādījies, ka viņam bija vairāk nekā taisnība. Un viņš teica, ka jaunais haole Džordžs Kāstners redzot tālu un tikšot tālu un ka meiteņu mūsu ģimenē esot daudz, un ka Kilohanas zemes pēc visām liesībām mantošot zēni, bet, ja es apprecēšot Džordžu, man būšot nodrošināta jo bagāta nākotne.

Man bija tikai deviņpadsmit. Tikko biju atgriezusies no Karaliskās augstmaņu skolas; tas taču notika laikā, kad mūsu meitenes vēl nesūtīja mācīties uz Savienotajām Valstīm. Tu jau, māsiņ Marta, biji viena no pirmajām, kas ieguva izglītību uz kontinenta. Un ko gan es zināju par mīlestību un mīlētājiem, kur nu vēl par precēšanos? Visas sievietes precas. Tas ir viņu pienākums dzīvē. Māte un vecmāmiņa, visas agrāko paaudžu sievietes taču bija precējušās. Mans pienākums dzīvē bija precēt Džordžu Kāstneru. Tēvocis Roberts tā teica savā gudrībā, un es zināju, ka viņš ir ļoti gudrs. Un es aizgāju dzīvot ar savu vīru Nahalas pelēkajā mājā. .

Tu jau to atceries. Neviena koka, tikai viļņojošie zāles klajumi, aiz tiem augsti kalni, lejā jūra — un tad vējš! Vaimeas un Nahalas vējš — tie abi pūta pār mums un kona vējš vēl piedevām. Bet ko gan es bēdātu par tiem, tāpat kā maz mēs bēdājām par tiem Kilohanā, kā maz bēdāja ļaudis Manā, ja vien Nahala pati nebijusi tik pelēka un mans vīrs Džordžs tik pelēks! Mēs bijām divi vien. Viņš bija Nahalas pārvaldnieks Glenu uzdevumā, kuri paši bija aizbraukuši atpakaļ uz Skotiju. Tūkstoš astoņi simti gadā plus vēl vērša gaļa, zirgi, kovboju pakalpojumi un fermas māja — tāda bija viņa alga …

—  Augsts atalgojums tajās dienās, — Marta ieteicās.

—   Tomēr Džordžam Kāstneram par viņa veikto darbu tas bija ļoti niecīgs, — Bella aizstāvēja vīru. — Es dzīvoju ar viņu trīs gadus. Nevienu pašu rītu viņš nepalika gultā ilgāk kā līdz puspieciem. Viņš pilnīgi ziedojās saviem saimniekiem. Godīgs līdz penijam norēķinos, no sava laika un enerģijas viņš saimniekiem deva pilnu mēru un vēl pat ar uzviju. Varbūt tas arī palīdzēja vērst mūsu dzīvi tik pelēku. Bet klausies vien, Marta! No šiem tūkstoš astoņsimt dolāriem viņš katru gadu noguldīja tūkstoš seši simti. Padomā jel! Mēs abi izdzīvojām ar divsimt dolāriem gadā. Laimīgā kārtā viņš ne dzēra, ne smēķēja. Un no tā paša mums vajadzēja arī apģērbties. Es pati šuvu sev apģērbus. Vari iedomāties, kādi tie izskatījās. Kovboji vienīgi apgādāja malku, pārējos darbus darīju es. Es vārīju un cepu, un berzu grīdas…

—   Tu, kas taču no pat dzimšanas stundas nepazini nekā cita kā vien apkalpotājus visās malās! — Marta līdzcietīgi ieminējās. — Kilohanā jau to arvien bija vesels karapulks.

—   Ak, bet kur vēl visa tā plikā, kailā, sīkstulīgā knapi- nāšanās! — Bella izsaucās. — Cik ilgi es biju spiesta iztikt ar vienu mārciņu kafijas! Slota nodila līdz kātam, pirms tika pirkta jauna. Un vērša gaļa! Svaiga vēršgaļa un kaltēta — rītā, pusdienā un vakarā! Un auzu pārslu biezputra! Kopš tā laika es neesmu vairs mutē ņēmusi ne auzu pārslu, ne arī kādu citu biezputru.

Viņa pēkšņi piecēlās,,pagājās soļus desmit sānis un kādu mirklīti, kamēr nomierinājās, ar neko neredzošām acīm vērās neskaitāmos krāsu toņos zaigojošajā rifā. Uz savu vietu atpakaļ nākdama, viņa nesa augumu stalti, droši un līgani, krūtis izceltas, un galva cēli atmesta — šo stāju havajiešu sievietei nespēj laupīt nekāds citu asiņu piemaisījums. Bella Kāstnera bija gluži kā haole — ar gaišu ādu un smalkiem locekļiem. Tomēr, kad viņa tā soļoja atpakaļ, augstu paceltā galva, gareno, brūno acu skatiens, noslīgušu skropstu segts zem uzacu karaliskajiem lokiem, maigi iezīmētās smalkās lūpas, kas vēl pēc sešdesmit astoņiem gadiem šķita skandinām slavas dziesmu skūpstu saldumam, — tas viss viņu vērta par īstu senās Havajas virsaiti, kuras krāšņums spulgoja cauri haole asiņu paliem viņas dzīslās. Bella bija garāka par māsu Martu, un tas viņu darīja vēl karaliskāku.

—  Zini, mēs taču kļuvām slaveni ar viesu skopulīgo uzņemšanu. — Bella pasmējās jau mazliet gaišāk. — Daudzas jūdzes vajadzēja iet no Nahalas — vienalga, uz kuru pusi, — līdz varēja saskatīt tuvāko jumtu. Tomēr gadījās, ka retumis pie mums apstājās pārnakšņot kāds novēlojies vai negaisa pārsteigts ceļinieks. Un tu taču pazīsti izšķērdīgo dzīves veidu lielajās fermās — kā toreiz, tā tagad. Kā gan mūs apsmēja! «Kas mums par daļu,» Džordžs mēdza teikt. «Viņi dzīvo šodienai un šim brīdim. Pēc divdesmit gadiem — tad būs mūsu reize, Bella. Tie būs turpat, kur šobrīd, un tie ēdīs mums no rokas. Mēs vēl būsim spiesti viņus barot, viņi lūgsies mums maizes, un mēs viņus barosim labi, jo mēs būsim bagāti, Bella, tik bagāti, ka man pat bail tev stāstīt. Bet es zinu, ko daru, un tev vajag paļauties uz mani.»

Džordžam bija taisnība. Divdesmit gadu vēlāk, kaut ari viņš to vairs nepieredzēja, mani ienākumi sasniedza tūkstoti mēnesī. Manu dieniņ! Es pat nezinu, cik lieli tie ir šodien. Bet toreiz man bija tikai deviņpadsmit gadu, un es parasti Džordžam atbildēju: «Tagad! Tagad! Mēs taču dzīvojam tagad. Varbūt mēs nemaz nebūsim dzīvi pēc tiem divdesmit gadiem. Man taču vajag jaunas slotas. Un ir dabūjama tāda trešās šķiras kafija, kas maksā tikai divus centus mārciņā vairāk nekā tā šausmīgā susla, ko mēs dzeram. Kālab es nevarētu cept olas sviestā jau tagad? Kā man gribētos dabūt vismaz jaunu galdautu! Un mūsu palagi! Man ir kauns likt kādam viesim gulēt uz tiem, kaut arī — dieva vārds — reti tie uzdrīkstas iegriezties pie mums.»

«Pacieties Bella!» viņš mēdza teikt. «Pēc neilga laiciņa, vairs tikai pēc nedaudziem gadiem tie, kas šodien nicīgi atsakās sēsties pie mūsu galda vai gulēt mūsu palagos, būs lepni, ja mēs tos ielūgsim, — tie, kas vēl nebūs miruši. Atceries, kā pērn nomira Stivenss, — viņš dzīvoja plaši un vieglprātīgi, bija draugs ikvienam, tikai ne pats sev. Koha- las iedzīvotājiem vajadzēja viņu apbedīt, jo viņš neatstāja neko vairāk kā tikai parādus. Ieskaties vien — citi iet to pašu taku. Kaut vai tavs brālis Mels. Tā dzīvodams, viņš vairs neizvilks ne piecus gadus, viņš salauzīs savu tēvoču sirdis. Un tas pats princis Lilolilo. Iedrāžas pie manis savā ceļojumā pa salu ar pussimtu kanaku zirgos — visi tādi vien spēcīgi, muskuļoti vīri, kaut gan labāk būtu bijis likt 1os pie pamatīga darba, lai gādā par savu nākotni, jo viņš jau nu nekad nebūs Havajas karalis. Viņš nenodzīvos tik ilgi, lai kļūtu par karali Havajā.»

Džordžam bija taisnība. Brālis Hels nomira. Princis Lilolilo tāpat. Tomēr visur Džordžam nebija taisnība. Viņš, kurš ne dzēra, ne smēķēja, kurš nekad lieki nešķieda savu roku spriegumu skāvienos, kura lūpu skāriens nekavējās ne sekundi ilgāk par vispaviršāko skūpstu, kurš bez izņēmuma cēlās ik ritu līdz ar gaiļiem un jau krāca, pirms petroleja lampā bija nodegusi par desmito daļu, un kurš nemaz nedomāja par miršanu, tomēr nomira pat ātrāk nekā brālis Mels un princis Lilolilo.

«Pacieties, Bella!» mēdza man teikt tēvocis Roberts. «Džordžs Kāstners ir nākamības cilvēks. Es tev esmu izmeklējis labu vīru. Jūsu tagadējās grūtības ir tikai grūtības ceļā uz apsolīto zemi. Ne jau mūžam havajieši valdīs Havajā. Gluži tāpat, kā viņi ļāva savai bagātībai izslīdēt no rokām, tā viņi ļaus izslīdēt arī varai. Politiskā vara un zemes īpašums arvien turas kopā. Notiks lielas pārmaiņas, būs apvērsumi — kas zina, cik daudzi un kādi tie būs, bet beigu beigās kā zeme, tā vara piederēs haole ļaudīm. Un tajā dienā tu, iespējams, būsi pirmā dāma Havajā, tikpat droši kā Džordžs Kāstners var kļūt par Havajas valdnieku. Tā tas ir rakstīts grāmatās. Tā tas notiek visur, kur vien haole saduras ar pakļāvīgākām tautām. Es, tavs tēvocis Roberts, pats pa pusei havajietis, pa pusei haole, zinu, par ko runāju. Pacieties, Bella, pacieties!»

«Mīļā Bella,» mēdza teikt tēvocis Džons; un es zināju, ka sirdī viņš mani maigi mīl. Paldies dievam, viņš nekad man neieteica pacietību. Viņš saprata. Viņš bija ļoti gudrs. Viņš bija cilvēks ar siltu sirdi un tālab gudrāks par tēvoci Robertu un Džordžu Kāstneru, kuri meklēja tikai lietu pašu, bet neredzēja tās dvēseli, kuri mīļāk veda norēķinus par ierakstiem kantorgrāmatās nekā par sirdspukstiem, kad krūtis glaužas pie krūtīm, kuri mīļāk skaitīja ciparu ailes nekā pieminēja skatienu, vārdu vai skāvienu glāstus. «Mīļā Bella,» mēdza teikt tēvocis Džons. Viņš saprata. Tu jau daudzreiz būsi dzirdējusi, ka viņš taču mīlēja princesi Naomi. Viņš bija uzticīgs mīlētājs. Viņš mīlēja tikai vienreiz mūžā. Pēc princeses nāves runāja, ka viņš. esot savādnieks. Tāds viņš bija. Viņš spēja mīlēt tikai vienu sievieti — vienreiz un uz visiem laikiem. Atceries viņa tabu istabu Kilohanas mājas dibentelpā, kurā mēs iegājām tikai pēc viņa nāves un atradām, ka tā ir princeses Naomi piemiņas svētnīca. «Mīļā Bella,» — tas bija viss, ko viņš man jel kad tika teicis, bet es zināju, ka viņš saprot.

Bet man bija deviņpadsmit gadu, un es biju havajiete, karsta kā saule, par spīti manām trim ceturtdaļām haole asiņu, un es nepazinu nekā cita kā vien bērnības priekus Kilohanā, mācības Honolulu Karaliskajā augstmaņu skolā un savu pelēko vīru Nahalā ar viņa pelēkajiem sprediķiem par taupību un atturību, ko viņš pierādīja arī darbos, un tad vēl šos abus bezbērnu tēvočus — vienu ar tālu vērstu un aukstu apredzi, otru ar salauztu sirdi, uz mūžu sapņos grimušu mirušas princeses mīlētāju.

Padomā vien par to pelēko māju! Es, kas biju radusi tikai pie omulības, līksmības un nemitīgu smieklu apšalktām izpriecām gan Kilohanā, gan Pārķēra fermā vecajā Manā, gan Pūvāvā fermā! Tu jau gan atceries. Tajās dienās mēs dzīvojām ar feodāli plašu vērienu. Vai tu vari, vai tu spēj ticēt, Marta, Nahalā vienīgā šujmašīna, kas man piederēja, bija viena no tām, ko līdzi atveduši pirmie misionāri, — maziņa, niķīga, ar roku griežama!

Roberts un Džons katrs bija iedevuši manam vīram Džordžam piecus tūkstošus dolāru uz manām kāzām. Bet viņš bija lūdzis, lai tas paliekot slepenībā. Tikai mēs četri to zinājām. Un, kamēr es šuvu savus lētos holoku ar niķīgo šujmašīnu, viņš par šo naudu pirka zemi — Nahalas augstieņu zemi, zini — ik pa laikam nelielu gabaliņu, katrs pirkums notika ar sīkstu kaulēšanos, un pie tam viņš taisīja tādu seju, it kā būtu pēdīgais nabags. Šodien tikai Nahalas kanāls vien ienes man četrdesmit tūkstošus gadā.

Bet vai tas bija tā vērts? Es salku. Kaut jel vienu vienīgu reizīti viņš būtu neprātīgi sažņaudzis mani savās rokās! Ja viņš jel vienreiz būtu pakavējies pie manis, kaut piecas minūtes-ziedojfs man no tā laika, ko veltīja savām darīšanām vai uzticīgai kalpošanai saimniekiem! Dažreiz es biju gatava kliegt vai pat sviest viņam sejā mūžīgo karstās biezputras podu, vai triekt šujmašīnu pret grīdu un dejot hula pār to, lai tikai piespiestu viņu noskaisties, atmest vienaldzību un kļūt par cilvēku, kļūt par zvēru, kļūt par vīrieti, vienalga, kādu, tikai ne šis pelēkais, sasalušais pusdievs.

Drūmums Bellas sejā izzuda, un viņa vaļsirdīgā, patiesā priekā nosmējās par šīm uzjautrinošajām atmiņām.

— Bet, kad man uznāca šāds garastāvoklis, vīrs tikai nopietni aplūkoja mani, nopietni pataustīja pulsu un apskatīja mēli, nopietni izsniedza man porciju rīcineļļas un nopietni nolika mani gultā agri jo agri, ar karstiem ķieģeļiem pie kājām, mierinādams, ka rīt jau es jutīšoties labāk. Agri iet gulēt! Mūsu visvēlākā naktsdzīve neievilkās ilgāk par deviņiem. Pulksten astoņos bija mūsu parastais gulētiešanas laiks. Tā ietaupījās petroleja. Naktsmaltītes mēs Nahalā neieturējām… vai atceries lielo galdu Kilohanā, pie kura vakaros mēdzām mieloties? Bet mēs ar vīru Džordžu iebaudījām tikai agrīnas vakariņas. Un tad viņš mēdza apsēsties tuvu pie lampas galda vienā pusē un kadu stundiņu palasīt vecus lienētus žurnālus, kamēr es sēdēju otrā pusē un lāpīju viņa zeķes un veļu. Viņš arvien valkāja tādu lētu, neizturīgu audumu. Un, kad viņš devās gulēt, to darīju arī es. Nedrīkstēja atļauties tādu izšķērdību, ka petroleja degtu tikai manis dēļ. Un uz guļu viņš posās allaž tajā pašā veidā — uzgrieza pulksteni, ierakstīja dienasgrāmatā pagājušās dienas laika apstākļus, tad noāva kurpes, katrreiz no labās kājas pa priekšu, no kreisās pēc tam, un tāpat arī novietoja tās uz grīdas vienu otrai līdzās gultas kājgalī savā pusē.

Viņš bija pats tīrīgākais cilvēks, kādu vien esmu redzējusi. Viņš nekad neuzvilka to pašu veļu otrreiz. Jāmazgā bija man. Viņš bija tik tīrīgs, ka mocīja mani nost. Viņš skuvās divreiz dienā. Sava ķermeņa apkopšanai viņš patērēja daudz vairāk ūdens nekā jebkurš kanaks. Bet strādāt viņš strādāja vairāk nekā divi haole. Un viņš saskatīja Nahalas ūdeņu nākotni. -

—  Un viņš padarīja tevi bagātu, bet nedarīja laimīgu, — Marta papildināja.

Bella nopūtās un pamāja ar galvu.

—   Kas tad galu galā ir bagātība, māsiņ Marta? Mans jaunais Pierce-Arrow markas automobilis tika atvests ar to pašu tvaikoni, kurā braucu es pati. Jau trešais šajos divos gados. Bet, ak, vai var salīdzināt visus šos Pierce- Arrow un visus pasaules ienākumus ar cilvēku, kas tevi mīl!… Ar to vienīgo mīļāko, vienīgo draugu, ar kuru varētu apprecēties, lai strādātu smagu darbu līdz ar viņu, lai ciestu un priecātos kopā ar viņu, ar to vienīgo vīrieti — ar mīļoto vīru …

Viņas balss izdzisa, un abas māsas sēdēja rāmā klusumā, līdz pie tām pār mauriņu piekliboja mūžveca sirmgalve ar spieķi rokā, salīkusi, sakrupusi, sakrunkojusies zem simtgadu dzīves nastas. Viņas acis, sarukušas par šaurām spraudziņām, tomēr raudzījās spoži kā mangustam, un pie Bellas kājām viņa noslīga vispirms, tīrā havajiešu valodā ar bezzobaino muti murminādama un dziesmodama mele par Bellu un Bellas senčiem, pievienojot turpat uz vietas sacerētu apsveikumu par tās atgriešanos Havajā pēc ilga brauciena pāri lielajai jūrai uz Kaliforniju. Skandina- dama savus mele, sirmgalve sažuvušiem pirkstiem izdarīja lomi jeb masāžu Bellas zīda zeķēs tērptajām kājām no potītes līdz lielam un no ceļgala līdz augšstilbam.

Kā Bellas, tā Martas acis valgi staroja, kad vecā apakšniece atkārtoja šo lomi un mele arī Martai, un pa to laiku viņas parunājās ar sirmgalvi senlaiku valodā, uzdodamas sensenos jautājumus par viņas veselību, vecumu un maz- mazmazbērniem, — viņai, kura bija izdarījusi tām lomi, kad tās vēl bija mazas meitenītes lielajā Kilohanas mājā, tāpat kā viņas priekšteces bija masējušas abu māsu priekšteces jau pirms neskaitāmām paaudzēm. Kad īsā pieklājības vizīte beidzās, Marta piecēlās un pavadīja veco sievu atpakaļ līdz bungalo, iespieda tai saujā naudu un lika greznajām un skaistajām japāņu kalponēm pacienāt novārgušo iezemieti ar poi, ko gatavo no ūdensliliju saknēm, ar iamaka — jēlu zivi, ar saberztiem kukui riekstiem un ļimu — jūras augu, kas ir mīksts bezzobu smaganām, viegli sagremojams un garšīgs. Tās bija sensenās feodālās saites, vienkāršo ļaužu uzticība virsaišiem un virsaišu gādība par apakšniekiem; un Marta, par trim ceturtdaļām būdama haole ar Jaunanglijas anglosakšu asinīm, par visām četrām ceturtdaļām bija havajiete seno dienu jau gandrīz izzudušo paradumu pieminēšanā un cieņā turēšanā.

Kad viņa pār .mauriņu nāca atpakaļ uz hau koku, Bellas acis kā skaudamas un glāstīdamas kavējās pie Martas kustībām, kas nepārprotami liecināja par viņas izcelsmi un dzimtu. Marta bija mazāka par Bellu, mazu nieciņu, bet par to pašu nieciņu arī mazāk karaliska savā iznesībā; tomēr skaista viņa bija un saskanīgi veidota, gadi drīzāk bija darījuši maigāku viņas skaistumu, nevis aizseguši to, un polinēziešu virsaites stāvs kustējās lokani un krāšņi zem prasmīgi pašūtā, plašās krokās plūstošā melnā zīda holoku, kas bija greznots ar melnu mežģīni, dārgāku nekā vesels tērps no Parīzes.

Un, kad abas māsas atkal atsāka sarunu, vērotājs tūdaļ pamanītu, cik ļoti līdzīgi viņu skaidrie, stingrie profili, paplatie vaigu kauli, augstās, cēlās pieres, kuplie, tērau- daini iesirmie mati, maigais lūpu izliekums, kuram gadu desmitu tecējums pievilcis tikai stingrāk pilnveidotas lepnuma līnijas, un tāpat viņu piemīlīgi slaidie uzacu loki pār tikpat piemīlīgām, garenām, brūnām acīm. Abu māsu rokas, kuras vecums gandrīz nebija ne pārmainījis, ne sakrunkojis, modināja apbrīnu ar saviem slaidajiem, smailajiem pirkstiem, ko jau no agras bērnības ar mīlestību masējusi un ar mīlestību kopusi kāda veca havajiete, gluži tāda pati kā tā, kas patlaban mielojās ar poi, ar iamaku un liinu Martas mājā.

— Biju jau gadu tā nodzīvojusi, — Bella atsāka, — un, vai zini, viss sāka pamazām iegrozīties sliedēs. Es sāku pierast pie sava vīra Džordža. Sievietes jau tā ir radītas. Vismaz es biju tāda sieviete. Jo viņš bija labs. Viņš bija taisnīgs. Viņam piemita visi vecie, īstie puritāņu tikumi. Es pieradu pie viņa, viņš man iepatikās, gandrīz varētu teikt — sāku jau viņu pat iemīlēt. Un, ja tēvocis Džons man nebūtu aizdevis zirgu, es zinu, ka būtu viņu patiesi iemīlējusi un visu mūžu ar viņu dzīvojusi laimīgi — protams, lēnīgā lai- mītē.

Redzi, es jau nezināju neko citu, nepazinu nevienu savādāku, nevienu labāku vīrieti. Jau sāku ar patiku uzlūkot viņu pār galdu, kamēr viņš lasīja īsajos starpbrīžos starp vakariņām un gulētiešanu, sāku ar patiku ieklausīties, lai sadzirdētu zirga pakavu klaudzoņu, kad viņš vakarā atgriezās no savām nebeidzamajām apgaitām pa fermu. Un viņa skopās uzslavas tiešām kļuva uzslavas, kas lika man nodrebēt aiz laimes, — jā, māsiņ Marta, es sapratu, ko nozīmē notvīkt, dzirdot viņa noteikto, taisnīgo uzslavu par kaut ko pareizi vai kārtīgi paveiktu.

Un viss būtu bijis labi mūsu turpmākajā kopdzīvē, ja vien viņam nevajadzējis kāpt uz tvaikoņa, lai brauktu uz Hono- lulu. To prasīja darīšanas. Viņam bija jāaizbrauc uz divām nedēļām vai pat ilgāk, pirmkārt, Glenu uzdevumā kādās fermas lietās un, otrkārt, pašam savās darīšanās, lai nokārtotu vēl jaunu zemes gabalu pirkšanu Nahalas augstienēs. Vai tu vari iedomāties! Viņš uzpirka milzīgas platības vismežonīgākās un kalnainākās zemes, kam nebija citas vērtības kā vien ūdens, ieguva pašu ūdens bagātās teritorijas sirdi un visu par tik niecīgu cenu kā pieci dolāri un desmit centi akrā. Viņš arī noskārta, ka man nepieciešama pārmaiņa. Es gribēju braukt viņam līdzi uz Honolulu. Bet viņš, domādams par izdevumiem, nolēma, ka man jādodas uz Kilohanu. Mana viesošanās vecajās mājās ne tikai nemaksātu viņam ne graša, bet vēl ietaupītu arī niecīgo pārtikas daudzumu, ko es būtu apēdusi, palikdama viena Nahalā, un tas nozīmēja iespēju nopirkt vēl kādu akru Nahalas zemes. Bet Kilohanā tēvocis Džons teica «jā» un aizdeva man zirgu.

O, atgriezusies mājās, es pirmās dienas jutos kā debesīs! No sākuma pat grūti bija ticēt, ka visā pasaulē var būt tik daudz ēdamā. Bezjēdzīgā izšķērdība virtuvē mani taisni pārbiedēja. Ik uz so|a es saskatīju izšķērdēšanu, tik labi Džordžs mani bija iedresējis. Kā nu ne, tur kalpu mitekļos kalpotāju vecie radinieki un nez kādi pasveši piedzīvotāji ēda labāk, nekā mēs ar Džordžu jebkad tikām ēduši. Tu atceries, kā mēs mēdzām dzīvot Kilohanā, tieši tāpat kā Pārķēra fermā, katrai maltītei kāva barotu vērsi, izsūtāmie piegādāja svaigas zivis no Vaipio un Kiholo dīķiem, galdā nāca vislabākais un retākais, ko vien katrā gadalaikā varēja sadabūt…

Un mīlestība, mūsu ģimenē ierastais sirsnīgums! Tu jau zini, kāds bija tēvocis Džons. Tur dzīvoja arī brālis Volkots, brālis Edvards un visas jaunākās māsas, vienīgi jūs ar Salliju bijāt skolā. Paciemoties ieradās arī krustmāte Elizabete un krustmāte Žanete ar savu vīru un visiem saviem bērniem. Ik uz soļa skāvienu un mīļu glāstu bez gala, it viss, kā man bija trūcis šajos smagajos divpadsmit mēnešos. Es biju izslāpusi pēc tā. Jutos kā cilvēks, kas pēc avārijas izglābies laiviņā un nu, nokritis smiltīs, kārīgi dzer ūdeni no svaigi burbuļojošiem avotiem pie palmu saknēm.

Un tad ieradās viņi, jādami augšup no Kavaihaes, kur bija izkāpuši no karaliskās jahtas, — visa šī krāšņā kaval- kāde, ik pa divi blakām, ziedu vītnēm vainagoti, jauni, laimīgi un nebēdnīgi, sēdēdami Pārķēra fermas zirgos, veseli trīsdesmit šajā pulkā, — un vēl kāds simts Pārķēra fermas kovboju un tikpat daudz viņu pašu pavadoņu … karaliskais ceļojums. Tas bija princeses Lihues ceļojums, kaut gan viņa, kā mēs visi labi zinājām, dega un dila no šausmīgās tuberkulozes, bet līdzi viņai nāca brāļadēli — princis Lilolilo, ko visur sumināja kā nākamo karali, un viņa brāļi princis Kahekili un princis Kamalau. Un ar princesi kopā ceļoja arī Ella Higinsvērza, kura ar pilnām tiesībām apgalvoja, ka piederot pie visaugstākās virsaišu cilts, jo cēlusies no Kauai dzimtas, kas esot dižciltīgāka nekā valdošā ģimene, un tad vēl Dora Nailsa un Emīlija Loukrofta, un … ak, kam gan uzskaitīt tos visus! Ar Ellu Higinsvērzu mēs savā laikā bijām istabas biedrenes Karaliskajā augstmaņu skolā. Viņi apmetās uz garāku atpūtu, uz kādu stundu, viņi neieturēja luau (dzīres), jo luau viņus gaidīja Pārķēra fermā, pasniedza tikai alu un stiprākus dzērienus vīriešiem, bet limonādi, apelsīnus, kā arī spirdzinošus arbūzus sievietēm.

Mēs sirsnīgi apskāvāmies ar Ellu Higinsvērzu, tāpat ar princesi, kura mani vēl atcerējās, un visām citām meitenēm un sievām; Ella parunāja ar princesi, un princese pati mani uzaicināja piedalīties ceļojumā, es varot pievienoties viņiem Manā, no kurienes viņi došoties tālāk pēc divām dienām. Es biju kā bez prāta, gluži kā bez prāta par visu to — es, kas tikko nācu no divpadsmit mēnešu ieslodzījuma pelēkajā Nahalā. Un man vēl arvien bija tikai deviņpadsmit gadu, pēc nedēļas vajadzēja apritēt divdesmitajam.

Ai, un ne prātā man nenāca, kam jānotiek! Biju tik aizņemta, runādamās ar sievietēm, ka pat neredzēju Lilolilo — tikai tā no tālienes, jo viņš liels un stalts slējās pāri citu vīriešu galvām. Bet es nekad nebiju piedalījusies šādā ceļojumā. Tiku gan redzējusi, kā tos sagaida Kilohanā un Manā, bet toreiz vēl biju par jaunu, lai mani aicinātu piedalīties, un vēlāk nāca skolas laiks un precības. Zināju jau, kāds būs ceļojums, — tās būs divas nedēļas paradīzē, maz gan, lai atkal varētu izturēt divpadsmit mēnešus Nahalā.

Un es lūdzu tēvoci Džonu, lai aizdod man zirgu, — tas, protams, nozīmēja veselus trīs zirgus, jo mani vajadzēja pavadīt kovbojam jāšus un vēl nastu zirgam. Toreiz nebija nekādu ceļu. Nebija automobiļu. Un zirgs, kuru es sev izvēlējos! Tas bija Hilo. Tu to neatceries. Tai laikā tu biji skolā, un, pirms tu nākamajā gadā pārradies mājās, zirgs meža dzīvnieku medībās ar laso Mauna Kcas kalnā bija pārlauzis sev muguru un savam jātniekam sprandu. Par viņu gan tu būsi dzirdējusi — nu, par to jauno amerikāņu jūras virsnieku.

—  Leitnants Bouslīlds. — Marta pamāja ar galvu.

—   Bet Hilo! Es biju pirmā sieviete, kas sēdēja tam mugurā. Tas bija trīs — gandrīz četrus gadus vecs un tikko kā iejāts. Tik melns un ar tik spožu spalvu, ka laistījās vienā sudrabā. Tas bija vislielākais jājamzirgs fermā, cēlies no karaliskā staļļa ērzeļa Spārklingdova un kādas sugas ķēves, nupat pirms divām nedēļām vel mežonīgs noķerts ar cilpu. Nekad vairs neesmu redzējusi tik skaistu zirgu. Tam bija ideāla kalnu ponija samērīgi apaļīgais ķermenis ar spēcīgām krūtīm un platiem pleciem, un tā galva ar kaklu liecināja par vistīrāko sugas izlasi — slaida, tomēr pilnīga, ar jaukām, modrām ausīm, ne pārāk mazām, kas piešķirtu tam ļaunprātīgu izskatu, ne pārāk lielām, kas šķistu tiepīgi ēzeliskas. Kājas tam bija tikpat glītas, nevainojami stingras un spēcīgas, ar gariem, atsperīgiem vēzīšiem, kas piešķīra tam apbrīnojami vieglu gaitu zem segliem.

—   Atceros, ka dzirdēju reiz princi Lilolilo sakām tēvocim Džonam — tu esot vislabākā jātniece visā Havajā, — Marta piebilda, pārtraukusi stāstītāju. — Tas bija pēc diviem gadiem, es tikko biju atgriezusies no skolas, bet tu vēl dzīvoji Nahalā.

—   Lilolilo to teica! — Bella izsaucās nosarkdama. Viņas garenās, brūnās acis sāka starot, kad atmiņas pāri gadiem meta tiltu uz iemīlēto, kas nu jau pusgadsimtu kā miris un sabiris pīšļos. Bet havajiešu sievietēm iedzimtās maigās kautrības dēļ viņa steidza noslēpt pēkšņo sirds atklātību, turpinādama slavas dziesmu par Hilo.

—   Ak, kad viņš, nesdams mani mugurā, drāzās gan augšup, gan lejup pa garas zāles klātajām nogāzēm, tā šķita kā maldīšanās sapņu mežos, jo zāle ik pie lēciena pašķīrās, zirgam auļojot kā briedim, kā trusītim vai kā foksterjeram, — nu, tu jau zini, kā tie prot lēkšot. Un cik tramīgs, kā dīžādamies slējās uz pakaļkājām! Šis zirgs bija cienīgs nest karavadoni, pat tādu kā Napoleons vai Kičeners. Un acis — ne ļaunas, bet, ai, tādas šķelmīgas, saprātīgas, un raudzījās viņš tā, it kā arvien gudrotu kādu niķi, gribēdams uzjautrināties vai palaidņoties. Un es lūdzu tēvqci Džonu, lai dod rnan Hilo. Tēvocis Džons raudzījās manī, bet es skatījos viņā; un, kaut arī viņš neko neteica, es zināju, ka viņš izjuta: «Mīļā Bella,» — un es sapratu — kaut kā to pauda šī viņa raudzīšanās manī —, ka acu priekšā viņam stāv princese Naomi. Un tēvocis Džons teica «jā». Tā, lūk, tas notika.

Bet viņš pieprasīja, lai es pati pārbaudu Hilo, vislabāk — izmēģinu vienatnē. Zirgs bija untumains, brīnišķīgi untumains. Tomēr ne jau ļauns, ne viltīgs. Es vai ik brīdi zaudēju vadību pār viņu, taču nekad neļāvu viņam to atskārst. Bail man nebija nemaz, un tas man palīdzēja arvien izjust viņu, kālab zirgam likās, ka ne lēcienu nav izdarījis bez manas ziņas.

Es bieži esmu prātojusi, vai tēvocis Džons maz nojauta, kas var notikt. To gan zinu, ka pašai man par to nebija ne domiņas, kad todien aizjāju un piebiedrojos princesei Manā. Nekad vairs nav piedzīvots tāds svētku laiks.. Tu jau zini, cik diži vecie Pārķēri mēdza uzņemt viesus. Mežacūku medības un meža dzīvnieku šaušana, zirgu iejāde un apzīmogošana. Kalpotāju mitek|i bāztin piebāzti. Pārķēra kovboji sapulcējušies fermā no visām malām. Un visas šīs meitenes — gan no Vaimeas, gan no Vaipio un Honokā, un Pāuilo —, es tās kā šodien redzu garās rindās sēžam uz iejādes aploka akmens vaļņa un darinām lei (ziedu vītne) saviem iemīlētajiem kovbojiem. Un naktis, smaržainās naktis, mele dziesmošana un hula dejas, un pa lielajiem Manas dārziem zem kokiem ik pa divi klaiņoja mīlētāji. Un princis … — Bella apklusa, un labu brīdi, kamēr viņa lūkoja saņemt sevi rokās un savaldīties, ar tukšu skatienu vērdamās tālē pāri zilajam apvārsnim, viņas sīkie, spožie zobi, vēl arvien nevainojami veseli, bija redzami dziļi iecirtušies apakšlūpā. Atguvusies viņa atkal pievērsa acis māsai.

— Viņš bija īsts princis, Marta. Tu jau viņu redzēji Kilohana, pirms… pēc tam kad biji atgriezusies no semināra. Viņu uzlūkot bija bauda ikvienas sievietes acīm, jā, un vīrieša .tāpat. Divdesmit pieci gadi vecs — pašā krāšņākajā vīra briedumā; dižens un karalisks viņš bija augumā, tikpat dižens un karalisks arī garā. Vienalga, cik pārdroši joki, cik pārgalvīgi traka izprieca, viņš, šķiet, ne mirkli neaizmirsa, ka ir no karaļa cilts un ka visi viņa priekšteči bijuši augsti virsaiši līdz pat tam pirmajam, par kuru vēl dziesmo cilts hronikās un kurš vadījis savas laivas uz Tahiti un Raiateu un atkal atpakaļ. Viņš bija piemīlīgs, laipns, maigi biedrisks, ārkārtīgi draudzīgs — un atkal stingrs un bargs, pat skarbs, ja viņu dziļi aizskāra. Grūti paskaidrot, ko es domāju. Viņš bija īsts vīrietis, vīrietis, vīrietis, un viņš bija īsts princis, viņam piemita kaut kas no jautra zēniskuma un atkal tāda dzelžainība, kas darītu viņu par labu un stingru Havajas karali, būtu viņš uzkāpis tronī.

Es viņu redzu šobrīd tāpat, kā redzēju pašā pirmajā dienā, kad skāru viņa roku, runāju ar viņu… tikai dažus kautrus vārdus, juzdamās viss kas, tikai ne sieviete, kas jau gadu kā precējusies ar pelēko haole pelēkajā Nahalā. Pirms pusgadsimta notika šī sastapšanās — atceries, kā tolaik ģērbās mūsu jaunie vīrieši: baltas kurpes un garas bikses, balti zīda krekli ar greznām, košām spāniešu šallēm ap vidu, — un veselu pusgadsimtu manā sirdī nav izbalējis viņa tēls. Viņš stāvēja mauriņā draugu pulciņa vidū, un Ella Higinsvērza veda mani turp, lai iepazīstinātu mūs. Šai mirklī princese Lihue ķircinādamās tai ko uzsauca, un Ella bija spiesta apstāties, lai atbildētu, bet es paliku stāvam kādu soli tai priekšā.

Prinča skatiens nejauši skāra mani, kad es tur stāvēju viena pati samulsusi, apjukusi. Ai, cik skaidri es viņu redzu! Galva mazliet atmesta, izturēšanās stalta, moža, pavēlnieciska un pilnīgi brīva, kāda viņam bija tik raksturīga. Mūsu acis sastapās. Viņš pielieca galvu vai arī pavērsa to pret mani, es pati nezinu, kas īsti notika. Vai viņš pavēlēja? Vai es paklausīju? Nezinu. To gan zinu, ka patīkami bija mani uzlūkot — meiteni ar smar- žainu maile ap galvu, tērpušos princeses Naomi brīnišķīgajā holoku, ko tēvocis Džons man bija aizdevis no savas tabu istabas; un vēl zinu, ka viena pati soļoju viņam pretī pāri Manas maurājam un ka viņš panācās nostāk no tiem, kas stāvēja ap viņu, lai satiktu mani pusceļā. Mēs gājām viens pie otra pāri zālājam, neviena nepavadīti, it kā mēs tiektos viens pie otra pāri mūsu dzīvībām.

… Vai es biju skaista, māsiņ Marta, kad biju jauna? Es nezinu. Nezinu. Bet tajā mirklī, kad viņa skaistais un patiesi karaliskais vīrišķīgums mani skāra, iešķeldamies. pašā sirdī, es pēkšņi jutu skaistumu arī pati sevī — kā lai to pasaka? — it kā viņā mītošā pilnība izstarotu no viņa un ar burvju spēkiem ieplūstu manī.

Ne vārds netika izrunāts. Bet, ai, es zinu, ka pacēlu galvu, lai vaļsirdīgi atbildētu tiem neizrunātajiem vārdiem, ko dzirdēju skanam pērkonu un trompešu balsīs, un, ja pat man draudētu nāve par šo vienu skatienu un šo vienu mirkli, es zinu, ka tomēr nespētu atturēties, ne- atdevusi visu sevi, to skaidri liecināja mana seja, acis un viss mans dziļas elpas šūpotais augums.

Vai es biju skaista, Marta, ļoti skaista, kad man bija deviņpadsmit gadu, gandrīz divdesmit?

Un Marta ar saviem sešiem desmitiem un vēl četriem gadiem raudzījās Bellā, kas skaitīja sešus desmitus un vēl astoņus gadus, un palocīja galvu vispatiesākajā apstiprinājumā, pati klusībā uzņemdama sevī visu, ko šinī mirklī skatīja — Bellas kaklu, vēl arvien apaļigu un daiļi veidotu, garāku nekā parasto Havajas sieviešu kakli, kolonnu, kas karaliski balstīja augstas virsaites galvu un seju ar augstiem vaigu kauliem un augstām uzacīm, Bellas matus, augstu uzsukātus, kuplus, gadu sudrabā lāsmojošus, vēl arvien cirtainus un spilgti, asi kontrastējošus ar skaidri izvilktajām, šaurajām, melnajām uzacīm un tumši brūnajām acīm. Un viss, ko Marta skatīja, bija tik kautri atturīgs, ka spieda arī viņu kautri nolaist acis lejāk — uz māsas krāšņajām krūtīm un izteikti pareizajām auguma līnijām līdz pat zīda zeķēs un augstpapēžu kurpītēs ieautajām kāju pēdām, mazām, apaļīgām, ar nevainojami izliektu pēdas virsu.

—   Jā, kad cilvēks ir jauns, vienreiz mūžā jauns! — Bella iesmējās. — Lilolilo bija princis. Es taču iepazinu ikkatru viņa vaibstiņu visdažādākos veidos,.. vēlāk, mūsu brīnumu dienās un naktīs pie dziedošiem ūdeņiem, pie miegaini dūcošām bangotnēm un augsto kalnu takās. Es pazinu viņa jaukās, drosmīgās acis ar taisnajām, melnajām uzacīm, degunu, kas neapšaubāmi bija Kameha- mehas deguns, un šo mīļo lūpu vispēdējo, tikko jaušamo izliekumu. Nevienam gan, Marta, nav tik skaista mute kā havajiešiem.

Un viņa augums! Viņš bija atlētu karalis no stūrgalvīgajiem, neklausīgajiem matiem līdz pat potītēm, kas šķita darinātas" no bronzēta tērauda. Nupat nesen man gadījās dzirdēt, ka vienu no Vildera mazdēliem apzīmēja par «Hārvardas princis. Apžēlojies! Kādu gan nosaukumu viņi būtu izdomājuši vai varējuši izdomāt manam Lilolilo, ja spējuši nostādīt viņu līdzās šim Vildera zēnam ar visu viņa Hārvardas komandu!

Bella apklusa un dziļi elpoja, cieši sažņaugusi smalkās, mazās rokas virs zīda segtajiem ceļgaliem. Bet rožainais daiļums tvīka ādā un sila acīs, kad Bella no jauna pārdzīvoja savas karaliskās dienas.

—   Nu, būsi jau uzminējusi? — Bella ieteicās, spītīgi saraudama plecus un tieši ielūkodamās māsai acis. — Mēs izjājām no līksmās Manas un turpinājām līksmo ceļojumu — lejup pa lavas klinšu stigām uz Kiholo, lai peldētos un makšķerētu, un dzīrotu, un gozētos siltajās smiltīs zem palmām, tad augšup uz Pūvāvā, un atkal mežacūku duršana un medības jāšus, ar la^o, un meža- kazas augstieņu ganībās; un tālāk caur Konu, te kalnup, te lejup uz karaļa pili Kailuā un tad uz peldvietu pie Keauhou un uz Kealakekuas līci, un Napoopoo, un IIo- naunau. Un visur pretī plūda ļaudis ar dāvanām rokās —■ ar puķēm un augļiem, ar zivīm un sivēniem, bet sirdīs tiem mīlestība un dziesmas, galva noliekta goddevībā pret karaliskās dzimtas piederīgajiem un lūpas sauc apbrīnas kliedzienus un dziesmo mele no senajām, neaizmirstamajām dienām.

Ko tu būtu darījusi, māsiņ Marta? Tu zini, kādi mēs, havajieši, esam. Tu zini, kādi mēs bijām pirms piecdesmit gadiem. Lilolilo bija apburošs. Es biju nebēdnīga. Lilolilo jau nu spēja ikvienu sievieti darīt vieglprātīgu. Es biju divkārt vieglprātīga, jo mani trauktin trauca aukstā, pelēkā Nahala., Es apzinājos visu. Nekādas svārstīšanās. Nekādu cerību. Par laulības šķiršanu tajos laikos taču pat ne sapņot nevarēja. Džordža Kāstnera sieva nekad nevarētu būt Havajas karaliene, pat arī ja tēvoča Roberta pareģotie apvērsumi aizkavētos un ja Lilolilo tiešām kļūtu karalis. Bet es nekad nedomāju par troni. Es būtu drīkstējusi vēlēties vienīgi karalisti pie Lilolilo sāniem — kā viņa sieva un draugs. Bet es nepadevos aplamām cerībām. Kas nav iespējams, tas nav iespējams, un es nesapņoju mānīgus sapņus.

Viss gaiss bija pārpilns mīlestības. Un Lilolilo bija īsts mīlētājs. Uz mūžiem viņš mani vainagoja ar saviem lei, un viņa izsūtāmie visu garo ceļojuma laiku piegādāja man šos lei no Manas rožu dārziem — tu jau atminies tos; piecdesmit jūdžu pār lavas klintīm un kalnu kraujām nesti, rasaini svaigi kā mirklī, kad plūkti, tie gulēja banānaugu mizu apvalkos kā dārgakmeņi kārbiņās; tie bija jardiem gari, un sīkie, sārtie pumpuriņi virknējās kā Neapoles koraļļu krellītei. Un, kad notika luau, bezgalīgās un nebeidzamās luau, man vēlēja sēsties uz Lilolilo makaloa paklāja, uz prinča paklāja, kas pieder tikai viņam vienīgajam un ir tabu ikvienam zemākas kārtas mirstīgajam, ja vien princis pats to laipnīgi neatļauj un neizsaka savu vēlēšanos. Un man vajadzēja mērcēt pirkstus viņa personiskajā pa wai holoi (pirkstu skalojamā kausiņā), kur siltā ūdenī peldēja smaržīgas ziedlapiņas. Jā, un, neliekoties ne zinis, ka visiem redzams šis izcilais pagodinājums, man vajadzēja ņemt no viņa pa paakai sārtās sāls šķipsniņas un ļimu un kukui riekstus, un sarkanos piparus un smelt no viņa ipu kai (zivs mērces trauka), kurš darināts no kou koka un no kura pats lielais Kamehameha ēdis daudzos šādos ceļojumos. Un tāpat notika ar visiem sevišķajiem gardumiem, ko pasniedza vienīgi Lilolilo un princesei, — ar nelu un ake, ar palu un alaa.la. Un viņa kahili (vēdeklis garā kātā, no putnu spalvām) tika vēdināti man pār galvu, un viņa kalpi bija manējie, un viņš pats bija mans; un no ziediem vainagotajiem matiem līdz pat kāju pēdām es biju laimīga, mīlēta sieviete.

Vēlreiz Bellas sīkie zobiņi iespiedās apakšlūpā, kamēr viņa ar tukšu skatienu raudzījās jūrā, līdz pārvarēja pati sevi un savas atmiņas.

—   Mēs devāmies aizvien tālāk un tālāk, cauri visai Konai un visai Kau, no Hoopuloas un Kapuas līdz Honu- apo un Punalū, tas bija vesels mūžs, izdzīvots divās īsās nedēļās. Puķe zied tikai vienreiz. Tas bija mans ziedēšanas laiks — Lilolilo man līdzās, es pati uz sava brīnišķā zirga Hilo jutos kā karaliene — ne jau Havajas, bet Lilolilo un Mīlestības karaliene. Viņš teica, ka es vizmojot kā daudzkrāsaina dailes lāse uz Leviatāna melnās muguras, ka es līdzinoties vārām rasas pilienam uz lavas straumes kūpošās kores, ka es esot kā varavīksne virs pērkona mākoņa ..,

Bella uz mirkli apklusa.

—   Nestāstīšu tev vairāk, ko visu viņš man teica, — viņa nopietni sacīja, — tikai to vēl, ka viss, ko viņš teica, bija mīlestības kvēle un skaistuma aromāts un ka viņš sacerēja hula man par godu un dziedāja tās tikai man — visu klātbūtnē naktis zem zvaigznēm, kad gulējām atlaidusies uz paklājiem pie dzīru mielasta; bet mana vieta bija uz Lilolilo makaloa paklāja.

Un tad jau virzījāmies uz Kilaueu — sapnis tuvojās beigām; un, protams, aizā, kur apakšā kā jūra bangoja lava, mēs metām Uguns dievei savas veltes — malle lei un zivis, un sacietinātu poi, kas ietīts valgās ti koka lapās. Un tālāk mēs devāmies lejup caur veco Punu un dzīrojām, un dejojām, un dziedājām gan Kohoualeā, gan Kamaili, gan Opihikao, un peldējāmies Kalapanas dzidrajos saldūdens dīķos. Un galu galā mēs sasniedzām Hilo pie pašas jūras.

Tās bija beigas. Nekad mēs netikām runājuši par to. Tās bija beigas, kas izlemtas nepieminot. Jahta jau gaidīja. Mēs bijām kavējušies daudzas dienas, Honolulu aicināja atpakaļ, bija pienākušas vēstis, ka karalis esot kļuvis pavisam pupule (nenormāls), ka katoļu un protestantu misionāri vērpjot intrigas un ka draudot nepatikšanas ar Franciju. Kā viņi bija izkāpuši malā pie Ka- vaih'aes pirms divām nedēļām — ar smiekliem, ziediem un dziesmām, tā viņi arī šķīrās no Hilo. Tā bija jautra atvadīšanās, lītin lija asprātības un līksmi izsaucieni, tūkstošiem pēdējo novēlējumu, atgādinājumu un joku. Kamēr pacēla enkuru, skanēja atvadu dziesma, ko skandināja Lilolilo dziedātājzēni klāja pakaļgalā, bet mēs, sēdēdami kanu laiviņās un lielās laivās, noskatījāmies, kā pirmais brīzes brāziens piepūš kuģa buras un atstatums starp mums sāk plesties plašumā.

Visā šajā trauksinīgajā burzmā Lilolilo stāvēja pie re- liņa, viņam vajadzēja tik daudziem atbildēt uz pēdējiem sveicinājumiem un apmainīties ar pēdējiem jokiem, bet visu laiku viņš raudzījās lejup tieši uz mani. Galvu tam vainagoja mans ilima lei, ko pati biju nopinuši un tam galvā uzlikusi. Un tie, kas stāvēja uz jahtas, sāka mest laivās savus daudzos lei tur palikušajiem mīļajiem. Man nevarēja būt nekādu gaidu un cerību!… Un tomēr es loloju cerību, tik klusi vāru cerību, vienīgi tā ne- izpaudās manos vaibstos, seja man bija tikpat lepna un līksma kā visas pārējās. Bet es jau zināju, ko darīs Lilolilo, jau no paša sākuma biju zinājusi, ko viņš darīs, un viņš darīja to. Aizvien vēl lūkodamies atklāti un godīgi man acīs, viņš noņēma sev no galvas manu skaisto ilima lei un pārrāva to pušu. Es redzēju viņa lūpas veidojam vienu vienīgu vārdiņu pau (beigas), taču nedzirdēju to balsī izrunātu. Nepārtraukti raudzīdamies manī, viņš vēlreiz sarāva abas lei daļas uz pusēm un tad aizsvieda šīs saplosītās atliekas — ne jau man svieda, bet lejup pār malu ūdens joslā, kas ķļuva arvien platāka. Pau. Viss bija galā… -

Ilgu laiku Bellas tukšais skatiens kavējās pie apvāršņa jūrā. Marta ne ar vārdiņu neiedrošinājās izpaust līdzjūtību, kas rasināja viņas acis.

— Un to pašu dienu es jāju atpakaļ, augšup pa veco, nelāgo taku gar Hamakuas piekrasti, — Bella turpināja, un sākumā balss tai skanēja neparasti sausi un skarbi. — Sī pirmā diena vēl nebija tik grūta. Es biju trula. Viss brīnumainais, kas man nu jāaizmirst, pārāk pildīja manu sirdi, lai es spētu aptvert, ka tas jāaizmirst. Nakti es pavadīju Laupahoehoē. Vai zini, es biju gaidījusi bezmiega nakti. Bet gluži otrādi — pārguruši no seglos sēdēšanas, vēl arvien truli apstulbusi, es nogulēju visu nakti nāves miegā.

Bet nākamā diena skarbās vējbrāzmās un negantās lietus gāzēs! Kā pūta, kā lija! Taka tik tiešām bija neiz- brienama. Zirgi mums klupa vienā laidā. Sākumā kovbojs, ko tēvocis Džons bija sūtījis man līdzi kopā ar zirgiem, gan protestēja, bet tik un tā flegmātiskā padevībā sekoja man aiz muguras, galvu purinādams un, es labi zinu, ik pa brīdim nopurpinādams, ka es laikam esot pu- pule. Nastu zirgu atstājām Kukuihaelē. Gandrīz vai peldus mēs virzījāmies augšup pa šķidru dubļu straumi Dubļu gravā. Vaimeā kovbojam vajadzēja apmainīt savu zirgu pret citu. Bet Ililo izturēja līdz galam. No rītausmas līdz pusnaktij es nosēdēju seglos, līdz beidzot tēvocis Džons Kilohanā pats savām rokām nocēla mani no zirga un ienesa istabā, pietraukdams no gultām sievietes, lai tās izģērbtu mani un izdarītu lomi, kamēr pats neap- kusis dzirdīja mani ar karstu groku un deva visādas zāles, lai es spētu aizmigt un aizmirsties. Es zinu, ka murgos nesakarīgi pļāpāju. Tēvocis Džons, jādomā, visu saprata. Bet ne kādam citam, ne pat man pašai viņš nekad nebilda par to ne vārdiņa. Lai ko viņš bija noskārtis, visu viņš ieslēdza savā princeses Naomi tabu istabā.

Par šo dienu man palikušas tikai dažas pusizdzisu- šas atmiņas, un visas tās — vienīgi salauztas sirds neprātīga plosīšanās pretī liktenim… Atceros, kā atrisušo matu slapjās šķipsnas" sāpīgi pātagoja mani juku jukām ar lietus strūklām, kā nebeidzamas asaru straumes saplūda ar lietus gāztnām, kā kaislīgās sāpju lēkmēs es ārdījos pret visu šo ļauno un neganto pasauli, kā dauzīju rokas pret seglu loku, kā skarbi kliedzu uz savu Kilohanas kovboju, kā cirtu piešus nabaga skaistuļa Hilo sānos, kamēr lūpas man čukstēja lūgšanas, kas lauzās ārā no sirds dziļumiem, — kaut šie piešu spērieni satrakotu zirgu, lai viņš slienas pakaļkājās, klūp līdz ar mani un sadragā manu ķermeni tā, ka uz mūžu zustu skaistums, kas saista vīru sirdis, vai lai nogāž mani no stigas un satriec pali (kraujas) piekājē, tā pierakstot pau aiz mana vārda, tikpat galīgu kā pau, kas neizteikts nomira uz Lilolilo lūpām, kad viņš sarāva manu ilima lei un iemeta jūrā …

Mans vīrs Džordžs bija aizkavējies Honolulu. Kad viņš atgriezās Nahalā, es jau tur gaidīju viņu. Viņš svinīgi apskāva mani, pavirši noskūpstīja uz lūpām, nopietni aplūkoja manu mēli, nopēla manu izskatu un veselības stāvokli un aizsūtija mani gulēt, apgādājis ar karstiem

ķieģeļiem un rīcineļļu. Tīri kā iekļaudamās pulksteņa mehānismā un kļūdama par vienu no zobiņiem vai ritenī- šiem, kas nepielūdzami un nejūtīgi griežas tikai apkārt un apkārt, tā es no jauna ieslēdzos pelēkajā Nahalas dzīvē. Mans vīrs Džordžs ik rītu cēlās no gultas pulksten puspiecos, bet piecos izgāja no mājas un uzkāpa zirgā. Tā pati mūžīgā auzu pārslu biezputra un riebīgā, lētā kafija, svaigā un kaltētā vēršgaļa. Es vārīju un cepu, un berzu. Es griezu niķīgo rokas šujmašīnu un darināju savus lētos holoku. Vakaru pēc vakara veselus bezgalīgus gadu simteņus, kas ilga vēl divus gadus, es sēdēju pie galda viņam iepretī līdz pulksten astoņiem, lāpīdama viņa lētās zeķes un nodriskāto veļu, kamēr viņš lasīja gadiem vecus aizlienētus žurnālus, jo aiz taupības negribēja pasūtīt tos pats. Un tad bija laiks iet gulēt — petroleju vajadzēja taupīt, un vīrs uzvilka pulksteni, ierakstīja dienasgrāmatā laika apstākļus un noāva kurpes, vispirms no labās kājas, tieši tāpat novietodams tās vienu otrai līdzās pie gultas kājgaļa savā pusē.

Bet pēc tam, kad princese Lihue bija uzaicinājusi mani karaliskajā ceļojumā un tēvocis Džons aizdevis zirgu, es vairs nevarēju pierast pie sava vīra Džordža, kā tas jau bija licies tik iespējams. Redzi, māsiņ Marta, nekas tāds nebūtu noticis, ja vien tēvocis Džons atteicies dot man šo zirgu. Bet nu es biju iepazinusi mīlestību, biju iepazinusi Lilolilo; un kādas gan izredzes pēc visa tā varēja būt manam vīram Džordžam rast manā sirdī atzinību vai maigumu? Divus gadus Nahalā dzīvoja mirusi sieviete, kas nezin kā vēl staigāja un runāja, un cepa, un mazgāja, un lāpīja veļu, un taupīja petroleju. Ārsti sacīja, ka vīra nāvē vainojama lētā, plānā veļa, kādu viņš valkāja, zie- : mas vidus lietainajos negaisos dzīdamies pēc Nahalas kalnu augstieņu ūdeņiem. Kad viņš nomira, es neskumu. Biju skumusi jau pārāk ilgi. Es arī nepriecājos. Prieks bija nomiris Hilo krastmalā, kad Lilolilo iemeta jūrā manu ilima lei, un pēc tam es vairs neesmu pazinusi laimi. Lilolilo nomira kādu mēnesi pēc mana vīra Džordža. Kopš šķiršanās Hilo nekad vairs netiku viņu redzējusi. Ai-ja-jā, precinieku man pēc tam radās diezgan; bet es līdzinājos tēvocim Džonam. Mūža draugu rast es spēju tikai vienreiz. Tēvocim Džonam Kilohanā bija savs Naomi templis. Man jau piecdesmit gadu ir Lilolilo templis — manā sirdī. Tu, māsiņ Marta, esi pirmā, kurai esmu atļāvusi ienākt šai templī…

Piebrauktuve apmeta loku automašīna, no tās izkāpa Martas laulātais draugs un nāca pāri mauram. Rosko Skandvels, stalts, slaids vīrs ar sirmiem matiem un lokani militāru stāju, bija viens no «Lielā piecnieka» locekļiem, kas, piedalīdamies ikvienā kapitāla ieguldījumā, noteica visas Havajas likteni. Būdams tīrasiņu haole, Jaun- anglijā dzimis, viņš tomēr pēc īstas havajiešu paražas tūdaļ cieši apskāva un sirsnīgi noskūpstīja Bellu. Vērīgās acis tam vēstīja, ka sievietes te nupat izkratījušas sirdis, tomēr, par spīti spēcīgā jūtu satraukuma pazīmēm, bija redzams, ka abu māsu dzīves mijkrēšļa gudrība visu atkal rāmi nolīdzinājusi.

—   Elsija ar mazuļiem brauc šurp, tikko saņēmu viņu telegrammu no tvaikoņa, — Rosko paziņoja, kad bija noskūpstījis arī sievu. — Viņi paliks pie mums vairākas dienas, pirms dosies tālāk uz Maui.

—  Biju domājusi ierādīt tev Rožu istabu, māsiņ Bella, — Marta Skandvela prātodama sacīja. — Bet El- sijai ar bērniem, auklēm un visu citu šī istaba labāk noderēs, tā ka tu dabūsi Karalienes Emmas istabu.

—   Es jau tur dzīvoju iepriekšējo reizi, tā man patīk pat labāk, — Bella atbildēja.

Rosko Skandvels, kas pilnībā pazina havajiešu mīlu un mīlestības ceļus, stalts, slaids, cienīgs, soļoja starp abām cildeni noaugušajām sievietēm un, aplicis katrai roku ap viduci, vadīja tās uz mājas pusi.

KAHEKILI KAULI

Pāri augstajiem Kūlau kalniem atvējoja vieglas pasātu vēsmiņas, tik tikko sakustinādamas milzīgās, bezbārk- stainās banānu lapas, iešalkodamās palmās, papurinādamas un klusītiņām sačabinādamas algarobas koku lapotnes mežģīnes. Ik pa brītiņam gaiss it kā ievilka elpu — jo tā jau bija elpošana, tā bija Havajas gurdenās pēcpusdienas dvašošana. Maigo elpas dvesienu starplaikos gaiss atkal kļuva smags un tvanīgs no puķu smaržām un leknās, dzīvības pilnās augsnes izgarojumiem.

Cilvēku ap zemo, bungalo līdzīgo mājiņu bija daudz, tomēr atdusējās no tiem tikai viens. Pārējie turējās klusi kā pelītes. Otrpus mājas sīks zīdainītis pīkstošā balstiņā sāka žēloties, ka pārāk ātri atrautā krūts nav to veldzējusi. Viņa māte, slaida hapa-haole (pa pusei baltā), tērpusies vaļīgi krokotā holoku no balta muslina, žigli aizsteidzās starp banānaugiem un papaijas kokiem, aiznes- dama trokšņaino bērneli tālāk projām. Pārējās sievietes, hapa-haole un tīrasiņu iezemietes, nemierpilnas noraudzījās viņas bēgšanā.

Mājas priekšā zālājs tupēja kādi divdesmit havajieši. Tie visi bija spēcīgi vīrieši, muskuļoti un platiem pleciem. Šie vīri ar brūnīgu ādas krāsu, spoži brūnām un melnām acīm, parupjiem, bet pareiziem sejas pantiem rādījās esam tikpat labsirdīgi, jautri un piemīlīgi kā viņu salas klimats. Pilnīgs pretstats tam šķita šo cilvēku mežonīgi kareivīgais ietērps. Aiz raupjo ādas apavu stulmiem bija aizsprausti gari dunči, kuru rokturi rēgojās ārpusē. Pie papēžiem tie valkāja spāniešu piešus ar milzīgiem skrituļiem. Viņiem bija īsts bandītu izskats, ja nevēro pavisam nepieskanīgās puķu un smaržīgo maile vītnes, kas apjoza viņu kovboju cepures ar noļukušām malām. Viens no tiem, pievilcīgi un šķelmīgi skaists kā fauns ar fauna acīm, bija koķeti aizspraudis aiz auss liesmainu hibiska ziedu. Pāri viņiem, sniedzot paēnu no saules, pletās plašs Ponciana regia baldahīns, pats viens vienīgs ziedu liesmojums, un ik no zieda viduča raudzījās skarainu pu- tekšnīcu pušķītis. Kaut kur tālāk, attāluma klusināta, bija dzirdama viņu sapīto zirgu dobjā mīņāšanās. Visu acis neatraudamās vērās vienīgajā gulētājā, kas, pilnā garumā izlaidies, atdusējās uz lauhala paklāja kādas simt pēdas tālāk zem pērtiķpākšu kokiem.

Havajiešu kovboji gan bija liela auguma, taču gulētājs vēl lielāks. Kā liecināja sniegbaltie mati un bārda, viņš bija arī daudz vecāks. Pēc resnajām roku locītavām un lielajiem pirkstiem varēja spriest, cik spēcīgs augums slēpjas zem platajām rupja audekla biksēm un katūna bezpogu krekla, kas bija atrauts vaļā no jostas vietas līdz kaklam, atsegdams krūtis, klātas ar biezu kūlu, tikpat baltu kā bārda un mati. Platās un augstās krūtis, kas atsperīgi šūpojās, muskuļiem elastīgi saspringstot un atslābstot, lika jaust, kāds smagnējs spēks vēl arvien snauž sirmgalvī. Bez tam saulē iedegusī un vējā appūstā āda tomēr nespēja slēpt faktu, ka šis vīrs ir īsts haole — baltais cilvēks.

Tā kā viņš gulēja uz muguras, kuplā, baltā bārda, pret debesīm paslieta un bārdskuvja neskarta, ik ar elpas vilcienu te sabozās, te pieglaudās, kamēr sirmās ūsas, dvašai izplūstot, saslējās stāvus kā dzeloņcūkas sari un atkal nolaidās ieelpošanas brīdī. Meitene, gadu četrpadsmit, gulētāja mazmeita, ģērbusies vienīgi kreklā jeb muumuu, tupēja tam līdzās un ar spalvu vēdekli gaiņāja nost mušas. Viņas sejā iezīmējās gan bažas, gan satraukums, gan godbijība, it kā viņa apkalpotu kādu dievu.

Un tiešām — Hārdmans Pūls, dusošais bārdainis, viņai, tāpat kā neskaitāmiem citiem, bija dievs — dzīvības avots, barības gādnieks, gudrības kalngals, likumu devējs, smaidošā žēlsirdība, bet pērkona bardzība sodot, tātad kungs un saimnieks, kura pēcnācēju hronoloģiskajos sarakstos skaitījās četrpadsmit dzīvi, jau pieauguši dēli un meitas, tālāk vēl seši mazmazbērni, bet mazbērnu daudz vairāk, nekā viņš spēja sarēķināt brīžos, kad atmiņa darbojās visspilgtāk.

Pirms piecdesmit viena gada viņš ar bezklāja laivu bija piebraucis Laupahoehoē Havajas pievēja pusē. Šī laiva bija viss, kas palicis pāri no Ņūbedfordas vaļu mednieku kuģa «Melnais princis». Dzimis Ņūbedfordā, divdesmit gadu vecumā viņš ar savu kūsājošo sparīgumu un izveicību bija uzkalpojies par otro stūrmani uz bojā gājušā vaļu ķērāja. Nonācis Honolulu un apskatījies, ko nu darīt tālāk, viņš vispirms bija apprecējis Kaļamu Mamaiopili, tad iestājies darbā par loci Honolulu ostā, pēc tam atvēris krogu un jūrnieku pansiju, bet pēdīgi pēc Kaļamas tēva nāves nometies par lopu audzētāju plašajās ganību zemēs, ko sieva mantojusi.

Vairāk nekā pusgadsimtu viņš bija nodzīvojis kopā ar havajiešiem, un var teikt, ka viņu valodu Pūls prata labāk nekā lielā tiesa havajiešu pašu. Precēdams Kaļamu, viņš bija apprecējis ne vien viņas zemi, bet arī viņas virsaišu kārtu, un apakšnieku padevība, ko sievai kā augstdzimušai izrādīja vienkāršie ļautiņi, pienācās arī viņas vīram. Jāpiemetina, ka viņam tiešām no dabas piemita visi virsaiša dotumi: milzīgais stāvs, bezbailība un lepnums, tāpat straujais raksturs, kurš nespēja paciest nekaunību vai apvainojumu un kuru pārmākt vai iebiedēt nebija pa spēkam pat ne visvarenākajam divkāju radījumam; Pūls spēja vienkāršajiem ļautiņiem likt viņam kalpot, nevis zemiski kaulēdamies vai pierunādams, bet tikai ar neap- jaušamu, tomēr pašsaprotamu, žēlīgu nolaišanos no sava dižuma augstumiem. Viņš savus havajiešus pazina pilnīgi — gan viņu garīgās, gan miesīgās īpašības, pazina labāk, nekā viņi paši sevi pazina, — polinēziešu liekvārdību, ticējumus, ieražas un noslēpumus.

Un tā nu septiņdesmit viena gada vecumā, jau kopš pulksten četriem visu rīta cēlienu pavadījis seglos, apjādams ganību platības, viņš gulēja zem pērtiķpākšu kokiem savā ierastajā un svētajā diendusā, ko traucēt neuzdrīkstējās neviens apakšnieks un ko arī neviens no viņa kārtas dižmaņiem nebūtu vis atļāvies pārtraukt. Šādas tiesības bija piešķirtas tikai karalim, tomēr tas jau izsenis bija iegaumējis: traucējot Hārdmana Pūla diendusu, var panākt vienīgi to, ka tiek uzmodināts ļoti īgns un sirdīgs Hārdmans Pūls, kas netur mēli grožos, bet saka ļoti nepatīkamus, kaut arī patiesus vārdus, un tādus neviens karalis negrib klausīties.

Saule svilināja. Attālāk mīņājās zirgi. Rimstošās pasātu vēsmiņas iečabinājās lapās pēc arvien ilgākiem klusuma starpbrīžiem. Smaržas tvanēja smagāk. Sieviete atnesa atpakaļ bērniņu, kas atkal bija nomierinājies, un noguldīja aiz mājas. Pērtiķpākšu koki sakļāva lapas maigi rāmajā gaisā virs gulētāja un arī paši ieslīga diendusā. Meitene, gandrīz vai aizturējusi elpu, apzinādamās sava pienākuma svinīgumu, arvien vēl vēdināja nost mušas; un tie pārdes- mit kovboji vēl arvien vēroja saspringtā klusumā.

Hārdmans Pūls pamodās. Nākamais elpas izpūtiens, ko varēja gaidīt pēc ilgstošā ritma noteiktā starplaika, aptrūka. Baltās, garās ūsas vairs nesaslējās. Toties piepūtās vaigi zem bārdas; plaksti pacēlās, atsegdami zilas acis, kas tūdaļ nīgri atblāzmoja pilnīgu apkārtējā atskārtu; labā roka pastiepās pēc pusizsmēķētās pīpes tam līdzās, kamēr kreisā sameklēja sērkociņus.

—   Atnes man džinu ar pienu! — viņš havajiešu valodā pavēlēja mazajai meitenei, kas, viņam pamostoties, bija notrīcēdama saslējusies.

Viņš aizdedzināja pīpi, tomēr nelikās manām savus turpat tuvumā gaidošos apakšniekus, pirms nebija atnesta un iztukšota liela glāze džina ar pienu.

—   Nu? — Hārdmans Pūls strupi noprasīja un klusuma brīdī, kamēr divdesmit sejas savilkās smaidā un divdesmit tumšu acu pāri iemirdzējās labvēlīgā patikā, noslaucīja no bārdas apņemtajām lūpām aizķērušās džina un piena lāses. — Kālab jūs te kleknējat? Ko gribat? Nāciet tuvāk!

Divdesmit milži, lielākā daļa jaunekļi, piecēlās un, piešu skritulīšiem un ķēdītēm skaņi šķindot un žvadzot, pienāca tam klāt. Viņi sakārtojās puslokā tam iepretī, kautri cenzdamies aizslēpt platos plecus cits citam aiz muguras, un sejas visiem laistījās pazemīgos smaidos, taču vienlaikus pauzdatnas nevilšu un neatskārstu līdztiesīguma apziņu. īstenībā Hārdmans Pūls viņiem bija vairāk nekā tikai virsaitis vien. Viņš bija vecākais brālis, tēvs vai patriarhs; ar visiem tiem viņš šādā vai tādā veidā bija saradojies pēc havajiešu paražām — gan sievu izraudzīdams, gan daudzos bērnus un mazbērnus izprecinādams. Vieglākā uzacu saraukšana spēja tos samulsināt, viņa dusmas — šausmināt, bet viņa pavēle liktu tiem doties pretī drošai nāvei; tomēr, no otras puses, nevienam no tiem ne prātā nenāca uzrunāt viņu citādi kā vien visā sirsnībā ar priekšvārdu, tikai vārds «Hārdmans»[1] bija pārtulkots havajiešu mēlē un skanēja «Kanaks Oolea».

Kad viņš pameta ar galvu, puslokā stāvošie apsēdās manietiie zālājā, ar lūdzošiem smaidiem cenzdamies noskaņot viņu labvēlīgi.

—   Ko jūs gribat? — viņš havajiešu valodā noprasīja stingri un skarbi, bet tie gan zināja, ka tā viņš dara tīšām.

Smaidi vērtās vēl platāki, bet spēcīgie pleci un staltie ķermeņi patikā sarosījās — viņi bija tīri kā kucēnu bars, kas luncinādamies izlūdzas laipnīgumu. Hārdmans Pūls izraudzījās vienu no viņiem.

—   Nu, Ilīopoi, ko tu gribi?

—   Desmit dolāru, Kanak Oolea.

—   Desmit dolāru! — Pūls iesaucās it kā iztrūcies, dzirdēdams nosaucam tādu neprātīgu summu. — Vai tikai tu netaisies ņemt otru sievu? Atceries jel, ko misionāri māca! Tikai vienu sievu vienā reizē, Ilīopoi, vienu sievu vienā reizē! Jo tas, kas apņems daudzas sievas, taisnā ceļā nokļūs ellē.

Krikšķināšana un smejošu acu mirkšķi apsveica šo joku.

—   Nē, Kanak Oolea, — skanēja atbilde. — Velns zina cik grūti man sadabūt kow-kow jau vienai sievai un viņas daudzajiem radiem.

—   Kow-kow? — Pūls atkārtoja no ķīniešiem pārņemto barības apzīmējumu, kuru havajieši bija pasākuši lietot sava pašu vārda paina vietā. — Vai tad jūs, puiši, šodien neesat še dabūjuši kow-kow?

—   Jā, Kanak Oolea, — ierunājās vecs, krunkains iezemietis, kas nupat bija pievienojies pulciņam, nākdams no mājas puses. — Visi viņi virtuvē dabūja kow-kow, daudz dabūja. Viņi ēda kā noklīduši zirgi, kas tikko pārvesti ielejā no lavas» klintīm.

—   Un ko tu vēlies, Kumuhana? — Pūls tagad pievērsās vecajam, tai pašā reizē dodams meitenei zīmi, lai aiz- vēcina mušas viņam no otra sāna.

—   Divpadsmit dolāru, — Kumuhana atteica. — Es gribu nopirkt ēzeli, lietotus seglus un iemauktus. Kļūstu pārāk vecs, staigājot kājas vairs nespēj mani panest.

—   Tu pagaidi! — viņa haole kungs pavēlēja. — Par to un vēl citām svarīgām lietām es ar tevi parunāšu vēlāk, kad būšu patērgājis ar pārējiem un tie būs aizgājuši.

Krunkainais sirmgalvis pamāja ar galvu un ķērās pie pīpes, lai to aizkūpinātu.

—   Kow-kow virtuvē bija labs, — Ilīopoi atsāka, aplaizīdams lūpas. — Poi bija pirksta resnumā, sivēns trekns, un lašu vēderi nesmirdēja, zivis ļoti svaigas, un to bija daudz, kaut gan opihi bija apsālīti un tālab kļuvuši sīksti. Opihi nekad nedrīkst sālīt. Es taču tev bieži esmu teicis, Kanak Oolea, ka opihi nedrīkst apsālīt. Esmu pie- ēdies labu kow-kow. Mans vēders ir gluži smags. Tomēr sirds man no tā vieglāka nekļūst, jo nav man kow-kow paša mājās, kur dzīvo mana sieva, kas ir tava ceturtā dēla otrās sievas tēvmāsa, un kur dzīvo mana mazā meitiņa un manas sievas sirmā māte, un manas sievas sirmās mātes barojamais bērns, kas ir kroplis, un manas sievas māsa, kas tāpat mitinās pie mums ar saviem trim bērniem, kuru tēvs ir miris ar negantu tūsku …

—   Vai pieci dolāri paglābs jūs visus no bērēm uz kādu dienu vai pat uz vairākām? — Pūls pārbaudīdams aprāva pārāk garo stāstu.

—  Jā, Kanak Oolea, un no tiem es vēl varēšu nopirkt sievai jaunu ķemmi, bet sev pašam mazliet tabakas.

Izvilcis no kuplo audekla bikšu sānkabatas ar zeltu pildītu maisiņu, Hārdmans Pūls izņēma no tā zelta monētu un izveicīgi iemeta pastieptajā saujā.

Kādam neprecētam jauneklim, kas kāroja sešus dolārus jauniem jājamzābakiem, tabakai un piešiem, tika iedoti trīs dolāri; tikpat daudz otram, kuram vajadzēja cepures; bet trešajam, kurš pieticīgi lūdza pēc diviem dolāriem, iedeva četrus līdz ar skaistos vārdos izteiktu uzslavu par viņa drosmīgumu — viņš nesen kalnos ar laso bija noķēris jaunu inežavērsi. Visi jau zināja, ka saimnieks viņu prasības katrā ziņā apcirps uz pusi, tālab arī divkāršoja savu prasību apmērus. Hārdmans Pūls zināja, ka viņi to dara, bet tikai smīnēja pie sevis. Tāds nu reiz bija viņa paņēmiens, kā izrādījās, ļoti labs paņēmiens, lai tiktu galā ar neskaitāmajiem radiniekiem, pie tam nepavisam nemazināja viņa cieņu pārējo acīs.

—   Un tu, Ahuhu? — viņš vaicāja kādam, kura vārds nozīmēja «indes koks».

—   …un vēl tik daudz, cik maksā pāris audekla bikšu, — Ahuhu pabeidza savu vajadzību uzskaiti. — Esmu daudz un grūtos ceļos jājis pakaļ taviem lopiņiem, Kanak Oolea, un tajā vietā, kur manas bikses berzējas pret seglu sēžamvietu, pašām tām sēžamvietas vairs nav. Nebūtu glīti, ja sāktu runāt, ka Kanaka Ooleas kovbojs, kas bez tam vēl ir Kanaka Ooleas sievas pusmāsas brālēns, kaunas ļaudīs rādīties citādi kā vien jāšus seglos vai ari soļo atmuguriski, tiklīdz kāds uz viņu paskatās.

—   Se tev nauda veselam ducim bikšu pāru, Ahuhu, —• Hārdmans Pūls smaidīdams teica un pasvieda viņam attiecīgo naudas summu. — Esmu lepns, ka mana ģimene sargā manu lepnumu. Vēlāk, Ahuhu, tu man no šā bikšu duča vienas izsniegsi, citādi arī man nāksies soļot atmuguriski, jo manas paša bikses — pie tam vienīgās — ir tikpat nekaunīgā vietā izdilušas.

Un, sirsnīgi smiedamies par sava haole virsaiša pēdējo jociņu, viss vīru pulciņš, kuru augumi bija stalti, bet sirdis maigi bērnišķīgas, devās pie saviem zirgiem; palika vienīgi vecais, sarukušais sirmgalvis Kumuhana, kam bija likts gaidīt.

Veselas piecas minūtes abi sēdēja klusēdami. Tad Hārdmans Pūls lika meitenei pagādāt glāzi džina ar pienu; kad tā bija atnesta, viņš ar galvas mājienu vēlēja pasniegt to Kumuhanam. Glāze neatrāvās no vecā lūpām, kamēr nebija tukša, pēc tam viņš izdvesa skaļu nopūtu: «A-a-ah,» — un nošmakstināja lūpas.

—   Daudz awa (pašdarināts alus) esmu izdzēris savā laikā, — viņš domīgi ieteicās, — Tomēr awa ir vienkārša cilvēka dzēriens, bet haole liķieris ir dzēriens virsaišiem. Awa nav tik stiprs un mīlīgs kā liķieris, tas nesatrauc kā piešu spēriens; liķiera karstums liek cilvēkam Izbaudīt patīkamo sajūtu, ka viņš dzīvo, jo ir taču patīkami būt dzīvam.

Hārdmans Pūls pasmaidīja, atzinīgi pamādams ar galvu, un vecais Kumuhana turpināja:

—   Liķierī ir siltums Tas silda vēderu un dvēseli. Tas sasilda sirdi. Pat dvēsele un sirds top aukstas, ja cilvēks ir vecs.

—   Tu esi vecs, — Pūls piekrita. — Gandrīz tikpat vecs kā es.

Kumuhana papurināja galvu un nomurdēja:

—   Ja vien es nebijis vecāks par tevi, tad es varētu būt tikpat jauns kā tu.

—   Man ir septiņdesmit viens, — Pūls sacīja.

—   Es neprotu rēķināt vecumu tādā veidā, — skanēja atbilde. — Kas notika tai gadā, kad tu piedzimi?

—   Pagudrosim, — Pūls apsvēra. — Tagad ir 1880. gads. Atņemsim septiņdesmit vienu, tad paliks deviņi. Esmu dzimis 1809., tajā pašā gadā, kad mira Kelīmakai, tajā pašā gadā, kad skots Arčibalds Kempbels dzīvoja Honolulu,

—  Tad es tik tiešām esmu vecāks par tevi, Kanak Oolea. Es šo skotu labi atceros, jo tolaik jau rotaļājos starp Honolulu stiebru būdām un pat vizinājos uz dēļa pa wa~ hine (sieviešu) bangotni Vaikiki piekrastē. Es tevi vēl tagad varu aizvest uz to vietu, kur stāvēja skota stiebru būda. Tagad uz tā zemes gabaliņa atrodas jūrnieku misijas nams. Tomēr es zinu, kad esmu dzimis. Mana vecmāmuļa un māte man bieži par to stāstīja. Es piedzimu toreiz, kad uguns dieve jeb vulkānu dieve Pele noskaitās uz Pai- eas iedzīvotājiem, jo tie nebija ziedojuši viņai zivis no sava dīķa, un viņa no Hūlalai sūtīja lejup lavas straumi, kas aizbēra šo dīķi. Paieas zivju dīķis ir piepildīts ar lavu uz visiem laikiem. Tas notika toreiz, kad es piedzimu.

—  Tas bija 1801. gadā, kad Džeimss Boids būvēja Hilo piekrastē kuģus Kamehameham, — Pūls skaitīja gadus atpakaļ, — iznāk, ka tu esi septiņdesmit deviņus gadus vecs, tātad astoņus gadus vecāks par mani. Tu esi ļoti vecs.

—  Jā, Kanak Oolea, — Kumuhana nomurmināja, lepnumā cenzdamies dižīgi izriezt iekritušās krūtis.

—   Un tu esi ļoti gudrs.

—   Jā, Kanak Oolea.

—   Un tu zini daudzus noslēpumus, kas zināmi tikai pašiem vecākajiem.

—   Jā, Kanak Oolea.

—  Tātad tu arī zināsi.,. — Hārdmans Pūls aprāva, lai ar bālgani zilo acu ciešo skatienu jo iespaidīgāk ietekmētu un hipnotizētu otro sirmgalvi. — Stāsta: Kahekili kauli esot izņemti no slēptuves un šodien atrodoties Karaliskajā mauzolejā. Esmu dzirdējis sačukstamies, ka no visiem dzīvajiem tu vienīgais vēl zinot, kā tas ir patiesībā.

—   Es zinu, — skanēja lepna atbilde. — Es vienīgais zinu.

—   Nu, vai tie atrodas mauzolejā? Jā vai nē?

—   Kahekili bija alii (augstais virsaitis). Viņš bija no tās pašas ģints, no kuras cēlusies tava sieva Kaļama. Viņa arī ir alii. — Vecais apakšnieks apklusa, pārdomās savilkdams plānās lūpas. — Es piederu viņai, tāpat kā visi manējie pirms manis ir piederējuši viņas ciltij pirms viņas. Viņa vienīgā ir pavēlniece pār maniem lielajiem noslēpumiem. Viņa ir gudra, pat pārāk gudra, tālab neliks man izpaust šo noslēpumu. Tev, o, Kanak Oolea, es neteikšu «jā», es neteikšu «nē». Tas ir alii noslēpums, kuru nezina pat paši alii.

—   Ļoti labi, Kumuhana, — Hārdmans Pūls viņu uzteica. — Tomēr tu aizmirsti, ka arī es esmu alii un ka to, ko mana labā Kaļama neuzdrīkstētos vaicāt, es tai pavēlēšu vaicāt. Es varu tūdaļ pat aizsūtīt pēc viņas un likt, lai viņa pavēl tev atbildēt. Bet tā būtu muļķība, pie tam tu redzētu, ka esi divkārt apvests ap stūri. Pastāsti man šo noslēpumu, un viņa nekad to neuzzinās. Pār sievietes lūpām arvien izlīst viss, kas viņā pa ausīm ielijis, jo sieviete ir tā radīta. Es esmu vīrietis, bet vīrietis ir radīts citādi. Kā tu labi zini, manas lūpas cieši piesūcas noslēpumiem, kā astoņkājis piesūcas pie sāļainas klints. Ja negribi stāstīt man vienam pašam, tu pastāstīsi mums abiem ar Kaļamu, bet viņas lūpas runās, viņas lūpas runās, tā ka vispēdīgais malahini (jaunpienācējs) drīz vien zinās to, ko pretējā gadījumā būtu zinājuši tikai tu un es.

Ilgu laiku Kumuhana sēdēja klusu, prātodams par šiem argumentiem, bet nerazdams iespēju, kā izvairīties no to loģiskā spēka.

—   Liela ir tava haole gudrība, — viņš beidzot atzina.

—  Jā vai nē? — Hārdmands Pūls tēmēja savu zobenu tieši sirdī.

Kumuhana vispirms palūkojās viņā, tad gausi pavērsa acis uz meiteni, kas gaiņāja mušas.

—  Ej! — Pūls tai uzsauca. — Un nenāc atpakaļ, pirms nedzirdi mani sasitam plaukstas!

Hārdmans Pūls vairs neteica ne vārda arī pēc tam, kad mušu gaiņātāja bija nozudusi mājā, tomēr seja, kas izskatījās cieta kā akmens, pauda jautājumu: «Jā vai nē?»

Atkal Kumuhana bažīgi pavērās apkārt un pat augšup pērtiķpākšu koka zaros, it kā baiļodamies slepena klausītāja. Lūpas viņam bija izžuvušas. Ar mēles galiņu viņš tās vairākkārt apslapināja. Divreiz viņš raudzīja ierunāties, taču rīkle tā ķērkstēja, ka nekas nebija saprotams. Beidzot ar noliektu galvu viņš izčukstēja tik klusu un svinīgi, ka Hārdmanam Pūlam vajadzēja pašam pieliekt galvu, lai saklausītu:

—   Nē.

Pūls sasita plaukstas, un mazā meitene izskrēja no mājas, trauksmīgi steigdamās pie viņa.

—      Atnes pienu un džinu vecajam Kumuhanam — tūda|! '— Pūls pavēlēja, bet Kumuhanam viņš sacīja:

—  Tagad pastāsti man visu šo notikumu!

—   Pagaidi! — tas atteica. — Pagaidi, līdz mazā wa- hine būs atnākusi un atkal aizgājusi!

Un, kad meitene bija projām, bet džins ar pienu aizgā- jis to ceļu, kāds jau nolemts džinam, kad tas sajaukts ar pienu, Hārdmans Pūls, vairāk neskubinādams, gaidīja stāstījumu. Kumuhana piespieda roku pie krūtīm un īsiem starplaikiem dobji ieklepojās, gaidīdams uzmundrinājumu, tomēr galu galā sāka runāt pats:

—   Senajās dienās tas bija šausmīgs notikums, ja nomira kāds lielais alii. Kahekili bija liels alii. Viņš varētu būt karalis, ja palicis dzīvs. Kas gan spēj pateikt? Es biju jauns cilvēks, bet vēl neprecējies. Tu zini, Kanak Oolea, kad nomira Kahekili, un tu vari man pateikt, cik vecs es tad biju. Viņš nomira, kad gubernators Boki turēja Blondas viesnīcu šepat Honolulu. Vai esi dzirdējis?

—   Tad es vēl uzturējos Havajas pievēja piekrastē, — Pūls atbildēja. — Tomēr dzirdējis esmu. Boki ierīkoja degvīna dedzinātavu un norentēja Manoas zemes, lai audzētu cukuru degvīna tecināšanai, bet Kāhumanu, kas bija pavaldonis, atcēla rentes līgumu, lika izraut cukurniedres ar visām saknēm un iedēstīt tur kartupeļus. Boki noskaitās un, gatavodamies sākt karu, savāca pie Vaikiki savus karotājus līdz ar divpadsmit dezertieriem no vaļu ķērāju kuģa un pieciem vara sešmārciņu lielgabaliem ..

—   Tieši tas bija laiks, kad nomira Kahekili, — Kumuhana dedzīgi iejaucās. — Tu esi ļoti gudrs. Tu par senajām dienām daudz ko zini labāk nekā mēs, vecie kanaki.

—   Tas notika 1829. gadā, — Pūls apmierināts turpināja. — Tev bija divdesmit astoņi gadi, bet man divdesmit, es tikko kā biju piebraucis krastā bezklāja laivā pēc tam, kad «Melnais princis» bija sadedzis.

—   Man bija divdesmit astoņi, — Kumuhana atkārtoja.

—   Izklausās, ka pareizi būs. Es labi atceros Boki vara lielgabalus Vaikiki krastmalā. Arī Kahekili nomira tajā laikā Vaikiki. Ļaudis līdz šai dienai tic, ka viņa kauli tika nogādāti uz Honaunau Haleo Keawe (mauzoleju) Konā …

—   Un labu laiku vēlāk atvesti uz Karalisko mauzoleju Honolulu, — Pūls papildināja.

—   Tāpat, Kanak Oolea, ir vēl daži, kuri līdz šai dienai tic, ka karaliene Alise tos līdz ar pārējiem savu senču kauliem glabā lielajās krūkās savā tabu istabā. Visi tie domā aplam. Es zinu. Kahekili svētie kauli ir pagalam un zuduši uz mūžu. Tie nekur nav apglabāti. To vairs nav. Un daudzus lāgus kona vēji ir kūluši baltās putās Vaikiki bangotni, kopš pēdējais cilvēks pēdējo reizi skatīja Kahekili. Es vienīgais esmu palicis dzīvs no šiem cilvēkiem. Es esmu pēdējais, un es nebiju vis laimīgs, ka dabūju piedalīties šajā nobeigumā.

Jo redzi! Es biju jauneklis, un sirds man karsta kā lava kvēloja pēc Melaijas, kura bija viena no Kahekili nama kalponēm. Tāpat arī Anapuni sirds kaisa viņas dēļ, kaut gan Anapuni sirds bija melna, kā pats redzēsi. Tonakt mēs dzīrojām — Anapuni un es —, tonakt, kad mira Kahekili. Mēs ar Anapuni bijām vienkārši ļautiņi — tāpat kā visi kanaki un vuahine, kuri dzīroja līdz ar parastajiem matrožiem un vaļu mednieku kuģa jūrniekiem no kuģa priekšgala[2]. Mēs dzīrojām, sēdēdami uz paklājiem Vaikiki krastmalā, turpat pie vecā heiati (tempļa), kas nav tālu no tās vietas, kur tagad atrodas Vildersa liedags. Toreiz es uz visiem laikiem iegaumēju, kādus daudzumus dzeramā spēj panest haole jūrnieki. Ja runā par mums, kanakiem, mūsu galvas no viskija un ruma bija kļuvušas karstas un vieglas un grabēja kā izkaltēti ķirbji.

Bija jau pāri pusnaktij, kā es labi atceros, kad ieraudzīju pār slapjajām, cietajām krastmalas smiltīm nākam Me- laiju, ko nekad nebiju redzējis piedalāmies kādās dzīrēs. Smadzenes man kaita kā elles liesmās, kad pamanīju, ka arī Anapuni skatās uz Viņu, pie tam Anapuni atradās viņai tuvāk, jo dzērāju lokā sēdēja man iepretī. Ai, es zinu, tas bija viskijs, rums un jaunība, kas manī kurināja šo karstumu; bet toreiz, tajā brīdī, mans trakais prāts izlēma: ja tā runās ar viņu, ja ies dejot ar viņu pirmo, tad es ar abām rokām sagrābšu Anapuni rīkli, nosviedīšu viņu gar zemi, pagrūdīšu zem mahine bangotnes turpat mums blakām un slīcināšu, un žmiegšu, līdz dzīvība viņu pametīs un nebūs vairs šķēršļa, kas stāvētu starp mani un Melaiju. Jo zini, ka viņa vēl nebija izšķīrusies starp mums un tikai Anapuni dēļ viņa jau sen nebija kļuvusi manējā.

Melaija bija skaista jaunava, augums kā virsaišmeitai un pat vēl jaukāks, un tāda viņa nāca pie mums pār valgajām smiltīm mēness mirdzumā. Pat haole jūrnieki uz brīdi pieklusa un blenza viņā ar vaļējām mutēm. Kas viņai bija par gaitu! Esmu dzirdējis tevi stāstām, o, Kanak Oolea, par sievieti Helēnu, kuras dēļ izcēlies Trojas karš. Par Melaiju es varu teikt, ka viņas dēļ pat elles mūriem būtu ar mieru uzbrukt vēl daudz vairāk vīriešu nekā tai senlaiku pilsētai, par kuru tev patīk gari un plaši stāstīt, kad esi iedzēris tā pamazāk piena, bet pavairāk džina.

Kas par gaitu! Mēnesnīcā blāvās medūzas, līgodamās bangotnē, vizmoja tāpat kā petrolejas spuldzes pie rampas, kādas esmu redzējis jaunajā haole teātrī. Tā nebija meitenes, bet sievietes gaita. Viņa nelidinājās, šūpodamās kā sīkie vilnīši rifu sargātā rāmā piekrastē. Viņas gaitā bija kaut kas dižens un karalisks — it kā dabas spēku kustība, it kā lavas straumes vienmērīgais plūdums lejup pa Kau kalna nogāzēm uz jūru, it kā pasātu bangotas jūras milzīgie, rāmie viļņi, it kā četru lielo gadalaiku uzplūds un atplūds, kas var atgādināt mūziku dieva mūžīgajām ausīm, bet ir pārāk gauss savā laika plūsmā, lai veidotu skaņu parasta, strauji pulsējoša cilvēka ausij, kurš mirst ātri, nenodzīvojis ilgu mūžu.

Anapuni bija viņai'tuvāk. Tomēr viņa skatījās uz mani. Vai tu, Kanak Oolea, esi kādreiz dzirdējis saucienu, kam nav skaņas, bet kas ir skaļāks nekā dieva gliemežvāku taures? Tā viņa sauca mani pāri visam dzērāju lokam. Es pa pusei pacēlos, jo nebiju vēl galīgi apdzēries; bet Anapuni roka viņu apskāva un pievilka klāt, un es atkal atslīgu uz elkoņa, skatījos un sevī plosījos. Viņš gribēja piedabūt, lai tā apsēžas līdzās, bet es gaidīju. Ja viņa apsēstos un pēc tam vēl ietu dejot ar to, es zinu, ka pirms rītausmas Anapuni jau būtu mironis, nožņaugts un noslīcināts seklajā bangotnē.

Dīvaina gan, vai ne tā, Kanak Oolea, ir visa šī kvēle, ko dēvē par «mīlestību»? Tomēr nav vis dīvaina. Tā tam jābūt, kad cilvēks ir jauns, citādi cilvēku dzimums neturpinātos.

—   Tālab jau arī alkām pēc sievietes jābūt lielākām nekā alkām pēc dzīvības, — Pūls apstiprināja. — Citādi vairs nebūtu ne vīriešu, ne sieviešu.

—   Jā, — Kumuhana teica. — Bet nu jau pagājuši daudzi gadi, kopš šī kvēle manī galīgi izdzisusi. Es to atceros, kā mēdz atcerēties senu saules lēktu, kā to, kas pagājis. Un tā cilvēks kļūst vecs un auksts un dzer džinu — ne jau lai apskurbinātos, bet lai sasildītos. Un piens ir ļoti veselīgs.

Tomēr Melaija nesēdās tam līdzās. Es atminos, ka acis viņai mežonīgi zalgoja, bet mati bija atrisuši un plandījās, kad viņa noliecās pār Anapuni un kaut ko iečukstēja tam ausī. Un viņas mati pārklāja to visgarām un noslēpa manām acīm, kamēr viņa čukstēja, un, to redzot, sirds man dauzījās pret ribām, apstulbinādama prātu, līdz es gandrīz neko vairs nevarēju saskatīt. Un es saņēmu kopā visu savu gribasspēku, lai spētu doties pāri lokam un notvert viņu, ja viņa pēc īsa mirklīša jau nenāktu pie manis.

Bet tam nekad nebija lemts notikt. Vai atceries virsaiti Konukalani? Viņš pats ieradās pie dzīru loka. Seja tam bija melna no dusmām. Viņš sagrāba Melaiju — ne aiz rokas, bet aiz matiem — un aizvilka projām, un tad viņu vairs nebija. To visu es pat tagad spēju aptvert tikai pa pusei. Es, kas grasījos nokaut Anapuni Melaijas dēļ, nepacēlu ne roku, ne balsi, lai pretotos, kad Konukalani aiz matiem aizrāva viņu projām, — un Anapuni arī ne. Protams, mēs bijām vienkārši ļaudis, bet viņš virsaitis. To es zinu. Bet kālab divi vienkāršie vīri, kuri kļuvuši traki aiz alkām pēc sievietes, kuriem alkas pēc sievietes ir stiprākas nekā alkas pēc dzīvības, pieļauj virsaitim, kaut arī tas bijis augstākais visā zemē, aizvilkt šo sievieti projām aiz matiem? Ja viņi alkst pēc tās vairāk nekā pēc dzīvības, kāpēc šie divi vīri baidās tūdaļ uz vietas nosist šo virsaiti, kas ir viens pats? Te ir kaut kas stiprāks par dzīvību, stiprāks par sievieti — bet kas tas ir? Un kāpēc tā ir?

— Es tev atbildēšu, — Hardmans Puls teica. — Tā tas notiek tāpēc, ka lielākā tiesa cilvēku ir muļķi, un tālab tiem nedaudzajiem, kas ir gudri, vajag rūpēties par viņiem. Tāds ir virsaitības noslēpums. Visā pasaulē virsaiši stāv augstāk par cilvēkiem. Visā pasaulē, kamēr tā pastāv, arvien ir bijuši virsaiši, kuriem nākas sacīt daudzajiem muļķa cilvēkiem: «Dariet tā, nedariet šitā! Strādājiet — un' strādājiet tā, kā mēs jums sakam, citādi jūsu vēderi paliks tukši un jūs iesiet bojā. Klausiet likumiem, kurus mēs jums dodam, vai arī jūs tapsiet par zvēriem un jums nebūs vietas pasaulē. Jūsu nemaz nebutu, ja jau pirms jums nebijuši virsaiši, kas visu nokartoja un visu noteica jūsu tēviem. Neviena jūsu atvase nepaliktu pēc jums, ja mēs tagad visu nenokārtotu un nenoteiktu jūsu pašu labā. Jums jāpaliek mierā un pazemībā, jūs drīkstat tikai degunu nošņaukt. Vakaros jums agri jābūt gultā, bet rītos agri jāceļas darbā, ja gribat, lai jums ir gultas, kur gulēt, nevis tikai perēklis kokā kā muļķa putniem. Šis ir gadalaiks, kad dēstāms jamss, tāpēc jums tas jādēsta tagad. Mēs sakām — tagad un šodien, nevis dzīrot un dejot hula šodien, bet jamsu dēstīt rit vai kādā citā no daudzām bezrūpīgām dienām. Jums nebūs vienam otru nokaut, un jūsu tuvāko sievas jūs nedrīkstat aiztikt. Tas viss ir jūsu pašu dzīvības labad, jo jūs vienā reizē spējat domāt tikai par vienu dienu, kamēr mēs, jūsu virsaiši, jūsu vietā domājam par visām dienām un par tām dienām, kas vēl nāks.»

—   Kā kalna galotnē mākonis, kas slīgst lejup un apņem tevi, bet tu pat lāgā neapģiedi, ka tas ir mākonis, — tāda ir tava gudrība manam prātam, Kanak Oolea, — Kumuhana purpināja» — Tomēr bēdīgi gan, ka man bija jāpiedzimst par vienkāršu cilvēku un visu mūžu jānodzīvo kā vienkāršam cilvēkam.

—   Tas ir tālab, ka tu pats savā būtībā esi vienkāršs, — Hārdmans Pūls skaidroja. — Kad cilvēks ir piedzimis vienkāršs, bet pēc dabas tāds nav, viņš paceļas augšup, pārspēj virsaišus un pats top par virsaiti virsaišiem. Kālab tad tu neesi tas, kurš valda pār manu fermu ar tās liellopu tūkstošiem, kurš apmaina ganus, kad uznāk lietus gāzes, kurš izmeklē vēršus, kurš vienojas par gaļas pārdošanu ar buriniekiem, karakuģiem un ļaudīm, kas dzīvo Honolulu mājās, kurš kaulējas ar advokātiem, kurš palīdz radīt likumus un kurš pat karalim saka, ko darīt tam būtu gudri un ko atkal bīstami? Kāpēc neviens cits cilvēks nevar izdarīt to, ko varu es? Neviens pats cilvēks no visiem tiem, kuri strādā manā labā, kurus baro manas rokas un kuri ļauj man domāt viņu vietā — man, kur es taču strādāju smagāk nekā jebkurš no viņiem, bet neēdu vairāk kā jebkurš no viņiem un tāpat nespēju gulēt vairāk kā uz viena lauhala paklāja vienā reizē — gluži kā jebkurš no viņiem?

—   Nu esmu ticis laukā no mākoņa, Kanak Oolea, — teica Kumuhana, sejai manāmi noskaidrojoties. — Tagad es redzu daudz skaidrāk. Visu manu garo mūžu tie alii, zem kuriem esmu dzimis, ir domājuši manā vietā. Arvien, kad biju izsalcis, es gāju pie tiem pēc barības, kā tagad es nāku uz tavu virtuvi. Daudzi ļaudis ēd tavā virtuvē, un visiem ir zināms, ka svētku dienās tu liec kaut treknus vēršus, lai tiek mums visiem. Tālab es atnācu pie tevis arī šodien — vecs vīrs, kura darbaspēks nav vairs vērts ne šiliņa nedēļā, un lūdzu no tevis divpadsmit dolāru, lai nopirktu ēzeli, lietotus seglus un iemauktus. Tālab vien divi desmiti muļķa vīru no mūsējiem šepat pērtiķpākšu koka paēnā vēl pirms pusstundas prasīja no tevis dolāru vai divus, vai četrus, vai piecus, vai desmit, vai divpadsmit. Mēs esam bezrūpīgi ļautiņi un dzīvojam bezrūpīgas dienas, mēs nejēdzam stādīt jamsu īstajā gadalaikā, ja mūsu alii mūs nespiež, mēs neprotam pat nevienu dienu padomāt paši savā labā, un, kļuvuši tik veci, ka nekur vairs nederam, mēs zinām, ka gan jau mūsu alii padomās par kow-kow mūsu vēderiem un stiebru jumtu pār mūsu galvām.

Hārdmans Pūls atzinīgi palocīja galvu un paskubināja:

—   Nu, bet tie Kahekili kauli? Virsaitis Konukalani tikko bija aizvilcis projām Melaiju, aiz matiem turēdams, bet jūs abi ar Anapuni, pat nemēģinādami pretoties, sēdējāt dzīrotāju lokā. Ko tad Melaija bija iečukstējusi Anapuni ausī, noliekdamās tam pāri tā, ka viņas mati aizsedza tā seju?

—   Ka miris Kahekili. To viņa bija pačukstējusi Anapuni. Ka miris Kahekili, tikko kā miris, un ka virsaiši, pavēlējuši visiem, kas namā, palikt iekšā, apspriežas, kur apglabāt viņa kaulus un miesu, pirms ziņa par viņa nāvi izgājusi atklātībā. Ka augstais priesteris Eopo jau pieņēmis lēmumu un ka viņa noklausījusies, lūk, ko: mēs ar Anapuni esam izraudzīti par upuriem, kam jāiet viens ceļš ar Kahekili un viņa kauliem, lai turpmāk mūžīgi rūpētos par viņu ēnainajā viņpasaulē.

—   Moepuu, cilvēka upuris, — Pūls piemetināja. — Bet misionāri taču bija ieradušies jau pirms deviņiem gadiem.

—   Un jau gadu pirms viņu ierašanās elku tēli bija nogāzti un visi tabu salauzti, — Kumuhana papildināja. — Bet virsaiši vēl arvien turējās pie vecajiem tikumiem, pie hunakele paražas, un alii kaulus slēpa tādās vietās, kur neviens cilvēks nevarētu tos atrast un darināt makšķeru āķus no viņu žokļa kauliem vai bultu galus no viņu štilba kauliem, lai izpriecas pēc šaudītu sīkās pelītes. Ieskaties, o, Kanak Oolea!

Sirmgalvis izkāra mēli, un Pūls izbrīnā ieraudzīja, ka šā jutīgā orgāna virspuse no saknes līdz pat galiņam bija tetovēta ar sarežģītām zīmēm.

— To izdarīja jau pēc misionāru ierašanās, vairākus gadus pēc tam, toreiz, kad nomira Keopuolani. Bez tam es toreiz izsitu sev četrus priekšzobus un ar degošu koka mizu iededzināju puslokus uz sava ķermeņa. Un, kurš tonakt uzdrīkstējās parādīties ārpus durvīm, to virsaiši nogalināja. Tāpat ne gaismiņu nedrīkstēja redzēt kādā mājā, ne mazākais čuksts vai čabējiens nedrīkstēja atskanēt. Pat suņus un cūkas nosita, ja tie taisīja troksni, un tajā naktī arī haole kuģu zvaniem ostā nebija atļauts zvanīt. Viņās dienās tas bija šausmīgs notikums, ja nomira kāds alii.

Bet nu par nakti, kad nomira Kahekili. Pēc tam kad Konukalani bija aizvilcis Melaiju projām aiz matiem, mēs tā arī palikām sēžam dzīrotāju lokā. Daži no haole matrožiem gan sāka kurnēt; tomēr tajās dienās mūsu zemē viņu bija maz, bet kanaku daudz. Un nekad vairs cilvēku acis netika redzējušas Melaiju. Konukalani vienīgais zināja, kādā nāvē viņa mirusi, bet viņš to neteica nevienam. Un pat vēl pēc daudziem gadiem — kurš vienkāršs cilvēks, tāds kā Anapuni vai es, būtu uzdrošinājies viņam to jautāt?

Tomēr Anapuni viņa to bija paguvusi pastāstīt, pirms viņu aizrāva projām. Bet Anapuni sirds bija melna. Man viņš neteica nekā. Pelnījis viņš bija gan, ka viņu nogalinātu, kā es to biju nodomājis. Lokā sēdēja arī milzīga auguma harpūnists, kura dziedāšana atgādināja vērša maurošanu; rēkdams viņš sāka baurot kādu dziesmu par jūru, es satrūcies paraudzījos viņā, un, kad pēc tam atkal pavēros pāri lokam uz Anapuni, Anapuni bija projām. Viņš bija aizbēdzis augstajos kalnos, kur varēja nedēļām ilgi slapstīties pie putnu ķērājiem. To es uzzināju vēlāk.

Es? Es tik sēdēju vien, nokaunējies par savām alkām pēc sievietes, kuras nebija tik stipras kā mana verdziskā pazemība virsaiša priekšā. Un es slīcināju savu kaunu lielos ruma un viskija kausos, līdz pasaule griezās riņķī un apkārt gan manā galvā, gan ārpus tās un Dienvidu Krusts dejoja hula pie debesīm, bet Kūlau kalni nolieca augstās virsotnes līdz pat Vaikiki, tā ka Vaikiki bangotnē varēja noskūpstīt tiem uzacis. Milzīgais harpūnists tikai rēca, kā rēcis; tās arī bija pēdējās skaņas, ko uztvēra manas ausis, kad es novēlos uz lauhala paklāja un kādu laiku biju beigts visam apkārtējam.

Kad pamodos, svīda rītausmas pirmā blāzmiņa. Mani pamodināja cieta basas kājas papēža spēriens sānos. Kaut arī biju salējis sevī šausmīgus daudzumus dzērienu, šis spēriens rnan vis nesagādāja nekādu patīkamo sajūtu. Dzīrotāji kanaki un wahine bija aizgājuši. Es viens pats biju palicis starp aizmigušajiem matrožiem; milzīgais harpūnists krāca kā valis, nolicis galvu man uz kājām.

Vēl daži spērieni ar papēdi, tad es uzslējos sēdus un sāku vemt. Tomēr spērējs bija nepacietīgs, viņš noprasīja, kur esot Anapuni. Es nezināju, un atkal mani spārdīja — šoreiz divi nepacietīgi vīri no abam pusēm —, tāpēc ka es nezināju. Es jau nezināju arī to, ka ir miris Kahekili. Tomēr nojautu, ka gatavojas kas nopietns, jo abi vīri, kas mani spārdīja, bija virsaiši un aiz tiem sakucis nelīkāja neviens vienkāršais cilvēks, lai izpildītu pavēles. Viens bija Aimoku no Kanečes, otrs Humuhumu no Manoas.

Viņi lika man nākt līdzi, un viņu pavēles nepavisam nebija laipnas. Kad es piecēlos, milzīgā harpūnista galva noslīdēja man no kājām un pār paklāja malu novēlās uz smiltīm. Viņš norukšķējās kā cūka, lūpas viņam pavērās un mēle visā garumā izslīdēja no mutes tieši smiltīs. Tā viņš arī neatvilka to atpakaļ. Pirmo reizi redzēju, cik gara var būt cilvēka mēle. Ieraugot smiltis uz šās mēles, mani no jauna pārmāca nelabums. Šausmīga gan ir nākamā diena 'pēc noclzīrotas nakts. Es karšu un žuvu vienās ugunīs, visa mana iekšiene bija kā kvēlojošas ogles, kā aa lava, kā harpūnista mēle, kas aplipuši sausām smiltīm. Es noliecos pēc pusizdzerta kokosrieksta, bet Aimoku to izspēra no maniem trīcošajiem pirkstiem, un Humuhumu ar plaukstas locītavu uzgāza man pa sprandu.

Viņi abi blakām gāja man pa priekšu ar bargumā sa- tumsušām sejām, bet es turējos viņiem pa pēdām. Mute man smakoja no dzērieniem, galva griezās no to sājajiem tvaikiem, un es būtu bijis ar mieru nocirst sev labo roku, ja vien varējis dabūt padzerties ūdeni, jel reizīti padzerties — kaut vienu malciņu. Bet, ja arī to dabūjis, es zinu, tas būtu izčūkstējis manā vēderā kā ūdens lāse, ko uzšļāc uz cepšanai sakarsētiem akmeņiem. Šausmīga ir nākamā diena pēc žūpošanas. Daudzu jaunībā mirušu cilvēku mūža ilgumu esmu pavadījis kopš tā laika, kad pēdējo reizi vēl spēju neprātīgi pietempties, kā to var tikai jaunībā, jo jaunība nepazīst mēra un nebaidās no sekām.

Mums ejot tālāk, es sāku atskārst, ka miris kāds alii. Neviens kanaks negulēja smiltīs aizmidzis, ne arī zagšus steidzās mājup no tikšanās ar mīļāko; neviena laiva nebija izbraukusi agrīnā zvejā, kaut zivis rifā vislabāk ķeras tieši bēguma un paisuma mijā. Kad mēs aiz hoiau nonācām pie tās vietas, kur Lielais Kamehameha mēdza izvilkt krastā savas brigas un šonerus, es ieraudzīju, ka zem laivu nojumēm Kahekili lielajai laivai noņemtas pārsegtās mašas un ka patlaban, kaut gan ir bēguma laiks, daudzi cilvēki velk to pāri smilšu joslai uz ūdeni. Bet visi šie cilvēki bija virsaiši. Un, kaut arī acis man miglojās un galvā viss griezās virpuļu virpuļiem, bet iekšienē kaita kvēlojošas ogles, es tomēr sajēdzu, ka mirušais alii ir Kahekili. Jo viņš bija vecs, un no visiem alii visdrīzāk varēja sagaidīt tieši viņa nāvi.

—   Viņa nāve, cik esmu dzirdējis, vairāk līdzējusi gubernatora Boki dumpja izjaukšanā nekā Kekuanaoas lūgumi, — Hārdmans Pūls piezīmēja.

—   Tā bija Kahekili nāve, kas to izjauca, — Kumuhana apstiprināja. — Kad tonakt ziņa par viņa nāvi tomēr bija izpaudusies, visi apakšnieki patvērās savās stiebru būdās, nededzināja ne ugunskurus, ne pīpes un sargājās pat skaļāk elpot, jo, atrazdamies starp mājas sienām, viņi bija tabu, viņus nevarēja izmantot par upuriem. Tāpat aizbēga visi gubernatoram Boki pakļautie karotāji un arī no kuģa dezertējušie haole, ta ka vara lielgabali gulēja pamesti, bet viņa virsaišu saujiņa viena pati nekā nevarēja iesākt.

Aimoku un Humuhumu lika man apsēsties smiltīs netālu no tās vietas, kur lielo laivu vilka ūdenī. Kad tā beidzot peldēja, visi virsaiši juta slāpes, jo nebija raduši tā pūlēties; tad viņi lika man rāpties palmās līdzās laivu nojumēm un mest lejā dzeramos kokosriekstus. Viņi padzērās un atspirga, bet man viņi neļāva dzert.

Tad tie atnesa Kahekili no viņa nama uz laivu. Viņš bija guldīts gluži jaunā, noeļļotā un nopernicotā haole zārkā. To bija darinājis kāds kuģa galdnieks, laikam iedomādamies, ka taisa laivu, kas nedrīkst laist ūdeni cauri. Tas bija cieši nodrīvēts, bet virspusē virs Kahekili sejas bija ielaista plāna stikla rūts. Virsaiši nebija pieskrūvējuši virsējo dēli, kas aizsedz stiklu. Iespējams, ka viņi nemaz nezināja, kā jārīkojas ar haole zārkiem, bet vai nu šā vai tā — viņu nezināšana, izrādījās, bija mana laime, kā tu tūdaļ dzirdēsi.

«Te jau ir tikai viens moepuu,» teica priesteris Eopo, paskatīdamies manī, kad es sēdēju uz šķirsta laivas dibenā. Virsaiši jau airēja pāri rifam.

«Otrais aizbēdzis patvērumā,» Aimoku atbildēja. «Sis bija vienīgais, ko varējām notvert.»

Un tad es zināju. Nu zināju visu: mani upurēs. Par otro upuri bija paredzēts Anapuni. To tad Melaija dzīru lokā bija iečukstējusi Anapuni ausī. Taču viņu aizrāva projām, pirms viņa paguva to pateikt man. Bet viņš, būdams melns savā sirdī, tīšām nebija man neko teicis.

«Jābūt diviem,» Eopo uzstāja. «Tāds ir likums.»

Aimoku pārtrauca airēšanu un paraudzījās atpakaļ uz krastu, it kā gribētu griezties atpakaļ, lai sadabūtu otro upuri. Bet vairāki citi virsaiši pretojās, aprādīdami, ka visi apakšnieki jau aizbēguši kalnos vai guļot savās mājās, tātad skaitoties tabu, un ka paiešot varbūt vairākas dienas, pirms pagūšot kādu saķert. Beigās Eopo padevās, kaut gan laiku pa laikam vēl norūca, ka likums pieprasot divus moepuu.

Mēs airējām tālāk, garām Dimanta Galvai un sānis no Koko Galvas, līdz atradāmies Molokai kanālam pret vidu. Straume pašlaik brāzās viļņodama, kaut gan pasāts pūta pavisam viegli. Virsaiši atpūtās no airēšanas, vienīgi stū- resvīrs visu laiku turēja laivas priekšgalu pretī vējam un viļņu plūsmai. Un, pirms ķērās atkal pie darba, viņi vēl pāršķēla dažus kokosriekstus un padzērās.

«Man diezgan maza bēda, ka esmu moepuu,» es teicu Humuhumu, «bet man gribētos padzerties, pirms mani nodur.» Es nedabūju dzert. Tomēr es teicu taisnību. No milzīgā daudzuma viskija un ruma jutos pārāk nelādzīgi, lai vēl baiļotos no nāves. Tad taču galu galā mana mute vairs nesmakos, galva nesāpēs, bet manas iekšas nebūs izkaltušas kā karstas smiltis. Visnegantāk es mocījos, atcerēdamies harpūnista mēli, kādu to biju redzējis pēdējo reizi, — smiltīs izkārtu un ar smiltīm aplipušu. O, Kanak Oolea, kādi lopiņi gan ir jauni vīrieši, kad tie sāk žūpot! Pirms nav kļuvuši veci — tādi kā tu un es, viņi neprot valdīt savas slāpju kārības un dzert ar sātu kā tu un es.

— Tāpēc ka mums jau cits nekas neatliek, — Hārdmans Pūls atsaucās, — Veci kuņģi ir izdiluši plāni un vārīgi, un mēs dzeram ar sātu tāpēc, ka vairāk dzert nedrīkstam. Mēs esam gudri, bet šī gudrība ir rūgta.

—   Priesteris Eopo nodziedāja garu mele par Kahekili māti un viņa mātesmāti, un visām viņu mātēm tālu atpakaļ līdz pat laiku sākumam, — Kumuhana turpināja.

—   Bet man likās, ka nomiršu savā sakarsēto smilšu sausumā, pirms vēl dziesma būs galā. Un Eopo piesauca visus dievus no apakšējās pasaules, vidējās pasaules un augšējās pasaules, lai tie apgādātu un lolotu mirušo alii, kas taps viņiem uzticēts, un lai tie piepildītu lāstus — šaušalīgus lāstus, kādus viņš raidīja pār visiem cilvēkiem, kas dzīvo, un tiem, kas vēl dzīvos, ja viņi uzdrošinātos nelietīgi izmantot Kahekili kaulus, darinādami no tiem ieročus peļu šaudīšanai.

Vai tu zini, Kanak Oolea, priesteris runāja valodā, kas bija pavisam savādāka nekā mūsējā, un es zinu, ka tā bija priesteru valoda, senlaiku valoda. Maui viņš nesauca par Maui, bet gan par Maui-Tiki-Tiki un Maui-Po-Tiki. Bet Hinu, Maui dievišķo māti, viņš dēvēja par Inu. Un Maui dievišķo tēvu viņš sauca dažreiz par Akalanu un dažreiz par Kanalou. Dīvaini, ka cilvēks, kam jāmirst un kas ir tik loti izslāpis, spējīgs atcerēties tādas lietas! Taču es atceros, ka priesteris Havaju sauca par Vaju, bet Lanai par Ngangai.

—  Tie ir bijuši maoru vārdi, — Hārdmans Pūls paskaidroja, — un samoiešu un tongiešu vārdi, kurus priesteri atveduši sev līdzi sensenos laikos savos pirmajos pārceļojumos no dienvidiem, kad viņi uzgāja Havaju un apmetas tajā uz palikšanu.

—   Liela ir tava gudrība, o, Kanak Oolea, — vecais vīrs svinīgi piebalsoja. — Ku, mūsu debesu balstītāju, priesteris sauca par Tu, vēl arī par Ru; un La, mūsu saules dievu, viņš dēvēja par Ra …

—   Bet Ra taču senajās dienās ir bijis saules dievs Ēģiptē, — Pūls viņu pārtrauca mazliet ieinteresēts. — Tik tiešām jūs, polinēzieši, esat klaiņojuši tālu — gan laikā, gan telpā —, pirms kļuvāt par tagadējo tautību. Tas ir tāls sauciens no senās Ēģiptes, kad Atlantīda vēl pacēlās virs okeāna, līdz jaunajai Havaju salai Klusā okeāna ziemeļos. Bet turpini, Kumuhana! Vai tu vēl kaut ko atceries arī no tā, ko priesteris Eopo dziedāja?

—   Pašās beigās, — vecais piekrizdams palocīja galvu,

—  kaut gan pats es biju jau pa pusei beigts un nāve zem priestera naža man nāca ik bridi tuvāk, viņš dziedāja dziesmu, no kuras es atceros katru vārdu. Klausies! Tā skanēja šādi.

Un vecais virs drebulīgā falsetā sāka dziedāt senlaicīgu melodiju ar lauztiem toņiem.

—    Maoru nāves dziesma — neapšaubāmi, — Pūls paskaidroja, — un to dzied havajietis ar tetovētu mēli! Atkārto vēlreiz, un es tev pateikšu tās vārdus angliski!

Un, kad sirmgalvis bija dziesmu atkārtojis, Pūls lēnām tulkoja angļu valodā:

Bet nāve nav nekas jauns,

Nāve ir un bijusi mūžīgi, kopš mira vecais Maui.

Toreiz Pata-tai skaļi smējās

Un pamodināja zemes garu dievu,

Kas pāršķēla viņu divās daļās un tad ieslēdza zemē.

Tā pienāca vakara mijkrēšļi.

—    Un galu galā, — Kumuhana turpināja, — mani tomēr nenokāva. Eopo, paņēmis rokā dunci, ar ko mani nodurt, un jau sagatavojies atvēzēties triecienam, tomēr nepacēla roku. Un es? Kā es jutos un ko domāju? Bieži, Kanak Oolea, es tagad esmu pasmējies, to atminoties. Es jutos ļoti izslāpis. Es negribēju mirt. Es gribēju malku ūdens. Es zināju, ka man jāmirst, bet domās visu laiku kavējos pie tiem tūkstoš ūdenskritumiem, kas gluži veltīgi gāžas lejup pali (bezdibeņos) Kūlau kalnu pievēja pusē. Es nedomāju par Anapuni. Biju pārāk izslāpis. Bet nemitīgi manā iztēlē rādījās harpūnista mēle, sausām smiltīm aplipuši, kādu to redzēju pēdējo reizi smiltīs. Mana mēle bija gluži tāda pati. Bet laivas dibenā valstījās daudzi dzeramie kokosrieksti.» Es tomēr pat nemēģināju padzerties, jo viņi bija virsaiši, bet es — vienkāršs cilvēks.

«Nē,» teica Eopo, pavēlēdams virsaišiem, lai sviež zārku pār malu. «Nav divu moepuu, tātad nebūs arī neviena.»

«Dur nost kaut to vienu!» virsaiši sauca.

Bet Eopo papurināja galvu un atbildēja:

«Mēs nevaram raidīt Kahekili viņa ceļā, dodot līdzi tikai taro lakstus.»

«Labāk puse zivs nekā neviena,» Aimoku atkārtoja veco izteicienu.

«Bet ne alii bērēs,» priesteris aši attrauca. «Tāds ir likums. Mēs nevaram skopuļoties pret Kahekili un atņemt pusi viņam veltītā upura.»

Tā nu tajā mirklī, kad zārku svieda pār malu, mani nenokāva. Un dīvainā kārtā es tūdaļ jutos bezgala laimīgs, ka varu palikt dzīvs. Jau sāku atminēties Melaiju, jau sāku gudrot, kā atriebties Anapuni. Bet, kad nu dzīves asinis bija mani spēcinājušas, manas slāpes pavairojās desmitkārt un mēle, mute un rīkle šķita tikpat smilšainas kā harpūnista mēle. Kad zārks bija pārsviests pār malu, man vajadzēja apsēsties laivas dibenā. Kāds kokosrieksts ieripoja man starp kājām, un es uzliku kājas tam virsū. Bet, kad es to pacēlu rokā, Aimoku iezvēla pa šo roku ar airi. Paskaties!

Viņš pacēla roku, parādīdams divus saliektus pirkstus, ko nekad vairs nevarēja izstiept taisnus.

— Nebija laika gaudot par sāpēm, jo man virsū bruka daudz kas ļaunāks. Visi virsaiši šausmās sāka skaļi kliegt. Zārks peldēja ar galvgali virs ūdens un nebija nogrimis. Augšup un lejup tas šūpojās pa viļņiem aiz laivas pakaļgala. Taču laiva nevarēja novirzīties tam no ceļa, jo priekšgals bija jātur pret viļņiem un vēju, bet viļņi un vējš dzina to tieši virsū zārkam. Zārka stikla plāksne bija pavērsta pret mums, tā ka mēs caur rūti varējām saredzēt Kahekili seju un galvu; viņš smīnēdams vērās mums pretī caur stiklu un šķita dzīvs, jau viņsaulē būdams, likās, ka viņš dusmojas uz mums un ar viņpasaules varu nodomājis izgāzt savas dusmas pār mums. Viņš svaidījās augšup un lejup, un laiva slīdēja viņam arvien tuvāk.

«Kauj viņu nost!», «Nolaid viņam asinis!», «Dur pašā sirdī!» — tā savās izbailēs virsaiši klaigāja uz Eopo. «Met pār malu kaut taro lakstus!», «Lai alii dabū jel pusi zivs!».

Eopo, kaut gan priesteris, bija pārbijies ne mazāk par citiem, un viņa lēmums sāka šķobīties, kad viņš redzēja Kahekili haole zārkā, kas negribēja grimt. Viņš sakampa mani aiz matiem, nogāza gar zemi un pacēla dunci, lai iegremdētu to manā sirdī. Manī vairs nebija ne mazākā pretestības spēka. Atkal atskārtu vienīgi to, ka esmu ļoti izslāpis, un manu aizmigloto acu priekšā kaut kur gaisā pavisam tuvu kuļājās harpūnista smilšainā mēle.

Bet, pirms vēl duncis paguva krist un ieurbties manī, nāca notikums, kas mani izglāba. Akai, gubernatora Boki pusbrālis, kā tu vēl atcerēsies, bija stūresvīrs laivā un tādējādi, sēdēdams pakaļgalā, atradās vistuvāk zārkam ar mirušo, kas negribēja grimt. Viņš, vai traks aiz bailēm, grūda uz priekšu airi, gribēdams atbīdīt tālāk zārkā ieslēgto alii, kas šķita paliecamies, lai gāztos laivā iekšā. Aira gals trāpīja stiklu. Stikls saplīsa,,»

—   Un zārks acumirklī nogrima, — Hārdmans Pūls iejaucās, — jo gaiss, kas to turēja virs ūdens, izplūda caur saplēsto stiklu.

—   Zārks acumirklī nogrima, jo kuģa galdnieks to bija taisījis kā laivu, — Kumuhana apstiprināja. — Un es, kas jau biju moepuu, vēlreiz kļuvu par cilvēku. Es paliku dzīvs, kaut gan tūkstoškārt nomiru aiz slāpēm, iekām nokļuvām atpakaļ Vaikiki piekrastē.

Un tā, o, Kanak Oolea, Kahekili kauli neguļ vis Karaliskajā mauzolejā. Tie atrodas Molokai kanāla dibenā, ja vien sen nav izšķīduši peldošā gļotu duļķē vai arī, jau iznīkušu koraļļpolipu ķermenīšu uzsūkti, nav iemūrēti pašā koraļļu rifā. No cilvēkiem es esmu vienīgais dzīvais, kurš redzēja Kahekili kaulus nogrimstam Molokai kanālā.

Klusuma brīdī, kāds iestājās, Hārdmans Pūls ieslīga dziļās pārdomās, bet Kumuhana vairākkārt palaizīja sausās lūpas. Beidzot viņš pārtrauca klusumu:

—   Un divpadsmit dolāru, Kanak Oolea, ēzelim, lietotiem segliem un iemauktiem?

—   Šie divpadsmit dolāri būtu tavējie, — Pūls atteica, pasniegdams sirmgalvim sešarpus dolāra, — ja vien man stallī starp dažādiem krāmiem nekarātos tieši tādi iemaukti un segli, kādu tev vajag, un tos es tev atdošu. Par sešarpus dolāriem tu vari nopirkt tīri palabu ēzeli no pake (ķinieša) Kokako ciematā, viņš man vēl vakar teica, ka tāda esot ēzeļu cena.

Viņi palika sēžam, Pūls apcerē nogrimis, vēl un vēlreiz apdomādams tikko dziedēto maoru nāves dziesmu, it īpaši rindiņu «Tā pienāca vakara mijkrēšļi», kas ar savu daili sniedza viņam dziļu mierinājumu, bet Kumuhana laizīja lūpas, lai rādītu, ka gaida vēl ko vairāk. Pēdīgi viņš pārtrauca klusumu:

—   Ilgi es tiku runājis, o, Kanak Oolea. Manā mutē nav vairs tik daudz valguma kā tolaik, kad biju jauns. Tā vien liekas, ka no jauna mani pārņēmušas slāpes, kādās mocījos, gara acīm skatīdams harpūnista mēli. Džins ar pienu, o, Kanak Oolea, būtu ļoti patīkams mēlei, kas līdzinās tā harpūnista mēlei.

Smaida ēna pārlaidās pār Pūla seju. Viņš sasita plaukstas, un mazā meitene atskrēja skriešiem vien.

—  Atnes glāzi džina ar pienu vecajam Kumuhanam! — Hārdmans Pūls pavēlēja.

KĀ ALISE GRĒKUS SŪDZĒJA

Šis stāsts par Alisi Akanu ir patiess notikums, kas atgadījās Havajā ne jau mūsu laikos, bet tajās krietni senajās dienās, kad Ābels Ā Jo sludināja Honolulu savu brīnišķās atdzimšanas mācību un pierunāja Alisi Akanu izsūdzēt grēkus. Bet tas, par ko Alise pastāstīja savā grēksūdzē, skar tolaik saglabājušās paaudzes vēl senāko vēsturi.

Jo Alise Akana bija piecdesmit gadus veca, dzīvi sākusi agri un tiklab sākumā, kā beigās baudījusi to pilniem malkiem. Viņas zināšanu kopums sniedzās pagātnē līdz daudzu ģimeņu, veikalu un plantāciju pašiem pirmsākumiem. Viņa bija dzīvs visprecīzākās informācijas krājums, kuru mēdza uzmeklēt advokāti, ja tiem vajadzēja ziņu par zemes īpašumu robežām un zemes gabalu dāvinājumiem, kā arī par precībām, dzimšanām, mantojumu novēlējumiem vai skandāliem. Reti gan viņa sniedza tiem kārotās ziņas, jo prata cieši turēt mēli aiz zobiem; bet, ja viņa to darīja, tad tikai tādos gadījumos, kad ar to varēja pakalpot taisnai lietai, nevienu neaizskarot.

Jo Alise jau no agrām meitenes dienām bija dzīvojusi ziedu, dziesmu, vīna un deju pasaulē; vēlākos gados viņa tapa visu šo izpriecu saimniece, jo kļuva par hula nama turētāju. Šādā vidē, kur svilpoja par dieva un cilvēku dotajiem likumiem, kur atmeta katru piesardzību, kur iereibušo mēles atraisījās, viņa bija sakrājusi savas vēsturiskās zināšanas par lietām, ko citur neminēja ne čukstus un pat iedomāties uzdrīkstējās tikai retumis. Un mēles apvaldīšana viņai noderēja teicami, jo, kaut arī vecvecie iedzīvotāji labi zināja, ka viņai viss zināms, neviens netika dzirdējis viņu tenkojam par Kalakauas piekrastes krodziņa laikiem, ne arī par iebraukušo kara kuģu virsnieku uzdzīvēm, kur nu vēl par diplomātiem, ministriem un senatoriem no visas pasaules valstīm.

Tā nu piecdesmit gadu vecumā, tādā mērā pielādēta ar vēstures dinamītu, ka tas, ja gadījumā eksplodējis, spētu satricināt visu Havajas sabiedrisko un komerciālo dzīvi, tomēr stingri valdīdama savu mēli, Alise Akana bija hula nama saimniece un atbildīgā par visām dejotājām, kas dejoja hula gan karaliskajos sarīkojumos, gan luau (svētkos), gan mājas viesībās, gan poi maltītēs, gan arī ziņkārīgu tūristu izpriecai. Piecdesmitajos viņa bija ne tikai kupla miesās, bet pat strupa un resna, kā jau tas parasts polinēziešu zemnieku sievām, ar spēcīgu organismu, kas nepazina nekādu slimību un solīja vēl neskaitāmus dzīves gadus. Un tieši tad, šajos piecdesmitajos, viņa reiz iemaldījās — tāpat vien aiz gara laika un ziņkāres — Ābela Ā Jo atdzimšanas sanāksmē.

Bet Ābels Ā Jo, teoloģijas un vārda mākslas burvju meistars, bija tikpat sajaukta personība kā Billijs Svētdiena. Ciltskoka ziņā viņš bija vēl trakāks jauktenis, jo par vienu ceturtdaļu skaitījās portugālis, par vienu ceturtdaļu skots, par vienu ceturtdaļu havajietis un par vienu ceturtdaļu ķinietis, šķīstīšanas uguns, kurai viņš lika liesmot, bija daudz svelmaināka un daudzkrāsaināka, nekā to būtu spējis uzkurināt ikviens no šo četru tautību locekļiem atsevišķi. Jo viņā bija savākti vienkopus šo četru krasi atšķirīgo cilvēku cilšu prasmīgums un blēdība, izmaņa un gudrība, asprātība un rupjība, dedzība un filozofiskums, gremdēšanās pārcilvēciski dziļos garīgos meklējumos un turpat līdzās tiem spēja bradāt līdz ceļiem reālās dzīves dūksnājā — tas viss viņā bija savienojies par vienu veselu kopumu. Bez tam vēl visu to gudri saliedējot, viņš bija ieguvis gudro pašapmānīšanās prasmi.

Ja Ābels sāka likt lietā savas vārda mākslas burvju spējas, viņš atstāja dziļi kaunā Billiju Svētdienu, kurš meistarīgi pārvaldīja tikai vienu valodu — gan tās tautas izloksni, gan žargonu. Bet Ābels Ā Jo prata lietot visu četru dzīvo valodu darbības vārdus, lietvārdus, īpašības vārdus un metaforas. Šis valodu mistrojuma mudžeklis un dzīvīgais sakausējums bija viņam tāds izteiksmes līdzekļu rezervuārs, kurā varētu noslīcināt miljoniem Billiju Svētdienu. Nevienai rasei nepiederīgam, brīnumainam jauklim, raibraibam maisījumam — Ābelam A Jo piemita ikvienas šās sastāvdaļas īpatnības visaugstākajā pakāpē. Gluži kā hameleons viņš lieliski prata pēc vajadzības iz- luncināt un izmirdzināt savas būtības dažādās sastāvdaļas, gan apdullinādams tiešā uzbrukumā, gan pārsteigdams un mulsinādams ar veikliem sāntriecieniem to ļautiņu garīgi viengabalainās un daudz vienkāršāk veidotās dvēseles, kuri nāca uz viņa atdzimšanas sprediķiem, lai sēdētu pie viņa kājām un liesmotu līdzi viņa jūsmu ugunīm.

Ābels Ā Jo cieši ticēja pats sev un savai samaisītajai būtībai — tāpat kā viņš ticēja savam ērmoti samaisītajam priekšstatam, ka dievs izskatoties līdzīgs kā viņam, tā arī ikvienam citam cilvēkam, jo tas vairs neesot vienas cilts, bet gan visas pasaules dievs, kuram izskatā jālīdzinās visu pasaules rasu piederīgajiem, lai arī tādā gadījumā dievs būtu jāiedomājas kaut vai raibs. Un šis priekšstats bija ārkārtīgi ietekmīgs. Ķīnieši, korejieši, japāņi, havajieši, puertorikieši, krievi, angļi, franči — visu tautību piederīgie bez kādām domstarpībām cits citam līdzās krita ceļos viņa pārveidotās dievības priekšā.

Jau agrā jaunībā atkritis no anglikāņu baznīcas, Ābels A Jo gadiem ilgi bija mocījies apziņā, ka viņu spiež Jū- dasa grēks. Sirdī būdams reliģiozs, viņš tomēr bija noliedzis to kungu. Tātad viņš bija Jūdasam līdzīgs. Jūdass tapa nolādēts. Tātad arī viņš, Ābels Ā Jo, ir nolādēts; bet viņš negribēja būt nolādēts. Tālab, kā jau tas ir cilvēka dabā, viņš locījās un līkumoja, pūlēdamies paglābties no lāsta. Un pienāca diena,-kad viņš atrisināja sava glābiņa problēmu. Doktrīna, ka Jūdass ir nolādēts, esot aplams dieva iztulkojums, viņš galu galā izlēma, jo dievs taču par visām lietām aizstāvot taisnīgumu. Jūdass bija dieva kalps, īpaši izredzēts, lai pildītu sevišķi ļaunu darbu. Tālab Jūdass, arvien stingrs ticībā un kļuvis par nodevēju tikai pēc dieva pavēles, īstenībā esot svētais. Tātad arī viņš, Ābels Ā Jo, esot svētais tieši to nopelnu labad, ka kļuvis par atkritēju un nodibinājis savu īpašu sektu, un tā nu viņš ikkatru mīļu brīdi varot vērsties pie sava dieva ar sirdsšķīstu pateicību.

Sī teorija kļuva par vienu no valdošajām dogmām viņa sprediķos, un sevišķi spēcīgi tā darbojās, ja vajadzēja nospodrināt sirdsapziņu visu pārējo ticību atkritējiem, kuri citādi savas apziņas slepenajos dziļumos jutās saberzti pīšļos zem Jūdasa grēka sloga. Ābelam A Jo visi dieva nodomi bija tik skaidri, it kā tos būtu izdomājis viņš pats, Ābels Ā Jo. Atpestīti galu galā tikšot visi, kaut arī dažiem tas vilkšoties ilgāk nekā citiem un tie iegūšot vietas vienīgi pakaļējos sēdekļos. Cilvēka vieta pasaules mūžīgi mainīgajā haosā esot noteikta un iepriekš nolemta — ja ne citādi tas pierādāms, tad kaut jel noliedzot, ka vispār pastāv tāds mūžīgi mainīgs haoss. Tas esot tikai bubulis, ko cilvēki sagudrojuši savā prāta stulbumā; un, likdams lietā domas un vārda visdzēlīgāko nekaunību, izmantodams tautas valodas sulīgumu, kas vistiešāk un vistuvāk iespiedās viņa klausītāju saprašanā, viņš izmēza šo bubuli no to smadzenēm, rādīja tiem dieva godību mīlestības apskaidrībā un tādējādi sniedza dvēseles mieru un remdinājumu.

Kā gan lai Alise Akana, vienkārša tīrasiņu havajiete, būtu spējusi pretoties viņa veiklajam, demokrātiski izskaistinātajam, četru tautību iedvesmotajam, ar tautas valodu bruņotajam uzbrukumam? No visciešākās saskares viņš dzīves un grēka līčloču ceļus pazina ne sliktāk par Alisi — pats kādreiz bijis dziedātājzēns uz pasažieru kuģiem starp Havaju un Kaliforniju un pēc tam bārazēns gan uz kuģiem, gan krastā no Barbarijas liedaga līdz pat Heinija tavernai. Jāpiezīmē, ka viņš bija pametis pirmā bārazēna vietu Universitātes klubā, lai pārsviestos uz savu lielisko atdzimšanas sludināšanu.

Tā nu Alise Akana, iemaldījusies, lai paņirgātos, palika tur, lai pielūgtu Ābela Ā Jo dievu, kas bija satriecis viņas rūdītos prātus, jo tas šķita vissaprotamākais no visiem dieviem, par kādiem viņa jebkad dzirdējusi. Viņa deva naudu Ābela Ā Jo kolektei, slēdza savu hula namu un atlaida hula dejotājas pelnīt iztiku vēl dziļāku maldu ceļos, atteicās no spilgtām krāsām, grezniem tērpiem un ziedu vītnēm — .un nopirka bībeli.

Tas bija reliģiskas jūsmas laikmets Honolulu mājokļos, īstenībā tā bija vienkāršo ļaužu tiekšanās pretī dievam. Augstu stāvošie un dižciltīgie tika gan aicināti, bet tie nekad neatsaucās. Tikai vientiesīgie un pazemīgie zemāko slāņu ļautiņi krita ceļos, lai nožēlotu pārkāpumus, atzinās pat vissmagākajos grēkos, kas viņus spieda un mocīja, atteicās un attīrījās no visiem maldiem un atkal devās projām, galvu pret sauli izslējuši, kā bērni nevainīgi un atdzimuši, Ābela Ā Jo dieva rokas svētīti. īsi sakot, šīs Ābela Ā Jo atdzimšanas saiešanas bija vieta, kur šķīstīja no grēkiem un gara apmātības, kur grēciniekus atsvabināja no viņu nastām un darīja viņus atkal gaišus, skaidrus un garā veselus.

Tomēr Alise nebija laimīga. Viņa vēl nejutās šķīstīta. Viņa pirka un izdalīja bībeles, ziedoja vēl vairāk naudas kolektei, aizgrābtīgi pievienoja savu alta balsi visiem korāļiem, bet neparko negribēja izsūdzēt grēkus. Velti Ābels Ā Jo pūlējās ap viņu. Viņa nebija ar mieru krist ceļos un biktēt, skaļā balsī izklāstot visu, kas slēpās viņas atmiņu kambaros, — seno dienu labo draugu sliktos darbus.

—   Tu nevari kalpot diviem kungiem, — Ābels Ā Jo viņai teica. — Elle ir pilna ar tādiem, kas to mēģinājuši. Nedalītai un skaidrai jābūt tavai sirdij, lai tu varētu salīgt mieru ar dievu. Pirms nebūsi dieva priekšā šķīstījusi savu dvēseli atklātā sapulcē, tu nevari tapt pestīta. Un pa to laiku grēks, ko tu slēp sevī, tevi grauzīs kā tārps.

No zinātnes viedokļa — kaut gan viņš pats to nemaz neatskārta un par zinātni arvien mēdza zoboties — Ābelam Ā Jo bija taisnība. Viņa taču nevarēja atkal kļūt kā bērns un nest dieva žēlastības mirdzošo kroni, pirms nebija ar grēksūdzi pilnīgi izmēzusi no savas dvēseles visas nelietības, ko pali darījusi, ieskaitot arī tās, kurās dalījusies ar citiem. Pēc protestantu paražas viņai vajadzēja atsegt savu dvēseli ļaužu priekšā, kamēr pēc katoļu paražas to mēdz darīt' biktskrēsla nošķirtībā. Un, kad viss būs klaji atsegts, tad nāks dvēseles vienotība, miers, laime, sirdsskaidrība, atpestīšana un mūžīga dzīvošana.

—   Izvēlies! — pērkona balsī dārdināja Ābels Ā Jo.

—   Padevība dievam vai padevība cilvēkam.

Bet Alise nespēja izvēlēties. Pārāk ilgi viņas mēli bija saistījuši cilvēciskās godprātības valgi.

—   Es šķīstīšu dvēseli no visa, kas attiecas uz mani pašu, — viņa kaulējās. — Dievs pats zina, kā man apnikusi mana dvēsele un cik labprāt es to atkal gribētu tīru un mirdzošu kā toreiz, kad biju vēl maza meitenīte Kaneohē…

—   Bet visi tavas dvēseles pūžņi ir saistīti ar citām dvēselēm, — skanēja Ābela ā Jo nemainīgā atbilde. — Ja tev ir nasta, nomet to! Tu taču nevari nest nastu un tai pašā reizē būt brīva no tās.

—   Es lūgšu dievu katru dienu, neskaitāmas reizes ik dienas, — Alise nepielaidās. — Es vērsīšos pie dieva ar pazemību, ar nopūtām un asarām. Es bieži jo bieži ziedošu kolektei un pirkšu bībeles, bībeles, bībeles bez sava gala.

—   Bet dievs tev neuzsmaidīs, — atcirta dieva vietnieks.

—   Un tu mūždien ļimsi zem savas smagās nastas. Jo tu nebūsi atklājusi visus savus grēkus, un, kamēr tie itin visi nebūs atklāti, tu netapsi atpestīta ne no viena.

—   Grūta gan ir šāda atdzimšana. — Alise nopūtās.

—  Atdzimšana ir pat daudz grūtāka nekā piedzimšana. — Ābels Ā Jo itin nemaz necentās viņu mierināt. — «Pirms jūs nebūsiet kā šie bērniņi…»

—   Ja vien es kādreiz sākšu savu grēksūdzi, ak, kas tā būs par lielu stāstīšanu, — Alise atzinās.

—   Tātad jo lielāks iemesls, lai to izstāstītu.

Un tā viņi bija nonākuši strupceļā, jo Ābels Ā Jo kategoriski pieprasīja pilnīgu pakļaušanos dievam, bet Alise Akana neapņēmīgi mīņājās pie paradīzes vārtiem.

—   Jupis ar ārā, tā gan būs viena varena stāstīšana, ja tik Alise kādreiz vērs muti vaļā, — bīčkomeri un klaidoņi no kamaaina (baltie pirmiedzīvotāji Havajā) vidus līksmi tērgāja savā starpā, sēdēdami pie palmu džina pudeles.

Klubos Alises grēksūdzes iespējai piešķīra daudz lielāku nozīmību. Jaunākās paaudzes vīrieši paziņoja, ka centīšoties dabūt sev priekšējās sēdvietas sapulcē, kur Alise runāšot, bet daudzi vecākā gadagājuma vīri mētājās tukšiem jokiem par Alises atgriešanos pie ticības. Bez tam Alise ievēroja, ka viņu pēkšņi ļoti iemīļojuši draugi, kas jau gadu divdesmit kopš bija aizmirsuši par viņas esamību.

Kādu pēcpusdienu, kad Alise ar bībeli rokā pie viesnīcas un cietokšņa taisījās kāpt elektriskajā tramvajā, Sairess Hodžs, cukurrūpnieks uji lielbagātnieks, lika savam šoferim apturēt automašīnu blakus Alisei. Laipnībā pārplūz- dams, nerēķinādamies ar Alises gribu, viņš iedabūja to limuzīnā sev līdzās un veselas trīsceturtdaļstundas braukāja apkārt, ziedodams tikpat daudz sava dārgā laika, lai personiski lūkotu tai iedvesmot tās īstos uzdevumus.

—  Jūs satikt — tas iepriecina noskumušu sirdi, — viņš dudināja. — Kā tie gadi lido! Jūs izskatāties lieliski! Laikam gan zināt mūžīgās jaunības noslēpumu.

Alise tikai smaidīja un pēc polinēziešu cildenās laipnības paražas tāpat neskopojās ar glaimiem.

—  Ak tu dieniņ, dieniņ, — Sairess Hodžs kavējās atmiņās. — Kāds gan puika es vēl biju tajās dienās!

—   Un kas par puiku! — Viņa atzinīgi pasmējās.

—   Bet neatceros arī neko vairāk kā vien to sen pagājušo dienu puicisko niekošanos» »— Atminieties vien to vakaru, kad jūsu kučieris piedzērās un pameta jūs …

—   Cst! — viņš klusināja. — Šis japāņu šoferis ir beidzis augstskolu un prot angļu valodu labāk nekā mēs abi kopā. Bez tam man šķiet, ka viņš spiego savas valdības uzdevumā. Kālab mums viņam kas jāizpauž? Bez tam es taču tolaik biju tik jauniņš. Jūs atceraties …

—   Jūsu vaigi līdzinājās persikiem, kurus mēs audzējām, kad vēl Vidusjūras augļu mušiņa nebija tiem uzkritusi, — Alise atteica. — Man domāt, toreiz jūs neskuvā- ties biežāk kā reizi nedēļā. Jūs bijāt glīts puisis. Vai atminaties vēl to hula dziesmu, ko sacerējām jums par godu, un kā …

—   Cst! — viņš atkal klusināja. — Tas viss ir sen aprakts un aizmirsts. Lai arī paliek aizmirsts!

Nu Alise ievēroja, ka acīs tam vairs nav nekā no jauneklīgās vaļsirdības, kādu viņa atcerējās. Tagad viņa acis bija skadras un vērtējošas, tās pētīja Alisi, meklēdamas kādu apstiprinājumu tam, ka viņa netaisās modināt no miroņiem tieši viņa dalību šajā apbedītajā pagātnē.

—    Reliģija mums ļoti noderīga, kad nākam jau vidējos gados, — kāds cits vecs draugs Alisei stāstīja. Viņš cēla sev greznu namu Klusā okeāna augstajā krastā, nesen bija apprecējies otro reizi un patlaban atradās ceļā uz tvaikoni, lai sagaidītu mājās savas divas meitas, kas bija tikko beigušas Vasāra institūtu. — Mūsu vecumā, Alise, reliģija ir nepieciešama. Tā mīkstina mūsu sirdis, dara mūs iecietīgākus un ļauj piedot citu vājības, it īpaši… citu jaunības vājības, kad tie vēl spēlēja bagātos un nabagos, augstos un zemos un paši nezināja, ko dara.

Viņš bažīgi gaidīja atbildi.

—   Jā, — Alise atteica. — Mēs visi esam dzimuši, lai grēkotu, un ir grūti tikt vaļā no grēka. Bet es cenšos, es cenšos.

—   Nepiemirstiet, Alise, tajās senajās dienās es arvien rīkojos godīgi! Mums taču ne reizi neradās domstarpības.

—   Pat ne tajā vakarā, kad jūs divdesmit viena gada dzimšanas dienā rīkojāt luau un pēc katra tosta visādā ziņā gribējāt dauzīt traukus. Bet, protama lieta, jūs par tiem samaksājāt.

—   Labi samaksāju, — viņš apgalvoja, gandrīz kā lūgdamies»

—   Labi samaksājāt, — viņa apliecināja — Par jūsu doto naudu es nopirku divtik daudz trauku un pat vēl vairāk, tā ka nākamajā luau varēju likt galdā simt divdesmit šķīvjus un man nevajadzēja ne īrēt, ne aizņemties ne šķīvjus, ne glāzes. Lords Meinvezers rīkoja šo luau — jūs jau viņu atceraties.

—  Mēs ar viņu Manā bijām mežacūku medībās. — Vecais draugs pameta ar galvu. — Mēs tur divas nedēļas viesojāmies kādās mājās. Bet sakiet man, Alise, — kā jūs domājat, manuprāt, šīs ticības būšanas ir laba lieta, pat ļoti laba? Tomēr neļaujiet, lai tās jūs nogāž no kātiem! Un nesāciet nu sūdzēt tos grēkus, kas attiecas uz mani! Ko gan manas meitas domātu par tiem sadauzītajiem traukiem!

—   Arvien savā sirdī esmu lolojis aloha (maigas jūtas) pret jums, Alise, — apliecināja viņai kāds senāta loceklis, resns plikpauris.

Un kāds cits, advokāts un pie tam vectētiņš, teica:

—   Mēs taču arvien esam bijuši draugi, Alise. Un ne- piemirstiet, ka pie manis jūs ik brīdi varat griezties pēc padoma vai palīdzības likumu lietās par veikalnieciskiem darījumiem, es ar prieku pakalpošu jums, pie tam bez maksas, mūsu seno laiku draudzības dēļ.

Kāds baņķieris ieradās pie Alises vēlu Ziemsvētku vakarā, turēdams rokā iespaidīga apmēra un oficiāla izskata aploksni, ko pasniedza viņai.

—   Tikai gadījuma pēc, — viņš paskaidroja, — kad mani darbinieki pārbau.dīja Japio ielejas zemes gabalu reģistrus, es tur uzgāju jūsu ķīlu zīmi par diviem tūkstošiem — nu, par to rīsa lauku, kas izrentēts A Cinam. Tas novirzīja manas domas tālu pagātnē, kad mēs visi vēl bijām jauni un traki… jā, mazlietiņ traki, atklāti sakot. Un sirds man iesila, jūs atceroties, un tā nu aiz tīras aloha es, lūk, to visu nokārtoju un samaksāju jūsu vietā.

Arī tautas brāļi nepiemirsa Alisi. Viņas māja kļuva īsta Meka iezemiešu vīriešiem un sievietēm, kuri svētce- ļojumus parasti veica visā klusībā pēc tumsas iestāšanās, allaž ar dāvanām rokās — ar svaigu, nupat kā no rifa izvilktu tinteszivi, ar opihi un ļimu, ar sulīgu avokado augļu groziem, visagrīnākajiem taukšķētiem kukurūzas graudiem no Kahu aizvēja tīrumiem, ar mango augļiem un āboliem, ar rožainām, sulīgām, izlasītām taro saknēm, ar zīdītiem sivēniem, banānu poi, inaizeskoka augļiem un tikko to pašu ritu Pirlharborā ķertiem krabjiem. Mērija Mendana, Portugāles konsula sieva, apsveikumam atsūtīja konfekšu kārbu par pieciem dolāriem un platpiedurkņu tērpu ar grezniem izšuvumiem, par kuru pat izpārdošanā varētu maksāt kādus septiņdesmit piecus dolārus. Un Elvīra Mijahāra Makaena Jin Vapa, bagātā ķīniešu importētāja Jin Vapa sieva, pati personiski atnesa Alisei divus veselus baķus caurspīdīgās pina drānas no Filipīnu salām un duci zīda zeķu.

Laiks gāja, un Ābels A Jo cīnījās ar Alisi par sirdi, kas nožēlotu visus grēkus, bet Alise cīnījās pati ar sevi par savu dvēseli, kamēr puse Honolulu iedzīvotāju, vai nu ļauni priecādamies, vai trauksmaini bažīdamies, gaidīja, kas no tā iznāks. Karnevāla nedēļa bija garām, polo spēles un zirgu sacīkstes pienākušas un pagājušas, un ļaudis jau gatavojās Ceturtā jūlija svinībām, kad beidzot Ābels Ā Jo ar brutālu psiholoģisku uzbrukumu ieņēma Alises atturības cietoksni. Tas bija toreiz, kad viņš teica savu slaveno brīdinājuma sprediķi, ko visā kopumā varētu dēvēt par Ābela Ā Jo mūžības definējumu. Protams, tāpat kā to mēdza darīt Billijs Svētdiena attiecīgos gadījumos, arī Ābels Ā Jo šo definējumu bija nočiepis. Bet salās jau neviens to nezināja, un Ābela A Jo atdzimšanas mācības vērtējums cēlās par simt procentiem.

Tovakar viņam sprediķošana veicās tik sekmīgi, ka viņš no jauna lika atdzimt daudziem jau ticībai pievērstajiem, kas, ceļos mezdamies, brēca savu grēksūdzi, juku jukām spaidīdamies ar jauniem ticībai pievērsto bariem, kuri dega šķīstīšanās ugunīs; starp jaunatgrieztajiem bija pus- rota nēģeru zaldātu no divdesmit piektā kājnieku pulka garnizona, kāds ducis kavalēristu no ceturtā jātnieku pulka, kas te uzturējās pa ceļam uz Filipinām, tikpat daudz piedzērušu karakuģa matrožu, dažādas dāmiņas no Ivilejas un puse piekrastes salašņu.

Ābels Ā Jo, sava rasiskā sajaukuma pēc pats būdams iejūtīga dvēsele un pazīdams cilvēka raksturu vispār, bet Alises Akanas dabu it sevišķi, labi zināja, ko dara, kad tajā ievērojamā vakarā cēlās kājās un izskaidroja dievu, elli un mūžību Alisei Akanai saprotamos jēdzienos. Jo gluži nejauši viņš bija uzgājis Alises vājo vietu. Kaismīgi mīlēdams dabu tāpat kā visi polinēzieši, viņš vispirms bija atklājis, ka Alise dzīvo vienās bailēs no zemestrīcēm un vulkānu izvirdumiem. Kādreiz sen atpakaļ viņa uz Lie

lās salas bija pārdzīvojusi dabas katastrofu, kad aizmigušai viņai stiebru būda sagāzās pār galvu, un tad viņa redzēja uguns jeb vulkānu dievi Pele pa Mauna Loa lēzenajām nogāzēm veļam lejup sarkani plūstošu lavas straumi, kas aizbēra zivju dīķus jūras malā un savā ugunīgajā ceļā kā ar slotu aizmēza veselus vēršu barus, ciematus un cilvēkus.

Iepriekšējā vakarā viegla zemestrīce bija sadrebinājusi Honolulu un Alise Akana tālab pārlaidusi bezmiega nakti. Un rīta avīzēs bija rakstīts, ka Mauna Kea esot izvirdis un lielajā Kilaueas krāterī lava strauji ceļoties. Tā nu sapulcē Alise, kuras domas bažīgi šaudījās starp šās pasaules šausmām un nākamās mūžīgās dzīves priekiem, nosēdās vienā no priekšējiem sēdekļiem, aiz nervu satraukuma būdama tuvu histērijai.

Un Ābels A Jo cēlās kājās un lika savu pirkstu tieši viņas dvēseles visvārīgākajā vietā. Aprakstīdams dieva radīto pasauli vispār pieņemtajā veidā, tomēr atdzīvinādams šo vispārējo ar savu mēles veiklību jauktajā pusangļu, pushavajiešu žargonā, Ābels Ā Jo attēloja dienu, kad pat tā kunga neizmērojamai pacietībai būs pienācis gals, kad viņš liks Pēterim noslēgt savas norēķinu un ierakstu grāmatas, pavēlēs Gabriēlam sapulcināt visas dvēseles uz pastaro tiesu un izsauksies pērkona balsī «Welakahao!»

Šī Ābela Ā Jo pārcilvēkotā dievība, kas pasaules pastāvēšanas pēdējā dienā pērkona balsī izkliegs modernā ha- vajiešu-angļu žargona apzīmējumu «welakahao», ir vislabākais piemērs -šādu atdzimšanas sludinātāju valodas līdzekļu plašajam arsenālam. Welakahao literārajā valodā nozīmē «karsta dzelzs». Šo vārdu Honolulu metāllietuvē kaldinājuši simti tur nodarbināto havajiešu strādnieku, un ar to viņi saprot «strauji darboties», «sākt rīkoties» — proti, dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta.

—   Un tas kungs sauca: «Welakahao!» — un tiesas diena sākās un pagāja wiki-wiki (ātri) — āre, tā; jo Pēteris bija labāks grāmatvedis nekā visi tie no Odens tresta akciju sabiedrības un pie tam Pētera grāmatas bija nemaldīgi pareizas.

īsi un aši Ābels A Jo nošķīra baltās avis no melnajām un pēdējās steigšus vien nosūtīja ellē.

—   Un nu, — viņš noprasīja, pie tam šinīs lappusēs gribot negribot viņa valodu nācās kaut cik angliskot, — kam gan līdzinās elle? Ak, mani draugi, ļaujiet, lai attēloju

jums kaut sīku ainiņu, ko manas acis jau virs zemes skatījušas no tā, kas varētu būt iespējams ellē! Es biju jauneklis, vēl gluži zēns, un dzīvoju Hilo. Rīts sākās ar zemestrīci. Augu dienu varenā zeme nemitīgi drebēja un kratījās, līdz spēcīgi vīri dabūja jūras slimību, bet sievietes ķērās pie kokiem, lai nekristu gar zemi, un mājlopi gāzās no kājām. Pats redzēju prāvu teļu, kuru kā sviestin nosvieda. Nakts, kas sekoja, bija neaprakstāmu šausmu pilna. Zeme svaidījās kā laiviņa Konas negaisā. Kādu zīdainīti sabradāja viņa paša mīļā māmuļa, jo, bēgdama no savas grūstošās mājas, uzmina tam virsū.

Debesis pār mūsu galvām dega ugunīs. Mēs lasījām bi- beli debess kvēles gaismā, kaut gan burtiņi pat jaunām acīm bija sīciņi. Šīm misionāru bībelēm vienmēr ir pārāk smalka druka. Četrdesmit jūdžu no mums pati elles sirds, izvirdusi kalnu galotnēs, gāzās uz jūru sarkana kā asins no liesmās izkusušām klintīm. Debesis lāktīja kā bezgalīgs ugunsgrēks, un zeme dejoja hula zem mūsu kājām — šī aina bija pārāk šausmīga un pārāk varena, lai mēs to varētu aptvert. Mēs spējām domāt tikai par zemes kārtiņu, plānu kā -ziepju burbulis, kura šķīra mūs no mūžīgās uguns un sēra ezera, un par dievu, no kura lūdzāmies glābiņu. Atradās šur tur cēlas un dievbijīgas dvēseles, kuras solīja saviem mācītājiem ziedot baznīcai ne tikai parastos mērenos sieciņus, bet pusi no visa, kas tiem pieder, ja vien tas kungs ļaušot tiem dzīvot, lai pildītu šo solījumu.

Ai, mani draugi, dievs mūs paglāba! Bet vispirms viņš mums lika mazliet pabaudīt, kāda būs tā elle, kura atvērs savu rīkli mūsu priekšā pastarajā dienā, kad dievs pērkona balsī sauks: «Welakahao!» Kad dzelzs būs karsta! Padomājiet par to! Kad priekš grēciniekiem dzelzs būs no- kaitusi!

Trešajā dienā, kad viss jau bija krietni pierimies, mēs abi ar draugu sludinātāju, juzdamies drošībā dieva rokā, uzkāpām uz Mauna Loa un paraudzījāmies baismīgajā Kilaueas krāterī. Mēs dziļi ieskatījāmies neizmērojamā bezdibenī, kur pašā apakšā uguns ezers rēkdams svaidīja liesmainu dzirksteļu bangas un šļāca tās simtiem pēdu gaisā tīri kā Ceturtā jūlija uguņošanā, ko jūs paši esat redzējuši, un visu laiku mūs smacēja un apdullināja dūmi un sēra tvaiki, kas milzu vāliem cēlās augšup.

Un to es jums saku — neviens cilvēks, kas dievu mīlē, nespēj raudzīties lejup šadā ainavā, lai visā pilnībā neapjaustu blbelē tēloto elli. Ticiet man — tie, kas rakstījuši Jauno derību, nav spējuši rādīt vairāk par to, ko skatījām mēs. Es pats, piemēram, nespēju acis novērst no parādīšanas, kas atklājās manā priekšā, es stāvēju mēms un drebēju pie visām miesām, jo tik satriecoši vēl savu mūžu nebiju matījis visvarenā dieva spēku, godību un bar- dzibu — viņa dusmu ieročus un neizsakāmās baismas, kas bruks pār tiem, kuri nevar gūt pestīšanu, kuri grēksūdzē nešķīstīs savas dvēseles un nelīgs mieru ar savu radītāju.

Bet, ak, mani draugi, vai jūs domājat, ka šis skats satricināja mūsu ceļa rādītājus — iezemiešu pavadoņus, kuru sirdis bija dziļi iestigušas pagānismā? Nē. Velna roka gulēja pār viņiem. Pilnīgi vienaldzīgi, it ne drusciņas neaizkustināti, viņi tikai ņēmās gar savām vakariņām, pļāpādami rija jēlās zivis un pēc tam izstiepās uz paklājiem, lai nosnaustos. Tie bija velna bērni, nejūtīgi pret dieva darbu skaistumu, cildenumu un baismu briesmām. Bet jūs, ar ko patlaban runāju, jūs taču neesat pagāni. Kas ir pagāns? Tas ir tāds, kam piemīt stulba bez- jūtība pret katru cēlu domu un katru cēlu jušanu. Ja gribat viņu aizkustināt, nelieciet viņam raudzīties lejup elles rīklē, bet uzdāviniet kalabašu ar poi, jēlu zivi vai arī uzaiciniet viņu uz kādu prastu, zemisku un baudkāru izpriecu. Ai, mani draugi, cik nepieejami viņi ir visam, kas pacilā nemirstīgo dvēseli! Bet mēs ar sludinātāju, sirdīm žņaudzoties sāpēs viņu dēļ, raudzījāmies pašā ellē. Ai, mani draugi, tā bija elle, tieši tāda elle, kāda tā attēlota svētajos rakstos,, mūžīgo mocību elle necienīgajiem.

Alise Akana aiz šausmām bija kritusi tādā kā ekstāzē, tādā kā histērijā. Viņa nesakarīgi murdēja:

—  Ak, kungs un dievs, es atdošu deviņas desmitdaļas visas savas mantas! Es atdošu it visu. Es atdošu pat tos divus pina drānas baķus, izšūto ķīniešu tērpu un visu duci zīda zeķu …

Kad viņa bija tiktāl atguvusies, ka atkal spēja klausīties, Ābels A Jo ķērās pie sava slavenā mūžības definējuma.

—  Mūžība ir ilgs laika sprīdis, mani draugi. Dievs dzīvo, un tātad dievs dzīvo mūžībā. Un dievs ir ļoti vecs. Elles ugunis ir tikpat senas un tikpat bezgalīgas kā dievs. Jo kā gan citādi mocības varētu vilkties bezgalīgi tiem grēciniekiem, kurus dievs pastarā dienā nogāzīs ellē, lai tie tur degtu mūžīgi un mūžam līdz visu laiku galam? Ai, mani draugi, jūsu prāti ir sīciņi — pārāk sīciņi, lai spētu aptvert mūžību! Tomēr man no dieva žēlastības ir dots apskaidrot jūsu saprašanu par mazu mazītiņu mūžības brītiņu.

Smilšu graudiņu Vaikiki krastmalā ir tik daudz kā zvaigžņu pie debesīm un pat vēl vairāk. Neviens cilvēks nespēj tos saskaitīt. Ja arī cilvēkam būtu miljons mūžu, kuros tos skaitīt, viņam tomēr pietrūktu laika. Tagad nu iedomāsimies mazu, jauku, vecu minah putniņu, kam salauzts spārns un kas nespēj lidot. Vaikiki krastmalā šis minah putniņš, kas nespēj lidot, paņem smilšu graudiņu un ar to knābītī lec, lec visu cauru dienu un vēl daudzas dienas, visu ceļu atpakaļ līdz pat Pirlharborai, un iemet šo smilšu graudiņu līcī. Tad viņš atkal lec, lec visu cauru dienu un vēl daudzas dienas, visu ceļu atpakaļ līdz Vaikiki pēc nākamā smilšu graudiņa. Un no jauna viņš lec, lec visu ceļu līdz Pirlharborai. Un tā viņš to dara gadiem un gadu simteņiem, gadu tūkstošiem un gadsimtu tūkstošiem, līdz pēdīgi Vaikiki krastmalā vairs nav neviena smilšu graudiņa, bet Pirlharboras līcis ir piepildīts ar zemi un tur aug kokospalmas un ananasi. Un tad, ai, mani draugi, pat tad VEL ELLE NEBŪS ATAUSIS RITS!

Šinī brīdī, tik piepeša kāpinājumā graujoša spēka satriekts, nespējīgs pretoties skaidrajai vienkāršībai un lietišķībai, ar kādu tik mākslīgi tika izmērots viens mūžības mirklītis, Alises Akanas gara stiprums sabruka un izšķīda. Viņa pietrūkās kājās, grīļodamās kā akla, un nošļuka uz ceļiem, lai nožēlotu grēkus. Ābels Ā Jo vēl gan nebija beidzis sprediķi, tomēr viņš lieliski pazina pūļa psiholoģiju un spēja izjust, līdz kādai kvēlei uzpūstas šķīstīšanas uguns liesmas, kas svilina viņa klausītājus. Viņš uzsauca dziedātājiem, lai sāk jo spēcīgu atdzimšanas korāli, nokāpa no paaugstinājuma un, spiezdamies starp nēģeru zaldātiem, kas pilnās rīklēs auroja «Aleluja!», devās pie Alises Akanas. Un, pirms sajūsmības vilnis sāka plakt, deviņas desmitdaļas viņa sanāksmes un pilnīgi visi ticībai atgrieztie bija nokrituši ceļos un lūdzās pilnā kaklā, izkliegdami dievam savu sagrauzto siržu grēkus.

Pa telefonu gandrīz vai vienlaicīgi Klusā okeāna klubā un Universitātes klubā pienāca vēsts, ka nu beidzot Alise sūdzot grēkus sanāksmē; un pirmo reizi Ābela A Jo dvēseļu atdzimšanas sapulcē bariem vien sabruka dižciltīgie un augstu stāvošie, kas bija atbraukuši gan privātās mašīnās, gan taksometros. Pirmo atnācēju acis varēja skatīt dīvaino ainu, kā havajieši, ķīnieši un visdažādāko rasu jaukteņi, ko Havaja, šis lielais kausējamais pods, pilnīgi pārveidojusi, gan vīrieši, gan sievietes, pamazītiņām vien izčibēja un aizslīdēja pa Ābela Ā Jo saiešanas nama ārdurvīm. Tie, kas lavījās laukā, lielākoties bija vīrieši, bet tie, kas palika, ar ziņkārē tvīkstošām sejām centās nepalaist gar ausīm ne vārda no Alises runas.

Nekad neviens visā Klusā okeāna teritorijā, ne ziemeļos, ne dienvidos, nav uzstājies sabiedrības priekšā ar ziņojumu, kas būtu izraisījis vairāk baiļu un lāstu kā runa, ko teica Alise Akana, šī grēku nožēlotāja Frīna no Honolulu.

— Pū! — pirmie atnācēji dzirdēja Alisi sakām, kad viņa bija jau izklāstījusi lielāko daļu no nevainīgākajiem un sīkākajiem grēciņiem, kādi saglabājušies viņas atmiņā. — Jūs domājat, ka šis te vīrs Stefans Makekau ir Mozus Makekau un Minnijas A Lingas dēls un ka viņam ir likumīgas tiesības uz tiem divsimt astoņiem dolāriem, kurus viņš ik mēnesi saņem no Pārka Ričarda akciju sabiedrības par Amanas zivju dīķa izrentēšanu Bilam Kongam. Nepavisam ne. Stefans Makekau nav Mozus dēls. Viņš ir Arona Kamas un Tillijas Naones dēls. Vēl kā zīdainīti Arons un Tillija to atdāvināja Mozum un Minnijai. Es zinu. Mozus un Minnija, tāpat Arons un Tillija ir miruši. Tomēr es zinu un varu to pierādīt. Vecā misis Poepoe vēl ir dzīva. Es biju klāt, kad-Stefans piedzima, un pa nakts melnumu, kad viņš bija divus mēnešus vecs, es pati viņu aiznesu par dāvanu Mozum un Minnijai, bet vecā misis Poepoe nesa lukturi. Šis noslēpums bija viens no maniem grēkiem. Tas mani atturēja no dieva. Nu esmu brīva no tā. Jaunajam Arčijam Makekau, kas vāc maksājumus Gāzes kompānijai, bet pēcpusdienās spēlē beisbolu un dzer par daudz džina, tam, lūk, katra mēneša pirmajā datumā vajadzētu saņemt šos divsimt astoņus dolārus no Pārka Ričarda akciju sabiedrības. Viņš tos izšķiestu par džinu un nopirktu Forda automobili. Stefans ir labs cilvēks. Arčijs nav labs. Pie tam viņš ir melis, divas reizes jau ticis notiesāts spaidu darbos uz rifa, bet pirms tam bijis labošanas iestādē. Tomēr dievs prasa patiesību, un Arčijs tagad saņems šo naudu un izlietos sliktiem mērķiem.

Šādā veidā tad Alise klaidoja caur visiem sava garā un dēkām bagātā mūža piedzīvojumiem. Un sievas aizmirsa, ka atrodas saiešanas namā, un vīri tāpat, un sejas tiem nikni pietvīka, kad tie pirmo reizi uzzināja savu pielaulāto otro pušu ilgi glabātos noslēpumus.

—   Rīt no rīta advokātu kantori būs stāvgrūdām pilni, — detektīvu biroja vadītājs Makilveins, vienīgi uz īsu brītiņu atrāvies no viņiem tik noderīgās informācijas kopošanas, pieliecies iečukstēja ausī pulkvedim Stiltonam.

Pulkvedis Stiltons piekrizdams pavīpsnāja, tomēr detektīvu biroja vadītājs skaidri redzēja, ka smīns tam iznāca tāds izķēmots.

—   Honolulu dzīvo kāds baņķieris. Jūs visi zināt viņa vārdu. Viņš ir ticis uz zaļa zara un tagad dižojas sabiedrībā tikai savas sievas dēļ. Viņam pieder daudz akciju Galvenajā plantāciju kompānijā un Starpsalu kompānijā.

Makilveins pazina portretu, kas nu veidojās, un aizturēja smiekliņu.

—   Viņa vārds ir pulkvedis Stiltons. Pagājušo Ziemsvētku vakarā viņš ieradās manā mājā ar lielu aloha (mīlestību) un pasniedza man dzēstas nu nolīdzinātas ķīlu zīmes divtūkstoš dolāru vērtībā par manu zemes gabalu Japio ielejā. Bet kāpēc gan viņam bija radusies tāda naudasmaka aloha pret mani? Es jums pastāstīšu …

Un viņa arī pastāstīja, mezdama spilgtu gaismas staru uz seniem veikalnieku darījumiem un politiskām mahinācijām, kas no sākta gala bijušas slēptas tumsībā.

—   Sis tad nu, — Alise pabeidza šo epizodi, — ilgi bija grēks uz manas sirdsapziņas un atturēja manu sirdi no dieva.

Un Harolds Mailss tolaik bija senāta prezidents, un nākamajā nedēļā viņš nopirka trīs apbūves gabalus Pirlhar- borā, pārkrāsoja savu Honolulu māju un nomaksāja visus ilggadējos parādus savos klubos. Un kur tad vēl Rem- zeja patversme Honokiki, kas ar testamentu bija novēlēta tautai, ja vien valdība apņemas to uzturēt! Bet, ja valdība pēc diviem gadiem vēl nebūs sākusi rūpēties par patversmi, tad tai jāpāriet Remzeja mantinieku rokās, kurus vecais Remzejs neieredzēja ne acu galā. Nu, un nams tiešām tika mantiniekiem. Viņu advokāts bija Cārlijs Midl- tons, un viņš mani pierunāja palīdzēt visu to nokārtot ar valdības vīriem. Un viņu vārdi bija.., — Alise nosauca sešus uzvārdus no abām likumdevējas iestādes pārstāvībām, piebilzdama: — Laikam pēc tam viņi visi nokrāsoja savas mājas. Pirmo reizi es par to runāju. Mana sirds nu ir daudz vieglāka un mierīgāka. Ar biezu apmetuma kārtu tā bija nocietinājusies pret savu kungu. Un tad vēl ir Harijs Verzers. Toreiz viņš bija senātā. Visi par viņu runāja tikai jaunu — un no jauna viņu vairs neievēlēja. Tomēr viņa māja toreiz netika nokrāsota. Viņš bija godīgs. Līdz pat šai dienai viņa māja nav pārkrāsota, kā tas ikvienam zināms.

Vēl ir Džims Lokendampers. Viņam ir ļauna sirds. Vēl tikai pagājušo nedēļu es dzirdēju viņu tepat visu jūsu priekšā sūdzam savus grēkus. Viņš nenošķīstīja visu savu dvēseli un meloja dievam. Es nemeloju dievam. Gara ir mana runāšana, bet toties es izstāstu visu. Are, Acālija Akau, kas sēž tur pāri pretī, ir viņa sieva! Bet Lizija Lo- kendampere ir viņa laulātā sieva. Jau izsenis viņam ir liela aloha pret Acāliju. Jūs domājat, ka viņas tēvocis, kas aizbrauca uz Kaliforniju un tur nomira, atstājis viņai testamentā tos divtūkstoš piecsimt dolārus, kurus viņa saņēma* Tēvocis to vis nedarīja. Es zinu. Viņas tēvocis Kalifornijā nomira trūkumā, un Džims Lokendampers aizsūtīja uz Kaliforniju astoņdesmit dolāru, lai viņu varētu apbedīt. Dži- mam Lokendamperam Kohalā bija zemes gabals, kuru viņš saņēma no savas mātes tēvmāsas. Lizija, viņa laulātā sieva, to nemaz nezināja. Tā nu viņš pārdeva šo zemes gabalu Kohalas Dīķu sabiedrībai un tos divtūkstoš piecsimt dolārus atdeva Acālijai Akau …

Te nu Lizija, 'laulātā sieva, trūkās kājās kā trakojoša fūrija un, vīra sev blakus neatradusi, jo tas jau bija paguvis aizmukt, ar zobiem un nagiem klupa virsū Acālijai.

—   Pagaldi, Lizija Lokendampere! — Alise izsaucās. — Manu sirdi spiež liels smagums tevis dēļ — un vēl kāda mājas krāsošana …

Un, kad Alise bija atklājusi to, kādā ceļā Lizija tikusi pie savas mājas pārkrāsošanas, Acālija bija uzlēkusi kājās un plosījās kā negudra.

—   Pagaidi, Acālija Akau! Tagad man jāatvieglina sirds no taviem grēkiem! Šoreiz tā nav mājas krāsošana. Par to arvien samaksāja Džims. Tā ir tava jaunā peldu vanna un modernās cinkotā skārda caurules, kas smagi nomāc mani…

Daudz, daudz nepatīkama Alise Akana zināja stāstīt par daudziem un dažādiem ļaudīm, vienādi nesaudzīgi graizīdama tiklab augstākās sabiedrības veikalnieciskos darījumus, finansiālo un sabiedrisko dzīvi, kā arī pašus zemākos slāņus. Neviens nestāvēja pārāk augstu vai pārāk zemu, lai tiktu sveikā cauri; un tikai divos no rīta uzbudinātu klausītāju līdz pat durvīm pieblīvētajā saiešanas namā viņa beidza visos sīkumos pārstāstīt neskaitāmos personiskos grēciņus, ko zināja par cilvēkiem no sabiedrības, kuras dzīvi bija dzīvojusi līdzi visu savu mūžu. Patlaban, grasīdamās beigt, viņa atcerējās vēl kaut ko.

— Pū! — Viņa nošņaukājās. — Pagājušo nedēļu es iedevu Ābelam Ā Jo obligāciju, kam tirgus vērtība skaidrā naudā astoņsimt dolāru, iedevu, lai viņš nomaksā kārtējos izdevumus un pieraksta to Pētera grāmatā debesu valstībā. Kur es ņēmu šo obligāciju? Jūs visi domājat, ka misters Flemings Džesons ir labs cilvēks. Viņa sirdī ir vairāk līčloču, nekā bija Pērļu līcīša ieejā, pirms Savienoto Valstu valdība iztaisnoja šo kanālu. Tagad viņš slimo ar aknām, bet šī slimība ir dieva sods, un tāds pats līčloču blēdis viņš arī nomirs. Misters Flemings Džesons iedeva man šo obligāciju pirms divdesmit diviem gadiem, kad tās tirgus cena bija trīsdesmit pieci dolāri. Vai tāpēc iedeva, ka viņa aloha pret mani bija liela? Nē. Viņš vispār nav spējīgs just aloha, ja nu vienīgi pret dolāriem.

Tad nu klausietiesl A'listers Flemings Džesons uzkrāva man lielu grēku. Kad Frenks Lomiloli atradās manā namā, džina piesūcies, un par šo džinu misters Flemings Džesons man jau iepriekš bija samaksājis piecreiz vairāk, nekā tas vērts, es piedabūju Frenku Lomiloli parakstīt savu vārdu zem līguma, ka viņš pārdevis savu apbūves gabalu par simt dolāriem. Tas toreiz bija sešsimt dolāru vērts. Šodien tas ir divdesmit tūkstošu dolāru vērts. Varbūt jūs gribat zināt, kur atrodas šis apbūves gabals? Es jums to pateikšu un novelšu šo nastu no savas sirds. Tas ir Karaļa ielā, kur tagad uzcelts bārs «Ienāc vēlreiz!», Japāņu taksometru kompānijas garāža, Smita un Vilsona cinkotā skārda preču tirgotava un Ambrozija saldējuma kafejnīca, pār kuriem rēgojas lielais Adisona īres nams, veselus divus stāvus augstāks. Nams ir no koka un arvien bijis labi nokrāsots. Vakar pat viņi sāka krāsot to no jauna. Taču šis apmetuma slānis nestāvēs starp mani un dievu. Starp mani un ceļu uz debesīm vairs nav neviena krāsu poda.

Nākamās dienas rīta un vakara avīzes visbezdievīgākā kārtā noklusēja šos pēdējo gadu vissatraucošākos jaunumus; bet ļaudis Honolulu gan ķiķināja, gan šausminājās par čukstētajām ziņām, kas, bieži pat nepārspīlētas, gāja no mutes mutē, kur vien diviem Honolulu iemītniekiem gadījās satikties.

—   Tā ir mūsu kļūda, — pulkvedis Ciltons klubā teica,

—   ka mēs jau pašā sākumā neiecēlām tādu kā glābšanas komisiju Alises dvēseles gaitām.

Bobs Kristijs, viens no nesenākajiem Havajas iemītniekiem, sāka smieties pilnā kaklā, tik zīmīgi un tik skaļi, ka beidzot viņam noprasīja, ko tas īsti nozīmējot.

—   O, neko sevišķu, — viņš atbildēja. — Es tikai, šurp nākdams, padzirdēju, ka par piedauzīgu uzvešanos dzērumā un pretošanos amata personai tikko esot apcietināts vecais Džons Vords. Tagad Ābels Ā Jo ar gudru ziņu jau makšķerē pa policijas iecirkni. Viņam nekas tā nepatīk kā hronisku žūpu dvēseļu ķeršana.

Pulkvedis Ciltons paraudzījās uz Lasku Finstonu, un abi paraudzījās uz Geriju Vilkinsonu. Viņš tiem atbildēja ar tādu pašu skatienu.

—   Ak tas vecais bīčkomers! — Lasks Finstons izsaucās.

—   Nodzēries pasaules blandoņa! Biju pavisam aizmirsis, ka viņš vēl dzīvs. Ir gan tam izturīgs organisms. Ne mirklīti nav bijis skaidrā, izņemot tās reizes, kad galīgi nogājies pie nabaga, un, ,cik atceros, nav tādas cūcības, kur viņš nebūtu pinies līdzi. Viņam tagad vajag būt pie astoņdesmitiem. . 1

—   Jā, uz to pusi jābūt. — Bobs Kristijs pamāja ar galvu. — Vēl arvien slaistās pa ostām un dzer, ja tik dabū naudu, bet visi prāti viņam savā vietā, kaut arī nav nekāds apķērīgais un, kad lasa, uzliek brilles. Bet atmiņa viņam ir lieliska. Ja nu Ābels A Jo viņu nokampj.. ,

Gerijs Vilkinsons atkāsējās, gatavodamies runāt.

—   Tāds jauks sirmgalvis, — viņš ieteicās. — Atlieka no aizmirsta laikmeta. Maz vairs mums palicis tādu cilvēku. Seno laiku celmlauzis. īsts kamaaina. Vecuma dienās palicis bez palīdzības un nonācis policijas rokās! Mums kaut kas jādara viņa labā, pieminot viņa labos pakalpojumus Havajai. Viņa dzimtā vieta, kā man gadījies uzzināt, ir Segharbora. Viņš to nav redzējis kādu pusgadsimtu. Kā būtu, ja viņam rīt no rīta sagādātu patīkamu pārsteigumu, nomaksājot soda naudu un izsniedzot biļeti atpakaļ uz Segharboru līdz ar naudas summiņu, nu, teiksim, kāda gada iztikai? Es nodibināšu komisiju. Uzaicināšu tajā pulkvedi Ciltonu, Lasku Finstonu un… un pats sevi. Par priekšsēdētāju — kurš gan būtu vairāk piemērots nekā Lasks Finstons, kas senajās dienās tik labi pazina šo veco džentlmeni? Tā kā iebildumu nav, tad ar šo es ieceļu Lasku Finstonu par priekšsēdētāju komisijai, kuras mērķis ir organizēt un savākt naudas ziedojumus, lai samaksātu dižā celmlauža Džona Vorda soda naudu policijas iecirknī un viena gada ceļojuma izdevumus, turot piemiņā, ka visu mūžu viņš veltījis savus spēkus Havajas uzplaukuma veicināšanai.

Domstarpības neradās.

— Komisija tagad sāks savu slepeno sēdi, — Lasks Finstons teica pieceldamies un citiem pa priekšu gāja uz bibliotēku.

STILBA KAULI

Kapā viņi bija nokāpuši lidz ar saviem kara ieročiem, un savus zobenus viņi bija likuši pagalvi.

—  Skumīgi bija noskatīties vecās dāmas atslīgšanu senču ticībā.

Princis Akuli aši pameta bažīgu skatienu sānis, kur kukui koka paēnā veca wahine patlaban rosījās uzsākt kādu īpatnēju rokdarbu.

—   Jā, — viņš pussērīgi pameta man ar galvu, — mūža pēdējos gados Hivilani atgriezās pie senajām paražām un senajiem ticējumiem — visā slepenībā, protams. Un, ticiet man, viņa bija varena kolekcionāre! Būtu jūs redzējis viņas kaulu krājumus! Lielās krūkās tie glabājās viņas guļamistabā pa malu malām — tur bija gandrīz visi radinieki, trūka varbūt kāda pusduča, kurus Kanau viņai bija nocēlis no deguna, jo pirmais dabūjis tos rokā. Gluži baismi metās, klausoties, kā viņi abi mēdza ķildoties par šiem kauliem. Un bērnībā man šermuļi skrēja pār muguru, ja vajadzēja ieiet lielajā, mūžam krēslas tītajā istabā, zinot, ka, rau, šinī krūkā slēpjas viss, kas atlicis no manas mātes tēvmāsas, bet tanī krūkā atrodas mans vecvectēvs un ka visās šajās krūkās glabātās kaulu atliekas piederējušas maniem rēgainajiem, pīšļos sairušajiem senčiem, kuru atvases cita pēc citas turpinājušas dzīvi un tagad iemiesojušās dzīvā, elpojošā būtnē — manī. Hivilani pašās beigās bija atkal kļuvusi pilnīga iezemiete, gulēja uz paklājiem, kas izklāti uz cietas grīdas, — viņa taču bija izmetusi no istabas lielo, karalisko četrstabu baldahīna gultu, kuru viņas vecmāmuļai dāvinājis lords Bairons, dona 2uāna Bairona brālēns, 1825. gadā atbraucis ar fregati «Blonda».

Jā, pašās beigās viņa atgriezās pie visa iezetniskā, un es vēl kā šodien redzu viņu izkožam pa kumosam no jēlām zivīm un tad pasviežam tās ēšanai savām kalpotājām. Viņa lika tām apēst savu poi un visu citu, ko pati nebija spējusi notiesāt. Viņa,,.

Te princis strupi aprāva valodu, bet nāsu jutīgā raustīšanās un dzīvīgo sejas pantu izteiksme man rādīja, ka gaisā viņš saodis pazīstamu smaržu, kas viņu kaitina.

— Jupis parāvis! — viņš izsaucās, pavērsies pret mani. — Smird līdz pat debesīm. Un es nu būšu nosodīts valkāt to ap kaklu, kamēr nebūsim paglābti no šejienes.

Viņa riebuma cēlonis bija skaidri noprotams. Sirmā vecenīte darināja mīlestības velti lei (vītni, virkni) no Klusā okeāna dienvidsalu pandāna jeb vīteņpriedcs hala čiekuriem. Viņa sagraizīja čiekuru neskaitāmās zvīņas jeb riekstiņu apvalkus skarainos zvārguļveida vēdeklīšos, gatavodamās savērt tos uz savītas, sīkstas hau koka mizas lūku šķiedras. Smarža tiešām kāpa vai līdz debesīm, tomēr man, tnalahini (jaunienācējam), tā atgādināja mucās pildīta vīna vai sulainu augļu aromātu un nemaz nebija nepatīkama.

Kādu ceturtdaļjūdzi no šejienes prinča Akuli limuzīnam bija pārlūzusi ass, un mēs abi meklējām patvērumu no saules šās kalnu mājiņas dārza ēnainajā biezoknī. Stiebriem jumtā būdiņa bija pavisam necila, bet tā stāvēja pasakainā begoniju dārzā — puķes pleta krāšņos ziedu pušķus pēdas divdesmit virs mūsu galvām, tās līdzinājās kokiem ar lokaniem stumbriem cilvēka delma resnumā. Te mēs atspirdzinājāmies ar kokosriekstu sulu, kamēr kāds kovbojs aizjāja divpadsmit jūdžu garo ceļu līdz tuvākajam telefonam, lai ataicinātu mašīnu no pilsētas. Pašu pilsētu — Lakanajas salas metropoli Olokanu — varējām saskatīt kā pelēksnīgu dūmu plankumu piekrastē, kad lūkojāmies lejup pār jūdzēm plašajiem cukurniedru laukiem, pār bangu vainaga apvīto rifa strēmeli un zilgo okeāna dūmaku līdz pat Oahu salai, kas kā blāvs opāls vizmoja pie apvāršņa.

Maui ir Havajas Ieleju sala un Kauai — Dārzu sala; bet Lakanaja, kas izvietojusies netālu no Oahu, kā tas visiem zināms tagad un kā to zinājuši jau sen un vienmēr, ir visas salu grupas Dārgakmens. Lakanaja nav vislielākā, ne arī pati mazākā sala, bet visi atzīst to par pašu krāšņāko, jo tā ir pirmatnēji mežonīga skaistuma apņemta un — salīdzinājumā ar tās lielumu — arī bagātākā no visām salām. Tajā iegūst visvairāk tonnu cukura no akra, tās kalnuvērši ir vistreknākie, lietus uz tās līst visdāsnāk, taču nekad nenodara postījumus. Tāpat kā Kauai sala, tā esot izveidojusies viena no pašām pirmajām un tātad ir no visvecākajām salām, un tai bijis pietiekami laika sadrupināt savas lavas klintis par auglīgu augsni; starp senajiem krāteriem ūdeņi tik ilgi grauzuši kanjonus, līdz tie kļuvuši līdzīgi Kolorādo Lielajam kanjonam, un neskaitāmi ūdenskritumi gāžas no tūkstoš pēdu augstuma gan stāvās strūklās, gan izšķīzdami miglas šķidrautos un izzuzdami jau gaisā, lai tad liegi neredzamu varavīkšņu mirāžā nolaistos pār bezdibenī dusošajām pļavām tūkstošiem rasas lāšu vai sīksīku lietus pērlīšu veidā.

Lakanaju aprakstīt jau ir viegli. Bet kā lai apraksta princi Akuli? Pazīt viņu nozīmē gandrīz vai pilnībā pazīt visu Lakanaju. Vēl var piebilst, ka tāpat visā pilnībā tad jāpazīst arī liela daļa pārējās pasaules. Vispirms jāaizrāda, ka princim Akuli nav nekādu vispāratzītu vai likumīgu tiesību tikt godinātam par princi. Tālāk — vārds «Akuli» nozīmē «kalmārs». Tātad «princis Kalmārs» diezin vai varētu būt godinājuma tituls vissenākās un dižciltīgākās Havajas alii dzimtas tiešajam pēcniekam; tā ir veca un sevī norobežojusies dzimta, kurā no sākta gala pēc sensenās Ēģiptes faraonu paražas uz troņa arvien precējušies brāļi ar māsām, jo tie nedrīkstēja noslēgt laulības ar zemākas kārtas piederīgajiem, bet visā viņiem zināmajā pasaulē nebija rodams par viņiem augstākas kārtas cilvēks, taču dinastijai vajadzēja turpināties lai vai par kādu cenu.

Biju dzirdējis prinča Akuli dziedošos hronistus (pārnākušus viņam mantojumā no tēva) dziesmojam savas bezgalīgās ģenealoģiskās hronikas, ar kurām viņi centās pierādīt, ka Akuli esot 'augstākais alii visā Havajā. Sākot ar Vakea, tas ir, havajiešu Ādamu, un ar Papu, viņu Ievu, cauri tik daudzām paaudzēm, cik ir burtu mūsu alfabētā, viņi aizveda klausitāju līdz Nanakaoko, pirmajam Akuli sencim, kurš dzimis Havaju salās un kura sieva bijusi Kahihiokalani. Vēlāk, tomēr visu laiku palikdamas visaugstākās, viņu pēcnieku paaudzes atdalījušās no Ua paaudzēm, bet Ua bijis kā Kauai, tā Oahu salas karaļu atzaroto ciltslīniju dibinātājs.

Mūsu ēras vienpadsmitajā gadsimtā, kā pauda Lakana- jas hronisti, tai laikā, kad brāļi vēl precējušies ar māsām, jo nedzīvojis neviens, kas tos pārsniegtu dižciltībā, viņu dzimta_saņēmusi svaigu asiņu pastiprinājumu no dzimtas, kas stāvējusi vistuvāk debesu vārtiem. Kāds Hoikemaha, vadīdams stūri pēc zvaigznēm un sensenām leģendām, lielā četrairu laivā atbraucis no Samoa salas. Viņš apprecējis kādu Lakanajas salas mazāku alii un, kad viņa Iris dēli pieauguši, kopā ar tiem vēlreiz atgriezies Samoā, lai pārvestu uz šejieni savu jaunāko brāli. Bet kopā ar brāli rioikernaha atvedis līdzi arī Kumi, Tui Manua dēlu, kura dzimta bijusi pati augstākā visā Polinēzijā un tūdaļ otrā aiz pusdievu un dievu ģimenēm. Tā Kumi cildenās atvases pirms astoņiem gadsimtiem iesakņojušās Lakanajas alii dzimtā — un no tiem stingrā cilts tīrībā caur daudzām paaudzēm iedzimušas princī Akuli.

Pirmo reizi es viņu satiku Melnās Sardzes pulka virsnieku klubā Dienvidāfrikā — un viņš runāja ar skaidru Oksfordas akcentu. Tas notika īsi pirms tam, kad šo slaveno pulku pie Medžersfonteinas sakapāja gabalos. Viņam bija tikpat daudz tiesību ierasties šajā klubā, kā runāt ar Oksfordas akcentu, jo viņš bija beidzis Oksfordas universitāti un virsnieka pakāpi saņēmis no karalienes. Kopā ar viņu, vēlēdamies mazliet pavērot kara ainas, tur uzturējās Akuli viesis princis Kupids; tā viņu tikai dēvēja, bet īstenībā viņš bija patiesais visas Havajas princis, ieskaitot arī Lakanaju, kura īstais un likumīgais tituls skanēja «princis Džona Kuhio Kalanianaole», un šis princis Kupids — kaut arī viņa alii ciltskoks skaitījās zemāks par prinča Akuli 'debesu dzimtām radniecīgo ciltskoku — varētu būt bijis Havajas dzīvais karalis Nei, ja vien nenoticis haole apvērsums un aneksija. Jo princis Akuli varētu gan būt karalis Lakanajā, varbūt pat visā Havajā, ja vien pirmais un diženākais no Kamehamehām nebūtu galīgi sakāvis viņa vectēvu.

Tas noticis 1810. gadā, sandalkoku tirdzniecības uzplaukuma dienās, tajā pašā gadā, kad pie Kamehamehas ieradies Kauai salas karalis un pazemīgi ēdis tam no rokas. Prinča Akuli vectēvs tajā gadā dabūjis savu pērienu un nonācis pakļautībā, tāpēc ka bija «vecā gājuma» piekritējs. Viņš nebija spējis apjēgt lielgabalu pulvera un haole lielgabalnieku nozīmi salas pārvaldīšanā. Kamehameha, būdams tālredzīgāks, bija pratis izmantot haole pakalpojumus, pieņemot dienestā starp citiem arī tādus vīrus kā Aizeku Deivisu, šonera «Brīvais amerikānis» stūrmani, vienīgo, kas palicis dzīvs pēc visas komandas noslepkavošanas, un Džonu Jangu, burinieka «Eleanora» sagūstīto bocmani. Un Aizeks Deiviss, Džons Jangs un citi tās pašas sugas trakgalvīgi dēkaiņi ar sešmārciņu vara dižga- baliem no kaperētajiem kuģiem «Ifigēnija» un «Brīvais amerikānis» bija iznicinājuši Lakanajas karaļa kara laivas un satriekuši viņa zemessargu drosmi, par to saņemdami no Kamehamehas pienācīgu atalgojumu saskaņā ar norunu: Aizeks Deiviss sešus simtus nobarotu un treknu cūku, bet Džons Jangs piecus simtus to pašu minēto karbonādes lopiņu, kas skraida uz šķeltiem nagiem.

Un tā nu, cēlies no primitīvas kultūras asinsgrēka un kaislībām, no dzīvniekam līdzīga radījuma aklās taustī- šanās pretī cilvēciskās būtnes staltajam stāvam, no asiņainām slepkavošanām, zvēriskiem kautiņiem un precībām ar pusdievu jaunākajiem brāļiem, tagad, divdesmitā gadsimta otrā desmita pašā sākumā, lielās pasaules apslī- pētais, ar Oksfordas akcentu runājošais princis Akuli, princis Kalmārs, tirasinīgs polinēzietis, dzīvs tilts pāri gadu tūkstošiem, labs biedrs, draugs un ceļa kompanjons, izkāpa no sava salūzušā septiņtūkstoš dolāru limuzīna, lai, kopā ar mani pakavēdamies begoniju paradīzes vientuļnie- cībā četrsimt pēdu virs jūras un viņa salas metropoles Olo- kanas, pastāstītu par savu māti, kas mūža galā atgriezusies pie senlaiku reliģiskajiem uzskatiem un senču pielūgšanas kulta, piepildīdama savas telpas ar apbedījuma krūkām, kurās glabājusi cītīgi kolekcionētus to būtņu kaulus, kuras bijušas viņas priekšteči pagājībā līdz pat galējai laiku tumsībai.

— Karalis Kalakaua tur pāri Oahu salā aizsāka šo kolekcionēšanas māniju, — princis Akuli turpināja. — Un viņa karaliene Kapiolani arī pārņēma šo māniju. Viņi vāca visu ko — .vecus makaloa paklājus, vecus tapa (primitīvs audums no koka mizas šķiedrām), vecus kalabašus, vecas četrairu laivas un elkutēlus, kurus priesteri bija paglābuši no vispārējā elku grautiņa 1819. gadā. Es gadiem ilgi vairs neesmu ne acīs redzējis no pērlenes vāka izgrieztu makšķeres āķi, bet varu zvērēt, ka Kalakauam tādu bija sakrāts tūkstošu desmit, nemaz nerunājot par makšķerāķiem no cilvēka žokļa kaula, putna spalvu tērpiem, apmetņiem, ķiverēm, akmens cērtēm un poi stampām ar fallisku nozīmi. Kad viņš ar Kapiolani devās karaliskajos ceļojumos pa salām, tad mājastēviem, pie kuriem viņi iegriezās, vajadzēja nobēdzināt visas personiskās relikvijas. Jo teorētiski karalim pieder viss viņa pavalstnieku īpašums; un Kalakaua apvienoja teoriju ar praksi, tiklīdz ieraudzīja kādu senlaiku priekšmetu.

No viņa tad mans tēvs Kanau bija apkritis ar šo kolekciju sērgu, un tāpat tā pielipa Hivilani. Tomēr mans tēvs bija moderns cilvēks līdz pat pirkstu galiņiem. Viņš neticēja ne kahutia (priesteru), ne arī misionāru dieviem. Viņš neticēja nekam citam kā vien cukura akcijām, zirgu audzēšanai un tam, ka viņa vectēvs bijis nelga, nesavākdams kādu pulciņu Aizeku Deivisu un Džonu Jangu līdz ar vara lielgabaliem, pirms devās karā pret Kamehatnehu. Viņš retumus vāca tikai aiz tīra kolekcionēšanas prieka; bet mana māte to ņēma nopietni. Tālab viņa arī nodevās tieši kauliem. Es vēl atceros, ka viņai bija riebīgs vecs akmens elkutēls, pie kura viņa mēdza vaimanāt un kuram rāpoja apkārt pa grīdu. Tagad tas atrodas Diakonu muzejā. Pēc mātes nāves es to turp nosūtīju, bet viņas kaulu kolekciju — uz Karalisko mauzoleju Olokanā.

Nezinu, vai jūs atceraties, ka viņas tēvs bija Kāukū. Jā, jā, tas pats, un viņš esot bijis īsts milzis. Kad cēla Mauzoleju, viņa kaulus, rūpīgi notīrītus un iebalzamētus, izraka no slepenās apbedījuma vietas un novietoja Mauzolejā. Mātei bija vecs kalpotājs Ahuna. Kādu nakti viņa nozaga no Kanau atslēgu un pavēlēja Ahunam iet un izzagt viņas tēva- kaulus no Mauzoleja. Es to zinu. Un viņam tiešām vajag būt milzim bijušam. Hivilani viņu glabāja vienā no vislielākajām krūkām. Kādu dienu, būdams vēl tāds pamazs puišelis un iekārojis uzzināt, vai Kāukū no tiesas bijis tik liels, kā nostāsti pauž, es izmakšķerēju no krūkas viņa nebojāto apakšžokli līdz ar aptinumu un piemēroju to sev. Es varēju izbāzt galvu tam cauri, un tas palika guļam man uz pleciem un ap kaklu kā zirga sakas. Un žoklī vēl atradās visi zobi līdz pat pēdējam, baltāki nekā porcelāns, bez viena bojājuma, zobu emalja bez plankumiņa un skrambiņas. Es par šo pārkāpumu dabūju vienīgo pērienu savā mūžā, kaut gan mātei nācās pasaukt veco Ahunu, lai tas palīdz mani nopērt. Tomēr šis starpgadījums man lieliski pakalpoja. Es iemantoju mātes uzticību, tāpēc ka nebaidījos no mirušo kauliem, un tas man palīdzēja izkarot tiesības mācīties Oksfordā. Gan jau pats dzirdēsiet, ja vien mašīna nepiebrauks ātrāk.

Vecais Ahuna bija viens no īsti veclaicīgajiem kalpiem, dzimuša verga uzticamas kalpības zīme viņam bija iededzināta kā miesā, tā dvēselē. Ahuna par manas mātes un mana tēva dzimtu zināja vairāk nekā viņi paši abi kopā. Un vēl viņš zināja to, kas nebija zināms nevienam citam dzīvajam, — gadsimtiem ilgi izmantoto apbedījumu vietu, kur paslēpta lielākā tiesa Hivilani un Kanau senču kaulu. Kanau nekādi nespēja izdabūt šo noslēpumu no vecā vīra, kurš manu tēvu uzlūkoja par atkritēju.

Hivilani ar veco dīvaini kaulējās jau gadiem. Kā viņai vispār jel to vienu reizi palaimējās Ahunu pielauzt, to es nespēju aptvert. Protams, no ārienes jau šķita, ka viņa no tiesas ir uzticīga vecajai reliģijai. Varbūt tas pārliecināja Ahunu mazliet piekāpties. Vai arī viņa varbūt bija iedzinusi tam bailes, jo zināja veselu birumu veco Huni peste- ļotāju buramo penteru un prata izlielīties, ka uzturot vissirsnīgākās attiecības ar Uli, kas ir visu burvju galvenais burvestību dievs. Viņa tālu pārspēja parasto kahuna la- paau (burvi), ja vajadzēja pielūgt Lonopuha un Kolea- moku; viņa tulkoja sapņus un parādības, izskaidroja zīmes un pareģojumus un pat — vai varat iedomāties! — zīlēja pēc dzīvnieku iekšām; pesteļu dieva Maiola praktiķi viņas priekšā palika melni un maziņi; viņa tiem uzlaida pulē hee būrumu, kas liek galvai griezties; un ar pilnām tiesībām viņa varēja uzstāties ar kahuna hoenoho, tas ir, moderno spiritismu, tur viņa bija nepārspējama. Es pats tiku redzējis, kā viņa dzer vēju, uzlaiž krampju lēkmi un pareģo. Aumakua bija viņai kā brāļi, kad viņa slepus lika tiem ziedojumus uz sagrauto heiau (tempļu) altāriem, skaitīdama garum garus lūgšanu pantus, kas man bija galīgi nesaprotami, kaut ari klausoties šermuļi lodāja pa kauliem. Un, kas attiecas uz veco Ahunu, tad to viņa apstulbināja ar savām mistikas narkotikām tiktāl, ka tas gaudodams vatstījās f)a grīdu un koda pats savā miesā.

Tomēr es personiski domāju, ka tikai ar anaana burvestības palīdzību viņa to dabūja savā varā. Kādu dienu viņa ar mazām manikīra šķērītēm bija nocirpusi sprogu no Ahunas matiem. Šādu matu sprogu mēs saucam par maunu, kas nozīmē «pievilinātājs». Tad tā ar sevišķu patiku parūpējās, lai viņš uzzinātu, ka tai pieder viņa matu šķipsna. Bez tam viņa lika saprast, ka esot to apbedījusi, un ik nakti aizrautīgi noņēmās ar pesteļošanu un upurēšanu dievam Uli.

—   Tātad vistiešākā nozīmē izlūdzās tam nāvi? — es apjautājos starpbrīdī, kamēr princis Akuli aizkūpināja cigareti.

—   Tieši tā. — Viņš pamāja ar galvu. — Un Ahuna uz to iekrita. Vispirms viņš izmēģinājās uziet savas matu šķipsnas jeb pievilinātāja apbedīšanas vietu. Kad tas neizdevās, viņš salīga kādu pahiuhiu burvi, lai tas lūko to atrast. Bet Hivilani izjauca šo nodomu, piedraudēdama burvim, ka uzlaidīs viņam apo leo, — tā ir burvestība, kas it kā uz visiem laikiem atņem cilvēkam runas spēju, citādā veidā viņam nekaitējot.

Tad Ahuna sāka nīkuļot un drīz vien jau izskatījās pēc dzīva miroņa. Savā izmisumā viņš griezās ar lūgumu pie Kanau. Man gadījās būt tur klāt. Nu, jūs jau būsiet dzirdējis, kādas sugas cilvēks bija mans tēvs.

«Sivēns!» viņš uzbrēca Ahunam. «Cūkas galva! Smirdošā zivs! Sprāgsti vien nost, un tad būs miers! Muļķis tu esi! Tas viss taču ir blēņas. Nekā tāda vispār nav. Pat tas žūpa haole Hovards var pierādīt, ka misionāri ir melkuļi. Bet pudele džina savukārt pierāda, ka Hovards ir melkulis. Ārsti saka, ka viņš vairs neķeipšot ne sešus mēnešus. Bet pat džins melo. Un dzīve melo tapat. Bet pār mums nākuši grūti laiki, cukura cenas strauji slīd. Manas sugas ķēves apkritušas ar ienāšiem. Es vēlētos, kaut varējis likties gar zemi un nogulēt simt gadus no vietas, lai uzmodies atrastu, ka cukura cena cēlusies par simt procentiem.»

Tēvam bija tāda filozofiska nosliece, un viņš mīlēja stakato formā inetāties- ar rūgtām asprātībām. Te viņš sasita plaukstas. «Atnes man glāzi viskija,» viņš pavēlēja kalpotājam. «Nē, atnes man divas glāzes!» Tad viņš pievērsās Ahunam. «Ej un ļauj sevi nomirdināt, tu vecais pagāns, tu tumsības atlieka, tu nāves smaka no elles dibena, tāds tu esi! Tikai nesadomā beigties nost te manās istabās! Es vēlos šeit jautrību un smieklus, mūzikas saldās skaņas un jauniešu skaistās kustības, nevis slimu krupju kvākstēšanu un dzīvus miroņus, kas, acis izvalbījuši, vēl steberē man apkārt uz drebošiem stilbiem. Pats es arī tāds būšu, ja vien dzīvošu ilgu mūžu. Bet mūžīgi mūžos man būs žēl, ja nedzīvošu ilgi. Kāda velna pēc es iegrūdu tos pēdējos divdesmit tūkstošus Kērtisa plantācijā? Hovards jau mani brīdināja, ka gaidāma cenu krišanās, bet es domāju, ka pudele liek viņam melst niekus. Un Kērtiss izpūta sev dzīvību, bet viņa galvenais luna (plantācijas laukstrādnieks) ir aizbēdzis ar viņa meitu, cukura ķīmiķis saslimis ar tīfu, un viss iet uz postu.»

Viņš sasita plaukstas, aicinādams kalpus, un pavēlēja: «Atvediet manus dziedātājzēnus! Un hulas dejotājas — labi daudz! Un aizsūtiet pēc vecā Hovardal Kādam tik un tā būs jāmaksā, un es viņa sešus dzīves mēnešus par vienu mēnesi saīsināšu. Bet par visam lietām — muziķu! Lai būtu mūzikai Tā ir stiprāka par viskiju un iedarbojas žiglāk nekā opijs.»

Viņš bija taisni saindēts ar savu mūziku! Bet vēl viņa tēvs, senlaiku mežonis, reiz bija nokļuvis uz kādas franču fregates un tur pirmo reizi dzirdējis orķestri. Kad mazais koncerts bijis galā, kapteinis, lai uzzinātu, kurš gabals tam paticis vislabāk, apjautājies, kuru šis vēlētos noklausīties vēlreiz. Un, kad vectēvs to bija apstāstījis, — kā jūs domājat, kurš gabals tas bija?

Kamēr princis iededzināja jaunu cigareti, es atzinos, ka nespēju uzminēt.

—   Kā, nu taču pats pirmais, protama lieta. Ne jau pirmais mūzikas gabals, bet gan instrumentu uzskaņošana, kas ievadīja koncertu.

Es palocīju galvu, uzjautrināts par šo gaumi, bet princis Akuli, vēlreiz uzmetis bažīgu skatienu vecajai wahine un tās pusgatavajam hala lei, atgriezās pie stāsta par savu senču kauliem.

—   Apmēram šādā pakāpē notikumi bija ievirzījušies, kad vecais Ahuna pēdīgi padevās Hivilani. Tas ir, ne jau galīgi padevās. Viņš sagudroja kompromisu. Te nu nāk vieta, kur sākas mana dalība notikumos. Ja Ahuna atnesīs Hivilani viņas mātes un vectēva kaulus (kurš bija Kāukū tēvs un, kā nostāsti pauda, bijis pat vēl lielāks nekā viņa milzenis dēls), viņa atdos Ahunam tā matu šķipsnu, ar kur-as palīdzību saucināja vecajam kalpam nāvi. No otras puses, Ahuna izkaulēja noteikumu, ka nevajadzēs atklāt tai slepeno apbedījumu vietu, kurā atdusas visi Lakanajas alii no pat sirmās senatnes. Tomēr viņš bija pārāk vecs un viens pats neuzdrīkstējās doties šajā dēkā, tālab vajadzēja palīdzības no kāda, kuram tad gribot negribot nāktu zināms kapeņu noslēpums, un šis ķāds biju es. Es biju augstākais alii līdzās savam tēvam uiļ mātei, un arī viņi nebija augstāki par mani.

Tā nu uz skatuves parādījos es, ieaicināts krēslainajā istabā, lai stātos priekšā abiem šiem ērmotajiem sirmgalvjiem, kuri kaulējās ap nāvi. Tie nu gan bija pāris — māte tik resna, ka bez palīdzības ne kustēties nespēja, bet Ahuna izdilis kā skelets un tikpat sagrabējis. Manu māti uzskatot, varēja likties, ka viņa, uz muguras atgulušies, bez trīša bloka uz sāniem pavelties nespēs; bet no

Ahunas radās iespaids, ka viņa izkaltušais žagara ķermenis sabirzis drupatās, ja kāds viņam nejauši piedursies.

Bet, kad viņi bija izklāstījuši savu nodomu, uzradās vēl kādas pilikia (grūtības). Mana tēva nostāja nocietināja manu apņēmību. Es atteicos piedalīties šajā kaulu čiepšanas ekspedīcijā. Paskaidroju, ka man uzšķaudīt visiem manas ģimenes un manas tautas alii kauliem. Redzat, es tikko biju atklājis Zilu Vernu, ko man aizdeva vecais Hovards, un lasīju to vai bez elpas. Kauli? Ja vēl tur bijuši ziemeļpoli, zemes centri vai astainas komētas, uz kurām jāt pa starpzvaigžņu telpu! Protama lieta, man nemaz negribējās doties nez kādā kaulu meklēšanas ekspedīcijā. Es teicu, ka mans tēvs ir spēcīgs vīrs, lai iet vien pats, un gan jau pēc tam viņš godīgi padalīsies ar māti, ja būs kādus kaulus pārnesis. Bet viņa apgalvoja, ka tēvs esot visu kolekcionāru kauna traips, — īstenībā viņa lietoja gan līdzīgas nozīmes, tikai daudz spēcīgākus izteicienus.

«Es viņu pazīstu,» tā centās mani pārliecināt. «Viņš taču gatavs savas mātes kaulus likt uz derībām zirgu skriešanās sacīkstēs vai nospēlēt uz kārtīm.»

Modernā skepticisma ziņā es turējos tēva pusē un paskaidroju mātei, ka viss tas ir tīrās aplamības. «Kauli?» es sacīju. «Kas tad ir kauli? Kauli ir arī lauku pelēm, visādām žurkām un pat tarakāniem, kaut gan tarakāni valkā savus kaulus ārpusē un miesu iekšpusē. Starpība starp cilvēku un pārējiem dzīvniekiem,» es sprediķoju, «ir nevis kaulos, bet smadzenēs. Āre, vērsim taču ir lielāki kauli nekā cilvēkam, un ne vienai vien zivij, ko esmu apēdis, kaulu bija daudz vairāk, un, ja reiz runā par kauliem, tad nevienai radībai to nav tāds lērums kā valim.»

Tā bija atklāta valoda, kādu mēs, havajieši, esam paraduši runāt, kā jūs pats jau sen būsiet novērojis. Par atbildi viņa ne mazāk vaļsirdīgi izteica nožēlu, ka neesot mani atdevusi svešiem ļaudīm par audžubērnu, tikko es piedzimis. Tālāk viņa sāka gausties par to, ka vispār dzemdējusi mani. No tā jau bija vairs tikai solis, lai izdarītu ar mani anaatia. Viņa jau to piedraudēja, bet tad es paveicu drosmīgāko, ko jebkad esmu uzdrīkstējies. Vecais Hovards bija man uzdāvinājis kabatas nazi ar daudziem asmeņiem, korķu viļķiem, skrūvgriežiem un visādām citām ierīcēm, to skaitā arī mazām šķērītēm. Es tūdaļ tās izvilku un apgraizīju sev pirkstiem nagus..

«Se,» es teicu, ielikdams tai rokā nagu atgriezumus. «Nu tu redzi, ko es par to visu domāju. Te tev ir pievilinātā ju vai cik. Ej un izdari ar mani atiaana, ja vari!»

Jau minēju, ka tā bija drosmīga rīcība. Tik tiešām ta. Man taču bija tikai piecpadsmit gadu, un visu savu mūžu es biju nodzīvojis šajā mistēriju biezoknī, bet skepticismu piesavinājies tikai nupat — tā teikt, ādai cauri tas nesniedzās. Skeptiķis es varēju būt ārpusē, saules spožumā. Bet no tumsas es baidījos. Un šinī krēslainajā telpā, kur visapkārt stāvēja lielas krūkas ar mirušo kauliem, ak vai, te es biju stīvs aiz bailēm no vecās dāmas. Kā mēs šodien sakām, dūša man bija sašļukusi papēžos. Es tomēr turējos braši un neparko neierādīju to. Un šī viltība man izdevās, jo māte iesvieda atgriezumus man sejā un izplūda asarās. Ja asaras tecina paveca sieviete, kas sver trīssimt divdesmit mārciņu, tad tās iežēlina ļoti maz, un es vēl nekaunīgāk nocietinājos savā viltībā.

Māte mainīja taktiku un nu uzsāka sarunas ar mirušo gariem. Vēl vairāk, viņa tos izsauca savā istabā, tikai man nekādi neizdevās tos saskatīt, kaut gan biju tam pietiekami sagatavots, toties Ahuna teicās kaktā ieraudzījis Kāukū tēvu un vaimanādams krita pie zemes. Man jau gandrīz šķitās kaut kur parēgojamies vecais milzis, tomēr nekā skaidra saredzēt nevarēju.

«Lai taču viņš runā pats,» es teicu. Tomēr Hivilani palika pie sava, ka šai jārunājot viņa vietā, un nodeva man viņa svinīgo rīkojumu: man kopā ar Ahunu jādodas uz apbedīšanas vietu un* jāatnes kauli, kurus mana māte vēloties. Bet es ietiepos, sak: ja jau mirušos var piesaukt, lai tie nogalina dzīvos ar postošām sērgām, un ja mirušie spēj pārcelties no savām kapenēm uz viņas istabas kaktu, tad es tiešām neredzu iemesla, kālab tie nevarētu paši atstāt savus kaulus tepat viņas istabā tūlītējai ērtai novietošanai krūkās, kad tie pēdīgi pasaka sveiki un griežas atpakaļ uz savu vidējo pasauli, augšējo pasauli, apakšējo pasauli — vai kur nu tie mitinās tajā laikā, kad nedodas vizītēs.

Pēc tam nu mana māte likās virsū nabaga vecajam Ahunam, labāk sakot, rīdīja tam virsū Kāukū tēva garu, kam pēc visām pazīmēm vajadzēja tupēt turpat kaktā, un tas pavēlēja Ahunam atklāt, kur atrodas apbedīšanas vieta. Es mēģināju veco sasparot, ierosinādams, lai taču liek garam pašam izpļāpāt šo noslēpumu, jo kurš cits gan varētu to zināt labāk, ja ņem vērā, ka viņš tur mitinās jau vairāk nekā veselu gadsimtu. Tomēr Ahuna bija vecā gājuma cilvēks. Viņam nepiemita ne kriksītis skepticisma. Jo vairāk Hivilani viņu baidīja, jo trakāk viņš vārtījās pa grīdu un jo skaļāk vaimanāja.

Bet, kad vecais sāka kost pats savā miesā, es padevos. Man sametās viņa žēl, pat vēl vairāk — es sāku viņu apbrīnot. Vecais bija uzticama dvēsele, kaut arī tumsonības atlieka. Visā nežēlībā pārdzīvodams bailes no burvestībām, akli ticēdams Hivilani pesteļiem, viņš bija spiests izšķirties, kuram lai paliek uzticams. Hivilani viņam bija dzīvā alii, viņa alii kapo (svētā virsaite). Viņa pienākums bija palikt tai uzticamam, bet vēl vairāk uzticības viņam vajadzēja parādit visiem mirušajiem un aizgājušajiem alii no Hivilani dzimtas, jo tikai no viņa vienīgā bija atkarīgs, lai šo mirušo kauli paliktu netraucēti.

Es padevos. Bet arī es izkaulēju noteikumus. Mans tēvs, kaut gan jaunā gājuma cilvēks, tomēr bija atteicies laist mani uz Angliju iegūt izglītību. Viņam pietiekams iemesls bija jau tas vien, ka cukura cenas kritušās. Tikpat stingri pretojās* ari mana māte, vecā gājuma cilvēks, jo viņas pagāniskais prāts bija pārāk tumšs, lai izprastu izglītības vērtību, tomēr slīpēts diezgan, lai atskarstu, ka izglītība ved pie neticības visam senlaicīgajam. Es kāroju studēt — mācīties zinības, mākslas, filozofiju, izmācīties visu, ko zināja vecais Hovards un kas tam Java pat kapa malā bezbailīgi uzšķaudīt māņticībai un piegādāt man lasīšanai Zilu Vernu. Viņš bija studējis Oksfordā, pirms atkal kļuva par necivilizētu, nekam nederīgu cilvēku, un viņš tad arī manā galvā bija iedēstījis šo domu par Oksfordu.

Pēdīgi mēs ar Ahunu — vecais gājums ar jauno gājumu vienotā sadarbībā — panācām savu. Māte apsolīja, ka piedabūs tēvu sūtīt mani uz Angliju, pat ja arī vajadzētu ievilināt to ilgstošā žūpošanā, kas galīgi sabojātu viņa gremojamos orgānus. Tāpat Hovards drīkstēs mani pavadīt, lai es varētu viņu pienācīgi apbedīt Anglijā. Tas gan bija ļoti dīvains vecis, šis Hovards, īsts īpatnis vārda pilnā nozīmē. Atļaujiet, es pastāstīšu mazu gadījumu par viņu. Tas notika, kad Kalakaua posās apceļot visu pasauli. Atcerieties — viņu pavadīja Ārmstrongs un Džuds, un kāds nodzēries vācu barons bija viņam par sulaini. Kalakaua piedāvāja Hovardam.,»

Bet šinī mirklī pār prinča Akuli galvu gāzās jau sen bažīgi paredzētā nelaime. Vecā wahine bija pabeigusi savu lei hala. Basām kājām, ģērbusies tikai bezveidīgā, no mazgāšanas noplukušā katūna kreklā, bez kāda sievietēm parasta greznojuma, ar vecuma sagrumbotu seju un darba sakropļotām rokām — tāda viņa krita ceļos prinča priekšā, klusi dudinādama mele viņam par godu, un, vēl arvien ceļos tupēdama, aplika savu lei princim ap kaklu. Tiesa gan, hala smaržoja sīvi un īpatnēji, tomēr man šī rīcība likās ļoti skaista, un arī vecā sieva pati man šķita skaista. Prātā atkal iešāvās prinča stāsts, un man sāka likties, ka Ahuna būs līdzinājies viņai.

Nudien, būt par alii Havajā pat divdesmitā gadsimta otrajā gadu desmitā nav nekāds vieglais uzdevums. Ikvienam alii, it īpaši gados jaunajiem jaizrāda sava karaliskā laipnība visiem veciem cilvēkiem tieši viņu vecuma pēc. Un arī princis bez karalistes, kura mīļoto salu jau sen piesavinājušās Savienotās Valstis, ieskaitīdamas to kopējā teritorijā līdz ar pārējām Havaju salām, — pat šis princis ne ar ko neizrādīja savu riebumu pret hala smaržu. Viņš pateicīgi nolieca galvu; un es zināju, ka viņa karaliski laipnīgie vārdi tīrskanīgā havajiešu valodā sildīs vecās sievietes sirdi līdz pat viņas mūža galam, vēl mirstot viņa pieminēs šo brīnišķīgo notikumu. Pretīguma grimase, kādu viņš man pazagšus parādīja, nekādā ziņā nebūtu ievilkusies viņa sejā, ja viņš nešaubīgi nezinātu, ka vecā to nepamanīs.

— Un tā nu-, — princis Akuli turpināja, pēc tam kad wahine sajūsmas pilna bija aiztipinājusi projām, — rnēs ar Ahunu devāmies savā kapu aplaupīšanas dēkā. Jūs taču zināt Dzelzsklinšu krastu.

Es pamāju ar galvu, jo pamatīgi biju apskatījis šīs pievēja piekrastes lavas krāvumu blīvas, tiešām kā dzelzīm sakaltas, jo velti tur meklēt vietu, kur laivai piestāt vai kuģim izmest enkuru, tur slējās tikai milzīgas draudīgu klinšu sienas tūkstoš pēdu augstumā, to galotnes tinās mākoņos un lietusgāzēs, to ceļgalus dauzīja pasātu triektas bangas ar baltām putu šļācēm, no jūras līmeņa līdz pat lietus mākuļiem tur gaisā stiepās miljoni kaskādēs krītošu ūdenskritumu, gan dienu, gan nakti vizmodami neskaitāmās saulst aru un menesnicas varavīksnēs. Sur tur šos ciklopiskos mūrus šķēla tā dēvētās ielejas — drīzāk gan plaisas, kas noveda mežonīgi kraujainā aizmugures augstienē, kura cilvēka kājai nebija pieejama, vienīgi mežakazas spēja tur izlēkāt.

— Maz jūs īstenībā zināt par to, — princis Akuli atteica par atbildi manai galvas palocīšanai. — Jūs to esat redzējis vienīgi no tvaikoņa klāja. Tur atrodas ielejas — apdzīvotas ielejas, no kurām nav izejas uz sauszemi un kurās var iekļūt tikai bīstamā braucienā ar mazu laiviņu — divus mēnešus gadā, arī tad vienīgi īpaši izdevīgās dienās. Kad man bija divdesmit astoņi gadi, reiz biju izbraucis uz vienu tādu ieleju medībās. Kaut gan bija labvēlīgais periods, sliktie laika apstākļi ieslodzīja mūs tur uz trim nedēļām. Tad pieci no maniem pavadoņiem un es pats izpeldējām ārā cauri bangotnei. Trīs no mums sasniedza laiviņas, kas ārpusē gaidīja uz mums. Pārējos divus atsvieda atpakaļ smiltīs, abi bija lauzuši roku. Atlikusī grupa, izņemot mūs, palika tur līdz nākamam gadam, veselus desmit mēnešus. Viens no tiem bija Vilsons — no Vilsona un Vola sabiedrības, nu, tie Honolulu cukura fabrikanti. Un viņš taču bija saderinājies un gatavojās precēties.

Es pats redzēju, kā kaza, kuru kāds mednieks bija nošāvis kalna galotnē, nokrita man pie kājām — tūkstoš pēdu zemāk. Ticiet man, šķita, ka pa krauju veselas desmit minūtes gāžas kazu un klintsgabalu krusa. Kāds airētājs nogāzās no kores takas starp divām mazām ielejām — Aipio un Ltino. Pirmo reizi viņš atsitās pret klinti tūkstoš piecsimt pēdu zem mums un vēl trīssimt pēdu zemāk aizķērās aiz klints dzegas. Mēs viņu tā arī neap- glabājām. Nespējām nokāpt līdz viņam, un lidmašīnas toreiz vēl nebija izgudrotas. Viņa kauli tur atrodas vēl tagad, un, ja tos neizsvaidīs zemestrīces un vulkāni, tur tie arī gulēs, kad atskanēs pastardienas bazūnes.

Ak tu manu dieniņ! Vēl pavisam nesen, kad mūsu Labklājības komiteja, gribēdama tūristu apgrozībā izkonkurēt Honolulu, sasauca inženierus, lai aprēķinātu, cik varētu izmaksāt gleznaina ceļa ierīkošana gar Dzelzsklinšu krastu, tad izrādījās, ka vispieticīgākais aprēķins iztaisa ceturtdaļmiljona dolāru par jūdzi!

Bet mēs ar Ahunu, sirmgalvis un zēns, devāmies uz šo bargo krastu mazā laiviņā, ko airēja tikai veci vīri. Jaunākajam no tiem, stūresvīram, jau nāca pāri sešdesmitiem, bet pārējie neviens nebija jaunāki par septiņdesmit gadiem. Viņi bija astoņi, un ceļā mēs devāmies naktī, lai neviens neredzētu mūsu aizbraukšanu. Pat šie sirmgalvji, visu savu mūžu bijuši uzticami ļaudis, par noslēpumu nezināja vairāk kā vien pašu tā ārējo maliņu. Tikai līdz šai maliņai arī viņi drīkstēja mūs pavadīt.

Un šī maliņa bija — es domāju, tik daudz varu jums atklāt, — šī maliņa bija Ponuloo ieleja. Pie tās mēs nokļuvām trešās dienas pēcpusdienā. Vecie kraķi nebija vis nekādi sparīgie airētāji. Bija gan tā ērmota ekspedīcija šādos mežonīgos ūdeņos, kad te viens, te otrs no mūsu vecūksnējās jūrnieku komandas sabruka nespēkā vai pat zaudēja samaņu! Viens no tiem pat ņēmās un nomira nākamajā rītā pēc izbraukšanas. Mēs viņu apglabājām, pārsviezdami pār laivas malu. Taisni spokainas bija pagāniskās ceremonijas, kādas uzveda šie sirmgalvji, apbedīdami savu sirmo brāli. Bet es, tikai piecpadsmit gadu vecs zēns, biju tiem visaugstākais — alii kapo, jo manas asinis un tiesības bija mantotas no pagānisma laikiem pēc pagānisma tradīciju likumiem, taču pats es biju aizrāvies ar Zilu Vernu un gatavojos visā drīzumā braukt uz Angliju, lai tur iegūtu izglītību. Tā cilvēks mācās. Nav nekāds brīnums, ka mans tēvs kļuva par prātniecisku filozofē- tāju, jo tikai viņa mūža laikā cilvēces vēsture bija attīstījusies no cilvēku upuriem un elku pielūgšanas pāri reliģijām, kurās cilvēks tiecas augšup, līdz ateisma Medūzas galvai pašā nobeigumā. Nav nekāds brīnums, ka viņš, līdzīgi vecajam Eklēziastam, bija atklājis, ka visas lietas ir nīcīgas,.un galā samierinājās ar cukura akcijām, dziedātājzēniem un hulas dejotājām.

Princis Akuli uz brīdi nogrima pašapcerē.

— Ak jā, — viņš nopūtās. — Es pats esmu pārdzīvojis daža laba laikposma maiņu. — Viņš šķebīgi nošņaukājās par hala lei smaržu, kas viņu smacēja. — Tā ož pēc senatnes, — viņš apgalvoja. — Es? Es ožu pēc visa modernā. Manam tēvam bija taisnība. Saldāks par visu tomēr ir un paliek cukurs, ja tas cēlies cenā par simt procentiem, vai arī visi četri dūži pokera spēlē. Ja Lielais karš ilgs vēl kādu gadu, es varēšu savu trīsceturtdaļmiljonu sadzīt pāri miljonam. Ja rīt jau iestātos miers līdz ar cenu kri- šanos, kas tam neizbēgami sekos, es varētu uzskaitīt kādu simtu cilvēku, kam būs jāzaudē mana dotācija un vajadzēs iemitināties vecajās iezemiešu mājās, kuras mēs ar tēvu jau sen esam tiem piešķīruši.

Viņš sasita plaukstas, un vecā wahine sāka tipināt uz viņa pusi jūsmīgā kalpības steigā. Sieviete saknupa ceļos viņa priekšā, bet princis izvilka no krūšu kabatas zīmuli un piezīmju grāmatiņu.

—   Katru mēnesi, mūsu vecās tautas vecā sieviete, — viņš to uzrunāja, — ciemata pasts par brīvu piegādās tev aprakstītu papīra lapiņu, ko tu pie jebkura veikalnieka varēsi izmainīt pret desmit zelta dolāriem. Tā tas notiks tik ilgi, kamēr vien tu dzīvosi. Skaties! Es uzrakstu šo summu un piegādes noteikumus — rau, še un tur, ar šo zīmuli uz šā papīra. To es daru tālab, ka tu esi no manas tautas un manā kalpībā, un tādēļ, ka tu šodien parādīji man godu, dodama savus paklājus, kur apsēsties, un dāvinādama savu trīskārt svētīto un trīskārt jauko lei hala.

Viņš pievērsa man gurdu un skeptisku skatienu, teikdams:

—   Un, ja es rīt nomiršu, tad juristi apstrīdēs ne tikai veidu, kādā esmu izlietojis savu īpašumu, tie apstrīdēs arī manus ziedojumus labdarīgiem mērķiem un manis piešķirtos pabalstus, tāpat kā mana prāta skaidrību.

Iebraukšanai ielejā šis bija izdevīgs gadalaiks; bet pat tad, tā kā pie airiem sēdēja vārgi veči, mēs nespējām piestāt krastā, pirms nebijām sapulcinājuši apakšā pie šaurās, stāvās piekrastes josliņas pusi Ponuloo ielejas iemītnieku. Tad mēs skaitījām viļņus, izraudzījām vispiemērotāko un uz tā iebraucām ielejā. Protams, laiviņu piešļāca ar ūdeni un sadragāja tās brangas, tomēr krastā stāvošie izvilka mūs malā pēc šās peldes sveikus un veselus.

Ahuna deva stingrus rīkojumus. Naktī visiem vajadzēja palikt savās mājās, bet suņi jāpiesien un purni tiem jānotin, lai neatskanētu neviens rējiens. Un pa nakti mēs ar Ahunu visā slepenībā devāmies tālākā ceļojumā, un neviens nezināja, vai mēs esam aizgājuši pa labi vai pa kreisi, vai tieši pa ieleju uz tās augšgalu. Mēs nesām līdzi šaurās strēmelītēs sažāvētu gaļu, sacietējušu poi un kaltētas aku, un no pārtikas daudzuma es nopratu, ka mums jāpaliek projām vairākas dienas. Kas tā bija par taku! īstas Jēkaba trepes uz debesīm, jo jau pati pirmā pali (stāva krauja) slējās gandrīz stāvus gaisā un sniedzās trīstūkstoš pēdu virs jūras līmeņa, Un mēs tajā uzkāpām pa tumsu!

Nonākuši virsotnē, kur mūs vairs nevarēja saredzēt no ielejas, ko bijām atstājuši, nogulējām līdz rītausmai uz cietās klints kādā slepenā dobumā, kuru Ahuna zināja sameklēt un kurš bija tik šaurs, ka gulējām, cieši saspiedušies. Un vecais vīrs, nobažījies, ka es savā pusaudža ciešajā, nemierīgajā rniegā varu sakustēties, gulēja ārpusē, vienu roku pārlicis man pāri. Dienai austot, es ieraudzīju, kāpēc. Starp mums un bezdibeņa malu atradās pat ne jardu plata atstarpe. Es pierāpos pie aizas malas un lūkojos apkārt, vērodams, kā austošajā dienas gaismā bezdibenis top arvien dziļāks, un nodrebēdams bailēs no augstumiem, kādi slējās virs manis. Pēdīgi es ieraudzīju arī jūru — kādu pusjūdzi dziļi tieši apakšā. Un šo ceļu mēs bijām paveikuši tumsā!

Nokāpuši nākamā ielejā, kas bija ļoti niecīga, mēs atradām pazīmes, ka sen atpakaļ te mituši cilvēki, tomēr tagad te nebija nevienas dzīvas dvēseles. Vienīgais ceļš bija galvu reibinoša stidziņa, kas vijās augšup un lejup pa neprātīgām klintssienām no vienas ielejas uz otru. Tomēr Ahuna, kaut kalsns un vecs, šķita nepazīstam noguruma. Otrajā ielejā mitinājās vecs spitālīgais, slēpdamies no ļaudīm. Viņš mani nepazina, bet, kad Ahuna pateica, kas es esmu, viņš saguma man pie kājām, gandrīz apskaudams tās ar rokām, un ar bezlūpaino muti purpināja mele par visiem maniem senčiem.

Nākamā ieleja izrādījās esam īstā. Tā bija gara un tik šaura, ka tās dibenā augsne nebija varējusi aizķerties pat tik plānā kārtiņā, lai izaudzētu taro kaut vienam vienīgam cilvēkam. Tā nemaz nenolaidās līdz piekrastei, strauts, kas to bija izgrauzis, iegāzās jūrā no vairāku simtu pēdu augstas pali. Tas bija dieva aizmirsts zemes stūrītis, vienīgi kailas, sadrupušas lavas klintis, uz kurām tikai retās vietās kāds vārgs stādiņš bija atradis vietu, kur saknēm pieķerties. Jūdzēm tālu mēs gājām augšup, sekodami aizas asajiem līkumiem starp augstajām klintssienām, arvien tālāk iedziļinādamies haotiskajā aizmugures augstienē, kas atrodas aiz Dzelzsklinšu krasta. Cik tālu īsti ieleja aizved, to es nedabūju zināt, bet no ūdens daudzuma strautā spriedu, ka tā sniedzas tālu. Mēs neaizgājām līdz ielejas galam. Es labi redzēju, kā Ahunas skatiens pētī katru virsotnes smaili, un sapratu, ka vecais vīrs, aplūkodams apkārtējo ainavu, vēro tikai viņam vien zināmas pazīmes. Kad viņš pēdīgi palika stāvam, tas notika ar ciešu noteiktību. Viņa ceļa rādītājas zīmes bija krustojušās. Viņš nosvieda zemē saini ar pārtiku un nepieciešamajiem rīkiem, ko bija nesis. Šī te bija īstā vieta. Es abās pusēs nopētīju cietās, nepielūdzamās klinšu sienas, pie kuru kailajiem sāniem nemanīja ne zāles stiebriņa, un nekādi nevarēju iedomāties, kur te, šajos plikajos, dimantcietajos akmeņos, varētu atrasties apbedīšanas vieta.

Mēs paēdām, tad izģērbāmies darbam. Vienīgi kurpes Ahuna man atļāva paturēt kājā. Tad viņš, tādā pašā ietērpā un neiedomājami kaulains, nostājās man līdzās dziļa dīķa malā.

«Tev jāienirst dīķī, rau, šinī vietā,» viņš teica. «Lejup laizdamies, ar rokām tausti klinti, un, kad būsi nogremdējies asis pusotras, tu atradīsi alu. Dodies tajā iekšā ar galvu pa priekšu, bet peldi lēnām, jo lavas šķautnes ir asas un var sagraizīt tev galvu un miesu.»

«Un tad?» es jautāju.

«Tad tu jutīsi, ka ala kļūst plašāka,» viņš atbildēja. «Kad būsi nopeldējis pilnas astoņas asis pa šo tuneli, lēnām celies augšup, tad tava galva iznirs gaisā virs ūdens galīgā tumsā. Tur gaidi uz mani. Ūdens ir ļoti auksts.»

Tas man nepavisam neizklausījās jauki. Es nedomāju par auksto ūdeni un tumsu, es domāju par kauliem. «Ej tu pirmais,» es teicu. Bet viņš zvērējās, ka nedrīkstot. «Tu esi mans alii, mans princis,» viņš sacīja. «Nekādi nav iespējams, ka es pirms tevis ieietu tavu karalisko senču svētajā apbedījuma vietā.»

Mani šīs izredzes nemaz neiepriecināja. «Met nu pie malas visus šos prinčus,» es viņam teicu. «Tam taču īstenībā nav nekādas nozīmes. Tu iesi pirmais, un es nevienam par to nekā neteikšu.»

«Ne tikai dzīvajiem mums vajag izpatikt,» viņš mani pamācīja, «bet vairāk par visu mums vajag darīt pa prātam mirušajiem. Un mirušo priekšā mēs nespējam melot.»

Mēs ilgi strīdējāmies par to, tomēr kādu pusstundu mačs palika neizšķirts. Es negribēju, bet viņš vienkārši nespēja. Viņš mēģināja locīt manus prātus, piesaukdams manu lepnumu. Viņš dziesmoja par manu senču varoņdarbiem; un jo sevišķi es atceros dziedājumu par Moko- moku, manu vecvectēvu un milzeņa Kāukū milzīgo tēvu, kurš vienas kaujas laikā trīs reizes ielecis savu ienaidnieku barā, ar katru roku sagrābis aiz skausta pa vienam karavīram un sitis to galvas kopā, kamēr tie bijuši beigti. Tomēr ne jau tas lika man izšķirties. Man no sirds sametās žēl vecā Ahunas, viņš bija pilnīgi zaudējis galvu aiz bailēm, ka mūsu ekspedīcija var izbeigties bez kāda rezultāta. Manī modās dziļa apbrīna par veco vīru, pie tam šīs jūtas krietni vien ietekmēja arī tas, ka viņš bija gulējis starp mani un bezdibeņa malu.

Tā nu, ar īsti autoritatīvu alii pavēles toni pateicis: «Tu man sekosi tūdaļ uz pēdām,» — es ieniru. Viss, ko viņš stāstījis, bija tieši tā. Es atradu ieeju zemūdens tunelī, piesardzīgi izpeldēju tam cauri, tikai reizi nobrāzdams plecu pret asu lavas šķautni virsējā velvē, un izniru atkal brīvā gaisā pilnīgā tumsībā. Pirms vēl biju paguvis noskaitīt līdz trīsdesmit, arī vecais pāršķēla ūdens līmeni man līdzās, nolika savu roku man uz pleca, lai pārliecinātos, ka tas esmu es, tad norādīja, lai peldu viņam pa priekšu apmēram kādas simt pēdas garu gabalu. Te mūsu kājas skāra dibenu, un mēs izkāpām uz klints. Bet vēl arvien ne mazākā gaismas stariņa, un es atceros — jutos laimīgs, ka tik lielā augstumā nemēdz mitināties simtkāji.

Vecais bija atnesis sev līdzi cieši aizbāztu kokosrieksta kalabašu, pilnu ar trānu, kas laikam gan bija nogādāts Lahanas piekrastē pirms gadiem trīsdesmit. No mutes viņš izņēma ūdensnecaurlaidīgu darinājumu, kas aizstāja sērkociņu kastīti, .— proii, divas tukšas šautenes patronu čaulas, cieši salaistas kopā. Viņš aizdedzināja trānā peldošo degli, bet es pavēros apkārt un jutos vīlies. Tas nebija nekāds apbedījumu kambaris, bet tikai garens lavas dobums, kādi ļoti parasti uz visām salām.

Ahuna ielika gaismotāju kalabašu man rokās un lika, lai viņam pa priekšu ejot tālāk, paskaidrodams, ka ceļš būšot garš, tomēr ne tik pārāk garš. Tas bija garš, vismaz kādu jūdzi, ja apsver rāmā prātā, kaut gan tobrīd tas man šķita vai piecas jūdzes garš, un veda strauji augšup. Kad Ahuna pēdīgi mani apturēja, sapratu, ka nu esam tuvu pie mērķa. Viņš nometās uz saviem kaulainajiem ceļgaliem starp asajām lavas šķembām un apskāva manus ceļus ar izžuvušām rokām. Manu roku, kurā neturēju kokos- čaulas lampu, viņš novietoja sev uz galvas. Vecīgā, aiz- lūzušā, drebošā balsī viņš noskandēja garu dziedājumu par manas dzimtas daudzajiem locekļiem un manu augsto alii būtību. Un tad viņš teica:

«Nestāsti ne Kanau, ne Hivilani ne vārda par to, ko tu tagad skatīsi! Tavam tēvam Kanau trūkst svētuma sapratnes. Viņa prāts ir pildīts ar cukuru un zirgu audzēšanu. Es zinu, ka viņš pārdeva sava vectēva valkātu putnu spalvu apmetni tam angļu retumu vācējam par astoņiem tūkstošiem dolāru un šo naudu nākamā dienā paspēlēja, slēgdams derības polo sacīkstēs starp Maui un Oahu salu. Hivilani, tava māte, ir pilna ar svētuma izjūtu. Viņa ir pārāk pildīta ar svētumu. Viņa iet vecumā, galva viņai kļūst vāja, un viņa par daudz noņemas ar burvestībām.»

«Nē,» es atbildēju. «Neteikšu nevienam. Ja es to darītu, tad mani piespiestu vēlreiz atgriezties šinī vietā. Bet es ne savu mūžu negribu vairs atgriezties šeit. Esmu ar mieru visu ko izmēģināt vienu reizi. Bet šo te es nekad nemēģināšu otrreiz.»

«Tas ir labi,» viņš teica un piecēlās, atvilkdairiies aiz manis, lai es pirmais varētu iet iekšā. Vēl viņš piebilda: «Tava māte ir .veca. Kā solījis, es viņai aiznesīšu viņas mātes un vectēva kaulus. Tie sniegs viņai mierinājumu līdz pat nāves stundai; bet, ja es nomiršu pirms viņas, tavs uzdevums paliek gādāt, lai visi kauli no viņas ģimenes krājuma tiktu novietoti Karaliskajā mauzolejā.»

Esmu iemetis aci visos mūsu salu muzejos, — princis Akuli uz brīdi atkrita žargonā, — un man jāsaka, ka visas to kolekcijas kopā netiek ne tuvumā tam, ko ieraudzīju mūsu Lakanajas apbedīšanas alā. Lieciet vērā — un tas ir vēsturiski pierādīts —, ka mūsu dzimta sniedzas atpakaļ visaugstākajā un vecākajā Havaju salu ģenealoģijā. Alā atradās viss, par ko kādreiz biju dzirdējis vai tikai sapņojis, un vēl daudz vairāk, par ko man ne prātā nebija nācis. Sī vieta bija brīnumu pilna. Ahuna, dobjā balsī dudinādams lūgšanas un mele, staigāja apkārt, aizdedzinādams daudzās kalabašu lampas ar trānu. Te nu tie visi gulēja — havajiešu cilts gājums no pat Havajas laiku sākumiem. Kaulu sainis pie kaulu saiņa, visi saudzīgi ietīti tapa audumā, un pēdīgi es nevarēju atrast visam tam cita salīdzinājuma kā vien ar pasta kantora paku nodaļu.

Kā tikai tur nebija! Ķahili, kas, kā jūs zināsiet, no mušu vēdekļiem pamazām ir attīstījušies par karaliskuma sim

boliem, līdz pēdīgi izvērtušies lielāki par spalvu pušķiem, kādi grezno katafalkus, un kāti tiem sasniedza pusotras ass un pat visu divu asu garumu. Un kas par kātiem! No kauila koka, ar gliemežvāku, ziloņkaula un kaula inkrus* tācijāin, pie tam tik smalkā darinājumā — šāda prasme mūsu mākslinieku starpā jau kopš kāda gadsimta izmirusi. Tā bija gadsimtiem veca ģimenes klasika. Pirmo reizi pats skatīju priekšmetus, par kuriem biju tikai dzirdējis, teiksim, kaut vai pahaoa, izgrieztus no valzirga zoba un pakarinātus no cilvēka matiem pītā auklā, — tādus nēsājuši uz krūtīm vienīgi visaugstākās kārtas ļaudis.

Tur bija tapa un paklāji — visretākie un vissenākie; plecu apliekamie un lei, un bruņucepures, un no tnamo, ivi, akakane un o-o putnu spalvām darināti apmetņi, visi nenovērtējami dārgi, ja nu neskaita pašus pārmērīgi vecos. Es redzēju mamo spalvu apmetni, kas bija pārāks par visgreznāko no Honolulu Bīskapa muzejā eksponētajiem, kuru tur vērtē tā starp pusmiljona un miljonu dolāru. Ak tu manu dieniņu, es toreiz nodomāju, laime gan, ka Kanau nekā par to visu nezina!

Kas par dažādu priekšmetu pārbagātību! Griezumiem rotātas ķirbja pudeles un kalabaši, gliemežvāku kasīkļi, tīkli no olona šķiedrām, kaudzēm salūzušu ie-ie grozu, makšķerāķi no visdažādākajiem kauliem un gliemežvāku karotes. Senaizmirsto dienu mūzikas instrumenti — ukuke un nāsu flautas, un kiokio, kuru arī spēlē ar vienu nāsi, otru aizbāžot. Tabu poi kausi un pirkstu apmērcējamie trauciņi, ar kreiso roku cilājamas cērtes laivu dievu gatavošanai, no lavas gabaliem izdobtas lampas, akmens piestas ar piestalām un poi stampas. Un atkal cērtes — miri- adēm, pie tam ļoti skaistas, tur bija tādas, kas svēra vienu unci, paredzētas vissmalkākajiem grebumiem, elku- tēlus gatavojot, un atkal tādas, kam piecpadsmit mārciņu svarā, — koku gāšanai, bet visas ar tik skaisti darinātiem kātiem, kādus nekur vairs neesmu redzējis.

Tur bija arī kaekeeke — jūs zināt, mūsu senās bungas, izdobtas no kokospalmas stumbra gabala, kam viens gals pārvilkts ar haizivs ādu. Ahuna man parādīja pašas pirmās kaekeeke visā Havajā un izstāstīja to vēsturi. Tās acīm redzami bija ārkārtīgi vecas. Ahuna baidījās tām pat pieskarties, lai izņidrējušais koks nesabirztu putekļos, un galā tām vēl karājās sadriskātas haizivs ādas skrandas. «Sīs ir pašas vecākās, visu mūsu kaekeeke tēvs,»

Ahuna rnan teica. «Kila, Moikehas dēls, atveda tās no tālās Raiateas salas Klusā okeāna dienvidos. Un šā Kilas dēls Kahai veica to pašu ceļojumu, bija projām desmit gadu un sev līdzi no Tahiti atveda pirmos maizeskokus, kas iesakņojās un sāka augt Havajas zemē.»

Un atkal kauli un kauli! Rindu rindām — nu gluži kā paciņas pastā! Līdzās garo kaulu tievajiem sainīšiem gulēja veseli skeleti, tapa audumā ietīti, tie atdusējās gan vienam, gan diviem, gan trim cilvēkiem airējamās laivās no dārgā koa koka ar grebumiem rotātu wiliwili koka ribo- jumu, un parocīgi nolikti līdzās atradās katra personiskie irkļi ar io smailēm lāpstiņu galos, it kā kāts gareniski būtu izurbts cauri irkļa lāpstiņai. Un kara ieroči bija guldīti blakām nedzīvajiem kauliem, kas reiz tos lietojuši, — senlaicīgas, rūsas saēstas jātnieku pistoles, lielkalibra īsstobraini revolveri, pulvera ragi, fantastiski piecstobru šaujamie, garās Kentukijas šautenes, musketes, kādreiz iegūtas tirdzniecības ceļā no Džona kompānijas un Hu- dzona līča sabiedrības, zobeni ar haizivs zobiem, koka dunči, bultas un šķēpi ar kaula uzgaļiem — gan zivs, gan cūkas, gan cilvēka kaula — un šķēpi un bultas ar ugunī ārdētiem koka uzgaļiem.

Ahuna ielika man rokā kādu šķēpu, kura uzgalis un smaile bija mākslīgi darināti no cilvēka stilba kaula, un pastāstīja man stāstu par to. Bet vispirms viņš attina divus sainīšus ar garajiem roku un kāju kauliem, kuri zem ietinuma bija glīti sasieti kopā kā žagaru kūlīši. «Šī te,» teica Ahuna, atsegdams viena sainīša nožēlojamo bālgano saturu, «ir Laulani. Tā bija Akai ko sieva; viņa kauli, kas tagad ielikti tev rokās, ir daudz lielāki un vīrišķīgāki, kā pats redzi, tie turēja kopā liela vira miesu, viņš bija trīssimt mārciņu smags un septiņas pēdas garš — pirms trim gadu simteņiem. Un šis šķēpa gals ir darināts no Keolas stilba kaula, viņš bija savā laikā un savā apkaimē varens cīnītājs un skrējējs. Viņš mīlēja Laulani, un tā aizbēga ar viņu. Bet senaizmirstā kaujā Kalini smiltājā Akaiko pārrāva ienaidnieku rindas, vezdams veiksmīgā uzbrukumā savus cīnītājus, uzklupa Keolam, savas sievas mīļākajam, un notrieca viņu zemē, un ar haizivs zobu nazi zāģēja viņam kaklu, līdz viņš bija beigts. Tātad senajās dienās, tāpat kā visos laikos, vīrs ir cīnījies arJ vīru sievietes dēļ. Bet Laulani bija skaista, un tālab Keolas kauliem bija tapt iedarinātiem uzgalī šķēpam, ko viņa lie

toja. Viņas izskats bija kā karalienei, un viņas augums bija slaids kauss, pildīts ar saldumu, un viņas pirksti jau pie mātes krūtīm bija masēti, līdz kļuvuši smalki un tievi. Pēc desmit paaudzēm mēs vēl pieminam viņas skaistumu. Tava tēva dziedātājzēni vēl šodien dzied par viņas daiļumu hulas dziesmā, kas nes viņas vārdu, Šī, lūk, ir Laulani, kuru tu turi savās rokās.»

Un, kamēr Ahuna rīkojās, es tikai neatraudamies skatījos, un mana iztēle vienlaikus bija vēsa un kvēla. Vecais dzērājs Hovards bija man aizdevis Tenisonu, un bieži es stundām ilgi kavējos sapņojutnos par «Karaļa idilēm». Te jau nu ir tie trīs, es domāju, — Arturs, Lonselo un Zinevra. Šāds tad ir gals, es prātoju, kas pienāk visam — dzīvei un cīņām, pūliņiem un mīlestībai, lai pēc tam šo sen aizgājušo ļaužu gurdos garus raudzītu izsaukt veca, resna sieva un plukataini pūšļotāji, lai viņu kaulus kāri censtos iegūt kolekcionāri un tad slēgtu par tiem derības zirgu skriešanās sacīkstēs, paspēlētu tos kārtīs vai arī pārdotu par skaidru naudu, ko var ieguldīt cukura plantācijās.

Man tā bija tikpat kā atklāsme. Tur, tanī kapu alā, es mācījos dziļu gudrību. Bet Ahunam es teicu: «Šķēpu ar Keolas stilba kaula asmeni es paņemšu sev. Nekad es to nepārdošu. Tas arvien būs pie manis.»

«Bet kādā nolūkā?» viņš gribēja zināt. Un es atbildēju: «Apcere par to uzturēs manu roku apdomīgu un manas kājas cieši uz zemes apziņā, ka vienīgi nedaudzi cilvēki ir laimīgi diezgan, lai' no viņiem paliktu pāri kaut tik daudz, ka trīs gadsimtus pēc nāves tie var noderēt jel šķēpa uzgalim.»

Un Ahuna nolieca galvu, slavinādams rnana sprieduma gudrību. Bet tajā mirklī satrunējusī olona šķiedras aukla satrūka, nabaga sievietes Laulani kauli izšļuka man no rokām un grabēdami sabira uz klinšainās grīdas. Viens stilba kauls, kaut kā paslīdējis sānis, nokrita kādas laivas ; priekšvadņa tumšajā ēnā, un man iešāvās prātā, ka tas paliks man. Tā es traucos palīdzēt vecajam salasīt kaulus un sasiet tos, lai viņš nemaz nepamanītu, ka viena trūkst.

«Šis,» teica Ahuna, pievezdams mani pie kāda cita senča, «ir tavs vecvectēvs Mokomoku, Kāukū tēvs. Paskaties, cik lieli viņa kauli! Viņš bija milzis. Tos nāksies nest man, jo tev ir garais Keolas šķēps, ko tev jau tā būs grūti aizgādāt projām. Un šī ir Lelemahoa, tava vecmāte,

tavas mātes māte, to nesīsi tu. Diena iet uz vakaru, un mums vēl jāizpeld augšup caur ūdeņiem saules gaismā, pirms tumsa paslēpj sauli no pasaules.»

Bet Ahuna, kas patlaban dzēsa ārā daudzos gaismotājus kalabašus, iegremdēdams to degļus trānā, neievēroja, ka es ielieku Laulani stilba kaulu starp savas vecmāmuļas kauliem.

Prinča stāstu pārtrauca automobiļa taure — tas bija atsūtīts no Olokanas, lai mūs atsvabinātu. Mēs atsveicinājāmies no sirmās, tikko kā pensionētās wahine un devāmies ceļā. Kad bijām nobraukuši kādu pusjūdzi, princis Akuli atkal atsāka runāt:

— Tā mēs ar Ahunu atgriezāmies pie Hivilani, un, viņai par lielu aplaimojumu līdz pat nāvei, kas pienāca jau nākamā gadā, vēl divi senči iemitinājās viņas krēslainās istabas krūkās. Arī savu solījumu viņa turēja un piespieda tēvu sūtīt mani uz Angliju. Es aizvedu turp arī veco Ho- vardu, un viņš, spītēdams visiem ārstiem, atkal sasparojās, tā ka tikai pēc trim gadiem man nācās viņu apbedīt, atgriezušos ģimenes klēpī. Dažreiz es prātoju, ka viņš tomēr bija tas lieliskākais cilvēks no visiem, kādus esmu pazinis. Ahuna arī nomira tikai pēc tam, kad es jau biju atgriezies no Anglijas, — pēdējais mūsu alii noslēpumu glabātājs. Uz nāves gultas viņš vēlreiz nozvērināja mani nekad neatklāt, kur atrodas šī bezvārda ieleja, un arī pašam nekad vairs neiet uz turieni.

Daudz ko esmu piemirsis minēt no tā, ko skatīju to vienu pašu reizi šajā alā. Tur bija Kumi kauli — tā paša, kas stāvēja vistuvāk pusdieviem; no Samoas atbraukušā Tu Manuas dēls sirmā senatnē bija ieprecējies manā dzimtā un stiprinājis manu ciltskoku ar debesu iemītnieku asinīm. Un manas vecvecmāmuļas kauli — tās pašas, kura gulējusi četrstabu gultā, ko tai dāvinājis lords Bairons. Ahuna vēl pieminēja nostāstu, it kā šai dāvanai būtu bijuši savi iemesli, tāpat kā no vēstures labi zināmajam faktam, ka «Blonda» kavējusies Olokanā neparasti ilgi; Un es turēju savās rokās viņas nabaga kaulus — kaulus, kurus reiz miesā tērpis juteklīgs skaistums, atjautas un dzirkstoša temperamenta apgarots, kas savu piepildījumu radis mīlā un kaislību svelmē, kad rokas tveras skāvienā, acis grimst acīs un lūpas sakļaujas skūpstā, — un no kuriem esmu cēlies arī es, kas tolaik vēl kavējos nedzimušo paaudžu tālēs, Tas man daudz ko mācīja. Es esmu moderns cilvēks, tas tiesa. Es neticu nekādām senlaiku mistērijām, ne arī burvjiem kahuna. Un tomēr es tajā alā skatīju daudz ko tādu, ko nedrīkstu jums nosaukt un par ko, kopš miris vecais Ahuna, no visiem mirstīgajiem zinu tikai es vienīgais. Man nav bērnu. Ar mani izbeidzas mūsu senā dzimta. Šis ir divdesmitais gadsimts, kad mēs visi ožam pēc gazolīna. Un tomēr tam citam — nenosauktajam jāmirst līdz ar mani. Nekad es vairs neapmeklēšu šo kapu vietu. Un arī visos laikos, kas vēl nāks, neviena dzīva cilvēka acs to neskatīs, ja vien zemestrīces nesaskaldīs kalnus un neizgrūdīs dienas gaismā noslēpumus, kas glabājas pašā kalnu sirdī.

Princis Akuli apklusa. Ar sen gaidīta atvieglojuma vaibstu sejā viņš noņēma lei hala sev no kakla un, nicīgi nosprauslodamies, bet reizē arī nopūzdamies, iesvieda to ceļmalas lantana biezokņa slēptuvē.

—   Bet Laulani stilba kauls? — es saudzīgi ievaicājos.

Viņš cieta klusu, kamēr kāda jūdze ganību zemes bija

paslīdējusi mums garām un sākās cukurniedru lauki.

—   Tas man ir vēl tagad, — viņš pēdīgi teica. — Un tam līdzās guļ Keola, pirms laika nokauts un iedarināts šķēpa uzgalī tās sievietes mīlestības dēļ, kuras stilba kauls tagad mīt tam tik tuvu. Tiem, šiem nabaga teiksmainajiem kauliem, esmu vairāk pateicības parādā nekā jebkam citam. Es ieguvu tos periodā, kad nobriedu par jaunekli. Es zinu, ka tie pilnīgi pārmainīja manu dzīves gaitu un mana prāta sļiecību. No tiem es mācījos atturību un pieticību, klaiņojot plašajā pasaulē, un mana tēva labklājībai nav laimējies mani aizvilināt no šā ceļa.

Un bieži vien, kad sieviete gandrīz jau pārvarējusi mani, lai kļūtu mana prāta valdniece, es sameklēju Laulani stilba kaulu. Un bieži, kad līksmīgi jaunekļi rosina mani uz pārgalvīgām izpriecām, es klusībā aplūkoju šķēpa uzgali — visu, kas atlicis no Keolas, sava laika žiglā skrējēja, varenā cīnītāja un mīlētāja, kurš nozadzis sievu karalim. Apcere par tiem man arvien sniegusi spēcinošu atbalstu, un jūs tīri labi varat teikt, ka esmu nodibinājis pats savu reliģiju jeb dzīves veidu, kura pamatojums ir šie kauli.

o nu

ŪDENS PUISĒNS

Ar gurdu ausi es klausījos vecā Kohokumu bezgalgarajā dziesmojumā par to, ko veicis un piedzīvojis Maui — prometejiskais polinēziešu pusdievs, kurš, piestiprinājis pie debesīm āķi, esot izzvejojis sauszemi no okeāna dzīlēm, kurš pacēlis debess velvi augstāk, jo pirmajiem cilvēkiem zem tās trūcis vietas, kur izslieties stāvus, kālab tie staigājuši četrrāpus, un kurš piespiedis sauli apstāties, saraudams cilpā visas tās sešpadsmit kājas, bet pēc tam licis tai turpināt ceļojumu pa debess velvi daudz lēnākā gaitā, — acīmredzot saule toreiz bijusi arodbiedrības locekle un turējusies pie sešu stundu darbadienas, kamēr Maui aizstāvēja brīvo arodu un divpadsmit stundu darbadienu.

—   Un tagad būs, —.Kohokumu turpināja, — viens no karalienes Lililuokalani ģimenes mele:

Maui, nemierā iededzies, uzsāka cīņu ar sauli, Tverdams to izliktā cilpā, Un ziema pieveica sauli, Un vasaru pieveica Maui…

Pats būdams dzimis Havajā, es pazinu havajiešu le« ģendas vēl labāk nekā vecais zvejnieks, tomēr man trūka viņa iegaumēšanas spēju, kas ļāva večukam risināt šīs teiksmas stundām no vietas.

—   Un tu tici tam visam? — es ievaicājos daiļskanīgajā havajiešu valodā.

—   Tas noticis sensenos laikos, — viņš domīgi atteica. — Ar savām acīm es Maui nekad neesmu redzējis. Bet visi mūsu sirmgalvji no paaudzes paaudzē ir pauduši rnums šos nostāstus, tāpat kā es, būdams sirmgalvis, stāstu tos saviem dēliem un mazdēliem, kas atkal savukārt teiks tos saviem dēliem un mazdēliem visos turpmākajos laikos.

—  Tātad tu tici melustāstam, — es neatlaidos, — ka Maui noķēris sauli cilpā kā briedi, vai atkal tai blēņu pasakai, ka viņš debesu loku pār zemi pacēlis augstāk?

— Es esmu neievērojams cilvēciņš, un gudrs es arī neesmu, o, Lakana, — mans zvejnieks atteica. — Tomēr esmu havajiešu valodā lasījis bībeli, ko misionāri mums pārtulkojuši, un tur es izlasīju, ka jūsējais Lielais Vīrs iesākumā esot radījis zemi un debesis, un sauli, un mēnesi, un zvaigznes, un visu sugu zvērus, no zirgiem līdz prusakiem, no simtkājiem un moskītiem līdz jūras utīm un medūzām, un vīrieti, un sievieti, un itin visas lietas un paveicis to sešās dienās. Ko nu, Maui nav darījis nekā tamlīdzīga. Viņš nav radijis itin neko. Viņš tikai ievedis kārtību jau esošajās lietās, vairāk neko, un ilgs jo ilgs laiks viņam pagāja, kamēr visu to nokārtoja. Šā vai tā — ir taču daudz vieglāk un prātīgāk noticēt mazām blēņām nekā lielām blēņām.

Un ko es varēju atbildēt? Viņš bija mani pieveicis ar prāta apsvērumiem. Turklāt man sāpēja galva. Un pie tam man pašam nācās atzīt visdīvaināko — proti, evolūcijas mācība taču ar stingru pārliecību apgalvo, ka cilvēks skraidījis četrrāpus, pirms sācis staigāt stāvus, astronomija skaidri apliecina, ka zemes ass griešanās ātrums pakāpeniski samazinās, tādējādi izraisot dienas pagari- nāšanos, un seismologi apgalvo, ka visas Havaju salas izcēlušās no okeāna dibena vulkāniska izvirduma ceļā.

Par laimi, es pamanīju, ka bambusa kārts, kas peldēja uz ūdens līmeņa dažus simtus pēdu tālāk, pēkšņi saslien galu gaisā un uzsāk īsti velnišķīgu deju. Tas nu bija iemesls novērsties no'neauglīgās diskusijas, un mēs ar Kohokumu mērcām irkļus ūdenī, lai steigšus irtu laiviņu pie lēkājošās kārtiņas. Kohokumu saķēra kārtiņas resgalim piestiprināto auklu un, roku rokai pārtverdams, vilka to augšup, kamēr divi pēdas gara ukikiki zivs, līdz pēdējam mirklim neganti raustīdamās, pažibināja saulē slapjās sidraba zvīņas un sāka plīkšķināties pa laiviņas iekšieni. Kohokumu pacēla glumu astoņkāji, kas tā vien locījās viņa rokās, ar zobiem izrāva no dzīvā radījuma gabalu ēsmai, uzdūra ēsmu uz āķa un pārsvieda auklu līdz ar gri- muli pār malu. Bambusa kārts plakaniski peldēja virs ūdens, un laiviņa lēnām sāka slīdēt projām. Pārlaidis skatienu puslokam, kur savas pārdesmit šādas kārtiņas pašlaik gulēja līmeniski, Kohokumu noslaucīja rokas gar kailajiem sāniem un uzsāka vienmuļu, gadsimtiem vecu dzies- mojumu no Kuali salas:

O, Maui milzīgais makšķeres āķis!

Manai-i-ka-lani — «piestiprināts pie debesīm»!

Un virve pie āķa ir vīta no irdnes,

Ko iesūcis diženais Kauiki!

Par ēsmu tam sārtknābis Alae,

Šis Miņai svētītais putns!

Grimst lejup putns virs Havajas

Nāves cīniņā, mokās mirdams! .

Satverta ir zeme ūdeņu dziļumos,

Tā ceļas augšup, līmenim pretī,

Bet Hina paslēpa vienu putna spārnu

Un zemi zem ūdeņiem salauzīja gabalos

Tur dziļumā zivis norāva ēsmu

Un rītin aprija vienā mirklī —

Zivis ulua no bezdibens dūņām!

Viņa vecīgā balss bija aizsmakusi un ķērkstēja, jo iepriekšējā vakarā viņš kādās bērēs bija dzēris par daudz pašdarinātā alus, un neviens no šiem apstākļiem nespēja kliedēt manu īgnumu. Galva sāpēja. Saules spozme pār ūdeņiem žilbināja man acis, un no laiveles ērmīgās gorī- šanās virs virmojošās jūras man gandrīz jau tuvojās jūras slimība. Gaiss bija spiedīgs. Vaihī piekrastes aizvējā, starp balto liedagu un pludmales nojumi, ne mazākā vēsmiņa neatsvaidzināja tveicīgo klusumu. Nudien, es jutos tik nelāgi, ka nevarēju pat saņemties, lai mestu makšķerēšanu pie malas un dotos krastā.

Atlaidies uz muguras un aizvēris acis, es galīgi zaudēju laika apjautu. Biju pat piemirsis, ka Kohokumu vēl arvien dziesmo, līdz apklusdams viņš man to atgādināja. Viņa izsauciens piespieda mani atsegt acis saules durstīgajiem stariem. Vecais vīrs raudzījās lejup caur ūdens- spoguli.

— Tas gan ir liels, — viņš noteica, padodams man šo ierīci un pats ielaizdamies ūdenī ar kājām pa priekšu.

Viņš ienira bez viena šļaksta, bez viena vilnīša, apgriezās otrādi un aizpeldēja lejup. Es vēroju viņa ceļu, skatīdamies caur ūdensspoguli — pāris pēdu garu, augšpusē vaļēju kasti, kam dibenā cieši iestiprināta parastā stikla plāksne, lai nelaistu cauri ūdeni. o'i

Kohokumu bija gan apnicīgs cilvēks un ar savu tarkšķēšanu apriebies man līdz kaklam, tomēr gribot negribot nācās večuku apbrīnot, kad redzēju viņu nirstam lejup. Vairāk nekā septiņdesmit gadu vecs, izkaltis kā žagars un sarucis kā mūmija, viņš tomēr spēja veikt to, koķetais no manas tautības jaunajiem atlētiem spētu vai prastu izdarīt. Līdz dibenam bija pēdu četrdesmit. Tur apakšā, gandrīz pilnīgi aizslēpušos aiz koraļļu radzes, tik tikko pamanāmu, es saskatīju arī viņa kāroto medījumu. Večuka asās acis bija ieraudzījušas astoņkāja pabāzto taustekli. Kamēr viņš vēl peldēja, tausteklis laiski ievilkās atpakaļ, tā ka tagad tur vairs nebija ne zīmes no šā radījuma. Tomēr ar īso mirklīti, kad parādījās viens taustekļa galiņš, pietika, lai novērtētu tā īpašnieku par pamatīgu apmēru astoņkāji.

Ūdens spiediens četrdesmit pēdu dziļumā nav nekāds joks pat jaunam cilvēkam, tomēr šim večukam tas, šķiet, nesagādāja nekādas neērtības. Esmu pārliecināts — viņam pat prātā nenāca, ka te vispār varētu būt kādas neērtības. Neapbruņots, ar gluži kailu ķermeni, ja neskaita īsu tnalo jeb gurnu autu, viņš ne drusciņas nebaidījās no briesmīgā radījuma — tas taču bija viņa laupījums. Redzēju, kā Kohokumu ar labo roku atbalstās pret koraļļu bluķi, bet kreiso līdz pat plecam iebāž alā. Pagāja kāda pusminūte, kamēr viņš ar kreiso roku, šķiet, meklējās un taustījās visapkārt. Tad, mežonīgi locīdamies, sāka līst laukā tausteklis pakaļ tausteklim, ko klāja tūkstošiem piesūcekņu. Ķerstīdamies ap večuka roku delmiem, tie tinās un ritinājās ap viņa ķermeni kā astoņas čūskas. Vēl rāviens, vēl vilciens, un parādījās viss astoņkājis, īsta velna zivs jeb spruts.

Tomēr vecais vīrs nemaz nesteidzās atgriezties savā dabiskajā elementā — gaisā virs ūdens līmeņa. Tur apakšā, četrdesmit pēdu dziļiņnā, viscaur apvīts ar astoņkāja taustekļiem savu deviņu pēdu garumā, mērījot no viena taustekļa gala līdz pretējam, — un astoņkājis it viegli var noslīcināt visveiklāko peldētāju, — Kohokumu aukstasinīgi un lietišķi izdarīja vienīgo, kas viņam un viņa cilts ļaudīm spēj dot virsroku pār šo nezvēru. Večuks iespieda kalsno piekūna seju pašā gļotainās, ļumīgās masas viducī, ar saviem nedaudzajiem izdrupušajiem zobiem iekozdamies neradījuma sirdī un līdz ar to viņa dzīvībā., To paveicis, viņš sāka celties augšup — pavisam lēnīti- ņātn, kā jau nepieciešams nirējam, kad dziļuma atmosfēru spiediens mainās. Sasniedzis laivas malu, vēl arvien atrazdamies ūdenī un lupinādams nost riebīgo radījumu, kas bija tam cieši piekrampējies, vecais nelabojamais grēci- nieksogāka pilnā rīklē dziedāt triumfa dziesmu pule, ko skandinājušas jau neskaitāmas astoņkāju ķērāju paaudzes pirms viņa:

O, Kanaloa, kura naktis ir tabu!

Celies stāvus uz stingrā klinšu pamata!

Stājies virs klints, zem kuras gu| astoņkājis!

Piecelies paņemt astoņkāji no dziļās jūrasl

Celies augšā, o, Kanaloa!

Jauc ūdeni! Jauc ūdeni! Modini astoņkāji!

Modini astoņkāji, kas guļ pieplacis! Modini astoņkāji, kas guļ izpleties…

Es aizvēru acis un aizspiedu ausis, pat negrasīdamies pastiept roku, lai viņam palīdzētu, jo no pieredzes labi zināju, ka vecais vīrs arī nebalstīts prot ierāpties nedrošajā laivelē, itin nemaz neriskēdams to apgāzt.

—   Kas par varenu astoņkāji! — viņš dudināja. — Tas ir wahine (sieviešu dzimuma) astoņkājis. Tagad es tev nodziedāšu dziesmu par kauri gliemezi, par sārto kauri gliemezi, ko mēs lietojam par ēsmu astoņkājiem.,.

—   Tu vakar vakarā bērēs esot ļoti neglīti uzvedies, — es metos pretuzbrukumā. — Es visu par to dzirdēju. Tu esot briesmīgi ālējies. Tu esot dziedājis, līdz visiem ausis aizkritušas. Tu esot apvainojis atraitnes dēlu. Tu esot tempis alu kā teļš. Alus tavā lielajā vecumā nav veselīgs. Kādu dienu tu pamodīsies beigts. Šodien tev īstenībā vajadzētu būt tikko pusdzīvam …

—   He! — viņš nokrekšķinājās. — Un tu, kas alu nedzer nemaz, kas vēl biji nedzimis bērniņš, kad es jau tuvojos vecumam, kas vakar vakarā aizgāji gulēt reizē ar sauli un ar cāļiem, — tu šodien esi tikko pusdzīvs. Izskaidro man to! Manas ausis ir tikpat izslāpušas klausīties, kā vakarnakt mana rīkle bija izslāpusi dzert. Un ievēro — šodien es, kā mēdza teikt tas jahtā atbraukušais anglis, esmu lieliskā formā, velnišķīgi lieliskā formā.

—   Tu esi nelabojams, — es atteicu, plecus paraustīdams. — Viens .iu gan ir skaidrs — proti, ka pat ne velns negribēs tevi paraut. Ziņa par tavu dziesmošanu jau priekšlaikus aizsniegusi viņa ausis.

—   Nē, — Kohokumu atbildēja, pamatīgi apsvēris šo domu. — Tā tas nav vis. Velns būtu laimīgs par manu ierašanos, jo es zinu dažas varen jaukas dziesmiņas priekš viņa, es zinu par augstajiem alii visādus skandālus un vecas tenkas, kuras klausoties viņš aiz priekiem kasīsies vien. Āre, ļauj, lai izskaidroju tev savas dzimšanas noslēpumu! Mana māte ir Jūra. Es piedzimu lielā laivā Kaho- olaves jūrasšaurumā, Konas negaisam plosoties. No viņas — no mātes Jūras esmu mantojis savu spēku. Kad vien ieslīgstu viņas rokās kaut uz vienu apskāvienu, kā ieniru šodien, es atkal kļūstu stiprs, pie tam vienā acumirklī. Viņa man ir zīdītāja, dzīvības avots

«Anteja gars,» es nodomāju.

—   Kādu dienu, — vecais Kohokumu tik trauca tālāk,

—  kad patiešām būšu vecs, cilvēki par mani zinās stāstīt, ka esmu noslīcis jūrā. Tā tomēr būs tukša cilvēku iedoma.: Patiesībā es būšu atgriezies savas mātes rokās, lai tur atpūstos pie viņas krūtīm, pie viņas sirds līdz savai pārdzimšanai, kad atkal izniršu saules gaismā viskrāšņākās jaunības rītausmā — gluži jauns kā pats Maui savās zaļās jaunības dienās.

—   Ērmīga ticība, — es piezīmēju.

—   Kad biju jaunāks, es lauzīju savu nabaga galvu par vēl ērmīgākām ticībām, — vecais Kohokumu attrauca.

—  Bet uzklausi, ai, jaunais gudriniek, manu veca vīra gudrību! Šo, lūk, es zinu: kļuvis vecs, es pēc patiesības mazāk meklēju ārpus sevis un atrodu vairāk patiesības sevī pašā. Kālab es izdomāju šo domu par savu atgriešanos mātes rokās un atdzimšanu saulē no savas mātes? Tu nezini. Es arī ne — zinu tikai to, ka šī doma, ne cilvēka balss, ne iespiesta vārda pačukstēta, ne no kurienes nenākusi, ir izaugusi manī, manis paša dzīlēs, kas ir tikpat dziļas kā jūra. Es neesmu nekāds dievs. Es neko neradu. Tātad es neesmu arī radījis šo domu. Nepazīstu ne tās tēvu, ne māti. Tā cēlusies sensenos laikos pirms manis, un tālab tai jābūt patiesai.,Cilvēks nevar radīt patiesību. Cilvēks, ja vien viņš nav akls, var tikai atzīt patiesību, kad ierauga to. Vai tad šī doma, ko esmu izdomājis, ir sapnis?

—   Varbūt tu pats esi sapnis. — Es pasmējos. — Un es, un debesis, un jūra, un zeme, kas cieta kā dzelzs, arī ir sapņi, vienīgi sapņi.

—   Par to es bieži esmu prātojis, — viņš domīgi apliecināja. — Tas tiešām var būt iespējams. Pagājušo nakti es sapņoju, ka esmu putniņš, cīrulis, kas koši trillina debess augstumos — gluži kā cīruļi Haleakalas augstieņu ganībās. Es lidoju augšup, augšup, pretī saulei, un dziedāju, dziedāju, kā vecais Kohokumu nekad nav pratis dziedāt. Nupat es tev stāstu, ka sapņos biju cīrulis, kas dzied debešos. Bet ja nu es — tas, kas esmu, — tiešām būtu cīrulis? Un vai šis mans stāstījums par to nevar būt sapnis, kuru es, cīrulis, patlaban sapņoju? Kas gan tu esi, lai spētu pateikt man jā vai nē? Vai tu drīksti apgalvot, ka es neesmu cīrulis, kas aizmidzis sapņo esam vecais Kohokumu?

Es paraustīju plecus, un viņš triumfēdams trauca tālāk:

—   Un kā tu vari zināt, vai tikai tu neesi pats vecais AAaui, kas iemidzis un sapņo — šis esot Džons Lakana, kurš ar mani tērzē laiviņā? Un vai tu tad nevarētu pamosties, atkal būdams pats vecais Maui, un kasīt sānus, teikdams, ka esi sapņojis jocīgu sapni, kurā tu esot bijis haole?

—   Nezinu, — atteicu. — Tik un tā tu jau man neticētu.

—   Sapņos ir daudz kas vairāk, nekā mēs apjēdzam, — viņš man galvoja lielā nopietnībā. — Sapņi sniedzas dziji, tālas paaudzes atpakaļ, varbūt pat pirms visu lietu sākuma. Vai vecais Maui nevar būt tikai sapņojis, ka viņš izvilcis Havaju no jūras dibena? Tad jau visa šī Havajas zeme būtu sapnis un tu, un es, un tur tas astoņkājis — mēs būtu tikai daļas no Maui sapņa? Un tas putniņš cīrulis tāpat?

Viņš nopūtās un ļāva galvai noslīgt uz krūtīm.

—   Un es te moku savu veco galvu gar noslēpumiem, kas nemaz nav izdibināmi, — viņš pēdīgi noteica, — līdz galīgi nogurstu un vēlos visu aizmirst, un tad es dzeru alu un eju makšķerēt, un dziedu senas dziesmas, un sapņoju, ka esmu cīrulis, kas dzied debešos. Tas man patīk labāk par visu, un es bieži sapņoju šo sapni, kad esmu dzēris daudz alus ..»

Dziļā grūtsirdībā viņš caur ūdensspoguli sāka raudzīties lagūnas dzīlēs.

—   Nu kādu laiciņu nekas nekodīsies, — vecais paziņoja. — Zivju haizivis ložņā apkārt, un mums būs jāpagaida, kamēr tās aizvāksies projām. Un, lai laiks nevil- ktos pārāk smagi, es tev uzdziedāšu laivasvilcēju dziesmu par godu Lono. Lūk, šo pašu:

Dod man koka stumbru, o, Lono!

Dod man stipru sakni, o, Lono!

Dod man zara cilpu, o, Lono!…

—   Apželiņ, nedziedi taču! — es viņam uzbrēcu. — Man sāp galva, un tava dziedāšana griež kā ar nazi. Var jau būt, ka tu šodien esi velnišķīgi lieliskā formā, bet rīkle tev neder nekur. Labāk pastāsti man par sapņiem vai gvelz pasakas!

—   Slikti gan, ka tu esi_ saslimis, tāds jauns cilvēks, — viņš jautrā garā piekāpās. — Tad jau nedziedāšu ari vairs. Es tev kaut ko pastāstīšu, ko tu nezini un nekad neesi dzirdējis; kaut ko, kas nav sapnis un nieku pasaka, bet tik tiešām ir noticis, kā man skaidri zināms. Ne visai sen atpakaļ šeit, šās pašas lagūnas piekrastē, dzīvoja jauns zēns, vārdā Keikivai, kas, kā tu zini, nozīmē «Ūdens puisēns». Viņš tiešām bija īsts ūdens puisēns. Viņa aizstāvji bija jūras un zivju dievi, un jau piedzimstot viņš prata zivju valodu, par ko zivīm gan nebija ne jausmas, līdz kamēr haizivis kādu dienu to atklāja, dzirdēdamas viņu šai valodā runājam.

Tas noticis tā. Strauji skrējēji bija atnesuši ziņu, ka ap salu ceJojumā dodas karalis, un pavēli, lai nākamā dienā Vaihī iemītnieki sarīko tam luau (dzīres). Kad karalis devās ceļojumā, mazo ciematu nedaudzajiem iemītniekiem arvien radās lielas grūtības: kā piepildīt ar barību karaļa daudzos vēderus. Jo viņš taču allaž ceļoja līdz ar savu sievu un tās galma dāmām, līdz ar saviem priesteriem un burvjiem, ar saviem dejotājiem un flautas spēlmaņiem, ar hulas dziedoņiem, cīkstoņiem un kalpiem, līdz ar saviem augstmaņiem un to sievām, to burvjiem, cīkstoņiem un kalpiem.

Dažu labu reizi tādos mazos miestiņos kā Vaihī karaļa ceļojuma taku vēl ilgi pēc tam iezīmēja trūkums un bads. Tomēr karalis ir jābaro, un nav labi saniknot karali. Tā nu Vaihī uzņēma vēsti par karaļa ierašanos kā brīdinājumu par nelaimes tuvošanos, un visi, kas nodarbojās ar pārtikas iegūšanu gan tīrumos, gan dīķos, gan kalnos, gan jūrā, čakli vien gādāja ēdamo dzīrēm. Un ņem vērā: viss arī tika sagādāts, bija vismīkstākās un sulīgākās taro saknes un cukurniedru posmu mezgli grauzdēšanai, bija zivis opihi un ļimu saknes, bija vistas un mežacūkas, un ar poi nobaroti kucēni — viss bija, trūka tikai viena. Zvejnieki nebija varējuši sadabūt omārus.

Taču visiem bija labi zināms, ka karaļa mīļākais ēdiens ir omāri. Tos viņš cienīja vairāk par visiem kai-kai (ēdieniem), un viņa ziņneši to vēl īpaši atgādināja. Bet nu omāru nebija, un nav labi saniknot karali, atstājot viņa vēderu tukšu. Rifā bija sanācis pārāk daudz haizivju. Te jau bija tā nelaime. Kādu jaunu meiču un kādu sirmgalvi tās jau bija apēdušas. Un no jaunekļiem, kas uzdrošinājās nirt pēc omāriem, vienu aprija, otrs zaudēja roku, bet trešais delnu un kāju.

Tomēr šeit taču dzīvoja Keikivai, Ūdens puisēns, gan tikai vienpadsmit gadu vecs, tomēr pats pa pusei zivs un pie tam prata zivju valodu. Virsaiši atnāca pie viņa tēva ar lūgumu, lai tas sūtot Ūdens puisēnu pēc omāriem, ar ko pildīt karaļa vēderu un novērst viņa dusmas.

To, kas nu notika, cilvēki labi zina un paši ir noskatījušies. Jo zvejnieki un viņu sievas, taro audzētāji un putnu ķērāji, virsaiši un visi Vaihī iemītnieki nonāca piekrastē un palika stāvam pa gabaliņu no klints, kur nostājās IJdens puisēns un raudzījās lejup uz omāriem tur dziļi pašā dibenā.

Un kāda haizivs, pavērsusi augšup savas runča acis, pamanīja viņu un raidīja haizivju aicinājumu: «Svaiga gaļa!» — lai visas haizivis sapulcētos lagūnā. Jo haizivis mēdz darboties kopīgi, tālab arī tās ir tik stipras. Un haizivis peldēja turp, kur tās aicināja, līdz salasījās veselas četrdesmit, garas un īsas, tievas un apaļas, skaitā četrdesmit gabalu; tās spriedelēja savā starpā un teica: «Nu paraugieties uz šo mazulīti, uz šo maigi saldās cil- vēkgaļas gabaliņu, kurā vēl nav ne kripatiņas jūras sāls, ko mēs jau tā esam sarijušās par daudz, viņš ir tik kārdinošs un garšīgs ēšanai, viņš izkusdams liks mūsu sirdīm līksmot, kad vēderi mums būs viņu sagremojuši un izsūkuši saldo sulu.»

Viņas runāja vēl un sacīja: «Viņš ir ieradies pēc omāriem. Kad zēns ienirs, viņš būs lemts vienai no mums. Viņš vis nebūs tāds kā vecis, ko mēs aprijām vakar, aiz vecuma sauss un sīksts, ne arī tāds kā jaunie vīri, kuru locekļi klāti ar pārāk cietiem muskuļiem, bet šis ir mīksts, tik mīksts, ka izkusīs mūsu rīklēs, pirms vēl paspēs nonākt vēderā. Kad viņš ienirs, mēs visas metīsimies viņam virsū un vienai laimīgajai izdosies viņu sakampt, un — klunks! — viņš būs pazudis, viens kampiens un viens kumoss — mūsu pulka visveiksmīgākās haizivs vēderā.»

Un Keikivai, Ūdens puisēns, noklausījās šo slepeno norunu, jo prata zivju valodu; un viņš haizivju valodā noskaitīja lūgšanu haizivju dievam Moku-halii, un haizivis to sadzirda un māja ar astēm cita citai, un blisināja savas runču acis par zīmi, ka saprot viņa runu. Tad viņš teica: «Tagad es niršu pēc viena omāra karalim. Un nekas ļauns man nenotiks, jo haizivs ar visīsāko asti ir mans draugs un mani aizstāvēs.»

To teicis, viņš pacēla lavas klintsgabalu un ar lielu plunkšķi iesvieda to ūdenī divdesmit pēdu sānis. Visas četrdesmit haizivis aizdrāzās plunkšķa virzienā, bet puisēns ienira, un, kad tās pēdīgi atklāja, ka paskrējušas garām, viņš jau bija nolaidies dibenā, atgriezies virspusē un izkāpis krastā, turēdams rokā treknu omāru, mahine omāru, pilnu ar ikriem, nolemtu karalim.

«Ak tā!» haizivis ārkārtīgi pārskaitušās izsaucās. «Mūsu vidū ir nodevēja. Šis kuslais bērniņš, šis maigais gajas gabaliņš, taču pats teica un norādīja to vienu mūsu vidū, kura viņu paglābusi. Tūdaļ izmērīsim mūsu astu garumu!»

To viņas arī izdarīja, sastājušās garā rindā sānu pie sāna, pie tam īsastainās izgudrēm staipījās, lai kļūtu kaut cik garākas, bet garastainās izgudrēm staipījās, iai neizskatītos mānīgi izstiepušās. Viņas bija ļoti niknas uz to, kuras aste izrādījās visīsākā, metās tai virsū no visām pusēm un rija, līdz nekas no tās vairs nebija palicis pāri.

No jauna viņas ieklausījās, gaidīdamas, kad Ūdens puisēns ienirs. Un Ūdens puisēns atkal haizivju valodā pielūdza Moku-halii un teica: «Haizivs ar visīsāko asti ir mans draugs un mani aizstāvēs.» Un atkal Ūdens puisēns iesvieda ūdenī lavas kluci — šoreiz divdesmit pēdas uz otru pusi. Haizivis drāzās blīkšķa virzienā, steigā grūzda- mās cita citai virsū, un tā kūla ar astēm, līdz viss ūdens bija baltās putās un pašas tās vairs nekā nevarēja saredzēt, bet ikviena domāja, ka otra aprijusi mazulīti. Un Ūdens puisēns uznira un izrāpās krastā ar otru treknu omāru karalim.

Un visas trīsdesmit deviņas haizivis atkal mērīja astes, un pēc tam aprija to, kurai tā bija visīsākā, tā ka tagad palika tikai trīsdesmit astoņas haizivis. Bet Ūdens puisēns tikai darbojās tā, kā jau es stāstīju, un haizivis arī tāpat, kā jau tev teicu, un pēc katras haizivs, kuru tās brāļi apēda, uz klints tika nolikts vēl viens trekns omārs karalim. Protama lieta, astes mērīdamas, haizivis neganti strīdējās un ķildojās, tomēr galu galā viss nokārtojās pareizi un taisnīgi, jo, kad bija atlikušas vairs tikai divas haizivis, tās tad arī bija pašas milzonīgākās no visām četrdesjnit.

Un Ūdens puisēns atkal apgalvoja, ka haizivs ar īsāko asti esot viņa draugs, apmānīja abas haizivis ar vēl vienu lavas kluci un iznesa malā vēl vienu omāru. Abas haizivis zvērējās, ka otrai aste esot īsāka, un abas cīkstējās, lai aprītu otru, bet tā ar garāko asti uzveica,,.

—  Paga, o, Kohokumu! — es viņu pārtraucu. — Nepie- mirsti, ka šī haizivs taču jau bija …

—   Zinu jau, ko tu gribi teikt, — Kohokumu man atkal atņēma stāsta pavedienu. — Un tev taisnība. Ilgs laiks pagāja, kamēr viņa apēda trīsdesmit devīto haizivi, jo trīsdesmit devītās haizivs vēderā jau atradās deviņpadsmit citas haizivis, ko tā bija aprijusi, bet četrdesmitās haizivs vēderā bija pārējās deviņpadsmit haizivis, ko tā bija apēdusi, tā ka ēstgriba uzvarētājai vairs nebija tāda kā sākumā. Bet pirmām kārtām paturi prātā, ka tā bija ārkārtīgi liela haizivs.

Tik ilgs laiks pagāja, kamēr viņa notiesāja šo otru haizivi un visas deviņpadsmit haizivis tās vēderā, ka viņa vēl ēda un ēda, kad bija jau iestājusies tumsa un Vaihī ļaudis visi aizgājuši mājās, aiznesdami līdzi omārus karalim. Un vai nākamajā rītā viņi neatrada pēdējo haizivi krastā nosprāgušu, vidū pušu pārplīsušu no pārmērīgas ēšanas?

Kohokumu pēdīgi bija sasniedzis gala punktu un ar šķelmīgu skatienu cieši vērās man acīs.

—   Paga, paga, o, Lakana! — viņš aizkavēja vārdus, kas jau lauzās man uz mēles. — Es zinu, ko tu tagad teiksi. Tu teiksi, ka pats ar šāvām acīm es to neesmu redzējis un talab arī nevaru zināt to, ko tev stāstīju. Bet es zinu gan un varu to pierādīt. Mans tēvatēvs pazina Ūdens puisēna tēva tēvoča mazdēlu. Un tāpat tur tas klints izcilnis, uz kuru patlaban rādu ar pirkstu, ir tā vieta, kur Ūdens puisēns stāvēja un nira. Es pats tur esmu niris pēc omāriem. Tā ir lieliska omāru vieta. Tāpat es bieži vien esmu tur redzējis haizivis. Un tur pašā dibenā, kā man gan labi zināms, jo pats esmu tos redzējis un pārskaitījis, guļ tie trīsdesmit deviņi lavas kluči, kurus iesviedis Ūdens puisēns, kā jau tev stāstīju.

—   Bet… — es iesāku.

—   Kuš! — viņš mani aprāva. — Skat! Kamēr mēs tērzējām, zivis atkal sākušas kosties.

Viņš norādīja uz trim bambusa kārtīm, kas izslējušās lēkāja kā trakas par zīmi, ka zivis uzķērušās uz āķiem un ūdenī rausta auklas. Noliekdamies pie sava irkļa, Kohokumu vēl noņurdēja, lai mani pārliecinātu:

—   Protams, ka es zinu. Tie trīsdesmit deviņii/lavas kluči tur ir vēl šobaltdien. Tu pats tos vari kādu dienu pārskaitīt. Skaidrs, ka zinu, un tas ir patiess notikums.

A KIMA ASARAS

Honolulu ķiniešu kvartālā troksnis un kliedzieni nebija nekas sevišķs. Tie, kas sadzirdēja šo troksni, tikai paraustīja plecus un iecietīgi pasmaidīja par tādu sabiedriskā miera traucējumu kā par parastu parādību.

—  Kas tur notiek? — Cin Mo jautāja sievai. Smags pleirīts viņu saistīja pie gultas, bet sieva pašlaik gāja garām logam un ieklausīdamās apstājās.

—  Tas ir tikai A Kims, -— sieva atbildēja. —- Māte viņu atkal sit.

Kliedzieni atskanēja no dārza, kas atradās pie dzīvojamām telpām aiz veikala, virs kura durvīm bija krāšņa izkārtne: «A Kims un kompānija. Universālveikals». Šis divdesmit pēdu platais dārzs bija vesela miniatūra saimniecība un tik veikli iekārtots, ka pievīla skatu, radot bezgalīga plašuma iespaidu. Šeit bija pundurozolu un egļu audzes — tās bija simtgadīgas, bet tikai divi līdz trīs pēdas augstas. Tās tika ievestas ar vislielāko uzmanību un par ļoti augstu cenu., Niecīgs tiltiņš liecās pār tikpat niecīgu upīti, bet tā pa kritumiem plūda lejup no miniatūra ezeriņa, kas mudžēja, pilns ar spurainām, spilgti oranžām zivīm, kas šais ūdeņos un šai peizāžā izskatījās kā valzivis. Uz ezeriņu no abām pusēm raudzījās vieglu daudzstāvu celtņu logi. Dārza vidū uz šauras, ar granti nokaisītas taciņas A Kims vaimanādams saņēma sitienus.

A Kims vairs nebija ķīniešu pusaudzis tai maigajā vecumā, kad bez pēriena neiztikt. Universālveikals «A Kims un Co» piederēja viņam, un viņš bija nodibinājis šo veikalu ar kapitālu, kas izaudzis no vienkārša kūli ja ietaupījumiem un vēlāk noapaļojās līdz četrzīmju skaitlim bankas tekošajā rēķinā, kā arī no solīda kredīta.

Pussimt va-saru un ziemu jau bija aizritējušas pār A Kirna galvu un savā plūdumā padarījušas viņu tuklu un tauku. Maza auguma un pilnīgs — viņš atgādināja arbūza sēkliņu. Seja viņam bija apaļa kā mēness, Viņa zīda tērps bija pati cienība, bet melnā cepurīte ar sarkano pogu vidū_— šai brīdī tā gan vārtījās zemē — bija tāda, kādu valkāja turīgi un veiksmīgi tirgotāji — viņa tautieši.

Bet šai mirklī cienības viņa izskatā bija vismazāk. Saliecies trijos līkumos, viņš locījās un liecās zem bambusa nūjas sitienu krusas. Kad sitieni trāpīja pa pirkstiem un elkoņiem, ar kuriem A Kims centās aizsargāt seju un galvu, viņa ķermenis sāka krampjaini un nevaldāmi raustīties. Kaimiņi pa logiem rāmā labpatikā vēroja šo skatu.

Bet tā, kas ilggadīgā praksē iemanījusies tik veikli cilāt nūju! Septiņdesmit četrus gadus veca un nemaz neizskatījās jaunāka par saviem gadiem. Viņas tievās kājas bija ietērptas stīva, spīdīga melna auduma biksēs. Plānie, sirmie mati, gludi sasukāti, atsedza zemu pieri. Uzacu viņai nemaz nebija, tās jau sen izkritušas. Kniepadatas galviņas lieluma acis šķita melnākas par melnu. Viņa bija šausmīgi bāla — kā līķis. Platajās piedurknēs bija redzamas viņas izdilušās rokas, pa kurām musku|u vietā zem dzeltenās, pergamentam līdzīgās ādas stiepās mezglainas dzīslas. Nefrīta sprādzes uz šās mūmijas rokām pie katra atvēziena klaudzēdamas lēkāja uz augšu un leju.

—  Ak! — viņa spalgi klaigāja, ritmiski akcentēdama katru trešo sitienu. — Es aizliedzu tev sarunāties ar Li Faa. Šodien tu apstājies ar viņu uz ielas. Apmēram pirms stundas. Jūs sarunājāties trīsdesmit minūtes. Pēc kā tas izskatās?

—  Pie visa vainīgs trīskārt nolādētais telefons, — A Kims nomurmināja, bet viņa apturēja nūju gaisā, cenzdamās uztvert, ko viņš saka. — Jums to pavēstīja misis Cang Ljusi. Zinu, ka tā bija viņa. Es redzēju, ka viņa mani redz. Es likšu aizvākt telefonu. Tas ir velna izgudrojums.

—  To ir izgudrojuši visi velni kopā, — misis Tai Fu piekrita, ērtāk satverdama nūju. — Telefons tomēr paliks. Man patīk parunāties pa telefonu ar misis Cang Ljusi.

—  Viņai ir acis kā desmittūkstoš kaķiem, — A Kims ievaidējās, saliekdamies zem nūjas, kas trāpīja viņam pa pirkstiem, — bet mēle kā desmittūkstoš krupjiem, — viņš piebilda, gaidīdams nākamo sitienu.

—  Tā ir neķītra un ļauna neliete, — misis Tai Fu teica.

—  Misis Cang Ljusi vienmēr ir tāda bijusi, — A Kims apliecināja, kā pieklājas paklausīgam dēlam.

—   Es runāju par Li Faa, — māte atcirta, ar nūju pastiprinādama savu uzskatu, — Kā zini, viņa tikai pa pusei ķīniete. Viņas māte ir nekaunīga kanakiete. Viņa valkā svārkus tāpat kā tās izlaidīgās haole… un arī korseti, es pati savām acīm redzēju. Jājautā, kur ir viņas bērni. Bet viņa taču apglabājusi divus vīrus!

—   Viens noslīka, bet otru saspēra zirgs, — A Kims paskaidroja.

—   Padzīvo ar viņu gadu, cildenā tēva necienīgais dēls, un tu būsi priecīgs, ja varēsi noslīkt vai tevi saspers zirgs!

Apslāpēti smiekli logos bija attiecīgs novērtējums viņas atjautai.

—  Jūs pati esat apglabājusi divus vīrus, cienītā māmuliņa, — A Kims uzdrošinājās iebilst.

—   Man bija prāta diezgan neiziet pie trešā. Bez tam abi mani laulātie draugi cienīgi nomira savā gultā. Tos nespārdīja zirgi, un tie neslīka jūrā. Bet kāda tur daļa mūsu kaimiņiem? Kāpēc tev tiem jādara zināms, ka man bijuši divi vīri, desmit vīri vai arī neviens? Tu apkaunoji mani visu kaimiņu priekšā, un par to es tevi tagad gan pa krietnam samizošu.

A Kims izturēja veselu sitienu krusu, kas nobira pār viņu, un, kad misis Tai Fu aizelsusies pierima, viņš ierunājās:

—   Cienījamo' māmuliņ, es vienmēr esmu atgādinājis un lūdzis sist mani mājā, kur cieši aiztaisīti logi un durvis, nevis uz ielas vai dārzā aiz mājas.

—   Tu esi nosaucis šo pretīgo Li Faa par Sudraboto Mēness Ziedu, — misis Tai Fu atbildēja tīri sievišķīgā neloģismā, pārtraukdama sava dēla tirādi.

—  To jums pateica misis Cang Ljusi, — viņš tiepās.

—  Man to pateica pa telefonu, — viņa izvairīgi atbildēja. — Es nevaru pazīt visas balsis, kas ar mani runā pa šo velna cauruli.

Lai cik dīvaini, bet A Kims nebūt nemēģināja aizbēgt no mātes, ko viņš būtu varējis viegli izdarīt. Bet viņa atrada arvien jaunus un jaunus iemeslus nākošajiem sitieniem.

—   Ko! Stūrgalvīgais cilvēk! Kāpēc tu neraudi? Izdzimums, tu apkauno savus senčus! Ne reizi neesmu varējusi tevi piespiest raudāt. Jau no mazotnes nevarēju. Atbildi man! Kāpēc tu neraudi?

Nogurusi, aizelsusies aiz piepūles, viņa nolaida nūju un sāka trīcēt kā nervu lēkmē.

— Nezinu. Laikam jau tāds esmu radīts, — A Kims atbildēja, norūpējies uzlūkodams māti. — Es tūliņ atnesīšu jums krēslu, jūs apsēdīsities, atpūtīsities, un jutīsities labāk.

Bet viņa, nikni iesmējusies, novērsās un sāka vecīgā gaitā tipināt uz māju. A Kims pa to laiku uzlika galvā cepuri, sakārtoja saburzīto apģērbu, paberzēja sadauzītās vietas un padevīgām acīm noskatījās mātei pakaļ. Viņš pat smaidīja, tā ka varēja domāt, ka sitieni sagādājuši viņam zināmu baudu.

Tā A Kimu sita jau bērnībā, kad viņš vēl dzīvoja augstajā krastā pie Janczi upes vienpadsmitā krituma. Te bija dzimis viņa tēvs un tepat kopš jaunības dienām strādājis par upes kūliju. Kad viņš nomira, A Kims jau bija pieaudzis un nodarbojās ar to pašu cienījamo profesiju. Vēl senākos laikos nekā tie, par kuriem saglabājušās ziņas ģimeņu hronikās, visi viņa cilts vīrieši bija bijuši kūliji pie Janczi upes. Mūsu ēras laikā viņa tiešie senči bija nodarbojušies ar to pašu. Pie ieejas grīvā viņi sagaidīja džonkas, kas līdzinājās viena otrai kā ūdens lāses, piesēja katrai pusjūdzi garu virvi, un atkarībā no džonkas apjoma tajā iejūdzās no simta līdz divi simti cilvēku — liels divkājains spēks — un vilka džonku pa ūdeni uz izeju no grīvas, saliekdamies tā, ka to rokas skāra zemi, bet sejas bija tikai pēdu no tās.

Acīmredzot visos pagājušos gadsimtos maksa par šo darbu bija palikusi nemainīga. Viņa tēvs, viņa tēvatēvs un viņš pats, A Kims, dabūja vienādu atalgojumu — četrpadsmito daļu centa par džonku, kā viņš aprēķināja vēlāk, kad bija jau Havajā. Izdevīgā vasaras laikā, kad ūdeņi bija mierīgi, džonku daudz un diena bija sešpadsmit stundu gara, par šo sešpadsmit stundu ilgo varonīgo darbu A Kims nopelnīja mazliet vairāk nekā centu. Bet pa visu gadu Janczi upes kūliji nevarēja nopelnīt vairāk par pusotra dolāra. Ļaudis prata dzīvot un dzīvoja no šiem ienākumiem. Bija kalpones, kuras gadā nopelnīja dolāru. Ti Vi tīklu audēji gadā nopelnīja no viena līdz diviem dolāriem. Viņi no šās naudas dzīvoja, pareizāk sakot, nenomira. Janczi upes kālijiem bija vēl viena piepeļņa, kas darīja šo profesiju cienījamu, bet upes kūliju cehu pārvērta par slēgtu korporāciju, kur dēls darbu mantoja no tēva, tā bija kaut kas līdzīgs strādnieku savienībai. No katrām piecām džonkām viena, dodamās pāri krācēm, dabūja bojājumus. No katrām desmit džonkām viena neglābjami aizgāja bojā. Janczi upes kūliji zināja straumes dīvainības un kaprīzes un izvilka, izsmēla, izķēra ar sietiem upes slapjo ražu. Šā ceha ļaudis radīja skaudību citos — mazāk veiksmīgos kūlijos, jo viņi varēja atļauties dzert grauzdētu tēju un katru dienu ēst ceturtās šķiras rīsus.

A Kims arī bija apmierināts un lepns ar savu darbu, līdz kādā neizdevīgā un pavasara slapjdraņķa dienā izvilka no ūdens slīkstošu Kantonas jūrnieku. Lūk, šis ceļinieks, sasildījies pie viņa uguns, bija tas, kas pirmais pateica viņam burvju vārdu — Havaja. Jūrnieks piebilda, ka pats viņš nekad neesot bijis šai strādnieku paradīzē, bet daudzi ķīnieši aizbraukuši uz turieni no Kantonas, un viņš bija dzirdējis stāstām par to vēstulēm piederīgiem. Havajā nepazīstot ne aukstumu, nedz badu. Cūkas, ar kuru barošanu tur neviens nenodarbojas, kļūstot taukas no bagātīgajiem ēdienu pārpalikumiem, kas atliekot cilvēkiem. No Havajas kūlija ēdienu atliekām varētu pārtikt kanto- niešu un jancziešu ģimene. Un alga! Desmit zelta dolāru vai divdesmit koloniju^dolāru katru mēnesi — lūk, ko salīdzis ķīniešu kūlijs saņem no baltajiem velniem — cukura karaļiem. Gada laikā kūliji nopelna milzīgu summu — divi simti četrdesmit koloniju dolāru —, tas ir simt reižu vairāk, nekā saņem desmit reižu smagāk strādājošais kūlijs pie Janczi vienpadsmitās krāces. īsi sakot, Havajas kūlijs dzīvo simtreiz labāk, bet, ja ar viņa darbu ir apmierināti, tad arī tūkstošreiz labāk. Pie tam tur ir brīnišķīgs klimats.

oDivdesmit četru gadu vecumā, par spīti mātes lūgumiem un sitieniem, A Kims izstājās no senās un cienījamās upes kūliju vienpadsmitās krāces korporācijas, iekārtoja māti par kalponi kūliju arteļa vadītāja mājā, kur viņai vajadzēja dabūt dolāru gadā, kā arī drēbes, ne lētākas;; par trīsdesmit centiem, un devās lejup pa Janczi uz Lielo jūru. A Kimam nācās piedzīvot daudz dēku, strādāt grūtu darbu un klaiņāt, līdz viņš kā matrozis uz jūras džonkas sasniedza Kantonu. Divdesmit sešu gadu vecuma viņš pārdeva piecus gadus savas dzīves un darba Havajas cukura karaļiem un kopā ar astoņi simti citiem salīgtiem kūlijiem ieradās Havajā uz smirdoša tvaikoņa, kas bija izsvītrots no Loida sabiedrības sarakstiem un ko vadīja pustraks kapteinis un piedzēruši virsnieki.

A Kima — upes kūlija stāvoklis dzimtenē bija cienījams. Havajā, pelnīdams simtreiz vairāk, viņš atklāja, ka uz viņu skatās kā uz zemāko no zemākajiem, jo kas var būt zemāks par kūliju, kurš strādā plantācijā. Bet kūliji, kuru senči jau pirms mūsu ēras vilka džonkas pār Janczi upes vienpadsmito krāci, nemainīgi manto sava rakstura galveno iezīmi, un šī iezīme ir — pacietība. A Kimam tiešām piemita pacietība. Pēc piecu gadu verga darba A Kimam, tādam pašam kalsnējam kā agrāk, tekošajā rēķinā bija jau gandrīz tūkstoš dolāru.

Ar šo naudu viņš būtu varējis atgriezties atpakaļ pie Janczi upes un dzīvot tur līdz mūža galam kā bagāts cilvēks. Viņš būtu ietaupījis vēl lielāku summu, ja nejauši nebūtu mēreni aizrāvies ar če fa un fan tan spēli un veselu gadu nostrādājis pastāvīgā opija skurbumā cukurniedru plantācijās, kas čumēja no simtkājiem un skorpioniem. Tas, ka viņš nenostrādāja visus piecus gadus, apreibinādamies ar opiju, izskaidrojams vienīgi ar to, ka šis paradums bija dārgs. A Kims nepazina morāliska rakstura šaubas. Opijs vienkārši prasīja pārāk daudz līdzekļu.

Bet A Kims neatgriezās Ķīnā. Viņš vēroja Havajas saimniecisko dzīvi, un viņu pārņēma traka godkāre. Cenzdamies pilnīgi apgūt tirdzniecību un angļu valodu, viņš sešus mēnešus kalpoja par pārdevēju veikalā pie plantācijas. Pusgada beigās viņš zināja par šo veikalu vairāk nekā jebkurš plantācijas pārvaldnieks par jebkuru tam pakļautu uzņēmumu. Pirms viņš atstāja šo vietu, viņš jau pelnīja četrdesmit zelta dolāru vai astoņdesmit koloniju dolāru mēnesī un sāka pieņemties resnumā. Viņa izturēšanās pret parastajiem kūlijiem kļuva neslēpti augstprātīga. Šefs piedāvāja viņam paaugstinājumu — sešdesmit zelta dolāru. Gadā tas iztaisītu fantastisku summu — tūkstoš četri simti četrdesmit koloniju dolāru, tas ir, septiņi simti reižu vairāk, nekā viņš nopelnītu gadā kā divkājainais zirgs pie Janczi upes*

A Kims nenoslēdza līgumu, bet aizbrauca uz Honolulu un sāka visu no gala lielā Fonga un Cou Fonga universālveikalā par piecpadsmit dolāriem mēnesī. Viņš nostrādāja pusotra gada un, kad viņš kļuva trīsdesmit trīs gadu vecs, aizgāja no turienes, lai gan pelnīja septiņdesmit piecus dolārus mēnesī. Tad viņš izlika virs veikala fasādes pats savu izkārtni: «A Kims un Co. Universālveikals». Viņš tagad ēda labāk — un viņa pilnīgajā stāvā jau sāka iezīmēties kaut kas no nākamo gadu arbūza apaļuma.

Ar katru gadu A Kims kļuva turīgāks, un, kad viņam palika trīsdesmit seši gadi, cerības, ko radīja viņa stāvs, jau bija tuvu piepildījumam, pats viņš bija cēlā un varenā Hai Guin Tonga, kā arī ķīniešu tirgotāju apvienības loceklis un jau bija pieradis pacienāt viesus ar pusdienām, kas izmaksāja vairāk, nekā viņš būtu varējis nopelnīt trīsdesmit gados, strādādams par upes kūliju pie vienpadsmitās krāces. Viņam trūka divu lietu: sievas un mātes, kas viņu dauzītu kā senāk.

Trīsdesmit septiņu gadu vecumā A Kims pārbaudīja savu noguldījumu bankā. Viņam piederēja trīstūkstoš zelta dolāru. Par divtūkstoš pieciem simtiem skaidrā un ar nelielas obligācijas palīdzību viņš varētu nopirkt trīsstāvu namu un zemes gabalu pie tā. Bet tad sievas pirkumam atliktu tikai pieci simti dolāru. Fu Li-Pu kungam bija izdodama meita ar ļoti mazām kājiņām; tēvs bija gatavs atvest to no Ķīnas un pārdot A Kimam par astoņi simti zelta dolāriem, pieskaitot ceļa izdevumus. Bez tam Fu Li-Pu bija ar mieru ņemt pieci simti skaidrā, bet pārējo kā sešprocentīgu vekseli.

A Kims, trīsdesmit septiņus gadus vecs, nobarojies un neprecējies, tiešām ļoti gribēja sev sievu un bez vārda runas — sievu ar mazām kājiņām; viņš bija dzimis un uzaudzis Ķīnā, un mūžsenais priekšstats par sievieti ar mazām kājiņām bija dziļi iespiedies viņa sirdī. Bet vairāk, daudz vairāk nekā sievu ar mazām kājiņām viņam gribējās turēt pie sevis savu māti un atkal izjust tās sitienu saldumu. Tāpēc viņš nepieņēma Fu Li-Pu visai izdevīgos noteikumus, bet ar daudz mazākiem izdevumiem atveda savu māti, un no kūli ja kalpones, kas pelnīja gadā vienu dolāru un drēbes trīsdesmit centu vērtībā, viņš padarīja to par saimnieci trīsstāvu veikalā, kur bija divas kalpones, trīs pārdevēji un durvju sargs, nemaz nerunājot par preču bagāto sortimentu plauktos desmittūkstoš dolāru vērtībā, jo te bija viss, sākot ar vislētāko audeklu un beidzot ar dārgiem zīdiem, kas bija izšūti ar roku. Jāatzīmē, ka pat tajos laikos A Kima veikals jau apkalpoja amerikāņu tūristus.

Trīspadsmit gadu A Kims nodzīvoja kopā ar savu māti diezgan laimīgi, sistemātiski izbaudīdams kāvienu aiz jebkura iemesla — gan taisnīga, gan netaisnīga, īsta vai iedomāta. Bet, kad šie trīspadsmit gadi bija tā nodzīvoti, viņš stiprāk nekā jebkad ar sirdi un prātu izjuta ilgas pēc sievas un sevišķi pēc dēla, kas dzīvos pēc viņa un turpinās «A Kims un Co» dinastiju, — sapnis, kas satrauc vīriešus kopš tiem senajiem laikiem, kad tie sāka piesavināties sev medību tiesības, monopolizēt smilšu sēres zivju zvejai un uzbrukt svešiem ciemiem, piespiežot turienes iedzīvotājus ķerties pie šķēpiem. Šis sapnis raksturīgs kā karaļiem un miljonāriem, tā ķīniešu tirgotājiem Honolulu, lai gan tie visi slavē dievu par to, ka tas viņus gan radījis pēc savas līdzības, bet tie nelīdzinās viens otram.

Sievietes ideāls, par ko A Kims jūsmoja piecdesmit gadu vecumā, vairs nebija tāds, kāds tas viņam bija trīsdesmit septiņu gadu vecumā. Tagad viņš vairs nevēlējās sievu ar mazām kājiņām, bet brīvu, stingri soļojošu sievieti normālām kājām, kas viņam nezin kāpēc dienu un nakšu sapņos rādījās Li Faa — Sudrabotā Mēness Zieda izskatā. Kas par to, ka viņas māte ir bijusi kanakiete un viņa ir divkārša atraitne, kas par to, ka viņa valkā balto velnu tērpu, korseti un kurpes ar augstiem papēžiem! Viņš tvīka pēc tās. Šķita, ka pats liktenis bija nolēmis viņiem kļūt par cilts vecākiem tam zarojumam, kas daudzas paaudzes valdīs un vadīs firmu «A Kims un Co. Universālveikals»,

— Es negribu, ka mana vedekla nav tirasiņu pakēr—* māte bieži vien teica A Kimam. (Havajiešu valodā ķīniešus sauc «pakē».) — Manai vedeklai jābūt tīrasinīgai, kāds esi tu, mans dēls, kāda esmu es, tava māte. Un viņai jāvatkā bikses, mans dēls, tāpat kā visas sievietes mūsu ģimenē tās līdz šim valkājušas. Sieviete balto velnu svārkos un korsetē nekad pienācīgi necienīs mūsu senčus. Korsetes un cienība pret senčiem nesaskan viens ar otru. Tāpat ir ar šo nekautrīgo Li Faa. Viņa ir nekaunīga, neatkarīga un nekad neklausīs ne vīru, nedz vīramāti. Sī nekauņa iedomājas sevi par dzīvības pirmavotu un ciltsmāti: tā neatzīst senčus, kas dzīvojuši pirms viņas. Viņa ņirgājas par mūsu ziedokļiem, lūgsnām un mājas dieviem, kā to no drošiem avotiem dabūju zināt…

—   No misis Cang Ljusi, — A Kims ievaidējās.

—   Ne tikai no misis Cang Ljusi, ak, mans dēls! Es visus izjautāju. Mazākais, desmit cilvēku dzirdējuši, ka viņa nosauc mūsu svētnīcas par pērtiķu būdām. To tiešām teikusi tā, kas ēd jēlas zivis, jēlus gliemežus un ceptus suņus. Mūsu svētnīcas — pērtiķu būdas! Viņai tomēr nebūtu nekas pretim apprecēt tevi, pērtiķi, jo tavs veikals ir īsta pils, bet bagātība padarījusi tevi par lielu cilvēku. Viņa apkaunos mani un tavu tēvu, kas jau sen dus cienījamā nāves miegā.

Šis jautājums vairs netika apspriests. A Kims zināja, ka vispār viņa mātei ir taisnība. Ne velti Li Faa pirms četrdesmit gadiem bija radījis tēvs ķīnietis, kas bija atmetis visas tradīcijas, un māte saliniece, kuras senči bija pārkāpuši tabu, atmetuši paši savus polinēziešu dievus un sākuši mazdūšīgi uzklausīt kristīgo misionāru sludināšanu par tālu un neredzamu dievu. Li Faa, būdama izglītota sieviete un prazdama lasīt angliski, havajiski un mazliet ķīniski, izlikās, ka nekam netic, lai gan sirds dziļumos baidījās no Havajas burvjiem, kas ar saviem lāstiem varēja aizdzīt nelaimi vai — gluži otrādi — atsaukt cilvēkam nāvi.-A'Kims ļoti labi saprata, ka Li Faa nekad neienāks viņa mājā, lai izrādītu cieņu tā mātei un būtu tās verdzene, kā tas kopš mūžseniem laikiem bijis ķīniešu ģimenēs. Li Faa no ķīniešu viedokļa bija moderna sieviete, feministe; viņa jāja uz zirga, nekautrīgā tērpā pastaigājās pa Vaikiki pludmali un svētkos ne vienreiz vien dejoja ar visnecienīgākajiem cilvēkiem, kas pie tam bija tenkotāji.

JBats A Kims, veselu paaudzi jaunāks par savu māti, arĻ,bija saindēts ar laikmetības indi. Pastāvēja vecā kārtība, ciktāl sirds slēptākajos stūrīšos viņš juta, ka viņu, A Kimu, skar pagātnes apputējusī roka. Bet viņš apdrošināja savu dzīvību un visu īpašumu, vāca naudu par labu vietējiem ķīniešu revolucionāriem, kas bija apņēmušies Debesu impēriju pārvērst republikā, ziedoja ķīniešu beis- bolistu pulciņam, kas šai amerikāņu spēlē bija uzvarējuši pašus amerikāņus, sprieda par teozofiju ar japāņu budistu un zīda tirgotāju Katso Suguri, pārmeta policijai kukuļņemšanu, deva savu daļu naudas un atbalsta anck- sētās Havajas demokrātiskajai politikai un gribēja pirkt auto. A Kims nekad neuzdrošinājās atklāt pats sev savu dvēseli un noskaidrot, ar ko viņš paceļas pāri vecajam. Viņa māte piederēja senatnei, bet viņš taču māti cienīja un bija laimīgs zem viņas bambusa nūjas. Li Faa, Sudrabotais Mēness Zieds, piederēja jaunajam laikam, un viņš nekad nevarēja būt pilnīgi laimīgs bez tās.

Tāpēc ka viņš mīlēja Li Faa. Veiklais tirgotājs, uzkrājis pusgadsimta pieredzi, ar mēnesim līdzīgu seju un apaļš kā arbūza sēkliņa, kļuva dzejnieks, sapņodams par Li Faa. Viņš izdomāja tai veselas uzrunu poēmas, viņš pārvērta sievieti ziedā, filozofiskās skaistuma un pilnības abstrakcijās. Viņam, tikai viņam vienīgajam no visiem pasaules vīriešiem tā bija Plūmes Zieds, Sievišķīgais Klusums, Rāmuma Zieds, Mēness Lilija, Pilnīgais Miers. Čukstēdams šos saldos mīlas vārdus, viņš dzirdēja tajos strautu čalas, sudrabotu zvaniņu skaņu, juta oleandru un jasmīnu smaržu. Li Faa bija viņa poēma par sievieti, viņa dzejiskā jūsma, triju dimensiju gars, liktenis un laime, kas viņam bija nolemta, pirms dievi radīja pirmo vīrieti un sievieti, — bet dievu untums bija radīt visus vīriešus un visas sievietes priekiem un bēdām.

Reiz māte ielika viņam rokā tušu, otiņu un nolika uz galda rakstāmo tāfeli.

—   Uzzīmē, — viņa sacīja, — hieroglifu «precēties».

Viņš, daudz nebrīnīdamies, paklausīja un ar viņa tautai raksturīgo māksliniecisko veiklību uzzīmēja simbolisko hieroglifu.

—   Izlasi to! — viņa pavēlēja.

A Kims ziņkārē paskatījās uz māti, vēlēdamies tai izdabāt, bet tai pašā laikā nesaprazdams tās nodomu.

—   No kā tas sastādīts? — Viņa neatlaidīgi pētīja. — Ko nozīmē trīs sastāvdaļas, kuras kopā izveido: precēties, laulība, vīra un sievas savienošana? Uzzīmē. Uzzīmē katru no tām atsevišķi, nesaistīti, lai mēs saprastu, cik saprātīgi senie gudrajie veidoja hieroglifu «precēties».

A Kims paklausīja un zīmēdams ieraudzīja, ka viņa otiņa bija izveidojusi trīs zīmes — rokas, auss un sievietes zīmi.

—   Nosauc tās! — māte lika, un viņš nosauca»

— Pareizi, — viņa sacīja. — Tas ir ļoti zīmīgi! Tāda īr laulības būtība. Tāda kādreiz ir bijusi laulība, un tāda tā vienmēr būs manā mājā. Vīrieša roka ņem sievieti aiz auss un ieved viņu savā mājā, kurā tai jābūt paklausīgai viņam un viņa r mātei. Tā arī mani ņēma aiz auss tavs sen un cienījamā nāvē mirušais tēvs. Esmu apskatījusi tavu roku. Tā nelīdzinās viņa rokai. Esmu noskatījusies uz Li Faa ausi. Tev nekad neizdosies vest viņu aiz auss. Viņai nav tādu ausu. Es vēl dzīvošu ilgi un līdz pašai nāvei būšu saimniece sava dēla mājā, kā to nosaka senas paražas.

— Bet viņa taču ir mana cienītā māte, — A Kims paskaidroja Li Faa.

Viņš bija apmulsis, jo Li Faa, pārliecinājusies, ka misis Tai Fu aizgājusi uz ķīniešu eskulapa templi, lai ziedotu žāvētu pīli un aizlūgtu par savu veselību, kas kļuva arvien vārgāka, izmantoja gadījumu un apciemoja A Kimu viņa veikalā.

Li Faa, salikusi savas nekautrīgās, nenokrāsotās lūpas kā pusatvērtu rožu pumpuru, atbildēja:

—   Ķīnā tas tā vēl varētu būt. Es nepazīstu Ķīnu. Bet šeit ir Havaju salas, un Havajā ārzemnieki maina savas paražas.

—   Bet viņa tomēr ir mana māte, — A Kims iebilda,

māte, kas devusi m^n dzīvību neatkarīgi no tā, kur atrodos — Ķīnā vai Havajā, o, Sudrabotais Mēness Zieds, ko gribu saukt par savu sievu.

—  Man ir bijuši divi vīri, — Li Faa mierīgi teica, — viens pakē, otrs portugālis. Es daudz ko iemācījos no abiem. Bez tam esmu izglītota sieviete. Esmu mācījusies koledžā un spēlējusi klavieres publikas priekšā. Bet no saviem vīriem es iemācījos daudz ko vairāk. Es sapratu, ka ķīnieši ir vislabākie vīri. Es nekad neprecēšu nevienu citu kā tikai ķīnieti. Bet tam nenāksies mani ņemt aiz auss.

—   No kā jūs visu to dabūjat zināt? — A Kims aizdomu pilns viņu pārtrauca.

—   No misis Cang Ljusi, — skanēja atbilde. — Misis Cang Ljusi atstāsta man visu, ko tai saka jūsu māte, bet tā daudz ko sarunā. Tāpēc es atļaujos jūs brīdināt, ka mana auss nav tam piemērota.

—  To pašu man teica mana cienītā māmiņa, — A Kims

ievaidējās.

—  To jūsu cienītā māmiņa teica misis Cang Ljusi, bet misis Cang Ljusi man, — Li Faa mierīgi papildināja. — Bet tagad es jums saku, o, mans nākamais trešais laulātais draugs, ka vēl nav dzimis cilvēks, kas vestu mani aiz auss. Havajā tas nav pieņemts. Es iešu līdzi savam vīram tikai roku rokā, plecu pie pleca, soli solī, kā saka haole. Mans vīrs portugālis domāja citādi. Viņš mēģināja mani sist. Es trīs reizes nogādāju viņu policijā, un viņš katrreiz izcieta sodu koraļļu salās. Beidzās ar to, ka viņš noslīka.

—  Mana māte ir bijusi man māte piecdesmit gadu ilgi, — A Kims sadūšojies iebilda.

—   Un piecdesmit gadu ilgi viņa ir jūs situsi. — Li Faa iesmējās. — Kā mans tēvs vienmēr smējās par Jap Ten- Sinu! Jap Ten-Šins, tāpat kā jūs, bija dzimis Ķīnā un atvedis no turienes ķīniešu paražas. Bet tēvs sāka sist viņu vēl stiprāk, kad misionāri pievērsa Jap Ten-Sinu kristīgajai ticībai. Tikko viņš gribēja doties uz misijas sapulci, tēvs viņu sita. Un misionārs pārmeta Jap Ten-Šinam, ka tas ļauj sevi sist. Bet mans tēvs tikai smējās, jo viņš bija brīvdomātājs un atteicās no savām paražām ātrāk nekā vairums citu ārzemnieku. Visa nelaime bija tā, ka Jap Ten-Šinam bija mīloša sirds. Viņš mīlēja savu cienīto tēvu. Viņš mīlēja kristīgo misionāru mīlestības dievu. Tomēr beidzot manī viņš atrada vislielāko mīlu, tas ir, mīlu pret sievieti. Ar mani viņš aizmirsa savu mīlestību pret tēvu un mīlestību pret mīlestības pārpilno Kristu.

Viņš solīja manam tēvam par mani seši simti dolāru. Tā nebija liela summa, jo manas kājas nebija padarītas mazas. Bet es esmu pa pusei kanakiete. Es paziņoju, ka neesmu verdzene un nepieļaušu, ka mani pārdod vīrietim. Mana skolotāja koledžā bija vecmeita, haole, viņa arvien sacīja, ka sievietes mīla nav samaksājama, ka to nevar pārdot par naudu. Varbūt tāpēc viņa arī palika vecmeita. Viņa bija neglīta un neatrada sev vīru. Mana māte apgalvoja, ka kanakiešu paradums nav pārdot meitas. Kanaki tās atdod par mīlu, un viņa bija ar mieru ievērot Jap Ten- Šina lūgumu, ja tas sarīko daudz lielu un greznu dziru. Mans tēvs, kā jau teicu, bija liberāls cilvēks. Viņš prasīja, vai gribu Jap Ten-Šinu par viru. Es atbildēju: jā; un pati pēc savas gribas aizgāju pie viņa. Tas bija viņš, ko nospēra zirgs, bet līdz tam viņš bija lielisks vīrs.

Kas attiecas uz jums, A Kim, tad es jūs vienmēr mīlēšu un cienīšu, un kādā jaukā dienā, kad jums vairs nevajadzēs ņemt mani aiz auss, es apprecēšu jūs, ieradīšos šeit un uz visiem laikiem palikšu kopā ar jums, bet jūs kļūsit vislaimīgākais pakē visā Havajā, jo man jau ir bijuši divi vīri, esmu mācījusies koledžā un esmu ļoti labi apguvusi mākslu darīt vīrus laimīgus. Bet tas būs tad, kad jūsu māte jūs vairs nesitīs. Misis Cang Ljusi apgalvo, ka viņa sit jūs ļoti stipri.

—   Jā, — A Kims apliecināja. — Paskatieties! — Viņš atmeta plato piedurkni, atsegdams līdz elkonim gludās, apaļās rokas. Tās bija pārklātas zilumiem, kas liecināja par bieži saņemtiem un spēcīgiem sitieniem. — Bet viņa ne reizi nav mani piespiedusi raudāt, — A Kims pasteidzās piebilst. — Ne reizi, pat tad ne, kad es vēl biju mazs zens.

—   To pašu saka arī misis Cang Ljusi, — Li Faa teica. —- Viņa stāsta, ka jūsu cienītā māmiņa viņai bieži žēlojusies, ka tai ne reizi neesot izdevies piespiest jūs raudāt.

Pārdevēja brīdinošais svilpiens atskanēja par vēlu. Tai Fu, ienākusi pa otru pusi, nostājās viņiem iepretī dzīvokļa durvīs. A Kims vēl nekad nebija redzējis mātei tik bargas acis. Nepiegriezdama vērību Li Faa, viņa sāka kliegt:

—   Nu tagad tu man dancosi! Es tevi tā sitīšu, līdz asaras pašas no sevis tev līs no acīm.

—  Tad iesim kādā tālākā istabā, cienīto māmuliņ, — A Kims ieteica. — Aiztaisīsim logus un durvis, un tur jūs varēsit mani sist.

—  Nē! Es tevi sitīšu tepat, visas pasaules priekšā un šīs nekaunīgās sievietes priekšā, kas gatavojas ņemt tevi aiz auss un tādus zaimus sauc par laulību. Palieciet, nekauņa!

~ Es jau tāpat biju nodomājusi palikt, — Li Faa atbildēja, pārlaidusi pārdevējiem iznīcinošu skatu. — Un redzēsim, kas, nerunājot par policiju, uzdrošināsies aizdzīt mani no šejienes.

—   Jūs nekad nebūsit mana vedekla, — Tai Fu atcirta.

Li Faa apstiprinot pamāja ar galvu un piebilda:

—   Bet tomēr jūsu dēls būs mans trešais vīrs.

—   Jūs gribat teikt: kad es nomiršu, — sirmgalve iespiedzās.

—   Saule uzlec katru ritu, — Li Faa divdomīgi sacīja. — Esmu to novērojusi visu mūžu.

—   Jums ir četrdesmit gadu, un jūs valkājat korseti.

—   Bet es vēl nekrāsoju matus, tas nāks vēlāk, — Li Faa nesatricināmā mierā atbildēja. — Kas attiecas uz manu vecumu, jums taisnība. Kamehamehas dienā man būs četrdesmit viens gads. Četrdesmit gadus esmu redzējusi, kā uzlec saule. Mans tēvs nomira sirms. Pirms nāves viņš man teica, ka neredz nekādas starpības saules lēktā tagad un toreiz, kad bija vēl zēns. Zeme ir apaļa. Konfūcijs to nezināja, bet jūs to varat atrast katrā ģeogrāfijas mācības grāmatā. Zeme ir apaļa. Tā loku pēc loka griežas ap savu asi. Gadalaiki un dzīve griežas kopā ar to. Tas, kas ir tagad, jau ir bijis agrāk. Tas, kas bijis, būs atkal. Vienmēr par jaunu atgriežas labības un mango ražas novākšanas laiks, bet vīrieši un sievietes atdzimst savos bērnos. Sarkankrūtīši vij ligzdas, bet slokas pavasaros atlido no ziemeļiem. Katram pavasarim seko atkal cits pavasaris. Kokospalmas sniecas augšup, nes augļus un aiziet bojā. Bet to nekļūst m^zāk. Tie nav tikai mani vārdi. Daudz ko esmu dzirdējusi no sava tēva. Ķerieties pie darba, cienītā misis Tai Fu, un padauziet savu dēiu un manu nākamo trešo vīru! Bet es pasmiešos. Brīdinu jūs: es smiešos.

A Kims nolaidās uz ceļiem, lai mātei būtu ērtāk. Viņa apbēra to ar sitienu krusu, bet Li Faa smaidīja, iespurdzās un beidzot sāka skaļi smieties.

—   Stiprāk, stiprāk, cienītā misis Tai Fu! — viņa uzmudināja sirmgalvi starp divām smieklu lēkmēm.

Misis Tai Fu centās visiem spēkiem, bet spēku nebija daudz, un pēkšņi viņa pamanīja kaut ko tādu, ka aiz brīnumiem nūja izkrita viņai no rokām. A Kims raudāja. Pa viņa vaigiem plūda lielas asaras. Li Faa bija pārsteigta, tāpat arī pārdevēji, kas noskatījās. Visvairāk, patiesību sakot, bija pārsteigts pats A Kims, bet nekādi nevarēja savaldīties, un, lai gan sitieni bija aprimuši, viņš vēl arvien raudāja.

—   Kāpēc jūs raudājāt? — Li Faa viņam pēc tam bieži jautāja. — Tas bija tik muļķīgi.,. Viņa nevarēja sagādāt jums nekādas sāpes»

— Pagaidiet, līdz apprecēsimies, — A Kims vienmēr atbildēja. — Un tad, o, Mēness Lilija, es jums to pateikšu.

Reiz pēc diviem gadiem A Kims, ar saviem apmēriem vairāk nekā jebkad līdzinādamies arbūza sēkliņai, pārnāca mājās no ķīniešu tirdzniecības asociācijas un atrada savu māti gultā mirušu. Viņas piere izskatījās vēl zemāka un atpakaļ atsukātie mati vēl gludāki. Bet viņas grumbainajā sejā bija sastindzis sauss smaids. Dievi bija bijuši labvēlīgi. Viņa bija aizmigusi bez ciešanām.

A Kims pieprasīja pa tālruni vispirms Li Faa numuru, bet viņš neatrada Li Faa ātrāk, pirms nebija piezvanījis misis Cang Ljusi. Paziņojis jauno vēsti, viņš nolika kāzu dienu pēc desmitreiz īsāka laika, nekā to prasa senas ķīniešu paražas. Bet, ja ķīniešu laulību ceremonijā paredzēts kaut kas līdzīgs līgavas māsai, tad tieši šo lomu kāzās izpildīja misis Cang Ljusi.

—   Kāpēc, — Li Faa jautāja A Kimam, kad kāzu naktī viņi bija palikuši vieni, — kāpēc jūs sākāt raudāt toreiz, kad māte jūs veikalā sita? Tas bija tik muļķīgi. Viņa pat nesagādāja jums sāpes.

—   Tāpēc jau arī es raudāju, — A Kims atbildēja.

Li Faa nesapratnē paskatījās uz viņu.

—   Es raudāju, — viņš paskaidroja, — tāpēc, ka piepeši sapratu, ka mana piāte tuvojas galam. Viņas sitieni bija viegli, es tos nejutu. Un es raudāju, saprazdams, ka viņai vairs nav spēka sagādāt man sāpes. Lūk, kāpēc es raudāju, mans Rāmuma Zieds, mans Pilnīgais Miers, Tas bija vienīgais iemesls, kāpēc es raudāju.

KANAKU BANGOTNĒ

Tūristu dāmas, atdusēdamās lapotnes ēnā zem hau kokiem, kas nožogoja Moānas viesnīcas pludmali, noelsās vien, kad Lī Bārtons ar savu sievu Idu iznāca no peldu mājiņas. Un, kamēr tie abi soļoja viņām garām un tālāk lejup uz smilšaino liedagu, elsieni nespēja rimties. Ne jau Li Bārtona āriene viņas pavedināja uz pārsteiguma nopūtām. Tūristu dāmas nebija no tās sugas, kuras noelstos, tikai ieraudzījušas vīrieša augumu peldkostīmā, lai arī cik krāšņi veidotas šā auguma līnijas un muskuļi. Treneri un cilvēku skaistuma vērtētāji gan būtu aiz patikas ievilkusi elpu, aplūkojot viņa ārējo veidolu. Tomēr viņi nepūstu tā, kā to darīja sievietes, kuru nopūtas norādīja uz morālu sašutumu.

Ida Bārtona bija viņu sašutuma un nosodījuma cēlonis. Viņas no visas sirds to neieredzēja jau kopš pirmā acu uzmetiena. Pašas gan viņas domāja — jā, viņas dedzīgi centās sevi apmānīt —, ka sašutumu iesvēlis Idas peldkostīms. Tomēr jau Freids norādījis, ka gadījumos, kad skarti dzimumu jautājumi, daudzas personas visā nopietnībā sliecas vienu parādību dēvēt kādas citas vārdā un tad par šo pārdēvēto parādību stāvēt un krist tik kaismīgi, itin kā tā būtu pati īstenā.

Idas Bārtonas peldkostīms bija ļoti jauks, kādi jau nu sieviešu peldu apģērbi mēdz būt. Tas bija ļoti smalkas, melnas, grodas vilnas kostīms ar baltām apmalītēm, baltu jostu, augstu kakla segumu, īsām piedurknītēm un bruncī- šiem. Bruncīši bija īsi, bet stilbiem cieši apglaustās biksītes vēl īsākas. Taču turpat pludmalē tuvējā Airētāju kluba priekšā brida ūdenī vai nāca no tā ārā savas pārdesmit sievietes, neierosinādamas nevienu sašutuma nopūtu, kaut gan bija ģērbušās daudz izaicinošāk. Viņu vīriešu parauga peldtērpi, kuru apspīlētās biksītes un bruncīši bija tikpat īsi, apņēma ķermeni tikpat cieši, kamēr piedurkņu trūka pavisam — gluži kā vīriešu peldkostīmiem, pie tam

piedurkņu izgriezumi bija ļoti dziļi un plati, bet atsegtās paduses liecināja, ka valkātājas piemērojušās 1916. gadā modē nākušajam dekoltē.

Tātad vainojams nebija Idas Bārtonas peldu ģērbs, kaut gan sievietes sevi mānīja, pieņemdamas, ka tieši tas. Pirmkārt, teiksim, vaina bija viņas kājās vai arī, teiksim, pirmkārt visā viņas būtnē, viņas sievišķības maigumā un mirdzumā, kas apžilbināja skatītājas. Gan aristokrātiska vecava, gan nobriedusi matrona, gan jauna meitene, kuras saudzīgi aizsedza savus maigi apaļīgos muskuļus vai slēpa bālo siltumnīcas sejas krāsu hau koku lapotnes paēnā, visas acumirklī izjuta viņas izaicinājumu. Viņa bija tām drauds, viņas pārākums šķita kā aizvainojums šo sieviešu pašu izvēlētajā un dažreiz arī veiksmīgajā dzīves spēlē.

Tomēr to viņas neteica. Pat nepieļāva klusībā Šādu domu. Viņas uzskatīja, ka vainīgs esot peldkostīms, un tā arī stāstīja cita citai, nemaz neievērodamas tās pārdesmit sievietes, kas bija ģērbušās vēl pārdrošāk, toties nebija tik bīstami skaistas. Ja kāds spētu izkristalizēt šo sašutušo dāmu dvēselēs to, kas slēpās pašā pamatā Idas kostīma nosodījumam, izrādītos, ka tā ir sievišķīgi greizsirdīga doma: nevienai sievietei, kas ir tik skaista kā ši, nedrīkst ļaut izrādīt savu skaistumu. Tas nebija godīgi pret viņām. Kādas izredzes tad viņām palika iekarot sev vīriešus, ja priekšplānā izvirzījās tik bīstama sāncense?

Šīs dāmas pelna attaishojumu. Lūk, piemēram, Stenlijs Patersons teica savai sievai, kamēr viņi abi pēc peldes žāvējās smiltīs pie sīkās saldūdens urdziņas, kurai pāri brida Bārtoni, lai nokļūtu Airētāju kluba liedagā:

— Ak, dievs, tu visa skaistā un brīnumainā kungs, nu paskaties uz tiem! Mīļā, vai tu kaut vienai sievietei esi redzējusi šādas kājas! Paraugies, cik tās apaļīgas un cik tievas kļūst pie potītēm! Tās ir kā zēna kājas. Esmu redzējis spalvas svara cīkstoņus dodamies ringā — tiem bija tādas kājas. Un tomēr tās ir pilnīgi sievišķīgas kājas. Neviens visā pasaulē par to nešaubīsies. Kāds augšstilba līnijas velvējums priekšpusē! Un izlīdzināti samērīgais pilnīgums mugurpusē! Un kā šīs pretēji izliektās līnijas slaidi pievienojas celim, kas tiešām ir celis! Man taisni pirksti kņud. Kaut nu te bijis pie rokas kāds pi- ciņš māla!

—   Tas ir īsts sievietes celis, — sieva piebalsoja, ne mazāk aizrāvusies, jo arī viņa, tāpat kā vīrs, bija tēlniece. — Redzi, kā lokoties zem ādas darbojas stiegras. Celis ir tik labi veidots, un, par laimi, to neklāj tauku kārta. — Viņa apklusa, lai nopūstos, iedomādama pati savus ceļgalus. — Tik nevainojami skaists un tik glezns. Burvīgil Nu es reizi par visām reizēm redzu cilvēka miesas krāsņumu. Nezin kas viņa tāda varētu būt?

Stenlijs Patersons, nogrimis alksmīgā aplūkošanā, no Jauna atsāka savu partiju šinī slavinājuma korī:

—   Ievēro, ka viņai ceļu iekšpusē nav apaļīgo muskuļu izciļņu, kas tik daudzu sieviešu ceļiem liek izskatīties mezglainiem. Tās ir kā zēna kājas, stingras un drošas..,

—   Un jaukas sievietes kājas, tādas maigi apaļīgas, — viņa sieva trauca līdzsvarot. — Un parau, Stenlij! Paskaties, kā viņa soļojot balstās uz kāju pirkstu spilventiņiem! Sāds solis viņu dara vieglu kā gulbja pūku. Ik solis šķiet nedaudz paceļam viņu no zemes, un katrs nākamais liekas vēl mazliet augstāks, līdz rodas iespaids, ka viņa lido vai arī nupat, nupat pacelsies gaisā un aizlidos …

Tā sprieda Stenlijs Patersons un viņa sieva. Bet viņi bija mākslinieki, tālab viņu acis atšķīrās no tām cilvēk- acu baterijām, zem 'kuru apšaudes vajadzēja iet Idai Bārtonai un kuras bija sagrupējušās uz Airētāju kluba lanai un hau koku ēnā tuvējā kaimiņu pludmalē. Lielākā tiesa Airētāju kluba publikas bija nevis iebraucēji tūristi, bet gan kluba biedri un senie Havajas iemītnieki. Bet pat šīs veclaiku sievietes noelsās.

—   Tas nu patiesi ir piedauzīgi, — Henlijam Blekam teica viņa sieva, gadus četrdesmit piecus veca pilnmie- sīga matrona, kas, dzimusi Havaju salās, par Ostendi pat ne dzirdējusi nebija.

Henlijs Bleks ar kritiski iznīcinošu skatienu aplūkoja sievas līdz nejēdzībai bezveidīgo un plumpīgo Jaunangli- jas peldtērpu, kas šķita atlicis no pirmsledus laikmeta. Viņi bija precējušies jau pietiekami ilgus gadus, tādēļ vīrs uzdrošinājās izteikt savu spriedumu bez kādas kautrēšanās:

—   Blakus tās svešās sievietes peldkostīmam tieši tavējais rādās nepieklājīgs. Tu izskaties kā kaunīgs radījums, kas ar apģērba ķēmīgumu lūko slēpt kādu slepenu kroplību.

—   Viņa nes savu ķermeni kā spāņu dejotāja, — misis Patersona sacīja vīram, jo arī tie abi bija pārbriduši pāri urdziņai, lai neizlaistu no acīm skaisto ainu.

—   Dieva vārds, nudien tā, — Stenlijs Patersons pievienojās. — Viņa man atgādina Estrellitu. Torss pietiekami nosliekts uz priekšu, viducis slaids, vēders nav pārāk ierauts, un muskuji tam kā zēnam bokserim — tie droši sargā vēderu pret sitieniem. Muskuļiem tādiem arī jābūt, lai viņa varētu tā nest savu augumu un tā izba- lansēt muguras muskulatūru. Ievēro šo muskuļu izliekumu mugurā! Nu gluži kā Estrellitai,

—   Cik gara viņa būs, kā tu domā? — sieva iejautājās.

—   Grūti noteikt, — vīrs vērtēdams atbildēja. — Iespējams, ka viņa ir piecas pēdas vienu collu, bet varbūt arī piecas pēdas un trīs vai četras collas gara. Maldina viņas gaita, tieši tāda, kā tu attēloji, — gandrīz vai lidošana.

—  Jā, kā tad, — misis Patersona pievienojās. — Aiz enerģijas pārpilnības viņa, šķiet, visu laiku turas uz pirkstgaliem un nemitīgi ceļas arvien augstāk,

Stenlijs Patersons brīdi apsvēra.

—   Tā vien būs, — viņš izlēma. — Viņa tiešām ir neliela auguma. Bez kurpēm mērījot, es dotu tai piecas pēdas divas collas. Un svars, manuprāt, nebūs lielāks par simt desmit vai simt astoņām mārciņām — nu, visaugstākais, simt piecpadsmit.

—   Nekādā ziņā viņa nesver simt desmit, — sieva pārliecināti paziņoja.

—   Un, ja viņa būs apģērbusies, vēl pievienojot šo iznesību (ko veido viņas dzīvīgums un gribasspēks), varu derēt, neviens viņu nesauks par maza auguma sievieti.

—   Es zinu gan šo tipu. — Sieva pameta ar galvu. — Satiec tādu kaut kur cilvēkos, un tev rodas sajūta, ka viņa, ja arī nav izteikti gara sieviete, tomēr sniedzas krietni pāri vidusmēram. Un tālāk — vecums?

—   Šai ziņā nu tev vairāk sapratnes, — viņš at- vairījās.

—   Viņai var būt divdesmit pieci, var būt arī trīsdesmit astoņi,,.

Bet Stenlijs Patersons pavisam nepieklājīgā veidā bija piemirsis klausīties.

—   Ne jau tikai viņas kājas vien, — tas sajūsmināts izsaucās. — Visa viņa! Nu paskaties uz šo glezni veidoto

rokas dilbu! Un cik lieliskā lokā tas pāriet uz plecu. Un bicepss! Tas taču ir dzīvs. Saderu, ka viņa spēj to savilkt ietekmīgā muskuļu kamolā ..,

Neviena sieviete — un vismazāk tāda kā Ida Bārtona — nevarēja palikt neziņā par efektu, kādu viņas parādīšanās izraisījusi gar visu Vaikiki liedagu. Tomēr Ida nebija tik sīki iedomīga, lai justos aplaimota, gluži otrādi — tas viņu kaitināja.

—   Tīrās kaķenes! — Ida Bārtona smiedamās teica vīram. — Un padomā vien, ka es taču šepat esmu dzimusi — gandrīz pirms trešdaļas gadsimta! Bet toreiz sievietes vēl nebija tik nejaukas. Varbūt tāpēc, ka toreiz te vēl nebraukāja neviens tūrists. Ak dieniņ, Lī, es taču mācījos peldēt tieši šeit, šinī pludmalē pret Airētāju klubu. Brīvdienās, tāpat sestdienās un svētdienās mēs abi ar tētiņu mēdzām braukt uz šejieni un ierīkojām tādu kā apmetni stiebru būdā, kas atradās tieši tajā vietā, kur tagad Airētāju kluba dāmas izsniedz tēju. Un simtkāji no būdas jumta krita mums virsū, kad gulējām, un visi mēs ēdām poi un opihi, un jēlas aku (zivju suga), un gandrīz neko nevilkām mugurā, kad gājām peldēties vai tinteszivis ķert, un uz pilsētu nemaz nebija kārtīga ceļa. Atceros vēl lielo lietusgāžu periodus, tad ceļš bija tā pārplūdis, ka mums vajadzēja braukt prom ar laivām un tad pāri rifam iebraukt pilsētā caur Honolulu ostu.

—   Atminos gan, — Lī Bārtons atsaucās, — tas ir bijis tieši tajā laikā, kad es, tāds pusaudzis vēl, ierados šeit kādas nedēļas padzīvot — mēs toreiz klaidojām apkārt. Es droši vien tai laikā būšu saticis tevi šeit pludmalē —- tu, jādomā, biji viens no tiem bērneļiem, kas te šaudījās pa ūdeni kā zivteles. Apžēlojies, visas sievietes šeit toreiz jāja, sēdēdamas šķērsām seglos, un vēl ilgs laiks pagāja, pirms pārējā sieviešu pasaule bija pāraugusi šo aizspriedumu par nekautrību un arī atrada par iespējamu sēdēt zirgā jāteniski. Es pats tolaik šajā piekrastē mācījos peldēt. Iespējams, ka mēs abi tajos pašos viļņos esam mēģinājuši vizināties uz bangām vai arī es varbūt kādreiz iešļācu tev mutē riekšavu ūdens, par ko tu atmaksāji, parādīdama man mēli…

Lī Bārtonu iztraucēja labi dzirdams sašutuma elsiens, ko izdvesa kāds vecmeitīgs sievišķis, turpat netālu sauļodamies un neveikli šļaucīdamies pa smiltīm peldkostīmā, kas bija līdz riebīgumam neglīts, un viņš ievēroja, ka sieva nevilšus gandrīz manāmi saslienas.

— Es tikai pasmaidu, man tas patīk, — viņš teica. — Tas tavus mazos, drosmīgos pleciņus saceļ vēl drosmi- gāk. Varbūt tas dara tevi mazliet kautrīgu, bet tai pašā laikā arī muļķīgi pašpārliecinātu.

Jo, redzat, jau iepriekš varu darīt zināmu, ka Lī Bār- tons bija pārcilvēks, bet Ida Bārtona — pārcilvēciska sieviete, vismaz viņi bija personības, ko šādi mēdz apzīmēt zaļknābji grāmatu recenzenti, gan sieviešu, gan vīriešu dzimuma plānā galdiņa urbēji un sholastiski bālasinīgi kritiķi, kuri, raudzīdamies pāri savas pliekanās dzīvītes vienmuļībai, nav spējīgi saskatīt nevienu lielisku cilvēkbērnu, ja tas pārsniedz viņu apvārsni. Šie pliekanie ļautiņi, mirušās pagājības atbalsis, kas paši sevi uzbāzīgi izraudzījuši par mantijas šlepes nesējiem tagadnei un nākotnei, šie citu vietā dzīvojošie surogātu baudītāji, kas nespēj izjust tiešamību, līdzīgi einuhiem, apgalvo — tālab ka viņu pašu būtība, viņu vide un viņu miesas slābā iekai- rināmība ir tikai pelēcīgi viduvēja, — ka neviens vīrietis, neviena sieviete nespējot pacelties pāri pelēcīgai viduvējībai.

Tā kā viņos pašos lieliskuma nav, viņi noliedz lieliskumu visā cilvēcē; būdami pārāk bailulīgi aušībām un trakulībām, viņi turas pie ieskata, ka aušības un trakulības jau sensenis izbeigušās, pats vēlākais — vismaz viduslaikos; tā -kā viņi paši līpinās līdzīgi sīkām svecītēm, viņu vārgās acis apžilbst un kļūst aklas citu dvēseļu ugunsgrēku liesmojumā, kas atblāzmo viņu debesīs. Spēka viņiem nav vairāk kā pigmejiem, tālab citos viņi nespēj aptvert spēku, kas lielāks nekā pašiem. Senās dienās esot dzīvojuši milži, tomēr viņu sapelējušās grāmatas viņiem stāsta, ka milži sen jau izzuduši un no tiem atlikuši vienīgi kauli. Kas nekad nav redzējis kalnus, tam kalni arī neeksistē.

Paši mitinādamies sava mūžam omulīgā pīļu dīķa dūņās, tie apgalvo, ka neviena būtne ar spožu skatienu un starojošu ārieni nav iespējama ārpus pasaku grāmatām, veciem nostāstiem un seniem ticējumiem. Nekad viņi nav redzējuši zvaigznes, tālab noliedz tās. Nekad viņi nav skatījuši spožos ceļus un mirstīgos, kas soļo pa tiem, tālab viņi pieņem, ka nav ne šādu spožu ceļu, ne arī stariem vainagotu mirstīgo, kas staigā šos spožos ceļus. Uzskatīdami savu acu sīkos redzoklīšus par visuma centru, viņi visumu spēj iedomāties tikai savos jēdzienos, un pēc sa-, vām kārnajām personībiņām viņi gatavo nožēlojamus mērkokus, ar kuriem mērīt starojošās dvēselos, sacīdami: «Tik lielas ir visas dvēseles un ne vairāk; nav iespējams, ka pastāvētu diženākas dvēseles nekā mums, un mūsu dievi gan zina, ka mēs esam diženi veidoti.»

Tomēr visi vai gandrīz visi liedagā piedeva Idai Bār- tonai kā viņas peldkostīmu, tā arī ķermeņa formas, kad viņa ielēca ūdenī. Plaukstas pieskāriens vīra plecam, uzlūgums un izaicinājums viņas smaidošajā sejā, un abi tie kā viens paskrēja kādus sešus soļus un kā viens nolēca no valgi blīvajām krastmalas smiltīm, ķermeņiem gaisā aprakstot lēzenu loku, pirms tie skāra ūdeni.

Vaikiki piekrastē ir divas bangotnes: lielā, krēpjainā vīriešu bangotnē, kas rēc tālu viņpus lēkšanas torņa, uri mazāka, mīlīgāka — wahine jeb sieviešu bangotnē, kuras viļņi plīst pie paša krasta. Šeit vēl ir ļoti sekls, te var brist simtiem un atkal simtiem pēdu, līdz sasniedz dziļumu. Tomēr, ja ārējā bangotnē viļņo spēcīgi, arī wahine bangotnē var plīst trīs četru pēdu augstumā, tā ka pašā piekrastē cietā smilšu pamatne var atrasties gan trīs pēdas, gan arī trīs collas zem virsējo putu jūkļa. Nirt no krasta šajos viļņos, uzlidojot gaisā pēc strauja ieskrējiena, lidojumā pagriežoties tā, lai kājas atrastos augšā, un tādā veidā ieslīdēt ūdenī ar galvu pa priekšu — tur vajag lieliski pazīt viļņus un prast noteikt to bangojumu atstarpes, kā arī nepieciešama trenēta ķermeņa veiklība, lai mestos šādā nepastāvīgā dziļumā, šķeļot ūdeni ar skaistu un bezbailīgu lēcienu uz galvas, pie tam nonirstot vienlaikus jāmanās pielāgoties piekrastes seklumam.

Tas ir jauks, skaists un pārgalvīgs paņēmiens, ko nevar iemācīties vienā dienā — ko nevar iemācīties nemaz, ja negrib izbaudīt dažu labu krietnu triecienu pret jūras dibenu, vienu otru reizi tikai par mata tiesu paglābjoties no sadauzīta galvaskausa vai lauzta spranda. Šeit, šinī pašā vietā, kur abi Bārtoni tik skaisti ienira, pirms divām dienām kāds Stenfordas treka atlēts bija lauzis kaklu. Viņš bija kļūdījies, aprēķinādams wahine bangotnes viļņu celšanās un plakšanas starplaiku,

—   Nu jā, profesionāle. — Henlija Bleķa kundze nosmī- nēja pret savu vīru, redzēdama Idas Bārtonas izveicību.

—   Jādomā, kāda varietē dejotāja, — bija viens no dau« dziem līdzīgiem vērtējumiem, kādus ēnā sēdošās sievietes atkal un atkal pašapmierināti papauda cita citai, jo šādā pašapmānā tīri kā burvju līdzeklī atrada lielu gandarījumu, apzinoties mantīguma un sabiedriskā stāvokļa atšķirību starp sievieti, kam jāstrādā iztikas pēc, un viņām pašām, kas nestrādāja iztikas pēc.

Šinī dienā Vaikiki piekraste bangoja spēcīgi. Wahine bangotnē bija pietiekami trakulīga pat labiem peldētājiem. Bet tālāk ārpusē, kanaku jeb vīriešu bangotnē, nerādījās neviens. Ne jau tāpēc, ka tie desmiti jauno bangu jātnieku, kas tagad dīki slaistījās pa liedagu, nebūtu spējīgi vai pat baidītos doties turp, — vienkārši tāpēc, ka pat viņu vislielākās airu laivas apgāztos, bet bangu braucamie dēļi pārmestu kūleni, jo pērkonīgi rēcošie viļņi pārāk mežonīgi slējās pret debesīm un atkal gāzās lejup. Paši viņi — vismaz lielākā tiesa — gan spētu izpeldēt, jo cilvēks var peldēt cauri plīstošiem viļņiem, kam pāri tikt nav pa spēkam ne laiviņām, ne bangu braucamiem dēļiem; bet slīdēt pa viļņu virsmām, putu apšalktiem, stāvēt visā augumā virs bangu mugurām, lai auļojoša zirga ātrumā trauktos uz krastu, — lūk, tieši šī jau bija iemīļotā izprieca, kuras dēļ vini vispār braukuši no Honolulu uz Vaikiki.

Devītā numura glabšanas laiviņas kapteinis, pats likumīgs Airētāju kluba biedrs un apbalvots ar daudzām medaļām garo distanču peldējumos, nebija pamanījis Bār- tonus ielecam ūdenī un pirmo reizi ieraudzīja tos jau viņpus pēdējās drošības virves, pie kuras turējās vesela peldētāju virtene. Kopš tā brīža, stāvēdams novērošanai izdevīgajā otrā stāva lanai, viņš tos vairs neizlaida no acīm. Kad tie neapstādamies traucās tālāk garām tērauda karkasu lēkšanas tornim, kurā patlaban izklaidējās tikai daži visprasmīgākie nirēji, viņš īgni noņurdēja pie sevis: «Nolāpītie malahini»

Vārds malahini nozīmē jaunpienācēju, mīkstpēdiņu; un, kaut arī viņu peldēšanas paņēmieni nenoliedzami bija skaisti, kapteinis zināja, ka neviens cits kā tikai malahini uzdrošinātos laisties iekšā brāzmainajā kanāla straumē aiz lēkšanas torņa. Tālab arī devītās laiviņas kapteinis bija tik saīdzis. Viņš nokāpa liedagā un, bilzdams klusu vārdiņu gan še, gan tur, tā pa vienam vien salasījis visspējīgāko bangu pārvarētāju komandu, atkal atgriezās uz lanai ar talskati rokā. Pavisam neuzkrītoši šī komanda, skaitā seši airētāji, atvilka devīto numuru ūdens malā, pārlūkoja, vai airi un viss pārējais sagatavots steidzamai izbraukšanai, un tad bezrūpīgi sagula smiltīs ap laivu. Viņu pienākums bija stingri uzmanīties, lai neviens nenojaustu, ka gatavojas kam nopietnam, kaut gan viņi arvien zagšus pameta pa skatienam augšup uz savu kapteini, kas sasprindzināti vērās tālskatī.

Kanāla gultni bija veidojusi saldūdens strāva. Koraļļi nevar dzīvot saldūdenī. Bet straujumu kanāla tecei pie- šķīra_milzīgo bangotnes viļņu brāztnojums pret krastu. Nespēdami noturēties liedagā, kur uzšļākuši, un netikdami atpakaļ, jo pretī tiem nemitīgi gāzās pret krastu traucošā kanaku bangotnē, iesprostotie ūdens vāli atrada izeju jūrā gan pa šo kanāla gultni, gan arī zemūdens strāvu veidā pa jūras dibenu zem plīseņiem. Arī pašā kanālā plīsa lieli viļņi, tomēr ne gluži tik spēcīgi un ar tādu baigu varenību kā pa labi un pa kreisi no tā. Tālab arī laiviņa vai īpaši izveicīgs peldētājs varēja uzdrošināties doties šajā kanālā. Tomēr šim peldētājam tad arī vajadzēja būt spēcīgam, lai varētu veiksmīgi lauzties pretī ūdens brāzmām. Tāpēc devītās laiviņas kapteinis neat- slābināja vērību un nemitējās paklusām lādēt malahini, būdams netīkamajā pārliecībā, ka šie abi malahini piespiedīšot viņu laist devīto numuru jūrā un doties tiem pakaļ, kad būšot atskārtuši, ka straume ir pārāk spēcīga, lai peldētu tai pretī. Ja pašam gadījies iekulties tādā klizmā, viņš būtu griezies vairāk pa kreisi, uz Dimanta Galvas pusi, un tādējādi nokļuvis kanaku bangotnes pret krastu vērstajā plūdumā. Bet tāpēc jau tas arī bija viņš, divdesmit divus gadus vecs bronzas krāsas Herkuless, visblondākais gaišmatis, kādu vien subtropu saule jebkad nodedzinājusi mahagonija brūnumā; viņa ķermenis, auguma līnijas un muskulatūra stipri atgādināja hercoga Kaha- namoku lielisko ķermeni. Simt jardu peldējumā pasaules čempions vienmēr uzvarēja viņu, bet vairāku jūdžu distancē viņš spēja šim čempionam appeldēt riņķī un apkārt.

Neviens no ļaužu simtiem visā piekrastē, ja neskaita šo kapteini un viņa komandu, nezināja, ka Bārtoni aizpeldējuši garām lēkšanas tornim. Visi, kas bija vērojuši vlqiis

aizpeldam, pats par sevi saprotams, domāja, ka viņi piebiedrojušies pārējiem tur uz torņa.

Kapteinis pēkšņi uzlēca uz lanai margām, ar vienu roku turēdamies pie pīlāra, un atkal vērsa tālskati pret abiem galvu plankumiņiem. Viņa aizdomas apstiprinājās. Sie abi dulnie bija nogriezušies no kanāla pretī Dimanta Galvai un nu atradās kanaku bangotnes jūras pusē. Vēl trakāk, kamēr viņš raudzījās, tie jau gatavojās doties malup tieši kanaku bangotnei cauri.

Kapteinis aši pameta skatienu lejup uz laivu, bet, kamēr viņš vēl skatījās un kamēr šķietami laiskie apkalpes locekļi gausi slējās kājās un ieņēma savas vietas pie laiviņas, lai tūdaļ varētu dzīt to ūdenī, viņš izšķīrās. Pirms laiviņa paspētu nokļūt līdz kanālam, šim vīrietim un sievietei jau būtu beigas. Un, ja arī pieņemtu, ka tā vēl pagūtu viņus sasniegt, tajā mirklī, kad laiviņa laistos iekšā kanaku bangotnē, tā tūdaļ apgāztos, un tad pat viņu visstiprākajam peldētājam būtu gaužām vājas izredzes izglābt cilvēku, kuru krēpjaino viļņu triecieni saberž druskās, dauzot pret jūras dibenu.

Kapteinis redzēja pirmo kanaku vilni, kas pats gan bija liels, bet saviem brāļiem līdzās šķita sīciņš, no jūras puses izslienamies aiz abiem peldošajiem punktiņiem. Tad viņš redzēja tos pārejam kraulā — abus līdzās, ar sejām lejup, visā garumā izstiepušos virs līmeņa, kamēr kājas vērpās kā propelleri un rokas kūla ūdeni straujos pārmaiņu vēzienos, palielinot ātrumu, lai tuvinātos tā viļņa ātrumam, kurš dzinās tiem pakaļ; tad, tajā mirklī, kad vilnis tos sasniegs, viņi paši varētu kļūt par tā sastāvdaļu un slīdēt tam līdzi, nevis palikt aizmugurē. Tādā veidā, ja viņiem netrūktu aukstasinīgas izveicības, lai, visā garumā izstiepušies, vizinātos uz pašas viļņa kores, nevis ļautu sevi pasviest un sagriezt grīstē vai arī kūleniski notriekt līdz pašam dibenam, viņi varētu drāzties uz krasta pusi, nemaz neizlietodami savu enerģiju, — viņus nestu vilnis, ar kuru viņi tagad būtu sakļāvušies.

Un viņi izdarīja to! «Tie tik ir peldētāji!» devītās lai- • viņas kapteinis bija spiests klusībā atzīt. Viņš aizrautīgi turpināja vērošanu. Vislabākie peldētāji spēj noturēt šādu vilni vairāku simtu pēdu lielā gabalā. Bet vai šie spēs? Ja viņi to spēs, tad būs veikuši trešo daļu ceļa cauri briesmām, kādas paši izaicinājuši. Tomēr, kā jau to varēja sagaidīt, sievietei kļūmējās pirmajai, jo viņas ķermenis nesedza tik plašu līmeņa virsmu kā viņas vīra augums. Pēc pēdām septiņdesmit vilnis to apraka un norāva lejā, paslēpdams skatienam aiz ūdeņu masām, kādas slēja tai pāri. Vīrs tai sekoja, un tad abi atkal parādījās, peldēdami aiz viļņa, ko bija pazaudējuši.

Nākamo vilni kapteinis ieraudzīja pirmais. — N<u, ja viņi mēģinās pabraukties uz tā, tad ar labu nakti, — viņš noņurdēja, jo zināja, ka dzīvs nepaliks neviens peldētājs, kas lūkos uz tāda pajāties. Pats gan vēl bez krēpju vainaga — tas toties bija visu krēpjaino ciltstēvs; kādu jūdzi garš — tas izcēlās tālu viņpus tās vietas, kur mēdza rasties pārējie, sliedams savu vareno stāvu arvien augstāk un augstāk, aizsegdams visu apvārsni, izvērsdamies par īstu milzeni savu biedru vidū, līdz tā galotne, gatavodamās šķīst, sāka mesties plānāka un veidot putu kori.

Tomēr bija acīm redzams, ka abi peldētāji labi pazīst lielās bangas. Viņi pat nelūkoja mesties ātruma sacīkstē, kad vilnis tuvojās. Kapteinis klusībā izteica tiem atzinību, redzēdams tos pavēršamies ar sejām pretī vilnim un sagaidām to. Visā piekrastē viņš vienīgais skatīja šo ainu, tik brīnum skaidru un dzīvīgu tālskata palielinājumā. Viļņa siena tiešām bija īsta siena, kā kalns tā slējās un kāpa arvien vēl augstāk-, pašā galotnē kļūdama tik plāna, ka cauri tai blāzmoja saulrieta krāsas visos to zaļganajos un zilganajos toņos. Viņa acu priekšā zaļums jau vērtās blāvā zaļganumā, līdz kļuva zils. Bet tas bija zils dārgakmens, ko cauri vizošā saules mirga piekaisīja ar neskaitāmām sārtu un zeltainu liesmiņu dzirkstītēm. Šī krāsu orģija viļņoja lejup un augšup līdz pat tikko dīgstošā putu cekula bārkstīm un augtin auga spožumā, pēdīgi uzkūsādaina žilbinoši daudzveidīgos caurspīdīgas varavīksnes mutuļos.

Pret bangas fonu vīrieša un sievietes galvas izskatījās kā divi niecīgi puteklīši. Puteklīši tie arī bija — dzīvi puteklīši, kas nebaidījās no aklajiem elementu spēkiem, drosmīgi mezdamies sadursmē ar jūras titāniskajām brāzmām. Ja šāds viļņu virsaitis, kas patlaban rēgojās tieši virs viņu galvām, ar visu svaru sabruktu viņiem pāri, tas spētu sadauzīt vīrieti līdz nesamaņai vai sadragāt sievietes trauslos kaulus. Devītās laiviņas kapteinis nemaz neapjauta, ka aizturējis elpu. Vīrietim viņš neveltīja vērību. Tikai sievieti viņš redzēja. Ja viņa zaudēs galvu vai drosmi vai arī tikai uz vienu vienīgu mirklīti izdarīs ne* pareizu kustību, šā milzeņa trieciens raus viņu līdzi simtiem pēdu un pēdīgi nosviedīs sakropļotu, bezpalīdzīgu, ar aizsistu elpu, lai tad sašķaidītu pret koraļļu pamatni un ar zemūdens atplūdu straumi aizskalotu jūrā par maltīti zivju haizivīm, kas ir pārāk gļēvas, lai uzdrīkstētos nogaršot cilvēku, kamēr tas dzīvs.

Kālab viņi nenonirst dziļumā, kamēr laika vēl diezgan, kapteinis prātoja, bet nogaida, līdz pēdējais drošības mirklis sakritīs ar pirmo briesmu mirkli? Viņš redzēja sievieti pagriežam galvu pret pavadoni un iesmejamies, un tas atbildēdams pavērsa arī savējo. Kamēr viņi slīdēja pa viļņa nogāzi augšup, krēpjainā kore, kas pārkaru slīga virs viņiem dzeltenīgi balta un saputodamās rožaini zeltaina, izsvaidīja dārgakmeņu šļakatas. Vieglā pasāta vēsmiņa no krasta raustīja nost vainaga bārkstis un pūta tās gan atpakaļ, gan jardiem augstu gaisā. Sinī momentā abi, turēdamies līdztekus, bet sešas pēdas viens no otra, ienira tieši zem pārslrgstošās galotnes, kas patlaban haotiskā gāzmā sāka šķīst lejup. Kā kukainīši ieslīd starp krāšņas milzu orhidejas ziedlapu kruzuļiem, tā viņi izzuda, kad viļņa kore ar putu vainagu, ar šļakatām un dārgakmeņu šaltīm daudzu tonnu svarā dārdēdama un krākdama nogāzās tieši tajā vietā, no kurienes viņi mirklīti iepriekš bija izgaisuši, — bet tur viņu vairs nebija.

Beidzot viņi, izpeldējuši vilnim cauri, atkal parādījās tam aizmugurē, turēdamies līdztekus, bet vēl arvien sešas pēdas atstatu un vienmērīgiem vēzieniem peldēdami uz krasta pusi, līdz nākamais vilnis aus viņiem pavizināties uz savas muguras vai arī vajadzēs stāties tam pretī un urbties cauri. Devītās laiviņas kapteinis par atlaišanas zīmi pamāja saviem ļaudīm ar roku un atsēdās uz lanai margām, juzdamies mazliet pieguris, tomēr vēl arvien tālskatī vērodams peldētājus.

— Lai nu tie būtu kas būdami, — kapteinis nomurmināja, — malahini tie nav. Vienkārši nav iespējams, ka tie būtu malahini«

Ne jau katru dienu — īstenībā ļoti retās dienās Vaikiki bangotnē ir tik augsta; bet dienās, kas sekoja šai, Ida un Lī Bārtoni, kuri arvien izraisīja ārkārtīgu ievērību kā liedagā, tā arī ūdenī, nemitējās kveldināt nenovīdīgu interesi tūristu dāmu krūtīs, bet Airētāju kluba kapteiņi ne* likās vairs par tiem ne zinis, kad tie izpeldēja jūrā. Viņi gan bieži novēroja, kā šis pāris aizpeld, izzuzdams zilās tālēs, un viņi — kā nu gadījās — redzēja vai arī neredzēja tos atgriežamies pēc vairākām stundām. Galvenais — kapteiņi nemaz neraizējās par viņu atgriešanos, jo zināja, ka viņi atgriezīsies.

Iemesls tas, ka viņi nebija malahini. Viņi bija šejienieši. Citiem vārdiem jeb, pareizāk, piemērotajā salinieku vārdā viņi bija kamaaina. Kamaaina — kā vīrieši, tā sievietes ap gadiem četrdesmit — atcerējās Lī Bārtonu no savām bērnības dienām, kad viņš no visas tiesas vēl bija malahini, kaut gan no pašiem jaunākajiem. Kopš tā laika, daudzkārt uzturēdamies te ilgstoši, viņš pamazām bija izpelnījies kamaaina godu.

Kas attiecas uz Idu Bārtonu, tad jaunās kundzes viņas vecumā (klusībā gudrodamas, kā gan viņa prot saglabāt savu figūru) mēdza steigties viņai pretī ar apkampieniem un sirsnīgiem havajiešu skūpstiem. Vecmāmuļām katrā ziņā vajadzēja aicināt viņu uz tēju un atmiņu risināšanu vecajos dārzos, -kas apņēma pusaizmirstas mājas, kuras tūristi nekad nedabū redzēt. Nepilnu nedēļu pēc Idas ierašanās sirmā karaliene Liliuokalani esot atsūtījusi tai pakaļ un pārmetuši nevērību pret viņu. Un sirmgalvji uz vēsām, smaržainām lanai ar bezzobu mutēm dudināja viņai nostāstus par viņas vectētiņu kapteini Viltonu, kurš gan dzīvojis jau pirms šiem, bet kura trakulīgās un pārgalvīgās dēkas un asprātības, ko šiem pauduši šo tēvi, vecie ar patiku mēdza pieminēt, — par vectēti kapteini Viltonu jeb Deividu Viltonu, jeb «Izdarīgo», kā šo tālo dienu havajieši viņu bija mīlīgi iedēvējuši. Izdarīgais bija kādreizējais Ziemeļrietumu tirgonis, bezdievīgais, klaidonīgais kapteinis bez kuģa un avarējušais skiperis, kurš bija stāvējis Kailua krastā un laipni saņēmis pašus pirmos misionārus, kas 1820. gadā izkāpa no brigas «Tadeušs», un kurš dažus gadus vēlāk skandalozi apprecējies, aizbēgdams ar kāda misionāra meitu, tad apmeties uz mierīgu dzīvi, ilgi un centīgi kalpodams karalim Kamehameham un viņa pēcniekiem valsts kases pārziņa un muitas priekšnieka amatā un darbodamies arī par starpnieku un strīdu izšķīrēju starp misionāriem, no vienas puses, un bīčko- meru pūli, tirgotāju pūli un visdažādāko noslāņojumu havajiešu virsaišiem, no otras puses,

Arī Lī Bārtonu nepameta novārtā. Pastarpām neskaitāmajām pusdienām un lenčiem, luau (havajiešu dzīrēm) un poi maltītēm, peldēšanās izbraukumiem un deju vakariem, uz kuriem sirsnīgā aloha (mīlestībā) ielūdza viņus abus, uz Lī Bārtona laiku un labvēlību pretendēja brašo jaunekļu bars no senajām Kohalas dienām, — tie pēdīgi bija dabūjuši atskārst, ka tiem ir arī gremojamie orgāni un dažādas citādas iekšķīgas funkcijas, un nu tie bija iekārtojušies uz tādu kā mierīgu dzīvi, trakuļoja mazāk, toties daudz spēlēja bridžu un bieži gāja uz beisbola spēlēm. Tādā pašā noskaņojumā atradās arī vecvecais pokera spēlmaņu pulciņš no Lī Bārtona jaunības dienām; tagad viņi spēlēja uz mērenākām likmēm un ievēroja robežas, dzēra pie tam minerālūdeņus un apelsīnu sulu, bet pēdējo spēles partiju nekad neievilcināja ilgāk par pusnakti.

Parādījās viesību trokšņa apšalkotais Sonnijs Grandi- sons. Havajā dzimusi havajiešu slavenība, kurš, kaut gan ļoti jauns — tikai četrdesmit vienu gadu vecs, jau bija paguvis atraidīt tam piedāvāto Havaju salu gubernatora amatu. Viņš, kā izrādījās, pirms ceturtdaļgadsimta bija grūdis zem ūdens Idu Bārtonu Vaikiki bangotnē, bet vēl agrāk, pavadīdams brīvdienas sava tēva lielajā lopu fermā Lakanajas salā, šaušalīgā veidā iepazīstinājis viņu un vēl dažādus citus knauķus piecu līdz septiņu gadu vecumā ar savu puiku bandu «Kanibāliskie galvu mednieki» jeb «Lakanajas šausmas». Sekojot vēl tālāk, atklājās, ka viņa vectēvs Grandisons un viņas vectēvs Viltons senajās dienās bijuši saistīti ar veikalnieciskiem un politiskiem darījumiem.

Izglītību guvis Harvardā, viņš kādu laiku bija kļuvis pasaules klaiņotājs zinātnieks un sabiedrības mīlulis. Pēc karadienesta, ko nokalpoja Filipīnu salās, viņš kā valdības entomologs bija piebiedrojies vairākām ekspedīcijām pa Malaju salām, Dienvidameriku un Āfriku. Četrdesmit viena gada vecumā viņš vēl arvien bija Smitsonas institūta ceļojošais komisionārs, bet Sonnija draugi apgalvoja, ka par cukura kaitēkļiem Sonnijs zinot vairāk nekā jebkurš lietpratīgs entomologs, ko viņš un viņa kolēģi, cukura plantatori, algoja eksperimentālajā stacijā. Dzimtenē būdams ievērojama personība, viņš bija arī vispazīstamākais Havajas reprezentētājs ārzemēs. Havajas ceļotāji jau to zināja kā aksiomu — lai kurā pasaules malā viņi pieminētu, ka atbraukuši no Havaju salām, pirmais jautājums, ko viņiem uzdos, nemainīgi būs šāds: «Bet vai jūs pazīstat Sonniju Grandisonu?»

īsi sakot, viņš bija bagāta vīra dēls, kam dzīvē labi veicies. No tēva mantoto miljonu viņš bija pavairojis līdz desmit miljoniem, tai pašā laikā turēdams godā tēva novēlējumus un dāvinājumus labdarīgiem mērķiem un vēl pārspēdams tos pats ar savējiem.

Tomēr viņam piemita arī vēl kas vairāk. Jau desmit gadu būdams atraitnis bez pēcnācējiem, viņš bija visvēla- mākais un visdedzīgāk kārotais precību kandidāts visās Havaju salās. Šo tumšmati ar asiem un stingriem sejas vaibstiem, gara auguma, slaidu un lokanu, ar tievu sprintera vidukli, arvien možu un mundru, vienmēr un visur izcilu parādību pārējo vidū, sarmojošie deniņi (intriģējošā pretstatā ar jauneklīgo sejas krāsu un spožajām, dzīvīgajām acīm) vērta tikai vēl pievilcīgāku,-Par spīti sabiedriskajiem pienākumiem, kas ierobežoja viņa laiku, par spīti neskaitāmajām komiteju sapulcēm, direkciju sanāksmēm un politiskajām konferencēm, viņš tomēr atrada laiku vadīt Lakanajas poniju polo spēles, sagādājot komandai uzvaras, ko nevar piedēvēt nejaušībai, kā arī savā paša Lakanajas salā sacensties ar Boldvinu no Maui salas polo poniju audzēšanā un importēšanā.

Ja lugā darbojas izcili spējīgs un dižens cilvēku pāris — vīrietis un sieviete un ja tad uz skatuves uznāk otrs tikpat izcili spējīgs un dižens vīrietis, nenovēršami gatavojas izcili spēcīgas un diženas traģiskās trijotnes draudi. Tik tiešām — šādu traģisku trijotni, runājot plānā galdiņa urbēju vārdiem, var apzīmēt par «šausmīgi saistošu» un «baigi interesantu». Varbūt Sonnijs Grandisons bija pirmais, kas sāka apzināties stāvokli, jo iekāre līdz ar apņēmību taču sākotnēji bija modušās tieši viņā, kaut gan viņam vajadzēja būt izcili izveicīgam, lai iepriekš paredzētu tādas sievietes noskaņojumu, kāda bija Ida Bārtona. Šā vai tā, tomēr nav apšaubāms, ka pēdējais no trijiem aizdomas iemantoja Lī Bārtons, kas tūdaļ mēģināja visu aizgainīt ar smiekliem, kaut gan nekā smejama te nebija.

Drīz viņš redzēja, ka pirmās aizdomas bija pārāk novēlojušās, jo puse no namatēviem un namamātēm, pie kuriem viņš mēdza viesoties, jau sen bija to atskārtuši. Pa* lūkojies pagātnē, viņš apjēdza, ka jau labu laiku ikvienās viesības, kuras ieradās viņš ar sievu, tāpat bija ielūgts arī Sonnijs Grandisons. Kur vien bija viņi abi, tur izrādījās esam trīs. Vai tas būtu brauciens uz Kahuku vai Haleivu, uz Ahuimanu vai Kaneohes koraļļu dārziem, vai pikniks ar peldēšanos pie Koko Galvas, nezin kā vienmēr bija sagadījies, ka Ida brauca Sonnija mašīnā vai arī tie abi kopā sēdēja kādā citā automobilī. Deju vakari, luau, pusdienas un izbraukumi visi bija vienādi: tajos arvien piedalījās viņi trīs.

Reiz kļuvis aizdomīgs, Lī Bārtons nevarēja neievērot, ka Ida ikreiz rādījās vairāk aplaimota, ja atradās vienā sabiedrībā ar Sonniju Grandisonu, un tāpat pamanīja Idas neslēpto patiku braukt vienā automobilī ar viņu, dejot ar viņu vai nosēdēt visas dejas nedejotas — kopā ar viņu. Visvairāk Lī Bārtonu pārliecināja Sonnijs Grandisons pats. Kaut četrdesmit vienu gadu vecs, spēcīgs un pieredzējis vīrs, tomēr viņa seja neprata slēpt jūtas vairāk, kā divdesmit gadu vecs jauneklītis būtu pratis slēpt savu pirmo jauneklīgo mīlestību. Par spīti četros gadu desmitos iegūtai paškontroles un savaldības mākai, viņš neprata savu dvēseli maskēt ar sejas izteiksmi tā, lai LI Bārtons, kam bija tikpat daudz gadu, neprastu lasīt viņa izjūtas. Un bieži, kad Idas valodās ar citām sievietēm sarunu pavediens skāra Sonniju, Lī Bārtons dzirdēja sievu izsakām savu patiku par Sonniju vai arī pārāk daiļrunīgi jūsmojam par viņa polo spēli, par viņa darbību plašajā pasaulē un vispār par to, cik pelnīti ir viņa sasniegumi dzīvē.

Par Sonnija jūtām un sirdi Lī Bārtonam nebija nekādu šaubu. Viņa sejā tās varēja lasīt visa pasaule. Bet kā ir ar Idu, kas jau divpadsmit gadu bija viņa sirsnīgi mīlošā un mīlētā sieva? Viņš zināja, ka sieviete, šis mistiskais radījums, ik mirkli spēj uzdot neatminamas mīklas. Vai viņas atklātais biedriskums pret Grandisonu tiešām nozīmē vienīgi atklātu biedriskumu un bērnu dienās sāktās, brieduma gados atjaunotās draudzības turpinājumu? Jeb vai tas ar sievietes smalkāko un noslēpumaināko izmaņu tikai slēpj sirds pukstus, kas varbūt saskanīgi atbalso jūtas, kādas pauž Sonnija seja?

Lī Bārtons nejutās laimīgs. Divpadsmit laulības gadi, kuros sieva viņam piederējusi pilnīgi un nedalīti, bija pierādījuši, ka — vismaz no viņa puses — Ida ir viņam vienīgā sieviete pasaulē, ka tāda sieviete nevar būt dzN musi — kur nu vēl redzēta —, kura kaut uz mirkli spētu sacensties ar sievu viņa sirdī, viņa dvēselē, viņa domās. Nemaz nav iespējams, ka eksistētu sieviete, kas spētu viņu aizvilināt no sievas, kur nu vēl pārspēt Idu tajā neaptveramajā, nebeidzamajā aplaimojumā, kādu tā viņam sniedza.

Vai tad šis nu būtu, viņš vaicāja pats sev, tas visu maigo mīlētāju bieds — nejaušība, kam jākļūst par viņas pirmo «dēku»? Viņš spīdzināja pats sevi ar šo nebeidzamo taujāšanu, un par izbrīnu reformētajam kohaliešu pokera pulciņam, kas sastāvēja no prātīgiem jaunekļiem vidējos gados, kā arī par atbildi savu viesmīlīgo namamāšu un paša viešņu sīvi pētošajiem skatieniem viņš apelsīnu sulas vietā sāka dzert Karaļa Viljema kokteiļus, pokeru spēlējot, cirst pāri visām likmju robežām, nakts laikā triekt savu automašīnu pa Pali un Dimanta Galvas ceļiem ātrumā, ko nevar saukt par piesardzīgu, un pirms pusdienām un lenčiem vai arī pēc tiem iztukšoja krietni lielāku skaitu veclaicīgo kokteiļu un skotu viskija glāžu, nekā vīram pieklājas.

Visus viņu laulības dzīves gadus Ida arvien bija izturējusies iecietīgi pret vīra kāršu spēli. Šī viņas iecietība jau bija tam ierasta. Bet tagad, kad bija modušās šaubas, viņam šķita, ka Ida ar zināmu dedzību atbalsta vīra pokera partijas. No otras puses, viņš nevarēja nepamanīt, ka Sonniju Grandisonu nekad neredz pokera un bridža pulciņos. Viņš šķita esam pārāk aizņemts. Bet kur gan uzturējās Sonnijs, kamēr viņš, Lī Bārtons, spēlēja kārtis? Skaidrs, ne jau vienmēr komiteju un direkciju sēdēs. Lī Bārtons par to bija pārliecinājies. Viņš it viegli uzzināja, ka šādās reizēs Sonnijs vēl biežāk nekā parasti bija sastopams tur, kur gadījās būt arī Idai, — deju vakaros, pusdienās, izbraucienos peldēties mēness gaismā, vai arī, piemēram, tieši to pēcpusdienu, kad Sonnijs bija atteicies piedalīties kā ceturtais Lī, Lenghorna Džonsa un Džeka Holsteina bridža saspēlē Klusā okeāna klubā, kategoriski aizbildinādamies, ka esot apkrauts ar neskaitāmām darīšanām, — to pašu pēcpusdienu viņš bija spēlējis bridžu Doras Nailzas mājā ar trim dāmām, no kurām viena bija Ida.

Kadu pecpusdienu, atgriezdamies no lielas sausā doka celtnes apskates Pirlharborā, Lī Bārtons trenca mašīnu ātrāk, nekā pieļauts, lai vēl paspētu pārģērbties uz pus» dienām, un pabrauca garām Sonnija automobilim; vienīgais pasažieris, ko Sonnijs veda mājās, bija Ida. Kādu citu vakaru nedēļu vēlāk, kuras laikā Lī ne reizes nebija spēlējis kārtis, viņš ap pulksten vienpadsmitiem pārnāca mājās no brieža maltītes Universitātes klubā, un mirklīti vēlāk pārradās arī Ida no poi dzīrēm un deju vakara Alstonā. Bet mājās to pārveda Sonnijs. Viņi ieminējās, ka vispirms esot aizveduši majoru Frenklinu ar sievu uz Fortšafteru otrā pilsētas malā un vairākas jūdzes projām no krasta.

Lī Bārtons visumā bija humāns cilvēks un, būdams humāns cilvēks, nespēja izturēties pret Sonniju citādi kā vien ļoti draudzīgi, tomēr klusībā viņš neganti cieta. Pat Idai nenāca prātā, ka viņš cieš; un viņa ar smaidiem vaigā turpināja savas jautrās, bezrūpīgās gaitas, līdz sirds dziļumiem paļaudamās pati uz sevi, kaut gan viņu mazliet mulsināja pavairotais kokteiļu skaits, kurus vīrs mēdza izdzert pirms pusdienām.

No malas vērojot, varēja likties, ka Idai, kā parasti, rūp gandrīz viss, kas skar vīru; tomēr tagad tai vairs nebija dalības ne Lī neizpaustajās ciešanās, ne arī viņa iekšējās grāmatvedības garajās līdzteku ailēs, kuras viņa smadzenēs mirkli no mirkļa — dienu un nakti — uzrādīja reģistrēto faktu kopsummu. Vienā ailē tika atzīmētas Idas neapšaubāmi labprātīgās parastā maiguma un rūpju izpausmes pret viņu, daudzās reizes, kad tā centusies viņu iepriecināt, lūgusi padomus un arī klausījuši tiem. Otrā ailē, kurā nemitīgi nāca klāt arvien jauni ieraksti, atradās visi Idas izteicieni un izrīcības, ko Lī nespēja klasificēt citādi kā vien par aizdomīgiem. Vai tie bija tādi, kādi rādījās? Jeb vai tie — apzināti vai nejauši — sastāvēja no divām daļām? Trešā aile, garākā no visām, lielākoties saturēja cilvēka sirds vērtējumu rezultātus, un to pildīja atzīmes, kas tieši vai netieši attiecās uz Idu un Sonniju Grandisonu. Ne jau ar nodomu Lī Bārtons kārtoja šo grāmatvedību. Viņš vienkārši citādi nevarēja. Viņš labprāt būtu izvairījies no tās. Bet viņa lietišķi vingrinātajā prātā šīs ienākošo faktu atzīmes pašas no sevis, viņam nemaz to nevēloties, automātiski sagrupējās atbilstošajās ailēs.

Savā samocītajā iztēlē ikvienu ikdienišķu sīkumu skatīdams palielinātu, pie tam lielāko tiesu pats juzdams šo patvaļīgo palielinājumu, Lī, glābiņu meklēdams, reiz bija iegriezies pie Makilveina, kuram kādreiz izdarījis ievēro* jamu pakalpojumu. Makilveins bija detektīvu biroja vadī* tājs.

—   Vai Sonnijs Grandisons ir sieviešu mednieks? — Bārtons bija vaicājis. Makilveins nebija atbildējis neko. — Tātad viņš ir sieviešu mednieks, — Bārtons deklarējis. Un detektīvu kantora vadītājs ari šoreiz netika teicis ne vārda.

Pēc kāda laika Lī Bārtons aši pārlasīja arī rakstveidā saņemto ziņojumu, pirms iznīcināja to, it kā ar dinamītu pielādētu. Visumā kopsavilkums jau neiznāca slikts, tiešām — ne tik slikts, tomēr arī ne pārāk labs desmit gadu laikā pēc Sonnija sievas nāves. Tā bijusi laulība aiz mīlestības, gandrīz vai slavena Honolulu sabiedrībā, jo viņi abi mīlējuši viens otru kā bez prāta ne tikvien pirms, bet arī pēc kāzām un līdz pat sievas traģiskajai nāvei, kad viņas zirgs līdz ar jātnieci no Nahiku takas nogāzies tūkstoš pēdu dziļā aizā. Un ilgu laiku pēc tam, kā Makilveins liecināja, Grandisons neesot interesējies par sievietēm. Ja arī kas noticis, uz ārpusi viss arvien bijis augstākā mērā pieklājīgi. Ne miņas no tenkām vai kāda skandāla; un visa sabiedrība atzinusi, ka viņš ir vīrietis, kas spēj mīlēt tikai vienu sievieti un nekad vairs neapprecēsies. Tās dažas sīkās dēciņas, ko Makilveins bija atzīmējis, pēc viņa apgalvojuma, esot tādas, par kurām Sonnijam Gran- disonam ne sapnī nenākot prātā, ka tās zināmas vēl kādai dzīvai dvēselei bez abiem līdzdalībniekiem.

Bārtons, steigšus un gandrīz kaunīgi pārlaidis acis dažādajiem uzvārdiem un notikumiem, jutās pārsteigts, kad beidzot nodeva šo dokumentu liesmām. 5ā vai tā — Sonnijs arvien bija izturējies ārkārtīgi diskrēti. Raudzīdamies pelnos, Bārtons prātoja, cik daudz no viņa paša agrāko laiku dzīves, kamēr vēl nebija precējies, atrodas vecā Makilveina glabāšanā. Nākamā brīdī Bārtons atskārta, ka ir nosarcis — pats pie sevis, pats par sevi. Ja Makilveins tik daudz zināja par sabiedrībā ievērojamu personu privāto dzīvi, vai tad viņš pats, Idas vīrs, viņas aizstāvis un sargs, nebija iesējis Makilveina smadzenēs aizdomu dīgli pret Idu?

—   Nu, vai nav kas uz sirds? — Lī tovakar ievaicājās Idai, stāvēdams ar sievas apmetni rokā, kamēr viņa vēl šo to sakārtoja pie tērpa.

Tas bija viņu sensenās un ļoti veiksmīgās vienošanās garā par pilnīgu atklātību vienam pret otru, un, gaidīdams atbildi, Lī taisni pabrīnījās, kālab gan tik ilgi kavējies viņai tā pavaicāt.

—   Nē. — Viņa pasmaidīja. — Nekā sevišķa.«« Vēlāk kādreiz … varbūt…

Viņa bija aizņemta ar sava attēla aplūkošanu spogulī, gan uzputinādama mazliet pūdera uz deguna, gan atkal nopurinādama to.

—   Tu jau zini manu paražu, LT, — viņa pēc brītiņa piemetināja. — Man vajag laika, lai apkopotu visu pēc sava prāta… ja vispār ir kas ko apkopot; bet, kad esmu to izdarījusi, tu taču arvien dabū to zināt. Un bieži vien es redzu, ka tur galu galā nekā arī nav, un tā tu paliec paglābts no tiem niekiem.

Ida pastiepa rokas, lai vīrs varētu aplikt viņai apmetni ap pleciem, — savas drosmīgās, mazās rokas, kas bija tik prasmīgas un tēraudainas cīniņā ar plīstošajiem viļņiem, un tomēr tik pilnīgi sievišķīgas rokas, apaļīgas, siltas un baltas, tik jaukas, cik jaukas vien sievietes rokas spēj būt, ar spraigiem muskuļiem, gan slēptiem zem maiga noapa- ļojuma un zīdaini gludas ādas, tomēr spējīgiem atsperīgi savilkties, ja vien viņa to vēlējās.

Viņš domīgi aplūkoja sievu, izjuzdams sāpīgu smeldzi un jūsmīgu cieņu, jo tā viņam šķita tik vāra, tik trausla kā porcelāns, tā ka stiprāks vīrietis varētu salauzt viņu vienas rokas skāvienā.

—   Jāpasteidzas! — Ida izsaucās, kad vīrs vēl kavējās, kārtodams vieglo apmetni pār viņas tērpa plīvuraino krāšņumu. — Citādi nokavēsim. Un, ja augšā, Nūanu pārejā, būs lietusgāze, tad vajadzēs pacelt automobiļa jumtu — un mēs nepaspēsim uz otro deju.

Kad Ida jau gāja tam pa priekšu pāri istabai uz durvīm, Lī klusībā apņēmās pavērot, ar ko gan viņa dejos šo otro deju, bet tai pašā laikā tā acis tīksminājās ap sievas gaitu, ko tik bieži pie sevis bija apzīmējis par viņas gara lepnuma un miesas lepnuma izpaudumu.

—   Vai tev nesāk likties, ka pametu tevi novārtā, pārāk aizraudamies ar pokeru? — viņš atkal uzsāka savu aplinku pārbaudi.

—   Apžēlojies, nepavisam! Tu taču zini, ka tu man tieši patīc, kad esi nodevies savām kāršu orģijām. Tās tevi spirdzina. Un tad tu topi daudz piemīlīgāks, it kā cienīgāks. Patiešām — nu jau gadi pagājuši, kopš tu neesi palicis nomodā ilgāk par vieniem naktī.

Nūanu augstienē lietus nelija, un skaidrajā, pasātu no* slaucītajā debess augstē bija saskatāma ikviena zvaigznīte. Kad Inčkīpu mājās pienāca otrā deja, Lī Bārtons ievēroja, ka sieva to dejo ar Grandisonu, — tas pats par sevi gan nebija nekas neparasts, tomēr nekavējoties at« rada savu vietu Bārtona iekšējās grāmatvedības ailēs.

Stundu vēlāk nomākts un nemierpilns, atraidījis uzaicinājumu piedalīties bridža četriniekā bibliotēkā un izbēdzis no dažām jaunām kundzītēm, viņš lēnām izgāja krāšņi sakuplojušā dārzā. Pārgājis pār mauriņu, viņš tā otrā malā nonāca pie naktsziedaiņa cereusa dzīvžoga. Ikvienam ziedam, kas uzplauka tikai pēc tumsas iestāšanās, lai novīstu, nokalstu un ietu bojā līdz ar rītausmu, šī bija vienīgā dzīves nakts. Lielie, dzeltenīgi baltie, lilijām līdzīgie ziedi, stingri kā vasks, katrs pēdu caurmērā un pat vairāk, vilināja pie sevis kā baltas bākas tumsībā, pīe- strāvodami nakti ar savām pavedinošajām smaržām, un bija trauksmaini un skaisti sava īsā mūža lieliskumā.

Bet taka gar-dzīvžogu mudžēja no cilvēkiem — ik pa divi, vīrietis un sieviete —, tie bija izzagušies ārā deju starplaikā vai arī pastaigājās deju laikā, tērzēdami klusās, maigās balsīs un raudzīdamies ziedu mīlestības brīnumā. No lanai atvi]ņoja zēnu kora dziedātās mīlas dziesmas «Hanalei» glāsainās melodijas. Lī Bārtons neskaidri atminējās — varbūt lasījis to kādā Mopasāna stāstā — abatu, kuru apsēdusi teorija, ka aiz visām lietām slēpjoties kāds dieva nolūks, un kurš pūlējies šādā veidā izskaidrot nakti, līdz galu galā atklājis, ka nakts esot lemta mīlestībai.

Ar skaudru smeldzi Bārtons izjuta, kāda vienprātība pilda šo nakti — gan ziedus, gan cilvēkus. Viņš ar līkumu devās atpakaļ uz māju pa līčloču taciņu, kas vijās pērtiķpākšu un algarobas koku mestajā ēnā. Tumsā, kur taka ar loku atkal izveda klajā vietā, pāri dažu pēdu platam laukumiņam viņš ieraudzīja divus cilvēkus, kas apskāvušies stāvēja uz citas tikpat apēnotas taciņas. Kaisli drebošā, klusinātā vīrieša balss bija skārusi Lī ausis vispirms, liekot arī acīm pavērsties turp, bet tai pašā mirklī, kad viņš paskatījās, balss pēkšņi apklusa, jo viņa klātbūtne bija pamanīta, un tie abi sastinga, zaglīgi aizslēpušies apskāvienā.

Viņš turpināja pastaigu, bet skumjas viņu māca, domājot, ka koku pakrēšja tumsībā risinās turpinājums tam, kas sācies zem atklātām debesīm, kādas blāvoja pār galvu staigātājiem gar naktsziedu žogu. Ai, viņš pazina šo rotaļu, kurai jau kopš senlaikiem neviena ēna nav par tumšu, neviena zaglīga viltība par slepenu, lai svešu acīm aizsegtu mīlas brītiņu! Galu galā iznāk, ka cilvēki līdzinās puķēm, viņš prātoja. Lanai gaismas lokā nonācis, pirms no jauna devās dzīves nemierpilnajā mudžeklī, pie kura bija piederīgs, viņš apstājās, lai, gandrīz neko neredzot, paraudzītos asinssarkano hibiska ziedu kuplajā košumā. Un pēkšņi visas viņa ciešanas, viss tikko vērotais — gan naktsziedu dzīvžogs, gar kuru cilvēki klaiņoja divatā, mīlas vārdus čukstēdami, gan mīlētāji, kas pazagšus slīga viens otra skaujās, — viss izkristalizējās dzīves simbolā, ko sludināja šis dienas zieds hibisks, kurā viņš pašlaik vērās tā dzīves dienas noslēgumā. Sis puķu krūms, kas rītausmā izraisa ziedus, baltus kā sniegs, lai tie kļūtu rožaini saules siltumā un nobriestu sarkanā kvēlē, kad iestājas tumsa, — tas viņam šķita kā cilvēka dzīves un ciešanu īss kopsavilkums.

Ko viņš vēl būtu varējis secināt, tas viņam tā arī palika nezināms, jo no aizmugures, no algarobas un pērtiķpākšu koku puses, atskanēja Idas nepārprotami gaišie un jautrie smiekli. Viņš nepaskatījās turp, pārāk baidīdamies no tā, ko katrā ziņā ieraudzītu, bet, gandrīz vai klupdams, bēgšus uzskrēja pa kāpnēm uz lanai. Kaut gan jau iepriekš zināja, ko redzēs, kad viņš tomēr pagrieza galvu un ieraudzīja savu sievu un Sonniju — to pašu pāri, ko pirmīt manīja slapstāmies tumsā, — viņam pēkšņi sāka reibt galva, viņš palika stāvam, ar roku balstīdamies pret kolonnu, neizteiksmīgā smaidā savilkto seju pievērsis dzie- dātājzēnu pulciņam, kuru nemitīgais piedziedājums «Honi kaiia wiki-wiki» juteklības pilnajai naktij piešķīra vēl juteklīgāku pulsējumu.

Nākamajā mirklī viņš jau bija apslapējis lūpas ar mēli, apvaldījis seju un ķermeni un jokodams tērzēja ar misis Inčkīpu. Tomēr kavēties viņš šeit nedrīkstēja, citādi būtu sadūries ar tiem abiem, kurus jau dzirdēja kāpjam pa trepēm sev aiz muguras.

— Jūtos tā, it kā nupat būtu šķērsojis Lielo Slāpju tuksnesi, — viņš teica mājasmātei, — un mani nespēj glābt nekas cits kā vien glāze viskija.

Viņa pieļāvīgi pasmaidīja un pameta ar galvu uz smēķētāju latiai pusi, kur tad arī, dejām beidzoties, viņu varēja atrast ar vecajiem vīriem pārrunājam cukurrūpniecības stāvokli.

Kādas sešas mašīnas posās braukt uz Vaikiki, un Lī uzdevums bija aizvest mājās Leslijus un Bernstonus, tomēr viņam izdevās pamanīt, ka Ida sēž Sonnija mašīnā pie stūres līdzās Sonnijam. Tālab arī viņa bija nokjuvusi mājās pirmā un jau sukāja matus, kad vīrs ienāca. Pirms gulētiešanas viņi atvadījās kā parasti — vismaz ārēji, kaut gan Lī kļuva gluži kokains, piespiezdamies izturēties dabiski, kad atminējās, kura cilvēka lūpas bija skārušas Idas muti nupat pirms viņa.

«Vai sieviete tiešām ir pilnīgi nemorāls radījums, kā to iztēlo vācu pesimisti?» Lī jautāja pats sev, nemierīgi svaidīdamies naktslampiņas gaismā, jo nespēja ne aizmigt, ne lasīt. Pēc stundas viņš bija ārā no gultas un pie sava zājti skapīša. Piecus graudiņus opija viņš ieņēma uzreiz. Stundu vēlāk, savu domu un bezmiega nakts izredžu iebiedēts, norija vēl vienu graudiņu. 3o zāju devu viņš atkārtoja ik pēc stundas vēl divas reizes.. Tomēr opijs iedarbojās tik gausi, ka ausa jau rīts, kad viņš beidzot aizvēra acis..

Septiņos viņš jau bija atkal nomodā — ar izžuvušu muti, juzdamies truls un miegains, tomēr nespēja iesnausties ilgāk kā tikai uz dažām minūtēm. Viņš atmeta cerību uz miegu, paēda gultā brokastis un nodziļinājās rīta laikrakstos un žurnālos. Tomēr narkotikas ietekme neizgaisa, ēzdams un lasīdams viņš šad tad uz mirklīti aizsnaudās. Tas pats turpinājās, arī mazgājoties zem dušas un ģērbjoties, un, kaut gan naktī zāles viņam bija sniegušas maz aizmirstības, viņš jutās pateicīgs par šo miegaino letar- ģiju, ar kādu tās apbalvoja viņu rīta cēlienā.

Tajā laikā; kad piecēlās sieva, mierīga kā arvien, un ienāca pie viņa ar šķelmīgu smaidu, tik pievilcīga savā rīta tērpā, Lī nervu sistēmu galīgi pārvarēja opija radītā neprāta aušība. Kad Ida skaidri un gaiši bija likusi saprast, ka viņai nav nekā, ko tam atzīties, sekojot viņu sensenai vajsirdības norunai, Lī sāka izdomāt savus opija melus. Vaicāts, kā gulējis, viņš atbildēja:

— Nejēdzīgi. Divreiz mani uzrāva no miega krampji kājā. Tie mani tā biedēja, ka gandrīz vairs nedrīkstēju iemigt. Tie tomēr neatkārtojās, kaut gan kājas man tagad deg kā ugunīs.

—   Tev jau arī pērn bija krampji, — viņa atgādināja.

—   Varbūt tie man izvērtīsies par gadskārtēju lēkmi. — Viņš pasmīnēja. — Tie jau paši nav tik stipri, bet šausmīgi ir aiz krampjiem uztrūkties no miega. Nu tie vairs neatkārtosies līdz naktij, ja vispār atkārtosies, bet šai starplaikā es jūtos kā sadauzīts.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Lī un Ida Bārtoni atkal ar savu slaveno lēcienu ienira Airētāju kluba liedaga sēklē un vienmērīgiem vēzieniem peldēja tālāk garām lekšanas tornim uz plašajiem ūdeņiem aiz kanaku bangotnes. Jūra bija tik rāma, ka pēc pāris stundām, kad tie apgriezās un laiski sāka peldēt uz krastu caur kanaku bangotni, tā viņiem piederēja vieniem pašiem. Plīstošie viļņi nebija diezgan lieli, lai vilinātu uz vizināšanos, un pat pēdējie bangu braucēji un airētāji apnikumā bija devušies uz krastu. Lī pēkšņi apsviedās uz muguras.

—   Kas ir? — uzsauca Ida, kas atradās pēdas divdesmit nostāk.

—  Mana kāja… krampji, — viņš mierīgi atbildēja, kaut gan vārdi spraucās caur sāpēs sakostiem zobiem.

Opijs vēl visu laiku darīja viņu miegainu, un viņš nemaz neuzbudinājās. Lī vēroja sievu peldam tuvāk ar tik noteiktiem un nesatrauktiem vēcieniem, ka negribot apbrīnoja viņas pašsavaldīfru, lai gan tai pašā laikā šaubas urdīja viņu ar domu: tas droši vien tāpēc, ka Ida tik maz raizējas par viņu vai, pareizāk sakot, toties jo vairāk par Grandisonu.

—   Kurā kājā? — viņa vaicāja, nolaizdama kājas dziļumā un turēdamās stāvus ūdenī viņam līdzās.

—   Kreisajā .., vai! Nu ir abās!

Viņš pievilka ceļus sev klāt, it kā nevilšus izslēja galvu un krūtis virs ūdens un tūdaļ nozuda skatienam zem uzplūduša plīseņa ar tikko manāmu putu vainagu. Jau pēc īsa brītiņa — dažām sekundēm — viņš sprauslādams iznira un atkal izstiepās uz muguras.

Lī gandrīz vai pasmīnēja, kaut gan pamanījās smīnu sašķobīt sāpju vaibstā, jo viņa iztēlotie krampji nu bija kļuvuši īsti. Vismaz vienā kājā tie vilka, un muskuļi sāpīgi raustījās.

—   Labajā rauj visnegantāk, — viņš murmināja, kamēr sieva mēģināja satvert rokās sāpīgo vietu, lai izmasētu to. — Bet labāk būtu, ja tu turētos tālāk. Man jau agrāk ir bijuši krampji, un es zinu, ka esmu spējīgs kampt pēc tevis, ja sāpes kļūs skaudrākas.

Viņa pat neklausījās un uzspieda rokas cieti savilkta* jiem muskuļiem, sākdama tos berzēt, spaidīt un knaibīt.

—   Lūdzu, — viņš izdvesa, zobus švirkstinādams. — Tev jāturas tālāk. Ļauj man tikai te pagulēt… es palocīšu potīti un kāju pirkstu locītavas pretējā virzienā, tad tas pāries. Esmu jau darījis to agrāk un zinu, kā rīkoties.

Ida atlaidās no Lī, tomēr palika tam cieši līdzās un ar vieglām kustībām turējās ūdenī stāvus, nenolaizdama acis no vīra sejas, lai varētu spriest, kā sekmējas viņa paša ārstniecības mēģinājumi. Bet Lī Bārtons tīšuprāt staipīja locītavas un savilka muskuļus tādā virzienā, lai palielinātu krampjus. Savā iepriekšējā gada cīniņā ar šo likstu viņš bija iemācījies, pat gultā gulēdams un lasīdams, atslābināt un izlocīt pēkšņu krampju sagrābtos muskuļus tik veikli, ka lēkme nemaz netraucēja viņam lasīšanu. Bet tagad viņš darīja to pašu otrādi, pastiprinādams krampjus, un, sev par prieku, panāca to, ka krampji pārsviedās arī uz labās kājas lielu.'Viņš baiļi iekliedzās un, šķietami zaudējis pašsavaldīšanos, mēģināja apsēsties, un tad viņu pārskaloja nākamais vilnis.

Lī iznira virspusē un sprauslādams plakaniski atgula uz ūdens, un tūdaļ viņa savilkto lielu satvēra abu īdas mazo rociņu spēcīgie pirksti.

—   Būs labi, — viņa teica, dedzīgi masēdama. — Šādi krampji nekad nemēdz vilkties ilgi.

—   Nemaz nezināju, ka tas var būt tik neganti, — Lī kunkstēja. — Ja tikai nekāptu augstāk! Tāda bezpalīdzības sajūta.

Pēkšņā lēkmē viņš sagrāba Idu aiz pleciem, lūkodams it kā izrāpties no ūdens gar viņas augumu, kā to dara slīcējs, kas mēģina izrāpties pa airi, un parāva viņu sev apakšā. Cīniņā zem ūdens, pirms Lī paļāva Idai izrauties no ciešā tvēriena, viņas gumijas peldcepurīte bija nomu-/ kusi, matadatas izbirušas, tā ka viņa uzšāvās virspusē, rīstīdamās pēc elpas, pa pusei akla, jo samirkušās matu šķipsnas aizklāja acis. Bez tam viņš bija pārliecināts, ka licis tai sarīties krietni daudz ūdens.

—  Turies tālāk! — viņš brīdināja, tēlotā izmisumā ķepurodamies virs līmeņa.

Bet Idas pirksti jau atkal bija dziļi iespiedušies sāpju savilktajā liela muskulī, un viņš nespēja novērot sievā ne baiļu ēnas.

—   Kāpj augstāk, — viņš iestenējās caur sakostiem zobiem, un vārdi izklausījās kā neapzinīgs vaids.

Viņš visā garumā sasprindzināja labo kāju it kā jaunā lēkmē, lai faktiski nelielie krampji sāpētu stiprāk, bet augšstilba muskuļus izspīlēja tik cietus, it kā arī tos rautu krampji.

Opijs vēl darbojās Lī smadzenēs, tā ka viņš varēja tēlot savu lomu visā nežēlībā un vienlaikus spēja arī novērtēt un atzīt savaldību un gribasspēku, kas izpaudās Idas izmocītajā sejā, un nāves bailes viņas acīs — visu, kas aiz šīm bailēm slēpās, redzēja Idas acis un saskatīja tajās vēl ko vairāk no viņas gara drosmes, cildenajām domām un apņēmības.

Vēl vairāk — viņa neteica vis tādus lētus atteikšanās vārdus kā: «Es gribu mirt kopā ar tevi.» Gluži otrādi — Lī klusībā apbrīnota, Ida pavisam mierīgi sacīja:

—   Atslābini ķermeni! Iegremdējies ūdenī tā, ka lūpas vien paliek ārā. Es balstīšu tavu galvu. Krampjiem taču jābūt savai robežai. Uz sauszemes neviens cilvēks vēl nav nomiris no krampjiem. Tātad arī ūdenī labs peldētājs no krampjiem nomirt nevar. Tie sasniegs kulmināciju un tad sāks pāriet. Mēs abi esam labi peldētāji un aukstasinīgi… , .

Viņš neganti saverkšķīja seju un tīšuprāt nospieda sievu zem ūdens. Bet, kad abi atkal parādījās virspusē, Ida, visu laiku turēdamās viņam līdzās un balstīdama viņa galvu, peldēja stāvus ūdenī un teica:

—  Atbrīvo muskuļus! Neuztraucies! Es turēšu tavu galvu uz augšu. Pacieties! Jāpārdzīvo vien ir. Nelūko pretoties! Topi pavisam slābs — atslābini pat domas, un tad atslābs arī ķermenis. Ļaujies! Atceries, kā tu mācīji mani ļauties zemūdens strāvai!

Tik rāmai bangotnei neparasti prāvs plīsenis pacēlās virs viņiem, un atkal Lī centās rāpties augšup gar Idas stāvu, līdz abi nogrima tieši tai brīdī, kad viļņa galotne pārsvērās un gāzās lejup.

—  Piedod! — viņš murdēja caur sāpēs sakostiem zobiem, kad abi atkal spēja vilkt elpu. — Un pamet mani! — viņš runāja grūdieniem, ar sāpju atstarpēm starp teikumiem. — Nav nekādas vajadzības, ka mēs abi noslīkstam. Ar mani ir galā. Kuru katru mirkli krampji var pārsviesties uz vēderu, un tad es novilkšu arī tevi lejā un nespēšu vairs palaist vaļā. Lūdzu, lūdzu, mīļā, turies tālāk! Pietiek, ja nobeidzas viens. Tev vēl ir daudz, kam dzīvot.

Viņa palūkojās vīrā ar tik dziju pārmetumu, ka pat pēdējā nāves baiļu ēna bija izgaisusi no viņas acīm. Bija tā, it kā viņa būtu teikusi, un pat vēl vairāk, nekā ja tiešām būtu teikusi: «Man nav neviena cita, kam dzīvot, kā vien tu.»

Tātad Sonnijs tai nenozīmēja tik daudz kā viņš, Lī! — Bārtonā uzšalca līksma atskārta. Bet viņš atminējās sievu Sonnija skaujās zem pērtiķpākšu kokiem un nolēma turpināt savu nežēlīgo spēli. Pie tam arī opija ietekme, kas vēl arvien negaisa, rosināja viņā šo nežēlību. Ja nu reiz esi uzsācis šo baigo pārbaudi, skubināja magoņu sula, tad lai tā arī būtu pārbaude uz dzīvību un nāvi!

Viņš sarāvās čokurā un nogrima, atkal iznira un likās neprātīgi pūlamies izstiepties peldu stāvoklī. Bet viņa neatrāvās tālāk nost no vīra.

—   Tas ir par daudz! — Lī stenēja gandrīz kliegšus. — Es vairs nespēju peldēt. Man jānoslīkst. Tu nevari mani izglābt. Turies nost un glābies pati!

Bet Ida palika pie viņa, visiem spēkiem cenzdamās pasargāt viņa muti no sālsūdens, un teica:

—   Viss būs labi. Būs labi. Patlaban ir visļaunākais brīdis. Pacieties nu vēl kādu minūti, un tad jau kļūs vieglāk.

Viņš spalgi iekliedzās, savilkās kamolā, sakampa Idu un norāva ūdenī sev līdzi. Viņš gandrīz noslīcināja sievu no visas tiesas, tik dabiski viņš izspēlēja pats savu slīkšanu. Bet viņa ne uz mirkli nezaudēja galvu, ne arī padevās bailēm no nāves, kas šķita tik baigi nenovēršama. Ikreiz, kad bija dabūjusi izbāzt galvu no ūdens, viņa centās atbalstīt vīru, aizelsusies dvesdama tam saraustītus uzmundrinājuma vārdus:

—   Atlaidies… Atlaidies.,. Atslābsti! Pavisam atslābinies .., Tūdaļ… tagad „.. būs jau garām … pats ļaunākais. Nekas, ka stipri sāp,,, tas pāries… Nu jau tev vieglāk … vai ne?

Un tad viņš atkal rāva to lejā, savā ļaundarībā kļūdams ikreiz negantāks; viņš tai lika sarīties pintēm sālsūdens, droši zinādams, ka tas nemaz nav tik pārāk kaitīgi. Reizumis uz īsu brītiņu viņi iznira, lai kādu sekundi atelstos saules spožumā virs līmeņa, un tad jau atkal bija zem ūdens, kur Lī Idu norāva, kamēr krēpjainie plīseņi valstīja un svaidīja abus.

Ida gan kārpījās pretī un rāvās ārā no viņa grābie- niem, tomēr tajos brīžos, kad Lī to palaida vaļā, tā pat nemēģināja peldēt projām, kaut arī spēki zuda un apziņa miglojās, bet arvien tā atkal atgriezās pie viņa, lai lūkotu glābt. Kad nu, pēc viņa domām, reiz bija diezgan, pat vēl vairāk nekā diezgan, viņš sametās rāmāks, atlaida sievu brīvā un izstiepās virs līmeņa.

—   A-a-ah, — viņš gari un gandrīz ar baudu nopūtās, tad ierunājās, ik pa brīdim ievilkdams elpu: — Nu jau sāk pāriet. Jūtos tikpat kā debesīs. Manu mīlulīt, es esmu pieblīvēts ar ūdeni, tomēr jau tas vien, ka nav vairs šo šausmīgo mocību, liek man pašlaik izbaudīt vistīrāko svētlaimi.

Viņa mēģināja dvest kaut ko pretī, bet nespēja.

—   Nu jau man ir labi, — viņš tai apgalvoja. — Atlai- dīsimies un atpūtīsimies! Izstiepies tu pati arī, kamēr atgūsti elpu!

Un kādu pusstundu, gulēdami līdzās uz muguras, viņi šūpojās pa brīnum rāmo kanaku bangotni. Ida Bārtona pirmā likās atpūtusies, jo pirmā ierunājās.

—  Un kā nu tu jūties, mans vīrs? — viņa vaicāja.

—   Es jūtos, it kā man būtu pārbraucis pāri ceļa veltnis, — viņš atteica. — Un tu, manu nabaga mīlulīt?

—   Es jūtu, ka. esmu Jaimīgākā sieviete pasaulē. Esmu tik laimīga, ka varētu vai raudāt, bet pārāk laimīga, lai darītu pat to. Vienu brīdi es biju šausmīgās bailēs par tevi. Man likās, ka nupat tu man būsi pagalam.

Lī Bārtona sirds salēcās. Pat ne vārdiņa, ka pati taču varēja būt pagalam. Šī tātad bija mīlestība, tik tiešām īstā mīlestība, patiesi pārbaudīta, — tā lielā mīlestība, kas aizmirst pati sevi mīļotā dēj.

— Un es esmu vislepnākais vīrs pasaulē, — viņš tai sacīja, — jo mana sieva ir viskrietnākā sieviete pasaulē.

—   Nu, krietna! — viņa turējās pretī, — Es tevi mīlu. Nemaz nezināju, cik ļoti, cik patiesi tevi mīlu, līdz man draudēja briesmas, ka varu tevi zaudēt. Bet nu peldēsim uz krastu! Es gribu, lai tu būtu tikai pie manis vienas pašas un lai tavas rokas turētu mani apskautu, kamēr es tev pastāstu visu, kas tu man esi un paliksi vienmēr.

Vēl pusstundu sparīgi un vienmērīgi peldējuši viņi izkāpa krastā un pa cietajam, mitrajām smiltīm soļoja augšup starp cilvēkiem, kas laiski valstījās smiltīs un cepinājās saulē.

—       Ko jūs abi tur darījāties? — kāds no Airētāju kluba kapteiņiem ievaicājās. — Slīcinājāt viens otru?

—   Slīcinājām, — Ida Bārtona atbildēja pasmaidīdama.

—       Mēs jau, zināt, esam visos ciematos pazīstami rīkļu rāvēji, — Lī Bārtons apliecināja. ,

Un vakarā, visus tā vakara ielūgumus atteikuši, viņi abi sēdēja lielā atzveltnes krēslā, cieši apskāvušies.

—       Sonnijs rīt ap pusdienas laiku aizbrauc, — viņa piezīmēja starp citu, gluži nepiemēroti sarunas tematam. — Viņš dodas uz Malaju piekrasti pārbaudīt, kas tur īsti paveikts ar viņa lietaskoku un kaučuka sabiedrību.

—       Pirmo reizi dzirdu, ka viņš taisās mūs atstāt, — Lī tomēr iepratās pateikt, kaut gan bija ļoti pārsteigts.

—       Es jau arī biju pirmā, kas to dzirdēja, — viņa piemetināja. — Viņš man tikai vakar vakarā to pateica.

—  Tur deju vakarā?

Viņa palocīja galvu. .

—  Diezgan negaidīti, vai ne tā?

—       Ļoti negaidīti. — Ida izraisījās no vīra skaujām un apsēdās taisni. — Un es tev gribu pastāstīt par Sonniju» l.idz šim man nekad nav bijis pret tevi īsta noslēpuma. Es arī nebiju domājusi tev to kādreiz stāstīt. Bet šodien tur kanaku bangotnē es sapratu, ka starp mums, ja tiksim cauri sveikā, kaut kas palicis neizrunāts.

Viņa apklusa, un Lī, pa pusei nojauzdams, kas nu nāks, nemaz nelūkoja viņai palīdzēt, tikai apņēma viņas roku ar savējām un viegli paspieda.

—       Sonnijs ir zināmā mērā zaudējis.zaudējis galvu manis dēļ, — viņa stomījās. — Protams, to jau tu pats būsi pamanījis. Un… un vakar vakarā viņš gribēja, lai es bēgot kopā ar viņu. Bet tā vēl nemaz nav mana grēksūdze ..,

Lī Bārtons vēl arvien gaidīja.

—       Mana grēksūdze, — viņa turpināja, — ir tā, ka es itin nemaz nedusmojos uz viņu, biju tikai noskumusi un bēdīga. Mana grēksūdze ir tā, ka arī es mazlietiņu, nu, nedaudz vairāk kā mazlietiņu biju zaudējusi galvu. Tālab es ari vakar vakarā biju pret viņu tik mīlīga un laipna. Es jau neesmu muļķe. Es zināju, ka tas viņu ierosmina. Un… ai, es taču zinu, ka esmu tikai vāja sieviete, pilna ar iedomību… es vēl lepojos, ka tāds cilvēks zaudējis sajēgu manis dēļ — manas sīkās personībiņas dēļ. Es pati viņu uzmundrināju. Man nav ar ko aizbildināties. Vakar vakarā nekas tāds nebūtu noticis, ja es pati viņu neuzmundrinājusi. Un es, nevis viņš, esmu īstā vaininiece, ka viņš vakar man to prasīja. Es viņam teicu — nē, tas nav iespējams; tu jau pats saproti, kālab, nemaz man nav jāstāsta par to. Es izturējos pret viņu ar mātes maigumu, nudien kā māte. Un es atļāvu viņam mani apskaut, es pieglaudos viņam un pirmo reizi, jo tai jau bija jābūt uz mūžu pēdējai reizei, ļāvu sevi noskūpstīt, jā, pat atbildēju uz šo skūpstu. Tu … es zinu, ka tu sapratīsi… Tā bija viņa atsacīšanās. Un es nemaz nemīlēju Sonniju. Nemīlu viņu. Esmu mīlējusi tikai tevi, vienīgi tevi visu šo laiku.

Ida gaidīja un, juzdama, ka vīra roka pieglauž viņas plecus un apņem viduci, padevīgi noslīga Lī skāvienā.

—   Tu mani pamocīji krietni vien, — viņš ieteicās, —es jau sāku baidīties, ka man vajadzēs tevi zaudēt. Un… — Viņš aprāvās acīm redzamā mulsumā, tad saņēmās un izteica savu domu: — Nu jā, tu taču zini, ka tu man esi vienīgā sieviete. Ar to arī viss ir pateikts.

Viņa neveikliem pirkstiem izvilka sērkociņu kārbiņu tam no kabatas un uzdedza sērkociņu, lai vīrs varētu aizkūpināt jau sen izdzisušo cigāru.

—   Nu jā, — -viņš tēica, kad dūmu mutulīši vijās tiem apkārt, — tā pazīdams tevi, kā vienīgi es tevi pazīstu, pie tam visu tevi pilnībā, varu tikai teikt, ka man žēl Sonnija tā dēļ, kas viņam gājis secen… man viņa ļoti žēl, bet pats tālab esmu ļoti laimīgs. Un… vēl kas: pēc pieciem gadiem es tev kaut ko pastāstīšu, kaut ko ērmīgu, kaut ko līdz smieklīgumam ērmīgu — tikai par sevi pašu un par to, kāds muļķis es biju kļuvis tevis dēļ. Pēc pieciem gadiem. Vai laika sprīdis norunāts?

—   Es to paturēšu prātā, kaut arī tas būtu pēc piecdesmit gadiem. — Ida nopūtās, ieritinādamās ciešāk pie viņa sāniem.

SAKRAMENTO KRASTOS

Vēji nes mūs — ho-ho-hū! —

Prom uz Kaliforniju.

Sakramento slavē daudzi:

Tur var saraust zelta kaudzi.

Izstīdzējis zēns smalkā, griezīgā balsī dziedāja šo dziesmu, kuru visās pasaules malās skandina matroži, celdami augšā enkuru, lai dotos uz Frisko ostu. Tas bija parasts puišelis, viņš pat nekad nebija redzējis jūru, bet tikai kādas divsimt pēdas no viņa — vajadzēja vien nokāpt no klints — krāca Sakramento. Viņu sauca par Mazo Džeriju, tāpēc ka bija arī vecais Džerijs, viņa tēvs. No viņa Mazais bija dzirdējis šo dziesmu, no viņa mantojis koši rudās cirtas, nebēdnīgās zilās acis un ļoti balto, vasarraibumaino ādu.

Vecais Džerijs bija jūrnieks, viņš krietnu pusi sava mūža bija nobraukājis pa jūrām, bet dziesma matrozim pati prasās dziedama. Bet reiz kādā Āzijas ostā, kad viņš kopā ar divdesmit citiem matrožiem dziedāja, melnās miesās ņemdamies gar nolādēto enkuru, šīs dziesmas vārdi pirmo reizi lika viņam padomāt nopietni. Nonācis Sanfrancisko, viņš atvadījās no sava kuģa un jūras un devās pats savām acīm paskatīties uz Sakramento krastiem.

Te viņš arī ieraudzīja zeltu. Viņš salīga darbā raktuvē «Zelta sapnis» un bija augstākajā mērā noderīgs, iekārtojot trošu ceļu divsimt pēdu virs upes.

Pēc tam šis ceļš palika viņa uzraudzībā. Viņš uzmanīja troses, turēja tās kārtībā, mīlēja tās un drīz vien kļuva par neaizstājamu strādnieku raktuvē «Zelta sapnis». Pēc tam viņš iemīlēja skaisto Margaretu Kelliju, bet viņa drīz pameta viņu un Mazo Džeriju, kurš tikko bija sācis staigāt, un palika mūžīgā miegā nelielā kapsētiņā starp resnām, majestātiskām priedēm.

Vecais Džerijs vairs neatgriezās uz jūras. Viņš dzīvoja netālu no sava gaisa ceļa un visu mīlestību, uz kādu bija spējīga viņa dvēsele, atdeva resnajām tērauda trosēm un Mazajam Džerijam. Raktuvei «Zelta sapnis» pienāca melnas dienas, bet arī tad sirmgalvis palika sabiedrības dienestā, lai sargātu pamesto uzņēmumu. 0 t,1;

Taču šorīt viņu nemanīja. Vienīgi Mazais Džerijs sēdēja uz lievenīša un dziedāja seno matrožu dziesmu. Viņš pats bija pagatavojis sev brokastis un jau paguvis noēst tās un tagad bija iznācis apskatīties, kas notiek pasaulē. Netālu, soļus divdesmit no viņa, pacēlās milzīgs tērauda veltnis, kuram tinās virsū bezgalgara metāla trose. Turpat līdzās stāvēja rūpīgi nostiprināta rūdas vagonete. Ar acīm izsekojis tērauda trosēm, kuras pacēlās galvu reibinošā augstumā, Mazais Džerijs tālu otrā krastā saskatīja otru veltni un otru vagoneti.

Šo ierīci darbināja tikai smaguma spēks: vagonete kustējās, pati sava svara vilkta, bet tajā laikā no pretējā krasta nāca tukša vagonete. Kad piekrauto vagoneti iztukšoja, bet tukšo piebēra ar rūdu, viss atkārtojās no jauna, atkārtojās simtiem un tūkstošiem reižu, kopš vecais Džerijs bija kļuvis par gaisa ceļa uzraugu.

Mazais Džerijs aprāva dziesmu, izdzirdējis tuvojamies soļus. Gara auguma cilvēks zilā kreklā, ar šauteni plecā iznāca no priežu meža. Tas bija Hols, sargs raktuvē «Zelta pūķis», kura atradās apmēram jūdzi no šejienes uz augšu pa Sakramento, kur arī bija iekārtots ceļš pāri upei.

—   Sveiks, MazaisI — viņš uzsauca. — Ko tu te dari viens pats?

—   Es te saimnieka vietā, — atbildēja Mazais Džerijs nepārspējami nevērīgā tonī, it kā viņš ne jau pirmo reizi būtu palicis viens. — Tēvs, zināt, aizbrauca.

—   Uz kurieni.? — apvaicājās Hols.

—   Uz Sanfrancisko. Viņš jau vakar vakarā aizbrauca. Viņam nomiris brālis kaut kur Vecajā pasaulē. Tāpēc viņš aizbrauca aprunāties ar advokātu. Rītvakar būs atpakaļ.

Visu to Džerijs izstāstīja ar lepnu apziņu, ka viņam uzlikta liela atbildība — pašam sargāt raktuvi «Zelta sapnis». Tajā pašā laikā varēja redzēt* ka viņš briesmīgi priecājas par lielisko piedzīvojumu — par iespēju padzīvot vienam uz šīs klints upmalā un pašam gatavot sev brokastis, pusdienas un vakariņas.

—  Nu, esi uzmanīgs, — piekodināja Hols, — neiedomājies blēņoties ar trosēm! Es eju paraudzīt, vai neizdosies nošaut kādu briedi Klibās govs kanjonā.

—   Ka tikai neuznāktu lietus, — prātīgi bilda Džerijs.

—   Un kas par to? Vai man bail salīt? — Hols iesmējās un pagriezies nozuda kokos.

Džerija paredzējums par lietu piepildījās. Ap desmitiem priedes sāka čīkstēt, locīties un vaidēt, logu rūtis grabēt, lietus kapāt garām, slīpām strūklām. Pusdivpadsmitos Džerijs iekūra pavardā uguni un, tikko nosita divpadsmit, sēdās pusdienot.

«Šodien no pastaigāšanās nekas, protams, neiznāks,» viņš nosprieda, pēc ēšanas rūpīgi nomazgājis un nolicis traukus. Un vēl nodomāja: «Hols droši vien izmircis cauri un cauri. Diez vai viņam izdevās nošaut briedi?»

Ap vieniem pie durvīm pieklauvēja — un, kad Džerijs atvēra durvis, istabā kā bulta iedrāzās vīrietis un sieviete, it kā viņus būtu iepūtis vējš. Tie bija misters un misis Spilleni, fermeri, kuri dzīvoja nomaļā ielejā jūdzes divpadsmit no upes.

—   Kur ir Hols? — aizelsies jautāja Spillens.

Džerijs pamanīja, ka fermeris ir par kaut ko satraukts

un kaut kur steidzas, bet misis Spillena acīmredzot ļoti apjukusi. Viņa bija izkaltusi, jau pavisam novītusi sieviete, kas daudz strādājusi savā mūžā; vienmuļais, nomācošais darbs bija atstājis viņas sejā smagu zīmogu. Tā pati smagā dzīvē bija saliekusi viņas vīra muguru, savilkusi čumurā viņa rokas un pārklājusi matus ar agra sirmuma sausajiem pelniem.

—   Viņš aizgāja medībās uz Klibās govs kanjonu. Jums jātiek pāri otrā pusē, vai?

Sieviete klusi iešņukstējās, bet Spillens galīgi izmisis iekliedzās. Viņš piegāja pie loga. Džerijs nostājās blakus viņam un arī paskatījās pa logu uz gaisa ceļa pusi; troses tikpat kā nebija redzamas cauri biezajam lietus autam.

Parasti apkārtējo ciemu iedzīvotāji brauca pāri upei pa «Zelta pūķa» trošu ceļu. Par pārcelšanos pienācās neliela samaksa, no kuras «Zelta pūķa» sabiedrība maksāja algu Holam.

—   Mums jātiek otrā krastā, Džerij, — sacīja Spillens. — Viņas tēvs, — viņš ar pirkstu parādīja uz raudošo sievu, — saspiests raktuvē, šahtā «Āboliņa lapa». Tur noticis sprādziens. Runā, ka nepalikšot dzīvs. Mums nupat atsūtīja ziņu.

Džerijs juta, ka viņam iekņudas sirds. Viņš saprata, ka Spillens grib tikt pāri pa «Zelta sapņa» trosēm, bet bez vecā Džerija neuzdrošinās to darīt, tāpēc ka pa viņu ceļu nevadāja pasažierus un tas jau sen nedarbojās.

—   Varbūt Hols drīz būs atpakaļ, — teica zēns.

Spillens pašūpoja galvu.

—   Bet kur tēvs? — viņš jautāja.

—   Sanfrancisko, — īsi atbildēja Džerijs.

Sēcoši novaidējies, Spillens nikni uzsita ar dūri pa plaukstu. Viņa sieva šņukstēja aizvien skaļāk, un Džerijs dzirdēja viņu vaimanājam:

—   Ak, nepagūsim, nepagūsim, nomirs-..

Zēns juta, ka pats tūlīt, tūlīt sāks raudāt; viņš stāvēja apjucis, nezinādams, ko iesākt. Bet Spillens izlēma viņa vietā.

—       Paklau, Mazais, — viņš sacīja tonī, kas nepieļāva iebildumus, — mums ar sievu jātiek pāri, lai maksā ko maksādams, pa tavu ceļu. Vai tu vari palīdzēt mums — palaist to rīku?

Džerijs neviļus pakāpās atpakaļ, it kā viņam būtu pie- dāvāts pieskarties kaut kam aizliegtam.

—       Es labāk iešu paskatīties, vai Hols nav atgriezies, — viņš bikli sacīja.

—   Bet ja nu nav?

Džerijs atkal samulsa.

—       Ja kaut kas notiks, es atbildēšu par visu. Redzi, Mazais, mums jātiek otrā pusē, lai tur vai gals! — Džerijs nedroši pamāja ar galvu. — Bet gaidīt Holu nav nekādas jēgas, — turpināja Spillens. — Tu pats saproti, ka no Klibās govs kanjona viņš tik drīz neatgriezīsies. Tā ka ejam, palaid veltni!

«Nav nekāds brīnums, ka misis Spillena izskatījās tik nobijusies, kad mēs palīdzējām viņai iekāpt vagonetē,» neviļus nodomāja Džerijs, paskatījies lejup bezdibenī, kas tagad šķita pavisam bezdibenīgs. Otru krastu, kas atradās septiņsimt pēdu attālumā, nemaz neredzēja caur lietus gāzēm, virpulī sagrieztajām mākoņu driskām, mutuļojošajām putām un šļakatām. Bet klints, uz kuras viņi stāvēja, līdzīgi stāvai sienai, iesniedzās taisni virmojošaja miglā, un šķita, ka no tērauda trosēm līdz turienei, līdz lejai, ir nevis divsimt pēdu, bet vismaz jūdze.

—   Nu, gatavs? — jautāja Džerijs.

—       Aiziet! — pilnā rīklē ieaurojās Spillens, lai pārkliegtu vēja kaukšanu.

Viņš nosēdās vagonetē blakām sievai un saņēma viņas roku.

Džerijam tas nepatika.

—   Jums būs jāturas ar abām rokām — vējš stipri šūpo! — viņš kliedza.

Vīrs ar sievu tūliņ atlaida vaļā rokas un stigri ieķērās vagonetes malās, bet Džerijs uzmanīgi atlaida bremzes sviru. Veltnis sāka lēnītēm griezties, bezgalīgā trose tīties vaļā, un vagonete pamazām virzījās pretī bezdibenim, ar dzinējritenīšiem turēdamās pie nekustīgi nostiprinātās sliežu troses, kas bija nostiepta pa augšu.

Džerijam tā nebija pirmā reize, kad viņš palaida vagoneti. Taču līdz šim viņam bija nācies darīt to tikai tēva uzraudzībā. Viņš uzmanīgi regulēja ātrumu ar bremzes sviru. Bremzēt bija nepieciešams, tāpēc ka negantās vēja brāzmas stipri šūpoja vagoneti, bet, iekams pavisam nozuda aiz lietus sienas, vagonete tā sasvērās, ka tikko neiegāza bezdibenī savu dzīvo kravu»

Pēc tam Džerijs varēja spriest par vagonetes kustību tikai pēc troses kustības. Viņš loti uzmanīgi vēroja, kā trose tinas nost no veltņa.

—   Trīssimt pēdu… — viņš čukstēja, skatīdamies garām slīdošās atzīmes uz kabeļa, — trīssimt piecdesmit,., četrsimt … četrsimt,

Trose apstājās. Džerijs parāva bremzes sviru, bet trose nekustējās, Zēns ar abām rokām ieķērās trosē un pavilka to uz savu pusi, cenzdamies izkustināt no vietas. Nekā! Kaut kur bija aizķēries. Bet, tieši kur, viņš nevarēja uzminēt un vagoneti neredzēja. Viņš pacēla acis un tikko saskatīja gaisā tukšo vagoneti, kurai vajadzēja virzīties pretī viņam ar tādu pašu ātrumu, ar kādu piekrautā vagonete attālinājās. Tā bija no viņa apmēram divsimt piecdesmit pēdu atstatumā. Tas nozīmēja, ka kaut kur pelēkajā miglā divsimt pēdu virs verdošās upes un divsimt piecdesmit pēdu no pretējā krasta gaisā karājas uz vietas palikušais Spillens ar sievu.

Trīs reizes Džerijs uzsauca, cik skaļi vien jaudāja, bet viņa balss nogrima nejaukā laika trokšņos. Kamēr zēns drudžaini pārcilāja savā prātā, ko lai izdara, ātri skrienošie mākoņi virs upes piepeši pašķīrās — un viņš uz mirkli ieraudzīja palojošo Sakramento apakšā un apstājušos vagoneti ar cilvēkiem augšā. Pēc tam mākoņi atkal sakļāvās — un virs upes kļuva vēl tumšāks nekā iepriekš.

Zēns uzmanīgi apskatīja veltni, bet neatrada tajā nekādus traucējumus. Acīmredzot kaut kas nebija kārtībā veltnī otrā krastā. Baisi bija iedomāties, kā tie divi, vēt

ras svaidīti, karājas vecajā vagonetē virs bezdibeņa un nezina, kāpēc tā piepeši apstājusies. Un kad padomāja, ka tā viņiem būs jākarājas tik ilgi, kamēr viņš nebūs pārcēlies otrā krastā pa «Zelta pūķa» trosēm un ticis līdz nelaimīgajam veltnim, kura dēļ tas viss bija noticis!

Bet tad Džerijs atcerējās — kambarī, kur glabājas rīki, ir bloks un virves, un, ko kājas nes, metās pēc tiem. Viņš ātri piestiprināja bloku pie troses un sāka vilkt, vilka no visa spēka tā, ka rokas vai rāvās nost no pleciem, bet muskuļi, likās, kuru katru mirkli pārplīsīs. Tomēr trose nekustējās no vietas. Tagad vairs neatlika nekas cits kā tikt otrā krastā.

Džerijs jau bija paguvis izmirkt līdz ādai, tāpēc tagad pa galvu pa kaklu skrēja uz «Zelta pūķi», pat nemanīdams lietu. Vējš dzina viņu, un skriet bija viegli, kaut gan miera nedeva doma, ka būs jāiztiek bez Hola palīdzības un nebūs kas bremzē vagoneti. Viņš pats sameistaroja sev bremzi no stipras virves, kuru pārmeta pār nekustīgo trosi.

Vējš ar negantu sparu uzbruka viņam, iekauca viņam ausīs, šūpodams un svaidīdams vagoneti, un Mazais Džerijs vēl skaidrāk iedomājās, kā šobrīd jūtas tie divi — Spillens un viņa sieva. Tas vairoja zēna vīrišķību. Laimīgi ticis pāri, viņš uzrāpās augšā pa nogāzi un, vēja grūdienos ar pūlēm turēdamies uz kājām un tomēr mēģinādams skriet, devās pie «Zelta sapņa» veltņa.

Apskatījis to, Džerijs ar šausmām atklāja, ka veltnis ir pilnīgā kārtīb.ā. Kā vienā, tā otrā galā viss ir kārtībā. Kur tādā gadījumā aizķēries? Kur citur ja ne vidū!

Vagonete ar Spilleniem atradās ne vairāk kā divsimt piecdesmit pēdu no viņa. Cauri kustīgajai lietus aizsegai Džerijs saskatīja vīrieti un sievieti, kas bija sakņupuši vagonetes dibenā un it kā atstāti satracināto dabas spēku varā. Starpmetā starp diviem brāzieniem viņš uzsauca Sp'illenam, lai pārbauda, vai ir kārtībā dzinējritentiņi.

Spillens acīmredzot bija sadzirdējis, tāpēc ka Džerijs redzēja, ka viņš, uzmanīgi piecēlies uz ceļiem, aptaustīja abus vagonetes ritentiņus, tad pagriezās ar seju pret krastu.

—Te viss kārtībā, Mazais!

Džerijs tikko sadzirdēja šos vārdus, taču to jēga viņam bija skaidra. Bet kas tad īsti bija atgadījies? Tagad vairs nebija šaubu, ka visa vaina ir tukšajā vagonetē. Tā no

šejienes nebija redzama, bet zēns zināja, ka tā karājas tur, virs briesmīgā bezdibeņa, divsimt pēdu no Spillena vagonetes.

Viņš bez garas domāšanas nosprieda, kas jādara. Šim kalsenajam, kustīgajam puišelim bija četrpadsmit gadu, bet viņš bija uzaudzis kalnos, tēvs bija iepazīstinājis viņu ar dažādiem matrožu amata noslēpumiem, un viņš nemaz nebaidījās no augstuma.

Rīku kastē pie veltņa Džerijs sameklēja vecu uzgriežņu atslēgu, nelielu dzelzs stieni un veselu rituli gandrīz jaunas Manilas troses. Viņš velti mēģināja atrast kādu dēlīti, lai sameistarotu kaut ko līdzīgu matrožu šūpulim, bet pie rokas negadījās nekas, izņemot garus, plānus dēļus. Nebija ar ko sazāģēt tos, un viņš bija spiests iztikt bez ērtiem segliem.

Segli, kurus Džerijs sev ierīkoja, bija vienkāršāki par vienkāršiem: viņš pārsvieda virvi pār nekustīgo trosi, kurā karājās tukšā vagonete, un, savilcis to mezglā, izveidoja lielu cilpu. Sēdēdams šajā cilpā, viņš bez pūlēm varēja aizsniegt trosi un turēties pie tās. Bet augšā, kur cilpai vajadzēja berzēties gar metāla trosi, viņš palika apakšā savu jaku, tāpēc ka nekur nevarēja atrast lupatu vai vecu maisu.

Uz ātru roku sagatavojies, Džerijs iekārās savā cilpā un, pārlikdams rokas, devās taisni bezdibenī. Viņš bija paņēmis līdzi uzgriežņu atslēgu, nelielu dzelzs stieni un vairākas pēdas garu virvi. Viņa ceļš veda nevis horizontāli, bet mazliet uz augšu, taču viņu apgrūtināja nevis kāpiens, bet briesmīgais vējš. Kad trakās brāzmas svaidīja Džeriju šurpu turpu un gandrīz vai apgāza, viņš juta, ka sirds pamirst aiz bailēm. Trose taču ir pavisam veca… Ja nu tā neiztur viņa smagumu un šos mežonīgos vēja triecienus, ja neiztur un pārtrūkst?

Tās bija neslēptas bailes. Džerijs juta, ka viņam smeldz zem lāpstiņas, bet ceļus krata sīki drebuļi, kurus viņš nespēj valdīt.

Taču Mazais drosmīgi turpināja ceļu. Trose bija veca, izraustīta, pārtrūkušo stiepļu asie gali, kas spurojās uz visām pusēm, saplēsa rokas līdz asinīm. Džerijs pamanīja to tikai tad, kad nolēma pirmo reizi apstāties un mēģi« nāja sakliegt Spillenus. Viņu vagonete tagad karājās tieši zem viņa, tikai dažu pēdu attālumā, tā ka zēns jau varēja paskaidrot viņiem, kas noticis un kāpēc viņš devies šajā ceļojumā.

—   Es labprāt palīdzētu tev, — sauca Spillens, — bet sieva nejūtas lāgā. Pielūko, Džerij, esi uzmanīgāks! Pats es uzplijos, bet tagad tu vienīgais vari mūs izpestīt.

—   Tā nu es jūs neatstāšu!» — atsaucās Džerijs. — Pasakiet misis Spillenai, ka nepaies ne minūte, kad viņa būs tajā pusē.

Lietum gāžot kā ar spaiņiem, zvalstīdamies no vienas puses uz otru kā vēzēklis, sajuzdams neciešamas sāpes sadrašķītajās plaukstās, smakdams nost no piepūles un plaušās spēji ieplūdušās gaisa masas, Džerijs beidzot aizkļuva līdz tukšajai vagonetei.

Tikko uzmetis acis, zēns saprata, ka nav veltīgi devies šajā briesmīgajā ceļojumā. Vagonete karājās uz diviem ritentiņiem; viens no tiem, ilgi kalpojot, bija stipri nodilis un nolēcis no troses, kura tagad bija cieši jo cieši saspiesta starp pašu ritentiņu un tā aptveri.

Bija skaidrs, ka vispirms jāatbrīvo ritentiņš no aptveres, bet vagonetei šajā laikā jābūt stingri piesietai ar virvi pie nekustīgās troses.

Pēc ceturtdaļstundas Džerijam beidzot izdevās piesiet vagoneti: tas bija viss, ko viņš panāca. Tapa, kas turēja ritentiņu uz ass, bija pavisam sarūsējusi un stingri iesprūduši. Džerijs no visa spēka sita pa to ar vienu roku, bet ar otru turējās, cik varēja, taču vējš nepārtraukti metās virsū un šūpoja viņu, un zēns ļoti bieži aizsita garām tapai. Deviņas desmitdaļas spēka viņš izlietoja, lai noturētos uz vietas; baidīdamies izmest uzgriežņu atslēgu, viņš piesēja to pie rokas ar kabatlakatiņu.

Bija pagājusi jau pusstunda. Džerijs izkustināja tapu, bet izvilkt to viņam neizdevās. Desmitiem reižu viņš jau gribēja krist izmisumā, viss likās veltīgs — gan briesmas, kurām viņš sevi pakļāva, gan visi viņa pūliņi. Taču pēkšņi viņam it kā zvīņas nokrita no acīm. Ar drudžainu skubu viņš sāka vandīties pa kabatām. Un atrada to, kas bija vajadzīgs, — garu, resnu naglu.

Ja nebūtu bijis šīs naglas, kas diezin kad un kā bija nokļuvusi kabatā, Džerijam būtu vajadzējis no jauna atgriezties krastā. Iebāzis naglu tapas caurumā, viņš beidzot satvēra to, un pēc brīža tapa izlēca no ass.

Tad sākās ņemšanās ar dzelzs stieni, ar kuru viņš mēģināja atbrīvot starp trosi un aptveri iestrēgušo ritentiņu. Kad tas bija izdarīts, Džerijs atlika ritentiņu vecajā vietā un, ar virvi pievilcis klāt vagoneti, beidzot uzdabūja ritentiņu uz troses.

Tomēr tam visam vajadzēja diezgan daudz laika. Bija pagājušas pusotras stundas kopš tā brīža, kad Džerijs bija nokļuvis līdz šejienei. Un tagad viņš beidzot iedrošinājās izlīst no saviem «segliem» un ielēkt vagonetē. Viņš atsēja virvi, kura viņu turēja, un ritentiņi lēni sāka slīdēt pa trosi. Vagonete sakustējās. Un zēns zināja, ka kaul kur apakšā, lai gan viņš to neredzēja, vagonete ar Spil- leniem arī sakustējusies, tikai pretējā virzienā.

Tagad bremze vairs nebija vajadzīga, tāpēc ka zēna ķermeņa svars pietiekami līdzsvaroja otras vagonetes smagumu. Un drīz no mākoņa miglas iznira augsta klints un vecais, pazīstamais veltnis.

Džerijs nolēca zemē un nostiprināja savu vagoneti. Viņš izdarīja to mierīgi un rūpīgi. Bet tad negaidot — ne vairs kā varonis — nokrita zemē pie paša veltņa un, lai gan plosījās vētra un gāza lietus, sāka skaļi raudāt.

Iemeslu asarām bija daudz: neizturamās sāpes saskrambātajās rokās, briesmīgais nogurums un apziņa, ka viņš beidzot atbrīvojies no briesmīgā nervu sasprindzinājuma, kas nebija laidis viņu vaļā vairākas stundas, un vēl — patiess prieks par to, ka Spillens ar sievu tagad ir drošībā.

Viņi bija tālu un, saprotams, nevarēja pateikt paldies zēnam, taču viņš zināja, ka kaut kur tur, aiz saniknotās, trakojošās upes, viņi tagad steidzas pa taciņu uz šahtu «Āboliņa lapa».

Džerijs grīļodamies gāja uz māju. Baltais durvju rokturis kļuva sarkans no asinīm, kad viņš to satvēra, bet Džerijs pat nemanīja to.

Zēns bija lepns un apmierināts ar sevi, tāpēc ka skaidri zināja — viņš rīkojies pareizi, bet, tā kā Džerijs vēl neprata blēdīties, tad nebaidījās atzīties pats sev, ka ir paveicis labu darbu. Tikai viena maza nožēla dairījās viņa sirdī: ak, kaut tētis būtu te un redzētu viņu!

STĀSTA BEIGAS

I

Galds bija no rupji ēvelētiem dēļiem, un vista spēlētājiem bieži bija grūti pievilkt klāt stiķus pa nelīdzeno virsu. Kaut gan vīri sēdēja, izmetušies kreklos, sviedri rupjām lāsēm ritēja viņiem pa seju, turpretī mokasīnos un vilnas zeķēs ieautās kājas knaibīja sals. Tik liela bija temperatūras atšķirība šajā būdiņā starp grīdu un jardu augstāk. Jukonas skārda krāsniņa rūca, nokaitēta līdz sarkankvēlei, bet astoņas pēdas tālāk uz plaukta, kas bija piesists zemu un tuvu pie durvīm, stāvēja akmenī sasaluši brieža un cūkas gaļas gabali. Trešā daļa durvju no apakšas bija klāta ar biezu ledus kārtu. Spraugās starp baļķiem aiz nārām vizuļoja sarma. Gaisma būdiņā iespīdēja caur vaskapapīru. Tā apakšējo malu no iekšpuses arī klāja collu biezs sarmas slānis — tas uzsala no cilvēku izelpotajiem garaiņiem.

Viņi spēlēja izšķirošo roberu: zaudētāju pārim vajadzēja izcirst āliņģi septiņas pēdas biezajā Iedus un sniega kārtā uz Jukonas.

—  Tāds aukstuma vMnis martā ir retums, — piezīmēja viens no kāršu jaucējiem. — Kā jūs domājat, Bob, cik grādu varētu būt?

—  Nu, piecdesmit pieci, ja ne visi sešdesmit zem nulles. Kā jūs domājat, dakter?

Ārsts pagrieza galvu un paskatījās uz durvīm, it kā mērīdams ledus kārtas biezumu.

—   Ne vairāk par piecdesi t. Varbūt pat mazāk — teiksim, četrdesmit deviņi. Paskatieties uz apsalušajām durvīm. Ledus ir mazlietiņ augstāk par atzīmi «piecdesmit», bet tā augšējā mala ir nelīdzena. Kad sals sasniedza septiņdesmit grādu, ledus uzkāpa veselas četras collas augstāk. — Viņš paņēma kārtis un, jaukdams tās, uzsauca par atbildi klauvējienam pie durvīm: — Iekšā!

Ienācējs bija gara auguma plecīgs zviedrs, kura tautību gan varēja noteikt tikai tad, kad viņš bija noņēmis

ausaini un ļāvis atkust bārdā un ūsās sasalušajam ledum, kas neļāva saskatīt seju. Pa to laiku viri pie galda paguva izspēlēt līdz beigām.

— Dzirdēju, ka šajā apmetnē esot apstājies ārsts, — jautājošā tonī sacīja zviedrs, satraukti ielūkodamies visās sejās pēc kārtas. Viņa paša seja bija smagu un ilgu ciešanu pārvērsta. — Esmu braucis tālu ceļu. No Vaijo ziemeļu atzarojuma.

—   Es esmu ārsts. Kas noticis?

Par atbildi cilvēks izstiepa kreiso roku ar briesmīgi uzpampušu rādītājpirkstu un sāka saraustīti, nesakarīgi stāstīt, kā viņu piemeklējusi šī nelaime.

—      Ļaujiet man apskatīt, — ārsts nepacietīgi pārtrauca viņu. — Nolieciet roku uz galda! Te, lūk, tā!

Uzmanīgi, it kā uz pirksta būtu liels augonis, zviedrs darīja, kā viņam lika.

—       Hm, — norūca ārsts. — Cīpslu sastiepums. Un tā dēļ jūs kūlāties simt jūdžu! Es iegriezīšu to vietā vienā acumirklī. Skatieties, kā es daru, un nākamreiz jūs pats tiksiet galā ar to.

Pacēlis stateniski delnu, ārsts bez kāda brīdinājuma iesita ar tās apakšējo malu pa uztūkušo, savilkto pirkstu. Cilvēks ieaurojās no pārsteiguma un sāpēm. Tas izklausījās pēc zvēra kliedziena, un arī seja zviedram bija kā zvēram, it kā viņš gribētu mesties virsū ārstam, kurš izstrādājis ar viņu tādu joku.

—       Viss kārtībā, — ārsts viņu asi un valdonīgi nomierināja. —. Kā tagad? Kļuva labāk, vai ne? Nākamreiz jūs, protams, darīsiet to pats. Strozers, jums jādala! Mēs esam apspēlējuši jūs.

Zviedra nekustīgajā vērša sejā parādījās atvieglojums un apjausma. Asās sāpes bija pārgājušas, un viņš jutās labāk. Viņš ar ziņkāri un pārsteigumu aplūkoja pirkstu, lēni saliekdams un atliekdams to. Tad iebāza roku kabatā un izvilka maisiņu ar zeltu.

—   Cik?

Ārsts nepacietīgi papurināja galvu.

—   Neko. Es nestrādāju par ārstu. Jums gājiens, Bob!

Zviedrs smagi pamīņājās uz vietas, vēlreiz aplūkoja

pirkstu un sajūsmināts paskatījās uz ārstu.

—   Jūs esat labs cilvēks. Kā jūs sauc?

—       Lindejs, dakteris Lindejs, — atbildēja Strozerss, it kā bažītos, ka tikai ārsts nesadusmojas.

—   Diena iet uz beigām, — teica Lindejs zviedram, no jauna jaukdams kārtis. — Labāk palieciet pa naktil Pārāk auksts, lai dotos ceļā. Te ir brīvas nāras.

Ārsts Lindejs bija slaids, pēc izskata stiprs brūnēts, ar iekritušiem vaigiem un plānām lūpām. Gludi skūtā seja bija veselīgi bāla. Visas viņa kustības bija ātras un precīzas. Tumšās acis raudzījās taisni un vērīgi, šķita, ka tās redz visam cauri. Slaidās, gleznās un nervozās rokas likās piemērotas smalkam darbam, un no pirmā acu uzmetiena tajās varēja nojaust spēku.

—   Atkal mums! — viņš paziņoja, pievākdams pēdējo stiķi. — Tagad jāpabeidz robers, un tad redzēs, kuram būs jācērt āliņģis.

Pie durvīm pieklauvēja, un ārsts aicināja, lai nāk iekšā.

—   Tā rādās, ka mums neizdosies pabeigt šo roberu, — viņš neapmierināts norūca, kad durvis atvērās., — Kas noticis ar jums? — Tas attiecās uz ienākušo.

Nepazīstamais velti pūlējās pakustināt ledus sastindzinātās lūpas un žokļus. Varēja redzēt, ka viņš bijis ceļā daudz dienu. Āda uz vaigu kauliem bija apsaldēta melna. No deguna līdz zodam nokarājās vienlaidu ledus ar elpas izkausētu caurumu. Pa to viņš bija spļāvis arī tabakas sulu, kas notekot bija sasalusi dzintara krāsas lāstekā, kura uz leju kļuva smaila kā van Deika bārda.

Svešais klusēdams papurināja galvu, pasmaidīja ar acīm un piegāja-pie krāsniņas, lai ledus izkustu un viņš varētu parunāt. Viņš ar pirkstiem lauza ledu, kura gabali, nokrituši uz krāsniņas, sprakšķēja un čūkstēja.

—   Ar mani viss ir kārtībā, — viņš beidzot sacīja. — Bet, ja šajā kompānijā ir ārsts, tad viņš ir vajadzīgs kā nezin kas. Litlpeko kāds cilvēks saplēsies ar pumu, un tā viņu pamatīgi sakropļojusi.

—   Cik tālu tas ir? — jautāja ārsts Lindejs,

—   Kādas simt jūdzes būs.

—  Vai sen jau tas notika?

—   Es braucu līdz šejienei trīs cienās,

—  Viņam ir slikti?

—   Plecs izmežģīts. Vairākas ribas droši vien pārlauztas. Labā roka arī lauzta. Viss ķermenis, izņemot seju, saplosīts līdz kauliem. Mēs pagaidām aizšuvām divas trīs lielākās brūces, bet artērijas nosējām ar auklu,

—  Tas nu līdzēs gani — pavīpsnāja Lindejs. — Kur viņš ievainots?

—   Vēderā.

—  Tad jau viņam tagad beigas,

—   Nemaz ne. Mēs vispirms izmazgājām ar kukaiņu indi un tikai tad aizšuvām. Pagaidām, protams. Nebija nekā cita kā tikai linu diegi, bet tos mēs arī izmazgājām.

—  Viņš ir tikpat kā beigts, — secināja ārsts, pikti jaukdams kārtis.

—   Lika pagaidīt! Tas vīrs nemirs. Viņš zina, ka es aizbraucu pēc ārsta, un noturēsies līdz jūsu atbraukšanai. Viņš nepadosies nāvei. Es.viņu pazīstu.

—   Kristietības mācība un gangrēna, vai ne? — izsmējīgi sacīja ārsts. — Un vispār es nestrādāju par ārstu. Man arī ne prātā nenāk braukt simt jūdžu piecdesmit grādu salā miruša cilvēka dēļ.

—   Bet es zinu, ka brauksiet, un šis cilvēks ir nedomā mirt.

Lindejs papurināja galvu.

—  Zēl, ka esat braucis velti. Labāk palieciet tepat pa nakti!

—   Nedrīkst! Pēc desmit minūtēm izbrauksim.

—   Kāpēc jūs esat tik pašpārliecināts? — īgni noprasīja Lindejs.

Tad Toms Dovs teica visgarāko runu savā mūžā:

—  Tāpēc, ka viņš noteikti dzīvos līdz jūsu atbraukšanai, kaut jums būtu vajadzīga vesela nedēja pārdomām. Bez tam pie viņa ir sieva, kura nenobirdināja ne asaru un palīdzēs viņam izturēt līdz jūsu atbraukšanai. Viņi neprātīgi mīl viens otru, un viņai ir tikpat stipra griba kā vīram. Ja viņš sāks pagurt, sieva atdos viņam savu dvēseli un piespiedīs viņu dzīvot. Bet viņš nepadosies, lieku galvu ķīlā. Lieku trīs unces pret vienu, ka jūs viņu ieraudzīsiet dzīvu. Krastā man stāv suņu pajūgs. Dodiet tikai piekrišanu pēc desmit minūtēm izbraukt, un mēs tiksim līdz turienei ātrāk nekā trijās dienās, tāpēc ka ceļš ir iebraukts. Tagad es eju pie suņiem un gaidu jūs pēc desmit minūtēm.

Toms Dovs nolaida cepures ausis, uzvilka dūraiņus un izgāja.

—   Kaut velns viņu rāvis! — iekliedzās Lindejs, dusmīgi skatīdamies uz aizvērtajām durvīm*

Tajā naktī, kad bija nobrauktas divdesmit piecas jūdzes un sen jau satumsis, Lindejs un Toms Dovs apstājās, lai ierīkotu nometni. Tas bija vienkāršs, bet pazīstams darbs: sniegā jāsakur uguns, blakām uz egļu zariem jāsaklāj ādas kopīgai gultai, bet aiz tās jāizstiepj brezents, lai aizturētu siltumu. Dovs pabaroja suņus, sacirta ledu un žagarus. Lindejs, kuram vaigi dega kā ugunī, gatavoja vakariņas. Viņi krietni paēda, izsmēķēja pa pīpei, parunāja, kamēr pie ugunskura žuva mokasīni, tad ļāvās nāves miegam, kā jau noguruši un veseli cilvēki.

No rīta nepieredzētais sals mazinājās. Lindejs lēsa, ka temperatūra ir ap piecpadsmit grādiem zem nulles un jau kāpj augstāk. Dovs bija noraizējies. Viņš paskaidroja, ka kanjons, pa kuru viņiem šodien pat jābrauc, būs pilns ar ūdeni, ja sāksies pavasara atkusnis. Kanjona nogāzes bija simtiem, vietām pat tūkstošiem pēdu augstāk. Viņi var rāpties pa nogāzēm, bet tas prasīs daudz laika.

Ērti apmetušies uz naktsguļu tumšā, drūmā aizā un smēķēdami pīpes, viņi jau žēlojās par karstumu un abi bija vienis prātis, ka temperatūrai jābūt virs nulles — pirmo reizi pusgada laikā.

— Te, tālajos ziemeļos, neviens nav dzirdējis par pumām, — teica Dovs. — Rokijs sauc to par kuguāru. Bet es esmu daudzas nošāvis Kerijas apgabalā, savā dzimtajā Oregonas štatā, un tur tās sauc par pumām. Bet sauc, kā gribi, otru tik» lielu kaķi m.an vēl nebijā gadījies redzēt. Tas bija īsts briesmonis. Un es nekādi netieku gudrs, kā tas varēja atmaldīties tik tālu.

Lindejs nebilda ne vārda. Viņš jau snauda. No viņa mokasīniem, kuri bija uzmaukti uz nūjām, cēlās garaiņi, bet ārsts nemanīja to un nepagrieza mokasīnus. Suņi, saritinājušies pūkainās bumbās, gulēja sniegā. Dziestošo ogļu sprakšķi it kā uzsvēra, cik dziļš klusums valda. Lindejs pēkšņi pamodās un paskatījās uz Dovu, kas savukārt paskatījās uz viņu un pamāja ar galvu. Abi ieklausījos. Tālumā varēja sadzirdēt neskaidru dunu, kas ātri pārgāja ļaunu vēstošā dārdoņā. Kad tā tuvojās, pieņemdamās spēkā, brāzdamās pāri kalnu virsotnēm un ielejām, noliekdama savā priekšā mežu un locīdama tievās priedītes, kas ar saknēm bija ieķērušās klinšaino piekaļņu šķautnēs, viņi saprata, kas tas par troksni. Stiprs, bet silts un smaržu piesātināts vējš aiztraucās garām, izraudams no ugunskura dzirksteļu spietu. Iztraucētie suņi aptupās, grūtsirdīgi izslēja gaisā purnus un gari iekaucās kā vilki.

— Tas ir Cinuks, — teica Dovs.

—   Tātad brauksim pa upi?

—   Saprotams. Noiet desmit jūdzes pa upi ir vieglāk nekā vienu pa kalniem. — Dovs ilgi un uzmanīgi vēroja Lindeju. — Mēs esam ceļā jau piecpadsmit stundas, — viņš, it kā pārbaudīdams Lindeju, uzsauca cauri vējam un atkal apklusa. — Dakter, — viņš beidzot ierunājās, — vai jums pietiek drosmes?

Lindejs par atbildi izdauzīja pīpi un sāka vilkt kājās mitros mokasīnus. Dažās minūtēs, cīnoties ar vēju, arī suņi bija iejūgti, nometne nojaukta, trauki un ādas segas, kuras bija palikušas nelietotas, saliktas kamanās. Tad viņi tumsā devās pa pēdām, kuras Dovs bija ieminis gandrīz pirms nedēļas. Cinuks trakoja visu nakti, bet viņi gāja, mudinādami nogurušos suņus un sasprindzinādami savus novārdzinātos muskuļus. Viņi gāja divpadsmit stundas un apstājās, lai ieturētu brokastis pēc divdesmit septiņu stundu gara ceļa.

—   Kādu stundu jāpaguļ, — teica Dovs, kad viņi kā vilki bija aprijuši vairākas mārciņas šķēlēs sagrieztas un ar speķi saceptas brieža gaļas.

Viņš ļāva savam ceļabiedram gulēt divas stundas, bet pats baidījās aizvērt acis. Viņš vilka visādas zīmes mīkstajā, plokošajā sniegā. Divās stundās sniega līmenis pazeminājās par trim collām. Visās malās cauri pavasara vēju šņākām bija dzirdama neredzamu ūdeņu urdzēšana. Litlpeko, uzņēmusi sevī neskaitāmus strautiņus, rāvās laukā no ziemas važām, ar dārdiem un brākšķiem lauzdama ledu.

Dovs piegrūda Lindejam pie pleca, piegrūda vēlreiz, tad sparīgi sapurināja gulētāju.

—  Dakter, — viņš sajūsmināts murmināja, — jūs laikam varētu gulēt vēl!

Nogurušās, tumšās acis zem smagajiem plakstiem pauda pateicību par šo komplimentu.

—   Bet par to nevar būt ne runas. Rokijs ir briesmīgi sakropļots. Kā jau teicu, es palīdzēju aizšūt viņam iekšas. Dakter… — Viņš atkal sapurināja ārstu, kuram acis atkal bija aizgājušas ciet. — Paklausieties, dakter! Es jautāju — vai jūs varat iet tālāk? Vai dzirdat? Es saku — vai jūs varat vēl mazliet paiet?

Nogurušie_ suņi koda un smilkstēja, kad tos ar spērieniem modināja. Viņi gāja lēni, ne ātrāk kā divas jūdzes stundā, un dzīvnieki izmantoja katru izdevību, lai apgultos slapjajā sniegā.

—   Vēl divdesmit jūdzes, un mēs būsim ārā no aizas, — Dovs uzmundrināja Lindeju. — Bet pēc tam ledus manis pēc var kaut ielūzt, jo mēs iesim gar upes malu un līdz nometnei ir vairs tikai desmit jūdzes. Redziet nu, dakter, mēs esam tikpat kā klāt! Bet, kad būsiet salāpījis Rokiju, ar kanoe jūs būsiet atpakaļ vienā dienā.

Bet ledus zem viņiem kļuva aizvien nedrošāks, tas atlūza no krasta un collu pa collai spiedās augstāk. Vietās, kur ledus vēl turējās pie krasta, viņi brida pa ūdeni, ka šļakstēja vien. Litlpeko dusmīgi šņāca. Viņiem laužoties uz priekšu, pieveicot jūdzi pēc jūdzes, no kurām katra bija desmit kalnos noietu jūdžu vērta, ik uz soļa parādījās jauni lūzumi un plaisas.

—   Kāpiet kamanās, dakter, un pasnaudiet, —- ierosināja Dovs.

Tumšās acis paskatījās uz viņu tik bargi, ka Dovs neiedrošinājās atkārtot savu priekšlikumu.

Dienasvidū bija skaidrs, ka tālāk iet nav iespējams. Ledus gabali, kurus ātrā straume rāva uz leju, jau sitās pret ledu, uz kura viņi stāvēja. Suņi nemierīgi smilkstēja un rāvās uz malu. ,

—   Tas nozīmē, ka augstāk upe ir vaļā, — paskaidroja Dovs. — Drīz kaut kur izveidosies sastrēgums, un simt minūtēs ūdens pacelsies par simt pēdām. Mums būs jāiet pa augšu, ja vien izdosies tikt ārā. Ejam! Trieciet suņus! Un, kad tā padomā, — Jukonā ledus turēsies vēl nedēļām!

Sajā vietā neparasti šaurā kanjona sienas bija pārāk stāvas, lai tiktu augšā pa tām. Dovam un Lindejam neatlika nekas cits kā iet uz priekšu, un viņi arī gāja, kamēr notika nelaime. Ledus ar lielu brīkšķi ielūza tieši zem pajūga. Divi vidējie suņi iegāzās ūdenī un, straumes sagrābti, aizrāva līdzi arī vedējsuni. Šie trīs dzīvnieki, kurus straume dimīja zem ledus, vilka uz malu ari divus pārējos smilkstošos suņus. Cilvēki izmisīgi mēģināja noturēt kamanas, bet tās lēni vilka viņus līdzi.

Dažās sekundēs viss bija galā. Dovs ar mednieku nazi pārgrieza vedējsuņa streņģes, un dzīvnieks, ievēlies ūdenī, tūlīt pazuda. Ledus gabals, uz kura viņi stāvēja, šūpojās un, sizdamies pret piekrastes ledu un akmeņiem, plaisāja. Viņi tikko paguva izvilkt kamanas malā, kad ledus gabals apgāzās un nogrima.

Gaļu un zvērādu segas viņi sasaiņoja, bet kamanas pameta. Lindejs bija sašutis, ka Dovs ņem smagāko saini, bet Dovs palika pie sava.

—   Jums pietiks ko darīt, kad būsim galā. Ejami

Pulkstenis jau bija viens, kad viņi sāka kāpienu pa

nogāzi. Astoņos vakarā viņi tika pāri kanjona augšējai krantij un kādu pusstundu nogulēja turpat, kur bija nokrituši. Tad viņi sakūra uguni, uzvārīja katliņā kafiju un uzcepa milzīgu porciju brieža gaļas. Bet vispirms Lindejs pasvārstīja rokās abus saiņus un pārliecinājās, ka viņa nesamais ir uz pusi vieglāks.

—   Jūs esat no dzelzs, Dov, — viņš izteica savu apbrīnu.

—   Kas? Es? Ejiet nu! Būtu jūs redzējis Rokiju! Viņš ir izliets no platīna, no tērauda, no tīra zelta un no diez kādiem stipriem materiāliem. Esmu kalnietis, bet viņš sit mani pušu. Tur, Kerijāt es dažreiz nodzinu puišus līdz nāvei, kad medījām lāci. Un, kad mēs ar Rokiju sastapāmies pirmajās medībās, es, nožēlojamais, gribēju parādīt viņam, ko es varu. Palaižu suņus vaļā, kā jau nākas, pats turos tiem līdzi, bet man uz papēžiem min Rokijs. Es zināju, ka ilgi viņš neizturēs, un pieliku soli. Bet otrās stundas beigās viņš tikpat neatlaidīgi man min uz papēžiem. Es pat saerrojos. «Varbūt tu gribi naskot pa priekšu un parādīt man, kā iet?» es jautāju. «Nu, kā tad!» — tā viņš. Un parādīja arī! Es neatpaliku, bet, taisnību sakot, kad panācām lāci, man gars gāja pa muti laukā.

Šis cilvēks nav valdāms. Viņš nebaidās ne no paša velna. Pērnruden pirms pašas sala iestāšanās mēs kādā pievakarē gājām uz nometni. Es biju izšāvis visas patronas baltajiem rubeņiem, bet viņam viena vēl bija palikusi. Suņi pēkšņi izdzina pelēko lāceni. Tādu mazu — mārciņas trīssimt, bet jūs zināt, kas ir pelēkais lācis. «Nedari to!» es saku, kad Rokijs ceļ šauteni pie pleca. «Tev ir viena vienīga patrona, un par tumšu, lai saredzētu, uz ko šauj.»

«Kāp kokā,» viņš saka. Es nekāpu, bet, kad lācene saniknota un tikai drusciņ ieskrambāta novēlās zemē suņu barā, es, taisnību sakot, nožēloju, ka nebiju uzrāpies kokā. Tas tik bija trādirīdis! Tālāk gāja pavisam šķidri. Lācene ielēca alā zem paprāva celma. Tas celms bija četras pēdas augsts. No vienas puses suņi netika lācenei klāt. No otras puses bija stāva smilšu nogāze, un suņi, vairāk nekā skaidrs, noslīdēja lejā tieši virsū lācenei. Par atpakaļizlēkšanu ir nav ko domāt, un lācis sakropļotu suņus ar vienu rāvienu. Brikšņi, elles tumsa — un patronas nevienas.

Ko dara Rokijs? Viņš noguļas uz celma, izstiepj uz teju roku ar nazi un ņemas durt. Taču tālāk par zvēra rumpi viņš netiek, bet visiem trim suņiem drīz vien būs gals klāt. Rokijs ir izmisis. Viņam negribas aizlaist bojā suņus. Viņš uzlec uz celma, sagrābj lāci aiz čupra un izceļ no alas. Viņi visi, lācis, suņi un Rokijs, slīdēdami, lādēdamies un skrāpēdamies vēlās lejā divdesmit pēdas un — plunkš! — upē iekšā desmit pēdu dziļi, līdz pašam dibenam. Visi izķepurojās, kā nu kurais mācēja. Nu, bet lāci Rokijs nedabūja, toties suņus izglāba. Tāds ir Rokijs. Kad viņš kaut ko ieņēmis galvā, neviens viņu neapturēs.

Nākamajā atpūtas vietā Lindejs uzzināja, kā Rokijs ievainots.

— Es biju aizgājis gar upi uz augšu kādu jūdzi no būdas sameklēt cirvja kātam piemērotu bērzu. Nākdams atpakaļ, dzirdu —r kāds »ņemas tai vietā, kur izlikti slazdi lācim. Kāds mednieks bija pametis tos kā nederīgus, bet Rokijs saveda kārtībā. Bet tur ņemas un ņemas. Tas bija Rokijs ar savu brāli Hariju. Te viens auro un smejas, te otrs, it kā tā būtu kāda rotaļa. Un ko jūs domājat, kas tā bija par muļķīgu rotaļu? Es biju redzējis Kerijā diezgan daudz dūšīgu puišu, bet šie abi sita pušu visus. Viņi bija noķēruši slazdos pumu un pēc kārtas ar koķeli sitaļāja tai pa purnu. Bet tas nebija tas galvenais. Izeju no krūmiem un redzu — Harijs sit pumai. Tad nolauž koķelim sešas collas garu galu un pasniedz to Rokijam. Tā nūjiņa kļuva arvien īsāka. Tas nav tik vienkārši, kā jūs domājat. Puma kāpās atpakaļ, meta kūkumu, slienājās un varen veikli izvairījās no nūjiņas. Un nevarēja zināt, kad zvērs lēks. Slazds bija saķēris pakaļējo kāju, bet tā, man jāsaka, bija jau kļuvusi brīvāka.

Tā bija rotaļa ar nāvi. Koķelis k| uva arvien īssks un īsāks, bet puma arvien niknāka. Drīz no koķeja nekas vairs nebija palicis pāri — tikai tāds collas četras garš galiņš, un tagad bija Rokija kārta. «Labāk met mieru,» saka Harijs. «Kālab?» jautā Rokijs. «Ja tu iesitīsi vēlreiz, man vairs nepaliks pāri nūjiņa,» atbild Harijs. «Tad tu izstāsies no spēles un es uzvarēšu,» smiedamies saka Rokijs un pieiet pie pumas.

Otrreiz kaut ko tādu es vairs negribētu redzēt. Kaķis pakāpās atpakaļ un savilkās čokurā, it kā ierautu sevī visu sešas pēdas garo ķermeni. Bet Rokija koķelis tikai četras collas garš. Kaķis saķēra viņu. Nevarēja saprast, kur viens, kur otrs. Saut nebija iespējams. Visbeidzot Harijs izmanījās iegrūst pumai rīklē nazi.

—   Būtu es zinājis, kā viņš ievainots, es neparko nebūtu braucis, — sacīja Lindejs.

Dovs piekrītoši pamāja ar galvu.

—   To viņa arī teica. Viņa lūdza, lai es nebilstot ne vārda, kā tas noticis.

—   Vai viņš ir traks? — pikti jautāja Lindejs.

—   Viņi abi ir traki. Abi brāļi nepārtraukti kūda viens otru uz visādām ģeķībām. Es redzēju, kā pērnruden viņi pārpeldēja krāces: ūdens auksts, pa upi jau gāja vižņi,— bija saderējuši. Nav nekā tāda, kam viņi neķertos klāt. Un Rokija sieva ir tāda pati. Nebaidās ne no kā. Darīs visu, ja vien Rokijs ļaus. Bet viņš apietas ar sievu kā ar kavalieri. Smagam darbam viņa pirkstu neliks klāt. Tāpēc par labu algu esmu nolīgts es un vēl viens cilvēks. Naudas viņiem ir kā spaļu, un viņi mīl viens otru kā ķerti. «Rādās, ka te būs laba medīšana,» teica Rokijs, kad viņi pērnruden ieklīda šajā apvidū. «Tad apmetī- simies te,» saka Harijs. Es visu laiku domāju, ka viņi meklē zeltu, bet viņi pa visu ziemu neizskaloja nevienu pannu zelta, lai pārbaudītu»

Lindeja dusmas pieņēmās.

—   Neciešu aplamniekus. Es laikam varētu griezties atpakaļ.

—   Nē, to jūs nedarīsiet, — Dovs pārliecināts iebilda. — Mums nepietiek ēdamā, lai grieztos atpakaļ, bet rīt mēs jau būsim galā. Atliek vienīgi tikt pāri tai pēdējai ūdensšķirtnei un nokāpt līdz būdai. Bet svarīgākais ir tas, ka jūs esat pārāk tālu no mājām un es jums gluži vienkārši neļaušu griezties atpakaļ.

Lai cik noguris bija Lindejs, uguns viņa tumšajās acīs brīdināja Dovu, ka viņš atļaujas pārāk daudz. Viņš sniedza roku.

—       Esmu vainīgs, dakter. Aizmirstiet to! Esmu drusku saerrojies, ka aizgāja pazušanā suņi,

III

Nevis pēc vienas, bet pēc trim dienām abi ceļinieki pēc tam, kad virsotnē viņus bija ieputinājis pavasara sniegputenis, aizklunkuroja līdz būdai, kas stāvēja šņācošās Litlpeko krastā. No spožās saules gaismas iegājis tumšajā telpā, Lindejs lāgā nesaskatīja tās iemītniekus. Viņš tikai pamanīja, ka to ir trīs — divi vīrieši un viena sieviete. Bet šie cilvēki ārstu neinteresēja. Viņš gāja tieši pie nārām, kur atradās ievainotais. Viņš gulēja uz muguras, aizvēris acis, un Lindejs pamanīja, ka viņam ir skaisti izliektas uzacis un sprogaini brūni mati. Izdilusi un bālā seja likās pārāk maza salīdzinājumā ar muskuļoto kaklu, taču smalkie vaibsti, lai cik izmocīti bija, šķita kā ar kaltu izcirsti.

—  Ar ko jūs apmazgājāt? — Lindejs jautāja sievietei,

— Ar sublimātu, ar parasto šķīdumu, — viņa atbildēja.

Lindejs ātri uzmeta skatienu sievietei, tad vēl ātrāk

ievainotajam un izslējās taisni. Sieviete saraustīti elpoja, pūlēdamās ar gribasspēku apslēpt to. Lindejs pagriezās pret vīriešiem.

—       Ejiet prom -no šejtenes — skaldiet malku vai dariet kaut ko citu, tikai prom no šejienes!

Viens no viņiem vilcinājās.

—       Gadījums ir nopietns, — turpināja Lindejs. — Es gribu parunāt ar viņa sievu.

—   Es esmu viņa brālis, — iebilda otrs.

Sieviete lūdzoši paskatījās uz viņu. Vīrietis negribīgi pamāja ar galvu un pagriezās uz durvju pusi.

—       Man arī iziet? — jautāja Dovs, sēdēdams uz sola, uz kura bija atkritis, tikko ienāca būdā.

—  Jums arī.

Gaidīdams, kamēr būda būs tukša, Lindejs pavirši apskatīja slimnieku.

—       Nu? — viņš ierunājās. — Tad tas ir tavs Rekss Strengs?

Sieviete palūkojās uz guļošo, it kā gribētu pārliecināties, ka tas tiešām ir viņš, tad klusēdama paskatījās acis Lindejam.

—   Kāpēc tu nerunā?

Viņa paraustīja plecus.

—       Kāda jēga runāt? Tu taču zini, ka tas ir Rekss Strengs.

—       Paldies. Kaut gan es varētu atgādināt tev, ka redzu viņu pirmoreiz. Apsēdies! — Viņš norādīja sievietei uz ķeblīti, bet pats apsēdās uz sola. — Zini, esmu traki noguris. No Jukonas līdz šejienei nav šosejas.

Viņš izņēma no kabatas spalvu nazīti, lai izvilktu skabargu no īkšķa.

-— Ko tu domā darīt? — viņa pēc brīža jautāja.

—   Paēst un atpūsties, iekams dodos atpakaļceļā.

—       Ko tu domā darīt ar… — Viņa pameta ar galvu uz nesamaņā guļošā pusi.

—   Neko.

Sieviete piegāja pie nārām un viegli pārlaida pirkstus pār sīkajām sprogām.

—       Tu gribi teikt, ka nonāvēsi viņu, — lēni sacīja sieviete. — Ļausi -cilvēkam nomirt, nepalīdzot viņam, jo tu vari viņu glābt, ja vien gribi.

—       Vari saprast arī tā. — Lindejs brīdi domāja, tad, skarbi iesmējies, paskaidroja savu domu: — Kopš neatminamiem laikiem šajā sagrabējušajā vecajā pasaulē pastāv tāds neparasts paņēmiens, kā tikt vaļā no sievu nolaupītājiem.

—       Tu esi netaisns, Grant, — viņa klusi iebilda. — Tu aizmirsti, ka tā bija mana griba, manis pašas vēlēšanās. Es biju brīvs cilvēks. Rekss nenolaupīja mani. Tu pats pazaudēji mani. Es no brīva prāta, ar prieku gāju viņam līdzi. Tikpat labi tu varētu apvainot mani, ka esmu nozagusi viņu. Mēs aizgājām kopā.

—       Izdevīgs viedoklis, — atzina Lindejs. — Redzu, ka prāts tev tikpat ass kā agrāk, Medža. Tas droši vien apgrūtināja viņu. —

—   Domājošs cilvēks prot arī mīlēt…

—   Un rīkoties prātīgi, — iestarpināja Lindejs.

<— Tātad tu atzīsti, ka esmu rīkojusies prātīgi?

Viņš pacēla rokas gaisā.

—       Velns parāvis, lūk, ko nozīmē runāt ar gudru sievieti! Vīrietis vienmēr aizmirst to un iekrīt lamatās. Es nebrīnītos, ja tu būtu pieveikusi viņu ar kādu siloģismu.

Atbilde bija smaida atblāzma viņas vērīgajās, zilajās acīs un sievietes lepnums, ko likās izstarojam visa viņas būtne.

—       Nē, es ņemu atpakaļ šos vārdus, Medža. Ja tu būtu kaut vai zoss vai nezin kas, tu tik un tā būtu savaldzinājusi viņu ar savu izskatu, augumu un stāju. To nu man vajadzēja zināt. Tajā skolā es esmu gājis, bet tomēr, velns lai mani parauj, neesmu izgājis to līdz galam.

Lindejs runāja ātri, nervozi, uzbudināti un, viņa to zināja, kā vienmēr, no sirds. Viņa atbildēja tikai uz pēdējiem vārdiem:

—   Vai atceries Zenēvas ezeru?

—   Kā nu ne! Es biju bezjēdzīgi laimīgs.

Medža pamāja ar galvu, un viņas acis staroja,

—        No bijušā nekur nevar aiziet. Lūdzu, atceries, Grant, tikai uz brīdi atceries… kas mēs bijām viens otram,,, un tad …

—       Tagad tu izmanto izdevību, — Lindejs smaidīdams teica un atkal sāka darboties ar īkšķi. Viņš izvilka skabargu, uzmanīgi apskatīja to, tad sacīja: — Nē, paldies. Es nederu žēlsirdīgā samarieša lomai.

—       Bet tu taču nogāji šo smago ceļu sveša cilvēka dēļ, — viņa iebilda.

Lindejs vairs nespēja valdīties.

—       Vai tu domā, ka es būtu spēris kaut vienu soli, ja būtu zinājis, ka tas ir manas sievas mīļākais?

—   Bet tu esi — te'… Un tur guļ viņš. Ko tu darīsi?

—       Neko. Kālab lai es darītu? Nav mans pienākums palīdzēt šim cilvēkam. Viņš ir apzadzis mani.

Viņa gribēja kaut ko teikt, bet pie durvīm pieklauvēja.

—   Ejiet prom! — uzkliedza Lindejs.

— Varbūt jums vajadzīga palīdzība,.,

—   Prom! Atnesiet spaini ūdens! Atstājiet to ārpusē!

—   Tu gribi… — viņa drebēdama iesāka.

—   Nomazgāties.

Viņa novērsās, tādas necilvēcības pārsteigta, un saknieba lūpas.

—       Paklausies, Grant, — viņa stingri sacīja. — Es izstāstīšu visu viņa brālim. Es pazīstu Strengus. Ja tu vari aizmirst bijušo, es arī varu. Ja tu neko nedarīsi, viņš nogalinās tevi. Ko nu! Pat Toms Dovs to izdarīs, ja es palūgšu.

—   Tu slikti pazīsti mani, ja draudi, — viņš drūmi pārmeta Medžai, tad izsmējīgi piebilda: — Bez tam es nesaprotu, kā mana nāve var palīdzēt tavam Reksam Strengam.

Viņa nopūtās un cieši saknieba lūpas, redzēdama, ka Lindeja vērīgais skatiens pamanījis viņas nodevīgās trīsas.

—   Tā nav histērija, Grant! — viņa steigšus iesaucās, zobiem klabot. — Tu zini, ka es nekad nekrītu histērijā. Man nekad tā nav gadījies. Es nezinu, kas ar mani notiek, bet es tikšu galā ar to. Es tikai esmu uztraukta. Daļēji, tas ir, no dusmām uz tevi. Un no bailēm. Es negribu pazaudēt viņu. Es tik tiešām mīlu viņu, Grant. Viņš ir manas sirds pavēlnieks. Esmu nosēdējusi pie viņa gultas tik daudz šausmīgu dienu! Ak, Grant, lūdzu, lūdzu!

—   Nekas vairāk kā nervi, — Lindejs dzedri piezīmēja. — Rimsties! Tu vari saņemt sevi grožos. Ja tu būtu vīrietis, es ieteiktu tev uzsmēķēt.

Viņa grīļodamās aizgāja līdz ķeblītim un apsēdusies vēroja Lindeju, 'cenzdamās savaldīties. Aiz pavirši uzmūrētās krāsns čirkstēja circenis. Aiz durvīm pluinījās divi vilku suņi. Varēja -redzēt, kā zem ādas segām cilājas slimnieka krūtis. Uz Lindeja lūpām parādījās smaids, kas nevēstīja neko labu.

—   Cik stipri tu mīli viņu? — Lindejs jautāja.

Viņas krūtis strauji cilājās, acis dega neslēptā lepnumā. Lindejs pameta ar galvu par zīmi, ka sapratis atbildi.

—   Kā būtu, ja mēs vēl mazliet parunātos? — Viņš apklusa, it kā apsvērtu, ar ko sākt. — Man ienāca prātā kādreiz lasīts stāsts. To laikam bija sarakstījis Herberts Šovs. Es gribu izstāstīt tev to. Reiz dzīvoja jauna, skaista sieviete un vīrietis, lielisks cilvēks, skaistuma un ceļojumu mīļotājs. Nezinu, cik daudz viņš līdzinājās tavam Reksam Strengam, bet kaut kāda līdzība, jādomā, bija. Šis cilvēks bija gleznotājs, bohēmas cienītājs, klaiņotājs. Viņš skūpstīja sievieti, skūpstīja bieži — vairākas nedēļas un tad aizgāja no viņas. Sieviete mīlēja viņu tāpat, kā tu, liekas, mīlēji mani… pie Zenēvas ezera. Desmit gadu ļaikā viņa izraudāja visu savu skaistumu. Dažas sievietes, redzi, kļūst dzeltenas no bēdām: bēdas traucē vielmaiņu.

Bet tad šis vīrietis zaudēja acu gaismu, un pēc desmit gadiem viņu kā bērnu pie rokas atveda atpakaļ pie sievietes. Viņam vairs nebija nekā. Viņš vairs nevarēja gleznot. Bet viņa bija ļoti laimīga un priecājās, ka viņš nevar redzēt viņas seju. Atceries, viņš dievināja skaistumu. Viņš atkal turēja sievieti savos apkampienos un ticēja, ka viņa ir skaista. Atmiņas par sievietes skaistumu bija viņā dzīvas. Viņš bez mitas runāja par to un žēlojās, ka neredz viņu.

Kādu dienu viņš pastāstīja sievietei par piecām lielām gleznām, kuras viņš gribot uzgleznot. Ja vien viņš atgūtu redzi, viņš varētu uzrakstīt — «Finis» un justies apmierināts. Un tad nezin kā sievietes rokās nonāca eliksīrs. Vajadzēja tikai ieziest ar to acis, un viņš pilnīgi atgūtu redzi.

Lindejs paraustīja plecus.

—    Vari iedomāties, kādu iekšēju cīņu viņa pārdzīvoja. Atguvis acu gaismu, viņš varētu uzgleznot savas piecas gleznas. Bet tad vīrietis pamestu viņu. Skaistums taču bija viņa reliģija. Viņš nespēs skatīties uz viņas pārvērtušos seju. Piecas dienas viņa cīnījās ar sevi, tad iezieda viņam acis ar eliksīru.

Lindejs apklusa un vērīgi paskatījās uz Medžu, kuras tumši spožajās acu zīlītēs bija iedegušās kaut kādas uguntiņas.

—   Jautājums, vai tu mīli Reksu Streņģu tikpat stipri.

—   Un ja nu mīlu?

—   Vai tiešām mīli? »

—   Jā.

—    Vai esi gatava uz upuri? Vai vari atteikties no viņa?

Viņa lēni, ar piepūli atbildēja:

—   Jā.

—   Un tu nāksi man līdzi?

—   Jā. — Šoreiz tas bija čuksts. — Kad viņš būs izveseļojies- jā

saproti tam, kas notika pie Zenēvas ezera, ir jāatkārtojas. Tu būsi mana sieva.

Viņa it kā saguma, bet piekrītoši pamāja ar galvu.

— Ļoti labi. — Viņš strauji piecēlās, piegāja pie savas somas un atraisīja siksnas. — Man būs vajadzīga palīdzība. Pasauc iekšā viņa brāli! Sauc iekšā visus! Pagādā karstu ūdeni, pēc iespējas vairāk karsta ūdens! Saites man ir līdzi, bet parādi, kādi pārsienamie materiāli ir jums! Ei, Dov, iekuriniet uguni un sāciet vārīt ūdeni, cik ūdens vien jums ir! Bet jūs, — viņš uzrunāja Hariju, — iznesiet to galdu ārā un nolieciet tur pie loga! Tīriet, berziet un plaucējiet! Tīriet, tīriet, kā nekad neesat tīrījis nevienu lietu! Jūs, misis Strenga, palīdzēsiet man! Palagu droši vien nav. Labi, kaut kā iztiksim. Jūs esat viņa brālis, ser? Es iedošu viņam narkozi, bet dosiet to pēc vajadzības. Tagad klausieties, es jūs pamācīšu. Vispirms.,. Jā, vai jūs protat pārbaudīt pulsu?,

IV

Lindejs bija pazīstams kā drosmīgs un spējīgs ķirurgs, bet turpmākajās dienās un nedēļās viņš pārspēja pats sevi. Viņš pirmo reizi redzēja tik smagu gadījumu — Strengs bija šausmīgi sakropļots un ilgi nogulējis bez ārstēšanas. Bet viņam nekad arī nebija iznākusi darīšana ar tik veselīgu cilvēku sugas eksemplāru. Viņš būtu cietis neveiksmi, ja slimniekam nepiemitis kaķa sīkstums un gandrīz pārdabiska fiziskā un garīgā dzīvotspēja.

Bija augstas temperatūras un murgu dienas, sirdsdarbības pavājināšanās dienas, kad Strenga pulsu tikko varēja sataustīt, dienas, kad viņš, būdams pie samaņas, gulēja ar nogurušām, iekritušām acīm un sāpēs nosvīdušu seju. Lindejs bija nenogurdināms, nežēlīgi darbīgs, drošs, un viņam viss arī šķīrās, viņš ikreiz riskēja un guva virsroku. Viņam nepietika ar to, ka slimnieks paliks dzīvs. Viņš izvirzīja sev sarežģītu un bīstamu uzdevumu — padarīt šo cilvēku atkal veselu un stipru.

—   Vai viņš paliks kroplis? — jautāja Medža.

—  Viņš varēs ne tikai staigāt un runāt, būs ne tikai agrākā Strenga nožēlojama karikatūra, — atbildēja Lindejs. — Viņš skries un lēks, peldēs pāri krācēm, jās ar lāčiem, cīnīsies ar pumām un darīs visu, lai apmierinātu visneprātīgākās iegribas. Un, es brīdinu, valdzinās sievietes kā vecos laikos. Nu, vai tas tev ir pa prātam? Vai esi apmierināta? Neaizmirsti, ka tu nebūsi kopā ar viņu!

—  Turpini, turpini, — viņa izdvesa. — Atdod viņam veselību! Padari viņu atkal tādu, kāds viņš bija!

Ne vienu reizi vien, kad slimnieka stāvoklis Jāva, Lindejs iemidzināja viņu un veica visbriesmīgākās operācijas — grieza un šuva, lika kopā un sasaistīja sagrautā organisma daļas. Reiz pamanīja, ka slimniekam neklausa kreisā roka. Strengs varēja pacelt to līdz zināmam augstumam, ne tālāk. Lindejs sāka meklēt iemeslu. Šoreiz vainīgas bija vairākas sagrieztas un pārrautas saites. Viņš atkal grieza, lika kopā, stiepa un mudžināja vaļā. Un Streņģu glāba tikai viņa pārsteidzošā dzīvotspēja un veselīgais organisms.

—  Jūs nogalināsiet viņu! — gauda slimnieka brālis. — Atstājiet viņu mierā! Dieva dēļ, atstājiet viņu mierā! Labāk dzīvs kroplis nekā salāpīts līķis.

Lindejs aizsvilās.

—   Vācieties ārā! Ārā no būdas un nenāciet atpakaļ, kamēr neatzīstat, ka es atdodu viņam dzīvību! Jums, mīļais cilvēk, vajadzētu drīzāk palīdzēt man, cik vien iespējams. Jūsu brāļa dzīvība karājas mata galā, sapratāt? Daudz nevajag, lai viņu pazudinātu. Tagad ejiet ārā un nāciet atpakaļ atguvies, mundrs un, par spīti visam, pārliecināts, ka viņš dzīvos, būs tāds pats, kāds bija, kad jūs taisījāt muļķības. Ejiet ārā, kad es jums saku!

Harijs, draudīgi sažņaudzis dūres, paskatījās uz Me- džu, kā padomu prasīdams.

—   Ej, ej, lūdzu! — viņa sacīja. — Viņam taisnība. Es zinu, ka viņam taisnība.

Citreiz, kad Strenga stāvoklis vairs nelikās tik bezcerīgs, viņa brālis teica:

—   Dakter, jūs esat brīnumdaris. Bet man visu laiku nav ienācis prātā pajautāt, kā jūs sauc.

—     Nav jūsu darīšana. Netraucējiet mani, ejiet proml

Sakropļotā labā roka vairs nedzija, briesmīgā brūce atnāca vaļā.

—   Nekroze, — sacīja Lindejs.

—   Tad viņam gals klāt, — novaidējās brālis.

—   Turiet muti! — uzkliedza Lindejs. — Ejiet ārā kopā ar Dovu! Billu arī paņemiet līdzi un sadabūjiet man zaķus… dzīvus un veselus. Noķeriet cilpās. Visur izlieciet cilpas,

—   Cik daudz? — jautāja brālis.

—   Četrdesmit… četrus tūkstošus … četrdesmit tūkstošus … cik vien varat dabūt. Jūs, misis Strenga, palīdzēsiet man. Es pavandīšos pa to roku un paskatīšos, kur ir vaina. Bet jūs, puiši, ejiet pēc zaķiem!

Un viņš ātri, nekļūdīgi pārgrieza brūci, attīrīja to no sairušajiem kauliem un noteica, cik tālu izplatījusies pūšana.

—  Tas nekad nebūtu noticis, — viņš paskaidroja Me- džai, — ja nebūtu bijis tik daudz citu bojājumu, kuri pirmām kārtām prasīja viņa dzīvības spēkus. Pat tādam rt dzīvotspējīgam cilvēkam grūti tikt galā ar visu. Es redzēju to, bet man neatlika nekas cits kā gaidīt un riskēt. Šis kaula gabals būs jāizņem. Viņš iztiks bez tā, bet

es aizstāšu to ar zaķa kaulu, un roka būs tāda pati, kā bijusi.

No simt atnestajiem zaķiem Lindejs izmeklēja dažus, pētīja un pārbaudīja vēl un vēlreiz, līdz beidzot izvēlējās galīgi. Izlietodams hloroforma paliekas, viņš pārstādīja kaulu — transplantēja dzīvus kaulus, nesaraujami cieši savienojot dzīva cilvēka kaulu ar dzīva zaķa kaulu, lai to kopīgie procesi padarītu roku tādu, kāda tā bijusi.

Un visā šajā grūtajā laikā, it īpaši, kad Strengs sāka atlabt, Lindejs reižu reizēm pārmija pa vārdam ar Medžu. Viņš nebija kļuvis pielaidīgāks, viņa neizturējās izaicinoši.

—  Tā ir ķēpa, — viņš teica. — Taču likums paliek likums, un tev būs jāšķiras, lai mēs varētu atkal apprecēties. Ko tu saki par to? Vai mēs atkal brauksim uz Ze- nēvas ezeru?

1 — Kā vēlies, — viņa atteica.

Kādu citu reizi viņš sacīja:

—   Ko tu, velns parāvis, esi atradusi viņā? Es zinu, viņam bija daudz naudas. Bet mēs ar tevi dzīvojām zināmā komfortā. Prakse deva man vidēji četrdesmit tūkstošus gadā, es vēlāk pārbaudīju pēc rēķinu grāmatām. Tev netrūka vienīgi piļu un motorjahtu.

—   Šķiet — tagad es visu saprotu, — sacīja Medža. — Šķiet — tu biji pārāk aizņemts ar savu praksi un maz domāji par mani.

—  Ak tā gan! — izsmējīgi norūca Lindejs. — Betxvaiu$ tavs Rekss pārāk daudz nedomāja par pumām un sprun- gulīšiem?

Viņš nemitīgi centās izdibināt, ar ko šis otrs vīrietis Medžu tā apbūris.

—   Tas nav izskaidrojams, — viņa atbildēja un visbei- • dzot atcirta: — Neviens nevar izskaidrot, kas ir mīlestība, bet es — mazāk par jebkuru. Es tikai iepazinu mī- lestlbu, dievišķu, neatvairāmu, un tas ir viss. Vankūveras fortā kāds Hudzona līča sabiedrības magnāts reiz bija nemierā ar vietējo anglikāņu baznīcas mācītāju. Šis sludinātājs vēstulēs uz Angliju bija žēlojies, ka sabiedrības ierēdņi, sākot ar galveno pārvaldnieku, pinas ar indiānietēm. «Kāpēc jūs neminat vainu mīkstinošus apstākļus?» jautāja magnāts. Sludinātājs atbildēja: «Govij aste aug uz leju. Es nemēģinu izskaidrot, kāpēc govij aste aug uz leju. Es tikai konstatēju faktu.»

—   Kaut velns rāvis gudras sievietesl — iekliedzās Lindejs, un viņa acis iekvēlojās dusmās.

—   Kas tevi atveda tieši uz Klondaiku? — reiz ievaicājās Medža.

—   Man bija par daudz naudas, bet nebija sievas, kura to tērētu. Gribējās atpūsties. Iespējams, ka biju pārstrādājies. Sākumā aizbraucu uz Kolorādo, bet pacienti sūtīja man telegrammas un daži ieradās paši. Tad es aizbraucu uz Sietlu. Tas pats dievs! Rensons ar speciālu vilcienu atsūtīja pie manis savu sievu. Man nebija glābiņa. Operācija izdevās. Vietējās avīzes to uzostīja. Vari iedomāties, kas notika pēc tam. Man vajadzēja slēpties, un tā es atbēgu uz Klondaiku. Un Toms Dovs atrada mani spēlējam vistu būdā pie Jukonas.

Pienāca diena, kad Strenga gultu iznesa ārā piesaulē.

—   Atļauj man tagad pateikt viņam, — lūdza Medža.

—   Nē, pagaidi, — atbildēja Lindejs.

Vēl pēc kāda laiciņa Strengs jau varēja nosēdēt uz gultas malas un,- no abām pusēm atbalstīts, paspert pirmos nedrošos soļus.

—  Atļauj tagad pateikt, — sacīja Medža.

—   Nē. Man jāpaveic darbs līdz galam. Lai nebūtu nekādu kavēkļu. Kreisā roka vēl lāgā neklausa. Nieks vien tas ir, bet es gribu pārveidot viņu tādu, kādu dievs radījis. Esmu paredzējis rīt pārgriezt roku un novērst traucējumu. Tas nozīmē, ka Strengam pāris dienu būs jāpa- gufcuz «muguras. Zēl, ka hloroforms ir cauri. Viņam būs jāsakož zobi un jāpaciešas. Viņš to spēs. Viņa izturības pietiktu desmit vīriem.

Pienāca vasara. Sniegs nenokusa tikai no tālajām klinšu kalnu virsotnēm austrumos. Dienas stiepās garumā, un beidzot nemaz vairs nesatumsa, tikai pusnaktī saule, slīdēdama uz ziemeļiem, uz dažām minūtēm nozuda aiz apvāršņa. Lindejs neatgāja nost no Strenga. Viņš vēroja slimnieka gaitu un ķermeņa kustības, atkal un atkal izģērba viņu, tūkstošiem reižu lika sasprindzināt visus muskuļus. Strengs saņēma bezgala daudz masāžu, un beidzot Lindejs paziņoja, ka Toms Dovs, Bills un Harijs ir kvalificēti masieri un var strādāt turku pirtī vai kaulu slimību klīnikā. Tomēr Lindejs vēl nebija apmierināts. Viņš lika Strengam izpildīt veselu fizisko vingrinājumu kompleksu, meklējot pagaidām apslēpto vainu cēloņus. Viņš atkal noguldīja slimnieku uz kādu nedēļu, pārgrieza viņam kāju, izdarīja dažas veiklas operācijas sīkajās vēnās un kasīja kaulu vienā vietā, kas nebija lielāka par kafijas pupiņu, kamēr parādījās sārtena, vesela virsma, kuru atlika tikai pārklāt ar dzīviem audiem.

—   Ļauj man pateikt viņam, — lūdzās Medža.

—  Vēl ne, — atbildēja Lindejs. — Pateiksi tikai tad, kad es būšu beidzis.

Pagāja jūlijs, gāja uz beigām augusts, kad Lindejs lika Strengam iet briežu medībās. Lindejs pats gāja nopakaļ un vēroja viņu. Strengs bija slaids un lokans kā kaķis, un tādu gaitu kā viņam Lindejs nebija redzējis nevienam citam. Viņš kustējās bez jebkādas piepūles, likās, ka viņš var pacelt kājas plecu augstumā. Turklāt šajās kustībās nejautās smagums, tās bija tik graciozas, ka acs gandrīz vai nespēja uztvert, cik viņa solis raits. Tas bija tas pats nāvējoši ātrais solis, par kuru bija žēlojies Toms Dovs. Lindejs elsdams un svīzdams ar mokām turējās līdzi, pa reizei, kur ceļš bija labāks, pat skriedams, lai neatpaliktu. Kad bija noietas desmit jūdzes, viņš uzsauca Strengam, lai apstājas, un pats atlaidās sūnās.

—   Pietiek! — viņš teica. — Es netieku jums līdzi.

Viņš noslaucīja sakarsušo seju, bet Strengs apsēdās uz

egles celma un, smaidīdams ārstam» skatījās apkārt kā panteists,, kas izjūt tuvību ar dabu.

—   Vai nedur? Nesāp vairs nekur? — jautāja Lindejs.

Strengs papurināja sprogaino galvu un tīksmi izstaipīja lokano ķermeni.

—  Tad viss ir kārtībā, Streng. Vienu divas ziemas jūs varbūt sajutīsiet sāpes vecajās brūcēs. Bet tas pāries, un varbūt vispār nekā nebūs.

—  Ak dievs, dakter! Jūs esat paveicis brīnumu. Nezinu, kā lai pateicos. Es pat nezinu, kā jūs sauc.

—       Tam nav nozīmes. Esmu palīdzējis jums izķepuroties, un tas ir galvenais.

—       Bet jūsu vārdu droši vien zina daudzi, — Strengs neatlaidās. — Varu saderēt, ka arī man tas būs zināms, ja jūs to nosauksiet.

—        Domāju gan, — Lindejs atteica. — Bet tas nav svarīgi. Tagad vēl pēdējais pārbaudījums, un tad es likšu jūs mierā. Augšpus ūdensšķirtnes pie pašas iztekas šai upītei ir pieteka Bigvindija. Dovs stāstīja man, ka pērn jūs trijās dienās aizgājuši līdz vidējam atzarojumam un atnākuši atpakaļ. Jūs gandrīz vai esot nobeidzis viņu. Jums jāpaliek tepat pa nakti. Es atsūtīšu Dovu ar visu, kas nepieciešams ceļā. Pēc tam jums jāaiziet līdz vidējam atzarojumam un jāatnāk atpakaļ tikpat ātri kā pērn.

V

—        Tā, — Lindejs teica Medžai, — stundas laikā tev jāsapošas ceļam. Es aiziešu sagatavot laivu. Bills aizgāja briežu medībās un nebūs atpakaļ līdz tumsai. Mēs jau šodien būsim manā būdā, bet pēc nedējas Dousonā.

—   Es cerēju… — Medža aiz lepnuma aprāva sakāmo.

—   Ka es atteikšos no samaksas?

—        Nē, līgums paliek līgums, bet tev nevajadzēja būt tik cietsirdīgam. Tu rīkojies negodīgi, aizsūtīdams viņu prom uz trim dienām un liegdams man iespēju atvadīties no viņa.

—   Atstāj vēstuli!

—   Es izstāstīšu viņam visu.

—       Noslēpt kaut ko būtu negodīgi pret mums visiem trim, — sacīja Lindejs.

Kad viņš atgriezās no upes, Medžas mantas jau bija sasaiņotas un vēstule uzrakstīta.

Es izlasīšu to, ja tev nav iebildumu.

Viņa brīdi šaubījās, tad iedeva vēstuli.

—       Tieši un atklāti, — teica Lindejs izlasījis. — Nu, vai esi gatava?

Viņš aiznesa Medžas mantas uz krastu un, pietupies uz ceļa, ar vienu roku pieturēja laivu, bet otru pasniedza Medžai, lai palīdzētu viņai iekāpt. Lindejs cieši skatījās uz viņu, bet Medža droši pastiepa roku, grasīdamās kāpt pāri malai.

—       Pagaidi, — viņš teica. — Acumirkli. Atceries stāstu par burvju eliksīru? Es neizstāstīju to tev līdz beigām. Kad sieviete bija ieziedusi viņam acis un jau gribēja iet prom, viņa nevilšus ielūkojās spogulī un redzēja, ka ir atguvusi kādreizējo skaistumu. Bet viņš, atvēris acis, iekliedzās aiz prieka, redzēdams, cik viņa skaista, un apskāva viņu.

Medža saspringa, bet savaldījās un gaidīja, ko Lindejs darīs tālāk. Viņas sejā atspoguļojās maza neizpratne.

—        Tu esi ļoti skaista, Medža. — Brīdi klusējis, viņš sausi piemetināja: — Pārējais ir skaidrs. Domāju, ka Reksa Strenga apkampieni ilgi nepaliks tukši. Ardievu!

—       Grant… — viņa izdvesa gandrīz čukstus, un viņas balss izteica visu, kas bija saprotams bez vārdiem.

Lindejs nepatīkami iesmējās.

—       Es tikai gribēju pierādīt tev, ka neesmu tik slikts. Kā redzi, ļaunu atmaksāju ar labu.

—   Grant…

Viņš iekāpa laivā un pasniedza Medžai slaidu, nervozu roku.

- — Ardievu! — viņš vēlreiz sacīja.

,Viņa ar abām rokām satvēra Lindeja roku.

—       Dārgā, stiprā roka! — viņa nočukstēja un pieliekusies noskūpstīja to.

Viņš izrāva roku, atgrūda laivu no krasta un, iegremdējis airi ātrajā straumē, stūrēja uz turieni, kur spogu- līgais ūdens sagriezās baltās, šņācošās putās.

DZEKS LONDONS

(1876 — 1916)

Džeks Londons ir bijis un paliek viens no visiemīļotākajiem, vispopulārākajiem ārzemju rakstniekiem Padomju Savienībā. Viņa grāmatas, kuras mūsu izdevniecības laiž klajā miljonos eksemplāru — Kopoti raksti, stāstu krājumi, romāni —, ilgi neguļ grāmatveikalu plauktos un uz bukinistu letēm. Nosauciet Londona vārdu, un par viņu ar pateicības smaidu runās gan pavecs zinātnieks, gan pionieris, kas apskata grāmatu vitrīnu, gan sirms strādnieks, kurš atceras pirmos Londona izdevumus padomju varas gados, mazas grāmatiņas uz slikta papīra, gan topošo jaunceltņu varonis — jauns montētājs no gigantiskas elektrostacijas, kuru ceļ varenas Sibīrijas upes krastā, gan kombainieris, gan grāmatvedības darbinieks, kurš pasūtījis Džeka Londona Kopotus rakstus ne tikai bērniem, bet arī sev, lai atcerētos visu to labo, kas pārdzīvots, lasot viņa stāstus un romānus.

Patiešām — kāpēc mūsu cilvēki sprauda šī smejošā amerikāņu puiša portrētu frontes blindāžās, lasīja viņa grāmatas sagrabējušā dzelzs kuģelī, kurš desmitiem dienu un nakšu mētājās satrakotā okeānā — tajā pašā, pa kuru kādreiz braukājis arī viņš? Jā, droši vien tāpēc, ka viss labākais, kas bijis Džeka Londona daiļradē, saistīts ar tautu, tāpēc, ka viņš piederēja pie tās lieliskās rakstnieku paaudzes, kuri uz divu gadsimtu un divu laikmetu robežas nāca no tautas dzīlēm, lai pilnā balsī pavēstītu par tās bēdām un priekiem, par tās vareno gaišo dvēseli, par tās neizsmeļamo spēku. Pie šīs paaudzes piederēja arī Martins Andersens Nekse un vispirms mūsu Gorkijs. Ne velti tā aizrāvās ar «Fomu Gordejevu» jaunais Londons, kas apjauta Gorkija mākslā jaunu — no Tolstoja un Tur- geņeva reālisma atšķirīgu reālismu; pie šīs jaunās — ar strādnieku šķiras cīņu saistītās mākslas tiecās arī pats Londons.

Gorkija, Andersena Nekses, Londona — visai atšķirīgu, bet daudzējādā ziņā arī līdzīgu rakstnieku parādīšanos pasaules literatūrā noteica literatūras attīstības likumsakarības XIX un XX gadsimta mijā. To noteica pieaugošā vēsturiskā nozīme, kāda bija strādnieku šķirai Eiropā un ASV — šķirai, ar kuru bija saistīta šo rakstnieku dzīve un daiļrade.

Kopš tā laika pagājis vairāk nekā pusgadsimts. Mūsu dienās sociālistiskais reālisms ir vadošais pasaules literatūras virziens, kas plaši attīstās gan sociālisma zemju literatūrā, gan kapitālistisko zemju literatūrā. Bet komunisma cēlāju paaudzei vienmēr tuvi un saprotami būs tie mākslas darbi, kuri jau gadsimta sākumā — ilgi pirms Oktobra revolūcijas — pauda darba cilvēku lielo vitālo spēku un dvēseles skaistumu. Un labākie Londona darbi katrā ziņā saistīja un saista tieši ar to.

Londons bija krasi pretrunīgs rakstnieks. Līdzās tādiem klasiskiem XX gadsimta pasaules literatūras darbiem kā «Mārtiņš īdens» starp viņa grāmatām ir arī tādi romāni kā' «Dumpis uz «Elsinoras»» vai «Piedzīvojums», kuri pilni ar rasistiskiem murgiem, romāni, kuri modina mūsu sirdīs skumjas un kaunu par rakstnieku, ko mēs tā mīlam un cienām. Līdzās kvēlai un dziļai ticībai sociālismam, kas pausta viņa labākajos rakstos un grāmatās, atradīsim nevarīgas un kaitīgas pārdomas — kā H. Spen- seram, angļu sociologam, kurš pasludināja par nepilnvērtīgām, bojāejai lemtām toreiz kolonizatoru apspiestās tautas. Taču visasākās Londona pretrunas, no kurām viņš pats cieta, nebija viņa personiskās pretrunas: tajās atspoguļojās Amerikas īstenības pretrunas imperiālisma laikmetā, vājums, kas piemita amerikāņu strādnieku kustībai, ar kuru Londons tā lepojās, bet kura šajā posmā neradīja kaujiniecisku strādnieku partiju un pastāvīgi atradās strādnieku šķirai naidīgu, to demoralizējošu ideju ietekmē. Tās pašas idejas saindēja arī Londonu — rakstnieku, kurš uzdrošinājās runāt amerikāņu darbaļaužu vārdā un aizstāvēja darba cilvēka intereses ASV.

Džeka Londona dzīves stāsts ir traģisks. Šis dižais amerikāņu rakstnieks kļuva par upuri sabiedriskajai iekārtai, kura sakropļoja un nogalināja viņa talantu, bet pec tam arī viņu pašu. Par Londona traģisko dzīvi ir uzrakstīts ne mazums grāmatu. Pirmā no tām piedei viņa sievai Cārmianai Kitredžai-Londonai[3]. Viņa domāja, ka labi saprot savu vīru, un uzticīgi mīlēja viņu. Ne velti Londons pateicīgi sauca viņu par «sievieti draugu»: šie vārdi Londonam nozīmēja īstu .mīlestību un īstu draudzību — divas jūtas, kuru skaistumu viņš atklājis ar tādu savaldību un spēku.

Bet Cārmianas Londonas grāmatā rakstnieka biogrāfija pārāk bieži līdzinās ilustrēta nedējas izdevuma vajadzībām rakstītam stāstam. Un ne tāpēc, ka Cārrniana Londona būtu to gribējusi, nē — viņa nemaz nevarēja rakstīt citādi. Viņas grāmatā Londons izskatās visbiežāk tik laimīgs (īpaši pēc apprecēšanās ar viņu), ka neviļus rodas jautājums: kā izcēlās Londona traģēdija, par kuru Cārrniana runā godīgi un satraukti, kuras būtību viņa nesaprot un kura Cārmianas acu priekšā nonāvē viņas lielo bērnu, — tādu viņa naivi iedomājās lielo mākslinieku, kas jau smaka nost siltumnīcas atmosfērā, jau steidzināja savu galu.

Daudz dziļāks un nopietnāks ir Ērvinga Stona uzrakstītais biogrāfiskais romāns par Londonu — «Jūrnieks seglos»[4]. Stons radījis neaizmirstamu romantika Londona tēlu. Taču Ē. Stonam Džeks Londons vispirms ir viņa aizraujoši uzrakstītās grāmatas varonis. Stons pat nemēģina apzināt rakstnieka daiļrades evolūcijas jēgu, noteikt viņa vietu ASV literatūrā. Stons cenšas neievērot arī Londona pretrunas.

F. Fonera grāmatā «Džeks Londons, amerikāņu dumpinieks»[5] beidzot .vērojami zināmi mēģinājumi parādīt Londona sabiedrisko nozīmi, norādīt 40. gadu amerikāņiem uz saviļņojošo piemēru, ko sniedza Londons kā mākslinieks, kurš vairākus gadus neatlaidīgi un vīrišķīgi cīnījās par amerikāņu darba tautas interesēm. Starp citu, diezin vai var piekrist Foneram, ka Londons apzināti šķirojis savus darbus «naudai» sacerētos un «sociālistiskajai kustībai» paredzētos. Tas ir tīši vienkāršots Londona daiļrades skatījums, tas sevišķi izpaužas vērtējumā, kādu Foners dod Londona vēlākajiem darbiem.

Protams, Londons vēl gaida savu īsto biogrāfu. Tam, kurš ķersies pie šī vajadzīgā darba — pie Londona zinātniskas biogrāfijas radīšanas, būs jāpārvar daudz grūtību, jāatver miljoniem Londona cienītāju rakstnieka arhīvs, jāaptaujā daudz dzīvu cilvēku, kuri personiski pazinuši un atceras viņu, jāizpēta milzīgā amerikāņu periodika, kurā, iespējams, atrodami daudzi aizmirsti Londona darbi, nopietni jāiedziļinās amerikāņu strādnieku kustības vēsturē, ar kuru rakstnieks bija saistīts divus gadu desmitus, jāizpēta rakstnieku — Londona laikabiedru arhīvi… Var izteikt pārliecību, ka labai grāmatai par Londona dzīvi Padomju Savienībā nebūs mazāki panākumi kā viņa paša uzrakstītajām.

To, ko mēs tagad zinām par Londona dzīvi, atgādina viņa romāns «Mārtiņš Idens», lai gan, kā zināms, rakstnieks nebūt nav identificējis sevi ar sava darba varoni. Viņu līdzība ir nevis personiska, nevis biogrāfiska, bet tipoloģiska, no tautas nākušu un, sev par nelaimi, no tautas atrāvušos talantīgu rakstnieku likteņu līdzība. Londons juta, kāda milzu nelaime var piemeklēt viņu, ja vājināsies, bet pēc tam arī pārtrūks saites ar tautas vidi, kas bija viņa talanta barotne. Par to stāstīts jau romānā «Mārtiņš Idens», bet tas taču bija uzrakstīts daudzus gadus pirms Londona nāves.

*

Džeks Londons (Džons Grifits Londons) dzimis 1876. gadā vienkārša darba cilvēka ģimenē. Sis cilvēks deva savu uzvārdu bērnam, no kura bija atteicies viņa īstais tēvs — dīvainais īrs Henrijs Viljams Canijs, astrologs, literāts, sapņotājs, bet vispār — neveiksminieks. Londona māte, slimīgi jūtīga, apdāvināta un nelaimīga sieviete, izšķīrusies no Canija, kļuva uzticīga un uzmanīga sieva vienkāršajam cilvēkam, kurš spēja viņu saprast un novērtēt. Kaut gan Džeks ar laiku iepazinās ar savu īsto tēvu, viņš bija mīlošs un gādīgs dēls tam, kurš audzināja viņu. Džeks dalīja ar savu audžutēvu visas viņa grūtās dzīves nastas.

Ģimenei klājās aizvien sliktāk. Vecā Londona cerības uz to, ka viņš taisīs karjeru ātri augošajā Sanfrancisko, nebija piepildījušās. Mainījis vairākas profesijas — darbu uzņēmēja, dārznieka, dārzeņu pārdevēja —, viņš bija spiests kādu laiku strādāt policijā. Atceroties savus Ok- lendā, Sanfrancisko priekšpilsētā, pavadītos bērnības gadus, Dž. Londons rakstīja: «Desmit gadu vecumā es jau pārdevu uz ielām avīzes. Katru centu es atdevu ģimenei un, iedams uz skolu, katru reizi kaunējos par savu cepuri, zābakiem, drēbēm. Es cēlos trijos naktī, lai ietu pēc avīzēm un pēc tam nevis uz mājām, bet uz skolu. Pēc skolas — vakara avīzes …»

Kad zēns paaugās, viņš kļuva par konservu fabrikas strādnieku. Džeks strādāja astoņpadsmit, divdesmit stundas pēc kārtas. «Reiz es nostāvēju pie mašīnas trīsdesmit sešas stundas,» atceras Džeks. Tāda bija grūtā darba skola, kuru rakstnieks izgāja jau zēna gados.

Darba skolai, kuru viņš tik iespaidīgi aprakstījis «Mārtiņā īdenā», drīz nāca klāt vēl cita — daudz romantiskāka. Džeku vilināja jūras plašums, kas pavērās turpat aiz Sanfrancisko piestātnēm un ostas būvēm. Pilsētas lieliskais līcis uzņēma aizvien vairāk un vairāk kuģu, kuri brauca uz šejieni no visām pasaules malām. Klusā okeāna tirdzniecības ceļš, kas sasaistīja visus piecus kon- tinetus lielās komercijas mezglā, tajos gados kļuva aizvien dzīvāks. Klusajā okeānā notika eiropiešu un amerikāņu nule sagrābto arhipelāgu «apgūšana». Imigranti bariem kāpa malā bagātajā Kalifornijas krastā, papildinot jau tā raibo šī novada iedzīvotāju — galvenokārt spāņu un anglosakšu — etnisko sastāvu ar slāviem, vāciešiem, itāliešiem, grieķiem un arābiem. Gadsimta vidū uz Kali- forniju bija braukušas pajūgu rindas no ASV tālākajiem rajoniem, turpretī tagad pārceļotāju straume plūda no jūras, no kuģiem, kuti pārpārēm piegādāja tūkstošiem lētu darbaroku ostai, «Frisko» fabrikām un rūpnīcām.

Ostas dzīves romantika aizrāva pusaudzi. Viņš braukāja ar «savu» laiveli, un viņu savā saimē uzņēma «austeru pirāti» — jauni piedzīvojumu meklētāji, kuri nodarbojās ne tikai ar austeru zveju, bet arī ar kontrabandu un citām tumšām lietām. Pēc smacīgajiem cehiem, kur viņš bija nostāvējis stundām ilgi pie darbagalda starp s nogurušiem un smagā darba nomāktiem cilvēkiem, «austeru pirātu» dzīve Londonam likās neparasti pievilcīga. Viņš sauca to par «mežonīgu un brīvu». Cilvēki, ar kuriem viņš tikās šajā dzīvē, — bezbailīgi jūras braucēji, ieceļotāji no dažādām Āzijas valstīm, — uzņēma viņu savā raibajā un trokšņainajā sabiedrībā.

«Austeru pirātu» darbs tomēr nevarēja apmierināt jaunieti. Jau toreiz viņš sapņoja par «piedzīvojumu plašumu

visā pasaulē, kur cīnās nevis par vecu kreklu vai zagtu kuģi», — bet tādi acīmredzot bija «austeru pirātu» strīdu cēloņi, — «bet augstu mērķu dēļ». Iegaumēsim to: jau pusaudža gados Londonam rodas sapnis par «augstu mērķi», kura vārdā viņam gribas dzīvot un darboties.

Un, lūk, Džeks Londons ir matrozis uz šonera «Sofija Sazerlenda», kas brauc uz Beringa jūru pēc kotikiem. Viņam ir septiņpadsmit gadu.

šonera kapteinis neprātoja par augstiem mērķiem. Tajos gados kotiku medības bija rada senajam pirātu amatam. Šoneri brauca apbruņoti, dažreiz uz tiem bija pat mazi lielgabali. Pie Komandoru salām, ūdeņos pie Čukču pussalas un Kamčatkas starp kotiku ķērājiem un krievu kuģiem notika īstas kaujas, par kurām visai pasaulei pavēstīja Kiplings — jau toreiz mazā matroža iemīļotais dzejnieks. Kuģa dzīves skola bija vēl bargāka par ielas un fabrikas skolu. Džekam vajadzēja ar dūrēm izcīnīt sev cieņu un vietu apkalpes — skarbo, smagās dzīves nocietināto skandināvu jūrnieku vidū. Džekam vajadzēja pierādīt, ka viņš prot kauties, prot dzert un priecāties Japānas tēja's namiņos — vārdu sakot, ka viņš arī ir «īsts jūras vilks». Ar lepnumu rakstnieks atceras, kā viņš izturējis šo savdabīgo «vīrišķības» pārbaudi. Pats viņš nekļuva rupjš un cietsirdīgs. Naudu, ko uz «Sofijas Sa- zerlendas» bija nopelnījis ar smago jūrnieka darbu, Džeks atdeva mātei un aizgāja uz džutas fabriku.

Acīmredzot tajā laikā iegūtā dzīves pieredze uzvedināja jaunieti uz domu par pašizglītību. Viņš atrada ceļu uz bibliotēkām, pie labām grāmatām. Viņš atklāja, cik valdzinošs ir neatlaidīgs garīgs darbs, un aizrautīgi krāja sev tik nepieciešamās zināšanas. Mājiniekiem patika viņa stāsti par jūru un piedzīvotajām briesmām. Aprakstu «Taifūns pie Japānas krastiem» viņš aizsūtīja avīzei. 1893. gada 12. novembrī šo aprakstu iespieda: bija piedzimis amerikāņu rakstnieks Džeks Londons, no pirmā acu uzmetiena viens no daudziem autoriem aculieciniekiem, kas sūtīja savus aprakstus par piedzīvojumiem uz sauszemes un jūrā, kurus tolaik vēl labprātāk iespieda piejūras pilsētas prese.

Taču iztikt no literārā darba Londons nevarēja, bet nauda bija vajadzīga gan pašam, gan ģimenei. 1894. gadā Londons bija kurinātājs elektrostacijā, pēc tam bezdarbnieks, kas iztika no gadījuma darbiem, beidzot — «Kellija armijas» kareivis. Tā sauca bezdarbnieku pūli, kas devās karagājienā uz Vašingtonu, lai izcīnītu maizi un taisnību.

Pats Kellijs, cilvēks, kuram piemita zināma vadītāja pievilcība, ne visai skaidri apjauta karagājiena mērķus: viņa politiskie uzskati bija diezgan pretrunīgi un naivi. Bet «Kellija armija» brauca pa dzelzceļiem, kuru īpašnieki nodeva tās rīcībā tukšus vagonus, baidīdamies no ekscesiem un cenzdamies ātrāk tikt vaļā no bezdarbniekiem; tā gāja cauri pilsētām, kuru varas iestādes to pašu apsvērumu dēļ steidzas apgādāt «armiju» ar visu nepieciešamo; tā atpūtās karaspēka nometnēm līdzīgi iekārtotās nometnēs un gāja tālāk. So vareno karaspēku veidoja darba cilvēki, kuri prata uzturēt savās rindās kaut kādu disciplīnu, bija pilni ar cerībām uz sava pasākuma izdošanos. Taču pamazām «armijas» spēki dila, valdības veiklie manevri un organizatoriskās pieredzes trūkums pašā «armijā» tuvināja šķelšanos un sairumu. Londons, kurš soļoja «Kellija armijas» rindās, redzēja gan tās dižuma dienas — karagājiena sākumu, gan kaunpilno galu. Kopā ar daudziem citiem Londons atpalika no «armijas», pārvērtās par vienkāršu «hobo» — par klaidoni, kurš meklē pagaidu darbu, lai izsistos cauri un dotos tālāk pastāvīga darba meklējumos. Tāpat kā daudzus citus, viņu ielika cietumā par klaidonību; tur jaunietis redzēja, kā viņš pats rakstīja, «šausmīgus cilvēka pazemošanas bezdibeņus». Savu klaidoņa odiseju viņš vēlāk aprakstīja krājumā «Ceļš». 1895, gadā, atgriezies no cietuma, viņš pieslējās Sociāl'istiskajai strādnieku partijai un sāka darboties par propagandistu.

Nevar neatzīmēt, ka Londona neilgā saskare ar «Kellija armiju» bija viņam ļoti svarīgs dzīves posms, kura nozīmi viņš pats varbūt pilnīgi neizprata. Jaunietis pirmo reizi piedalījās lielā tautas masu kustībā, pirmo reizi sadūrās ar tik daudziem darba, nelaimes, trūkuma un cerību biedriem — gāja kopā ar savas šķiras cilvēkiem. Iespējams, ka piedalīšanās «Kellija armijas» karagājienā viņam bija līdzvērtīga apzinātai pāriešanai strādnieku šķiras rindās. Viņš atradās šajās rindās arī pirms tam, bet savas šķiras spēku viņš īsti sajuta tikai tagad, dienās, kad varenās dzelzceļa sabiedrības labāk piekāpās strādniekiem nekā uzrīdīja viņiem savus sargus, bet pilsētu varas iestādes koķetēja ar viņiem, nevis mobilizēja izdaudzināto nacionālo gvardi, kura jau ne vienu reizi vien bija apkaunojusi sevi, asiņaini izrēķinādamās ar tautu.

Bez tam tieši pēc šī karagājiena Londons īsti nopietni saklausīja savu rakstnieka aicinājumu. Visu 1896. gadu Londons cītīgi strādāja: kā pats atzinās, viņš rakstīja piecpadsmit stundas diennaktī, izmēģinot savus spēkus visdažādākajos žanros. Viņš iestājās universitātē, bet bija spiests pārtraukt mācības: bija vajadzīga nauda. Londonam nācās strādāt veļas mazgātavā.

Ir jāsaprot, kā Londonu mocīja hroniskais naudas trūkums, verdziskā atkarība no nožēlojamās algas, kuras dēļ viņam bija jāatsakās no lasīšanas un iemīļotā rakstnieka darba. Jaunais cilvēks bija nonācis strupceļā. Viņu gaidīja tā pati neizturamā verdzība. Lūk, kāpēc Londonu, tāpat kā daudzus citus viņam līdzīgus jauniešus, aicināja Klondaika. Tas bija sapnis par iespēju kļūt bagātam, lai būtu laiks sēdēt pie rakstāmmašīnas, lai iedziļinātos žurnālos, atvērtu sev ceļu uz literatūru. Ar savas māsas vīru Šepardu, pavecāku cilvēku, Londons devās tālajā ceļā. Šepards, nobijies" no ceļa grūtībām, atgriezās. Londons turpināja ceļojumu viens. 1897. gada oktobrī viņš kopā ar citiem zelta meklētājiem -pieveica briesmīgo Cilkuta pāreju. Sākās Londona Klondaikas epopeja.

Tā neatnesa jaunajam sapņotājam bagātību, bet apdāvināja viņu ar milzīgu dzīves novērojumu krājumu, lika viņam saskarties gan ar cilvēka varonīgo cīņu pret ziemeļu dabu, gan ar savtīgu cīņu zelta dēļ. Viņa laika buržuāziskās sabiedrības būtība Aļaskas zaņķos, sniegotajos plašumos un klinšu aizās atklājās rakstniekam kailāk un nekautrīgāk nekā jebkur citur. Izārstējis cingu, Londons atgriezās mājās pie ģimenes, kas bija palikusi bez apgādnieka — bija nomiris patēvs —, un cītīgi atsāka rakstnieka darbu. 1899. gadā viņš tiešām iekaroja sev vietu amerikāņu žurnālos un avīzēs. Publika ievēroja un iemīlēja viņa stāstus par ziemeļu dzīvi. Bija beigušies smagie darba meklējumu gadi: Londons sāka pelnīt maizi sev un savai ģimenei ar literāta darbu.

Bija pienākuši relatīvas labklājības gadi. 1900. gada pavasarī Londons apprecējās. Jaunajā mājā, uz kuru bija pārcēlusies viņa ģimene, sāka pulcēties jaunā rakstnieka draugi. Londona «ceturtdienas» piesaistīja jaunos Sanfrancisko rakstniekus, māksliniekus, žurnālistus. Londona pulciņā bija cilvēki, kuri padziļināja viņa interesi par sociālismu, par sabiedriskās cīņas jautājumiem.

Tajā laikā Londons kļuva par Jūdžina Debsa — lieliskā Amerikas strādnieku līdera piekritēju. J. Debss, par kuru sirsnīgi rakstījis V. I. Ļeņins, centās radīt kaujiniecisku strādnieku partiju, kura darītu galu pastāvīgajām domstarpībām un strīdiem Sociālistiskajā strādnieku partijā. Kad Debss stājās viņa radītās jaunās Sociālistiskās partijas priekšgalā (1901), Džeks Londons piekļāvās tai un izstājās no SSP kopā ar lielāko daļu savu draugu — Oklendas sociālistu. Kā Oklendā vispopulārāko sociālistu oratoru viņu pat izvirzīja par kandidātu pilsētas mēra amatam.

Kādā no sociālistu mītiņiem jau 1899. gadā Džeks Londons bija iepazinies ar Annu Strunsku. Strunska — jauna emigrante, kuras ģimene bija pametusi carisko Krieviju,— palīdzēja Londonam iemīlēt krievu literatūru, kas bija saistījusi viņu arī agrāk.

1902. gada jūlijā tā sauktā Amerikāņu preses asociācija — viena no buržuāziskajām avīžu aģentūrām — ierosināja Londonam braukt par korespondentu uz Dienvid- āfriku, kur gāja uz beigām angļu-būru karš. Londons piekrita, bet nokavēja; nevienādās cīņas novārdzinātie būri kapitulēja. Saņēmis no asociācijas jaunu uzdevumu, rakstnieks palika Londonā, lai piedalītos Edvarda VII kronēšanā.

Nonācis Anglijā, viņš izjuta asu interesi par angļu tautas dzīvi, par Londonas padibeņu dzīvi. Noīrējis istabu galvaspilsētas strādnieku kvartālā, Londons vairākas nedēļas dzīvoja kā parasts darba cilvēks, dalīdamies maizē, naktsmītnē un visās dzīves grūtībās ar trūkumcietējiem, kuri mājoja Anglijas galvaspilsētas graustos. Rakstnieks uzmanīgi jo uzmanīgi pētīja angļu strādnieku materiālos apstākļus, viņu dzīvokļu stāvokli, kultūras līmeni. Savu vērojumu briesmīgos rezultātus viņš publicēja grāmatā «Bezdibeņa ļaudis» (1903) — šajā spožajā reportāžā par kapitālistiskās iekārtas kliedzošajām netaisnībām.

«Bezdibeņa ļaudis» padarīja Londonu par vienu no ievērojamākajiem jaunajiem amerikāņu rakstniekiem, kuri kritizēja kapitālismu. Tas ietekmēja viņa stāvokli Sanfrancisko.

Londona pirmā laulība nebija veiksmīga. Viņa sieva Besa Maderna bija ļoti ikdienišķa sieviete. Viņai bija grūti saprast Londona meklējumus un jo vairāk viņa aso vēršanos pret kapitālistisko sabiedrību, kas Londonu uzskatīja par «sarkano», kā jau toreiz ASV sauca cilvēkus, kuri juta līdzi strādniekiem. Gadiem ritot, nesaskaņas ģimenē kļuva aizvien stiprākas. Ģimenes nebūšanas mocīja jauno rakstnieku; draugi atceras, ka viņš tajos mēnešos bijis tuvu pašnāvībai. Samierināties ar sievu nebija iespējams, un Londons šķīrās no ģimenes. Viņš ar prieku pieņēma lielās Sanfrancisko avīzes «Examiner» piedāvājumu doties par korespondentu uz Tālajiem Austrumiem, kur bija izcēlies krievu-japāņu karš.

Kaut gan japāņu kara policija darīja visu, lai turētu kara korespondentus tālāk no frontes, Londons ar sagrabējušu ķīniešu džonku aizkļuva līdz Cemulpo, kur aizgāja bojā mūsu «Varjags». Viņš brauca cauri nodedzinātiem Korejas ciemiem un pilsētām, redzēja asiņaino un netīro kara seju visā tās atbaidošajā patiesīgumā. Japāņu militāristi iedvesa viņam nepatiku ar to, kā viņi saimniekoja Korejā. Londona vēstules no Korejas ir skumju pilnas, kara elpas saindētas: viņš raksta tās, dzirdot tālu ka- nonādi, dzirdot, kā zemi nepārtraukti dimdina japāņu ka- rapūļi, steigdamies uz kaujas vietu. «Kamēr es rakstu, tūkstošiem kareivju iet cauri ciematam, garām manām durvīm…» lasām vienā n.o viņa vēstulēm. Ar dziļu līdzjūtību Londons raksta par sagūstītajiem krievu karavīriem.

Londons aizbrauca no Korejas, juzdams «dziļu riebumu» pret to, ko bija redzējis. Viņa drūmie iespaidi par japāņu militāristiem Korejā, par viņu nekaunību un vīz- degunību, par Japānas politikas metodēm atspoguļojās asajā rakstā «Dzeltenās briesmas» (1904). Kaut gan tajā ir gaužām maldīgi vārdi par Āzijas tautu dabu, tomēr atrodams arī nosodījums japāņu imperiālismam, kurā Londons saskatīja briesmas Āzijas un Klusā okeāna tautām.

Londons arī pirms 1904.—1905. gada vairākkārt bija nosodījis «lielvalstu» imperiālistisko politiku. Tiešā iepazīšanās ar imperiālisma karamašīnu padziļināja Londona kritisko attieksmi pret ASV valdošajām aprindām,, kuras atbalstīja japāņu militāristus 1904.—1905. gaida* karā. Londons vēl nespēja saprast starptautisko situāciju, saskatīt ASV politikā amerikāņu imperiālisma tiekšanos pārdalīt pasauli, nostiprināt savas pozīcijas Tālajos Austrumos uz cariskās Krievijas pozīciju novājināšanas rēķina. Bet rakstnieks juta, ka asiņainajā sadursmē Korejas un Mandžūrijas laukos kaut kā ir ieinteresēti arī tie spēki, kuri tur verdzībā ASV darba tautu. Londons atgriezās no Korejas ar vēl radikālākiem uzskatiem nekā agrāk. Viņš nolasīja vairākas lekcijas, kurās plašas inteliģentu un strādnieku auditorijas priekšā atmaskoja kapitālistiskās iekārtas būtību un pareģoja sociālās revolūcijas neiz- bēgamību visā pasaulē.

Ir pamats domāt, ka uz Londona pozīciju 1905.—1906. gadā stipri iedarbojās pirmā Krievijas revolūcija. Londons ne vienu reizi vien jūsmīgi atsaucās par varonīgo krievu tautu, kura cēlusies cīņai pret carismu, uzskatīja Krievijas revolūcijas sakāvi par pagaidu neveiksmi un aizrautīgi pētīja tās pieredzi. Viņš vērsās pret carisma nežēlīgo izrēķināšanos ar revolūcijas dalībniekiem un pieprasīja, lai amerikāņu tauta aizstāv tos, kuriem Krievijā draud nāves sods. Dž. Londona pazīstamais romāns «Dzelzs papēdis» (1907) — viņa visdrosmīgākā un daudzējādā ziņā pravietiskā uzstāšanās pret pieaugošo imperiālistisko reakciju ASV — tapa Krievijas revolūcijas tiešā ietekmē.

1905.—1907. gadā Londons bija sevišķi cieši saistīts ar sociālistisko kustību ASV; tie bija Londona sociālista vislielākās aktivitātes gadi. Tieši tajā laikā viņš sāka parakstīties «Revolūcijas vārdā Jūsu Džeks Londons». Tajos gados Londons bija «viskreisākais» no ASV populārajiem jaunajiem rakstniekiem. Plakātos, kuri ziņoja par Londona lekciju «Sociālā revolūcija», viņu zīmēja sarkanā svīterī, uz atblāzmas fona; jaunatnei, kas mīlēja Londonu un redzēja viņā savu tribūnu, viņš bija revolucionārs rakstnieks, kurš aicināja sev līdzi godīgos un cēlos.

Dumpīgā Londona bīstamā popularitāte kļuva par iemeslu rīdīšanai pret viņu 1906. gadā. Šai rīdīšanai izmantoja pat viņa šķiršanos un otro apprecēšanos; tieši tagad par viņa draudzeni kjuva Cārrniana Kitredža, kura jau sen pazina rakstnieku. Buržuāziskajā presē parādījās raksti ar asiem uzbrukumiem Londonam. Viņa popularitāte studējošajā jaunatnē, viņa kvēlie aicinājumi uz revolūciju nopietni satrauca amerikāņu buržuāziju. «Mistera Džeka Londona sociālisms ir asiņains karš,» bija teikts vienā no avīžu atskaitēm par Londona lekcijām, «vienas sabiedriskās šķiras karš pret citām. Tā viņš saka. Tas ir postošs sociālisms.» Lai izvairītos no rīdīšanas, pret kuru cīnīties viņš nevarēja, Londons ar Cārmianu devās

ilgstošā ceļojumā ar jahtu «Snarka», kura kļuva par viņa mājām un darbistabu uz diviem gadiem.

«Snarka» ar lepni plīvojošu sarkanu vimpeli mastā va- goja dienvidu jūras un sevišķi ilgi uzkavējās Klusā okeāna arhipelāgos, kuri Londonam ļoti iepatikās. No grāmatas «Ceļojums ar «Snarku»» (1911) redzams, ka tas noticis ne jau uzjautrināšanas nolūkā un ka tās saimnieks dalījis savu laiku starp rakstnieka darbu un jūrnieka darbu, kuru viņš pazina kopš zēna gadiem.

Uz «Snarkas» pavadītie gadi bija Londona talanta uzplaukuma laiks. Viņš devās ceļojumā spēkpilns, izjuzdams nicinājumu un naidu pret amerikāņu buržuāzisko sabiedrību, par kuras netaisnīgumu viņš bija pārliecināts. Spilgtie iespaidi, kas gūti, vērojot amerikāņu dzīvi, krievu-japāņu karu, Krievijas revolūciju, mītiņus Amerikas universitātēs, kur viņš bija runājis par revolūcijas tuvumu un neizbēgamību Savienotajās Valstīs, ilgi neiz- gaisa: uz «Snarkas» tika pabeigts «Dzelzs papēdis», uz «Snarkas» tika uzrakstīts «Mārtiņš Tdens» un daudzi lieliski stāsti par dzīvi Klusā okeāna salās. Te, zem dienvidu debesīm, virs bezdibenīgajām okeāna dzīlēm, līčos pie skaistajām salām, kuru vidū gadījās arī tādas, kur vēl nebija spēris kāju baltais cilvēks, Londons pārdomāja un vispārināja vissvarīgāko un visvērtīgāko no tā, ko viņš bija savācis un izjutis iepriekšējos gados. Bet arī Mārtiņa Idena liktenis Londonam iezīmējās visā savā negrozāmībā tieši uz «Snarkas», ar kuru Londons aizbrauca tālu ne tikai no apmelotājiem un avīžu darboņiem, kuri zākāja viņa vārdu, bet arī no amerikāņu sabiedrības asajām sociālajām pretrunām. Aprāvās un vairs neatjaunojās agrākajos mērogos Londona lektora darbība, trūka viņa dzīvās saites ar demokrātisko auditoriju, kura tik augstu bija vērtējusi viņu. Mainījās arī Londona viedoklis par politisko tagadni.

Krievijas revolūcija cieta pagaidu sakāvi. Amerikas strādnieku kustība pārdzīvoja sastinguma posmu. SociāliSHtBŠ tiskā partija neieņēma to vadošo vietu ASV sabiedriskajā dzīvē, par kuru bija sapņojis Londons — šīs partijas biedrs. Nesnauda arī tās amerikāņu aprindas, kuras gribēja atkal dabūt Londonu savā ietekmē, atraut viņu no sociālistiskās kustības. Norima Londona vajāšana; ap 1910. gadu Londons bija atzīts par pasaules mēroga rakstnieku. Vairs nebija izdevīgi viņu vajāt: ar Londonu varēja nopelnīt, pieradinot viņu panākt to, ka viņš samierinās ar «Mārtiņā Idenā» tik nesaudzīgi nosodīto un izsmieto amerikāņu mietpilsoņu pasauli.

Atgriezies no brauciena ar «Snarku» (1909), Londons atklāja, ka ir slavens rakstnieks, kuram glaimo, ar kuru koķetē. Nemanāmi un veikli pieradināt viņu centās avīžu karalis Viljams Rendolfs Hersts.

«Austeru pirāts», zēns no džutas fabrikas bija izaudzis un kļuvis par pazīstamu rakstnieku, vismodernāko amerikāņu prozaiķi Eiropā Varēja apreibt sprogainā galva Džekam no Oklendas!

Londona dzīve kļuva citāda. Tagad viņš nolēma apmesties dzimtajā Kalifornijā, uzcelt rančo — drošu mājokli rakstniekam, kur viņš varētu strādāt tālu no sasprindzinātās lielpilsētas dzīves, un vienlaikus māju katram, kurš gribētu atrast pajumti un palīdzību. Cik bieži, izsalcis klīzdams pa Ameriku, jaunais Londons bija sapņojis par tādu viesmīlīgu namu! Tagad viņš gribēja būt tā saimnieks.

Starp citu, no šīs cēlās ieceres iznāca apmēram tas, kas aprakstīts «Lielās mājas mazajā saimniecē». Ciemā, kas izauga ap galveno ēku, kuru būvēja pēc Londona plāna, mūždien drūzmējās visādi iebraucēji. Vienus vilināja iespēja redzēt slaveno rakstnieku, citus — izredzes par brīvu padzīvot starp Kalifornijas pakalniem un birzēm tāda moderna autora impozantajā tuvumā, vēl citus — Londona bezgalīgā viesmīlība.

Londons joprojā'm rakstīja daudz, bet viņa darbos aizvien biežāk ieskanējās neīstas notis, parādījās sīkas un viņa necienīgas tēmas. Tas redzams romānos «Mēness ieleja» (1913) un «Lielās mājas mazā saimniece» (1915),

Reizēm īstenība, kas stāvēja tālu no izpriecām un izklaidēšanās, kurām nodevās rančo apmeklētāji, atgādināja sevi, turklāt diezgan asi. Londonu ģimenē jokojot sauca par Vilku: viņš prasmīgi atdarināja vilku kaukšanu, sūti:dažreiz darīja to, lai parādītu, ka viņš dusmojas* Londonam patika šī jokainā iesauka. Savas saimniecības galveno ēku viņš gribēja nosaukt par Vilka namu, par savu midzeni, kur viņš, beidzot apmeties uz palikšanu, varēs dzīvot cepuri kuldams. Vilka nams bija iecerēts kā pils: tam pasūtīja dārgas koku sugas, retus būvmateriālus, krāsainā granīta bluķus… Un, lūk, kad Vilka nams bija gandrīz pabeigts un Londons gatavojās svinēt savu ieiešanu tajā, kāds naktī aizdedzināja ēku, kura bija it kā rakstnieka sapņa iemiesojums. Izmeklēšana neko nedeva; acīmredzot arī pats rakstnieks ne visai uzstāja, lai tā notiktu. Ugunsgrēks vārda tiešā nozīmē bija satriecis viņu: kas un par ko varēja tā atriebties viņam? Bet varbūt viņš sen vairs nav savs cilvēks tiem, kuri būvēja viņa māju un strādāja viņa labā? Tā viņš arī palika dzīvot nelielā vienkāršā mājiņā turpat pie nodegušā Vilka nama.

Pēdējos Londona mūža gadus, kuri, no malas vērojot, šķita laimīgi, nesa viņam aizvien lielāku slavu un naudu, aptumšoja daudzi bēdīgi notikumi. Citādi nevar nosaukt, piemēram, to faktu, ka Džeks Londons, kurš tik asi bija vērsies pret imperiālistiskajiem kariem un paziņojis presē par savu solidaritāti ar meksikāņu revolucionāriem, 1914. gadā pieņēma Hersta avīžu koncerna priekšlikumu braukt par kara korespondentu uz Meksiku, kur amerikāņu imperiālisti bija sākuši atklātu intervenci, lai nožņaugtu revolūciju. Protams, viņi maskēja šo kārtējo iejaukšanos Meksikas lietās ar cēlām runām par demokrātijas aizstāvēšanu. Un Londons — «Meksikāņa» autors! — pazemojās tiktāl, ka ar zināmu līdzjūtību aprakstīja amerikāņu imperiālistu uzturēšanos Meksikā. Sociālists Džeks Londons attaisnoja amerikāņu imperiālisma noziegumus Meksikā! Pilnīgi saprotams, ka ASV sociālistiskā prese atsaucās uz šo Londona rīcību ar rakstnieka pozīcijas taisnīgi asu nosodījumu. Raksti par Meksiku ir īsts Londona pagrimums. Bet tajos pašos gados otrs amerikānis Džons Rīds rakstīja savus lieliskos aprakstus par meksikāņu tautas cīņu pret muižnieku un monopolu diktatūru.

1916. gadā Londona saites ar Sociālistisko partiju, kuras bija kļuvušas gadu no gada vājākas, pilnīgi pārtrūka. Londons publicēja vēstuli, kurā paziņoja par savu izstāšanos no partijas un paskaidroja tās iemeslus. Sie iemesli bija nopietni: Londons ar pilnām tiesībām pārmeta partijas līderiem oportūnismu, partijas proletārisko pozīciju atdošanu. «Dārgie biedri,» Londons rakstīja, «es aizeju no Sociālistiskās partijas tāpēc, ka tai trūkst uguns un cīņas. Tāpēc ka tās spraigums šķiru cīņā ir vājinājies …

… Tā kā pēdējos gados visa sociālistiskā kustība Savienotajās Valstīs ir kļuvusi miermīlīga un vienmēr ir gatava ielaisties kompromisos, mana apziņa atsakās sankcionēt manu tālāko atrašanos partijā. Tāpēc es izstājos no tās.» Tie, protams, ir godīgi un pareizi vārdi. Bet arī pats Londons, kas sevi uzskatīja par amerikāņu strādnieku šķiras rakstnieku, tajā laikā bija ielaidies kompromisā ar tiem, pret kuriem cīnījās amerikāņu strādnieki, ar tiem, kuri tagad ekspluatēja viņus vēl nesaudzīgāk nekā tajos gados, kad mazais Džeks Londons piecpadsmit stundas stāvēja pie darbgalda, lai nopelnītu savus nožēlojamos centus. Londona vēstulē ir daudz taisnības, bet vēl vairāk atsvešināšanās, kas tajā laikā auga un kļuva stiprāka rakstniekā, kaut gan sagādāja viņam pašam ne mazumu ciešanu. Smagajā krīzē, ko pārdzīvoja partija, pie kuras Londons bija pieskaitījis sevi vairākus gadus, viņš redzēja arī pats savu sakāvi, bet baidījās atzīties sev.

Londonu mocīja smaga un grūti dziedināma slimība, kuru viņš bija atvedis no saviem klejojumiem pa tropiem; viņu mocīja arī alkoholisms, par kura varu viņš bija uzrakstījis briesmīgu grāmatu «Džons Miežagrauds» (1913), kura daudzējādā ziņā attēlo pēdējos smagos rakstnieka mūža gadus. Saasinājās aknu slimība, kas sagādāja viņam pastāvīgas fiziskas ciešanas. Tiesa — pat vēlajos Džeka Londona portretos mēs redzam to pašu mazliet kautro smaidu, to pašu atklāto jautro skatienu, ko viņa agrajās fotogrāfijās. Bet nevar neticēt iespaidiem, kurus par novecojošo Džeku Londonu saglabājis tāds vērīgs rakstnieks kā Sinklers Lūiss. Tajos gados viņš bija pavisam jauns un ie.pazinās ar Londonu, strādājot par sekretāru pie rakstniecēm Makgouenām, kuras dzīvoja Kar- melas ciemā, kur viņas apmeklēja Londons.

«Džeks tolaik vairs nebija klaidonis un avantūrists,» atceras S. Lūiss. «Tagad viņš bija provinces iedzīvotājs, kurš pilnīgi nodevies bridžam un cūku audzēšanai. Viņš brauca uz Karmelu pie Stirlingiem1 . Un kaut gan šis dižais cilvēks neparasti draudzīgi izturējās pret vājo, rudo un pilnīgi nepazīstamo sekretāru, pēdējais ar skumjām šēcināja, ka Džeks acīmredzot ir pilnīgi apmierināts, spēlējot bridžu no pusdienas laika līdz vēlai naktij.

Izdabūjis no kāda kaimiņa «Dūjas spārnus» un stāvēdams pie galda, lielais Meistars, drukns, plecīgs, vienkāršā, neiecietinātā kreklā ar melnu kaklasaiti, ar

nepārtraukti augošu izbrīnu skaļi lasīja vieglās, dzirkstošās Džehnsa rindas. Pēc tam viņš nometa grāmatu un sacīja: «Kurš tad galu galā man pateiks, kas tas ir par murgojumu?»

Nabaga Vilks! Jaunais Lūiss bija gan taisns, gan netaisns pret viņu: ar visu jaunības godīgumu, kas nepiedod tiem, kurus jaunībā ciena, neko, kas var viņus diskreditēt, viņš nosodīja Džeku Londonu par to garīgā pagrimuma, sašļukuma stāvokli, kādā Lūiss ieraudzīja viņu, kādreizējā klaidonības oreola apstaroto. Bet kā Sinklers nesaprata, kas saniknoja veco Vilku Džeimsa «vieglajās, dzirkstošajās rindās»! Tas pats, kas saniknoja Mārtiņu Idenu tā paša Džeimsa vai kāda amerikāņu XX gadsimta sākuma dekadenta rindās, — tas, ka trūka dzīves patiesības, trūka tā «lielā mērķa», kuru Londons neaizmirsa arī tagad, kad bija kļuvis par bridža cienītāju un saimniekoja savā rančo slims, aizlauzts, noguris …»

1916. gada septembrī viņš vēl uzrakstīja lielisko stāstu «Kā argonauti senatnē», kas bezbēdības un skumju pilns aicināja uz romantiku un piedzīvojumiem, no kuriem brīnumainā kārtā- kļūst jaunāka cilvēka sirds. Novembrī rakstniekam kļuva sliktāk. 20. novembra vakarā viņš vēl runāja ar Cārmianu par skolu, kuru viņš gribēja atvērt pie rančo. No rīta viņu atrada bezcerīgā stāvoklī: vai nu viņš bija nejauši ieņēmis pārāk lielu pretsāpju narkotiku devu, vai arī tā bija nedaudz aizplīvurota pašnāvība … «Līdz nāvei noguris» — šos vārdus daudzi bija dzirdējuši no viņa 1916. gada rudenī.

Viņa pēdējais nepabeigtais rokraksts saucās «Sociālista autobiogrāfija». Tajā ir kaut kas līdzīgs nekrologam sev pašam.

II

Lai pilnīgi saprastu un novērtētu Londona da|ļrade.ls nozīmi, jāaplūko viss viņa ceļš no tās virsotnēs, kuFā' jaunā Londona māksliniecisko uzskatu attīstībā bija raksts «Foma Gordejevs», kas publicēts žurnālā «Impres- sions» 1901. gada novembrī.

Sajūsmināts par šo grāmatu, Londons pārliecināti nosauc Gorkiju par rakstnieku reālistu. «Bet tas (Gorkija reālisms. — Tulk. piez.) ir daudz aktīvāks reālisms par

Tolstoja vai Turgeņeva reālismu. Katrā lappusē tas dzīvo un elpo tik ugunīgā trauksmē, kādu viņi retumis sasniedz. Viņu mantija ir nokritusi uz Gorkija jaunajiem pleciem, un viņš sola to valkāt karaliski.»

«Viņš,» Londons nobeidza savu rakstu par Fomu Gor- dejevu, «pazīst dzīvi un zina, kālab un kā ir jādzīvo.»

Padomāsim par šiem vārdiem, kurus Londons teicis par Gorkiju. Tajos viss ir interesants un tam laikam jauns., Vispirms pareizs ir Londona vispārējais spriedums par Gorkiju: viņš gan turpina, manto labāko, kas bijis veco krievu reālistu daiļradē, gan pārstāv kaut kādu jaunu posmu reālisma vēsturē. To apgalvodams, Londons nebūt neskubināja lasītāju uz seklu Tolstoja, Turgeņeva un Gorkija salīdzināšanu. Nē, runa ir tieši par kvalitatīvi jauno Gorkija meistarības raksturu, kas ievērots ar tik apbrīnojamu iejūtu. Londons nosauc Gorkija reālismu par «daudz aktīvāku» mākslu, kura dzīvo tik «ugunīgā trauksmē», kādas nebija Tolstoja un Turgeņeva reālismā.

Ar meistara gaišredzību Londons saskatīja Gorkija reālisma revolucionāro raksturu, atrada viņa daiļradē to īpašību, kura acīmredzot sevišķi imponēja pašam Londonam.

Gorkijs savā reālistiskajā mākslā, saka Londons, ir rakstnieks, kurš zina, kālab un kā ir jādzīvo, apzināti cīnās pret sociālo netaisnību.

Atceroties Gorkija daiļrades vispārējo līmeni ap 1901. gadu, nevaram nebrīnīties par Londona pareizajiem vārdiem. Viņš pacēlās līdz tik dzijām Gorkija novērtējumam tikai tāpēc, ka arī viņa radošie meklējumi gāja pa to ceļu, pa kuru jau droši gāja Gorkijs, Londons arī sapņoja par iedarbīgu reālistisko mākslu, kura zina savu mērķi un kuru iedvesmo augsti sociālie ideāli.

Londons bija amerikāņu literatūras labāko reālistisko un demokrātisko tradīciju mantinieks. XX gadsimta sākumā viņš ieņēma vietu starp tiem amerikāņu rakstniekiem, kuri cīnījās par reālistiskās mākslas attīstību un atzīšanu ASV.

XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā ASV kļūst par imperiālistisku lielvalsti, sāk piekopt koloniālo iekarojumu politiku, kura spilgti izpaudās Kubas un Filipīnu okupācijā, Puertoriko un vairāku Klusā okeāna salu pievienošanā. Neredzētos tempos attīstoties Amerikas rūpniecībai, bīstami pieaugot monopolu varai, vienlaikus ārkārtīgi saasinās šķiru pretrunas valsts iekšienē. Ar katru gadu aizvien rupjāka un ciniskāka kļūst strādnieku un fermeru kustības apspiešana, izrēķināšanās ar viņu organizāciju līderiem. Provokācijas un korupcija ieperinās arodbiedrībās, traucē to attīstību, pārvērš tās par monopolu algotu aģentūru. Varena streiku kustība satricina ASV. Asiņainās izrēķināšanās ar strādniekiem, kurās izmanto streiklaužus, privātā un valsts policija, karaspēks kļūst parasta parādība aizokeāna «demokrātijas» zemē. Jau toreiz Marks Tvens skumji nosauca to par «Amerikas linču štatiem».

Amerikāņu monopoli, kuri tajā laikā virzīja ASV politiku un kontrolēja lielāko daļu avīžu un žurnālu, jau toreiz centās radīt savu literatūru vai vismaz ietekmēt ASV literāro dzīvi. Grāmatu tirgu jau piepildīja neskaitāmi amerikāņu detektīvi — «komiksu» un mūsdienu detektī- vās lasāmvielas senči, V. Džilleta un viņa atdarinātāju ražojumi. Tādi «vēsturisko» romānu autori kā amerikāņu rakstnieks Vinstons Cērčils visiem spēkiem centās iztēlot ASV pagātni kā demokrātisku epopeju, uz kuras fona kā nevainojami varoņi izcēlās amerikāņu buržuāzijas līderi. Teodors Rūzvelts, amerikāņu imperiālisma ideologs un daudzu tās plānu īstenotājs, jau darbojās kā «sarkano asiņu» literatūras iedvesmotājs, kurai vajadzēja cildināt amerikāņu ieročus un audzināt jaunatnē tieksmi uz kara avantūrām, attaisnot visrupjāko amerikāņu šovinismu — to, ko sauca par džingoismu. Bet pat pilnīgi oficiālā Oksfordā izdotā ASV literatūras rokasgrāmata, kuru izdevis profesors D. Harts, formulē «džingoismu» kā terminu, ar ko jāsaprot «kareivīga politika attiecībā pret citām valstīm, kura daļēji bija pārsvarā Amerikas Savienotajās Valstīs XIX gadsimta otrajā pusē»1 .

Netrūka arī aristokrātiskas salona mākslas paraugu, kuros pagrimuma motīvi jaucās ar politiskās kontrrevolūcijas motīviem. Kā tādas mākslas piemēru var minēt Henrija Džeimsa[6] romānu «Princese Kazamasima» (1886), kurš bija diezgan populārs mietpilsoņu aprindās, tāpēc ka tajā varēja atrast gan aizraujošas ziņas par «augstākās sabiedrības» dzīvi, gan neticamus anarhistu un ko- munāru, kārtības un īpašuma ienaidnieku piedzīvojumus visā pasaulē, gan jēnkiju ideālistu Hiacintu Robinsonu — šo bīstamo brīvdomātāju sliktās ietekmes upuri.

Kaut kopumā Henrija Džeimsa daiļrade bija daudz nopietnāka un augstāka par «Princesi Kazamasimu», šī grāmata tomēr kļuva par vienu no vispopulārākajiem viņa darbiem ASV, radīja, kā liecina amerikāņu literatūrzinātnieki, veselu sēriju atdarinājumu, kuri izdabāja amerikāņu mietpilsonības neizvēlīgajai gaumei. XIX gadsimta beigu un XX gadsimta sākuma imperiālistiskie kari izvirzīja arī specifisko oficiālo kara skribentu Ričardu Dei- visu. Grāmatās par Kubas karu, par karu Dienvidāfrikā (viņš rakstīja par to, aizstāvot britu imperiālisma intereses), par grieķu-turku karu un par krievu-japāņu karu (kas attēlots no amerikāņu imperiālista viedokļa) Deiviss attīstīja tradīciju, kas jau agrāk bija iezīmējusies ASV kara literatūrā, kurai bija raksturīgas skaļas frāzes, kāre uz de- magoģiskām deklarācijām un kura būtībā propagandēja imperiālistisku karu.

Buržuāziskajai dekadencei dažādās tās izpausmēs pretī stāvēja amerikāņu kritiskā reālisma literatūra, kura XX gadsimta sākumā pārdzīvoja ievērojamu pacēlumu.

Spēku pilnbriedā vēl bija Marks Tvens, pirmais amerikāņu rakstnieks, kurš vīrišķīgi un konsekventi atmaskoja amerikāņu imperiālisma noziegumus. Frenks Noriss uzrakstīja tādu spilgtu darbu kā «Astoņkājis». Tajā plaši un patiesīgi bija atainoti sabiedriskie procesi — ASV fermeru masveida izputēšana, viņu traģiskie mēģinājumi monopolu spēkam likt pretī savu tā saukto «populistu» pretošanos. Savu daiļrades ceļu sāka T. Dreizers, kura agrīnie romāni un noveles parādījās ap 1900. gadu. Pirmos romānus — to vidū bija ari «Džungļi» — publicēja Eptons Sinklers. Ar «populistiem» — demokrātisko fermeru kustību saistītā rakstnieka H. Harlenda noveles un romāni, labākie O'Henrija stāsti, H. Fullera romāni, S. Kreina garie stāsti, saplūzdami varenā straumē, vei- dbja amerikāņu literatūru, kura neatlaidīgi, asi, dažkārt naturālistiski rupji gleznoja nepievilcīgo Amerikas īstenību.

Šajā amerikāņu reālisma attīstības posmā Džekam Londonam ir ļoti liela nozīme. Viņam pieder viens no labākajiem XX gadsimta amerikāņu reālistiskajiem romāniem — «Mārtiņš Idens». Viņš rada neapšaubāmi visspēcīgāko amerikāņu politisko romānu «Dzelzs papēdis», kas uz XX gadsimta pirmā gadu desmita kopīgā fona bija visasākais un visdziļākais antiimperiālistiskais darbs amerikāņu literatūrā, ar savu problemātiku izgāja ārpus ASV literatūras robežām, tāpēc ka tajā runa bija par buržuāziskās demokrātijas tālāko krīzi un bojāeju, par monopolu diktatūru un tiem spēkiem, kuri spēj pretoties imperiālistiskajai reakcijai. Londons arī kā kritiķis rosīgi piedalījās cīņā par amerikāņu reālisma pozīciju nostiprināšanu, 1904. gadā viņš uzrakstīja rakstu par F. Morisa «Astoņkāji». 1906. gadā iestājās par sava drauga E. Sin- klera «Džungļiem», cenzdamies izskaidrot amerikāņu lasītājam šīs godīgi un talantīgi uzrakstītās grāmatas nozīmi.

Bet Londona reālisms atšķiras no citu XX gadsimta sākuma amerikāņu rakstnieku reālistu daiļrades metodes un ne tikai Londona rakstnieka individuālo iezīmju dēļ. Londonam reālistam ir citāda daiļrades metode nekā jaunajam Dreizeram, Sinkleram un Norisam: Londona reālismā ir manāms un stiprs romantisma moments, un tā ir sociālās revolūcijas romantika, dzīvā ticība darbaļaužu masu neizsmeļamajiem spēkiem, to nākotnei.

Rakstniekam bija gan kritieni, gan smagas neveiksmes, gan rūgti maldi. Tomēr nav apstrīdama nacionālā nozīme, kāda Londonam ir kā rakstniekam, kura labākie darbi ir dziļi tautiski savā dzīvi apliecinošajā spēkā un nereti uzrakstīti amerikāņu tautas masu atbrīvošanās cīņas tiešā ietekmē. Nav apstrīdama starptautiskā nozīme, kāda ir šiem darbiem, kuri aicina uz proletārisko solidaritāti cīņā pret imperiālistisko reakciju. Ar to arī jāsāk stāsts par rakstnieka daiļrades ceļu.

Protams, ne jau uzreiz Londons sasniedza tās mākslinieciskās meistarības virsotnes, kādas bija «Dzelzs papēdis» vai «Mārtiņš Idens». Ceļš uz tām bija sarežģīts un garš. Pirmais Londona daiļrades ceļa posms ir XIX gadsimta pēdējais gadu desmits, laiks, kad Londons iziet uz lielās mākslas ceļa kā Aļaskas stāstu autors.1 Šajos Londona stāstos skaidri iezīmējās nosliece uz varonības tēmu, kas viņam raksturīga vispār.

Bet šajā posmā Londons varoņdarbu izprata vispirms kā stiprai personībai dabiski piemītoša nesalaužama fiziskā un garīgā spēka izpausmi, šai personībai apliecinot sevi sīvā cīņā gan ar dabas spēkiem, gan ar cilvēkiem. Tomēr galvenais Londona brīnišķajos ziemeļu stāstos, kuri pārsteidz ar grandiozajām ainavām, viengabalainajiem raksturiem un asajām situācijām, ir nevis cīņa par zeltu, bet cīņa par cilvēku dvēselēm; cilvēks, kura sirdsapziņa nenosalst pat tad, kad termometrs rāda piecdesmit grādus zem nulles, — lūk, īstais Londona agrīno stāstu varonis. To stabilie panākumi Padomju Savienībā izskaidrojami vispirms nevis ar avantūristisko asumu un pat ne tik daudz ar piedzīvojuma patosu, cik ar to ētisko saturu, ar cēlajām jūtām, kuras tik bieži triumfē jaunajam Londonam. Augstas draudzības, tīras mīlestības un pašaizliedzības likumus rakstnieks pacēlis pāri rupjajai, apskurbušajai, noziedzīgajai iedzīvošanās kņadai, par kuru viņš visbiežāk raksta ar riebumu. Bet būtu nepareizi neredzēt arī jaunā Londona asās pretrunas, kuras izpaužas viņa agrīnajos stāstos. Darba cilvēka sociālais instinkts veda viņu uz priekšu, aicināja rādīt savos darbos vienkāršus, godīgus cilvēkus, kuri klusēdami spēj veikt īstu varoņdarbu, turpretī uz otru pusi rakstnieku grūda gan buržuāziskā īstenība, gan buržuāziskās filozofijas stiprā ietekme, kuru viņš alkaini uzsūca, iedams grūto autodidakta ceļu no vienas modernas autoritātes pie otras, no Spensera pie Nīčes.

Iepazīšanās ar -Herberta Spensera sauso un ārēji efektīgo sociālo demagoģiju diemžēl tā saindēja Londonu, ka viņš vairs nespēja pilnīgi atbrīvoties no tās ietekmes.

385

Herberts Spensers, XIX gadsimta otrās puses angļu buržuāziskais zinātnieks, kurš uzskatīja sevi par Darvina sekotāju, mēģināja pārnest Darvina mācību par evolūciju un dabisko izlasi uz sabiedrības dzīvi. H. Spensers bija tas, kurš pūlējās pierādīt tā sauktās baltās rases apšaubāmās tiesības valdīt pār citām pasaules tautām, bet tām atvēlēja tiesības vai nu pakļauties baltajam cilvēkam, vai izmirt. Svēti pārliecināts par savu objektivitāti, H. Spensers apbruņoja amerikāņu un britu imperiālisma ideologus ar tiem «dotumiem», kurus vēlāk lika lietā, lai pamatotu tiesības uz koloniālo kundzību un ekspluatāciju, lai radītu mītu par veiksmīgu kapitālistu rasi, kura ir aicināta komandēt vergu rasi, nelaimīgus neveiksmi-

14 — Džeks Londons X sej.

niekus, kurus bioloģiskie dotumi lēmuši nīkšanai proletariāta vidē. Līdz ar Spenseru jaunais Londons reizēm sliecās uzskatīt strādnieku šķiru par cilvēces «padibenēm», kur visus neveiksminiekus un «vārgos» iegrūž «stiprie», kuri «dabiskās izlases» ceļā izlauzušies līdz dzīves valdošajām pozīcijām, līdz bagātībai un varai. Fridriha Nīčes baismīgie prātojumi par «kungu rasi» un «vergu rasi», viņa demagoģiskie izlēcieni pret buržuāzisko demokrātiju, kura Nīčem šķita pārāk liberāla, pastiprināja Spensera ietekmi, nereti veicināja jaunā Londona dumpīgo noskaņu aizvirzīšanos pa nepareizu ceļu. Jaunietim likās, ka pasaule ir briesmīgs un nebeidzams stipro un vājo kautiņš, kurā vienmēr un noteikti uzvar stiprais. Jākļūst tikai stipram, jāpiespiež pie zemes citi, tie, kuri vājāki, — tāds nu ir viņu liktenis. Aizraušanos ar tamlīdzīgām idejām veicināja arī angļu rakstnieka R. Kiplinga ietekme. Tajos gados Kiplings bija cieši saistīts ar amerikāņu literatūru un pat sauca par savu skolotāju «īsā stāsta» mākslā amerikāņu rakstnieku Bretu- Hārtu. Londons ne vien augstu vērtēja Kiplinga meistarību, bet diemžel pakļāvās arī viņa dziļi reakcionārajiem uzskatiem par dzīvi, par attiecībām starp Eiropas un Austrumu tautām. Tamlīdzīgu uzskatu atbalsis saklausāmas tādos Londona stāstos kā «Vilka Dēls». Tā varonis ir bezbailīgs amerikānis, kurš aizved indiāņu meiteni no viņas tēvu vigvama un uzvar indiāņus tāpēc, ka ir it kā «augstāka» būtne. Ne velti indiāņus sauc par «Kraukļu cilti». Protams, arī krauklis ir drosmīgs mednieks un plēsoņa, bet kur nu viņš lai stātos pretī vilkam! Tā jaunā Londona aizspriedumi atklājas simboliskajos nosaukumos, kuri imitē indiāņu vārdus un jēdzienus.

Vēl asāk, vēl stiprāk Spensera un Nīčes ideju komplekss skan Londona agrīnajā romānā «Sniegu meita» («/l Daughter of the Snows»; 1902). Protams, šajā grāmatā ir daudz dzīvas burvības, tā atrodama gan Fronas Velzas tēlā, gan varonīgajā cīņā ar skarbo klimatu un nežēlīgajiem tikumiem, kurus galu galā uzvar Londona varoņu cilvēcīgums. Bet kā atbaida Londona pļāpāšana par baltās rases «īpašo misiju»! Cik banāli no cēlsirdīgās un gudrās Fronas mutes skan augstprātīgās Nīčes frāzes! Laikam tikpat muļķīgi izskatās arī viņas iemīļotais kā vikings, kā tāds «gaišmatains bestija», kā Nīče sauca savu iemīļoto «kungu rases» pārstāvja tipu. īstenībā viņi

ir amerikāņu mietpilsoņi, kuri, paklausot jauna rakstnieka gribai, atkārto ne viņam pašam, ne viņiem lāgā saprotamos ska|os vārdus.

Tomēr, atceroties, cik krasi reizēm izpaudās jaunā Londona brieduma trūkums, cik stipri viņu ietekmēja slikti izprastās XIX gadsimta beigu buržuāzisko ideologu ļaunās un kaitīgās grāmatas, mēs nedrīkstam aizmirst arī to, ka ne jau visos viņa ziemeļu stāstos jūtama šo reakcionāro idejiņu klātbūtne. Londonam taču patiesi izdevies radīt tādu kā jaunu Amerikas ziemeļu eposu: ne velti viņš atceras gan Odiseju, gan senākās Edas dziesmas! Londona radītais eposs ir dzīvs vēl tagad, tāpēc ka viņa labāko darbu varoņi nelaimes brīdī ir brāļi, varoņdarba brīdī — uzticami draugi, godīgi dala gan pēdējo garoziņu, gan zelta smilšu sauju, gan nāvi, kuru viņi prot sagaidīt bez baiļu trīsām. Londona varoņu vīrišķības saknes ietiecas tautas priekšstatos par cilvēka cēlumu, tautas ētikā. Tā atdzimst Londonam mežonīgajos ziemeļos, kur, tāpat kā senos laikos, cilvēks un daba saduras viens pret vienu nogurdinošā un ilgā divkaujā.

Episkas iezīmes skaidri samanāmas arī Londona ziemeļu stāstu stilā. Stāstu episko cikliskumu nosaka tas, ka tie ir it kā liela veseluma fragmenti, Klondaikas epopejas epizodes. Stāstu personāžus apvieno tas, ka tie visi — gan cilvēki, gan dzīvnieki — piedalās dramatiskajā eksistences cīņā, kura risinās uz neparasti izteiksmīgās, bet arī episki atkārtotās ziemeļu ainavas fona. Lakoniski un skopi ir darbojošos personu attēlošanas līdzekļi, apģērba un speciālā ziemeļu aprīkojuma apraksti, nogurušo, smagā darbā aizņemto, nežēlīgās dabas izvārdzināto cilvēku žesti un mīmika. Episka ir arī stāstu vārdu māksla; visbiežāk tā ir īsa, enerģiska frāze, kas piesātināta ar darbības tēlojumu un psiholoģisko saturu, kurš dots darbojošos personu rīcībā, nevis viņu dvēseles stāvokļa analīzē. Secinājums jāizdara lasītājam pašam, jaunā Londona māksla ir tāda, ka lasītājam daudz kas jāizdomā un jāuzzīmē līdz galam, jānoiet līdz galam ceļš, kuru autors viņam tikai norādījis.

Ar visu to kāda raksturu un dzīvu seju, likteņu un neprātīgajā cīņā par zeltu radušos specifisko situāciju bagātība!

14»

387

Ziemeļu stāsti atspoguļo arī Londona uzskatu evolūciju. Tā, piemēram, aizvien skaidrāk tajos saklausāms

mantrausības nosodījums, aizvien noteiktāk izskan doma, ka cilvēks pārvēršas par zvēru ne vien tajos gadījumos, kad viņam jācīnās par savu dzīvību, bet vēl biežāk — kad viņu apžilbinājis zelta spožums.

Ziemeļu stāstos izvēršas arī indiāņu tēma. Agrīnajos stāstos indiāņi ir balto «vilku» apspiestais un aplaupītais «kraukļu» klans, bet pamazām indiāņi Londona epopejā it kā atliec plecus, viņu cēlie, viengabalainie raksturi stājas pretī balto ierāvēju plēsīgumam un nodevībai. No neveiksminiekiem, kuri nekurn par savu traģisko likteni, indiāņi kļūst par karavīriem, kuri vīrišķīgi mēģina aizstāvēt savu kādreizējo brīvību vai atriebties baltajiem ienācējiem. Par to vēstī stāsts «Veco vīru sazvērestība». Parādās stāsti, kuri pilnīgi veltīti ziemeļu indiāņu dzīvei, apdzied viņu drosmi un godīgumu.

Apmēram ar 1901. gadu Londona daiļradē iezīmējas jauns un ļoti svarīgs posms. Viena no visagrākajām tā izpausmēm ir jau minētais Londona raksts par Fomu Gordejevu, «aktīvā reālisma», augstiem sociāliem mērķiem kalpojošā reālisma programma.

XX gadsimta sākumā, kā jau bija teikts Londona dzīves aprakstā, rakstnieks- tuvinās organizētajai strādnieku kustībai, iepazīstas ar sociālistiskās kustības vareno vērienu visā pasaulē.

«Vairākus gadu desmitus pirms pirmā pasaules kara,» rakstīja Fosters, «strādnieki sociālisti nelokāmi piekopa šķiru solidaritātes politiku streiku laikā, strādnieku šķiras politiskās partijas radīšanas, arodbiedrību demokrātijas attīstīšanas, arodbiedrību organizēšanas pēc ražošanas principa, godīgas arodbiedrību vadīšanas, strādnieku šķi- riskās apziņas audzināšanas, sociālisma sasniegšanas cīņas politiku …» Protams, aplam būtu aplūkot Londona daiļradi šī gadsimta sākumā kā Sociālistiskās partijas politikas tiešu atspulgu visos šajos punktos. Bet labāko šajos gados uzrakstīto Londona darbu galvenais saturs ir pārsteidzoši tuvs daudzām svarīgām problēmām, par kurām raksta Fosters. Daudzos savos šī laika darbos Londons runāja par kapitālisma bojāejas vēsturisko nepieciešamību, par strādnieku šķiras uzvaru, par gaidāmo sociālisma triumfu. Londons kā mākslinieks un publicists aicināja strādnieku šķiru uz vienotību, uz organizētu cīņu, uz solidaritāti, bargi nosodīja renegātus un reformistus. Lon- dons savos aprakstos daudzināja Jūdžinu Debsu — amerikāņu strādnieku drosmīgo vadoni. Darba cilvēks — vienalga, vai tas ir matrozis īdens, pats Debss, mazais strādnieks stāstā «Atkritējs», meitene Lizija Konolija no konservu fabrikas, pagrīdnieks no «Dzelzs papēža», — kļūst par Londona īsto varoni. Strādnieku šķiras attēlošanā tā laika daiļliteratūrā viņš paveica vairāk nekā jebkurš cits rakstnieks ASV. Demokrātiskā tematika, apgarotā himna darbam, darba cilvēku tēli, plašā ASV sociālās dzīves aina — tas viss saista Londona daiļradi ar amerikāņu literatūras lielo nacionālo tradīciju — ar Volta Vitmena tradīciju. Bet, būdams sava laika rakstnieks, Londons rada varonīgas darba un kapitāla cīņas ainas, ieskicē konkrētus amerikāņu strādnieku šķiras pārstāvjus, kuri apzināti cīnās par sociālistisku nākotni.

Un tomēr arī šajos gados, kad Londons aizvien vairāk domā par strādnieku šķiras lomu, kad viņš aizvien pārliecinātāk runā par to, ka kapitālisms lemts bojāejai, kad viņš aizvien neatlaidīgāk sludina sociālās revolūcijas tuvumu, viņa uzskati ir pretrunīgi un bieži vien nenobrieduši. Londons daudz ko nebija sapratis Kārļa Alarksa mācībā. Līdz ar ticību strādnieku šķiras spēkam un nākotnei viņā mita daudzi reakcionāri aizspriedumi. Viņa priekšstati par strādnieku šķiras partiju un īpaši par tās taktiku un stratēģiju bija panaivi un vedināja viņu, dzimušu romantiķi, kļūdaini domāt, ka priekšrocības ir tādai slepenai sazvērnieku organizācijai, par kādu iztēlota partija «Dzelzs papēdī». Šīs un citas pretrunas atspoguļoja gan paša Londona pasaules uzskata īpatnības — viņš nenonāca līdz zinātniskā sociālisma teorijas pilnīgai izpratnei —, gan pašas Sociālistiskās partijas stāvokli ASV. Runājot par pirmajiem partijas pastāvēšanas gadiem, Fosters atgādina domstarpības tajā, asās diskusijas. «Pieaugošā antagonisma sekas,» raksta Fosters, «bija vairākas partijas šķelšanās, kuras beidzās ar vispārējo nacionālo šķelšanos 1912. gadā.»

Protams, naidīgu grupējumu un grupu pastāvēšana, idejiskais sajukums un dažādu frakciju cīņa nevarēja neietekmēt Londona pasaules uzskatu. Viņš taču uzskatīja sevi par Sociālistiskās partijas biedru, centās dzīvot tās dzīvi, būt tās publicists un lektors. Un, lai kādas būtu Londona pretrunas un maldi XX gadsimta pirmajā gadu desmitā, strādnieku šķira un tās cīņa pret kapitālismu, par sociālistisku nākotni ieņem viņa daiļradē dominējošu vietu.

Atceroties to, nevajag arī vienkāršot rakstnieka'daiļrades un pasaules uzskata attīstības ainu šajos gados. Arī toreiz Londons rakstīja darbus, kuri nebija saistīti ar strādnieku šķiras tēmu; to vidū ir, piemēram, jau minētais romāns «Sniegu meita», daudzi jauni ziemeļu stāsti un pirmie Klusā okeāna cikla stāsti. Tālāks ziemeļu stāstu problemātikas izstrādājums stāstos par dzīvniekiem bija tādi spoži darbi kā «Senču asinu balss» («The Call of the Wild» 1903) un «Baltais Ilknis» («White Fang» 1906). Šajos pašos gados radīta grāmata «Ceļojums ar «Zibeni»» («The Cruise of the Dazzler»; 1902) un «Zvejas patruļas stāsti» («Tāles of the Fish Patroh', 1905), cietsirdīgais stāsts par bokseriem «Spēle» («The Game»-, 1905), kuru caurstrāvo žēlums pret profesionālajiem bokseriem.[7]

Romāns «Mārtiņš īdens» arī nav vārda tiešā un pilnīgā nozīmē romāns par strādnieku šķiras dzīvi. Bet gan tajā, gan daudzos citos Londona darbos izpaudās — reizēm ļoti sarežģītā un netiešā formā — jaunie uzskati, kurus tajos gados tik alkaini apguva Londons ASV strādnieku šķiras cīņas ietekmē.

Vienlaikus vairākos šī posma darbos strādnieku šķiras tēma skaidri izvirzās pirmajā plānā. Tā vispirms ir grāmata par Anglijas darba cilvēku dzīvi — «Bezdibeņa ļaudis» («The People of the Abyss»1903).

Cik spēcīga, cik briesmīga grāmata! Lūk, tas viss dveš to «smago, rupjo un atbaidošo, taču neviltoto patiesību», par ko Londons cildināja Gorkija meistarību! Londons nolaidās kapitālistiskās sabiedrības dibenā tieši tajos gados, kad sākās drāmas «Dibenā» triumfa gājiens pa pasaules teātriem ..»

Londona grāmatas pirmā apraksta nosaukums ir «Nokāpšana ellē». Apli pēc apļa mums paveras kapitālistiskās sabiedrības elle, kurā lemts mocīties miljoniem vienkāršo cilvēku. Londons rada satriecošu darba cilvēku stāvokļa kopainu, ieskicē atsevišķus portretus, atsevišķus raksturus. Viņa grāmata bieži pārvēršas par portretu sēriju, kuros žurnālists un mākslinieks savstarpēji papildina viens otru. Kliedzošie sociālie kontrasti kļūst vēl asāki uz ironiski attēloto svinību fona: piedzērušie Londonas strādnieki, lietum drūmi smidzinot, auro un līksmojas kronēšanas svētkos par godu Edvardam VII, dīk- dienīgajam princim, kurš nācis karalienes Viktorijas vietā. Cik maksā šī kronēšana, cik naudas iztērēts tai pilsētā, kur ir simtiem tūkstošu izsalkušo, kur cilvēki izdara pašnāvību tāpēc, ka nav ar ko ēdināt bērnusl

Svētku trokšņa nogurdināts, Londons aiziet parka miglā, turp, kur mitekli atraduši bezpajumtnieki.

« — Vai patika kronēšana, onkulīt? — es pajautāju kādam večukam uz Grīnparka soliņa.

— Man, vai? «Ak tu velns,» es nodomāju, «īstais laiks izgulēties — policistu nav.» Tā nu atšāvu uz šejieni, bet man līdzi vēl kādi piecdesmit cilvēki. Nekādi nevarēju aizmigt no izsalkuma — gulēju un tikai domāju, domāju. Visu savu mūžu esmu nostrādājis, bet tagad nav pat kur galvu nolikt, un tad vēl tā mūzika, kliegšana, salūti… Un man gluži kā kādam anarhistam gribējās drāzties turpu un ielauzt pauri tam lordam kambarkungam.»

Lūk, ko domā vienkāršie angļi par kronēšanu. No viņu — kapitālisma aplaupītu un atstumtu cilvēku viedokļa Džeks Londons parāda savu laiku un tā problēmas. Viņš paziņo, ka «impērijai jādara gals», un polemizē ar impērijas aizstāvjiem, arī ar savu iemīļoto Kiplingu, ar kūru viņš daudzējādā ziņā nav vienis prātis. Londons nosoda un izsmej britu imperiālismu. Spriezdams no izsalkušās darba tautas viedokļa, Londons paziņo par kapitālistiskās sistēmas nederīgumu un pieprasa: «Civilizācija jāpiespiež kalpot vienkāršās tautas interesēm.» Grāmata «Bezdibeņa ļaudis» ir varens apsūdzības akts kapitālistiskajai iekārtai, imperiālismam.

Līdzās šai bargajai un neapstrīdamajai grāmatai jāliek daudzie Londona raksti par dažādām politiskām tēmām, kurus viņš publicēja periodiskajā presē 1900.—1908. gadā. To vidū bija ne mazums asu pamfletu, kuros Londons šaustīja amerikāņu monopolus un atmaskoja to demagoģiskos mēģinājumus iztēlot sevi kā labdarīgu konstruktīvu spēku amerikāņu sabiedrības attīstībā. Sie Londona pamfleti ir asa antiimperiālistiska uzstāšanās, kas lieliska ar to, ka rakstnieks tieši nostāda pretī monopolu interesēm strādnieku šķiras intereses. Minēsim rakstu «Šķiru cīņa» (1904), kas tieši aicina lasītāju saprast, ka pasaulē sākusies nikna cīņa starp darbu un kapitālu un ka šī cīņa beigsies ar strādnieku šķiras uzvaru. Rakstos «Kā es kļuvu par sociālistu», «Ko man nozīmē dzīve», «Par sevi», priekšvārdā krājumam «Šķiru karš» («The War of Classes»; 1905) Londons izvērš plašu ASV šķiru cīņas ainu, nosaka savu vietu to vidū, kuri tajā piedalās proletariāta pusē. Vienlaikus rakstā «Kā es kļuvu sociālists» — patiesā grēksūdzē, kuras autors meklē ceļu uz sociālismu, — Londons atklāti rakstīja par sevi un savām pretrunām: «… es uzskatu, ka ikvienam redzams, ka mans nevaldāmais individuālisms diezgan veiksmīgi izsists laukā no manis … Bet tieši tāpat, kā es nezināju, ka esmu bijis individuālists, tā tagad, sev pašam nezinot, esmu kļuvis par sociālistu, kurš, protams, stāv diezgan tālu no zinātniskā sociālisma …»

Tā ir vaļsirdīga atzīšanās, un tā jāatceras, kad lasām mūsu gadsimta sākumā sarakstītos Londona romānus.

«Sniegu meitai» sekoja romāns «Jūras vilks» («The Sea-Wolf»; 1904). Pats Londons uzstāja, ka aiz piedzīvojumu romantikas ārējām iezīmēm «Jūras vilkā» ir jāsaredz romāna idejiskā būtība — cīņa pret nīčeānismu, dedzīga kritika, kas vērsta pret to pašu karojošo individuālismu, kurš piemita jaunajam Londonam. Kapteinis Vilks Larsens, «stiprais cilvēks» šī vārda nīčeāniskajā izpratnē, kas ieviesis uz sava kuģa tirānisku režīmu, cieš smagu un galīgu morālu sakāvi, samaksā ar dzīvību par savu rīcību, ko diktējis nīčeāniskais nicinājums pret citiem cilvēkiem, kurš pamatots uz aklas ticības sev kā sevišķai personībai. Londona romānā atmaskots ne tikai nīčeā- nisma karojošais individuālisms. Rakstnieks parādījis arī, cik demagoģiska ir kapitālisma nīčeāniskā kritika, kura ap 1900. gadu aizrāva daudzus nepieredzējušus lasītājus. Pie viņiem kādreiz bija piederējis arī pats jaunais Londons.

Tiesa, romānā vēl nebija pozitīvas programmas, kuru varētu likt pretī Larsena deklarācijai. Bet romāna kritiskā būtība un antinīčeāniskā ievirze padarīja to par ievērojamu notikumu uz amerikāņu literatūras fona gadsimta sākumā. Piebildīsim, ka Londons izmantoja noteiktu izveidojušos literāro tradīciju, kad piepildīja savu «jūras» romānu ar tik nopietnu idejisko saturu: jau XIX gadsimta 50. gados amerikāņu rakstnieks H. Melvils romānā «Mobijs Diks» izvēlējās «jūras» romāna žanru, lai sarežģītā simboliskā formā izvirzītu asas amerikāņu īstenības problēmas. Bet «Mobijā Dikā» runa ir par cilvēka cīņu ar varenu un visspēcīgu briesmoni, kura šaušalīgajās aprisēs nojaušams buržuāziskās sabiedrības Le- viatāns, kurā iemiesots Melvilam vēl neizprotams sabiedrisko apstākļu spēks, kas nospiež cilvēku, bet «Jūras vilku» uzrakstījis mākslinieks, kas prasmīgi atmasko tos, kuri zem kapitālisma kritikas maskas jau toreiz tiecās attīstīt imperiālistiskās reakcijas idejas, piekrāpt un vest līdzi sev neapmierinātos, saglabājot sev vadoņu — «kungu rases» pārstāvju intelektuālās aristokrātijas stāvokli.

1906.—1909. gads — visnozīmīgākais, visspilgtākais Londona daiļrades attīstības posms. Šajos gados radīts «Dzelzs papēdis» («The Iroti Heel» 1907), rakstu krājums «Revolūcija» («Revolution»-, 1910) un «Mārtiņš Idens» («Martin Eden»1908—1909). Tiem piekļaujas aprakstu krājums «Ceļš» («The Road»1907), rūgta odiseja, ko pieredzējis jauns strādnieks, kurš spiests kļūt par klaidoni, — atmiņas par rakstnieka jaunības gadiem.

«Daži viņa stāsti,» rakstīja par Londonu izcilais padomju kultūras darbinieks A. Lunačarskis, «īpaši lielais romāns «Dzelzs papēdis» pieskaitāmi pie pirmajiem īsti sociālistiskas literatūras darbiem.» Ne mazums amerikāņu rakstnieku uz XIX un XX gadsimta robežas mēģināja ielūkoties nākotnē. U-topijas'žanrs ASV literatūrā tajos gados pārstāvēts ar šādām grāmatām: E. Bellami «Skats atpakaļ» (1888), U. D. Houelsa «Ceļinieks no Altrurijas» (1894) un «Caur adatas aci» (1907). Šīm utopijām piemita kritiska attieksme pret kapitālismu, tajās bija sapnis par taisnīgāku sabiedrisko iekārtu. Bet Bellami un Houelsa utopijas, tēlojot nākotnes sabiedrību viskrāšņākajos toņos, utopiskā sociālisma garā, noklusēja, kāds ceļš būs jānoiet cilvēcei cīņā par sociālā taisnīguma nodibināšanu, noklusēja briesmas un upurus, kuri ir neizbēgami šajā ceļā. Londona grāmata ir lieliska tieši ar to, ka tā veltīta smagajām kaujām par nākotni. Atteikdamies no cilvēces idilliskas nākotnes tēlošanas, Londons parādīja milzīgu tālredzību; viņš brīdināja miljoniem savu lasītāju, ka monopolu agresīvā kundzība tuvākajā nākotnē mēģinās uzspiest cilvēcei tādas nedzirdētas verdzības un vispārējas pakļaušanas formas, kādas cilvēces vēsture vēl nav pazinusi. V. Fosters atzīmēja, ka starp Sociālistiskās partijas biedru radītajiem darbiem ļoti svarīga nozīme ir Dž. Londona «Dzelzs papēdim» — grāmatai, kurā savā ziņā paredzēta pakāpeniska fašisma attīstība.

Te arī slēpjas Londona grāmatas sevišķā vērtība. Tā ne tikai apbruņoja cīņai pret monopolu kundzību viņa laikabiedrus, bet ir saglabājusi savu nozīmi arī mūsu dienās. Dzelts papēdis — monopolu tirānija, kuras kundzība kļūst ar katru gadu desmitu ierobežotāka, lai gan šobrīd tās rīcībā ir atoma un ūdeņraža ieroči.

Taču piepildījās arī otrs Londona paredzējums: izrādījās, ka dzelzs papēdis nav visvarens. Tā radītie režīmi Vācijā, Itālijā un citās Eiropas valstīs sabruka. Simtiem miljonu cilvēku jau atbrīvojušies no monopolu varas vai neatlaidīgi un sekmīgi cīnās par savu brīvību. Londona grāmata ir skaista ne vien tāpēc, ka tā saka skarbu patiesību par ilgo cīņu starp darba tautu un monopoliem, bet arī tāpēc, ka tā aicina ticēt tautas uzvarai.

Pie mums jau rakstīts par to, ka «Dzelzs papēdī» atspoguļojās Londona maldīgie uzskati par partiju, kura, pēc viņa pārliecības, celsies pret dzelzs papēdi un uzvarēs tā algotņus, špikus un rokaspuišus zinātniekus. Partija, par kuru raksta Londons, ir no tautas izolēta konspiratoru grupa, kam īstenībā nebūtu izdevies salauzt oligarhijas varenību, sagraut tās valsts mašīnu. Taču ne jau nomaldi ir galvenais Londona grāmatā (lai gan nevajag tos aizmirst). «Dzelzs papēdī» galvenais ir pret kapitālismu vērstās revolucionārās cīņas romantika, ASV strādnieku šķirai domātais aicinājums rīkoties. Bet tieši toreiz — diskusijās un strīdos XX gadsimta pirmā gadu desmita beigās — taču bija tik svarīgi panākt idejisko vienību partijas rindās, saliedēt to ap lielo proletāriskās revolūcijas ideju!

Londona jaunais varonis — profesionālais revolucionārs E ver bards—ir ievērības cienīgs kā amerikāņu strādnieku vadonis. Viņā visspēcīgāk iemiesota tā revolucionārā romantika, kura dveš no Londona grāmatas. Augsto mākslas, mērķi, par kuru Londons rakstīja apcerējumā par Fomu Gordejevu, viņš atradis cīņā pret monopoliem, īstenības revolucionārās pārveides sludināšanā.

«Dzelzs papēža» bagātais politiskais saturs un stila patētika cieši saistīta ar visas Londona publicistikas saturu un stilu. Tas sevišķi jūtams, ja salīdzina Lverharda runas un labāko no Londona publicistiskajiem darbiem — rakstu «Revolūcija». «Tiklīdz atskanēs kaujas sauciens, septiņi miljoni vīru liela armija atbilstoši mūsdienu apstākļiem visiem spēkiem metīsies cīņā, lai iekarotu pasaules bagātības un pilnīgi gāztu pastāvošo iekārtu.

Pasaules vēsturē līdz šim nav bijis nekā •šai revolūcijai līdzīga. Tai nav nekā kopīga ar amerikāņu vai franču revolūciju. Tā ir vienreizēja un grandioza,» apgalvoja Londons, pareizi nojauzdams proletariāta revolucionārās kustības vēsturisko specifiku un tās perspektīvas. Un ir svarīgi zināt, ka viņa iedvesmas pilnais raksts par revolūciju, raksts, kuru caurstrāvo ticība tās galīgai uzvarai, uzrakstīts ciešā sakarā ar 1905. gada Krievijas revolūcijas notikumiem: Londons saprata krievu strādnieku šķiras milzīgo nozīmi 1905.—1906. gada vēsturiskajās kaujās.

Londona reālistiskās estētikas revolucionāri romantiskās šķautnes «Dzelzs papēdī» izpaudās sevišķi uzskatāmi. Raksturu tēlojumā, sižeta izvērsumā ar slepeno sapulču un gigantisko šķiru kauju ainām (atcerēsimies lielisko nodaļu par Čikāgas komūnu), te pacilātajā, te noslēpumainajā stilā dzīvo tā trauksme, tā spārnotā tiekšanās pretim ilgotajam, bet vēl tālajam mērķim, kura piemīt Londona revolucionārajai romantikai. Sīs Londona meistarības īpatnības vēl vienu reizi izpaudīsies ar tādu pašu spēku — daudz vēlākajā stāstā «Meksikānis».

Vienlaikus «Dzelzs papēdī» ir daudz skarba reālisma. Tas, protams, vispirms «ir strādnieku šķiras vēsturiskās pieredzes reālisms. Londons vērīgi studēja to, viņš saudzīgi vāca un atlasīja vēsturiskos faktus, un, kad aplūko šo romānu kā savdabīgu strādnieku šķiras cīņas enciklopēdiju, kas ietverta mākslinieciskā formā, var manīt, ka dažas epizodes ņemtas no Parīzes komūnas vēstures, citas atgādina 80.—90. gadu šķiru cīņas pašās ASV, bet citas uzrakstītas Presņas barikāžu kauju iespaidā. No tā arī izriet pašu romantisko ainu reālisms: tajās ir īsto notikumu izpratne, mēģinājums projicēt to pieredzi uz nākotni.

«Dzelzs papēdis» ir politisks utopiskais romāns, milzīgs episks audekls, kur uz pasaulnozīmjgu traģisku notikumu fona kustas daudzējādā ziņā tikai nosacīti — it ka ar punktētu līniju iezīmētas figūras: tādā utopiska, turklāt daudzējādā ziņā publicistiskā romānā tas ari saprotams. Citas Londona reālista talanta iezīmes atklājas «Mārtiņā Idenā». Šajā romānā Londons parādās kā nobriedis reālists, kuram galvenais uzdevums ir atveidot īstenību.

«Mārtiņš Idens» ir sociāls romāns. Tajā viena otrai pretim nostādīta Batleru, Morzu un Higinbotemu pasaule, amerikāņu mietpilsonības — no liela vēriena komersantiem līdz nožēlojamiem sīkmaņiem, kuri ilgojas būt līdzīgi viņiem, — un darba cilvēku pasaule, kuru vispirms pārstāv pats Mārtiņš, viņa draugi, Lisija Konoli, romāna masu skatu dalībnieki — vārdā nenosauktie, bet vispār svarīgie varoņi. Londona romāns ir kontrastu pilns. No Morzu salona lasītājs nokļūst veļas mazgātavā, kur strādā Mārtiņš, vai arī nožēlojamā kambarītī, kur, smak- dams petrolejas lampiņas tvanā, viņš raksta savus pirmos dzejoļus un stāstus, lasa grāmatu pēc grāmatas, apgūstot pasaules kultūras vērtības un arī uzsūcot slimīgas idejas no moderno dekadentisko autoru grāmatām.

Vēl krasāki ir raksturu sociālie kontrasti: kā apgalvo Londons, īsts cilvēcīgums, īstas, neviltotas jūtas dzīvo darba cilvēku vidē — Lisijas Konoli mīlestībā uz Mārtiņu īdenu, Mārtiņa jūtās pret Rūtu, viņa attieksmē pret māsu, veco biedru draudzībā-. Turpretī Morzu un Batleru pasaulē jūtas ir neīstas — tā ir Rūtas rotaļa ar Mārtiņu, gatavība pārdoties par slavu un bagātību. Tieši tā var nosaukt Rūtas izturēšanos pret Mārtiņu, pazīstamu rakstnieku. Viņu šķiršanās skats — Rūtas morālās krišanas skats — ir briesmīgs, nežēlīgs, bet arī patiesīgs. Lūk, kur savu talantu visā pilnībā atklāja Londons, kurš prata nīst un nicināt buržuāzisko pasauli! Šajā skatā ietverts buržuāziskās kultūras un morāles noliegums un nosodījums, ass, šķirisks mīlestības buržuāziskās izpratnes novērtējums. Šķiru konflikti, kas politiskajā romānā «Dzelzs papēdis» izteikti kauju masu skatos, sociālajā romānā «Mārtiņš Idens» atklāti divu jaunu cilvēku sarežģītajās attiecībās, Mārtiņa cīņā par pagātnes kultūras vērtību apgūšanu, viņa centienos radīt jaunas kultūras vērtības, kuras principiāli atšķiras no senatnes, lai cik skaista tā būtu.

Lielu vietu romānā ieņem jaunais cilvēks, kas nomainīs cilvēkus, kuru dvēseles sakropļojusi privātīpašniecisko attiecību pasaule. Jaunā cilvēka — nākotnes vēstneša vaibsti saskatāmi Mārtiņā. Viņa talantā apslēpta jauna pasaules uztvere. Mārtiņš ir darba tautas radīts un audzināts, viņš nes sevī tās morāli, tai piemītošo īstenības izpratni.

Turklāt Londons, kas pats izgājis grūto darba dzīves skolu, stāv tālu no salkanās klanīšanās to no tautas nākušo cilvēku priekšā, kuri lauž sev ceju uz mākslu. Londons arī pats zināja, ka šo mērķi var sasniegt tikai ar milzīgu prasīgumu pret sevi, ar sasprindzinātu darbu, kas paver ceļu uz zināšanām, kuras citiem — tādiem kā jaunajiem Morzēm — nāk viegli, tāpēc ka viņi tās saņem no pieredzējušiem skolotājiem, no privileģētām skolām.

Problēma par jauno inteliģenci, kura nāk no strādnieku šķiras rindām un ir gatava atdot tai savus spēkus, par šīs inteliģences veidošanos iemiesota ne vien Mārtiņa, bet arī — varbūt ar ne mazāku spēku — Lisijas Konoli tēlā. Kā atplaukst viņas dvēsele, cik ātri nobriest viņas rosīgais un enerģiskais prāts, bagātinājies ar zināšanām, kurām piekļūt viņai palīdzējis Mārtiņš! Varbūt viņa nostājusies uz šī ceļa tikai tāpēc, lai nebūtu zemāk par Mārtiņu, kuru viņa uz visiem laikiem un pašaizliedzīgi iemīlējusi, bet romāna beigās viņa jau ir tik patstāvīga, viņas personība ir tā attīstījusies, ka viņa jūtas stiprāka par Mārtiņu, runā ar viņu kā gudrs un gādīgs draugs.

Krīze, kas pazudina jauno spēkpilno rakstnieku, arī ir pelnījusi, lai lasītājs padomātu par tās iemesliem. Protams, Mārtiņa liktenis vispirms ir spilgts pierādījums tam, ka buržuāziskā sabiedrība ir naidīga īstai mākslai. Mārtiņam, rakstniekam, kas nācis no strādnieku šķiras, trūkst elpas Morzu un «Batleru pasaulē — pat tad, kad viņi ir spiesti atzīt Mārtiņa talantu. Buržuāziskā sabiedrība nogalina talantīgo rakstnieku Mārtiņu Idenu. Doma par īsta mākslinieka likteni buržuāziskajā pasaulē neatlaidīgi vajāja Londonu; par to runā arī 1910. gadā uzrakstītā nelielā luga «Pirmatnējais dzejnieks».

Viltīgais un asinskārais pirmatnējās ordas vadonis nogalina dzejnieku — tādu pašu pirmatnēju cilvēku kā viss viņa klans, bet kurš jau iedrošinājies neklausīt patriarha gribai. Groteskajā briesmīgajā skatā, kas uzsver dzejnieka pazemoto un nevarīgo stāvokli, jaušama amerikāņu mietpilsonības dzīve. Šī mietpilsonība parādīta kā pašapmierināti un cietsirdīgi mežoņi, kas smejas, kad mirst ģēnijs, kurš nelaikā parādījies šajā alu laikmetā …

Taču ir vēl otrs Mārtiņa bojāejas iemesls. Tas slēpjas tajā apstāklī, ka Mārtiņš, sarāvis savas vājās saites ar buržuāzisko vidi, kura veltīgi pūlas noturēt viņu, neatrod ceļu pie tautas — uz turieni, no kuras viņš nācis, kur ir dzīvas viņa meistarības saknes. Viņš ir pazaudējis savu vidi.[8] bez tam londons tieši runā arī par to, ka Mārtiņa vēl nepieredzējušo prātu neglābjami saindējušas dažādas dekadentu teorijas. Sevišķi stipra un nāvējoša bijusi Nīčes ideju iedarbība: tās izveidojušas Mārtiņā slimīgu individuālismu, no kura viņš vairs nespēj tikt vaļā. Ne velti Londons pats rakstīja, ka «Mārtiņš idens», tāpat kā «Jūras vilks», ir pret nīčeānismu vērsta grāmata. Rakstnieks ar sarūgtinājumu piebilda, ka to nav sapratuši viņa draugi no Sociālistiskās partijas aprindām.

Mārtiņa estētiskās idejas atrodas nesalīdzināmi augstāk par buržuāziskās mākslas līmeni. Kad Mārtiņš jūt, ka viņam jāpielāgojas šim nožēlojamajam līmenim, viņš uzskata to par nodevību pret saviem senajiem sapņiem, saviem priekšstatiem par īstu mākslu, kura kalpo «piedzīvojumam ar lielo burtu» — īstu varoņdarbu slavināšanai. Tikai par tiem gribēja rakstīt Mārtiņš.

Romāns bija uzrakstīts, Mārtiņa traģēdija uz papīra beigusies, bet ta notika arī īstenībā. Drīz pēc šīs lieliskās grāmatas pabeigšanas Londons raksta romānu «Piedzīvojums» («Adventure»-, 1:910) — stāstu par ekscentrisku amerikānieti, kas kopā ar stūrgalvīgu un cietsirdīgu angli, laižot darbā pletni un vinčestru, valda pār simt iezemiešiem, kuri strādā pāri saviem spēkiem un mirst kokos- palmu plantācijās. Vai tas izskatās pēc «piedzīvojuma ar lielo burtu»? Dekadentu grāmatu saindētā un Hersta blēdību apmānītā Londona daiļradē sākās traģisks lūzums. Tā Londons iegāja savas attīstības trešajā posmā.

Jau uz «Snarkas» pavadītajos gados Londonam kā vilinoša mirāža sāka rādīties kaut kāda lauku idille, dzīve tālu no pilsētas, pie dabas krūts, fermā — dzīve, kuru piepilda vienkāršs fizisks darbs, kas mijas ar veselīgu nogurumu, dzīve bez uztraukumiem un cīņas. Šajā ideālā, protams, iezīmējās romantiska patriarhalitāte, kurā rakstnieks gribēja aiziet no dzelzs papēža valstības, kamēr tā nebija iznīcinājusi viņu. Vienlaikus šajā ideālā bija ari kaut kas lielajai amerikāņu literatūrai tradicionāls: tas atgādināja ideālus, ko bija lolojis Toro — rakstnieks, kuru, spriežot pēc visa, Londons augstu vērtējis. Taču Toro ilgus svētlaimes mēnešus pavadīja savā meža vientulībā, kur vēlāk uzrakstīja savu brīnišķo grāmatu «Vol- dens». Tajā cilvēks un daba skatās viens uz otru un nevar vien noskatīties, tik labi viņiem ir divatā.

Šīs utopijas aprises — piebildīsim, katrā ziņā ar darbu saistītas utopijas, tāpēc ka Londons arī te palika darba dzejnieks, — iezīmētas dažās «Ceļojuma ar «Snarku»» epizodēs, kļuva noteiktas romānā «Laiks negaida» («Burning Daylight» 1910). Tajā stāstīts, kā veiksmīgais zelta meklētājs un veikalnieks Elcins Harnišs atrod savu laimi Kalifornijas nostūrī zemkopja darbā. Vēl skaidrāk un plašāk šī utopija atkārtota romānā «Mēness ieleja» «The Valley of the Mooti»; 1913). Sis romāns ir viena no mums visnepatīkamākajām lappusēm Londona mantojumā.

Tieši «Mēness ielejā» Džeks Londons pastāstīja, kāds liktenis piemeklē dzelzs papēža uzvarētu jaunu strādnieku. Neizturējis grūto cīņu pret rūpnieku patvaļu, zaudējis ticību strādnieku šķiras spēkam un iespējām, viņš nodod biedru intereses, kļūst par streiklauzi. Bet Londons attaisno viņu, izskaidrodams šī pagrimušā cilvēka rīcību ar cenšanos saglabāt savu individualitāti, ar tiesībām paklausīt savām iegribām. Mierīgo dzīvi, par kuru sapņo «Mēness ielejas» varonis, viņš atrod nīkšanā lepnā Kalifornijas rančo, kas pieder kādam savādam rakstniekam. Bijušais strādnieks pārvēršas par šo lauku māju sargu, kļūst par kaut ko līdzīgu sava dīvainā saimnieka iemīļotam kalpam. Izrādās, starp draugiem, kuri pulcējas viesmīlīgajā rančo, zūd buržuāziskās iekārtas mokošās un pazemojošās pretrunas; viņš, vienkāršs cilvēks, beidzot jūtas tikai kā amerikānis, kā līdzīgs starp līdzīgiem, vairs neizjūt bailes, skaudību, atkarību, no kuras tā cieta, būdams strādnieks. Un šo nožēlojamo grāmatu uzrakstījis «Dzelzs papēža» un «Meksikāņa» autors!

Sīs Londona daiļrades utopiskās līnijas noslēgums tomēr bija traģiski: romāns «Lielās mājas mazā saimniece» («The Little Lady of the Big House» 1915) ar visiem tā trūkumiem, ar visu lētas literatūras pieskaņu, kura tik nepatīkami bojā daudzas romāna ainas, tomēr liecināja, ka arī savā Kalifornijas rančo rakstnieks nebija atradis dvēseles mieru. Traģisma iezīmes Londona daiļradē vispār kļūst stiprākas pēc «Mārtiņa Idena». Tās redzamas ne tikai «Lielās mājas mazajā saimniecē», bet arī fantastiskajā romānā «Zvaigžņu klaidonis» («The Star- Rover» 1915), bet sevišķi — grāmatā «Džons Miežagrauds» («John Barleycorn»1913) un vairākos īsos un garos stāstos par cilvēces» nākotni, kuru vidū ar savu bezcerīgo kolorītu izceļas «Sarkanais mēris» («The Scarlet Plague»] 1915) — kaut kas pilnīgi pretējs «Dzelzs papēža» revolucionārajam optimismam.

Līdztekus tam Džeka Londona daiļrades vēlakajā posma pieaug avantūras elementa nozīme. Minēsim ļoti vājo romānu «Dumpis uz «Elsinoras»» («The Mutiny of the «Elsi- nore»» 1914), kurā Londons, atkārtodams savus agrākos jūras stāstus, naivi popularizē kaut kādu reakcionāru teoriju, kas iedala cilvēkus vienkāršos mirstīgajos un «sa- murajos». It kā- kapteiņa Larsena ēna būtu piecēlusies no miroņiem, lai no jauna sludinātu Nīčes pārcilvēka ideālu, kura dievināšana Londonam tik dārgi maksāja. Avantū- risms, atklāta tiekšanās pēc «piedzīvojuma piedzīvojuma dēļ» valda romānā «Triju sirdis» («Hearts of Three» I920)[11]. tas ir lielā rakstnieka noriets. Nē, viņš nevarēs teikt par sevi, ka, līdzīgi Gorkijam, zina, «kā un kālab ir jādzīvo». Nē, mērķis ir zaudēts, un Londona vēlākajos darbos vairs nav «aktīvā reālisma» un «dedzīgās trauksmes», kas mūs iepriecina «Dzelzs papēdī» un «Mārtiņā Idenā».

Un tomēr viņš palika dižs rakstnieks arī šajos skumjajos gados. Londona spalva joprojām radīja pirmšķirīgus mākslas darbus, kuros dzirkstīja tēmas un rokrakstu svaigums. Novele «Meksikānis» («The Mexican»1911), kas atsauc atmiņā tautas raksturus, ar kuriem aizrāvās Dž. Rīds savā grāmatā par Meksikas revolūciju, pieder pie labākajām XX gadsimta amerikāņu novelēm. Klusā okeāna stāstu cikli[12] pavēra lasītājam jaunu pasauli, pavēstīja par tautām, kuras gāja bojā, eiropiešiem nežēlīgi «apgūstot» Kluso okeānu, iepazīstināja ar neatkārtojamiem cilvēku raksturiem, kuri izveidojušies Klusā okeāna salās. Stāsti par spitālīgajiem, kurus iznīcina policija, par viņu briesmīgo likteni, par kolonizācijas metodēm novārtā pamestajās Klusā okeāna salās liecina, ka arī šajos gados Londona meistarība pilnīgojusies. Tikai pusgadsimtu pirms tam — XIX gadsimta 40. gados — jau minētais H. Melvils grāmatās «Taipi» un «Omu» apdziedāja mežonīgās un ziedošās Klusā okeāna saliņas kā patvērumu, kur var atrast mājvietu buržuāziskās sabiedrības izmocīts un pazemots cilvēks. Londona stāstos mēs redzam Klusā okeāna arhipelāga patriarhālās pagātnes traģisko galu: bruņukuģi apber ar granātām džungļos vai lielās dienvidu jūras jaukajos krastos apmetušos ciemus, kara desantu vai vienkārši vergu mednieku šautenes pabeidz civilizācijas šausmu darbu, ko iesācis degvīns, misionāri un blēdīgā tirgošanās. Tāpat kā ziemeļu stāstos, kur viņš bija indiāņu pusē, Londons ar visu sirdi stāv bojā ejošo un apspiesto cilšu pusē. Bet, tāpat kā ziemeļu stāstos, arī te, stāstos par Kluso okeānu, izlaužas gan Kiplinga «baltā cilvēka vēsturiskās misijas» atzīšanas nots, gan nīčeāniskā klanīšanās «stipras personības» priekšā.

Ar agrāko spožumu uzrakstīts arī jaunais ziemeļu stāstu cikls par Smoifka Belju piedzīvojumiem «Smoke Dellew Tales» 1912) un novele «Kā argonauti senatnē …» — pēdējais Londona romantika darbs. Starp citu, šajos stāstos ir ne mazums pretrunu.

Konkrētas vēstures izjūtas pilnās, aizraujoši sasprindzinātās romāna «Zvaigžņu klaidonis» ainas arī stāsta par jaunām Londona radošās attīstības šķautnēm. Bet «Zvaigžņu klaidonī» stipri atbalsojas Londonam raksturīgā aizraušanās ar ASV modernajām mistiskajām teorijām, saskaņā ar kurām cilvēka «nemirstīgā» dvēsele ceļo gadsimtos, iemiesodamās jaunā miesā, lai sāktu jaunu dzīvi.

Turklāt vēl dažādu laikmetu tēlojumam Londona romānā cauri vijas diezgan vecas un maldīgas domas par to, ka viss cilvēces vēsturē atkārtojas, ka rases pazīmes, asins sastāvs nosaka cilvēka izturēšanos, kas visos laikos un visos apstākļos ir vienāda, kad runa ir par dzīvē vissvarīgāko — par mīlestību, par varoņdarbu, par nāvi. Tas viss mazina grāmatas vērtību. Diemžēl jūtama arī tieša Kiplinga atdarināšana. Bet stāstā «Pirms Ādama» Londons mēģināja ne visai nopietnā formā atveidot pagātni, kas viņu aizrāva, turpretī «Klaidonī» viņu iepazīstam kā vairāku vēsturisku noveļu autoru. Šo noveļu varoņus it kā saista kopīgs liktenis — amerikāņu justīcija viņus visus ved uz elektrisko krēslu. Romānā skan protests pret amerikāņu sabiedriskās dzīves nedabiskumu un konvencionalitāti: dažas no «Klaidoņa» vēsturiskajām novelēm, kaut arī atgādina uzmetumus, pieder pie Londona spēcīgākajām lapas pusēm. īpaši minēsim stāstu par to, kā necilvēki mormoni sausā stepē iznīcina pārceļotāju karavānu.

Lūk, kāpēc Londona daiļrades pēdējos gadus visumā tomēr nevar raksturot tikai kā progresējoša pagrimuma gadus. Pareizāk ir redzēt Londona daiļradē šī gadsimta sākumā amerikāņu buržuāziskās īstenības pazudinātu izcila rakstnieka kliedzošo .pretrunu spēju saasināšanos un cīņu.

* * *

Daudzās pasaules valstīs populārais Londons jau savas dzīves laikā bija pazīstams arī Krievijā. Izcilais krievu rakstnieks A. Kuprins jau 1911. gadā jūsmoja par Londona stāstiem. Tajos, kā izteicās Kuprins, «jūtama dzīva, īsta asins, milzīga personiskā pieredze, īstenībā pārdzīvoto ciešanu, darbu un novērojumu pēdas». Tieši šī dzī- vuma, patiesīguma dēļ Londona darbi, kuri, pēc Kuprina domām, «apveltīti ar neliekuļotības un dabiskas ticamības strāvojumu, rada tik valdzinošu, neatvairāmu iespaidu».

Jau kopš pirmajiem padomju sabiedrības pastāvēšanas gadiem Londona talants pie mums bija atzīts un pienācīgi novērtēts. Viņa darbus mūsu valstī iespieda masu metienos, laida klajā atsevišķās grāmatās un krājumos, tie bija atrodami hrestomātijās un lasāmajās grāmatās, pēc kurām mācījās jaunie padomju pilsoņi. Londonu augstu vērtēja Gorkijs. N. Krupskaja atceras, ka viens no Londona stāstiem — «Dzīvotgriba» iepaticies Ļeņinam.

Pareizi un dziļi Londonu novērtēja A. Lunačarskis savā pārskata kursā «Rietumeiropas literatūras vēsture tās svarīgākajos momentos», kurā Lunačarskis iekļāva tikai to, ko uzskatīja par sevišķi svarīgu XX gadsimta pasaules literatūrā. «…Teica, ka tas esot rakstnieks izklaidei, piedzīvojumu rakstnieks, ne vairāk. Tas nav pareizi,» apgalvo Lunačarskis, nosaukdams Londonu par «Amerikas dižo rakstnieku».

Raksta «Ko man nozīmē dzīve» (1906) beigās Londons, nosakot dzīves mērķi, rakstīja: «Mani interesē šīs ēkas (sabiedrības ēkas. — Tulk. piez.) pamati. Te es ar prieku ņemtu rokās lauzni, lai strādātu plecu pie pleca ar inteliģentiem, sapņotājiem un apzinīgiem strādniekiem, un, laiku pa laikam vērīgi ielūkodamies, kas notiek augšā, liktu šūpoties visai ēkai. Pienāks diena, kad mums būs vēl vairāk darbaroku un laužņu un mēs sagāzīsim šo ēku ar visiem tās puvekļiem un neapraktajiem miroņiem, ar tās baismo savtīgumu un zemisko aprēķinu. Tad mēs iztīrīsim pagrabus un uzcelsim cilvēcei jaunu mājokli, kurā nebūs pils zāļu izredzētajiem, kurā visas istabas būs gaišas un ērtas un kur varēs elpot tīru un spirdzinošu gaisu.

Tādu es redzu nākotni.»

Šī nākotne ir mūsu dienas. Top šī jaunā ēka cilvēcei, par kuru sapņoja Londons, un vēršas plašumā cīņa pret neapraktajiem miroņiem, kuri vēl aizvien dornā, ka viņiem izdosies apturēt vēstures gaitu, tās nepielūdzamo likumu darbību. Un ir saprotams, ka tie, kuri būvē šo jauno, gaišo ēku, kas iemieso cilvēces vistīrākos sapņus, saskata Londonā savu draugu, savu rakstnieku: Londons, kurš ne vienu reizi vien dēvēja sevi par strādnieku šķiras rakstnieku, savas labākās grāmatas taču radījis viņiem.

R. Samarins

ĪSA DŽEKA LONDONA DZĪVES UN DAIĻRADES HRONIKA

1876. gada 12. janvāris. Sanfrancisko Florai Vellmanei piedzima dēls Džons, nākamais rakstnieks Džeks Londons. Piedzimušā puisēna tēvs bija astrologs profesors Canijs[13], pēc tautības Irs. Flora Vellmane, uzņēmēja meita no Mesilonas, Ohaio štatā, pasniedza Sanfrancisko mūzikas stundas, rīkoja spiritisma seansus, lasīja lekcijas par spiritismu.

1876. gada 7. septembris. Floras Vellmanes laulības ar Džonu Londonu. Džons Londons, atraitnis ar divām meitām, atbrauca uz Sanfrancisko no Aijovas štata. Pat vēlāk, uzzinājis, ka Džons Londons ir viņa patēvs, Džeks vienmēr mīlēja viņu kā īsto tēvu. Viena no Džeka pusmāsām Elīza bija viņam uzticama palīdze visu mūžu. Dže- kam par zīdītāju pieņēma nēģerieti Dženiju Prentisu, kurai rakstnieks bija ļoti pieķēries līdz mūža beigām. Londonu ģimene dzīvoja dažādās vietās pie Sanfrancisko līča (Oklenda, Alameda, Sanmateo, Liver- mora); patēvs strādāja gan par mūrnieku, gan par namdari, mēģināja kļūt par fermeri, tirgojās, ar dārzeņiem, bija Zingera šujmašīnu sabiedrības aģents un pat polismenis. Bieži palika bez darba, ģimene cieta trūkumu.

1886. gads. Džons Londons, izputējis un pārdevis fermu Livermorā, apmetas Oklendā, Sanfancisko piepilsētā. Lai palīdzētu ģimenei, desmit gadus vecais Džeks tirgojas uz ielas ar avīzēm, strādā par ap- kārtbraucoša ledus tirgotāja palīgu, par ķegļu nostādītāju spēles laukumā. Apmeklē publisko bibliotēku un kļūst par aizrautīgu grāmatu lasītāju.

1889.—1892. gads. Džeks Londons pabeidz pamatskolu. Strādā konservu fabrikā smagos apstākļos, dažreiz astoņpadsmit, divdesmit stundas pēc kārtas. Par paša ietaupījumiem iegādājas laivu un svētdienās braukā pa līci. Vēlāk, aizņēmies trīssimt dolāru no Dženijas Prentisas, nopērk laivu «Hoplā-Hoplā» un kļūst par «austeru pirātu». Ne vienu reizi vien riskēdams ar dzīvību, piedalās daudzos malu zvejnieku izbraucienos. Tad pāriet dienēt zvejas patruļā, kura cīnās ar malu zvejniekiem. Iepazīstas ar Kiplinga, Zolā, Melvila un Tolstoja darbiem.

1893.  gads. Janvārī septiņpadsmit gadu vecais Džeks Londons uz- munsturējas par matrozi uz šonera «Sofija Sazerlenda», kurš iet uz Japānas krastiem un Beringa jūru pēc roņiem. Bija Boninu salās un Jokohamā. Pēc septiņu mēnešu brauciena atgriežas Oklendā. Kalifor- nijā krīze, darba nav. Džeks Londons iekārtojas par strādnieku džutas fabrikā. Avīzes «San Francisco Call» izsludinātajam konkursam Džeks Londons divās dienās uzraksta stāstu «Taifūns pie Japānas krastiem», kurš 12. novembrī tiek iespiests, un saņem pirmo prēmiju. Londons aiziet no džutas fabrikas, mēģina kļūt par elektrotehniķi. Strādā Oklendas tramvaja elektrostacijā par ogļu pievedēju.

1894.  gads. Aprīlī Džeks Londons nolemj pievienoties Kellija vadītajai bezdarbnieku armijai, kura gāja no Kalifornijas uz Vašingtonu pieprasīt, lai valdība palīdz bezdarbniekiem. Cenzdamies panākt «Kellija armiju», Džeks Londons brauc «par zaķi» ar vilcieniem; dzīvo kā klaidonis (sk. viņa grāmatu «Ceļš»). Viņš šķērso visu Ameriku, apmeklēdams Čikāgu, Bostonu, Vašingtonu, Ņujorku. Niagārfollā Džeku Londonu arestē par klaidonību — un viņš mēnesi nosēž cietumā. Pēc atbrīvošanas viņš ar vilcienu aizbrauc līdz Vankūverai (Kanāda), bet no turienes, uzmunsturējies par matrozi uz kuģa, atgriežas Sanfrancisko.

1895.   gads. Deviņpadsmit gadu vecumā Džeks Londons iestājas vidusskolā. Aizrautīgi lasa. Pārtiek no gadījuma peļņas: apcērp zālājus, izdauza paklājus, mazgā skolā grīdu. Skolas žurnālā «Egida» iespiež aprakstus un stāstus, galvenokārt izmantojot ceļojumā pa Ameriku uzkrāto materiālu. Ieinteresējies par sociālisma mācību, iepazīstas ar utopisko sociālistu darbiem un K. Marksa un F. Engelsa «Komunistiskās partijas manifestu». Tuvinās ar vietējiem sociālistiem, iestājas diskusiju klubā, kur pulcējās Oklendas inteliģence. Kļūst par Sociālistiskās strādnieku partijas biedru. Par publisku uzstāšanos Oklendas Sitihollas parkā, kur viņš vēršas pret kapitālismu, viņu arestē. Londona propagandista darbība kļūst plaši pazīstama. Avīzes iesauc viņu par «puiku sociālistu». Londons iepazīstas ar sociālistu Eplgartu ģimeni (romānā «Mārtiņš Idens» Morzu ģimene). Aizraušanās ar Meibelu Eplgarti (romānā Rūta Morze).

1S96. gads. Džeks Londons atstāj vidusskolu. Lai sagatavotos iestājeksāmeniem universitātē, viņš piecas nedēļas apmeklē speciālus kursus, bet pēc tam trīs mēnešus mācās patstāvīgi, sēdēdams pie grāmatas līdz deviņpadsmit stundām diennaktī. Rudenī sekmīgi nokārto eksāmenu Kalifornijas universitātē.

1897. gads. Nomācijies universitātē vienu semestri, Džeks Londons līdzekļu trūkuma dēļ pamet to un nododas literārajai jaunradei. Sūta žurnāliem savus aprakstus, stāstus, rakstus un humoristiskus dzejoļus, bet izdevēji nepublicē no Londona darbiem ne rindiņas. Trūkums piespiež viņu ķerties pie smaga, notrulinoša darba veļas mazgātavā. Pavasarī par māsas Elīzas naudu Džeks Londons kopā ar Elīzas vīru Separdu dodas uz Klondaiku (Aļaska) pēc zelta. Pēc izkāpšanas Skegvejā Londons ar nesamo uz muguras pārvar grūto Cilkuta pāreju, vada laivas būvi pie Lindermana ezera un pārcelšanos pāri Baltā Zirga krācēm Jukonas augštecē. Ziemu pavada būdā pie Stjuartas upes. Pavasarī ar plostu laižas uz Dausonu. Saslimis ar cingu un nedabūjis ne unci zelta, Londons 1898. gada jūnijā ar diviem biedriem deviņpadsmit dienas brauc ar laivu no Dausonas lejup pa Ju- konu un gar Beringa jūras piekrasti. Pēc tam Londons, uzmunstu- rējies par kurinātāju, brauc ar kuģi līdz Sietlai, no kurienes ar preču vilcienu pārrodas mājās. Sajā laikā viņš raksta piezīmes turpmākajam literārajam darbam.

1888. gads. Atgriezies no Aļaskas, Džeks Londons atkal ir Oklendā bez graša kabatā. Viņa prombūtnes laikā ir nomiris patēvs; visas rūpes par ģimeni tagad gulstas uz Džeka pleciem. Viņš veltīgi meklē pastāvīgu darbu, iztikdams no gadījuma izpeļņas un dzīvodams pusbadā, bet neaizmirst savu mērķi — kļūt par rakstnieku un neatlaidīgi raksta stāstus, kaldinot meistarību.

1899.   gads. Janvārī žurnāls «Overland Monihly» (Sanfrancisko) iespiež Londona stāstu «Par tiem, kas ceļā», bet februārī — stāstu «Baltais klusums». Pamazām Londona stāstus publicē arī citi izdevumi, kas dod viņam iespēju iztikt ar literāro darbu. Džeks Londons lasa zinātniskos darbus socioloģijā, politekonomijā, vēsturē, bioloģijā. Iepazīstas ar buržuāziskā filozofa pozitīvista Herberta Spensera darbiem, kuri nopietni ietekmē Londonu, iedziļinās daiļliteratūras klasiķos un modernajā bcletristikā. Lasa lekcijas sociālistu klubā. Sastop sociālisti Annu Strunsku, kas tajā laikā mācās Stenfordas universitātē. Nosaka sev likumu, kuru vēlāk ievēro visu mūžu, — rakstīt tūkstoš vārdu dienā sešas dienas nedēļā.

1900.  gads. Ietekmīgais žurnāls «Atlantic Monthlij» (Bostona) janvārī iespiež Londona stāstu «Ziemeļu odiseja». Londona literārās slavas sākums. Londons atsauc saderināšanos ar Meibelu Eplgarti. Nāk klajā Londona pirmais stāstu krājums «Vilka Dēls» (Bostonā). Aprīlī Londons apprecas ar Elizabeti Madernu, matemātikas skolotāju.

1901.  gads. Londonam piedzimst meita Džoana. Iznāk otrais stāstu krājums «Viņa tēvu dievs» (Čikāgā). Saskaņā ar līgumu, kas noslēgts ar izdevēju Makklīru, kurš maksā Londonam simt divdesmit piecus dolārus mēnesī, viņš raksta savu pirmo romānu «Sniegu meita». Iepazīstas ar M. Gorkija romānu «Foma Gordejevs» un novembrī publicē jūsmīgu rakstu par to.

1902.  gads. Februārī apmeties Pjedmontā, Džeks Londons pieņem daudz draugu un paziņu. Raksta «Ceļojumu ar «Snarku»» un kopā ar Annu Strunsku — «Kemptona un Veisa vēstules». Ģimenes izdevumi ievelk Londonu parādos. Pēc asociācijas «American Press» priekšlikuma brauc par korespondentu uz Londonu, lai no turienes ar kuģi dotos uz Dienvidāfriku, kur notiek angļu-būru karš. Tā kā karš beidzas, paliek Londonā, kur vairākas nedēļas pārģērbies dzīvo Isten- das graustos, fotografēdams Londonas padibenes un rakstīdams grāmatu «Bezdibeņa ļaudis» (iznāca 1903. gadā). Pabeidzis grāmatu, apmeklē Parīzi un Itāliju. Caur Ņujorku steigšus atgriežas mājā, saņēmis ziņu par otras meitas Besas piedzimšanu. Ņujorkā vienojas ar izdevēju Makmilanu, ka viņam izmaksās simt piecdesmit dolāru mēnesī par izdevniecības tiesībām iespiest visus viņa nākamos darbus.

1903.   gads. Londons mēnesi raksta stāstu «Senču asiņu balss». Stāstu iespiež ietekmīgais žurnāls <rSaturdaij Evening Post», samaksājot divus tūkstošus dolāru lielu honorāru, pēc tam to saskaņā ar pastāvošo līgumu laiž klajā Makmilana izdevniecība. Londons iegādājas burulaivu «Banga», ar kuru braukā pa līci. Pavasarī sāk rakstīt romānu «Jūras vilks». Jūnijā Londonu ģimene apmetas Mēness ielejā Sonomas apkārtnē pie Glenelenas. Jūlija beigās Londons, aizrāvies ar Čārmianu Kitredžu, kuru pazīst kopš 1900. gada, atstāj ģimeni.

1904.  gads. 7. janvārī Džeks Londons kā Hersta tresta korespondents izbrauc uz Japānu, lai atspoguļotu krievu-japāņu kara notikumus. Japānas varas iestādes, nevēlēdamās laist ārzemju korespondentus uz fronti, visādi aiztur viņus Japānā. Ar milzu grūtībām Londons tiek no Nagasaki līdz Mokpho (Korejas rietumu piekrastē), cenzdamies nokļūt Cemulpo, bet no turienes uz fronti. Mokpho viņš noīrē iezemiešu džonku un sešās «dienās, pārvarot vētru un aukstumu, pa Dzelteno jūru aizbrauc līdz Cemulpo. Londons apsaldē ausis, rokas un kājas. Ar japāņu karaspēku viņš aiziet līdz Phenjanai, kur viņu arestē, pēc tam viņu nosūta uz aizmuguri, uz Seulu, un ievieto kara cietumā par parādīšanos frontē bez atļaujas. Pēc ASV prezidenta T. Rūzvelta protesta Londonu atbrīvo. Jūnija beigās atgriezies Sanfrancisko, Londons atved Amerikā pirmās krievu-japāņu kara fotogrāfijas, bet no Korejas viņš bija atsūtījis deviņpadsmit korespondences. Nāk klajā stāstu krājums «Ticība cilvēkam» un romāns «Jūras vilks», kuram ir sensacionāli panākumi. Londons raksta stāstu «Spēle». Būvē Pjedmontā māju atstātajai sievai un bērniem.

1905.  gads. Džeks Londons kā sociālists un rakstnieks saka dedzīgas runas Losandželosas sociālistiem, Kalifornijas universitātes studentiem, Stoktonas pilsētas biznesmeņiem. Krievu revolucionārus, Stok- tonas kapitālistiem naidīgi kliedzot, Londons nosauc par saviem brāļiem. Viņš paraksta Krievijas brīvības draugu biedrības uzsaukumu, viņu ievel par Studentu sociālistiskās apvienības prezidentu. Martā Londonu jau otrreiz izvirza par Sociālistiskās partijas kandidātu Ok- lendas mēra amatam. Top Londona raksts «Revolūcija», viņš izdod krājumu «Šķiru karš» un «Zvejas patruļas stāstus». Sāk rakstīt stāstu «Baltais Ilknis». Nopērk zemes gabalu Glenelenā. 18. novembri dabū šķiršanos no sievas. 19. novembrī salaulājas ar Cārmianu Kit- redžu, ar ko izraisa skandalozu troksni presē un izpelnās garīdznieku uzbrukumus. Gada nogalē Londons un Cārmiana ar tvaikoni apmekle Jamaiku, Kubu un Floridu.

1906.  gads. Janvārī Londons dodas lekciju turnejā pa ASV, nolasot referātus par sociālismu un revolūciju. Ņujorkā viņš nolasa referātu trīs tūkstošiem Jēlas universitātes studentu, kā arī Studentu sociālistiskās apvienības atklātajā sēdē, kur klausītāju — galvenokārt strādnieku ir vēl vairāk. Februāra sākumā Londons pēc saaukstēšanās saslimst un atgriežas Glenelenā. Iecer ceļojumu apkārt pasaulei, ietverot tajā Pēterburgas apmeklēšanu, ar jahtu «Snarka», kuru būvē pēc paša projekta. Ceļojuma sagatavošana prasa Londonam kolosālus līdzekļus un milzumu enerģijas. Decembrī rakstnieks pabeidz romānu «Dzelzs papēdis» (publicēts 1908. gadā). Iznāk stāstu krājums «Zvaigžņu klaidonis» un stāsts «Baltais Ilknis».

1907.              —1909. gads. -1907. gada 4. aprīlī Londons un viņa sieva Izbrauc ar «Snarku» Klusajā okeānā. Braucot sāk rakstīt romānu «Mārtiņš Idens» — kā vienmēr, tūkstoš vārdu dienā. «Snarkas» pirmā apstāšanās — Pirlharborā (Havaju salas); kāda drauga kotedžā Hilo salā, kā arī citās salās Londons atpūšas, zvejo, piedalās dažādos svētkos, bet katru rītu strādā, radīdams ceļojuma piezīmes un jaunas «Mārtiņa īdena» nodaļas. Nedēļu dzīvo Molokai — spitālīgo salā. Atstājusi Havaju salas, «Snarka» ar lielām grūtībām sasniedz Marķīza salas (Nukahiva), pēc tam 1908. gada pavasarī — Tabiti. Te Londons no vēstulēm uzzina, ka viņa finanšu lietas dzimtenē ir galīgi samudžinātas. Ar tvaikoni, kas iet uz Sanfrancisko, Londons ar sievu atgriežas mājās. Saņēmis no Makmilana firmas avansu par «Mārtiņu īdenu» un dažus citus honorārus, Londons samaksā parādus un atgriežas Tahiti. Brauc ar «Snarku» uz Samoa, Fidži, Jaunhebridu un Zālamana salām, ne vienu reizi vien nokļūdams nopietnās briesmās. Apmeklē kopras plantācijas, brauc ar kuģi, kas vervē iezemiešus darbiem, zvejo, fotografē, vāc vietējo priekšmetu kolekciju, kura veido veselu muzeju, ja rodas vajadzība, ārstē saslimušos apkalpes locekļus, veic kapteiņa pienākumus. Vienlaikus Londons raksta romānu «Piedzīvojums» un dienvidu stāstu ciklu. 1908. gada septembrī viņš saslimst. 1909. gada maijā Londona veselības stāvoklis pasliktinās. Viņam izdara operāciju. «Snarku» aizved uz Sidneju un pārdod ūtrupē. 1909. gada 23. jūlijā Londons atgriežas Sanfrancisko; viņam ir iedragāta veselība, sakrājies milzums parādu. Londons dzīvo Glenelenā un, gribēdams nostiprināt savu sašķobījušos materiālo stāvokli, raksta romānu «Laiks negaida», 1907. gadā iznāk stāstu krājums «Dzīvotgriba», krājums «Cejš», garais stāsts «Pirms Ādama», 1909. gadā — romāns «Mārtiņš Idens», kuru uzņem ļoti atturīgi.

1910.   gads. Savā rančo Glenelenā Londons sāk būvēt milzīgu mūra ēku — Vilka namu. Uzaicina pie sevis dzīvot māsu Elīzu Se- pardi, kura sāk palīdzēt viņam kārtot darīšanas. Par trīsdesmit tūkstošiem dolāru nopērk astoņsimt akru lielu vīnadārzu. Dedzīgi gaida dēlu. 19. jūnijā Cārmianai piedzimst meita, kas pēc trim dienām nomirst. Ar nelielu jahtu «Klaidonis» Londons neilgu laiku burā pa līci un upēm. Nāk klajā krājumi «Apkaunotais», «Revolūcija», romāns «Laiks negaida», luga «Zādziba».

1911.   gads. Londons pastāvīgi dzīvo Glenelenā, pieņemot savā mājā daudz viesu — pazīstamu un nepazīstamu. Neatkāpdamies no saviem likumiem, sistemātiski katru rītu strādā literāro darbu. Dedzīgi aizraujas ar lauksaimniecību, lasa grāmatas par agronomiju. Ar četriem zirgiem cejo pa Kaliforniju un kaimiņu štatiem. Decembra beigās aizbrauc ar Cārmianu uz Ņujorku. Iznāk Londona stāstu krājumi «Kad dievi smejas» un «Dienvidjūru stāsti», «Ceļojums ar «Snarku»», romāns «Piedzīvojums».

1912.  gads. Džeks Londons un Cārrniana ar burukuģi «Dirigo», Izgājuši no Baltimoras un piestādami Sietlā, četrdesmit astoņās diennaktīs apbrauc apkārt Horna ragam. Publicēti stāstu krājumi «Saules dēls», «Lepnības templis», «Smouks Belju».

1913.  gads. Londona pasaules slava sasniedz apogeju, viņa grāmatas tulko daudzās Eiropas valodās. Londons rosīgi nodarbojas ar saimniecību savž rančo, vēlēdamies parādīt, kā pilnīgojama zemkopība Kalifornijā. Eksperimentē visās lauksaimniecības nozarēs, iekopj jaunas kultūras, audzē sugas lopus. Viņa rančo un Vilka nama būvē strādā vairāk nekā astoņdesmit cilvēku. Londons kaldina plānus radīt uz savas zemes lauksaimniecības kopienu, kur dzīvotu viņa labākie strādnieki. Naktī uz 19. augustu nodeg jau apdzīvošanai gatavais Vilka nams, par kuru Londons sapņojis daudzus gadus un kurš viņam izmaksājis astoņdesmit tūkstošus dolāru. Kaut gan Londons saņem milzu honorārus, viņam ir simttūkstoš dolāru liels parāds. Publicē stāstu krājumu «Naktī dzimusī», romānus «Niknais zvērs», «Džons Miežagrauds» un «Mēness ieleja».

1914.  gads. Sakarā ar romāna «Jūras vilks» ekranizāciju Londons aktīvi cīnās par autortiesību revidēšanu, aizstāvēdams amerikāņu rakstnieku intereses. Maijā pēc žurnāla «Collier's» ierosinājuma brauc par kara korespondentu uz Verakrusas ostu (Meksika), uz kurieni nosūtīti Savienoto Valstu kara kuģi. Saslimis ar dizentēriju, drīz atgriežas no turienes. Braukā ar jahtu «Klaidonis», sāk rakstīt stāstu «Salinieks Džerijs». Noraida priekšlikumu braukt uz Eiropu, uz pasaules kara fronti par korespondentu, skeptiski vērtējot korespondenta darba iespējas. Publicēti stāstu krājumi «Stipro spēks» un romāns «Dumpis uz «Elsinoras»».

1915.  gads. Februāri Londons aizbrauc uz Havaju salām. Turpina rakstīt stāstu «Salinieks Džerijs» un vasarā atgriežas Glenelenā. Pēc Godarda scenārija raksta «kinematogrāfisku» romānu «Triju sirdis», kas publicēts tikai pēc viga nāves. Noslēdz ar firmu «Cosmopolitan» līgumu, kurš uzliek viņam par pienākumu sagatavot divus romānus katru gadu. «Londona darbu labās īpašības ir pilnīgi atkarīgas no izdevējiem, ar kuriem viņš vēl uz vairākiem gadiem saistīts ar līgumu,» sakarā ar to paziņo rakstnieka sekretārs vienam no saviem korespondentiem. Londons izjūt aizvien lielāku nepaliku pret literāro darbu. «Es katru dienu sāku strādāt kā vergs, kurš iet uz darbu.» — «Nepieciešamība — lūk, kas liek man rakstīt. Nepieciešamība,» atzīstas Londons. Sajā gadā nāk klajā stāsts «Sarkanais mēris» un romāns «Trako krekls» («Zvaigžņu klaidonis»).

1916.  gads. Londons slimo ar urēmiju. Žēlojas par smagu nogurumu. Jūlijā kopā ar Cārmianu brauc uz Havaju salām, raksta tur stāstu «Maikls, Džerija brālis». Brauciens uz Havaju salām nepalīdz Londonam atlabt un nesagādā viņam atvieglinājumu. Viņš iecer ceļojumu pa Austrumu zemēm, t„aču atsakās no brauciena, jau pasūtījis tvaikoņa biļetes. Martā izstājas no Sociālistiskās strādnieku partijas, paziņodams, ka tajā apdzisis kaujas gars, virsroku guvis oportūnisms. 14. septembrī uzrakstīts pēdējais nozīmīgais darbs — stāsts «Kā argonauti senatnē». Publicēts romāns «Lielās mājas mazā saimniece» un stāstu krājums «Tasmānijas bruņurupuči» — Londona pēdējā grāmata, kura iznākusi, viņam dzīvam esot. 22. novembra rītā Džeku Londonu atrod nesamaņā, pazīmes liecina, ka viņš saindējies ar mor- fiju. Pievakarē viņš, nenācis pie samaņas, mirst. Otrā dienā pēc kremācijas Oklendā Londona mirstīgās atliekas pārved uz Glenelenas rančo un apglabā pakalnā, bet uz kapa uzliek milzīgu sarkanu akmeni.

Sastādījis N. Baņņikovs

Ka Alise grēkus sūdzēja X 234 Kad dievi smejas VII 183 Kad šī pasaule bija jauna IX 299 Kahekili kauli X 210 Kanaku bangotnē X 304 Karaļa sieva I 94 Karš IX 354 Kāvu meita I 241 Kišs, Kiša dēls I 374 Klaidoni, kas satiekas

naktī IV 265 Ko man nozīmē dzīve V 23 Konas šerifs VIII 236 Ko nevar aizmirst I 172 «Kruķi» IV 307 Kūlaus — spitālīgais VIII 191 Kur beidzas varavīksne I 252 Kur ceļi šķiras I 229 Ķīnīzeris VII 249 Lepnības nams VIII 175 Lielā neizpratne I 158 Liguna nāve I 385 Li Vana ar gaišo ādu I 394 Maikls, Džerija brālis VIII 251 Makoja pēcnācējs VII 425 Mapuhi māja VII 323 Markusa O'Braiena pazušana V 119 Mārtiņš īdens VI Mauki VII 353 Meksikānis IX 3S1 Naktī dzimusī IX 269 Nakts Goboto VIII 106 Namboks, melis I 315 Negaidītais III 354 Neliels rēķins Svizinam Molam VIII 86 Nevaldāmais baltais cilvēks VII 416

Nogalinat cilvēku IX 368

KOPOTOS RAKSTOS IEVIETOTO DZEKA LONDONA DARBU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

SĒJUMS LAPASPUSE

A Kirna asarasX

«Aloha oe»VIII

Aloīzija PenkbērnalepnībaVIII

Apkaunotaisv

Ardievu, DžektVIII

AtkritējsVII

AtzīšanāsIV

Baismīgās ZālamanasalasVII

Baltais Ilknisiv

Baltais Klusumsi

Baltā cilvēka ceļšIII

Brūnais vilksIII

Ceļojums ar «Snarku»VII

Cietumsiv

Cilvēks ar rētuI

Četrdesmitās JūdzesvīriI

Cun A CunsVIII

Deguns imperatoramVII

Divtūkstoš klimstu.IV»

Dižais burvisI

Dūresix

Dzelzs papēdisv

Dzīves likumsi

DzīvotgribaIII

Džona Harneda trakumsIX

Džons MiežagraudsX

«Ek jūs! Ek jūs! Ekjūs!»VII

Foma GordejevsV

«Frensis Speits»VII

Gabals gaļasVII

Interesants fragmentsVII

Jaunās Gibonas jokdariVIII

Jaunie pasaules braucēji un zaļknābjiiv

Jūras vilksIII

«Noknābts»IV

PagānsVII

Pārleja pērlesVIII

Par vīru, kas ceļāI

Pa viltus sauļu takuIII

PlankumainaisV

Porportuka joksV

Priestera tiesībasI

Raibas ainasIV

RevolūcijaV

Samaitāta sievieteVII

Saules DēlsVIII

Saules SpalvasVIII

Sauleszemes iemītniekiI

Semper idemVII

Senču asiņu balssII

Sievietes nicinājumsI

Sievietes spēksI

SivašieteI

Smouks BeljuIX

Smouks un MazaisIX

Sniega ceļa gudrībaI

Sniegu meitaII

Spārnotā šantāžaIX

SpēleII

Stāsta beigasX

Stāsts par KišuIII

Sakramento krastosX

Stilba kauli

Stūrgalvīgais Jans I

Šaubas par labu apsūdzētajam IX

Tālā novadā I

Tikai gaļa VII

TuriesI IV

Turi kursu uz rietumiem VII

Ugunskurs V

Uz Makaloa paklāja X

Uzticība V

Ūdens puisēns X

Vaļa zobs VII

Veco vīru sazvērestība I

Velni Fuatino salā VIII

Vienas dienas patvērums III

Vientuļā Virsaiša slimība I

Vilka Dēls I

Viņa tēvu dievs I

Viņš tos radīja VII

Zādzība V

Zelta Ausma V

Zeltainās magones V

Zem klāja nojumes IX

Ziemeļu Odiseja I

Ziemeļzemes mežu dzīlēs I

SATURS

Džons Miežagrauds. Tulk. R. Ezeriņa …» 7

Uz makaloa paklāja. Tulk. R. Ezeriņa , . . , 183

Uz makaloa paklāja. Tulk. R. Ezeriņa … 185

Kahekili kauli. Tulk. R. Ezeriņa . . . . . 211

Kā Alise grēkus sūdzēja. Tulk. R. Ezeriņa , . 234

Stilba kauli. Tulk. R. Ezeriņa ….. 253

Ūdens puisēns. Tulk. R. Ezeriņa …. 278

A Kima asaras. Tulk. V. Brutāne …. 289

Kanaku bangotne. Tulk. R. Ezeriņa , , 304

Sakramento krastos. Tulk. O. Sarma . , , 334

Stāsta beigas. Tulk. 0. Sarma . , 343

Džeks Londons. R. Samarins. Tulk. O, Sarma , , 365 īsa Džeka Londona dzīves un daiļrades hronika,

Sastādījis N. Baņņikovs. Tulk. 0. Sarma , , 404 Kopotos rakstos ievietoto Džeka Londona darbu

alfabētiskais rādītājs……………………………………….. 411

[1] hard man (angl.) — bargs vīrs,

[2] kuģa priekšgalā parasti atradās matrožu miteklis.

[3] london, charmian. book of jack london. new york, 1921.

[4] stons e. jūrnieks seglos. r., 1972.

[5] jack london, american rebel. edited by ph. foner, new york, 1947.

[5] Dzejnieks Džordžs Stirlings (1869—1926) bija Londona draugs.

[5] Hart D. The Oxļord Companion to American Literature. Oxf. Uni- versity Press, 1941, p. 28.

[6] tieši par viņu atgādina s. lūiss.

[6] Vēlāk tos apvienoja krājumos «Vilka Dēls» («The Son of the Wolf» 1930), «Viņa tēvu dievs» «The God of His Fathers»■ 1901), «Sala bērni» («Children of the Frost1902), «Vīrieša uzticība» («The Faith of Men» 1904).

[7] uz šiem pašiem gadiem attiecas stāstu krājumi «Mēnessģīmis» («Moon Face and other stories» 1906), «Dzīvotgriba» («rLove of Life and other stories») 1907), «Apkaunotais» («Lost Face»1910), vēsturiskais stāsts «Pirms Ādama» («Before Adam»1907), luga «Zādzība» («Theft» 1910),

[8] par tautas nozīmi rakstnieka inteliģenta personības veidošanā Londons raksta arī stāstā «Viņpus grāvja», kas ir it kā «Mārtiņa īdena» pamattēmas variants. šī stāsta varonis — jauns buržuāziskais zinātnieks sociologs uz visiem laikiem pamet savu'vidi un karjeru un pāriet pie strādniekiem, kuriem viņš tuvinājies, pētot viņu ikdienas dzīvi.

[9] pēcnāves izdevums.

8 Tas pats.

[11] pēcnāves izdevums. Bez tam pēc rakstnieka nāves izdeva stāstu krājumus «Cilvēka pienākums» («The Human Drift»; 1917), «Uz ma- kaloa paklāja» («On the Macaloa Mat»1919) un «Sarkanā dievība» («The Red One»-, 1918).

[12] krājumi «Dienvidjūras stāsti» («South Sea Tāles»-, 1911) un «Saules Dēls» («A Son of the Sun»1912).

[13] profesors canijs, kurš kādu laiku dzīvoja ar Floru Vellmani, 1875. gada jūnijā pēc viņas pašnāvības mēģinājuma un tās izraisītā trokšņa presē pameta Floru un uz visiem laikiem aizbrauca no Sanfrancisko.

Content

Londons Džeks Uz makaloa paklāja X sej.

UZ MAKALOA PAKLĀJA

KAHEKILI KAULI

KĀ ALISE GRĒKUS SŪDZĒJA

STILBA KAULI

ŪDENS PUISĒNS

A KIMA ASARAS

KANAKU BANGOTNĒ

SAKRAMENTO KRASTOS

STĀSTA BEIGAS

DZEKS LONDONS

ĪSA DŽEKA LONDONA DZĪVES UN DAIĻRADES HRONIKA

Sastādījis N. Baņņikovs

KOPOTOS RAKSTOS IEVIETOTO DZEKA LONDONA DARBU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS SĒJUMS LAPASPUSE

SATURS