Markess Gabriels Garsija

Atmiņas par manām skumjajām maukām

Gabriels Garsija Markess

Atmiņas par manām skumjajām maukām

"Nedrīkst darīt neko nepiedienīgu, veco Eguči brīdināja traktiera saimniece. Nedrīkst bāzt guļošās sievietes mutē pirkstu, nedz arī mēģināt ko tamlīdzīgu."

Jasunari Kavabata Dusošo skaistuļa nams

1

Deviņdesmitajā dzīves gadā es gribēju sev uzdāvināt kvēlu mīlas nakti ar pusaugu jaunavu. Atcerējos par Rosu Kabarkasu, kāda pagrīdes priekanama saimnieci, kura savulaik mēdza padot ziņu pastāvīgajiem klientiem, ja piedāvājumā gadījās kas svaigs. Es nekad nepadevos ne šim, ne citiem viņas neķītrajiem piedāvājumiem, taču viņa neticēja manu principu šķīstībai. Arī morāle ir tikai laika jautājums, viņa teica ar ļaunīgu smaidu lūpās, pats redzēsi. Rosa bija drusku jaunāka par mani, un nebijām redzējtišies tik daudzus gadus, ka tiklab varēja būt nomirusi. Tomēr jau pēc pirmā signāla es atpazinu balsi klausulē un bez ievada izspļāvu:

Šodien.

Uzrunātā nopūtās: ak, mans skumji gudrais, tu nozūdi uz diviem desmitiem gadu un atgriezies vienīgi, lai lūgtu neiespējamo. Tomēr viņa nekavējoties

savaldījās, parādīdama apskaužamu amata prasmi, un piedāvāja savu pusduci kārdinošu iespēju, kaut — tas gan jāatzīst — nevienu pirmā svaiguma. Uzstāju, ka nē — manai dāmai jābūt nevainīgai, un šonakt pat. Rosa aizdomīgi noprasīja: ko tieši tu gribi pierādīt? Neko, es atteicu, ievainots vārīgā vietā, pats labi zinu, ko spēju un ko — nē. Viņa bezkaislīgi atbildēja, ka gudrie gan zinot visu, tomēr ne pilnīgi visu: vienīgās jaunavas, kas pasaulē vēl atlikušas, ir tādas kā jūs, augustā dzimušās. Kamdēļ nepasūtīji ātrāk? Iedvesma atnāk negaidīta, atbildēju. Bet varbūt tā vismaz gaida, tā Rosa, allaž viedākā pār visiem, un prasīja man vismaz divas dienas, lai izpētītu tirgu. Es nopietni turējos pretī, ka šādā gadījumā, manā vecumā, ik stunda ir kā gads. Tad nevarēs neko līdzēt, viņa, ne mirkli nešauboties, attrauca, bet vai nav vienalga, šādi būs aizraujošāk, pie velna, es tev atzvanīšu pēc stundas.

Nav nekādas vajadzības to atzīmēt, jo tāpat katram ir redzams jau pa lielu gabalu: esmu neglīts, kautrīgs un vecmodīgs. Taču, ļoti nevēlēdamies tāds būt, es ar gribasspēku piespiežos tēlot gluži pretējo. Līdz pat šai dienai, kad no paša brīvas gribas esmu nolēmis izstāstīt, kāds esmu, pat ja tas kalpotu tikai sirdsapziņas atvieglošanai. Sāku ar neparasto zvanu Rosai Kabarkasai, jo, lūkojoties no šodienas viedokļa, tieši tas bija jaunas dzīves aizsākums vecumā, kad mirstīgo lielākā daļa jau atdusas zem zemes.

Es mitinos koloniālā stila ēkā Sannikolāsa parka saulainajā pusē, kur esmu pavadījis it visas savas dzīves dienas bez laulātās draudzenes un bez bagātības, turpat, kur dzīvoja un aizsaulē aizgāja mani vecāki un kur esmu nolēmis mirt viens, tai pašā gultā, kur piedzimu, un dienā, kas, cerams, ir tāla un nenes sāpju. Šo namu XIX gadsimta beigās publiskā izsolē nopirka mans tēvs, izīrēja grezniem veikaliem paredzēto apakšējo stāvu itāliešu sabiedrībai, kamēr pats pataupīja augšstāvu, lai tur būtu laimīgs ar meitu vienam no itāliešiem, Florīnu de Diosu Kargamantosu, ievērojamu Mocarta atskaņotāju, poligloti un ģenerāļa Garibaldi piekritēju, piedevām skaistāko un talantīgāko sievieti, kāda jebkad pilsētā redzēta: manu māti.

Māja ir plaša un gaiša, ar stuka arkām un florenciešu flīžu grīdām šaha dēlīša rakstā, un četrām stikla durvīm uz balkonu visas mājas sienas garumā, kur mana māte marta vakaros sēdēja ar savām itāliešu māsīcām un dziedāja mīlas ārijas. No turienes redzams Sannikolāsa laukums ar katedrāli un Kristofora Kolumba statuju un aiz tām — kuģu piestātnes noliktavas un plašais dižās Magdalēnas upes apvārsnis divdesmit jūdžu no tās ietekas jūrā. Vienīgais nama trūkums ir tāds, ka dienas gaitā saule pēc kārtas iespīd it visos logos, un tie visi ir jāaizver, mēģinot svelmainajā krēslā nosnausties diendusu. Kad paliku viens, tolaik man bija trīsdesmit divi gadi, es pārvācos uz telpu, kas agrāk bija manu vecāku guļamistaba, atvēru durvis, kas veda uz bibliotēku, un uzsāku pārdot izsolēs visu, kas nebija gluži nepieciešams dzīvošanai, kāda galu galā izrādījās gandrīz visa man piederošā mantība, izņemot grāmatas un pianolu.

Četrdesmit gadu es biju kablogrammu redaktors laikrakstā El Diariu de La Paz, kas nozīmēja pabeigt un rekonstruēt cilvēkam saprotamā valodā pasaules ziņas, ko notvērām, kad tās pa īsajiem viļņiem vai Morzes ābecē iešifrētas traucās caur zvaigžņoto Visumu. Šodien es velku dzīvību ar pensiju, kas man pienākas par šo nu jau izmirušo amatu; vēl nožēlojamāku eksistenci nodrošinātu pensija, kas pienākas par laiku, kad mācīju spāņu un latīņu valodas gramatiku, gandrīz neko man nemaksā par iksvētdienas sleju, ko bez atslābuma rakstu jau vairāk nekā pusgadsimtu, un pilnīgi neko es nesaņemu par gabaliņiem, kurus rakstu par mūziku un teātri un kuru publikācijas kā pakalpojums man parādās avīzē ik reizes, kad pilsētā ierodas ievērojami izpildītāji. Nekad neesmu darījis neko citu kā tikai rakstījis, bet man nav ne stāstītāja aicinājuma, ne talanta, es pilnībā ignorēju dramatiskas kompozīcijas principus, un, ja nu esmu šajā amatā iesaistījies, tad tikai tāpēc, ka paļaujos uz gaismu, ko pār mani izstaro dzīvē izlasītā daudzums. Godīgi sakot, esmu pēdīgā niecība bez nopelniem vai spožuma, un man nebūtu nenieka, ko atstāt pēctečiem, ja nebūtu šā stāsta, ko pastāstīšu, kā nu mācēdams, — stāsta par manu lielo mīlestību.

Savā deviņdesmit gadu dzimšanas dienā es, kā parasti, pamodos ausmas piektajā stundā. Tā kā bija piektdiena, mans vienīgais pienākums bija uzkricelēt parakstītu sleju, ko svētdienās publicē laikrakstā El Diario de La Paz. Dienas dzimšana atnesa visu, lai es justos nelaimīgs: jau kopš gaismas svīduma man lauza kaulus, pakaļas caurums svila kā ugunīs, un ārā pēc trīs mēnešu sausuma pērkona dārdi solīja vētru. Kamēr ievilkās kafija, es nomazgājos, tad izdzēru prāvu tasi tumšā šķidruma, ko saldināju ar medu, un piekodu divas maniokas kūkas, pēc kam uzvilku lina mājastērpu.

Šīs reizes ziņas temats, skaidra lieta, bija mana deviņdesmitā dzimšanas diena. Nekad neesmu domājis par vecumu kā tādu sūci jumtā, kas parāda, cik kuram atlicis dzīvot. Būdams vēl bērns, es padzirdēju, ka brīdī, kad cilvēks nomirst, utis, kas mitinājušās mirušā matos, šausmās izbēg uz spilveniem, par kaunu ģimenei. Tas manī iedzina tādas bailes, ka ļāvu sev uz skolu apgriezt matus un līdz pat šai dienai mazgāju dažas atlikušās matu skupsnas ar ziepēm, par kādām priecātos kraupains suns. Tas nozīmē, es pats sev tagad apgalvoju, ka mana sabiedriskās piedienības izjūta jau kopš bērnības bija labāk attīstīta nekā nāves izjūta.

Jau vairākus mēnešus iepriekš biju nolēmis, ka mana dzimšanas dienas ziņa nebūs vis ierastās gaudas par pagājušajiem gadiem, bet gluži pretēji: vecuma glorifikācija. Iesākumam sev pajautāju, kad īsti apzinājos, ka esmu vecs, un domāju, ka tas bija tikai īsi pirms šīs dienas. Kad man bija četrdesmit divi gadi, aizgāju pie ārsta, sūdzēdamies par muguras sāpēm, kas traucēja elpot. Mācītais mediķis tam nepievērsa uzmanību: jūsu vecumā šādas sāpes ir pašsaprotamas, viņš teica.

-Tādā gadījumā, es atbildēju, pašsaprotams nav mans vecums.

Uzrunātais man žēlīgi uzsmaidīja. Redzu, jūs esat filozofs, viņš noteica. Tā bija pirmā reize, kad par Saviem gadiem domāju vecuma kategorijās, tomēr jau pavisam drīz to atkal aizmirsu. Es pieradu ik dienas pamosties ar citām sāpēm, kas, gadiem ejot, pārvietojās un bija dažādi stipras. Dažreiz tās šķita kā nāvīgs cirtiens, tomēr nākamajā dienā piepeši pagaisa. Tolaik padzirdēju, ka pirmā vecuma pazīme esot, kad cilvēks sāk līdzināties savam tēvam. Tad nu nodomāju, ka laikam esmu nolemts mūžīgajai jaunībai, jo mans zirga ģīmis nekad nelīdzināsies nedz tēva raupjajiem karibieša vaibstiem, nedz mātes cēlajam romietes profilam. Patiesībā pirmās pārmaiņas ir tik lēnas, ka tās gandrīz nemana, un cilvēks sevi no iekšienes redz tādu pašu kā allaž, taču apkārtējie jau raugās no ārpuses.

Piektajā gadu desmitā es pasāku iztēloties, kāds ir vecums, kad pamanīju pirmos iztrūkumus atmiņā. Meklēdams acenes, apgriezu kājām gaisā visu māju, kamēr atklāju, ka tās atrodas man uz deguna, vai arī devos dušā, brilles nenoņēmis, vai arī uzsāku lasīt, nenoņēmis tālumam paredzētās lēcas. Viendien pabrokastoju divas reizes, jo par pirmo biju piemirsis, un iemācījos arī atpazīt nemieru draugu acīs, kad tie neuzdrošinājās atklāti pateikt, ka stāstu to pašu stāstu, ko esmu vēstījis jau pagājušajā nedēļā. Tolaik man galvā bija liste ar pazīstamo sejām un otra — ar viņu vārdiem, tomēr sveicināšanās brīdī nekādi nevedās abas apvienot.

Seksuālais vecums mani nesatrauca nekad, jo manas spējas jau nebija atkarīgas tik daudz no manis paša, cik no sievietēm, kuras, kad vēlas, zina, kā un kāpēc kas vajadzīgs. Šodien es pasmejos par astoņdesmitgadīgiem jaunuļiem, kas skrien pie ārsta, piepešu izbaiļu pārņemti, tikko ķermenis tos pieviļ, nezinot, ka deviņdesmit gados viss kļūst tikai ļaunāk, tikai tam vairs nav nozīmes: tas ir risks, kāds jāuzņemas, ja esi dzīvs. Taisni otrādi, tas ir visīstākais dzīves triumfs, ka vecie zaudē atmiņas par maznozīmīgo, turpretī tikai retas reizes pieviļas, kad jāatceras tas, kas mūs tik tiešām interesē. Cicerons to izteica vienā spalvas vēzienā: Nav tāda vecīša, kas aizmirstu, kur noglabājis savus dārgumus.

Šādās un līdzīgās pārdomās es pabeidzu pirmo savas slejas melnrakstu, kad parka mandeļkokos uzkāpa žilbinoša augusta saule un pasta liellaiva, kas sausuma dēļ bija nedēļu aizkavējusies, taurēdama ieslīdēja ostas kanālā. Es nodomāju: ir pienākusi mana deviņdesmitā dzimšanas diena. Man nav ne jausmas, nekad nebūs un es neizliekos, ka būtu, taču tā bija tieši šīs graujošās atraisīšanās burvība, kas mani veda pie lēmuma uzgriezt Rosās Kabarkasas tālruņa numuru, lai viņa palīdzētu godināt manu dzimšanas dienu ar kaisles apzīmogotu nakti. Jau gadiem ilgi dzīvoju rāmā saskaņā ar savu ķermeni, nododamies izklaidīgai klasiķu pārlasīšanai un paša personiskajām labas mūzikas lentēm, taču tās dienas vēlme bija tik spēcīga, ka man šķita kā Dieva dota zīme. Pēc zvana es vairs nespēju turpināt rakstīt. Iekāris savu guļamtīklu bibliotēkas stūri, kur no rītiem neiespīd saule, es apgūlos, gaidu smagumam nospiežot man krūtis.

Bērnībā es biju lutināts bērns ar daudzās jomās apdāvinātu māti, kura piecdesmit gadu vecumā mira

no tuberkulozes, un formālistisku tēvu, kas nekad neatzina, ka būtu kļūdījies, un nomira savā atraitņa gultā dienā, kad tika parakstīta Nīderlandes vienošanās, kas pielika punktu Tūkstoš Dienu karam un neskaitāmajiem pagājušā gadsimta pilsoņu kariem. Miera iestāšanās pilsētu izmainīja tā, kā neviens nedz gaidīja, nedz vēlējās. Bariem vaļīgas uzvedības sieviešu līdz delīrija neprātam pārplūdināja vecos traktierus Ančo ielā, ko pēcāk sauca par Abeljo aleju un tagad dēvē par Kolumba promenādi, pilsētā, kam pieder mana sirds un ko cilvēku labestības un dzidrās gaismas dēļ tik ļoti mīl gan vietējie, ^ gan iebraucēji.

Es nekad neesmu pārgulējis ar sievieti, kurai nebūtu maksājis, un tās nedaudzās, kas nebija profesionāles, es pārliecināju — ar argumentiem vai ar spēku — paņemt naudu, pat ja viņas to izmestu atkritumos. Divdesmit gadu vecumā es sāku veidot sarakstu ar vārdiem, vecumu, vietu un īsu apstākļu un stila aprakstu. Līdz piecdesmit gadiem bija savācies pieci simti četrpadsmit sieviešu, ar kurām biju pabijis vismaz reizi. Sarakstu es pārtraucu, kad miesa vairs neatļāva tādas pārmērības un varēju visu atcerēties tāpat. Man bija pašam sava ētika. Es nekad nepiedalījos orģijās vai atklātās tikšanās reizēs, tāpat nekad neatklāju noslēpumus un neatstāstīju nevienu ķermeņa vai dvēseles piedzīvojumu, jo

jau kopš jaunām dienām biju ievērojis, ka nekas nepaslīd garām nesodīts.

Vienīgās neparastās attiecības bija tās, ko es gadiem ilgi uzturēju ar uzticīgo Damianu. Vēl gandrīz bērns, ar indietes vaibstiem, spēcīga, zemnieciska, aprauta un strupa valodā, viņa staigāja basām kājām, lai mani netraucētu, kad rakstu. Atceros, reiz es gaiteņa guļamtīklā lasīju Iedomīgo andalūzieti un ieraudzīju meiteni pieliecamies veļas mazgātavā ar tik īsiem svārkiem, ka tie atsedza kuplos apaļumus. Nepārvaramas iekāres pārņemts, es pacēlu strādātājas svārkus mugurpusē, novilku bikšeles līdz ceļiem un ielauzos viņā no aizmugures. Vai, kungs, sacīja Damiana ar žēlabainām skumjām balsī, tas nebija domāts, lai ienāktu, bet gan lai izietu. Tvirtais ķermenis nodrebēja, bet viņa stāvēja stingri. Pazemots tāpēc, ka esmu pazemojis viņu, es gribēju samaksāt divtik daudz, nekā tobrīd maksāja pašas dārgākās sievietes, bet kalpotāja nepieņēma ne graša, un biju spiests paaugstināt viņai algu, ierēķinot vienu stūmienu mēnesī, allaž, kamēr vina mazgā veļu, un allaž no aizmugures.

Reizēm domāju, ka šie gultas stāsti varētu kalpot par labu pamatu stāstam par manas paklīdušās dzīves nelaimēm, un nosaukums nāca pats no zila gaisa: Atmiņas par manām skumjajām maukām. Mana sabiedriskā dzīve toties bija galīgi neinteresanta: bārenis bez tēva un mātes, vecpuisis bez izredzēm, četrreizējs Kartahenas dzejas konkursa Ziedu Spēles finālists un karikatūristu mīlulis sava vienreizīgā neglītuma dēļ. Vārdu sakot: vējā palaista dzīve, jau sākot no pēcpusdienas, kad deviņpadsmit gadu vecumā māte pie rokas mani aizveda uz avīzi El Diario de La Paz, lai palūkotu, vai izdosies publicēt skolas dzīves hroniku, ko biju uzrakstījis spāņu valodas un retorikas nodarbībā. Svētdienā darbs tika publicēts ar iedrošinošu direktora priekšvārdu. Pēc vairākiem gadiem, kad uzzināju, ka mana māte bija samaksājusi par šo un septiņām nākamajām publikācijām, bija par vēlu kaunēties, jo mana iknedēļas sleja jau bija kļuvusi dzīvotspējīga, turklāt es biju arī kablogrammu redaktors un mūzikas kritiķis.

Ar izcilību beidzis bakalaura studijas, uzsāku vienlaikus pasniegt spāņu un latīņu valodu trīs valsts skolās. Es biju nelādzīgs skolotājs, bez pieredzes, bez aicinājuma un bez jebkādas līdzjūtības pret šiem nabaga bērniem, kas apmeklēja skolu, izvēlējušies vieglāko ceļu, kā izbēgt no vecāku tirānijas. Vienīgais, ko varēju bērneļu labā darīt, bija šos turēt pastāvīgās bailēs no mana koka lineāla, lai viņi paņemtu sev līdzi vismaz manu mīļāko dzejoli: Šie, Fabio, ak sāpes, ko tagad redzi, vientulības lauki, drūmie pakalni, reiz bija diženā

Itāļa. Tikai vecumdienās tīras nejaušības pēc uzzināju, ar kādu nejauku iesauku skolēni mani bija apveltījuši aiz muguras: Skolotājs Drūmais Pakalns.

Tas ir viss, ko dzīve man ir devusi, un es nekad neesmu pūlējies iegūt vairāk. Pusdienas es ieturēju viens starp nodarbībām un sešos vakarā ierados redakcijā, lai medītu zīmes zvaigžņotajā Visumā. Vienpadsmitos vakarā, kad redakciju slēdz, sākās mana īstā dzīve. Divas trīs reizes nedēļā es nakšņoju ķīniešu kvartālā, pie kam ar tik dažādām partnerēm, ka divas reizes ieguvu gada klienta titulu. Pēc vakariņām tuvējā kafejnīcā Roma es izvēlējos pirmo patrāpījušos bordeli un ieslīdēju tajā pa sētas durvīm. Es to darīju, jo tā man labpatika, bet beigās tā izrādījās mana amata daļa, pateicoties lielo politikas dūžu vaļīgajām mēlēm, kas izklāstīja savus valsts noslēpumus vienas nakts piegulētājām, nemaz nenojauzdami, ka caur papes sienām viņos ieklausās tautas ausis. Šai pašā ceļā pie manis nāca ziņas, ka mana nelokāmā vecpuisība tiekot skaidrota ar pederastiju, ko naksnīgās pastaigās apmierinot Nozieguma ielas bāreņi. Sev par laimi, esmu to aizmirsis, ja ne citu labu iemeslu dēļ, tad vismaz tāpēc, ka zināju arī labo, ko par mani runāja un ko novērtēju šo runu patiesīguma dēļ.

Man nekad nebija sirdsdraugu, un tie nedaudzie, kam izdevās piekļūt tuvāk, visi tagad ir Ņujorkā.

Tas ir, miruši, jo tieši turp, manuprāt, dodas nolādētas dvēseles, lai nebūtu jāpacieš savu bijušo dzīvju patiesība. Kopš pensionēšanās man nav daudz darāmā, ja neskaita aprakstīto papīru aiznešanu uz avīzi piektdienu pēcpusdienās vai citus pienākumus, kam ir noteikta nozīmība: koncertus Bellas Artes zālē, gleznu izstādes Mākslas Centrā, kur esmu viens no dibinātājiem, laiku pa laikam kāda pilsoņu sanāksme Sabiedrisko Uzlabojumu Biedrībā vai ari kāds lielāks notikums, kā Fabregas sezona Apollona teātrī. Jau kopš jaunām dienām es gāju uz kinozālēm bez jumta, kur skatītājus tiklab varēja pārsteigt mēness aptumsums, kā saķerts abpusējs plaušu karsonis pēc negaidītas lietusgāzes. Bet vairāk par filmām mani interesēja naktstauriņi, kas bija ar mieru likties gultā par ieejas biļetes cenu, par velti vai uz kredīta. Kino nav mans žanrs. Bezgaumīgais Šērlijas Templas kults bija pēdējais piliens.

Mani vienīgie ceļojumi bija četri braucieni uz dzejas sacensību Ziedu Spēles Kartahenā, pirms man apritēja trīsdesmit gadu, un kāda nelāga nakts motorlaivā, kad Sakramento Montiela mani bija uzlūgusi uz sava bordeļa inaugurāciju Santamartā. Kas attiecas uz manu mājas dzīvi, es ēdu maz un mana gaume ir vienkārša. Kad Damiana novecoja, viņa vairs negatavoja mājās, un kopš tā laika mana vienīgā regulārā maltīte bija kartupeļu tortilja kafejnīcā Roma pēc laikraksta slēgšanas.

Tā nu savas deviņdesmitās dzimšanas dienas priekšvakarā es paliku bez palaunadža un nespēju lasīt, gaidot ziņas no Rosās Kabarkasas. Cikādes čirpstēja, cik vien skaļi spēdamas, svelmainajā saulē divas stundas pēc pusdienas, un saules ceļš gar atvērtajiem logiem mani piespieda trīs reizes mainīt guļamtīkla atrašanās vietu. Vienmēr man šķita, ka tieši manas dzimšanas dienas ir viskarstākās dienas visā gadā, un biju iemācījies to paciest, taču šodien mans garastāvoklis visu padarīja grūtāku. Pulksten četros centos nomierināt satrauktos prātus ar Johana Sebastiana Baha Sešas svītas čellam skaņām dona Pablo Kasalsa galīgajā izpildījumā. Manā izpratnē šie skaņdarbi ir pilnīgākie visā mūzikas vēsturē, taču šoreiz tā vietā, lai mierinātu, tie mani atstāja vēl nožēlojamākā stāvoklī. Otrās svītas laikā es iemigu, tā man šķiet drusku palikusi iepakaļ pārējām, un sapnī man šķita, ka čella žēlabas ir aizejoša kuģa vaids. Gandrīz tai pašā mirklī mani pamodināja tālruņa zvans, un Rosās Kabarkasas čērkstošā balss mani atgrieza dzīvē. Tev gan ir muļķa laime, viņa teica. Es atradu vēl labāku mazputniņu, nekā tu gribēji, ir viens vienīgs trūkums: viņai tikai nupat apritēja četrpadsmit vasaru. Man jau nav nekas pretī apmainīt autiņus, es pajokoju, īsti neizprazdams viņas motīvus. Ne jau par tevi es satraucos, attrauca Rosa, bet gan par, lūk, ko: kas man samaksās tos trīs gadus cietumā?

Neviens negatavojās par tiem maksāt, un, protams, vismazāk jau nu viņa. Viņa savu ražu ievāca no nepilngadīgajām, kas bija viņas nama piedāvājumā, kuras viņa ievadīja amatā un izspieda, līdz tās pārgāja sliktākā dzīvē nekā nobriedušas palaistuves vēsturiskajā Melnās Eifēmijas bordeli. Nekad Rosa nebija maksājusi nevienu sodu, jo viņas iekšpagalms bija vietējo varasvīru Arkādija, sākot ar gubernatoru un beidzot ar vispēdīgo pakalpiņu mērijā, un nebija iedomājams, ka šādas vietas saimniecei trūktu varas, lai piepildītu savas iegribas. Tā ka viņas sirdsapziņa bija pēdējā brīdī pamodusies, tikai lai uzsistu cenu saviem pakalpojumiem: jo smagāk sodāmi tie bija, jo dārgāks bija pakalpojums. Nesaskaņas mēs izlīdzinājām ar divu peso piesviešanu par pakalpojumu, un vienojāmies, ka pulksten desmitos vakarā es ieradīšos viņas namā ar pieciem peso skaidrā naudā, kas samaksājami iepriekš. Un ne minūti ātrāk, jo meitēnam jāpabaro un jānoliek gulēt savi jaunākie brāļi un reimatisma sakropļotā māte.

Bija atlikušas četras stundas. Tām ritot, mana sirds pildījās kodīgām skābes putām, kas traucēja elpot. Es izdarīju neveiksmīgu mēģinājumu nosist laiku, izklaidējoties ar ģērbšanos. Tas, skaidra lieta, nav nekas jauns, ja jau pat Damiana teic, ka es ģērbjoties ar bīskapa nopietnību. Es sagriežos ar savu bārdasnazi, dabūju gaidīt, kamēr dušā atdziest caurulēs sakarsušais ūdens, un piedevām vēl nelielā piepūle, kas vajadzīga, lai noslaucītos dvielī, lika man atkal viscaur nosvīst. Es apģērbos atbilstīgi vakara piedzīvojumam: baltā linauduma uzvalkā, zilsvītrotā kreklā ar iestīvinātu apkaklīti, ķīniešu zīda kaklasaitē, ar cinka balto atsvaidzinātos zābakos un izgreznojos ar zelta pulksteni, kura ķēdi iestiprināju pogcaurumā žaketes atlokā. Visbeidzot es ielocīju uz iekšu bikšu atlokus, lai nevarētu pamanīt, ka esmu krietni izkrities.

Man ir skopuļa slava, jo neviens nespēj ne iztēloties, ka esmu tik nabags, cik patiesībā, ja dzīvoju tur, kur dzīvoju, un, patiesību sakot, tāda nakts kā šī ir krietni pāri manām iespējām. No naudas lādes, kas paslēpta zem manas gultas, es izņēmu divus peso istabas īrei, četrus, lai samaksātu saimniecei, un trīs meitenei, kā arī piecus rezervē manām vakariņām un citiem ikdienas izdevumiem. Citiem vārdiem sakot, tos četrpadsmit peso, ko man maksā avīzē par iksvētdienas sleju. Es paslēpu naudu slepenā kabatā aiz bikšu jostas un iesmaržojos ar izsmidzināmu Agua deFlorida no Lanman &Kemļ?~ Barclay & Co. Tad es jutu, ka mani sagrābj panika, un, tikko sāka iezvanīt astoto stundu, es taustīdamies nokāpu pa krēslainajām kāpnēm, svīzdams aukstus baiļu sviedrus, un izgāju starojošajā naktī pirms savas dzimšanas dienas.

Bija kļuvis vēsāks. Kolumba promenādē starp rindu ietves vidū novietotu taksometru grupiņās sastājušies vīrieši klaigājot apsprieda futbolu. Zem ziedošo mataratona koku alejas lapotnēm pūtēju orķestris spēlēja gurdenu valsi. Viena no nabaga staigulēm, kas ar žēlabām mēģina nomedīt klientus Notariosu ielā, man lūdza mūžīgo cigareti, un es tai devu mūžīgo atbildi: es smēķēšanu atmetu pirms trīsdesmit trim gadiem, diviem mēnešiem un septiņpadsmit dienām. Ejot garām Alambre de Oro, es uzmetu skatu paša atspulgam izgaismotajos logos un neieraudzīju sevi tādu, kāds jutos, bet gan vecāku un sliktāk ģērbušos.

īsi pirms desmitiem es iekāpu taksometrā un palūdzu šoferim, lai aizved mani uz Centrālo kapsētu, lai viņš nezinātu, kurp dodos patiesībā. Viņš uzjautrināts pavērās uz mani atpakaļskata spogulī un sacīja: nebaidiet mani šitā, mācītais kungs, kaut nu Dievs man dotu tādu dzīvelīgumu kā jums. Pie kapsētas mēs izkāpām kopā, jo viņam nebija sīknaudas, un to vajadzēja iemainīt trūcīgā traktierī ar nosaukumu Kaps, kur agros rītos nabaga žūpas apraud savus mirušos. Kad bijām norēķinājušies, šoferis man nopietni sacīja: uzmanieties, kungs,

Rosās Kabarkasas nams vairs nav ne ēna no tā, kas bija kādreiz. Man nekas cits neatlika kā tikai viņam pateikties, esot pārliecinātam, tāpat kā ikvienam, ka zem šīs saules nav tādu noslēpumu, kas nebūtu zināmi Kolumba promenādes šoferiem.

Es devos iekšā nabadzīgā rajonā, kas nepavisam nelīdzinājās tam rajonam, ko pazinu savā laikā. Tur bija tās pašas platās, karstu smilšu klātās ielas, kuru malās slējās mājas ar plaši atvērtām durvīm, ar neaptēstu dēļu sienām, rūgtās palmas lapu jumtiem un grants klātiem iekšpagalmiem. Taču šejienes cilvēki bija zaudējuši rimtumu. Lielākajā daļā namu notika piektdienas vakara ballītes, kuru bungu un šķīvju piesitieni atbalsojās iekšās. Ikviens par piecdesmit sentavo varēja iet uz to, kura patika vislabāk, bet varēja arī palikt laukā, uz ielas, un dejot mūzikas pavadībā. Es soļoju noraizējies, ka zeme piepeši varētu mani aprīt ar visām dendija drēbēm, taču neviens man nepievērsa nekādu uzmanību, izņemot kādu izkāmējušu mulatu, kas sēdus snauduļoja uz kāda daudzdzīvokļu nama lieveņa.

Visu gaišu, doktor! viņš uzsauca pilnā rīklē. Laimīgu drāzienu!

Kas cits man atlika kā vien pateikties? Trīs lāgi biju spiests apstāties, lai atvilktu elpu pirms pēdējā kāpiena kalnā. No turienes ieraudzīju milzīgu vara krāsas mēnesi, kas nupat parādījās virs apvāršņa, un piepeši negaidīta vajadzība vēderā man lika baidīties par turpmāko, taču drīz vien tā pārgāja. Ielas galā, kur rajons pārgāja augļu koku biezoknī, es iegāju Rosās Kabarkasas veikalā.

Viņa nebija tāda kā agrāk. Kādreiz viņa bija visdiskrētākā matrona un tieši tāpēc visslavenākā. Ražena sieviete, kurai reiz gribējām piešķirt ugunsdzēsēju dienesta seržantes pakāpi tiklab apjomīguma, kā spēju apdzēst starp klientiem iedegušās liesmas dēļ. Taču vientulība bija likusi sarukt viņas ķermenim, savītinājusi ādu un padarījusi balsi smalku tik meistarīgi, ka tagad tā līdzinājās savecējušas mazas meitenītes tembram. No agrākajiem laikiem Rosai bija saglabājušies tikai nevainojamie zobi, ieskaitot to vienu, ko tā koķetērijas nolūkos bija apzeltījusi. Viņa stingri tērpās sērās pēc vīra nāves, kurš bija aizgājis mūžībā pēc piecdesmit gadu kopdzīves; tērpam pievienojās melna sēru cepure, godinot mirušā vienīgā bērna piemiņu, kurš savulaik piepalīdzēja viņas nelegālajās darbībās. Tikai skaidrās, nežēlīgās acis bija palikušas dzīvības pilnas, un tieši to dēļ es sapratu, ka viņas raksturs nav mainījies.

Veikalā no griestiem nokarājās nespodra spuldze un plauktos nebija gandrīz nekā pārdodama, pat ne tik, lai piesegtu vispārpazīstamo rūpalu, par kuru visi gan zināja, taču neviens neatzina. Kad es uz pirkstgaliem ienācu telpā, Rosa Kabarkasa aprūpēja klientu. Nezinu, vai viņa tik tiešām mani neatpazina vai arī tikai skata pēc izlikās. Es apsēdos uz gaidītājiem domātā sola, kamēr saimniece atbrīvojās, un mēģināju viņu atsaukt atmiņā tādu, kāda tā reiz bija. Vairākas reizes, kad abi vēl bijām pašā spēku plaukumā, viņa mani paglāba no paša maldiem. Šķiet, viņa nolasīja manas domas, jo pagriezās pret mani un nopētīja no galvas līdz kājām ar satraucošu intensitāti. Tevi laiks saudzē, sieviete skumji nopūtās. Es gribēju paglaimot: tevi nē, bet tas nāk tikai par labu. Es runāju nopietni, viņa sacīja, tev pat ir drusku atdzīvojies tavs sprāguša zirga ģīmis. Tas laikam tāpēc, ka nomainīju sili, kur baroties, es pazobojos. Viņa atdzīvojās. Cik atceros, tev bija miets kā galeru vergam. Kā tas uzvedas? Es izvairījos no jautājuma: vienīgais, kas ir mainījies kopš mūsu pēdējās tikšanās, ir tas, ka reižu reizēm man sūrst pakaļas caurums. Diagnoze tika uzstādīta nekavējoties: prakses trūkums. Man tā vajadzīga tikai tam, kam Dievs to radījis, es atteicu, bet ir tiesa, ka jau agrāk tā mēdza gadīties, pie kam vienmēr pilnmēness laikā. Rosa parakņājās savā šujampiederumu kastītē un atvēra kārbiņu ar zaļganu ziedi, kas oda pēc arnikas ziedes. Pasaki skuķim, lai ar pirkstiņu tevi ieziež, šitā, runātāja neķītrā daiļrunībā virpināja rādītājpirkstu. Es atcirtu, ka, paldies Dievam, vēl arvien spēju tikt galā pats, bez kādām tur pūšļotāju ziedītēm. Viņa paņirgājās: ak, maestro, piedodiet jel man. Un tad pievērsās darījumam.

Meitēns gaida istabā kopš pulksten desmitiem, saimniece pavēstīja; viņa ir glīta, tīra un labi audzināta, taču vai beigta no šausmām, jo kāda viņas draudzene, kas aizmuka ar ostas krāvēju no Gairas, bija divu stundu laikā noasiņojusi līdz nāvei. Bet, protams, atzina Rosa, Gairas vīri jau ir slaveni ar to, ka pat mūļu mātītei liks bļaut. Un atgriezās pie temata: nabadzīte, visam piedevām viņai vēl caurām dienām ir jāšuj pogas kaut kādā fabrikā. Man nešķita, ka tas būtu tik grūti. Tā jau vīrieši domā, viņa attrauca, bet patiesībā tas ir ļaunāk nekā skaldīt akmeņus. Turklāt saimniece atzinās, ka esot meitenei iedevusi dzērienu ar baldriāna un miega zāļu maisījumu, tā ka tagad viņa guļ. Es jau baidījos, ka parādītā līdzjūtība izrādīsies tikai vēl viens triks, lai uzsistu cenu, bet nē, viņa apgalvoja, mans goda vārds ir zelta svarā. Ar skaidriem noteikumiem: par katru lietu jāmaksā atsevišķi, skaidrā naudā un uz priekšu. Tā ari bija.

Es sekoju Rosai pār pagalmu, ar aizkustinājumu vērodams viņas sažuvušo ādu un grūtības staigājot pietūkušo, raupjas kokvilnas zeķēs ieauto kāju dēļ. Pilnmēness bija sasniedzis debess vidu, un it viss šķita kā iegremdēts zaļganā ūdenī. Netālu no veikala bija no palmu lapām saslieta nojume valsts ierēdņu mežonīgajām dzīrēm, kur atradās krietni daudz ar ādu apvilktu krēslu un pie koka kolonnām piestiprinātu guļamtīklu. Aizmugures pagalmā, kur sākās augļu koku birzs, bija galerija ar sešām guļamistabām ar neapmestu ķieģeļu sienām un ar rupju maisaudumu aizsegtiem logiem pret moskītiem. Vienīgā aizņemtā istaba izstaroja klusinātu gaismu, un no tās plūda radio raidīta Tona la Negra balss, kas dziedāja par nelaimīgu mīlestību. Rosa Kabarkasa nopūtās: bolero ir pati dzīve. Es tam piekritu, taču līdz šai dienai neuzdrošinājos uzrakstīt. Saimniece atgrūda durvis, uz mirkli iegāja un gandrīz uzreiz atgriezās. Joprojām iemigusi, viņa sacīja. Būtu labi, ja tu viņai ļautu atpūsties, cik prasa ķermenis, tava nakts ir garāka nekā viņējā. Es apmulsu: ko tad lai es, tavuprāt, daru? Gan jau pats zināsi, viņa attrauca nepamatoti rāmi, kādam iemeslam jau jābūt, ka esi gudrs. Tad viņa pagriezās un atstāja mani vienu ar paša bailēm.

Glābiņa nebija. Drebošu sirdi es iegāju istabā un milzīgajā īres gultā ieraudzīju dusošo meiteni, kailu un neaizsargātu, gluži kā tikko no mātes miesām nākušu. Viņa gulēja uz sāna, pagriezusies pret durvīm, spožās griestu spuldzes apgaismota, kas neapslēpa ne mazāko detaļu. Es apsēdos uz gultas malas, lai noraudzītos aizmigušajā, mani jutekļi bija kā burvības varā. Kailā miesa jautās tumsnēja un siltena. Viņu bija aizsūtījuši uz spodrības un skaistumkopšanas procedūrām, kas nepasaudzēja pat pirmatnējo kaunuma samtu. Meitenei bija sacirtoti mati, bet roku un kāju nagi pārklāti ar dabiska toņa laku, taču viņas melases krāsas āda jautās raupja un ar sitienu pēdām. Nupat veidoties sākušās krūtis joprojām šķitās drīzāk kā zēna krūteža, taču varēja nojaust, ka tās ir pilnas slēptas enerģijas, kas draud izlauzties. Labākais viņas ķermeni bija lielās klusu soļu pēdas ar gariem un jutekliskiem, gluži kā citkārt roku, pirkstiem. Lai gan ventilators bija ieslēgts, ēnaini tumšo ādu klāja fluorescējošas sviedru pērlītes, un karstums, naktij ritot, kļuva arvien neciešamāks. Bija neiespējami iztēloties, kāda ir viņas seja zem bagātīgās krāšļu kārtas, biezā rīsa pūdera slāņa, izsmērētajiem rūža apļiem uz vaigiem, mākslīgajām skropstām, no melna zīmuļa dūmakainajiem plakstiem un uzacīm un šokolādes toņa pārmērīgā glazējuma uz lūpām. Taču ne rotas, ne smiņķi nespēja apslēpt sejas patieso raksturu: lepno degunu, biezās uzacis un izteiktās lūpas. Es nodomāju: maigs cīņas bullis.

Pulksten vienpadsmitos, lai veiktu savas ikvakara procedūras, devos uz vannasistabu, kur uz krēsla, salocītas ar bagātas meitenes izsmalcinātību, atradās nabaga meitenes drēbes: tauriņu rakstā apdrukāta plāna katūna kleitiņa, lētas, dzeltenas biksītes un dabīgas šķiedras sandales. Uz apģērba gulēja lēta rokassprādze un smalcina ķēdīte ar Jaunavas medaljonu. Uz izlietnes malas bija nolikta rokassomiņa ar lūpu zīmuli, rūža kārbiņu, atslēgu un dažām monētām. Viss bija tik lēts un apbružāts no lietošanas, ka nespēju iztēloties nevienu, kas būtu tik nabadzīgs kā viņa.

Es izģērbos un, cik labi spēdams, uzkāru drēbes uz pakaramā, lai nekaitētu krekla zīdam un izgludinātajam linam. Podā, kam ūdens bija nolaižams ar ķēdi, es urinēju sēdēdams, tieši tā, kā man kopš bērnības bija ierādījusi Florīna de Diosa, lai neapslapinātu malas, un tomēr — pie malas pieticību! — tikpat nepārtrauktā un spēcīgā strūklā kā nepieradināts kumeļš. Pirms aiziet, es iemetu skatu spogulī virs izlietnes. Zirga ģīmis, kas vērās man pretim, nebija sprādzis, bet gan sērs, ar atkārušos pakakles ādu, pietūkušiem plakstiņiem un plāniem, taisniem matiem, kas reiz bija manas mūziķa krēpes.

Sūds tāds, es šim sacīju, ko gan lai es daru, ja tu mani nemīli?

Uzmanīdamies, lai nepamodinātu meiteni, es kails apsēdos uz gultas malas, ap šo laiku manas acis jau bija apradušas ar sarkanās gaismas mānīgumu, un es sprīdi pa sprīdim viņai pieskāros. Ar rādītājpirksta galu es izsekoju miklā skausta izliekumu, un viņa iekšēji notrīsēja kā arfas stiga, ar vieglu ņurdienu pagriezās pret mani un ietvēra savas skābenās elpas gaisotnē. Es saspiedu viņas degunu starp īkšķi un rādītājpirkstu, un gulētāja sakustējās, atrāva galvu un pagriezās ar muguru, tā ari nepamodusies. Neparedzēta kārdinājuma pārņemts, es mēģināju pavērt viņas kājas ar celi. Pirmajiem diviem mēģinājumiem viņa pretojās, sasprindzinājusi muskuļus. Es dziedāju viņai ausī: Delgadīnas gultu apstāj eņģeļi. Viņa nedaudz atslāba. Manās dzīslās izplūda karstums, un mans lēnais, pensionētais dzīvnieks atmodās no ilgā miega.

Delgadīna, mana mīļā, es ilgpilni lūdzos. Delgadīna. Viņa sāpīgi ievaidējās, izlocījās no maniem augšstilbiem un saritinājās kā gliemezis savā čaulā. Baldriāna brūvējums laikam gan bija efektīvs ne vien viņai, bet ari man, jo nekas nenotika ne viņai, ne kādam citam. Bet man tas bija vienalga. Es sev jautāju, ko gan dotu viņas atmodināšana, ja es jau tāpat jutos pazemots un skumjš, un auksts kā plekste.

Zvani skaņi un nepielūdzami iezvanīja pusnakti, un iesākās jauna diena, 29. augusts, Svētā Jāņa Mocekļa diena. Uz ielas kāds balsī raudāja, un neviens tam nepievērsa uzmanību. Es lūdzos par raudātāju, ja tam tas būtu vajadzīgs, un arī pats par sevi, pateikdamies par iegūtajiem labumiem: Lai neviens netop pievilts, nē, domājot, ka tas, ko viņš gaida, būs ilgāks par to, ko ilga viņa redzētais. Meitene miegā iekunkstējās, un es lūdzos par viņu arī: Notiks tas, kam jānotiek. Pēc tam es izslēdzu radio un gaismu, lai dotos pie miera.

Rītausmā es pamodos, nesaprazdams, kur atrodos. Meitene joprojām bija iemigusi, uzgriezusi man muguru un saritinājusies embrija pozā. Man bija nenoteikta sajūta, ka esmu dzirdējis viņu tumsā pieceļamies un ka esmu dzirdējis ūdens nolaišanu tualetē, taču tas viss tiklab varēja būt sapnis. Tas man bija kas jauns. Pavedināšanas māka man bija sveša, un es allaž biju izvēlējies savas vienas nakts izredzētās uz labu laimi, drīzāk cenas ietekmēts, nekā juzdamies savaldzināts, un mēs mīlējāmies bez mīlas, lielākoties pa pusei apģērbušies un vienmēr tumsā, lai paši sev šķistos labāki. Tonakt es atklāju neticamo baudu vērot aizmigušas sievietes ķermeni bez iekāres dzinuļiem un kautrības saitēm.

Piektajā rīta stundā es piecēlos, juzdamies nemierīgs, jo manai iksvētdienas slejai bija jābūt redakcijā uz galda līdz pulksten divpadsmitiem. Mana punktuālā vēdera izeja joprojām bija pilnmēness laika dedzināšanas pavadīta, un, parāvis ķēdi, es jutu, ka manas pagātnes ļaunprātības ir

aizpeldējušas pa caurulēm. Kad atsvaidzinājies un apģērbies atgriezos guļamistabā, meitene uz muguras gulēja rīta rāmajā gaismā, izmetusies šķērsām pār gultu, krustā atmestām rokām un pilnīga savas jaunavības valdniece. Lai Dievs tev to sargā, es viņai teicu. Visu naudu, cik man bija atlicis, gan viņējo, gan savējo, es uzliku viņai uz spilvena, un atvadījos mūžīgi mūžos ar skūpstu uz pieres. Nams, kā jau ikviena priekamāja rītausmā, bija gandrīz vai pati paradīze. Es izgāju pa dārza vārtiem, lai nevienu nesatiktu. Svelmainajā saulē, kas mani apņēma, izejot uz ielas, es sāku sajust savu deviņdesmit gadu smagumu un skaitīt, minūti pa minūtei, minūtes man līdz nāvei atlikušajās naktīs.

\

2

Es rakstu šis atmiņas tai mazumiņā, kas vēl ir atlicis no manu vecāku bibliotēkas un kur plaukti draud kuru katru bridi pajukt ķirmju nerimtīgo pūliņu rezultātā. Galu galā tam, kas man vēl atlicis darāms šaisaulē, man pietiktu ar manām dažādajām vārdnīcām, pirmajām divām dona Benito Peresa Gaidoša Episodios nacionales sērijām un Burvju kalnu, kas man iemācīja izprast manas mātes mainīgos noskaņojumus, ko izkropļoja tuberkuloze.

Galds, pie kura rakstu, atšķirībā no pārējām mēbelēm un manis paša, laika gaitā šķiet tikai uzlabojamies, jo to no cēliem kokiem gatavoja mans tēvatēvs, kas bija kuģu galdnieks. Pat tad, ja man nav ko rakstīt, es to ik rītus sakārtoju ar to pašu nejēdzīgo precizitāti, kuras dēļ esmu zaudējis tik daudzas mīļākās. Rokas stiepiena attālumā es turu grāmatas, ko uzskatu par savām līdzgaitniecēm: abus Karaliskās Akadēmijas 1903. gadā izdotos Primer Diccionario Ilustrado sējumus, dona Sebastiana de Kovarrubiasa Tesoro de la Lengua Castellana o Espahola; dona Andresa Beljo gramatiku, neaizstājamu gadījumā, ja nu rastos kādas semantiskas dabas šaubas; novatorisko dona Hulio Kasaresa Diccionario ideologico, īpaši tajā iekļauto sinonīmu un antonīmu dēļ; Nikolasa Singareli Vocabolario della Lingua Italiana, kas man piepalīdz manas mātes valodā, ko mācījos jau no šūpļa, un latīņu valodas vārdnīcu, jo šo mēli, tā kā tā ir divu pirmo māte, es uzskatu par savu dzimto.

Pa kreisi no rakstāmgalda es allaž turu piecas loksnes standarta izmēra šķiedras papīra savai iksvētdienas slejai un radziņu ar smalku smilti, kas man patīk labāk nekā modernās dzēšlapas. Labajā pusē stāv tintnīca un viegls baisas koka spalvaskāts ar zelta spalvu, jo es joprojām vēl turpinu rakstīt tiem kaligrāfiskajiem burtiem, kādus man ierādīja Florlna de Diosa, lai es nepieradinātos pie viņas vīra sausās kantora rakstības, kurš bija valsts notārs un zvērināts grāmatvedis līdz pēdējam elpas vilcienam. Pirms kāda laika mums redakcijā ieviesa kārtību rakstīt ar rakstāmmašīnu, lai varētu labāk aprēķināt rakstu zīmes linospiedes svinā un iegūtu lielāku precizitāti teksta izvietojumā, taču es nekad neaplaidos ar šo nelāgo ieradumu. Es turpināju rakstīt ar roku, pēcāk tekstu pārrakstot ar mašīnu centīgu vistas knābienu ritmā, pateicoties negribētajam godam būt par avīzes vecāko līdzstrādnieku. Šodien, pensionējies, taču ne sakauts, es baudu svēto privilēģiju rakstīt mājās, nolicis tālruņa klausuli blakus aparātam, lai neviens mani netraucētu, un bez cenzora, kas man pār plecu glūnētu, ko rakstu.

Es dzīvoju viens, bez suņiem, putniem vai kalpotājiem, izņemot uzticīgo Damianu, kura mani ir paglābusi no visnegaidītākajām grūtībām un kura joprojām turpina nākt reizi nedēļā, lai apdarītu, kas darāms, pat savā tagadējā stāvoklī, kad viņa pamazām zaudē redzi un uztveres asumu. Mana māte, gulēdama uz nāves gultas, lūdza, lai apprecos jauns un ar gaišādainu sievieti, lai mums būtu trīs bērni, starp kuriem būtu meitenīte, kas nestu viņas vārdu, kas kādreiz bija arī viņas ņnātes un vecāsmātes vārds. Es mēģināju viņas lūgumu ievērot, taču mana izpratne par jaunību bija tik elastīga, ka nekad nešķita par vēlu. Līdz pat kādai karstai pēcpusdienai, kad es, sajaucis durvis mājā, kas piederēja Palomāriem de Kastro Pradomārā, pārsteidzu Šimenu Ortisu, jaunāko no viņu meitām, kailu snaužam diendusu blakus guļamistabā. Viņa atdusējās, uzgriezusi durvīm muguru, taču, man ienākot, pagrieza galvu un uzmeta man skatienu pār plecu tik žigli, ka nepaguvu paglābties. Vai, piedod, es izmocīju, sirdij dauzoties kaut kur rīkles galā. Uzrunātā pasmaidīja un pagriezās pret mani ar jaunas gazeles grāciju, parādīdama visu ķermeni. Visa istaba šķita viņas intimitātes piesātināta. Pilnīgi kaila viņa tomēr nebija, jo, gluži kā Manē Olimpijai, viņai aiz auss bija aizsprausts indīgs zieds oranžām ziedlapām, uz labās rokas locītavas bija zelta aproce, bet ap kaklu — sīku pērļu vijums. Man nekad nebija ne sapņos rādījies, ka jebkad man atvēlētajā dzīves laikā varētu ieraudzīt ko vēl satraucošāku, un šodien varu apzvērēt, ka tas bija tiesa.

Es ar blīkšķi aizcirtu durvis, kaunēdamies par savu neveiklību un apņēmies redzēto aizmirst. Bet Šimena Ortisa man to neļāva. Viņa caur kopīgām draudzenēm sūtīja man vēstulītes, provokatīvas zīmītes, brutālus draudus, līdz visbeidzot izplatīja baumas, ka esam viens otrā iemīlējušies kā bez prāta, kaut nebijām pārmijuši ne vārda. Bija neiespējami pretoties. Viņai bija meža kaķes acis, ķermenis, kas ietērpts pavedināja tāpat kā kails, un krāšņi, mirdzoši zeltaini mati, kas smaržoja pēc sievietes tā, ka lika man aiz dusmām raudāt spilvenā. Es zināju, ka šīs jūtas nekad nepāraugs mīlestībā, taču sātaniskā iekāres vara, kuras pavadā viņa mani turēja, bija tik svilinoša, ka es mēģināju rast mierinājumu ar ikvienu zaļacainu palaistuvi, kas patrāpījās ceļā. Man tā arī neizdevās apdzēst uguni, ko iesvēla atmiņas par viņu Pradomāras gultā, un tā nu es noliku ieročus pie viņas kājām ar oficiāla bildinājuma izteikšanu, gredzenu apmaiņu un plašu kāzu izziņošanu vēl pirms Vasarsvētkiem.

Ķīniešu kvartālā šī ziņa radīja vēl lielāku sensāciju nekā sabiedrības salonos. Sākumā to uzņēma ar zobošanos, taču tad tas pārvērtās šo mācīto sieviešu, kas laulībā redzēja drīzāk apsmieklu nekā svētumu, kvēlās dusmās. Mana saderināšanās izpildīja it visus kristīgās morāles priekšrakstus ar Amazones orhidejām un nokarenām papardēm rotātā terasē manas līgavas mājās. Es ierados pulksten septiņos vakarā, tērpies viscaur baltā linā un dāvanā nesdams rokām darinātas krelles vai šveiciešu šokolādi, un mēs pa pusei paslepu valodā, pa pusei nopietni, runājāmies līdz pulksten desmitiem, tantes Argēnidas pieskatīti, kas spēja iesnausties vienā acumirklī, gluži kā jaunu meiteņu pavadones tālaika romānos.

Jo vairāk mēs iepazinām viens otru, jo negausīgāka kļuva Šimena, viņa, jūnija speltei pieņemoties spēkā, atlaida arvien vaļīgāk savus ņieburus un apakšsvārkus, un bija viegli iztēloties, par kādu postošu spēku šī sieviete pārvērstos pakrēslā. Pēc diviem saderināto kārtā pavadītiem mēnešiem mums vairs nebija atlicis par ko runāt, un viņa, to skaļi pat neizteikdama, aizsāka tēmu par bērniem, tamborēdama sīciņus bērnu zābaciņus no rupjas dzijas. Es, allaž tīkamais līgavainis, iemācījos tamborēt kopā ar saderināto, un tā pagāja veltās stundas, kas bija atlikušas līdz kāzām, man tamborējot zilus zābaciņus puisīšiem, un viņai meistarojot rozīgos meitenītēm, tad jau redzēs, kuram būs taisnība, līdz kamēr zābaciņu bija gana vairāk nekā pussimtam jaundzimušo. Pirms vēl pulkstenis bija sitis desmit, es sēdos zirgu pajūgā un devos uz Ķīniešu kvartālu, lai svētā mierā pavadītu nakti.

Vētrainās ardievas no vecpuiša dzīves, ar kādām mani apveltīja Ķīniešu kvartālā, bija pilnīgi pretējas drūmajiem saietiem Sabiedrības salonā. Tas bija kontrasts, kas man lika apjaust, kura no abām pasaulēm patiesībā ir manējā, un es cerēju, ka tādas ir abas, tikai katra savā laikā, jo, lai kurā es atrastos, vienmēr redzēju otai attālināmies ar grūtajām nopūtām, kādas izdveš kuģi, kas šķiras jūrā. Deja pirmskāzu vakarā El Poder de Dios iekļāva beigu ceremoniju, kas varēja ienākt prātā tikai galīsiešu priesterim un kas balstījās uz vispārēju bakhanāliju, kur it visas sieviešu kārtas apkalpotājas saģērba vienos plīvuros un apelsīnkoku ziedos, lai tās visas varētu ar mani apprecēties vispārējā zvērestā. Tā bija lielas zaimošanas nakts, kurā divdesmit divas sievietes man solīja mīlestību un paklausību, kamēr es tām apsolīju uzticību un atbalstu, līdz nāve mūs šķirs.

Es nespēju iemigt kaut kā nenovēršama priekšnojautā. Jau kopš ausmas es iesāku skaitīt stundu ritumu katedrāles pulkstenī līdz pat drausmajiem septiņiem sitieniem, kad man vajadzēja būt baznīcā. Tālrunis sāka zvanīt pulksten astoņos; zvans bija garš, neatlaidīgs un neparedzams, tas atkārtojās vairāk nekā stundu. Es ne tikai neatbildēju: es pat neelpoju. īsi pirms pulksten desmitiem klaudzināja pie durvīm, vispirms bungoja ar dūrēm, tad kliedza balsīs, ko pazinu un ienīdu. Es baidījos, ka durvis negadījuma dēļ varētu izgāzt, taču ap vienpadsmitiem māja palika tai elektrizētajā klusumā, kāds seko lielām katastrofām. Tad es raudāju savas līgavas un sevis dēļ un lūdzos no visas sirds, kaut nekad vairs savā dzīvē viņu nesatiktu. Kāds svētais mani sadzirdēja pa pusei, jo Šimena Ortisa pameta valsti tai pašā naktī un neatgriezās ātrāk kā pēc divdesmit gadiem, jau veiksmīgi precējusies un ar septiņiem bērniem, kas būtu varējuši būt manējie.

Pēc šā publiskā skandāla man nevedās viegli noturēt savu darbavietu un iksvētdienas sleju El Diario de La Paz. Tomēr ne jau tāpēc manu garadarbu pārvietoja uz vienpadsmito lappusi, bet gan laika straujā rituma dēļ, ko nesa XX gadsimts. Progress pārvērtās par pilsētas leģendu. Viss mainījās; spārnos pacēlās lidmašīnas, un uzņēmējs izvilka vēstuļu paku no Junker un izgudroja gaisa pastu.

Vienīgais, kas palika, kāds bijis, bija manas slejas avīzē. Jaunās paaudzes vērsās pret tām, gluži kā uzbrūkot kādai mūmijai no pagātnes, kas būtu jāiznīdē, bet es vienalga saglabāju to pašu intonāciju, nepakļaudamies pārmaiņu vējiem. Es biju kurls un akls pret visu. Man bija apritējuši četrdesmit gadi, taču jaunie redaktori manu rakstīto sauca par Mudarras Bastarda Sleju. Tābrīža galvenais redaktors izsauca mani uz savu kabinetu, lai prasītu man pieskaņoties jaunajām strāvām. Pavisam nopietni, itin kā tikai nupat būtu to atklājis, viņš man sacīja: pasaule virzās uz priekšu. Jā, es piekritu, virzās jau nu gan, taču riņķodama ap sauli. Tā nu viņš paturēja manu svētdienas sleju, jo nevarēja atrast citu kablogrammu redaktoru. Šodien es zinu, ka man bija taisnība, un zinu arī, kāpēc. Manas paaudzes pusaudži dzīves alkās miesā un dvēselē piemirsa par nākotnes cerībām, līdz kamēr realitāte viņiem neparādīja, ka nākotne nav tāda, kādu tie izsapņojuši, un tad viņi atklāja nostalģiju. Manas svētdienu slejas dzīvoja gluži kā arheoloģiska relikvija starp pagātnes drupām, un viņi ievēroja, ka tās domātas ne tikai vecajiem, bet arī jaunajiem, kas nebaidītos novecot. Tā nu sleja atgriezās pie ievadrakstiem, un īpašos gadījumos to nodrukāja pat pirmajā lapā.

Ja man kādreiz jautā, es allaž atbildu patiesību: maukas man neatstāja laiku būt precētam. Tomēr jāatzīst, ka šis izskaidrojums man nebija iešāvies prātā līdz pat manai deviņdesmitajai dzimšanas dienai, kad izgāju no Rosās Kabarkasas nama, apņēmies vairs nekad neizaicināt likteni. Es jutos kā gluži cits cilvēks. Mani saērcināja slaistīgais pūlis, ko redzēju balstāmies gar parku ieskaujošajām metāla sētām. Es ieraudzīju Damianu mazgājam grīdas, nometušos uz visām četrām dzīvojamajā istabā, un viņas cisku tvirtums vēl šajā vecumā manī atmodināja pagājušu laiku trīsas. Viņa laikam to sajuta, jo piesedzās ar svārkiem. Nespēju pretoties kārdinājumam viņai pavaicāt: sakiet man vienu, Damiana — ko jūs atceraties? Es nekādās atmiņās negremdējos, viņa atteica, taču jūsu jautājums man to atgādina. Es sajutu krūtīm uzgulstam smagumu. Es nekad neesmu bijis iemīlējies, sacīju. Viņa nevilcinādamās atbildēja: es gan. Un, nepārtraukdama darbu, nobeidza: es jūsu dēļ raudāju divdesmit divus gadus. Mana sirds salēcās. Meklēdams cienīgu izeju no situācijas, es teicu: mēs būtu bijuši labi partneri. Nav labi, ka man to sakāt tagad, atbildēja uzrunātā, jo nu man tas nekalpo vairs pat kā mierinājums. Iedama prom, viņa man visikdienišķākajā balsī sacīja: jūs man neticēsiet, taču es joprojām esmu jaunava, paldies Dievam.

Mazliet vēlāk atklāju, ka viņa visu māju bija izrotājusi ar vāzēs sakārtotām sārtām rozēm un man uz spilvena atstājusi zīmīti: Vēlu jums sasniegt simt gadus. Ar šo nelāgo sajūtu es apsēdos, lai turpinātu sleju, ko iepriekšējā dienā biju pametis nepabeigtu. Es to pabeidzu vienā elpas vilcienā, mazāk nekā divās stundās, un biju spiests, kā izteicies meksikāņu dzejnieks, "apgriezt gulbim kaklu", lai rakstītu no sirds, taču tā, lai neviens nenojaustu manas asaras. Novēloti atnākušā iedvesmā nolēmu sleju pabeigt ar vārdiem, ka šis ir noslēgums garai un cienīgai dzīvei bez nelāgā priekšnoteikuma nomirt.

Mans mērķis bija uzrakstīto atstāt redakcijā pie durvju sarga un doties prom. Bet nekas nesanāca. Viss personāls pilnā sastāvā gaidīja, lai nosvinētu manu dzimšanas dienu. Redakcijas ēku šobrīd remontēja, un visās malās mētājās sastatnes un būvgruži, taču darbi uz laiku bija pārtraukti par godu svinībām. Uz kāda galdnieka darbagalda bija salikti dzērieni tostu uzsaukšanai un krāšņos papīros

ietītas dzimšanas dienas dāvanas. Kameras zibšņu apdullināts, es biju ikvienā fotogrāfijā, ko uzņēma piemiņai.

Es priecājos, redzēdams, ka atnākuši arī radio un citu pilsētas laikrakstu žurnālisti: La Prensa, konservatīvās rīta ziņas, El Heraldo, liberālās rīta ziņas, un El Nacional, vakara skandālu lapa, kas allaž mēģināja spriedzi valsts kārtībā izlīdzināt ar sērijveida mīlasstāstiem. Nebija nekas dīvains redzēt viņus visus kopā, jo pilsētas garā bija allaž uzskatīt par labo toni draudzības uzturēšanu ierindnieku starpā, kamēr virsnieki izcīnīja izdevniecību karus.

Tāpat bija ieradies, sev neraksturīgā laikā, oficiālais cenzors, dons Heronīms Ortega, kuru mēs bijām iedēvējuši par Škebīgo Devītās Stundās Vīru, jo tieši šai vakara stundā viņš allaž precīzi ieradās ar savu asinssarkano konservatīva despota zīmuli. To viņš neizlaida no rokām, līdz nebija pārliecinājies, ka nākamās dienas izlaidumā nav palicis nesodīts neviens burts. Viņš izjuta pret mani personisku nepatiku manu gramatika manieru dēļ vai ari varbūt tāpēc, ka mēdzu lietot itāliešu valodas vārdus, tos neatzīmējot ne ar pēdiņām, ne kursīvu, kad man tie šķita esam izteiksmīgāki par atbilstīgo vārdu spāņu valodā, kam vajadzētu būt gluži likumīgi šādu Siāmas dvīņiem līdzīgu valodu starpā. Pēc četriem gadiem, kad bijām viņu pacietuši, mēs visbeidzot samierinājāmies ar viņu tāpat, kā samierinās ar paša sirdsapziņas pārmetumiem.

Sekretāres ienesa salonā pudiņu ar tajā saspraustām deviņdesmit svecītēm, kas man pirmo reizi norādīja uz manu gadu skaitu. Kad visi dziedāja laimes vēlējumus, man bija jārij asaras, un piepeši bez jebkāda iemesla es atcerējos meitēnu. Tas nebija pēkšņs naida uzplūds, bet gan novēlota līdzjūtība pret radību, kuru nebiju gaidījis atkal parādāmies manā atmiņā. Kad tēls bija izzudis, man rokā parādījās nazis, lai es pašrocīgi sagrieztu cienastu. Bailēs no zobgalībām neviens neriskēja noturēt improvizētu runu. Es būtu drīzāk gatavs mirt nekā uz tādu atbildēt. Lai noslēgtu svētkus, galvenais redaktors, kurš man nekad nav tā īsti paticis, mūs atgrieza pie skarbās realitātes. Un tagad, izcilais deviņdesmitgadniek, viņš iesāka: kur ir jūsu sleja?

Patiesība bija tāda, ka prasītā man jau visu pēcpusdienu svila kabatā kā kvēlojoša ogle, taču emocijas bija mani tā pārņēmušas savā varā, ka nespēju saņemt dūšu, lai sabojātu svētkus ar savu atlūgumu. Tā nu es sacīju: šoreiz tādas nav. Galvenais redaktors jutās šāda iztrūkuma aizkaitināts, jo tāds bija neiedomājams kopš iepriekšējā gadsimta. Saprotiet jel šo vienu reizi, es viņam sacīju, man bija tik grūta nakts, ka pamodos, neko nesaprazdams. Nu tad par to arī vajadzēja rakstīt, viņš atteica atbilstīgi savai sausajai humora izjūtai. Lasītājiem patiktu uzzināt no pirmavota, kāda tad īsti ir dzīve deviņdesmit gadu vecumā. Iejaucās viena no sekretārēm. Varbūt tur slēpjas kāds delikāts noslēpums, viņa teica, uzlūkodama mani ar nerātnu skatienu: vai ne? Man sejā iesitās karstums. Nolādēts, es nodomāju, cik gan nodevīga ir sarkšana. Otra sekretāre, acīm spulgojot, pastiepa pirkstu. Cik brīnišķīgi! Jūs joprojām saglabājat tvīkuma eleganci. Skuķes nekaunība lika man piesarkt vel tumšāk. Tā laikam būs bijusi satriecoša nakts, turpināja pirmā sekretāre: kā es jūs apskaužu! Un viņa mani nobučoja, uz sejas atstādama lūpukrāsas nospiedumu. Fotogrāfi nepazina žēlastību. Apmulsis es atdevu sleju galvenajam redaktoram, sakot, ka iepriekšteiktais bija pa jokam, te būs, un tad es nozudu, apmulsināts no pēdējās aplausu vētras, lai nebūtu klāt, kad visi atklās, ka tas ir mans atlūgums pēc galeru verga darba pusgadsimta garumā.

Vēl vakarā, kad mājās izsaiņoju dāvanas, es jutos nobažījies. Linotipisti bija sajaukuši rēķinus, man uzdāvinot gluži tādu pašu elektrisku kafijas vārāmo, kādi trīs man jau bija mājās no iepriekšējām dzimšanas dienām. Tipogrāfi man bija iedāvinājuši pilnvaru izņemt angoras kaķi pašvaldības dzīvnieku patversmē. Vadība mani aplaimoja ar simbolisku naudas summu. Sekretāres man uzdāvināja trīs pārus ar lūpu nospiedumiem apdrukātu zīda apakšbikšu, kam pievienoja kartīti, kur piedāvājās tās novilkt. Man iešāvās prātā, ka viena no vecuma apburošākajām īpašībām ir tāda, ka gados jaunas draudzenes atļaujas vaļības, domādamas, ka mums beidzies derīguma termiņš.

Es tā arī nekad neuzzināju, kas man iedāvināja Šopēna divdesmit četras prelūdijas Stefana Aškenazi izpildījumā. Lielākā daļa redaktoru mani apveltīja ar populārākajām grāmatām. Vēl nebiju beidzis izsaiņot dāvanas, kad pa tālruni piezvanīja Rosa Kabarkasa, uzdodama jautājumu, ko nevēlējos dzirdēt: kas tev lēcās ar skuķēnu? Nekas, es pat nepadomājis attraucu. Tev šķiet, ka tas ir nekas, ja tu viņu pat nepamodināji? — Rosa Kabarkasa jautāja. Sieviete vīrietim nekad nepiedod, ja tas nonicina viņas debiju. Es strīdējos pretī, ka meitēns nevarēja būt tik pārguris no pogu šūšanas vien, un varbūt viņa tikai izlikās iemigusi bailēs no briesmīgā brīža. Vienīgā nelaime, sacīja Rosa, ir tāda, ka skuķis tiešām tic — tu vairs nekam nederi, un man nepatiktu, ja viņa to palaistu uz visām debespusēm.

Es neļāvu zvanītājai izbaudīt teiktā radīto pārsteiguma efektu. Pat ja tā būtu, es atcirtu, viņa ir tik nožēlojamā stāvoklī, ka nekam neder ne guļoša, ne nomodā: viņai ir slimnīcas gultas cienīga miesa. Rosa Kabarkasa pieklusināja balsi: pie vainas bija steiga, kādā darījums tika noslēgts, bet tas vēl ir glābjams, pats redzēsi. Viņa nosolījās iztincināt meiteni, izdabūt no tās atzīšanos un, ja vajadzēs, likt atdot naudu, ko tu par to teiksi? Atstāj visu, kā ir, es atbildēju, nekas nenotika, toties tas kalpoja man par pierādījumu, ka vairs nederu trakulīgai naktsdzīvei. Šajā ziņā skuķēnam ir taisnība: es vairs nekam nederu. Es pakāru klausuli, juzdamies tādas brīvības sajūtas piepildīts, kādu nebiju piedzīvojis vēl nekad, uii beidzot atbrīvojies no verdzības, kas mani bija lurējuši važās kopš trīspadsmit gadu vecuma.

Pulksten septiņos vakarā es biju goda viesis liellas Artes zālē, kur norisinājās Žaka Tibalta un Alfrēda Korto koncerts, kur noklausījos brīnišķīgu Cēzara Franka sonātes vijolei un klavierēm atskaņojumu, un pārtraukumā es izdzirdu neticamas ovācijas. Maestro Pedro Biava, mūsu dižais mūziķis, mani gandrīz vilkšus aizvilka uz ģērbtuvēm, lai iepazīstinātu ar solistiem. Es tā apstulbu, ka apsveicu viņus ar Šūmaņa sonāti, kuru tie nemaz nebija spēlējuši, un kāds mani publiski nepieklājīgā kārtā izlaboja. Iespaids, ka biju gabalus sajaucis aiz tīras nezināšanas, iesakņojās vietējā muzikālajā sabiedrībā, un to vēl pastiprināja juceklīgais izskaidrojums, ar kuru nākamajā svētdienā mēģināju kaut ko labot savā koncerta apskatā.

Pirmo reizi sava garā mūža laikā jutos spējīgs kādu nogalināt. Es atgriezos mājās, tā mazā velniņa nomocīts, kas mums čukst ausīs iznīcinošas atbildes, kuras neiešāvās prātā īstajā brīdī, un ne mūzika, ne lasīšana nespēja mīkstināt manas dusmas. Par laimi, no neprāta aptumsuma mani izrāva Rosa Kabarkasa, kas iekliedza klausulē: esmu tik laimīga, izlasot avīzi, jo man šķita, ka tev paliek nevis deviņdesmit, bet visi simts. Es aizkaitināts atcirtu: vai es tev šķitu tik sagrabējis? Gluži pretēji, viņa atteica, mani tieši pārsteidza, cik labi tu izskaties. Cik labi, ka tu neesi no tiem vecajiem neķītreļiem, kas uzdod lielāku vecumu, lai visi domātu, ka šie ir labi saglabājušies. Un tad runātāja bez kādas pārejas mainīja tematu: man ir dzimšanas dienas dāvana tev. Tas mani no tiesas pārsteidza: kas tad? Skuķis, viņa atteica.

Es nedomāju ne mirkli. Paldies, es sacīju, taču izlieto vairs nesasmelsi. Rosa turpināja, pat īsti neieklausīdamās: es viņu nosūtīšu uz tavu māju ietītu kreppapīrā un iesvaidītu ar sandalkoku ūdens peldē, viss gluži bez maksas. Es paliku nelokāms, un priekanama saimniece lika lietā dzelžainu argumentu, kas izklausījās patiess. Viņa apgalvoja, ka tai piektdienā meitēns esot bijis tik sliktā stāvoklī, jo piešuvis divsimt pogas ar adatu un uzpirksteni. Un ir tiesa, ka meitene baidās no asiņainas vardarbības, taču nu jau ir instruēta par ziedošanos. Ka tai kopīgajā naktī ar mani viņa esot piecēlusies, lai aizietu uz tualeti, ka es biju tik cieši iemidzis un meitenei bijis žēl mani modināt, bet no rīta, kad viņa pamodās atkal, es jau biju aizgājis. Es sašutu, dzirdēdams šķietami bezjēdzīgus melus. Labi, Rosa Kabarkasa turpināja, ja nu arī tā būtu, skuķēns tiešām nožēlo. Gribi, lai iedodu viņai numuru? Nē, Dieva dēļ, es atkratījos.

Kad biju iesācis rakstīt, piezvanīja sekretāre no laikraksta. Nododamā ziņa bija, ka direktors vēloties mani redzēt nākamajā dienā pulksten vienpadsmilos no rīta. Es ierados punktuāli. Būvdarbu dārdoņa dunēja gluži neizturama, gaiss no āmuru belzieniem šķita retināts, to pildīja cementa putekļi un piķa tvaiks, taču redakcija bija pieradusi domāt ikdienas haosā. Direktora kabinets, gluži pretēji, bija sastindzis klusumā un atradās kādā ideālā valstī, kas nebija mūsējā.

Marks Tūlijs Trešais, vienmēr pusaudziskām manierēm, man ienākot, piecēlās un, pat nepārtraucis runāt pa tālruni, pastiepa roku pār rakstāmgaldu, un norādīja man, lai apsēžos. Man jau sāka šķist, ka līnijas otrā galā neviena nav un ka direktors tikai spēlē šo farsu, lai radītu uz mani iespaidu, taču drīz vien sapratu, ka viņš sarunājas ar gubernatoru un ka tas ir tik tiešām smags dialogs starp abpusējiem ienaidniekiem. Turklāt man šķita, ka runātājam sagādā lielu piepūli manā priekšā izlikties enerģiskam, kaut arī tai pašā laikā viņš palika kājās, sarunādamies ar ierēdni.

Direktorā varēja manīt ārišķības netikumu. Viņam bija nupat palikuši divdesmit deviņi gadi, viņš zināja četras valodas un bija trīs starptautisku maģistra grādu īpašnieks, atšķirībā no pirmā mūža prezidenta, sava tēvatēva, kas kļuva par empīrisku žurnālistu pēc tam, kad bija kļuvis bagāts kā balto verdzeņu tirgonis. Vīrietim bija nevērīgi labas manieres, viņš šķita izskatīgs un mierīgs, un vienīgais, kas apdraudēja viņa izcilību, bija nedabiska nots viņa balsī. Viņam mugurā bija sportiska žakete ar svaigu orhideju pie atloka, un ikviens apģērba gabals uz šamā izskatījās, itin kā viņš tajā jau būtu piedzimis, taču it nekas viņā nebija domāts ielas klimatam, tikai paša kabineta mūžīgajam pavasarim. Es, kas biju gandrīz divas stundas pavadījis ģērbdamies, sajutu nabadzības negodu, kas tikai iesvēla manas dusmas vēl gaišākās liesmās.

Lai nu kā, kronis visam bija lielā fotogrāfija ar personālu, kas karājās pie sienas, attēls, kas bija uzņemts laikraksta 25 gadu jubilejā, — tur ar sarkaniem krustiņiem virs galvas tika atzīmēti tie, kas jau bija nomiruši. Es biju trešais no labās puses, ar salmenīcu galvā, prāvā mezglā sasietu kravati, pērli kaklasaites adatas galviņā, pirmajām atvaļināta pulkveža ūsām, kādas man bija līdz četrdesmit gadu vecumam, un tālredzīga seminārista brillēm metāla rāmjos, kas pēc pusgadsimta man vairs nebija vajadzīgas. Šo foto jau daudzu gadu garumā biju redzējis karājamies dažādos kabinetos, taču tikai tagad man atausa tā vēstījums: no četrdesmit astoņiem sākotnējiem darbiniekiem bijām dzīvi tikai četri, pie kam jaunākais no mums izcieta divdesmit gadu cietumsodu par vairākkārtēju slepkavību.

Direktors pabeidza sarunu, pieķēra mani aplūkojam fotogrāfiju un pasmaidija. Tos krustiņus neievilku es, viņš sacīja. Man tie šķiet ļoti bezgaumīgi. Tad viņš apsēdās pie rakstāmgalda un mainīja toni: atļaujiet jums teikt, ka esat visneparedzamākais vīrs, kādu man jebkad gadījies pazīt. Un, nomanījis manu pārsteigumu, runātājs aizsteidzās priekšā manai atbildei: to es saku jūsu atlūguma dēļ. Es knapi paguvu iejaukties: tā ir vesela dzīve. Mans sarunu biedrs attrauca, ka tieši tāpēc tas nav pienācīgs risinājums. Sleja viņam likās apburoša, un viss, ko rakstīju par vecumu — labākais, ko viņam jebkad iznācis lasīt, un nebija nekādas jēgas to pabeigt ar lēmumu, kas drīzāk līdzinās publiskai pašnāvībai. Par laimi, viņš turpināja, redaktoru lappuse jau bija salikta iespiešanai, kad to izlasīja Šķebīgais Devītās Stundas Vīrs, kurš nosprieda, ka sleja nav pieņemama. Nevienam padoma neprasījis, viņš ar savu Torkvemadas zīmuli to izsvītroja no sākuma līdz beigām. Kad šorīt to uzzināju, liku nosūtīt valdībai protesta vēstuli. Tāds bija mans pienākums, taču, starp mums runājot, esmu ļoti pateicīgs par cenzora patvaļīgo rīcību, jo negrasījos akceptēt slejas nobeigumu. Es jums lūdzu no visas sirds, viņš runāja. Nepametiet kuģi pašā jūras vidū. Un tad viņš plašā žestā nobeidza: mums joprojām ir daudz kas runājams par mūziku.

Redzēju, ka runātājs ir ļoti apņēmīgs, tāpēc neuzdrošinājos padziļināt mūsu nesaskaņas ar strīdēšanos pretī. Patiesībā problēma bija tāda, ka tai brīdī arī es pats nevarēju atrast pienācīgu iemeslu pamest parasto darbu, un doma par to, ka jāpiekrīt atkal, tikai lai iegūtu laiku, mani šausmināja. Man bija jāsavaldās, lai viņš nepamanītu kaunpilnās jūtas, kas lika asarām sariesties man acīs. Un atkal, kā jau allaž, mēs bijām tieši tai pašā vietā, kur atradāmies jau tik daudzus gadus.

Nākamajā nedēļā, kritis par upuri sajūtai, kas bija drīzāk apmulsums nekā prieks, es iegriezos dzīvnieku patversmē, lai paņemtu kaķi, ko man bija uzdāvinājuši iespiedēji. Man ar dzīvniekiem nav diez ko labas attiecības, gluži tāpat kā ar bērniem, pirms vēl tie ir gana lieli, lai sāktu runāt. Man šķiet, ka to dvēsele ir mēma. Es šīs radības neienīstu, taču nespēju paciest, jo nekad tā lāgā neesmu apguvis māku ar tām apieties. Man šķiet pretdabiski, ka vīrietis labāk saprotas ar savu suni, nevis sievu, ka dzīvnieku iemāca ēst un izkārnīties noteiktās stundās, atbildēt uz jautājumiem un dalīties skumjās. Bet nepaņemt tipogrāfu dāvāto kaķi būtu apvainojums. Piedevām tas bija skaists angorietis ar viegli rožainu, mirdzoši biezu kažoku un spožām acīm, kura ņaudieni šķitās gandrīz kā vārdi. Kaķi man izsniedza, ieliktu klūgu grozā kopā ar izcelsmes sertifikātu un lietošanas pamācību, gluži kā saliekamajiem divriteņiem.

Pirms ieiešanas Sannikolasa parkā gājējus pārbaudīja militāra patruļa. Nekad nebiju redzējis ko līdzīgu un nebiju spējis arī iedomāties neko nomācošāku, kas kalpo kā pazīme manam vecumam. Patruļa sastāvēja no četriem vīriem, ko komandēja gandrīz vēl pusaudzis virsnieks. Ierindnieki bija no kalnu tukšājiem, viņi bija skarbi un klusi un oda pēc staļļa. Virsnieks, tik sārtiem vaigiem gluži kā Andu kalniešiem pludmalē, viņus visus pieskatīja. Pēc manu personas dokumentu un žurnālista apliecības pārbaudes man pajautāja, kas atrodas grozā. Kaķis, es sacīju. Virsnieks gribēja to redzēt. Es atvēru grozu ļoti piesardzīgi, bīdamies, ka dzīvnieks varētu izsprukt, taču viens no zaldātiem gribēja pārbaudīt, vai apakšā nav vēl kaut kā, un kaķis viņam iecirta rokā. Iejaucās virsnieks. Tas ir brīnišķīgs angorietis, viņš teica. Kaut ko murminādams, viņš apglāstīja dzīvnieku, un tas viņam neuzbruka, taču arī nepievērsa uzmanību. Cik tad tam gadu? virsnieks apvaicājās. Nezinu, es atbildēju, man tikai nupat to uzdāvināja. Es to jautāju, jo var redzēt — kaķis ir ļoti vecs, varbūt savi desmit gadi. Es gribēju noprasīt, kā viņš to zina un vēl daudz ko citu, taču, par spīti vīrieša labajām manierēm un izpušķotajai runai, man nebija drosmes ar viņu runāt. Šķiet, tas ir pamests kaķis, kam daudz gadījies pārdzīvot, viņš sacīja. Paraugieties vien uz šo kustoni, nemēģiniet viņu pieradināt pie sevis, pierodiet pie viņa pats, kamēr iegūsiet tā uzticību. Aizvēris groza vāku, virsnieks pavaicāja: kur jūs strādājat? Esmu žurnālists. Cik ilgi jau? Kādu gadsimtu, es attraucu. Nemaz nešaubos, atsmēja viņš. Pastiepis man plaukstu, lai atsveicinātos, viņš atvadījās ar frāzi, kas tiklab varēja būt novēlējums, kā drauds:

Saudzējiet sevi, kā pienākas.

Dienvidū es atvienoju tālruni, lai patvertos mūzikā ar izmeklētu programmu: Vāgnera rapsodiju klarnetei un orķestrim, Debisī rapsodiju saksofonam un Bruknera stīgu kvintetu, kas ir kā Ēdenes dārzs viņa darbu kataklizmā. Un drīz vien es attapos sēžam kabineta puskrēslā. Zem galda es sajutu sakustamies kaut ko, kas nešķita esam dzīva būtne, bet gan pārdabiska klātesamība, kas pieskārās manai kājai tā, ka es iekliegdamies salecos. Tas bija kaķis ar skaisto, pūkaino asti, noslēpumaino lēnumu un mītisko izcelsmi, un es nespēju izvairīties no šermuļiem, kas man pārskrēja pār kauliem no sajūtas, ka atrodos viens mājās kopā ar dzīvu radību, kas nav cilvēciska būtne.

Kad katedrāles zvani iezvanīja septīto vakara stundu, rožainajās debesīs mirdzēja vientuļa, dzidra zvaigzne, kāds kuģis izdvesa neremdināmu skumju pārņemtu atvadu kliedzienu un es rīklē sajutu visu mīlasstāstu, kas varēja būt, bet nenotika, Gordija mezglu. Es vairs nespēju izturēt. Ar drebošu sirdi pacēlu klausuli, lēnā apņēmībā, lai neko nesajauktu, nospiedu četrus taustiņus un pēc trešā signāla izdzirdu pazīstamo balsi. Nu ko, dārgā, es ar atvieglojuma nopūtu sacīju Rosai: atvaino manu šārīta izvirdumu. Viņa rāmi attrauca: nesatraucies, es tavu zvanu jau gaidīju. Es brīdināju: vēlos, lai meitēns mani gaida, kādu Dievs to radījis, un bez kādiem smiņķiem uz sejas. Rosa iesmējās savus dobjos smieklus. Kā teiksi, viņa piekrita, taču tā tu zaudē baudu izģērbt viņu pamazām, kā tas vecajiem patīk, nav ne jausmas, kāpēc. Es gan zinu, sacīju: jo viņi ik brīdi noveco. Saimniece uzskatīja, ka viss nokārtots.

Labi, viņa teica, tātad šonakt tieši pulksten desmitos, dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta.

3

Kāds gan varētu būt viņas vārds? Saimniece man nebija to pateikusi. Par viņu runājot, tā allaž teica tikai: meitēns. Un es biju to pārvērtis par iesauku, gluži kā sapņu meitene vai mazā karavela. Turklāt Rosa Kabarkasa savām darbiniecēm deva citu vārdu katram klientam. Man šķita izklaidējoši minēt vārdus pēc sejām, un jau no paša sākuma biju drošs, ka meitēnam tas ir garš — kā Filomēna, Saturnlna vai Nikolāsa. Par to es domāju, kad viņa pagriezās ar muguru pret mani, un man šķita, ka zem sevis viņa atstāj tumšu asins lāmu sava ķermeņa formā. Es uz mirkli pārbijos, taču tad sapratu, ka tas ir sviedru mikluma plankums uz palaga.

Rosa Kabarkasa mani brīdināja apieties ar meitēnu uzmanīgi, jo vēl joprojām nebija pārgājis pirmās reizes izbīlis. Pat vēl vairāk: man šķiet, ka rituāla nopietnība bailes tikai padziļināja un tāpēc bija vajadzējis palielināt baldriāna devu, jo tagad meitene dusēja tik mierīgi, ka būtu žēl viņu modināt bez šūpļa dziesmas. Tā nu es sāku susināt viņas muguru ar dvieli, vienlaikus klusi dungodams dziesmu par Delgadīnu, karaļa jaunāko meitu, tēva mīluli. Kamēr es viņu slaucīju, meitene pagrieza sviedru klātās ķermeņa daļas pret mani dziesmas ritmā: Delgadlna, Delgadīna, tu būsi mana mīļotā. Tā bija nebeidzama bauda, jo viens viņas sāns nosvīda, kamēr es slaucīju otru, lai dziesma nekad nebeigtos. Celies, Delgadīna, uzvelc savus zīda svārkus, es dziedāju viņai ausī. Beigās, kad karaļa kalpotāji atrada princesi tās gultā mirušu no slāpēm, man šķita, ka mans meitēns grasās mosties, izdzirdis vārdu. Tā ka tā bija viņa: Delgadīna.

Es atgriezos gultā, tērpies savās ar lūpu nospiedumiem apdrukātajās apakšbiksēs un atgūlos viņai blakus. Līdz pieciem es gulēju, viņas rāmās elpas ieaijāts. Tad es steidzīgi, pat nenomazgājies, apģērbos un tikai tad pamanīju teikumu, kas ar lūpu zīmuli bija uzrakstīts uz spoguļa virs vannasistabas spoguļa: Tīģeris neēd tālu no migas. Es zinu, ka iepriekšējā vakarā uzraksta tur nebija un ka neviens nevarēja ienākt istabā, tādējādi es rakstīto uztvēru kā paša nelabā velti. Atverot durvis, mani apdullināja pērkona grāviens, un telpa piepildījās ar brīdinošu miklas augsnes smaržu. Man nebija laika paglābties. Pirms biju atradis taksometru, sākās spēcīga lietusgāze, no tām, kas starp maiju un oktobri izjauc kārtību visā pilsētā, jo svelmaino smilšu klātās ielas, kas sliecas lejup uz upi, pārvēršas par straumēm, kas iznīcina visu savā ceļā. Tā savādā septembra ūdeņi, kas nāca pēc trim mēnešiem sausuma, varēja nest tiklab svētību, kā iznīcību.

Jau no brīža, kad atvēru mājas durvis, man bija gluži fiziska sajūta, ka neesmu viens. Vēl paguvu samanīt kaķi, kad tas nolēca no dīvāna un izšāvās ārā uz balkona. Dzīvnieka ēdamtraukā vēl krājās paliekas no manis izsniegtās maltītes. Urīna un siltu mēslu izgarojumu piesātinātais gaiss bija iesūcies it visur. Es biju nodevies kaķa studēšanai gluži tāpat, kā savulaik studēju latīņu valodu. Pamācībā bija teikts, ka zemē kaķi izrok bedrītes, lai apslēptu savus izkārnījumus, un ka mājās bez pagalma, kā šajā, tie izkašātu puķupodus vai atrastu kādu citu piemērotu slēptuvi. Tāpēc visadekvātākā rīcība bija jau no pirmās dienas sagatavot ar smiltīm piepildītu kasti, lai kaķi pieradinātu, un tieši tā es arī izdarīju. Tāpat tur bija teikts, ka pirmais, ko kaķis dara jaunā vietā, ir savas teritorijas iezīmēšana, čurājot visās malās, un tā tas arī izskatījās, taču pamācības, kā to novērst, nebija. Es sekoju dzīvniekam pa pēdām, lai iepazītu tā paradumus, taču neuzgāju nedz kaķa slepenās paslēptuves, nedz atpūtas vietas, nedz izdibināju ekscentriskās uzvedības iemeslus. Es gribēju viņu iemācīt ieturēt maltīti noteiktos laikos, lietot smilšu kasti uz terases, nekāpt manā gultā, kad guļu, neošņāties ap ēdienu, kas atrodas uz galda, un nespēju šim kustonim iestāstīt, ka māja ir viņa likumīgi, nevis kā kara laupījums. Tad nu es viņu atstāju pašu savā vaļā.

Vakarā biju spiests sastapties ar lietu, kas mežonīgās vēja brāzmās draudēja sagraut māju. Es pārcietu šķaudīšanas lēkmi, man sāpēja galva, mani kratīja drudzis, taču, par spīti visam, es jutos tāda spēka un apņēmības pārpilns, kādu nebiju izjutis nevienā vecumā un nekādu iemeslu dēļ. Uz grīdas es izvietoju katlus, kur satecēt no griestiem pilošajām lietus lāsēm, un ievēroju — kopš pērnās ziemas jumtā ir parādījušies jauni caurumi. Lielākais no tiem tagad draudēja applūdināt bibliotēkas labo spārnu. Es steidzos glābt tai kaktā mītošos grieķu un latīņu autorus, taču, noņēmis grāmatas, atklāju, ka no sienas apakšdaļas šļācas spēcīga ūdens strūkla no plīsušas caurules. Cik spēdams, aizbāzu to ar lupatām, lai iegūtu laiku grāmatu glābšanai. Ārā parkā pastiprinājās apdullinošā lietus bungāšana un vēja gaudas. Piepeši spokaina zibens atplaiksna un tūlītējais pērkona grāviens pildīja gaisu ar metālisku smaku, vējš izsita balkona logu stiklus un baisa jūras brāzma, izlauzusi atslēgas, ielauzās mājas iekšienē. Tomēr jau nepilnas desmit minūtes vēlāk debesis piepeši pilnīgi noskaidrojās. Spoža saule izsausēja sadragātiem priekšmetiem pilnās ielas, un atgriezās svelme.

Kad vētra bija galā, mani joprojām nomāca sajūta, ka neesmu mājās viens. Vienīgais izskaidrojums, kas man nāk prātā — gluži tāpat, kā patiesi notikumi aizmirstas, tādi, kas patiesībā nekad nav notikuši, var mājot mūsu atmiņā kā reāli. Jo, atcerēdamies lietusgāzi, es nekādi neredzēju sevi mājā vienu pašu, bet tikai kopā ar Delgadīnu. Naktī es meiteni jutu tik tuvu, ka sadzirdēju viņas elpas pūsmu guļamistabā un redzēju vaiga nospiedumu spilvenā. Tikai tā spēju saprast, kā bijām tik daudz paveikuši tik īsā laikā. Es atcerējos sevi stāvam uz bibliotēkas kājsoliņa, bet viņu — atmodušos un puķainā kleitiņā — ņemam no manis grāmatas, lai noliktu tās drošībā. Es redzēju, kā viņa skraida šurpu turpu pa māju, cīnīdamās ar vētru, lietū izmirkuši un līdz potītēm ūdenī. Atcerējos, kā nākamajā dienā viņa pagatavoja nekad nebijušas brokastis un uzklāja galdu, kamēr es susināju grīdas un savedu kārtībā mājas vraku. Nekad neaizmirsīšu viņas apmākušos skatienu, kamēr ēdām. Kāpēc tu biji tik vecs, kad satikāmies? Es atbildēju taisnību: vecums nav tas, kas kādam ir, bet gan tas, ko jūt.

No tās dienas meitene mita manā atmiņā tik skaidri, ka varēju ar viņu darīt, ko vien vēlos. Atkarībā no garastāvokļa es viņai mainīju acu krāsu: mostoties tās bija ūdeņu krāsā, kā dzintaraina sīrupa pielijušas, viņai smejoties, un šķīla zibeņus, kad viņa dusmojās. Arī drēbes es viņai apvilku atbilstīgi stāvoklim un vecumam, ko prasīja mana oma: kā iemīlējušos novici divdesmit gados, kā priekamājas palaistuvi četrdesmit gadu vecumā, septiņdesmitgadīgu — kā Babilonijas ķēniņieni un simt gados — kā svēto. Mēs kopīgi dziedājām Pučīni mīlas duetus, Agustīna Laras bolero, Karlosa Gardela tango un vēl reizi no jauna pierādījām, ka tie, kas nedzied, nespēj pat iztēloties laimi, ko sniedz dziesma. Tagad es zinu, ka tā nebija nekāda halucinācija, bet gan drīzāk manas dzīves pirmās mīlestības brīnums, kas mani piemeklēja deviņdesmitajā dzīves gadā.

Kad māja bija sakārtota, es piezvanīju Rosai Kabarkasai. Žēlīgais Dievs! — viņa izsaucās, izdzirdusi manu balsi, man šķita, ka esi noslīcis. Vina nespēja saprast, ka es atkal biju pavadījis nakti ar meitēnu, neko tā arī neuzsākot. Tev ir visas tiesības uz to, ka viņa var tev nepatikt, bet uzvedies vismaz kā pieaudzis. Es mēģināju paskaidrot, taču Rosa bez kādas pārejas mainīja tematu: lai nu kā, man priekš tevis ir padomā cits putniņš, viņa ir drusku vecāka, īsta skaistule un arī jaunava. Viņas tēvs grib meitu iemainīt pret māju, taču var sarunāt atlaides. Man sastinga sirds. Tā tik man vēl trūka, es pārbijies protestēju, es gribu to pašu un tādu pašu kā vienmēr — bez izgāšanās, bez cīniņiem un bez sliktām atmiņām. Klausulē iestājās klusums, un tad atskanēja Rosās pieļāvīgā balss, itin kā viņa sarunātos pati ar sevi: nu ko, tas laikam ir tas, ko ārsti dēvē par vecuma plānprātu.

Desmitos vakarā es devos uz norunāto vietu ar šoferi, kurš bija izslavēts ar savu savādo tikumu neuzdot jautājumus. Man līdzi bija pārnēsājams ventilators un Orlando Riveras, iemīļotā Figuritas, glezna, un nagla, un āmurs, lai gleznu varētu piekārt pie sienas. Pa ceļam mēs piestājām, un es nopirku zobu birstes, zobu pastu, smaržīgas ziepes, Agua de Florida un lakricas konfektes. Gribēju paņemt arī glītu vāzi un pušķi dzeltenu rožu, lai izskaustu muļķīgās papīra puķes, bet neatradu vaļā nevienu veikalu, un tā nu biju spiests kādā privātā dārzā nozagt pušķi nesen saplaukušu alstromēriju.

Sekojot saimnieces instrukcijām, kopš šā brīža es ierados pa ielu, kas gāja gar nama aizmuguri, lai neviens neredzētu mani ienākam pa augļu dārza puses durvīm. Šoferis mani brīdināja: piesargieties, gudrais, šajā namā nogalina. Es viņam atbildēju: ja tas ir mīlestības dēļ, tad nav svarīgi. Pagalms tinās krēslā, taču logos dega siltas gaismiņas, liecinādamas par dzīvību, un no sešām istabām plūda mūzikas skaņas. No savējās, visskaļākās, es sadzirdēju silto amerikāņu tenora Pedro Vargasa tembru, kas dziedāja kādu Migela Matamorosa bolero. Man šķita, ka miršu. Tverdams pēc elpas, es atgrūdu vaļā durvis un ieraudzīju gultā Delgadlnu gluži tādu kā savās atmiņās: kailu un svētā mierā dusošu uz sirds puses sāna.

Pirms apgulties, es sakārtoju naktsgaldiņu, uzlikdams vecā ventilatora vietā jauno, un pakāru gleznu pie sienas vietā, kur viņa to varētu redzēt no gultas. Tad es apgūlos meitenei blakus un mana plauksta to atpazina pieskārienos sprīdi pa sprīdim. Viņa bija tā pati, kas staigāja pa manu māju: tās pašas rokas, kas mani tumsā atpazina pēc pieskāriena, tās pašas klusu soļu kājas, kas jaucās ar kaķa nedzirdamajiem soļiem, tas pats sviedru aromāts, ar kuru piesūkušies bija mani palagi, tas pats pirksts ar uzpirksteni. Neticami: viņu redzot un skarot dzīvo miesu, meitene man šķita mazāk reāla nekā manās atmiņās.

Pie sienas tev priekšā ir glezna, es viņai sacīju. To gleznojis Figurita, cilvēks, ko mēs tik ļoti mīlam, vislabākais bordeļu dejotājs, kāds jebkad dzīvojis, un ar tik labu sirdi, ka pat nelabajam viņš juta līdzi. Viņš gleznoja ar kuģubūves laku uz apsviluša audekla no avarējušas lidmašīnas, kas gāja bojā

Santamarijas Sjerranevadā, ar otām, ko pats pagatavoja no sava suņa spalvām. Sieviete gleznā ir mūķene, ko viņš nolaupīja no klostera un apprecēja. Es atstāšu gleznu šeit, lai tā būtu pirmā lieta, ko tu pamostoties ieraudzīsi.

Kad rīta pirmajā stundā es izdzēsu gaismu, meitene nebija pakustējusies, un viņas elpa bija tik klusa, ka es palūkoju viņai pulsu, lai sajustu dzīvību. Asinis jaunajās dzīslās riņķoja ar dziesmas vieglumu, sazarojoties uz visslēptākajiem Delgadīnas ķermeņa stūrīšiem un atgriežoties uz sirdi, mīlestības šķīstītas.

Pirms rītausmā aiziet, es uz papīra pārzīmēju viņas plaukstas līnijas un iedevu tās lasīt Dīvai Saibī, lai iepazītu meitenes dvēseli. Spriedums bija šāds:

vina ir cilvēks, kas saka tikai to, ko domā. Vina ir

> ' ' t

ideāli piemērota rokdarbiem. Ir kontaktā ar kādu, kurš jau ir aizgājis viņsaulē un no kura viņa gaida atbalstu, taču kļūdās: meklētā palīdzība ir rokas stiepiena attālumā. Attiecību viņai nav bijis, taču nomirs viņa lielā vecumā un būdama precējusies. Pašlaik viņai ir kāds tumsnējs vīrietis, kas gan nebūs

viņas dzīves mīlestība. Viņai varētu būt astoņi bērni,

? > ? "

taču viņa izšķirsies dzemdēt tikai trīs. Trīsdesmit piecu gadu vecumā, ja vien viņa darīs to, ko liek sirds, viņai būs daudz naudas un, sasniegusi četrdesmit gadu vecumu, viņa saņems mantojumu.

Viņa daudz ceļos. Viņai ir dubulta dzīve un dubulta veiksme, un viņa spēj ietekmēt pašas likteni. Viņai patīk ziņkārības dēļ pamēģināt visu, taču viņa nožēlos, ja nedarīs to, ko liek sirds.

Mīlas pārņemts, es liku mājā salabot vētras nodarītos postījumus un piedevām vēl daudzus citus, ko biju atlicis gadiem ilgi nespējas samaksāt vai arī laiskuma dēļ. Es pārkārtoju bibliotēku, saliekot grāmatas tādā secībā, kādā tās biju lasījis. Visbeidzot es atbrīvojos no pianolas kā aizvēsturiska relikta līdz ar vairāk nekā simt lentēm un iegādājos lietotu, taču par manējo labāku kompaktdisku atskaņotāju ar augstas kvalitātes skandām, kas palīdzēja atbrīvot mājā vairāk vietas. Daudz netrūka līdz bankrotam, taču to krietni atalgoja brīnums manā vecumā būt dzīvam.

Māja atdzima no pelniem, un es peldējos savā mīlā uz Delgadīnu tādā skurbumā un laimē, kādu nekad agrāk nebiju pat apjautis. Pateicoties viņai, es sava deviņdesmitā dzīves gada ritumā pirmo reizi iepazinu pats sevi. Es sapratu: mana apsēstība, ka ik lietai jāatrodas savā vietā, katram notikumam — savā laikā, katram vārdam — savā stilā, nebija vis sakārtota prāta pelnīti pasniegta balva, bet gan gluži pretēji — tā bija vesela izlikšanās sistēma ar mērķi apslēpt manas iedabas haotiskumu. Atskārtu, ka esmu disciplinēts nevis iedzimta tikuma dēļ, bet ka tā ir vien pretreakcija paša nevīžībai; ka izliekos dāsns, lai apslēptu savu nabadzību, ka aiz tīrās ļaunprātības izliekos apdomīgs, ka rādos samierniecisks, lai nepadotos savām slēptajām dusmām, ka esmu punktuāls tikai tādēļ vien, lai neviens nepamanītu, cik maznozīmīgs man šķiet citu laiks. Beigu beigās es atklāju, ka mīlestība nav dvēseles stāvoklis, bet gan zodiaka zīme.

Es kļuvu cits. Mēģināju pārlasīt klasiķu darbus, kas bija manas vadugunis pusaudža gados, taču nespēju tos paciest. Es iegremdējos romantiķu darbos, ko savulaik biju noliedzis, kad mana māte visiem spēkiem centās tos uzspiest, un tajos es nācu pie atziņas, ka nepārvaramais spēks, kas virza pasauli, nav vis laimīga, bet gan nelaimīga mīlestība. Kad mana mūzikas gaume piedzīvoja lūzumu, es atklāju, ka esmu atpalicis no laika un vecs, un es atvēru savu sirdi nejaušības baudām.

Es sev jautāju, kā gan varēju padoties šim nepārtrauktajam reibonim, ko pats gan ierosināju, gan ari bijājos. Es lidinājos savādos mākoņos un spoguļa priekšā sarunājos pats ar sevi veltīgā cerībā noskaidrot, kas esmu. Mans delīrijs bija tik pilnīgs, ka, ieraugot kādu studentu manifestāciju, kuras dalībnieki mētājās ar pudelēm un akmeņiem, man bija stipri jāvaldās, lai nestātos tās priekšgalā ar plakātu, kas atklātu patiesību: Esmu bezprāta mīlestības dēļ.

Apjucis nesaudzīgajās atmiņās par dusošo Delgadīnu, es bez mazākās ļaunprātības ēnas mainīju savu iksvētdienas sleju raksturu. Lai kāds arī būtu temats, es tās rakstīju viņai, es tajās smējos un raudāju viņai, un ik vārdā bija visa mana dzīve. Ierastās formas vietā, kuras rāmjos mani raksti allaž bija turējušies, es tagad rakstīju slejas kā mīlestības vēstules, ko jebkurš varēja uztvert kā savas. Laikrakstā es izteicu priekšlikumu manis rakstīto publicēt nevis tipogrāfijas salikumā, bet gan manā kaligrāfiskajā rokrakstā. Galvenajam redaktoram, skaidra lieta, tā šķita kārtējā vecuma plānprāta izpausme, taču ģenerāldirektors viņu pārliecināja ar frāzi, ko redakcijā citē joprojām:

Nekļūdieties: miermīlīgi plānprāši ir soli priekšā laikam.

Publikas reakcija bija nekavējoša un entuziasma pilna, pienāca neskaitāmas iemīlējušos lasītāju vēstules. Dažas no slejām tika nolasītas radio līdz ar jaunākajām ziņām un ar mimeogrāfu vai koppapīra palīdzību tika izgatavotas kopijas, ko pārdeva uz Sanblasa ielas stūriem gluži kā kontrabandas cigaretes. Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka slejas pakļāvās manām ilgām izpausties, taču es apguvu paradumu ņemt to vērā rakstot, un vienmēr slejas bija deviņdesmit gadu veca vīra balsī, kas tā arī nav iemācījies domāt kā vecs. Intelektuālās aprindas, kā jau parasti, izrādījās biklas un nevienprātīgas, un pat grafologi gluži negaidīti iesaistījās diskusijās par pašu nevienprātīgajām mana rokraksta analīzēm. Tieši viņi iedalīja garastāvokļus, pārkarsēja polemiku un padarīja nostalģiju par modes lietu.

Pirms gada beigām es biju vienojies ar Rosu Kabarkasu, ka varu atstāt istabā elektrisko ventilatoru, tualetes piederumus un visu, ko vien nākotnē varētu atnest, lai padarītu istabu apdzīvojamu. Es ierados pulksten desmitos, allaž nesdams kaut ko jaunu meitenei vai ari mums abiem par patiku, un dažas minūtes noņēmos, lai izkārtotu apslēptās mūsu nakšu butaforijas. Pirms aiziešanas, nekad ne vēlāk kā pulksten piecos no rīta, es visu atkal noglabāju aiz atslēgas. Tad guļamistaba palika, kāda bijusi sākumā, savā noplukušajā godībā ikdienišķu klientu nožēlojamajiem mīlas mirkļiem. Kādu ritu padzirdēju, ka Markoss Peress, visklausītākā radio balss pēc rītausmas, ir nolēmis nolasīt manu svētdienas sleju savās pirmdienas rīta ziņās. Apspiedis nelabumu, es šausmās sacīju: tu jau zini, Delgadīna, slava ir kā trekns sievišķis, kas nekad neguļas ar tevi kopā, taču pamostoties allaž stāv gultas kājgalī un skatās.

Vienā no šīm dienām es paliku pabrokastot kopā ar Rosu Kabarkasu, kas man sāka šķist ne tik sagrabējusi par spīti stingrajām sērām un sēru cepurei, kas aizsedza uzacis. Rosās brokastis bija izslavētas kā lieliskas, ar tādu devu piparu, ka man asaras saskrēja acīs. Jau pēc pirmā dzīvas uguns kumosa, asarām līstot, viņai sacīju: šonakt man ne pilnmēness nebūs vajadzīgs, lai sviltu pakaļa. Nesūdzies, pavēlēja uzrunātā. Ja jau svilst, tas nozīmē, ka vēl darbojas, paldies Dievam.

Rosa bija pārsteigta, kad pieminēju Delgadīnas vārdu. Tā vinu nesauc, vina teica, vinu sauc… Nesaki, es pārtraucu, man viņa ir Delgadīna. Uzrunātā paraustīja plecus: nu labi, galu galā meitēns ir tavs, bet man gan tas šķiet urīndzenošam līdzeklim piemērots vārds. Es izstāstīju saimniecei par tekstu par tīģeri, ko meitene bija uzrakstījusi uz spoguļa. Tā nevarēja būt viņa, noliedza Rosa, jo meitēns neprot ne lasīt, ne rakstīt. Kurš tad? Par atbildi viņa atkal paraustīja plecus: varētu būt kāds, kas tajā istabā ir nomiris.

Es izmantoju šīs brokastis, lai izkratītu sirdi Rosai Kabarkasai, un lūdzu viņai sīkus pakalpojumus Delgadīnas labklājībai un ārienes uzpošanai. Viņa piekrita bez apdoma un ar skolas skuķa bezbēdību. Cik jautri! — viņa tolaik mēdza izsaukties. Es jūtos tā, itin kā tu man lūgtu viņas roku. Un starp citu, viņai iešāvās prātā, kāpēc gan tev ar viņu neapprecēties? Es apstulbu. Nopietni, viņa turpināja, tev tā iznāktu lētāk. Galu galā tavā vecumā problēma ir iekš varēšanas vai nevarēšanas, bet tu man jau teici, ka šis jautājums tev esot atrisināts. Es apturēju viņas runas plūdus: sekss ir mierinājums, kam cilvēks nododas, kad nespēj mīlēt.

Viņa izplūda smieklos: ak, mans gudrais, es vienmēr zināju, ka tu esi īsts vīrietis, ka allaž tāds esi bijis, un mani priecē, ka joprojām vēl esi, kamēr tavi pretinieki jau noliek ieročus. Ne bez iemesla par tevi tik daudz runā. Vai dzirdēji Markosu Peresu? Viņu jau visi klausās, es attraucu, lai izbeigtu šo tematu. Bet viņa nerimās: arī profesors Kamačo i Kano pārraidē Stundu no visa pa druskai vakar sacīja, ka pasaule vairs nav tāda, kāda tā bija kādreiz, jo nav atlicis daudz tādu vīru kā tu.

Tajā nedēļas nogalē Delgadīnai bija drudzis un klepus. Es uzmodināju Rosu Kabarkasu, lai tā man iedotu kādas mājas zāles, un viņa man uz istabu atnesa pirmās palīdzības aptieciņu. Pēc divām dienām Delgadīna joprojām bija izvārguši un nebija spējusi atgriezties pie sava ikdienas darba šūt pogas. Ārsts viņai izrakstīja bezrecepšu zāles parastajai gripai, kam vajadzēja nedēļas laikā pāriet, taču viņš satraucās par meitenes vispārējo stāvokli, kas liecināja par sliktu uzturu. Es pārstāju viņu apmeklēt un izjutu, cik ļoti man viņas pietrūkst, un izmantoju izdevību iekārtot istabu, viņai tajā neesot.

Es turp aiznesu ari Sesīlijas Forrasas tintes zīmējumu Alvaro Sepedas stāstu grāmatai Mēs visi gaidījām. Aiznesu Romēna Rolāna darba Žans Kristofs sešus sējumus, lai tie man palīdzētu bezmiega naktīs. Tā nu, kad Delgadīna varēja atkal atgriezties istabā, tā viņu gaidīja rāmas laimes cienīga: gaisu atsvaidzināja aromātisks pretodu līdzeklis, sienas bija sārtā krāsā, gaismekļi meta klusinātus atspulgus, vāzēs krāšņoja svaigi ziedi, manas mīļākās grāmatas, manas mātes labākās gleznas piekārtas citā veidā, nekā tas parasts šodien. Veco radio es biju apmainījis ar jaunu īso viļņu uztvērēju, kas allaž bija uzgriezts uz klasiskās mūzikas programmu, lai Delgadīna iemācītos gulēt pie Mocarta kvartetiem, taču kādu nakti es atradu to uzgrieztu uz radiostaciju, kas specializējās moderno bolero pārraidīšanā. Tāda, bez šaubām, bija viņas gaume, un es to pieņēmu bez sāpēm, jo arī es savās labākajās dienās biju izvēlējies ko visai līdzīgu. Pirms nākamajā dienā atgriezties mājās, es ar lūpu zīmuli uzrakstīju uz spoguļa: Meitēn manu, mēs pasaulē esam tikai divi vien.

Tai laikā man bija savāds iespaids, ka meitene nobriest ātrāk, nekā vajadzētu. Es to izstāstīju Rosai Kabarkasai, un viņai tas likās dabiski. Piektajā decembrī viņai paliek piecpadsmit gadu, viņa sacīja. Meitēns ir nevainojams Strēlnieks. Mani satrauca, ka Delgadīna ir tik īsta, ka viņai pat ir dzimšanas dienas. Ko lai es viņai uzdāvinu? Divriteni, ieteica Rosa Kabarkasa. Viņai ir divas reizes jādodas pāri visai pilsētai, kad viņa brauc uz darbu šūt pogas. Dibenistabā saimniece man parādīja riteni, ko Delgadīna lietoja, un tas man patiesi šķitās īsts krāms, kas nav tik mīlētas sievietes cienīgs. Tomēr ritenis mani aizkustināja kā drošs pierādījums Delgadīnas esamībai reālajā dzīvē.

Kad devos nopirkt savai mīļotajai vislabāko divriteni, es nespēju pretoties kārdinājumam to pašrocīgi iemēģināt un apmetu dažus ikdienišķus lokus pa veikala uzbrauktuvi. Pārdevējam, kas vēlējās uzzināt manu gadu skaitu, es atbildēju ar veca vīra koķetēriju: man paliks deviņdesmit viens. Darbinieks atbildēja tieši to, ko es gribēju dzirdēt: es gan jums dotu savus gadus divdesmit mazāk. Es pats nesapratu, kā vēl arvien spēju atsaukt atmiņā skolaslaika veiklību, un jutu, kā mani piepilda mutuļojošs prieks. Es uzsāku dziedāt. Iesākumā pats sev, pavisam klusi, un tad ar pilnu krūti, gluži kā dižais Karūzo, starp košajām tirgus būdām un tirgus plača neprātīgo satiksmi. Cilvēki uzjautrināti atskatījās, uzsauca man, iedrošināja mani piedalīties Vuelta a Colombia riteņbraukšanas sacensībās ratiņkrēslā. Es tik pamāju visiem ar roku kā laimīgs jūrnieks, ne uz mirkli nepārtraukdams dziedāšanu. Šajā nedēļā kā veltījumu decembrim es uzrakstīju vēl vienu pārdrošu sleju: Kā būt laimīgam uz divriteņa deviņdesm it gadu vecumā.

Viņas dzimšanas dienas naktī es nodziedāju Delgadīnai visu dziesmu un skūpstīju visu viņas silto ķermeni, kamēr paliku gluži bez elpas: mugurkaulu skriemeli pa skriemelim līdz pat dibena mīkstumiem, sānu ar dzimumzīmīti, viņas negurstošās sirds sānu. Man viņu tā skūpstot, meitenes augums sakarsa un no tā plūda tāds kā savvaļas aromāts. Siltais augums atbildēja ar jaunām trīsām ik miesas sprīdī, un ikkatrā es atradu citu karstumu, jaunu garšu, citādu kunkstu, un viņas ķermenis iekšēji skanēja arpedžo, un krūtsgali uzziedēja kā rozes pumpuri, tos pat neaizskarot. īsi pēc pusnakts es sāku iemigt, kad izdzirdu jūras šalkas un koku izbailes, kas man iespiedās sirdī. Es iegāju vannasistabā un uzrakstīju uz spoguļa: Mana mīļā Delgadīna, Ziemassvētku vēji ir klāt.

Vienas no manām laimīgākajām atmiņām ir satraukums, kādu izjutu, izejot no skolas tādā rītā kā šis. Kas ar mani notiek? Aizsapņojusies skolotāja sacīja: ak, puisīt, vai tad tu neredzi, ka tie ir vēji? Astoņdesmit gadu vēlāk es atkal izjutu to pašu, kad pamodos Delgadīnas gultā, un bija tas pats decembris, kas atgriezās ar dzidrām debesīm, smilšu vētrām, viesuļiem, kas nocēla mājām jumtus un plivināja skolasskuķu brunčus. Pilsēta tad ieguva spokainu rezonansi. Vēja naktīs pat visaugstākajos rajonos varēja dzirdēt publiskā tirgus klaigas, itin kā placis atrastos turpat aiz stūra. Tolaik nebija nekas dīvains, ka decembra brāzmas mums ļāva pēc balsīm atrast dažādos bordeļos izkaisītos draugus.

Tomēr vēji man atnesa arī sliktas ziņas, ka Delgadīna nevarēs pavadīt Ziemassvētkus kopā ar mani, bet tos pavadīs ģimenē. Ja man kaut kas šajā pasaulē riebjas, tad tās ir obligātās svētku reizes ar cilvēkiem, kas raud aiz prieka, uguņošanu, dumjajiem korāļiem, kreppapīra kroņiem, kam nav nekāda sakara ar bērnu, kas pirms diviem tūkstošiem gadu piedzima kādā noplukušā kūtī. Tomēr, pienākot Ziemassvētku naktij, es nespēju pretoties nostalģijai un devos uz istabu bez viņas. Es gulēju labi un pamodos blakus spēļu lācim, kas staigāja uz pakaļkājām kā polārlācis, un kartei, kurā bija rakstīts: Neglītajam papum. Rosa Kabarkasa bija man teikusi, ka Delgadīna mācās lasīt no mācībstundām, ko es rakstu uz spoguļa, un viņas glītais rokraksts man šķita apbrīnojams. Bet saimniece iznīcināja manas ilūzijas ar šausmīgo ziņu, ka lācis ir viņas pašas dāvana, un tā nu Jaungada naktī es paliku mājās, likos gulēt jau pulksten astoņos un iemigu bez rūgtuma. Es biju laimīgs, jo līdz ar zvana skaņām, kas iezvanīja pusnakti, un starp spalgajām zvana skaņām, fabriku un ugunsdzēsēju sirēnām, kuģu taurēm, uguņošanas sprakšķiem un raķešu šāvieniem es jutu, ka uz pirkstu galiem istabā ienāk Delgadīna, apguļas man blakus un mani noskūpsta. Tik reāli, ka man uz lūpām palika viņas pēc lakricas smaržojošā elpa.

4

Jaunā gada pirmajās dienās mēs sākām iepazīt viens otru, itin kā dzīvotu kopā un nomodā, jo es biju atradis saudzīgu balss tembru, ko meitene dzirdēja nepamozdamās, un viņa man atbildēja ķermeņa valodā. Viņas garastāvokļa maiņas varēja redzēt pēc tā, kā viņa gulēja. No pārguruša un neaptēsta zvērēna viņa pamazām piepildījās ar iekšēju mieru, kas darīja daiļākus vaibstus un bagātināja miegu. Es viņai izstāstīju savu dzīvesstāstu un lasīju priekšā savu svētdienas sleju melnrakstus, kur, to nemaz nepasakot, bija viņa un tikai viņa.

Tajā laikā es viņai uz spilvena atstāju pāri smaragda auskaru, kas bija piederējuši manai mātei. Nākamajā tikšanās reizē meitene bija tos uzlikusi, taču tie viņai neglaimoja. Pēc tam es atnesu viņai citus auskarus, kas bija piemērotāki ādas nokrāsai. Es paskaidroju: pirmie, ko tev atnesu, nebija īstie

tavam sejas tipam un matu griezumam. Šie tev piestāvēs labāk. Nākamajās divās reizēs viņai auskaru nebija vispār, bet trešajā viņa uzlika tos, kurus es biju vēlējies. Tā es sāku saprast, ka Delgadīna nepakļaujas maniem rīkojumiem, taču saglabā iespēju mani iepriecināt. Tajās dienās es sāku justies tik apradis ar šādu mājas dzīvi, ka vairs negulēju kails, bet gan atnesu ķīniešu zīda pidžamu, ko biju pārstājis lietot, jo nebija neviena, kā dēļ to novilkt.

Es sāku meitenei lasīt priekšā Sent-Ekziperī Mazo princi, tā franču autora darbu, kuru visā pasaulē apbrīno vairāk nekā pašā Francijā. Tas bija pirmais stāsts, kas viņu nepamodinot izklaidēja tik ļoti, ka biju spiests turp doties divas dienas pēc kārtas, lai pabeigtu to lasīt. Pēcāk sekoja Pero Stāsti, Svētā vēsture, Tūkstoš un vienas nakts pasakas nepilnajā versijā bērniem, un darbu atšķirīguma dēļ es pamanīju, ka viņas miegam ir dažādas dziļuma pakāpes atkarībā no tā, cik lielu interesi raisīja lasītais. Sajutis, ka viņa ir ieslīgusi visdziļākajā miegā, es izdzēsu gaismu un līdz pirmajiem gaiļiem gulēju, viņu apskāvis.

Es jutos tik laimīgs, ka viegli vieglītēm skūpstīju viņas plakstus, un kādu nakti tas notika, gluži kā gaisma, kas piepeši atmirdz debesīs: viņa pirmo reizi pasmaidīja. Vēlāk bez jebkāda iemesla viņa sagrozījās gultā, uzgrieza man muguru un saīgusi noteica: tā bija Isabela, kas lika gliemežiem raudāt. Mani pārņēma trauksmaina cerība uz dialogu, tāpēc jautāju tai pašā balss noskaņā: kam tie piederēja? Meitene neatbildēja. Viņas balsi jautās zemnieciska nots, itin kā tā nebūtu viņējā, bet kādas citas, kas

mitinās vinā. Tieši tad no manas dvēseles izzuda pēdējā šaubu ēna: aizmigusi man viņa patīk labāk.

Vienīgās rūpes man sagādāja kaķis. Dzīvniekam bija slikta apetīte, tas uzvedās nesabiedriski un divas dienas pavadīja savā ierastajā kaktā, pat nepaceļot galvu, un iecirta man mežonīgi kā ievainots plēsoņa, kad gribēju to ielikt viņa klūgu grozā, lai Damiana savukārt runci aiznestu pie veterinārārsta. Ar lielām pūlēm viņai izdevās to savaldīt un sašutumā šņācošu aiznest rupja maisaudekla somā. Pēc kāda laika Damiana piezvanīja no dzīvnieku patversmes, lai pateiktu, ka nav citas izejas kā dzīvnieku iemidzināt, un bija vajadzīga mana atļauja. Kāpēc? Jo kaķis ir ļoti vecs, Damiana sacīja. Es saniknots domāju, ka tad jau ari mani varētu dzīvu nosvilināt kaķu krāsnī. Es jutos kā notverts krustugunīs: es tā arī nebiju iemācījies kaķi mīlēt, bet man nebija arī dūšas pavēlēt to nogalināt tikai tāpēc, ka dzīvnieks ir vecs. Kur tas bija rakstīts pamācībā?

Šis starpgadījums mani tā satrauca, ka uzrakstīju svētdienas sleju ar nosaukumu, nelikumīgi piesavinātu no Nerudas: Vai kaķis ir miniatūrs viesu istabas tīģeris? Šī sleja uzjundīja kārtējo skandālu, kas lasītājus iedalīja divās nometnēs par un pret kaķiem. Piecu dienu laikā dominējošais viedoklis bija, ka būtu pieļaujams kaķi iemidzināt sabiedrības veselības labā, taču ne tāpēc, ka tas ir vecs.

Pēc mātes nāves mani mocīja bezmiegs aiz bailēm, ka miegā kāds varētu man pieskarties. Kādu nakti es viņu sajutu, taču mātes balss mani atkal nomierināja: figlio mio poveretto. Kādā agra rīta stundā es atkal sajutu to pašu Delgadīnas istabā un izliecos priekā, ticēdams, ka mani aizskārusi ir viņa. Bet nē: tumsā melnēja Rosās Kabarkasas stāvs. Ģērbies un nāc man līdzi, saimniece sacīja, man ir nopietna problēma.

Tā arī bija, un vēl nopietnāk, nekā es būtu spējis iztēloties. Vienu no priekamājas svarīgākajiem klientiem bija sadūruši līdz nāvei pirmajā piebūves istabā. Slepkava bija aizbēdzis. Milzīgais, kailais miesas blāķis, kam kājās bija palikušas kurpes, asinīs izmirkušajā gultā rādījās bālgans kā vārītas vistas āda. Jau ienākot pa durvīm, es viņu atpazinu: tas bija H. M. B., ietekmīgs baņķieris, slavens savas elegantās iznešanās, labās sirds, izsmalcinātā apģērba un vispirmām kārtām savas ar nevainojamu gaumi iekārtotās mājas dēļ. Uz viņa kakla vīdēja divas purpurkrāsas brūces, kas pēc formas atgādināja lūpu nospiedumus, un dziļā vāts vēderā vēl nebeidza asiņot. Vairāk par viņa brūcēm mani iespaidoja, pēc visa spriežot, nelietotais prezervatīvs, kas nokarājās uz vīrieša nāves sačokurotā locekļa.

Rosa Kabarkasa nezināja, ar ko baņķieris bija kopā, jo arī viņam bija privilēģija ienākt pa dārza puses durvīm. Netika izslēgta iespēja, ka viņa partneris varētu būt bijis vīrietis. Vienīgais, ko saimniece gribēja no manis — lai palīdzu mironi apģērbt. Viņa izturējās tik pārliecinoši, ka mani satrauca doma: viņai nāve ir tikai tāda ikdienišķa padarīšana. Nav nekā grūtāka kā apģērbt mirušo, es sacīju. Esmu bijusi spiesta to darīt ne reizi vien, viņa attrauca. Tas ir viegli, ja vien kāds viņu pietur. Es norādīju: kas, pēc tavām domām, noticēs, ka sadurts mironis var būt ietērpts nevainojamā angļu džentlmeņa uzvalkā?

Es drebēju bailēs Delgadīnas dēļ. Vislabāk būs, ja tu viņu paņemsi sev līdzi, man sacīja Rosa Kabarkasa. Tikai pār manu līķi, es stīvu mēli atbildēju. Saimniece to pamanīja un nespēja apslēpt savu nepatiku: tu trīci! Viņas dēļ, es atbildēju, kaut tā bija tikai puspatiesība. Brīdini viņu, lai dodas prom, pirms vēl kāds ierodas. Lai notiek, viņa piekrita, kaut gan tev kā žurnālistam nekas nenotiks. Tev arī ne, es samērā naidīgi atcirtu. Tu esi vienīgā liberāle, kas šajā valdībā ir pie varas.

Pilsētu, kuras tik ļoti alka rāmās dabas un iedzimtās drošības dēļ, ik gadus satricināja skandāls par neticamu un drausmu slepkavību. Šī tāda nebija. Oficiālās ziņas lieliem virsrakstiem un skopām detaļām vēstīja, ka jaunajam baņķierim neizprotamu iemeslu dēļ uzbrukuši un ar vairākiem dūrieniem to nogalinājuši pie Pradomāras šosejas. Ienaidnieku viņam nebija. Valdības paziņojums apgalvoja, ka iespējamie slepkavas ir bēgļi no valsts iekšienes, kas aizsākuši sabiedrības pilsoniskajam garam svešu noziedzības vilni. Pirmo stundu laikā pēc nozieguma tika apcietināti vairāk nekā piecdesmit cilvēki.

Sašutis vērsos pie kriminālziņu reportiera, tipiska divdesmito gadu žurnālista, kas valkāja zaļu nagu virs acīm un elastīgas uzmavas uz piedurknēm un lepojās ar to, ka paredz faktus iepriekš. Tomēr viņam bija zināmi tikai daži vaļīgi nozieguma pavedieni, un es viņam izstāstīju, ko zināju, ciktāl to pieļāva piesardzība. Tā nu mēs četrrocīgi uzrakstījām piecas lappuses astoņu kolonnu slejai pirmajā lappusē veltītu drošu avotu, uz kuriem pilnībā paļaujamies, mūžīgajam spokam. Taču Škebīgajam Devītās Stundas Vīram — cenzoram — nenodrebēja roka, uzspiežot oficiālo versiju, ka tas ir bijis liberālo noziedznieku uzbrukums. Es atmazgāju savu sirdsapziņu ar visdrūmāko ģīmi gadsimta ciniskākajās un apmeklētākajās bērēs.

Tovakar atgriezies mājās, es piezvanīju Rosai Kabarkasai, lai uzzinātu, kas noticis ar Delgadīnu, taču vina necēla klausuli veselas četras dienas. Piektajā dienā es sakostiem zobiem devos uz viņas namu. Durvis bija aizzīmogotas, taču ne jau policijas, bet gan sanitārās inspekcijas dēļ. Apkaimē neviens neko ne par ko nezināja. No Delgadīnas nebija ne vēsts, un es uzsāku drudžainus un reizēm smieklīgus meklējumus, kas mani atstāja gluži bez elpas. Veselām dienām es vēroju jaunas riteņbraucējas, sēdēdams uz sola putekļainajā parkā, kur bērni rotaļādamies kāpaļāja pa aplupušo Simona Bolivāra statuju. Viņas minās garām straujas kā stirnas; daiļas, dabūjamas, gatavas tikt notvertas tīklā gluži kā aklajās vistiņās. Kad manas cerības bija izsīkušas, es patvēros bolero mierā. Tā bija kā nāvējoša dzira: ik vārds bija viņa. Rakstīšanai man allaž bija vajadzējis klusumu, jo mans prāts vairāk pievērsās mūzikai nekā rakstītajam. Tagad bija otrādi: es spēju rakstīt tikai bolero paēnā. Viņa piepildīja manu dzīvi. Slejas, ko uzrakstīju tajās divās nedēļas, bija kā šifrēti paraugi mīlestības vēstulēm. Galvenais redaktors, atbilžu lavīnas nokaitināts, man lūdza pieklusināt savu mīlestību, kamēr atradīsim veidu, kā mierināt mīlā tvīkstošo lasītāju pūļus.

Miera trūkums izbeidza manu dienu noteiktību. Es modos piecos no rīta, taču paliku guļam istabas puskrēslā, iztēlodamies Delgadlnu viņas nereālajā dzīvē modinām brāļus, ģērbjam tos skolai, dodam puikām brokastis, ja tādas ir, un dodoties pāri visai pilsētai, lai turpinātu izciest savu pogu šūšanas lāstu. Es pārsteigts sev vaicāju: par ko gan domā sieviete, kad šuj pogu? Vai viņa domā par mani? Vai arī viņa meklēja Rosu Kabarkasu, lai sazinātos ar mani? Es pavadīju pat veselu nedēļu, ne dienu, ne nakti nenovelkot savu mehāniķa kombinezonu, nemazgājoties, neskujoties, netīrot zobus, jo mīla man pārlieku vēlu iemācīja, ka cilvēks kopjas kāda dēļ, ģērbjas un iesmaržojas kāda dēļ, un man nekad nebija bijis šā kāda. Damiana nosprieda, ka esmu slims, kad atrada mani kailu čurnam guļamtīklā desmitos no rīta. Es lūkojos viņā ar iekāres aptumšotām acīm un uzaicināju kopīgi pavāļāties kailiem. Viņa nedaudz nicinoši man atbildēja:

Vai jau apdomājāt, ko iesākt, ja es piekristu?

Tā es apjautu, ciktāl mani ir sagrauzušas ciešanas. Savās pusaugu žeņķa sāpēs es vairs nepazinu pats sevi. Es vairs neizgāju no mājas, lai tikai varētu uzmanīt tālruni. Es rakstīju, nenoņemdams klausuli, un pēc mazākā šķindiena uzklupu aparātam, domādams, ka varētu zvanīt Rosa Kabarkasa. Ik mirkli es pārtraucu savu darāmo, lai uzgrieztu viņas numuru, un uzstājīgi to turpināju vairākas dienas, līdz aptvēru, ka tālrunim nav sirds.

Kādā lietainā vakarā atgriezies mājās, uz lieveņa pakāpieniem atradu saritinājušos kaķi. Dzīvnieks bija netīrs, noplucis un tik bezgala padevīgs, ka mana sirds sažņaudzās līdzjūtībā. Rokasgrāmata palīdzēja man saprast, ka radījums ir slims, un es sekoju ieteikumiem, lai palīdzētu tam justies labāk. Tad piepeši, kamēr es biju dienvidū nedaudz iesnaudies, mani kā zibens spēriens pārsteidza doma — kaķis varētu mani aizvest uz Delgadīnas mājām. Iepirkumu somā aiznesu dzīvnieku līdz Rosās Kabarkasas veikalam, kas joprojām bija aizzīmogots un bez jebkādām dzīvības pazīmēm, bet kaķis somā tā knosījās, ka pamanījās izbēgt, pārlēkt pār ābeļdārza sētu un nozust starp kokiem. Es ar dūri uzsitu pa durvīm, un skarba militāra balss, durvīm paliekot slēgtām, noprasīja: kas tur nāk? Labi ļaudis, es atcirtu, nepalikdams parādā. Es meklēju saimnieci. Saimnieces nav, balss nodārdēja. Vismaz atveriet, lai varu paņemt kaķi, es uzstāju. Kaķa nav, tā balss. Es jautāju: kas jūs esat?

Nekas, balss atsaucās.

Man allaž bija šķitis, ka nāve mīlestības dēļ ir drīzāk dzejnieku patents. Tovakar, otrreiz atgriežoties mājās bez kaķa un bez mīļotās, man kļuva skaidrs, ka ir ne tikai iespējams mīlestības dēļ nomirt, bet ka es pats, vecs un bez tuviniekiem, lēni mirstu no tās pašas kaites. Bet tāpat es arī pārliecinājos, ka dzīvei atbilstīga ir arī pretējā patiesība: ne pret ko visā pasaulē es nemainītu savu ciešanu sagādāto baudu. Biju izšķiedis vairāk nekā piecpadsmit gadu, mēģinot atdzejot Leopardi dzejoļus, un tikai tajā vakarā es tos sajutu līdz dzīlēm: Vai man, ja mīla tā, kā ciest tā liek.

Mana ierašanās redakcijā, tērptam kombinezonā un slikti skūtam, izraisīja zināmas šaubas par manu garīgo stāvokli. Pārbūvētais nams ar individuāliem, stiklotiem kabinetiem un gaismu no griestiem atgādināja dzemdību namu. Mākslīgi rāmais un ērtais klimats mudināt mudināja sarunāties čukstus un staigāt uz pirkstu galiem. Foajē kā miruši vicekaraļi pie sienas karājās trīs mūža direktoru eļļā gleznoti portreti un izcilu apmeklētāju fotogrāfijas. Pār milzīgi plašo galveno zāli neierobežoti valdīja iespaidīga izmēra fotogrāfija ar tagadējo redakcijas darbinieku sastāvu, kas bija uzņemta manas dzimšanas dienas vakarā. Es nespēju domās nesalīdzināt šo uzņēmumu ar to, kas bija tapis laikā, kad man bija trīsdesmit gadu, un vēl reizi ar šausmām pārliecinājos, ka portretos ikviens noveco straujāk un nelādzīgāk nekā dzīvē. Sekretāre, kas dzimšanas dienā bija mani bučojusi, apvaicājās, vai tikai neesmu saslimis. Biju laimīgs atbildēt viņai ar tīru patiesību, lai skuķe tai nenoticētu: saslimis ar mīlestību. Viņa gaudās: žēl gan, ka ne manis clēļ! Es atbildēju arī ar komplimentu: neesiet nemaz tik droša.

Kriminālziņu reportieris izšāvās no sava aizgalda, brēkdams, ka pilsētas morgā esot divi neidentificēti jaunu meiteņu līķi. Es izbijies jautāju: cik vecas ir tās meitenes? Jaunas, attrauca viņš. Varētu būt, ka viņas ir bēgles no iekšzemes, ko valdošā režīma slepkavnieki izsekojuši līdz pat šejienei. Es atviegloti uzelpoju. Notikums mums uzklūp klusumā kā asins palts, es noteicu. Reportieris, jau krietni attālinājies, uzsauca:

Ne asins, nē, maestro, sūdu.

Vēl ļaunāk man klājās pēc dažām dienām, kad žigla meitene ar grozu, kas līdzinājās kaķa grozam, pašāvās kā zibsnis gar grāmatnīcu Mundo. Es viņai sekoju, ar elkoņiem izlauzdams sev ceļu dienvidus drūzmā. Meitene bija ļoti skaista, tā gāja slaikiem soļiem un tik lunkani izlocījās, atrazdama sev ceļu starp svešajiem augumiem, ka man nebija viegli viņu panākt. Beidzot tomēr aizmetos viņai garām un ielūkojos sejā. Skuķe pastūma mani sāņus, pat neapstādamās un nelūgdama piedošanu. Viņa nebija tā, kuru domāju esam, tomēr viņas augstprātība ievainoja tāpat kā tad, ja būtu. Tad aptvēru, ka nespētu atpazīt Delgadīnu nomodā un apģērbušos, nedz arī viņa varēja zināt, kas esmu es, jo nekad nebija mani redzējusi. Neprāta lēkmē es trīs dienās noadīju duci pāru zilu un sārtu zīdaiņu zābaciņu, mēģinādams saņemties drosmi neklausīties, nedziedāt, neatcerēties dziesmas, kas man atgādina viņu.

Patiesībā es netiku galā ar paša dvēseli un sāku nomanīt savu vecumu pēc tā, cik nespēcīgs biju mīlas priekšā. Vēl cits, daudz dramatiskāks pierādījums tam bija atgadījums ar satiksmes autobusu, kas notrieca velosipēdisti pašā tirdzniecības rajona vidū. Meiteni nupat kā aiznesa uz ātrās palīdzības mašīnu, un traģēdijas apmērus varēja nojaust pēc lūžņu kaudzes, kas bija palikusi pāri no divriteņa un tagad mētājās košsarkanā asins lāmā. Taču mani ne tik ļoti satrieca velosipēda atliekas, kā šo atlieku marka, modelis un krāsa. Nebija šaubu, ka tieši šādu velosipēdu es biju uzdāvinājis Delgadīnai.

Aculiecinieki bija vienisprātis, ka cietusī riteņbraucēja bijusi ļoti jauna, gara auguma un slaida, un ar īsiem, cirtainiem matiem. Satraucies es nobalsoju pirmo taksometru, kas brauca garām, un liku vest mani uz Žēlsirdības slimnīcu, senu namu, kas ar saviem okera toņa mūriem izskatījās, itin kā būtu nogremdēts plūstošajās smiltīs. Lai tur iekļūtu, man bija vajadzīga pusstunda, un vēl otra, lai tiktu laukā no augļu kokos smaržojoša pagalma, kur izmocīta sieviete aizšķērsoja man ceļu, ielūkojās acīs un aizkliedzās:

Es esmu tā, kuru tu nemeklē.

Tikai tad es atcerējos, ka sabiedrībai nekaitīgie pacienti no pašvaldības vājprātīgo patversmes brīvā vaļā mitinās tieši šeit. Man vajadzēja slimnīcas vadību iepazīstināt ar sevi kā žurnālistu, iekams kāds slimnieku kopējs mani aizveda uz neatliekamās palīdzības nodaļu. Uzņemto sarakstā bija ievesti personas dati: Rosalba Riosa, sešpadsmit gadu veca, bez zināmas nodarbošanās. Diagnoze: smadzeņu satricinājums. Prognoze: atturīga. Es apvaicājos nodaļas vadītājam, vai varu cietušo apskatīt, sirds dziļumos cerēdams, ka viņš man to liegs, taču šie bija priecīgi man izlīdzēt, ja nu es piepeši gribētu rakstīt par slimnīcas nožēlojamo stāvokli.

Mēs šķērsojām zāli, kas spēcīgi oda pēc karbolskābes un bija kā piebāzta ar gultās gulošiem pacientiem. Aizmugurē, apguldīta metāla gultā, atradās tā, kuru meklējām. Viņas galvaskauss bija pārtīts apsējiem, seja — neatpazīstama, uztūkuši vienā zili melnā blīdumā, taču man pietika vien ieraudzīt kājas, lai zinātu, ka viņa nav īstā. Tikai tad man iešāvās prātā jautājums: ko gan es darītu, ja tā būtu viņa?

Joprojām savalgots nakts pinekļos, nākamajā dienā saņēmu drosmi doties uz kreklu fabriku, kur, kā man reiz tika teikusi Rosa Kabarkasa, meitene strādā, un palūdzu īpašniekam man izrādīt iekārtas kā paraugu Apvienoto Nāciju viskontinenta projektam. Viņš bija smagnēja auguma mazrunīgs vīrs, kas pavēra durvis uz savu karaļvalsti veltās cerībās kļūt par piemēru visai pasaulei.

Plašajā, izgaismotajā zālē sēdēja trīs simti meiteņu baltās blūzēs un Pelnu Trešdienas krustiem uz pieres un šuva pogas. Pamanījušas mūs, viņas izslējās taisni kā skolnieces un ar acu kaktiņiem mūs novēroja, kamēr vadītājs skaidroja savu ieguldījumu sensenajā pogu šūšanas mākslā. Es uzmanīgi aplūkoju ikvienu seju, pārbijies, ka ieraudzīšu Delgadīnu dzīvu un apģērbtu. Taču viena no viņām mani atklāja vēl ātrāk, uzlūkodama mani ar nesaudzīgas apbrīnas pilnu skatienu:

Sakiet, kungs, vai jūs gadījumā neesat tas, kurš avīzē raksta mīlestības vēstules?

Nekad nebūtu ne iedomājies, ka aizmigusi meitene varētu atstāt manī tādas postošas sekas. Es aizbēgu no fabrikas, pat neatvadījies, ij neapdomādams, vai kāda no šīm šķīstītavas jaunavām ir vai nav tā, ko meklēju. Kad biju no turienes prom, vienīgās jūtas, kas man šķita šai dzīvē atlikušas, bija vēlēšanās raudāt.

Rosa Kabarkasa piezvanīja pēc mēneša ar gluži neticamu izskaidrojumu: pēc baņķiera slepkavības viņa devusies pelnītā atpūtā uz Kartahenu. Es, protams, viņai nenoticēju, taču apsveicu ar tādu veiksmi un ļāvu gari un plaši izklāstīt melus, pirms uzdot jautājumu, kas dega man uz mēles:

Un vina?

Rosa Kabarkasa ilgi klusēja. Tepat vien ir, viņa beidzot sacīja, taču viņas balsī jautās izvairība: ir kādu laiku jānogaida. Cik ilgi? Nav ne jausmas, tad jau es tev paziņošu. Es jutu, ka runātāja nupat, nupat man izslīdēs, un asi viņu pārtraucu: pagaidi, apgaismo mani kaut mazliet. Gaismas nav, viņa attrauca un noslēdza: uzmanies, tu vari nodarīt ļaunumu pats sev un, vispirmām kārtām, nodarīt ļaunu meitenei. Man prāts nepavisam nenesās uz šādām miglainām atrunām. Es lūdzos, lai saimniece man dod vismaz iespēju tuvoties patiesībai. Galu galā, tā es sacīju, mēs esam līdzzinātāji. Viņa palika nelokāma. Nomierinies, viņa man pavēlēja, meitēnam klājas labi, un viņa gaida manu zvanu, bet pašlaik neko nevar darīt, un es neko vairāk ari neteikšu. Ardievu.

Es paliku ar mēmo klausuli rokā, nezinādams, kā lai turpinu, jo tāpat es saimnieci arī pazinu gana labi, lai spriestu, ka no viņas neko nepanākšu, ja vien pašai nebūs vēlīgs prāts. Pēcpusdienā es paslepen aizstaigāju līdz viņas namam, vairāk paļaudamies uz sagadīšanos nekā prāta apsvērumiem, un atradu to joprojām aizzīmogotu ar sanitārās inspekcijas zīmogiem. Iedomājos, ka Rosa Kabarkasa varbūt man zvanīja no citas pilsētas malas, iespējams, pat ne no šīs pilsētas, un jau tāda doma vien mani pildīja ar drūmām priekšnojautām. Tomēr tā paša vakara sestajā stundā, kad es vismazāk to gaidīju, Rosa pa tālruni pateica manu paša paroli:

Labi, šodien.

Desmitos vakarā, drebēdams un sakniebtām lūpām, lai neraudātu, es devos ceļā, apkrāvies šveiciešu šokolādes kastēm, turoniem un karamelēm, un veselu grozu svelmaini sarkanu rožu, ar kurām izklāt gultu. Durvis stāvēja pusvirus, gaisma bija iedegta, un radio klusām skanēja Brāmsa Pirmā sonāte vijolei un klavierēm. Delgadīna dusēja gultā tik mirdzoša un citāda, ka man bija pat grūti viņu atpazīt.

Meitene bija vairāk pieaugusi, bet to nevarēja manīt ķermeņa apveidā, vien intensīvā briedumā, kas lika viņai izskatīties divus vai pat trīs gadus vecākai un tik kailai kā vēl nekad. Augstie vaigu kauli, jūras vēja un saules apbrūninātā āda, smalkās lūpas un cirtainie mati apdvesa viņas seju ar Prāksitela Apollona androgīno skaistumu. Bet maldīšanās nebija iespējama, jo viņas krūtis bija piebriedušas, vairs nesaņemamas manā plaukstā, gurnu apaļumi bija pilnībā izveidojušies un kauli kļuvuši stingrāki un saskanīgāki. Mani apbūra šie dabas sasniegumi, taču satrieca mākslīgās piedevas: mākslīgās skropstas, perlamutra toņa laka uz roku un kāju nagiem un lētās smaržas, kam nebija nekā kopīga ar mīlestību. Tomēr kronis visam bija dārglietas, ar kurām viņa bija nokārusies no vienas vietas: zelta auskari ar smaragdu ķekariem, īsto pērļu kaklarota, zelta rokassprādze, kas mirdzēja dimantu inkrustācijas, un katrā pirkstā vizuļojošie gredzeni ar dārgiem akmeņiem. Un krēsla atzveltnes bija uzlikta viņas vakarkleita, nošūta ar spīguļiem un rotāta izšuvumiem, blakus stāvēja satina kurpīšu pāris. Manī cēlās savāds reiboņa vilnis.

Mauka! es iekliedzos.

Jo man ausī pats nelabais čukstēja indes pilnas nojautas. Un tās bija: nozieguma naktī Rosai Kabarkasai nebija ne laika, ne domas skaidrības, lai meiteni pagūtu brīdināt, un policija viņu atrada istabā vienu, mazgadīgu un bez alibi. Šādā situācijā neviens nespēja līdzināties Rosai Kabarkasai: viņa pārdeva meitenes nevainību kādam no saviem ietekmīgajiem klientiem apmaiņā pret pašas atmazgāšanos no nozieguma. Pirmām kārtām, protams, vajadzēja nozust, kamēr skandāls aprimst. Cik burvīgi! Gatavais medusmēnesis trijotnei, šie abi gultā, un Rosa Kabarkasa luksusa terasē, izbaudot savu laimīgo neaizskaramību. Aklu dusmu sagrābts, es triecu pret sienām ik lietu, kas vien istabā bija: lampas, radio, ventilatoru, spoguļus, krūzes un glāzes. Es to darīju bez steigas, taču bez apstājas, ar lieliem blīkšķiem un metodisku skurbumu, kas man paglāba dzīvību. Pie pirmā trieciena meitene sarāvās, taču uz mani pat nepaskatījās, tikai savilkās kamolā ar muguru pret mani un, drebēdama elsās, tā arī palika, kamēr postīšana beidzās. Vistas pagalmā un naktī neguļošie suņi tikai palielināja traci. Dusmu lēkmes apskaidrībā mani pārņēma pēdējā iedvesma pielaist namam uguni, taču tad durvīs parādījās Rosās Kabarkasas nesatricināmais stāvs. Saimniece neko neteica. Viņa vizuāli novērtēja postījumu apjomu un pārliecinājās, ka meitene ir sarāvusies kā gliemezis čaulā un paslēpusi galvu starp rokām: pārbiedēta, taču neskarta.

Dievs žēlīgs! Rosa Kabarkasa izsaucās. Ko tik visu es neatdotu par tādu mīlestību!

Vienā vienīgā acu uzmetienā saimniece mani līdzjūtīgi noskatīja no galvas līdz kājām un sacīja: ejam. Es viņai sekoju līdz galvenajai ēkai, sieviete man klusumā pasniedza glāzi ūdens, deva zīmi, lai apsēžos iepretim viņai, un nopratināja mani. Nu ko, Rosa sacīja, tagad sāc uzvesties kā pieaugušais un izstāsti man, kas tev lēcies.

Es viņai izstāstīju to, ko uzskatīju par atklājušos patiesību. Rosa Kabarkasa noklausījās manu sakāmo klusēdama, bez izbrīna un visbeidzot izskatījās atplaukusi. Cik burvīgi, viņa teica. Es allaž esmu teikusi, ka greizsirdība zina vēl vairāk nekā patiesība. Un tad viņa man bez noklusēšanas izstāstīja to, kas īsti bija noticis. Patiesībā savā nozieguma nakts apjukumā viņa bija piemirsusi par istabā guļošo meiteni. Viens no viņas klientiem, mirušā advokāts, dāsnu roku izdalīja samaksas un kukuļus un ielūdza Rosu Kabarkasu uz atpūtas namu Kartahenā, kamēr skandāls norimstas. Tici man, apgalvoja Rosa Kabarkasa, ka visu šo laiku ne uz mirkli man no prāta neizgājāt tu un meitēns. Es atgriezos aizvakar un vispirms mēģināju tevi sazvanīt, taču neviens neatbildēja. Toties meitēns gan ieradās nekavējoties un tik sliktā skatā, ka tevis dēļ viņu nomazgāju, tevis dēļ saģērbu un tevis dēļ aizsūtīju uz skaistumkopšanas salonu ar rīkojumu, lai viņu uzpoš kā karalieni. Tu jau redzēji, kā: nevainojami. Ekskluzīvais apģērbs? Tas ir no tērpiem, ko izīrēju savām nabadzīgākajām meitenēm, kad tām jādodas dejot ar klientiem. Dārglietas? Tās ir manējās, Rosa sacīja: pietiek tām tikai pieskarties vien, lai pamanītu, ka dimanti ir tikai stikliņi un dārgmetāls ir alva. Tā ka beidz te plosīties, viņa nobeidza: tagad ej, pamodini viņu, lūdz piedošanu un reiz par visām reizēm uzņemies atbildību par meitēnu. Neviens nav pelnījis laimi vairāk par jums abiem.

Es pieliku pārcilvēciskas pūles, lai runātājai noticētu, taču mīlestība izrādījās stiprāka par saprātu. Maukas! — es viņai uzbrēcu, dzīvas uguns savā sirdī dedzināts. Tās jūs esat! Es klaigāju: nolādētās palaistuves! Neko vairs negribu dzirdēt ne par tevi, ne kādu citu netikli šai pasaulē, un vismazāk jau nu viņu. Jau durvis es saimniecei pametu ar roku, kam vajadzēja nozīmēt atvadas uz mūžu. Rosa Kabarkasa par to nemaz nešaubījās.

Ej Dieva mierā, viņa sacīja, saviebdamās skumjās, un tad atgriezās realitātē. Jebkurā gadījumā es tev piestādīšu rēķinu par to, ko tu man sapostīji istabā.

5

Lasīdams Marta ālantus, es uzgāju ļaunu vēstošu frāzi, ko autors attiecina uz Jūliju Cēzaru: Ir neiespējami beigu beigās nekļūt par to, par ko tevi uzskata. Šā izteikuma patieso izcelsmi man neizdevās uziet ne paša Jūlija Cēzara, nedz ari viņa biogrāfu darbos, sākot ar Svetoniju un beidzot ar Karkopino, taču bija vērts ko tādu uzzināt. Tās fatālistus, piemērots manam nākamo mēnešu dzīves ritumam, bija tas, kas man deva apņemšanos, kāda man bija vajadzīga, ne vien lai uzrakstītu šīs atmiņas, bet lai iesāktu tās bez nedrošības, ar Delgadīnas mīlestību.

Man nebija miera ne uz mirkli, es ieēdu pa kādam kumosam un zaudēju tik daudz svara, ka bikses krita nost. Manus kaulus lauza neparastas sāpes, bez iemesla mainījās garastāvoklis, naktis pagāja savādā reibumā, kas neļāva ne lasīt, ne klausīties

mūziku, un tā vietā es visu dienu pavadīju, klanīdams galvu trulā apmātībā, kas nespēja aizvietot miegu.

Atvieglojums nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Pārpildītā Loma Freska autobusā man blakus sēdošā sieviete, kuru nekad agrāk nebiju redzējis, iečukstēja man ausī: vai tu joprojām drāzies? Tā bija Kasilda Armenta, veca savas miesas iztirgotāja, kas bija mani pacietuši kā centīgu klientu kopš laika, kad pati bija iedomīga pusaudze. Aizgājusi pensijā, pa pusei slima un bez graša pie dvēseles, viņa bija apprecējusies ar kādu ķīniešu dārzkopi, kurš sievietei deva savu uzvārdu un palīdzēja finansiāli, un varbūt arī drusku mīlēja. Septiņdesmit trīs

»

gadu vecumā Kasilda nebija pieņēmusies svarā, joprojām bija skaista, ar spēcīgu raksturu un ar to pašu amatam raksturīgo nekaunīgo runasveidu.

Viņa aizveda mani uz savu māju, ķīniešu zemsaimniecību pie šosejas jūras malā. Mēs apsēdāmies ēnainajā terasē, kur mūs ieskāva papardes un alstromēriju lapotne, bet no griestiem nokarājās putnu būri. Kalna nogāzē varēja redzēt ķīniešu dārzniekus, kas ar konusveida platmalēm galvā stādīja dārzeņus spožās saules gaismā, un tēraudpelēkos ūdeņus Bokasdesenizā, kur divi dambji vada upi tās ceļā uz jūru vairāku jūdžu garumā. Sarunas laikā balts okeāna laineris ieslīdēja iztekā un mēs klusumā uz to noraudzījāmies, kamēr izdzirdām tā sērīgo kliedzienu upes ostā. Sieviete nopūtās. Vai ievēroji? Vairāk kā pusgadsimta laikā šī ir pirmā reize, kad es tevi neuzņemu gultā. Mēs vairs neesam tie, kas bijām, es atzinu. Viņa turpināja, itin kā mani nemaz nedzirdējusi: ik reizes, kad pa radio kaut ko saka par tevi, slavē tevi par pieķeršanos, ko cilvēki pret tevi izjūt, sauc par mīlestības maestro, iedomā vien, man šķiet, ka neviens tavu šarmu un arī tavas apsēstības nepazina labāk par mani. Es runāju nopietni, viņa uzsvēra, neviens nebūtu varējis labāk tevi pieciest.

Es vairs nespēju pretoties. Viņa to sajuta, ieraudzīja, ka manas acis ir kļuvušas miklas no asarām, un laikam tikai tad atklāja, ka tiešām vairs neesmu tas, kas biju kādreiz, un es izturēju viņas skatienu ar drosmi, kādu no sevis nekad nebūtu gaidījis. Patiesība ir tāda, ka es kļūstu vecs, atzinos. Mēs jau esam veci, viņa ar nopūtu piekrita. Nelaime tāda, ka iekšienē jau to nemaz nesajūt, bet no ārpuses gan katrs to redz.

Nebija iespējams viņas priekšā neatvērt sirdi, un tā nu es viņai izstāstīju stāstu, kas dziļi iekšienē mani dedzināja kā liesma, par savu pirmo zvanu Rosai Kabarkasai manas deviņdesmitās dzimšanas dienas priekšvakarā, un līdz pat traģiskajai naktij, kad es izpostīju istabu un vairs nekad neatgriežos.

Sieviete manī noklausījās ar visu uzmanību, itin kā visu redzētu pati savām acīm, lēnām visu apsvēra un visbeidzot atplauka smaidā.

Dari ko darīdams, bet nepazaudē šo radībiņu, viņa sacīja. Nav nekā ļaunāka par nāvi vienatnē.

Mēs devāmies uz Puertokolombiju sīkā, gluži vai rotaļu vilcieniņā, kas bija lēns kā rāma ķēve. Palaunadzi mēs ieturējām iepretim laika zoba sagrauztai koka kuģu piestātnei, kur savulaik, pirms padziļināja Bokasdesenizu, pietauvojās it visi valstī ienākošie kuģi. Mēs apsēdāmies zem palmu pajumes, kur apjomīgas tumšādainas kalpotājas pasniedza ceptas jūras zivis ar kokosa rīsiem un zaļo banānu strēmelēm. Mēs iesnaudāmies svelmainajā agras pēcpusdienas sastingumā un turpinājām sarunāties, līdz milzīgais, kvēlojošais saules aplis iegrima jūrā. Realitāte man šķita fantastiska. Palūk vien, kur visbeidzot ir mūsu medusmēnesis, zobojās viņa. Taču tad turpināja nopietni: tagad es palūkojos atpakaļ, redzu rindām vīriešu, kas pabijuši manos palagos, un es atdotu dvēseli, kaut tikai būtu palikusi, kaut ar pašu to sliktāko. Paldies Dievam, es laikā satiku savu ķīnieti. Ir jau gluži tā, itin kā būtu precējusies ar mazo pirkstiņu, bet viņš ir tikai manējais.

Viņa ielūkojās man acīs, novērtēja manu reakciju uz to, ko nupat bija pateikusi, un tad sacīja: tā ka tūlīt pat ej un uzmeklē to nabaga radījumu, pat ja greizsirdības aizdomas izrādītos patiesība, lai būtu kā būdams, nodejoto tev neviens neatņems. Bet to gan, bez kāda tur vectētiņa sentimenta. Pamodini skuķi, drāz viņu līdz baltajām pelītēm ar savu ēzeļa cienīgo metamo, kuru pats nelabais tev piešķīra kā prēmiju par gļēvumu un skopulību. Nopietni, viņa izjusti nobeidza: nenomirsti, tā arī neizdzīvojis brīnumu, kāda ir drāšanās ar mīlestību.

Nākamajā dienā, kad uzgriezu tālruņa numuru, man stipri dauzījās sirds. Tiklab no spriedzes, ko raisīja doma par Delgadīnas atkalsatikšanu, kā no

nezinās, ko man atbildēs Rosa Kabarkasa. Mums ar > *

viņu bija bijis nopietns strīds par neiedomājamo rēķinu, ko viņa bija man atsūtījusi par istabā nodarītajiem postījumiem. Biju spiests pārdot vienu no savas mātes vismīļākajām gleznām, kuras vērtība tika lēsta vai veselu bagātību, taču patiesības mirklī neieguva ne desmito daļu no cerētā. Papildinājis summu ar savu iekrājumu pārpalikumiem, es aiznesu naudu Rosai Kabarkasai ar nepārsūdzamu ultimātu: ņem vai liecies mierā. Tas bija pašnāvniecisks akts, jo, pārdodama kaut vienu no maniem noslēpumiem, viņa būtu varējusi pilnībā iznīcināt manu labo slavu. Bet viņa neko neteica, tikai paturēja gleznas, ko bija paņēmusi ķīlā postošajā naktī. Vienā vienīgā gājienā es biju pilnībā zaudējis spēli: palicis bez Delgadīnas, bez Rosās Kabārkasas un bez saviem pēdīgajiem ietaupījumiem. Tomēr es dzirdēju klausulē signālu vienu, divas, trīs reizes un visbeidzot viņas balsi: jā? Man balss iestrēga kaklā. Es noliku klausuli. Es iemetos guļamtīklā, mēģinādams rast mierinājumu Satī askētiskajā dzejā, un svīdu tā, ka viss audekls gluži izmirka. Līdz pat nākamajai dienai man nebija drosmes mēģināt vēlreiz.

Nu ko, es stingrā balsī sacīju. Šodien.

Rosa Kabarkasa, skaidra lieta, stāvēja pāri it visam. Ak, mans skumji gudrais, viņa nopūtās no sava neuzveicamā gara dziļumiem, tu nozudi uz diviem mēnešiem un atgriezies vienīgi, lai lūgtu pēc veltām cerībām. Viņa man izstāstīja, ka neesot Delgadīnu redzējusi jau vairāk kā mēnesi, ka meitēns, šķiet, tik ļoti izbijies no maniem pēkšņajiem uzliesmojumiem, ka par tiem pat nerunā un pēc manis nejautā, un jūtas ļoti apmierināta jaunā darbavietā, kur strādāt vieglāk un alga labāka, nekā šujot pogas. Man iekšas izdedzināja karsts liesmu vilnis. Tāda vieta varētu būt tikai maukas amats, es sacīju. Rosa atbildēja, ne acu nepamirkšķinājusi: neesi tāds muļķis, ja tā būtu, viņa gan būtu tepat. Kur vēl viņai būtu labāk? Sievietes loģiskās domas straujums manas šaubas tikai padziļināja: un kā lai es zinu, ka viņas tiešām tur nav? Tādā gadījumā, attrauca uzrunātā, tev vislabāk ir neko nezināt. Vai ne? Un es jau atkal viņu ienīdu. Rosa, nejūtīga pret manām garastāvokļa maiņām, nosolījās meitēnu uzmeklēt. Bez lielām cerībām, jo tās kaimiņienes tālrunis, pa kuru meiteni varēja sazvanīt, visu laiku bija saplīsis, un Rosai nebija ne jausmas, kur viņu dzīvo. Bet nav jau mirstamā vaina, pie velna, viņa noteica, es tev piezvanīšu pēc stundas.

Solītā stunda izstiepās trīs dienu garumā, bet galu galā viņa atrada meiteni pieejamu un pie labas veselības. Es atgriezos, kauna pārņemts, un grēku nožēlā skūpstīju mīļoto sprīdi pa sprīdim no pusnakts līdz pat pirmajiem gaiļiem. Tā bija ilga lūgšana piedot, ko es sev nosolījos atkārtot mūžīgi mūžos, un bija tāda sajūta, kā sākot visu atkal no jauna. Istaba bija izārdīta, un nesaudzīga apiešanās bija iznīcinājusi visu, ko biju tur ielicis. Saimniece bija visu atstājusi, kā stāvēja, un pateica man, ka jebkādi uzlabojumi esot jāveic man pašam uz tā rēķina, ko esmu viņai parādā. Tomēr manas finansiālās iespējas bija sasniegušas visdziļāko bezdibeni. Pensija ar katru reizi sedza arvien mazāk vajadzību. Nedaudzās pārdodamās lietas, kas vēl bija mājā — izņemot manas mātes svētās dārglietas —, bija bez komerciālas vērtības, un nekas nebija gana vecs, lai būtu antīks. Labākajos laikos gubernators man bija izteicis kārdinošu piedāvājumu nopirkt visas manas grieķu, latīņu un spāņu klasiķu grāmatas Departamenta bibliotēkas vajadzībām, bet man nebija dūšas tās pārdot. Vēlāk līdz ar politiskajām maiņām un pasaules lēno izviršanu neviens valdībā vairs nedomāja ne par mākslu, ne literatūru. Paguris meklēt cienīgu izeju, es ieslidināju kabatā dārglietas, ko Delgadīna man bija atdevusi atpakaļ, un devos tās ieķīlāt kādā nejaukā ieliņā, kas veda uz Publisko tirgu. Ar uzspēlētu mācīta vīra izklaidību es vairākas reizes šurpu turpu nogāju pa šo elles bedri, kur blīvējās paplukuši krodziņi, lietotu grāmatu tirgotavas un ķīlu kantori, taču Florīnas de Diosas cieņa man noslēdza ceļu: es neiedrošinājos. Tad nolēmu tās augsti paceltu galvu pārdot pilsētas vecākajā un cienījamākajā juvelieru veikalā.

Ar lupu pētīdams dārglietas, veikala kalpotājs man uzdeva dažus jautājumus. Viņam piemita mediķa cienīgums, manieres un stils. Es viņam paskaidroju, ka dārglietas esmu mantojis no savas mātes. Viņš uz ikvienu no manām atbildēm reaģēja ar īsu rūcienu un visbeidzot noņēma monokli.

Man žēl, viņš sacīja, bet tās ir no pudeļu dibeniem. Redzēdams manu pārsteigumu, viņš vieglā līdzcietībā paskaidroja: labi vismaz, ka zelts ir zelts un platīns ir platīns. Es ķēru pie kabatas, lai pārliecinātos, ka esmu paņēmis līdzi pirkumu rēķinus, un bez īgnuma sacīju:

r

Bet dārglietas tika iegādātas šai cienījamajā iestādījumā pirms vairāk nekā simt gadiem.

Tas viņu neapklusināja. Mēdz gadīties, viņš klāstīja, ka mantotās dārglietās laika gaitā pazūd vērtīgākie akmeņi, ko aizvieto untumaini ģimenes locekļi vai noziedzīgi juvelieri, un viltojums atklājas tikai brīdī, kad tiek mēģināts dārglietas pārdot. Bet atvainojiet mani uz mirkli, viņš palūdza un iznesa dārglietas pa durvīm telpas aizmugurē. Pēc mirkļa viņš atgriezās un, neko nepaskaidrojis, norādīja man uz krēslu, lai nogaidu, un turpināja darbu.

Es pārlaidu skatienu veikalam. Es biju te vairākas reizes nācis kopā ar māti un atcerējos kādu frāzi, kas allaž atkārtojās: tikai nesaki neko tētim. Piepeši man iešāvās prātā doma, kas mani satrieca: vai nevarētu būt, ka Rosa Kabarkasa un Delgadīna, savstarpēji vienojušās, bija pārdevušas dārgakmeņus un dārglietas man atdeva ar neīstiem akmeņiem?

Es mocījos šaubās, kad sekretāre mani uzaicināja viņai sekot uz tām pašām dibenplāna durvīm, kas veda uz nelielu biroju, kurā atradās bieziem sējumiem piepildīts liels plaukts. Dižens beduīns piecēlās no rakstāmgalda telpas galā un pastiepa man roku, uzrunādams uz tu ar veca drauga nepiespiestību. Mēs kopā mācījāmies vidusskolā, viņš man sacīja sveiciena vietā. Man bija viegli viņu atcerēties: viņš bija skolas labākais futbolists un mūsu pirmo priekamāju izgājienu čempions. Kādā nenoteiktā brīdī es viņu pazaudēju no redzesloka un laikam izskatījos viņam tik sagrabējis, ka viņš mani sajauca ar savu bērnības skolasbiedru.

Uz stiklotā rakstāmgalda viņam bija atvērts viens no papīros uztūkušajiem arhīva sējumiem, kur atradās ieraksti par manas mātes dārglietām. Tur bija precīzs uzskaitījums ar datumiem un detaļām par to, ka īpašniece pašrocīgi bija likusi apmainīt cēlos un skaistos divu Kargamantosu paaudžu akmeņus un īstos pārdevusi šim pašam veikalam. Tas bija noticis, kad pašreizējā īpašnieka tēvs vadīja juvelieru veikalu, savukārt mēs ar viņu vēl gājām skolā. Taču viņš pats mani nomierināja: šādi sīki triki bija parasta lieta dižās ģimenēs, kas nonāca naudas grūtībās, lai tās atrisinātu, nezaudējot cieņu. Skarbās realitātes pārsteigts, es nolēmu dārglietas saglabāt kā piemiņu no gluži citas Florīnas de Diosas, kuru nekad netiku pazinis.

Jūlija sākumā sajutu, cik tuvu patiesībā ir nāve. Mana sirds vairs nesitās tik ritmiski kā agrāk, un es visās malās sāku saskatīt un sajust nekļūdīgas beigu nojausmas. Visskaidrākā bija kādā Bellas Artes koncertā. Bija sabojājusies gaisa kondicionēšana, un mākslas un literatūras krējums lēnām suta pieblīvētajā hallē, taču mūzikas maģija radīja debešķīgu klimatu. Beigās, līdz ar Allegrettopoco mosso, man f*-

lika nodrebēt piepeša atklāsme, ka šis ir pēdējais koncerts, ko pirms nāves man lēmis liktenis. Es neizjutu nedz sāpes, nedz bailes, tikai spēcīgas jūtas, kas mani pārņēma, domājot, ka esmu nodzīvojis gana ilgi, lai to izjustu.

Kad visbeidzot, izmirkušam sviedros, man izdevās izkļūt caur apskāvieniem un fotogrāfiem, es attapos aci pret aci ar Šimenu Ortisu, kas bija kā simtgadīga dieviete ratiņkrēslā. Jau viņas klātbūtne vien nomāca manu sirdi kā nāves grēks. Sieviete bija tērpusies marmorkrāsas tunikā, kas bija tikpat gluda kā valkātājas āda, trīskāršu īstu pērļu kaklarotu ap kaklu, perlamutra toņa mati bija apgriezti pēc divdesmito gadu modes, ar asu kaijas spārna galu uz viņas vaiga, un lielās dzintarkrāsas acis izgaismoja dabiski tumšā josla ap varavīksneni. Visa viņas būtība bija pretrunā ar to, kas bija dzirdams no baumām, ka viņas prātu apēnojot neārstējama atmiņas noārdīšanās kaite. Izbijies un viņas priekšā bez ieročiem, es pārvarēju karstumu, kas kāpa man sejā, paklanīdamies viņai klusēdams, Versaļas galma cienīgā pieliecienā. Viņa pasmaidīja kā ķēniņiene un satvēra manu roku. Tai brīdī es pamanīju, ka arī tas ir likteņa attaisnojums, ko es izmantoju, lai beidzot izvilktu skabargu, kas mani grauza jau gadiem ilgi. Par šo mirkli esmu sapņojis gadiem ilgi, sacīju. Šimena, kā šķiet, nesaprata. Vai patiesi! — viņa izsaucās. Un kas gan tu esi? Es tā arī nekad neuzzināju, vai viņa tik tiešām bija mani aizmirsusi vai ari tā bija viņas dzīves pēdējā atriebība.

Jāteic gan, ka sava mirstīguma apziņa mani bija pārsteigusi, jau īsi pirms man apritēja piecdesmit gadu, līdzīgā gadījumā kā šis, kādā karnevāla naktī, kad es dejoju ugunīgu tango ar fantastisku sievieti, kurai tā arī neieraudzīju seju, kura bija kādas mārciņas četrdesmit par mani smagāka un savas divas plaukstas tiesas garāka, bet kura par spīti šiem apstākļiem ļāvās sevi vadīt ar vēja nestas spalvas vieglumu. Mēs dejojām tik cieši kopā, ka es jutu asins ritumu viņas vēnās, un mani ieaijāja bauda sievietes smagajā elpā, viņas amonjaka aromāts, viņas astronoma cienīgās krūtis, kad piepeši mani pirmo reizi pārsteidza un gandrīz notrieca gar zemi nāves spēriens. Tā bija kā nesaudzīgs orators ausī: dari ko darīdams, bet šajā gadā vai arī nākamajos simt tu būsi pagalam uz mūžiem. Sieviete izbijusies atrāvās: kas jums lēcies? Nekas, es sacīju, mēģinādams savaldīt sirdi.

Es drebu jūsu dēļ.

Kopš tā brīža es sāku dzīvi mērīt nevis gados, bet gan desmitgadēs. Mans piektais gadu desmits bija izšķirīgs, jo es aptvēru, ka gandrīz visi man apkārt ir jaunāki. Sestā dzīves desmitgade bija visintensīvākā, jo man bija aizdomas, ka vairs nav atlicis laika kļūdīties. Septītā dekāde atnesa bailes par to, ka pastāv iespēja — šī būs pēdējā manā dzīvē. Tomēr, kad savā pirmajā rītā deviņdesmit gadu vecumā es atmodos Delgadīnas laimīgajā gultā, man iešāvās prātā doma, ka dzīve nav vis kaut kas pārejošs kā Heraklīta mūžam mainīgā upe, bet vienreizēja iespēja pagriezties pannā uz otriem sāniem un karsēties otrus deviņdesmit gadus.

Es kļuvu viegli saraudināms. Jebkuras jūtas, kam bija kāds sakars ar maigumu, lika manā kaklā sakāpt kamolam, kuru ne vienmēr spēju noslāpēt, un es apsvēru atteikšanos no vientulīgās laimes sargāt Delgadīnas miegu, bet ne tik daudz savas nāves nenoteiktības dēļ, cik sāpju dēļ, kas mani pārņēma, iedomājoties viņu vienu bez manis visu turpmāko dzīvi. Kādā no šīm neskaidrajām dienām es nejauši iegriezos greznajā Notāru ielā un biju pārsteigts, atrodot vien graustu no vecās, lētās viesnīcas, kur es ar varu tiku iesvētīts mīlas mākslā īsi pirms savas divpadsmitās dzimšanas dienas. Kādreiz tā bija lepna kuģubūvnieku savrupmāja, kam greznībā spēja līdzināties retais nams visā pilsētā, ar alabastru pārklātām kolonnām un kaltām frīzēm visapkārt iekšpagalmam, ar stikla kupolu septiņās krāsās, kas mirdzēja ar ziemas dārza spozmi. Vairāk nekā gadsimtu apakšstāvā ar tā gotiskajām durvīm atradās koloniālo notāru biroji, kur strādāja, kļuva bagāts un izputēja mans tēvs vienā fantastisku sapņu apdvestā dzīvē. Senās dzimtas cita pēc citas pameta augšstāvos izvietotos dzīvokļus, ko beigu beigās ieņēma spiedīgos apstākļos nonākušu pagrimušu dāmu leģioni, kas līdz pat ausmai kāpa augšup un lejup pa kāpnēm ar saviem klientiem par pusotru peso, kurus bija notvērušas kādā no tuvējās ostas krogiem.

Savos gandrīz divpadsmit gados, joprojām īsajās biksēs un pirmskolas zābaciņos, es nespēju pretoties kārdinājumam izpētīt augšstāvu dzīvokļus, kamēr mans tēvs diskutēja savās nebeidzamajās apspriedēs, un manām acīm pavērās debešķīga izrāde. Sievietes, kas par grašiem pārdeva savu miesu līdz pat ausmai, no vienpadsmitiem rītā, kad karstums zem vitrāžām kļuva nepanesams, staigāja pa māju, būdamas spiestas izdzīvot savu ikdienas dzīvi kailas, klīstot pa istabām un izkliedzot savus nakts piedzīvojumus. Es pārbijos. Vienīgais, kas man ienāca prātā, bija glābties bēgot pa to pašu ceļu, pa kuru biju atnācis, kad piepeši viens no kailajiem sievišķiem, kuras stingrās miesas smaržoja pēc vienkāršām ziepēm, mani no aizmugures apskāva un aiznesa uz savu papes kabīni tā, ka es viņu neredzēju, kailo iedzīvotāju aplausu un uzsaucienu pavadīta. Sieviete mani augšpēdus iesvieda savā četriem paredzētajā gultā, ar meistarīgu kustību norāva man bikses un uzsēdās man virsū jāšus, taču ledainās šausmas, kas mani bija pārņēmušas, liedza man saņemt viņu kā īstam vīrietim. Tonakt, nespēdams iemigt pats savā gultā, es neaizvēru acis vairāk kā uz stundu, ilgpilnā satraukumā vēlēdamies atkal viņu ieraudzīt. Tā nu nākamajā rītā, kamēr naktsputni vēl gulēja, es drebēdams uzrausos līdz viņas kabīnei un pamodināju sievieti, balsī raudādams no trakas mīlas, kas ilga, kamēr to bez žēlastības aiznesa realitātes vēji.

Viesnīcas kabīnes maksāja vienu peso gadījuma sakaram, bet tikai mēs nedaudzie zinājām, ka cena ir tā pati divdesmit četrām stundām. Piedevām vēl Kastorīna mani iepazīstināja ar savu noplukušo pasauli, kur sievietes nabadzīgos klientus ielūdz savās galā brokastīs, aizdod tiem ziepes, remdē zobu sāpes un pilnīgas bezizejas gadījumos tiem sniedz mīlas žēlsirdības dāvanas.

Bet manu pēdīgo vecumdienu vakaros neviens vairs neatcerējās nemirstīgo Kastorīnu, mirušu jau neatminami sen, kura no upes kuģu piestātņu nožēlojamiem kaktiem bija pacēlusies līdz vecākās madāmas tronim, kura nēsāja melnu jūraslaupītāja apsēju pār aci, ko bija zaudējusi kādā krogus kautiņā. Viņas pēdējais pastāvīgais mīļākais, veiksmīgs melnais no Kamagvejas, kuru dēvēja par Jonasu Vergu, savulaik bija viens no dižākajiem Havanas trompetistiem, līdz kamēr zaudēja savu pilnzobaino smaidu vilcienu katastrofā.

Pēc šīs rūgtuma pilnās vizītes es sajutu sirdī ieduramies sāpi, ko nespēju atvieglot pat trīs dienu laikā, izmēģinādams visdažādākos brūvējumus. Ārsts, pie kura steidzami vērsos, bija ievērojamas ģimenes atvase, tā paša ārsta mazdēls, kurš bija mani pārbaudījis četrdesmit divu gadu vecumā, un mani biedēja, ka viņš izskatās gluži tāpat, jo pāragras plikpaurības, biezu neārstējamas tuvredzības briļļu un neremdināmu skumju dēļ bija tā novecojis kā paša vectēvs septiņdesmit gadu vecumā. Ar zeltkaļa uzmanību ārsts pārbaudīja visu manu ķermeni. Viņš izklausīja manu muguru un krūtis, pārbaudīja asinsspiedienu, uzsita pa celi, pārbaudot refleksus, manu apakšējo plakstiņu krāsu. Pārtraukumos, kamēr es uz kušetes mainīju pozu, viņš man uzdeva tik neskaidrus un ātrus jautājumus, ka man pat nebija laika apdomāt atbildes. Kad bija pagājusi stunda, ārsts mani uzlūkoja ar laimīgu smaidu sejā. Nu ko, viņš sacīja, man šķiet, ka es neko nevaru darīt jūsu labā. Ko jūs ar to gribat teikt? Ka jūsu stāvoklis ir labākais iespējamais jūsu vecumā. Cik interesanti, es viņam sacīju, tieši to pašu man teica jūsu vecaistēvs, kad man bija četrdesmit divi gadi, varētu domāt, ka laiks nemaz nerit uz priekšu. Jūs allaž atradīsiet kādu, kas to pateiks, viņš atbildēja, jo vienmēr būsiet tai pašā vecumā. Mēģinādams viņu izprovocēt uz biedējošu spriedumu, es viņam sacīju: galīga ir tikai nāve. Taisnība, viņš piekrita, taču nav viegli līdz tai nokļūt tik labā stāvoklī kā jūsējais. Man tiešām žēl, ka nevaru jums izpatikt.

Tās bija cēlas atmiņas, taču divdesmit devītā augusta priekšvakarā es jutu gadsimta nospiedošo svaru, kas bezkaislīgi mani gaidīja, kad pa tērauda pakāpieniem devos uz savu māju. Tad es vēlreiz ieraudzīju Florīnu de Diosu, savu māti, manā gultā, kas līdz pat nāvei bija bijusi viņējā, un viņa man deva to pašu svētību, ko pēdējā reizē, kad viņu redzēju divas stundas pirms viņas nāves. Satrauktu jūtu pārņemts, es uztvēru to kā pēdējo brīdinājumu un piezvanīju Rosai Kabarkasai, lai tā man atved manu meitēnu jau šo pašu nakti, priekšnojautā, ka nepiepildīsies manas cerības izdzīvot līdz pēdējam mana deviņdesmitā dzīves gada elpas vilcienam. Es viņai zvanīju vēlreiz pulksten astoņos, un saimniece man atkārtoja, ka tas nav iespējams. Tam jānotiek, par katru cenu, es šausmās kliedzu. Rosa neatvadījusies nolika klausuli, taču pēc piecpadsmit minūtēm piezvanīja:

Lai notiek, vina ir šeit.

Es ierados divdesmit minūtes pēc desmitiem vakarā un iedevu Rosai Kabarkasai savas dzīves pēdējās vēstules ar norādījumiem attiecībā uz meitēnu pēc mana šausminošā gala. Saimniece iedomājās, ka mani iespaidojis gadījums ar nazi un ar vieglu zobgalības pieskaņu sacīja: ja grasies mirt, gādā, lai tas nenotiek šeit, nemaz neiedomājies. Bet es viņai teicu: stāsti, ka mani notrieca Puertokolombijas vilciens, tas nabaga nožēlojamais krāms, kas nespētu nogalināt nevienu.

Tonakt, gatavs jebkam, es apgūlos uz muguras, gaidīdams pēdējās sāpes pirmajā mana deviņdesmit pirmā gada mirklī. Es dzirdēju attālas zvanu skaņas, es sajutu uz sāniem dusošās Delgadīnas dvēseli, dzirdēju kliedzienu kaut kur pamalē un kāda šņukstus, kas varbūt bija šai istabā miris pirms gadsimta. Tad ar pēdējo elpas vilcienu izslēdzu gaismu, saviju savus pirkstus ar mīļotās, lai varētu viņu vest pie rokas, un skaitīju pusnakts divpadsmit zvanu sitienus līdz ar savām pēdējām divpadsmit asarām, kamēr sāka dziedāt gaiļi un nekavējoties arī slavas zvani, svētku uguņošana, kas gavilēs svinēja manu palikšanu dzīvam un veselam manos deviņdesmit gados.

Mani pirmie vārdi bija Kosai Kabarkasai: es pērku tavu namu, visu, ar veikalu un dārzu. Viņa man atbildēja: noslēgsim vecu ļaužu līgumu, ko apstiprināsim pie notāra: tas, kurš paliks dzīvs, manto visu, kas piederējis otram. Nē, jo, ja es nomiršu, viss pienāktos viņai. Tam nav nozīmes, sacīja Rosa Kabarkasa, es uzņemšos atbildību par meitēnu un pēc tam atstāšu viņai visu, gan tavu, gan savu; man neviena cita šai pasaulē nav. Pa to laiku mēs pārbūvēsim tavu istabu, ieliksim tur labu santehniku, gaisa kondicionētāju, un tur būs tavas grāmatas un mūzika.

-     Vai tu domā, ka viņa piekritis?

-    Ak, mans skumji gudrais, ir jau labi, ka tu esi vecs, bet neesi maita, Rosa Kabarkasa attrauca, smiedamās kā kutināta. Tā nabadzīte ir tevī samīlējusies līdz ausim.

Uz ielas es izgāju starodams un pirmo reizi pamanīju pats sevi uz attālā sava pirmā gadu simteņa apvāršņa. Mana māja, klusa un kārtīga ceturksni pāri sešiem rītā, pamazām modās laimīgas rītausmas staros. Virtuvē pilnā balsī dziedāja I )amiana, un dzīvību atguvušais kaķis vija asti ap manām potītēm un sekoja man līdz pat rakstāmgaldam. Es kārtoju pajukušos papīrus, tintnīcu un zostēviņa spalvu, kad parka mandeļu kokos uzkāpa žilbinoša saule un pasta liellaiva, kas sausuma dēļ bija nedēļu aizkavējusies, taurēdama ieslīdēja ostas kanālā. Beidzot tā bija reālā dzīve, ar manu sirdi drošībā un nolemtu nāvei no laimīgas mīlestības kādas dienas līksmajā agonijā kādā mirklī pēc manas simtās dzimšanas dienas.

2004. gada maija

Gabriels Garsija Markess

Atmiņas par manām skumjajām maukām

Apgāds "ATĒNA", reģistrācijas nr. 40003301814, Blaumaņa ielā l6/18-2a, Rīga, LV-1011, e-pasts: atena@atena.lv www.atena.lv Iespiests un iesiets SIA 'Jelgavas tipogrāfija"

Content

Markess Gabriels Garsija Atmiņas par manām skumjajām maukām

1

2

3

4

5