Markess Gabriels Garsija

Dzīvot, lai izstāstītu

Gabriels Garsija Markess

Dzīvot, lai izstāstītu

Markesa izcilākā gramata. Та nav ierindojama nevienā kategorijā: daiļliteratūra, fantastika, memuāri, dzeja vai drama. Darbs, tāpat kā tā lasīšana, ir maģijas pilns.

Observer

Vienreizīgs atradums, kasatklaj mums pazudušu zemi, par kuras pastāvēšanu mēs nojautām, tomēr nespējām to atrast. Gramata ir aizraujošs brīnums.

Ihe Times

Dzīvot, lai izstāstītu

Dzīve nav tas, ko mēs dzīvojam, bet gan tas, ko mēs atceramies un kā mēs to atceramies, lai izstāstītu.

1

Māte lūdza, lai dodos viņai līdzi pārdot māju. Bez jebkādas nojausmas, kā mani atrast, viņa torīt bija ieradusies Bar-rankiljā no attālā ciema, kur dzīvoja ģimene. Apklaušinātie paziņas ieteica mani meklēt grāmatnīcā Mundo vai kafejnīcās tai līdzās, uz kurām devos divas reizes dienā, lai aprunātos ar draugiem rakstniekiem. Uzrunātais cilvēks viņu brīdināja: “Esiet uzmanīga, viņi ir pilnīgi traki.” Māte ieradās tieši pulksten divpadsmitos. Viņa vieglā solī izspraucās starp grāmatām apkrautajiem galdiem un, pirms paguvu ko teikt, nostājās man priekšā, un, skatoties tieši acīs ar savu labāko dienu šķelmīgo smaidu, sacīja:

- Es esmu tava māte.

Kaut kas mātē bija mainījies, un pirmajā mirklī es viņu nepazinu. Viņai bija četrdesmit pieci gadi. Vienpadsmit dzemdību dēļ gandrīz desmit no tiem viņa bija bijusi stāvoklī un vēl vismaz tikpat ilgu laiku barojusi bērnus ar krūti. Māte pāragri bija pilnībā nosirmojusi, aiz pirmo bifokālo briļļu lēcām acis izskatījās neparasti lielas un izbrīnītas, un viņa nopietni ievēroja pilnīgas sēras savas mirušās mātes dēļ, tomēr vēl joprojām bija manāms viņas kāzu portretam raksturīgais antīkais skaistums, kuru rudenīga aura tagad vērta vēl cienījamāku. Pirms ko bilst, pat pirms mani apskaut, viņa sev ierastajā ceremoniālajā veidā sacīja:

- Esmu ieradusies lūgt, lai tu dodies man līdzi pārdot māju.

Viņai nebija man jāpaskaidro, kas tā par māju un kur tā atrodas, jo mums bija tikai viena māja visā pasaulē: vecvecāku vecā māja Arakatakā, kur man bija palaimējies piedzimt un kur kopš astoņu gadu vecuma vairs nebiju atgriezies. Pēc sešiem semestriem, kurus galvenokārt pavadīju lasot visu, kas nonāca manās rokās, un no galvas deklamējot neatkārtojamo Zelta laikmeta spāņu dzeju, es tikko biju pametis juridisko fakultāti. Biju izlasījis visas grāmatas — tulkojumus un patapinātus izdevumus —, kas man bija nepieciešamas, lai apgūtu romānu rakstīšanas tehniku, un laikrakstu pielikumos biju publicējis sešus stāstus, kuri izpelnījās draugu sajūsmu un dažu kritiķu uzmanību. Nākammēness man bija gaidāma divdesmit trešā dzimšanas diena, es biju pārsniedzis militārā dienesta vecumu, biju divu gonoreju veterāns un bez sirdsapziņas pārmetumiem izsmēķēju sešdesmit lētas cigaretes dienā. Savus va|as brīžus pavadīju Barrankiljā, Indijas Kartahenā un Kolumbijas Kārību jūras piekrastē, ar plašu vērienu pārtiku no tā, ko man maksāja par īsiem rakstiņiem El Heraldo, kas bija gandrīz mazāk nekā nekas, un gulēju pēc iespējas labākā kompānijā tur, kur mani pārsteidza nakts. It kā manā dzīvē vēl nebūtu gana haosa un neskaidru tieksmju, kopā ar nešķiramu draugu grupu cs piedalījos pārdroša un materiāli nenodrošināta žurnāla izdošanā, kuru Alfonso Fuenmajors loloja jau trīs gadus. Ko vēl es varēju vēlēties?

Drīzāk līdzekļu trūkuma nekā labas gaumes dēļ es par divdesmit gadiem apsteidzu modi: mežonīgas ūsas, izspūruši mati, džinsa bikses, puķaini krekli un svētceļnieka sandales. Tumšā kinoteātra zālē, nezinot, ka esmu turpat tuvumā, kāda toreizējā draudzene sacīja: “Nabaga Gabito ir zudis gadījums.” Tāpēc, kad māte lūdza, lai dodos viņai līdzi pārdot māju, nekas mani nekavēja piekrist. Viņa atzinās, ka viņai neesot pietiekami daudz naudas, un es lepni sacīju, ka apmaksāšu savus tēriņus.

Laikrakstā, kurā strādāju, to nevarēja atrisināt. Man maksāja trīs peso par vienu ziņu dienā un četrus par redakcijas sleju, kad trūka kāda no štata žurnālistiem, bet ar to tik tikko pietika. Mēģināju aizņemties, bet administrators atgādināja, ka mans parāds jau pārsniedzis piecdesmit peso. Tajā pēcpusdienā es pastrādāju ļaunprātīgu izmantošanu, uz kādu nebūtu spējīgs neviens no maniem draugiem. Kjot ārā no kafejnīcas Colombia, kas atradās līdzās grāmatnīcai, sastapu donu Ramonu Vinjesu, veco katalāņu skolotāju un grāmatu pārdevēju, un lūdzu aizdot man desmit peso. Viņam bija tikai seši.

Protams, nedz mātei, nedz man nebija ne jausmas par šā necilā divu dienu ceļojuma nozīmību, ka nepietiktu pat ar visgarāko un uzcītīgāko dzīvi, lai spētu to izstāstīt. Tagad, pēc vairāk nekā sešdesmit pieciem nodzīvotiem gadiem, es saprotu, ka tas bija vissvarīgākais lēmums, kāds man bija bijis jāpieņem rakstnieka karjeras laikā. Tas ir: visas dzīves garumā.

Līdz pusaudža gadiem atmiņu vairāk interesē nākotne nekā pagātne, tāpēc manas atmiņas par ciemu vēl nav nostalģijas idealizētas. Es to atcerējos tādu, kāds tas bija: laba vieta dzīvošanai, kur visi cits citu pazina, netālu tecēja upe ar dzidru ūdeni, kas plūda pa gludu, baltu un milzīgām, aizvēsturiskām olām līdzīgu akmeņu gultni. Pievakarē, īpaši decembrī, kad lietavas mitējušās un gaiss kļuvis dzidrs kā kristāls, šķita, ka Santa-martas Sjerranevada ar sniegotajām virsotnēm pienāk tuvāk pretējā krasta banānu plantācijām. No turienes varēja redzēt, kā aravaku indiāņi kā skudriņu rindas skrien gar kraujas malu ar ingvera maisiem plecos, košļājot kokas lapu bumbiņas, lai uzturētu dzīvību. Mums, bērniem, tolaik bija sapnis sataisīt pikas no mūžīgā sniega un spēlēt kariņu apkārtnes ielās. Karstums, īpaši diendusas laikā, bija tik neticams, ka pieaugušie žēlojās, it kā tas katru dienu būtu kas jauns. Kopš dzimšanas esmu dzirdējis nerimstošus stāstus, ka dzelzceļš un United Fruit

Company apmetnes ir uzceltas pa nakti, jo pa dienu nav bijis iespējams paņemt rokā saules nokaitētos darbarīkus.

Vienīgā iespēja no Barrankiljas nokļūt Arakatakā bija sagrabējusi motorlaiva, kas kursēja pa kolonizācijas laikā vergu raktu kanālu un pēc tam pa sjenagu — duļķainu un zemu ūdeņu slīkšņu — līdz noslēpumainajai pilsētai Sjenagai. Tur bija jāpārsēžas vilcienā, kas savos aizsākumos bija labākais valstī, atlikušais ceļa gabals jāveic pa milzīgām banānu plantācijām, dīkdienīgi apstājoties putekļainos un svelmainos ciematos un vientuļās stacijās. Tāds bija ceļš, ko mēs ar māti uzsākām sestdien, 1950. gada 18. februārī, — karnevāla priekšvakarā — septiņos vakarā, kad gadalaikam neraksturīgi gāza kā no spaiņa, ar trīsdesmit diviem peso skaidrā naudā, ar kuriem mums teju pietiktu, lai atgrieztos, ja māju neizdotos pārdot iepriekš paredzētajā laikā.

Pasātu vēji tonakt bija tik mežonīgi, ka upes piestātnē man tik tikko izdevās pierunāt māti iekāpt laivā. Viņai netrūka iemeslu. Laiva bija samazināta Jaunorleānas tvaikoņu kopija, bet aprīkota ar benzīna motoru, tāpēc viss, kas atradās uz borta, drebēja kā spēcīgā drudzī. Tur bija neliela telpa ar āķiem, lai dažādos augstumos varētu iekārt guļamtīklus, un koka soliem, uz kuriem katrs pats ar elkoņiem izbrīvēja vietu sev un savai milzīgajai bagāžai: preču saiņiem, vistu būriem un pat dzīvām cūkām. Tur bija arī dažas smacīgas kajītes ar divām lāvām, ko gandrīz vienmēr apdzīvoja nožēlojamas mauķeles, kas ceļojuma laikā sniedza ārkārtējas steidzamības pakalpojumus. Tā kā visas kajītes jau bija aizņemtas un mums nebija guļamtīklu, mēs ar māti ieņēmām divus dzelzs krēslus vidus gaitenī, kur arī grasījāmies pārlaist nakti.

Kā jau māte bija baidījusies, negaiss zvāļoja pārdrošo laivu, kamēr šķērsojām Magdalēnas upi, kas tik tuvu grīvai ieguva okeāna temperamentu. Ostā es biju nopircis krietnus krājumus vislētāko melnās tabakas cigarešu, kuru papīrs līdzinājās ietinamajam papīram, un sāku smēķēt savā toreizējā manierē, no viena izsmēķa aizdedzinot nākamo cigareti, kamēr pārlasīju Augusta gaismu: Viljams Folkners tolaik bija visuzticamākais no maniem dēmoniem aizbildņiem. Māte sažņaudza rokās rožukroni, it kā tas būtu ceļamkrāns, kas spēj izvilkt iestigušu traktoru vai noturēt gaisā lidmašīnu, un kā parasti nelūdza neko sev, vien labklājību un ilgu mūžu saviem vienpadsmit bāreņiem. Viņas lūgšanas droši vien nonāca tur, kur tām bija jānonāk, jo, iebraucot kanālā, lietus norima un vēja pūsma varēja vien aizgaiņāt odus. Tad nu māte noglabāja rožukroni un labu brīdi klusējot vēroja visapkārt kūsājošo dzīvi.

Māte piedzima vienkāršā ģimenē, bet uzauga banānu kompānijas gaistošajā krāšņumā, no kura viņa vismaz ieguva bagātas meitenes labo izglītību Dievmātes Parādīšanās koledžā Santamartā. Ziemassvētku brīvdienās viņa kopā ar draudzenēm izšuva, spēlēja klavihordu labdarības tirdziņos un tantes uzraudzībā piedalījās visšķīstākajās vietējās aristokrātijas rīkotajās deju stundās, tomēr neviens nebija manījis, ka viņai būtu kāds pielūdzējs, līdz māte pretēji vecāku gribai apprecējās ar ciema telegrāfistu. Kopš tā laika pamanāmākās viņas labās īpašības bija humora izjūta un dzelzs veselība, ko garās dzīves laikā nespēja sagraut pat daudzās nelaimes. Tomēr vispārsteidzošākais un kopš tā laika arī vismazāk aizdomas izraisošais bija viņas izcilais talants noslēpt savu spēcīgo raksturu: perfekts lauva. Tas viņai ļāva iedibināt matriarhālu varu, kas sniedzās līdz pat visattālākajiem radiniekiem visneiedomājamākās vietās, tā līdzinājās Saules sistēmai, kuru viņa, klusā balsī un gandrīz nepamirkšķinot ne acu, vadīja no savas virtuves, kamēr vārījās pupiņas.

Redzot, cik nesatricināmi māte pārcieš šo skarbo ceļojumu, es sev jautāju, kā gan viņa tik ātri un meistarīgi varējusi pakļaut nabadzības radīto netaisnību. Šī briesmīgā nakts to apliecināja. Asinskārie moskīti; spiedīgais un nelabumu uzdzenošais

karstums, kas izgaroja no laivas uzvandītajiem kanāla nosēdumiem; neaizmigušo un ērti iekārtoties nespējušo pasažieru staigāšana — šķita, ka tas viss sarīkots ar mērķi izvest no pacietības visnosvērtāko cilvēku. Māte to visu pacieta, nekustīgi sēžot krēslā, kamēr padauzas, pārģērbušās par vīriešiem vai tautumeitām, tuvējās kajītēs ievāca karnevāla ražu. Viena no viņām jau vairākas reizes bija iegājusi un iznākusi no savas kajītes, kas atradās līdzās mātes krēslam, un vienmēr ar citu klientu. F.s domāju, ka māte viņu nebija redzējusi. Tomēr ceturto vai piekto reizi, kad viņa vienas stundas laikā iegāja un iznāca, māte ar nožēlas pilnu skatienu sekoja ielasmeitai līdz pat gaiteņa galam.

- Nabaga meitenes, - viņa nopūtās. - Tīs, kas viņām jādara, lai dzīvotu, ir vēl sliktāk nekā strādāt.

Tā turpinājās līdz pat pusnaktij, kad es piekusu lasīt trīcošajā un blāvajā gaiteņa gaismā un apsēdos mātei līdzās uzpīpēt, mēģinot peldus izkļūt no Jonapatafas grāfistes plūstošajām smiltīm. F.s biju pametis universitāti iepriekšējā gadā, pārdroši cerot, ka spēšu dzīvot no žurnālistikas un literatūras bez nepieciešamības tās apgūt, iedvesmojoties no kaut kur lasītas Bernarda Šova frāzes: “jau agrā bērnībā man bija jāpārtrauc izglītoties, lai dotos uz skolu.” Es nebiju spējīgs ne ar vienu strīdēties, jo jutu, ka šie argumenti der tikai man pašam, kaut arī nespēju to izskaidrot.

Par tādu neprātu bija gluži veltīgi pārliecināt vecākus, kas ar mani saistīja daudz cerību un bija iztērējuši daudz naudas, kuras viņiem nemaz nebija. īpaši jau tēvs man būtu piedevis jebko, ja vien es spētu pakārt pie sienas jebkuru akadēmisku diplomu, ko viņš pats tā arī nebija varējis iegūt. Saikne starp mums pārtrūka. Es jau gandrīz gadu domāju viņu apciemot, lai izklāstītu savus argumentus, kad ieradās māte un lūdza doties viņai līdzi pārdot māju. Protams, laivā viņa par to neieminējās līdz pat pusnaktij, kad sajuta gluži vai pārdabisku atskārsmi, ka beidzot pienācis īstais brīdis, lai pateiktu man to, kas, bez

šaubām, bija šā ceļojuma īstais mērķis, un viņa sāka runāt bezmiega nakšu vientulībā ilgi briedinātā veidā un tonī, ar ļoti precīziem vārdiem.

- Tavs papus ir ļoti bēdīgs, - viņa teica.

Te nu tā bija, tik ļoti bijātā elle. Viņa sāka kā vienmēr, kad tas vismazāk bija gaidāms, un mierīgā balsī, kas nedeva iemeslu uztraukumam. Tikai tādēļ, lai piedalītos rituālā, es uzdevu jautājumu, jo atbildi uz to lieliski zināju jau iepriekš:

- Un kāpēc tad tā?

- Tāpēc, ka tu pameti studijas.

- Es tās nepametu, - sacīju. - Es tikai mainīju specialitāti.

Doma par pamatīgu strīdu māti uzmundrināja.

- Tavs tētis saka — tas esot viens un tas pats, - viņa teica.

Zinot, ka tā nav patiesība, es piebildu:

- Arī viņš pameta vijoļspēles studijas.

- Tas nav viens un tas pats, - māte spēji iebilda. - Vijoli viņš spēlēja tikai svētkos un uz ielas. Un studijas papus pameta tāpēc, ka viņam nebija ko ēst. Bet nepilna mēneša laikā viņš izmācījās par telegrāfistu, kas tolaik bija ļoti laba profesija, īpaši jau Arakatakā.

- Es arī dzīvoju no rakstīšanas avīzēm, - es taisnojos.

- To tu saki, lai mani neaizvainotu, - viņa atbildēja. - Bet tavu bēdīgo stāvokli var pamanīt jau pa gabalu. Kā nu ne, ieejot grāmatnīcā, es tevi pat nepazinu.

- Ari es jūs nepazinu, - es teicu.

- Bet ne jau tā paša iemesla dēļ, - viņa sacīja. - Es domāju, ka tu esi kāds diedelnieks. - Māte paskatījās uz manām nonēsātajām sandalēm un piebilda: - Un bez zeķēm.

- Tā ir ērtāk, - es atbildēju. - Divi krekli un divas apakšbikses: vienas mugurā, otras uz veļas auklas. Kas gan vēl cilvēkam ir nepieciešams?

- Nedaudz pašcieņas, - māte teica. Bet tūdaļ pat viņas balss tonis kļuva maigāks. - Es to saku tāpēc, ka mēs tevi ļoti mīlam.

- Es zinu, - attraucu. - Bet pasakiet man vienu lietu: vai jūs manā vietā nedarītu tāpat?

- Nedarītu gan, - māte atbildēja, - ja tas būtu pretēji manu vecāku gribai.

Atceroties neatlaidību, ar kādu viņa apspieda savas ģimenes pretestību kāzām, es smejoties sacīju:

- Paskatieties man acīs!

Tomēr viņa novērsa skatienu, jo pārāk labi zināja, ko es domāju.

- Es neapprecējos, kamēr nesaņēmu vecāku svētību, - māte iebilda. - Ar piespiešanu, lai nu būtu, bet es to saņēmu.

Māte pārtrauca strīdu ne jau tāpēc, ka mani argumenti būtu viņu pārliecinājuši, bet gan tāpēc, ka vēlējās doties uz tualeti un neuzticējās tur valdošajai higiēnai. Es apjautājos bocmanim, vai nav pieejama kāda tīrāka vieta, bet viņš paskaidroja, ka arī pats lieto kopējās labierīcības. Un, it kā tikko būtu lasījis Konrādu, secināja: “Jūrā mēs visi esam vienādi.” Tā nu mana māte pakļāvās vienlīdzības likumiem. Pretēji tam, ko gaidīju, atgriežoties viņa tik tikko valdīja smieklus.

- Iedomājies, - viņa sacīja, - ko domās tavs papus, ja pārbraukšu mājās ar kādu no tām izlaidības slimībām!

Pēc pusnakts mēs uz trim stundām iestrēgām — kanālā augošo anemoņu vīkšķi bija aptinušies ap dzenskrūvi, laiva iesēdās ūdens sanesās, un daudzi pasažieri no krasta bija spiesti to vilkt ar guļamtīklu virvēm. Karstums un moskīti kļuva neizturami, bet māte to visu pārvarēja ar pēkšņiem, biežiem un ģimenes lokā izslavētiem snaudas mirkļiem, kas viņai ļāva atpūsties, nezaudējot sarunas pavedienu. Kad laiva atkal devās ceļā, uzpūta viegls vējiņš un māte pilnībā atspirga.

- Lai būtu kā būdams, - viņa nopūtās, - kaut kas man tavam papum būs jāsaka.

- Neraizējieties, - es atbildēju tikpat nevainīgi kā iepriekš. - Decembrī es aizbraukšu un viņam visu paskaidrošu.

- Līdz tam vēl ir desmit mēnešu, - māte sacīja.

- Cīalu galā šogad ar universitāti vairs neko nevar labot, -es iebildu.

- Vai tu man tiešām apsoli, ka decembrī atbrauksi?

- Apsolu, - atbildēju un pirmo reizi saklausīju mātes balsī raizes.

- Vai varu teikt papum, ka tu sacīsi jā?

- Nē! - es spēji iesaucos. - To gan nē!

Bija acīm redzams, ka māte meklē citu ce|u. Bet es viņai nepalīdzēju.

- Tad būtu labāk vienreiz par visām reizēm pateikt viņam patiesību, - viņa sacīja. - Lai tas viss neizskatās pēc krāpšanas.

- Labi, - es atvieglots nopūtos. - Tad pasaki viņam to.

Pie tā arī mēs palikām, un kāds, kurš māti labi nepazina, varētu domāt, ka viss ir beidzies, bet es zināju, ka tas ir tikai pamiers elpas atvilkšanai. Neilgi pēc tam viņa dziļi iemiga. Vāra vēja pūsma aizbiedēja odus un piesātināja gaisu ar ziedu smaržu. Tobrīd laiva ieguva burukuģa cēlumu.

Mēs bijām lielajā slīkšņā, Lielajā Sjenagā, vēl vienā manas bērnības mītā. Es pa to biju braucis vairākas reizes, kad vectētiņš, pulkvedis Nikolass Kikardo Markess Mehija — kuru mazbērni sauca par Papalelo —, mani no Arakatakas veda uz Barrankilju apciemot vecākus. “No sjenagas nav jābaidās, tā ir jāciena,” viņš man teica, stāstot par šo ūdeņu neparedzamo raksturu — tie varēja būt kā dīķis un kā nevaldāms okeāns. Lietus sezonā tas bija pakļauts kalnu vētru žēlastībai. No decembra līdz aprīlim, kad laikam vajadzēja būt mierīgākam, ziemeļu pasāta brāzmas padarīja bīstamu ik vakaru. Pēc kāda baismīga ceļojuma, kad līdz rīta gaismai bija jāmeklē patvērums Riofrio deltā, mana mātes māte Trankilina Igvarāna — Mina — uzdrošinājās šķērsot sjenagu tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā.

Par laimi, tonakt ūdeņi bija mierīgi. No laivas priekšgala, kur es neilgi pirms rītausmas izgāju ieelpot svaigu gaisu, varēja redzēt zvejas kuģu gaismas, kuras kā zvaigznes peldēja ūdenī. To bija nesaskaitāmi daudz, un neredzamie zvejnieki sarunājās kā ciemos sanākuši — sjenagā balsis ieguva spocīgu rezonansi. F.s atspiedos ar elkoņiem uz treliņiem un mēģināju saskatīt kalnu grēdas siluetu, kad mani pārsteidza pēkšņa nostalģija.

Kādā citā, šai līdzīgā rītausmā, šķērsojot Lielo Sjenagu, Papalelo atstāja mani guļam kajītē un pats devās uz kantīni. Nezinu, cik bija pulkstenis, kad mani pamodināja sarūsējuša ventilatora zumēšana, bundžu džinkstoņa bārā un daudzu cilvēku saceltais troksnis. Man nebija vairāk par pieciem gadiem, un es ļoti sabijos, tomēr drīz vien viss noklusa, un es nodomāju, kas tas bijis tikai sapnis. No rīta Sjenagas piestātnē vectēvs, atvēris durvis un pakāris pie stenderes spoguli, skuvās ar bārdas nazi. Šīs atmiņas ir ļoti skaidras: viņš vēl nebija uzvilcis kreklu, bet virs apakškrekla bija uzlicis savus mūžīgos bikšturus — platus un ar zaļām svītrām. Skujoties viņš turpināja sarunāties ar vīru, kuru es joprojām atpazītu jau no pirmā acu uzmetiena. Viņam bija neaizmirstams kraukļa profils, jūrnieku tetovējums uz labās rokas, ap kaklu vairākas smagas zelta ķēdes un uz abām plaukstas locītavām zelta rokassprādzes un aproces. Es tikko biju apģērbies un, sēžot uz gultas, vilku kājās zābakus, kad vīrs sacīja vectēvam:

- Par to nu nešaubieties, pulkvedi. Viņi tiešām gribēja iesviest jūs ūdenī.

Nepārtraucot skūšanos, vectēvs sev ierastā lepnumā atbildēja:

- Viņiem labāk nebūtu vajadzējis mēģināt.

Tobrīd es sapratu iepriekšējās nakts trokšņa iemeslu, un mani ļoti iespaidoja doma, ka vectētiņu kāds vēlējies iemest sjenagā. Atmiņas par šo tā arī nekad nenoskaidroto notikumu mani pārsteidza tajā rītausmā, kad kopā ar māti devos pārdot māju, skatoties uz sniegu pirmo saules staru zili iekrāsotajos kalnos. Aizkavēšanās sanesās mums ļāva dienas gaismā skatīt spožo smilšu strēli, kura tik tikko šķīra jūru un sjenagu un uz kuras atradās zvejnieku ciemi ar žāvēties izkārtiem tīkliem un netīriem un izkāmējušiem bērneļiem, kas ar lupatu bumbu spēlēja futbolu. Bija satriecoši redzēt ielās daudzus zvejniekus, kuru rokas sakropļojuši laikā neaizmesti dinamīta spridzekļi. Laivai virzoties uz priekšu, bērni sāka nirt, lai meklētu pasažieru ūdenī iesviestās monētas.

Pulkstenis bija ap septiņiem, kad piestājām pie kāda smirdoša purva netālu no Sjenagas pilsētas. Grupas ar nesējiem, kuriem dubļi sniedzās līdz ceļgaliem, paņēma mūs rokās un caur grifu jūkli, kas netīrumos dalīja atkritumus, brišus aiznesa līdz piestātnei. Mēs mierīgi brokastojām pie ostmalas galdiņiem — garšīgās sjenagas zivis moharras un ceptu zaļo banānu šķēlītes —, kad māte atsāka sava personīgā kara uzbrukumus.

- Pasaki man reizi par visām reizēm, - viņa man teica, nepaceļot skatienu, - ko lai es saku papum?

Es mēģināju iegūt laiku, lai padomātu.

-Par ko?

- Par vienīgo lietu, kas viņu interesē, - viņa nedaudz dusmīgi atbildēja. - Par tavām studijām.

Man palaimējās, jo kāds nepieklājīgs galdabiedrs, kuru bija ieinteresējusi mūsu kaismīgā saruna, vēlējās uzzināt manus apsvērumus. Tūlītēja mātes atbilde mani ne tikai mazliet sabiedēja, bet arī pārsteidza, jo viņa vienmēr greizsirdīgi sargāja savu privāto dzīvi.

- Viņš vēlas kļūt par rakstnieku, - viņa paskaidroja.

- Labs rakstnieks var nopelnīt labu naudu, - vīrs nopietni noteica. - īpaši jau tad, ja viņš strādā valdībai.

Nezinu, vai smalkjūtības dēļ vai piesardzībā no negaidītā sarunbiedra argumentiem māte novērsās no uzsāktās tēmas, un galu galā viņi abi žēlojās par manas paaudzes neizlēmību un dalījās skumjās atmiņās. Visbeidzot, meklējot kopīgus paziņas, viņi atklāja, ka mēs esam dubulti radinieki no Kotēšu un

Igvarānu puses. Tolaik mums tā gadījās vai ar katru otro Kārību piekrastē satikto cilvēku, bet māte to vienmēr uztvēra kā kaut ko neparastu.

Uz dzelzceļa piestātni mēs devāmies rikai viena zirga vilktā pajūgā — iespējams, šis dzīvnieks bija pēdējais no leģendāras un pārējā pasaulē nu jau izzudušas dzimtas. Māte, domās iegrimusi, skatījās uz neauglīgo un salpetra izdedzināto līdzenumu, kas sākās pie ostas slīkšņas un stiepās līdz pat apvārsnim. Man šī vieta bija vēsturiska: trīs vai četru gadu vecumā, pirmā ceļojuma laikā uz Barrankilju, vectēvs satvēra mani aiz rokas un, neko nepaskaidrojot, steidzīgā solī veda pa svelmaino tukšaini, līdz mēs nonācām pie plaša zaļu ūdeņu klājiena ar putu atraugām, kur peldēja milzum daudz noslīkušu vistu.

- Tā ir jūra, - vectēvs sacīja.

Gluži vīlies es jautāju, kas atrodas otrā krastā, un vectēvs, ne mirkli nešauboties, atbildēja:

- Otrā pusē nav krasta.

Tagad, redzējis daudzas jūras no vienas un otras puses, es joprojām domāju, ka tā bija viena no viņa izcilajām atbildēm. Lai būtu kā būdams, neviena no iepriekš iztēlē uzburtajām ainām nelīdzinājās šim netīrajam ūdeņu plašumam, pa kura akmeņaino, puvušu mangrovju zaru un gliemežvāku šķembu pilno pludmali bija neiespējami pastaigāties. Tā bija šausmīga.

Šķiet, mate par Sjenagas juru domāja to pašu, jo nopūtās, tiklīdz manīja to parādāmies ratiem kreisajā pusē:

- Nav citas tādas jūras ka Rioačā!

F.s pastāstīju viņai atmiņas par noslīkušajām vistām, bet, gluži tāpat kā citiem pieaugušajiem, mātei šķira, ka tās ir vien bērna iedomas. Pēc tam viņa turpināja vērot katru ceļā sastapto vietu, un pēc tā, kā mainījās viņas klusēšana, es zināju, ko viņa domā. Mēs pabraucām garām sarkano lukturu rajonam otrpus dzelzceļam: krāsainas mājiņas norūsējušiem jumtiem un veci Paramaribo papagaiļi, kas, tupēdami nojumēs iekārtos apļos, portugāļu valodā sauca klientus. Pabraucām garām ari lokomotīvju ūdenssūknim ar milzīgu metāla kupolu, uz kura pārnakšņoja gājputni un noklīdušas kaijas. Mēs neklidzinājām gar pilsētu, neiebraucot tajā, tomēr redzējām platās un tukšās ielas un kādreiz krāšņās vienstāva ēkas ar logiem līdz pat zemei, pa kuriem jau no agra rīta varēja dzirdēt klavierspēles vingrinājumus. Drīz vien māte pastiepa pirkstu.

- Skat, - viņa man teica. - Tur beidzas pasaule.

Es paskatījos viņas izstieptā rādītājpirksta virzienā un ieraudzīju staciju: galerijas ieskautu aplupušu koka ēku ar divslīpju cinka jumtu, tās priekšā atradās neliels saules izkaltēts laukumiņš, kurā nevarēja satilpt vairāk par diviem simtiem cilvēku. Todien māte man pastāstīja, ka tieši tur karaspēks 1928. gadā nogalināja nenoskaidrotu skaitu banānu plantāciju dienas strādnieku. It kā pats to būtu piedzīvojis, jau no agras bērnības es par šo notikumu zināju pēc nostāstiem, kurus vectēvs atkārtoja tūkstošiem reižu: militārists lasīja dekrētu, kas streikojošos melnstrādniekus pasludināja par kaitniekiem; trīs tūkstoši vīru, sievu un bērnu nekustīgi stāvēja svelmainajā saulē, pēc tam kad armijnieks viņiem bija devis piecas minūtes laika, lai atstātu laukumu; pavēle atklāt uguni, nokaitētu un spindzošu šāvienu kārtas, un panika, kas pārņēma pūli, kamēr nenogurdināmas un metodiskas ložmetēja dzirkles cirpa no tā sprīdi pa sprīdim.

Vilciens pienāca Sjenagā deviņos no rīta, uzņēma laivu atvestos un no kalniem atnākušos pasažierus un stundas ceturksni vēlāk turpināja ceļu dziļāk banānu plantācijās. Mēs ar māti ieradāmies stacijā pēc astoņiem, bet vilciens kavējās. Lai būtu kā būdams, mēs bijām vienīgie pasažieri. Viņa to apjauta, ieejot tukšajā vagonā, un priecīgā noskaņojumā iesaucās:

- Kāda greznība! Viss vilciens mums vieniem pašiem!

Es vienmēr esmu domājis, ka tās bija mākslotas gaviles, lai slēptu vilšanos, jo laika zoba nodarītais postījums vagonos bija redzams no pirmā acu uzmetiena. Tie bija kādreizējie otrās klases vagoni, bet bez pītajiem krēsliem un stiklotajiem paceļamiem un nolaižamiem logiem, te bija tikai nabadzīgo ļaužu gludo un silto bikšdibenu nodeldēti koka soli. Ne tikai šis vagons, viss vilciens šķita vien sava kādreizējā veidola vāja atblāzma. Agrāk tam bija trīs klases. Trešā, kurā brauca paši nabadzīgākie, bija tie paši dēļu vagoni, kuros pārvadāja banānus un lopus, tikai pielāgoti cilvēku vajadzībām, gareniski noliekot neēvelēta koka solus. Otrajā klasē bija pīti krēsli un bronzas rotājumi. Pirmajā klasē, kur ceļoja valdības pārstāvji un augstas banānu kompānijas amatpersonas, bija ar sarkanu samtu apvilkti, pārvietojami mīkstie krēsli un gaitenī izklāts paklājs. Kad ar vilcienu brauca kompānijas superintendants, viņa ģimene vai īpaši viesi, tā galā pievienoja greznu vagonu ar tonētiem logu stikliem, zeltītām karnīzēm un atklātu terasīti ar galdiņiem, uz kuras ceļojot dzert tēju. Fs nepazinu nevienu mirstīgo, kurš šo fantastisko vagonu būtu redzējis no iekšpuses. Mans vectēvs divas reizes bija pilsētas mērs, turklāt pret naudu izturējās ar vieglumu, bet otrajā klasē viņš brauca tikai kopā ar kādu no ģimenes sievietēm. Kad ļaudis jautāja, kāpēc viņš brauc trešajā klasē, vectēvs atbildēja: “Tāpēc, ka nav ceturtās.” Tomēr agrāk visraksturīgākā vilciena īpašība bija precizitāte. Ciema pulksteņus noregulēja pēc tā svilpiena.

Šādu vai tādu iemeslu dēļ todien vilciens devās ceļā pusotru stundu vēlāk. Kad tas lēnām un ar žēlu čīkstoņu uzsāka gaitu, māte pārkrustījās, bet tūdaļ pat atgriezās realitātē.

- Šā vilciena atsperes ilgi nav redzējušas eļļu, - viņa sacīja.

Iespējams, mēs bijām vienīgi pasažieri visā vilcienā, un šeit nekas neraisīja manī patiesu interesi. Es iegrimu Augusta gaismas miegainībā, bez apstājas smēķējot un ik pa brīdim uzmetot ātru skatienu ainavai, lai atpazītu garām slīdošās vietas. Ar garu svilpienu vilciens šķērsoja sjenagas pārpurvojušos piekrasti un visā ātrumā iedrāzās šausminošā sarkanu klinšu spraugā, kur vagonu rīboņa kļuva neizturama. Tomēr pēc stundas ceturkšņa ātrums samazinājās, vilciens, klusi elšot, ienira banānu plantāciju spirgtajā puskrēslā, gaiss kļuva daudz biezāks un vairs nebija jūtamas jūras vējš. Man nebija jāpārtrauc lasīšana, lai saprastu, ka esam iebraukuši banānu apgabala noslēgtajā karaļvalstī.

Apkārtne pārvērtās. Abās pusēs dzelzceļa sliedēm stiepās simetriskas un nebeidzamas plantāciju ejas, pa kurām vērši vilka ar zaļiem ķekariem piekrautus ratus. Drīz vien šur un tur neapstādītās vietās parādījās sarkanu ķieģeļu apmetnes, biroji ar biezu audeklu aizklātiem logiem un pie griestiem piekārtiem ventilatoriem un kāda vientulīga slimnīca magoņu laukā. Katrai upei bija savs ciems un dzelzs tilts, ko vilciens šķērsoja, skaļi svilpjot, un meitenes, kas peldējās ledainajā ūdenī, kā siļķes izlēca tā priekšā, lai ar savām gaistošajām krūtīm musinātu pasažierus.

Riofrijo pilsētā vilcienā iekāpa vairākas aravaku indiāņu ģimenes, nokrāvušās ar mugursomām, kas piebāztas ar kalnu avokado — visgaršīgākajiem visā valstī. Meklējot sēdvietu, viņi palēkdamies pārstaigāja vagonu abos virzienos, tomēr, kad vilciens atsāka kustēties, te bija palikušas tikai divas baltās sievietes ar jaundzimušo un jauns mācītājs. Atlikušo ceļu bērns nebeidza vien raudāt. Mācītājs valkāja pētnieka zābakus un tropu cepuri, burai līdzīgu raupja auduma sutanu ar četrstūrainiem ielāpiem un visu laiku, bērna raudu pavadīts, runāja kā no kanceles. Sprediķa tēma bija iespējamā banānu kompānijas atgriešanās. Kopš tās aiziešanas apgabalā ne par ko citu vairs nerunāja, un ļaudis bija sadalījušies divās nometnēs — tie, kas gribēja, un tie, kas negribēja, lai kompānija atgriežas, tomēr visi uzskatīja, ka tas noteikti notiks. Mācītājs bija pret un pamatoja savu nostāju ar tik personīgiem argumentiem, ka sievietēm tie šķita bezjēdzīgi:

- Kur vien kompānija sper kāju, tā aiz sevis atstāj drupas.

Tā bija vienīgā garīdznieka izteiktā oriģinālā doma, tomēr viņš nespēja to izskaidrot, un galu galā zīdaiņa māte mācītāju samulsināja, sakot, ka Dievs nevar viņam piekrist.

Nostalģija, kā vienmēr, bija izdzēsusi sliktās atmiņas un labās padarījusi vēl brīnišķīgākas. Neviens nespēja paglābties ļ no rās radītajiem postījumiem. Pa vilciena logu varēja redzēt pie māju durvīm sēdošos vīrus, un pietika tikai ieskatīties viņiem sejā, lai saprastu, ko viņi gaida. Arī veļas mazgātājas grants pludmalē uz garāmbraucošo vilcienu noskatījās tikpat gaidpilni. Ikviens svešinieks ar darījumu cilvēka portfeli viņiem šķita United Fruit Company pārstāvis, kas atgriezies atjaunot pagājušos laikus. Ikvienā tikšanās un ciemošanās reizē, ikvienā vēstulē agri vai vēlu parādījās sakrālā frāze: “Runā, ka kompānija atgriežas.” Neviens nezināja, kurš īsti to ir teicis, nedz arī to, kāpēc, tomēr neviens nešaubījās par šo vārdu patiesumu.

Māte uzskatīja, ka ir atbrīvojusies no šiem spokiem, jo pēc vecāku nāves bija pārtraukusi jebkādas saiknes ar Arakataku. Tomēr sapņi viņu nodeva. Vismaz tajās reizēs, kad gadījās nosapņot kaut ko tik interesantu, lai pastāstītu par to pie brokastu galda, viņas sapņi vienmēr bija saistīti ar ilgām pēc banānu apgabala. Visgrūtākos laikus māte bija pārdzīvojusi, nepārdodot māju un cerot, ka, kompānijai atgriežoties, izdosies par to dabūt pat četras reizes lielāku summu. Visbeidzot realitātes neizturamais spiediens bija viņu uzveicis. Kad viņa vilcienā dzirdēja mācītāju sakām, ka tūdaļ pat kompānija atgriezīsies, viņa skumji pamāja un iečukstēja man ausī:

- Žēl, ka mēs nevaram kādu laiciņu pagaidīt un pārdot māju dārgāk.

Kamēr mācītājs runāja, mēs pabraucām garām ciemam, kura laukumā bija sapulcējies ļaužu pūlis un muzikantu grupa svelmainās saules staros spēlēja līksmu maršu. Visi šie ciemi man vienmēr šķita vienādi. Kad Papalelo mani veda uz dona

Antonio Dakontes krāšņo kinoteātri Olympia, es ievēroju, ka dzelzceļa stacijas vesternos ļoti līdzinās mūsējai. Vēlāk, kad sāku lasīt Folkneru, arī viņa romānos aprakstītie ciemi man šķita līdzīgi mūsējiem. Un tas nebija nekas neparasts, tie visi taču bija celti United Fruit Company mesiāniskās inspirācijas ietekmē, tajā pašā īslaicīgas apmetnes vietas stilā. Es atcerējos to baznīcas galvenajā laukumā un pasaku namiņus košās krāsās. Atcerējos melnādainu dienas strādnieku grupiņas dziedam vakara mijkrēslī; šķūņus lauku sētās, pie kuriem sasēda meln-strādnieki, lai nolūkotos garāmbraucošos kravas vilcienos; plantāciju ceļus, uz kuriem rītausmā pēc sestdienu dzīrēm bija atrodami cukurniedru izcirtēji ar nogrieztu galvu. Atcerējos jeņķu privātās pilsētas Arakatakā un Seviljā, otrpus dzelzceļam; tās bija metāla sietu ieskautas kā milzīgi elektrizēti vistu būri, kas vēsākos vasaras rītos samelnēja no elektrības nosistām bezdelīgām. Atcerējos viņu miegainos, zilganos mauriņus ar karaliskajiem pāviem un paipalām, mājas ar sarkaniem jumtiem, restotiem logiem, apaļiem galdiņiem un saliekamiem krēsliem, kas paredzēti maltītēm terasē starp pieputējušām palmām un rožu krūmiem. Reizēm caur stiepļu žogu varēja redzēt, kā skaistas un gurdenas sievietes muslīna tērpos un lielām gāzes cepurēm galvā ar zelta šķērēm dārzā griež ziedus.

Jau bērnībā nebija viegli atšķirt ciemu no ciema. Divdesmit gadu vēlāk to izdarīt bija vēl grūtāk, jo plāksnītes ar idilliskajiem nosaukumiem — Tukurinka, Gvamačito, Neerlande, Gvakamajala — bija nokritušas no staciju fasādēm un viss izskatījās vēl bēdīgāks, nekā es atminējos. Vilciens ap pusdivpadsmitiem apstājās Seviljā, lai nebeidzami ilgu piecpadsmit minūšu laikā nomainītu lokomotīvi un uzņemtu ūdeni. Tur arī sākās karstums. Kad sastāvs atkal sakustējās, jaunā lokomotīve katrā pagriezienā caur neiestikloto logu sūtīja mums ogļu putekļu mākoni, un drīz vien mūs klāja melns sniegs. Pat nemanījām, ka mācītājs un sievietes izkāpa kādā ciemā, un tas tikai pastiprināja manu izjūtu, ka mēs ar māti vieni paši braucam spoku vilcienā. Sēžot man pretim un skatoties pa logu, viņa jau divas vai trīs reizes bija nosnaudusies, bet drīz vien atžirba un atkal uzdeva man nepatīkamo jautājumu:

- Nu, tad ko lai es saku papum?

Es domāju, ka māte nekad nerimsies meklēt iespēju salauzt manu lēmumu. Pirms kāda laika viņa bija piedāvājusi pāris vienošanos, kuras bez paskaidrojumiem noraidīju, tomēr zināju, ka mātes atkāpšanās nebūs ilga. Par spīti visam, šis jaunais mēģinājums mani pārsteidza. Sagatavojies vēl vienam neauglīgam strīdam, es atbildēju mierīgāk nekā iepriekš:

- Sakiet viņam, ka vienīgais, ko es dzīvē vēlos, ir kļūt par rakstnieku un ka es to izdarīšu.

- Viņš neiebilst, ka tu kļūsti, par ko vien vēlies, - māte sacīja, - ja vien tu iegūsti jebkādu zinātnisko grādu.

Māte runāja, uz mani neskatoties, izliekoties, ka mūsu saruna viņu interesē mazāk nekā aiz loga notiekošais.

- Nezinu, kāpēc jūs tik ļoti uzstājat, ja zināt, ka es nepadošos, - es atbildēju.

Viņa tūdaļ paskatījās man acīs un nikni vaicāja:

- Kā gan es to varu zināt?

- Tāpēc, ka mēs ar jums esam ļoti līdzīgi, - es atbildēju.

Vilciens apstājās stacijā bez ciemata un drīz vien pabrauca

garām vienīgajai banānu plantācijas ēkai, uz kuras fasādes bija uzrakstīts tās nosaukums: Makondo. Šis vārds bija piesaistījis manu uzmanību jau kopš pirmajiem ceļojumiem kopā ar vectēvu, bet tikai pieaudzis sapratu, ka man patīk tā poētiskais skanējums. Nekad nedzirdēju to pieminam un pat nejautāju, ko tas nozīmē. Šajā vārdā biju nosaucis izdomātu ciemu jau trijos darbos, kad nejauši kādā enciklopēdijā izlasīju, ka tas ir kapokkokam līdzīgs tropu koks, kuram nav ne ziedu, ne augļu un kura poraino koksni izmanto kanoe laivu un virtuves priekšmetu darināšanai. Nedaudz vēlāk Britu enciklopēdijā uzgāju, ka Tanganikā ir kāda klejojoša cilts makondosi, un spriedu, ka tā arī varētu būt vārda izcelsme. Tomēr es nekad to nepārbaudīju, nedz arī uzmeklēju koku, vien vairākas reizes taujāju pēc tā banānu apgabalā, bet neviens man īsti nemācēja neko pateikt. Iespējams, ka tāds koks nekad nebija pastāvējis.

Pulksten vienpadsmitos vilciens pabrauca garām Makondo saimniecībai un pēc desmit minūtēm piestāja Arakatakā. Todien, kad kopā ar māti devos pārdot māju, tas pienāca ar pusotras stundas kavēšanos. Es atrados tualetē, kad vilciens paātrināja gaitu, un pa saplēsto logu iesitās karsta un sausa vēja brāzma, kas bija sajaukusies ar veco vagonu troksni un lokomotīves šausminošo svilpienu. Sirds man krūtīs kūleņoja, un ledains nelabums stindzināja iekšas. Tādu bai|u dzīts, kādas parasti izraisa zemestrīce, es metos prom, cik vien ātri varēju, un atradu māti nesatricināmi mierīgu sēžam tajā pašā solā un skaļā balsī kā uz mūžiem pagājušas dzīves momentuzņēmumus uzskaitām vietas, kas slīdēja garām logam.

- Tās zemes tēvam pārdeva, stāstot, ka tur atrodams zelts, -viņa sacīja.

Garām pazibēja adventistu skolotāju nams ar ziedošo dārzu un uzrakstu uz fasādes: The sun shines for all.[1]

- Tas bija pirmais teikums, ko tu iemācījies angliski, -māte teica.

- Nē, pirmais nē, - es atbildēju. - Vienīgais.

Mēs pabraucām garām cementa tiltam un duļķainajam apūdeņošanas kanālam, kas tāds bija kļuvis, kad jeņķi upes gultni novirzīja uz plantācijām.

- Priekameitu kvartāls, kur vīri rītausmā dejoja kumbi-ambu un sveču vietā izmantoja aizdedzinātus naudas žūkšņus, -viņa noteica.

Soliņi avēnijas malās, saules apdedzināti mandeļkoki, Mon-tesori skoliņa, kurā es iemācījos lasīt. Šajā saulainajā februāra rītā uz brīdi vilciena logā pazibēja viss ciems.

- Stacija! - māte iesaucās. - Kā gan ir mainījusies pasaule, ja tagad neviens vairs nesagaida vilcienu.

Tieši tad lokomotīve beidza svilpt, samazināja ātrumu un apstājās ar žēlu kaucienu. Vispirms mani izbrīnīja klusums. Taustāms klusums, kuru es varētu atšķirt starp daudziem citiem pasaules klusumiem. Karstums bija tik spēcīgs, ka viss atradās kā aiz viļņaina stikla. Tik tālu, cik vien sniedzās skatiens, nebija nevienas dzīvas būtnes, nedz arī priekšmeta, kuru neklātu smalka karstu putekļu kārtiņa. Māte vēl brīdi palika sēžam, skatoties uz mirušo ciemu ar tukšajām ielām, līdz šausmās iesaucās:

- Ak, mans Dievs!

Tas bija vienīgais, ko viņa pateica, pirms izkāpa no vilciena.

Kamēr vilciens vēl bija tepat, mani nepameta izjūta, ka mēs neesam pilnīgi vieni. Kad tas īsi un žēlabaini nosvilpās un sāka kustēties, mēs ar māti bezpalīdzīgi palikām ellīgās saules staros un mums uzbruka visas ciema skumjas. Tomēr mēs viens otram neteicām ne vārda. Vecā koka stacijas ēka ar cinka jumtu un balkonu tai apkārt bija vesternos iepazītu vilcienu pieturvietu tropiskā versija. Mēs izgājām cauri pamestajai stacijai, kuras keramiskās flīzes bija sākusi bojāt zāle, un, kā allaž meklējot mandeļkoku pavēni, iegrimām siestas vājprātā.

Šīs inertās siestas es ienīdu jau kopš bērnības, jo mēs nekad nezinājām, ko sadarīt. “Apklustiet, mēs guļam,” pat nepamostoties čukstēja aizmigušie pieaugušie. Noliktavas, sabiedrisko iestāžu biroji un skolas bija ciet jau kopš pulksten divpadsmitiem, un visu atkal atvēra īsi pirms trijiem. Māju iekšienē valdīja letarģiska aizmirstība. Dažreiz tā bija tik neizturama, ka guļamtīklus izkāra pagalmā vai nolika taburetes mandeļkoku ēnā un sēdus gulēja uz ielas. Atvērta palika tikai viesnīca iepretim stacijai, tās bufete un deju zāle, kā arī telegrāfa kantoris aiz baznīcas. Te viss bija tāpat kā manās atmiņās, tikai mazāks, nabadzīgāks un nolemtības apdvests: tās pašas noskretušās mājeles, sarūsējušie cinka jumti, aleja ar granīta soliņu atliekām un skumjie mandeļkoki, un to visu izķēmoja neredzamie un svelmainie putekļi, kas maldināja redzi un dedzināja ādu. Banānu kompānijas privātā paradīze otrpus sliedēm — nu jau bez elektriskai strāvai pieslēgtā stiepļu žoga — bija tukšs un aizaudzis lauks bez palmām, ar sagruvušiem un magonēs ieaugušiem namiem un nodegušās slimnīcas drupām. Te nebija nevienu durvju, nevienas plaisas mūrī, nevienas cilvēku atstātas zīmes, kas manī neradītu pārdabisku rezonansi.

Nesakot ne vārda, ļoti taisni izslējusies, māte gāja savā ierasti vieglajā solī un sēru tērpā gandrīz nemaz nesvīda, bet viņas līķa bālums un saspringtais profils atklāja iekšienē notiekošo. Alejas galā mēs ieraudzījām pirmo cilvēcisko būtni: kārnu nabadzīga izskata sievieti, kas parādījās 1 lakobo Berakasa ielas stūrī un pagāja mums garām ar alvas katliņu rokās; tā slikti uzliktais vāks klabēja pie katra soļa. Pat nepaskatoties uz garāmgājēju, māte nočukstēja:

-Tā ir Vita.

Es viņu jau biju atpazinis. Kopš meitenes gadiem viņa strādāja manu vecvecāku virtuvē, un, lai arī cik ļoti mēs būtu mainījušies, arī viņa mūs pazītu, ja vien uzdrošinātos paskatīties. Tomēr nē: šķita, ka Vita dzīvo citā pasaulē. Es vēl joprojām prātoju, vai tikai viņa nebija mirusi jau ilgi pirms mūsu tās-dienas tikšanās.

Kad nogriezāmies ap stūri, karstie putekļi sandalēs man dedzināja pēdas. Bezpalīdzības izjūta kļuva neizturama. Tad ieraudzīju sevi un māti — tieši tāpat es bērnībā raudzījos uz tā zagļa māti un māsu, kuru Marija Konsuegra bija nošāvusi nedēļu iepriekš, kad viņš mēģināja ielauzties mājā.

Trijos no rīta Mariju bija pamodinājis troksnis, ko sacēla kāds, kas no ārpuses pūlējās atvērt parādes durvis. Viņa piecēlās, neieslēdzot gaismu, drēbju skapī saraustīja vecu revolveri, no kura neviens nebija šāvis kopš Tūkstoš dienu kara laika, un tumsā atrada ne tikai durvis, bet arī precīzu atslēgas cauruma augstumu. Tad viņa satvēra ieroci abās rokās, aizvēra acis un nospieda gaili. Marija nekad iepriekš nebija šāvusi, tomēr lode caur durvīm trāpīja tieši mērķi.

Tas bija pirmais mirušais, ko es redzēju. Kad septiņos no rīta devos uz skolu, viņa ķermenis ar saplosītu seju — lode bija sašķaidījusi degunu un iznākusi ārā pa ausi — izžuvušu asiņu peļķē joprojām gulēja uz ietves. Viņa kājas bija basas, mugurā jūrnieka krekls ar krāsainām svītrām un prastas bikses ar auklu siksnas vietā. Uz zemes līdzās mirušajam atradās paštaisīts lauznis, ar kuru viņš bija mēģinājis atmūķēt atslēgu.

Ciema ievērojamākās personas ieradās pie Marijas Konsu-cgras, lai izteiktu līdzjūtību par zagļa nogalināšanu. Tovakar es turp devos kopā ar Papalelo, un mēs ieraudzījām sievieti dedzīga draugu pulka ielenkumā sēžam milzīgam klūdziņu pāvam līdzīgā Manilas zvilnī; ļaudis klausījās nu jau tūkstošiem reižu atkārtoto stāstu. Visi bija vienisprātis, ka Marija izšāvusi aiz tīrām bailēm. Tad vectēvs pajautāja, vai pēc šāviena viņa ir ko dzirdējusi, un Marija atbildēja, ka vispirms viņu apņēmis pilnīgs klusums, tad, lauznim nokrītot uz cementa, atskanējis metālisks troksnis un vārga, sāpju pilna balss: “Māt, palīdzi man!” Šķiet, Marija Konsucgra nebija apzinājusies šīs sirdi plosošās žēlabas, līdz vectēvs par to pajautāja. Tikai tad viņa sāka raudāt.

Tas notika pirmdien. Nākamās nedēļas otrdienā siestas laikā es spēlējos ar vilciņiem kopā ar savu vissenāko draugu Luisu Karmelo Korreu, kad mūs izbrīnīja priekšlaikus pamodušies pieaugušie, kas lūkojās ārā pa logiem. Tad mēs ieraudzījām pa tuksnesīgo ielu nākam sēru drānās tērpušos sievieti un aptuveni divpadsmit gadu vecu meiteni, kas nesa avīzē ietītu apvītušu puķu pušķi. No svelmainās saules viņas aizsargājās ar melnu lietussargu un nepievērsa nekādu vērību nekaunīgajiem ļaudīm, kas ziņkārīgi abās nolūkojās. Mirušā zagļa māte un jaunākā māsa nesa uz kapiem ziedus.

Šī vīzija, gluži kā kopīgs sapnis, kurā pa logu noraugās viss ciems, vajāja mani daudzus gadus, līdz es no tās atbrīvojos ar kāda stāsta palīdzību. Tomēr līdz pat dienai, kad kopā ar māti devos pārdot māju un sev par pārsteigumu gāju pa to pašu vientuļo ielu tajā pašā nāvīgajā stundā, es neapjautu nedz sievietes un meitenes drāmu, nedz viņu nesatricināmo pašcieņu.

- Es jūtos tā, it kā būru zaglis, - sacīju.

Māte mani nesaprata. Patiesībā, kad gājām garām Marijas Konsuegras mājai, viņa pat nepaskatījās uz durvīm, kur vēl varēja manīt lodes atstātajā caurumā iedzīto koka tapu. Pēc vairākiem gadiem, kad kopā ar māti atcerējos šo ceļojumu, pārliecinājos, ka viņa vēl atceras seno traģēdiju, tomēr bija ar mieru pārdot dvēseli, lai to aizmirstu. Tas bija acīm redzams, kad gājām garām mājai, kurā bija dzīvojis dons Emilio, labāk zināms kā Beļģis, Pirmā pasaules kara veterāns, kas Norman-dijas mīnu laukā bija zaudējis spēju staigāt un Lieldienu svētdienā aizbēga no mokošām atmiņām, izkūpinot aromātisko zelta cianīdu. Man tolaik nebija vairāk par sešiem gadiem, tomēr satraukumu, ko septiņos no rīta izraisīja šī ziņa, es atceros kā notikušu vakar. Tas bija tik neaizmirstami, ka, atgriežoties pārdot māju, māte beidzot pārtrauca divdesmit gadu ilgo klusēšanu.

- Nabaga Beļģis, - viņa nopūtās. - Kā tu teici, viņš tā arī nekad vairs nespēlēja šahu.

Mēs bijām nolēmuši iet taisnā ceļā uz māju. Tomēr, kad bija atlicis vēl tikai viens kvartāls, māte pēkšņi apstājās un nogriezās ap stūri.

- Labāk iesim pa šejieni, - viņa man teica. Un, tā kā es vēlējos zināt, kāpēc, viņa atbildēja: - Tāpēc, ka man ir bail.

Tādējādi cs uzzināju sava nelabuma cēloni: tās bija bailes — un ne tikai bailes sastapties pašam ar saviem spokiem, bet gan bailes no visa. Tā nu mēs, lai apmestu līkumu, gājām pa paralēlo ielu ar vienu vienīgu mērķi novilcināt ceļu līdz mājai. “Man nebūtu pieticis drosmes uz to paskatīties, pirms tam ar kādu neaprunājoties,” māte man vēlāk pastāstīja. Tā arī darījām. Gandrīz vai vilkšus velkot mani sev līdzi, viņa nebrīdinot iegāja daktera Alfredo Barbosas aptiekā, stūra mājā, kas atradās simt soļu no mūsējās.

Adriana Berdugo, ārsta sieva, bija tik ļoti iegrimusi šūšanā ar roku darbināmo, primitīvo Domestic šujmašīnu, ka nemanīja, kā māte nostājas viņai priekšā un gandrīz čukstus saka:

- Komadre^2.

Adriana pacēla skatienu. Acis aiz biezajām briļļu lēcām izskatījās maziņas. Viņa noņēma acenes, kādu brīdi vilcinājās, tad strauji pielēca kājās, izpleta rokas un noelsās:

- Ai, komadre!

Māte jau bija otrpus letei, un, nesakot vairs ne vārda, abas sievietes apkampās un sāka raudāt. īsti nezinot, ko darīt, es uz viņām noskatījos no otras letes puses, un mani satrieca pārliecība, ka šis ilgais un klusajām asarām slacītais apkampiens ir nelabojams, uz visiem laikiem manis paša dzīvē iegravēts notikums.

Banānu kompānijas laikā aptieka bija pati labākā, bet no senajām pudelēm plauktos bija palikuši vien pāris fajansa trauku ar zeltītiem uzrakstiem. Šujmašīna, aptiekas svari, kadu-cejs, vēl ejošs pulkstenis ar pendeli, linogriezums ar Hipokrāta zvērestu, pusizjukušie šūpuļkrēsli: visas lietas, ko es biju redzējis kā bērns, joprojām bija tās pašas un atradās tajā pašā vietā, tikai tagad tās bija laika zoba apskādētas.

Ari pati Adriana bija cietusi. Lai ari viņa kā agrāk valkāja kleitu ar lielām tropiskām puķēm, tik tikko vairs bija manāma impulsivitāte un draiskulība, kas bija viņu darījusi slavenu vēl ilgi pēc brieduma gadu sasniegšanas. Vienīgā lieta, kas nebija mainījusies, bija baldriāna smarža, kas tracināja kaķus un kas man visu atlikušo mūžu saistījās ar nelaimi.

Kad Adriana un māte bija izraudājušas visas asaras, aiz koka starpsienas, kas mūs atdalīja no veikala palīgtelpām, atskanēja spēcīgs un neilgs klepus. Adriana atguva kaut ko no sava sendienu šarma un ierunājās tik skaļi, lai viņu varētu dzirdēt aiz sienas:

- Dakter, uzminiet, kas pie mums atnācis!

No otras puses stingra vīra balss bez intereses jautāja:

- Kas tad?

Adriana neatbildēja, bet ar zīmēm rādīja, lai mēs ejam dziļāk veikalā. Negaidot mani paralizēja bērnības bailes un mute piepildījās ar siekalām, tomēr kopā ar māti iegāju pārpildītajā telpā, kas agrāk bija aptiekas laboratorija un tagad bija iekārtota kā papildu guļamistaba. Tur, vecāks par visiem visvecākajiem cilvēkiem un dzīvniekiem uz zemes un ūdenī, mita dakteris Alfredo Barbosa. Apvilcis leģendāro nebalinātas kokvilnas pidžamu, kas vairāk līdzinājās nožēlojamai tunikai, viņš basām kājām uz muguras bija izstiepies savā mūžīgajā kaņepju guļamtīklā. Dakteris cieši vērās griestos, bet, sajutis mūs ienākam, pagrieza galvu un skatījās uz mums ar dzelteni caurspīdīgām acīm, līdz atpazina manu māti.

- Luisa Santjaga! - viņš iesaucās.

Ar vecas mēbeles nogurumu Alfredo Barbosa apsēdās guļamtīklā, pilnībā cilvēciskojās un sveicināja mūs ar ātru un karstu rokasspiedienu. Dakteris juta manu pārsteigumu un sacīja: “Nu jau gadu man ir spēcīgs drudzis.” Tad viņš pameta guļamtīklu, apsēdās uz gultas un vienā elpas vilcienā teica:

-Jūs nevarat iedomāties, kam šis ciems ir gājis cauri.

Ar šo teikumu, kas rezumēja visu dzīvi, pietika, lai es dakteri ieraudzītu tādu, kāds viņš, iespējams, vienmēr bija bijis: vientuļš un skumjš cilvēks. Garš, izdēdējis, skaistiem, nevīžīgi nogrieztiem metāla krāsas matiem un intensīvi dzeltenām acīm, kas bija manas bērnības lielākais bieds. Pēcpusdienā, kad atgriezāmies no skolas, baiļu apburti mēs uzlīdām līdz daktera guļamistabas logam. Tur viņš bija: spēcīgi šūpojās guļamtīklā, lai kaut nedaudz mazinātu karstumu. Spēles būtība bija cieši skatīties uz dakteri, līdz viņš to pamana un sāk lūkoties uz mums ar savu svelmaino skatienu.

Pirmo reizi es viņu biju redzējis piecu vai sešu gadu vecumā, kad vienurīt kopā ar skolasbiedriem ielīdu viņa mājas dārzā zagt milzīgos mango augļus. Pēkšņi atvērās koka mazmājiņas durvis pagalma stūrī un, pogājot ciet audekla bikses, pa tām iznāca viņš. F.s raudzījos uz dakteri kā uz parādību no citas pasaules: viņš bija tērpies baltā slimnīcas naktskreklā, bāls un kaulains, un dzeltenās elles suņa acis uz visiem laikiem skatījās manī. Pārējie aizmuka pa caurumiem sētā, bet es paliku viņa nekustīgā skatiena pārakmeņots. Viņš palūkojās uz mango, ko es biju norāvis no koka, un pastiepa roku.

- Dod tos man! - viņš pavēlēja un, ar nicinājumu pārlaižot skatienu manam augumam, piebilda: - Nožēlojamais pagalmu zaglēns.

F.s nometu mango augļus viņam pie kājām un līdz nāvei pārbijies metos prom.

Viņš bija manis paša biedēklis. Ja biju viens, metu lielu līkumu, lai nebūtu jāiet garām daktera mājai. Ja gāju kopā ar pieaugušajiem, uzdrošinājos tikai slepeni paskatīties uz aptiekas pusi. Fs redzēju Adrianu, kas bija uz mūžu notiesāta otrpus letei sēdēt pie šujmašīnas, pa guļamistabas logu redzēju, kā dakteris lieliem vēzieniem šūpojas guļamtīklā, un no šā skata man jau uzmetās zosāda.

Viņš bija ieradies ciemā gadsimta sākumā līdz ar neskaitāmiem venecuēliešiem, kam bija izdevies pāriet robežu Gvahiras departamentā un izbēgt no nežēlīgā Huana Visentes Gomesa despotisma. Alfredo Barbosa bija viens no pirmajiem, kuru uz Kolumbiju atveda divi pretēji spēki: viņa valsts despota nežēlība un ilūzija par banānu labklājību mūsu valstī. Kopš ierašanās dakteris iemantoja uzticību savas klīniskās acs — kā toreiz teica — un pieklājīgās dvēseles dēļ. Viņš bija viens no biežākajiem viesiem vecvecāku mājās, kur galds vienmēr bija klāts, pat nezinot, kas ieradīsies ar vilcienu. Māte bija daktera vecākā dēla krustmāte, bet vectēvs iemācīja viņam sevi aizstāvēt. Es augu turpat līdzās, gluži tāpat kā vēlāk turpināju augt līdzās Spānijas pilsoņu kara trimdiniekiem.

Kopā ar māti sēžot līdzās daktera gultai un klausoties ciema traģēdijas izklāstā, ātri vien izzuda arī pēdējās baiļu pēdas, ko šis aizmirstais bēglis man bērnībā bija iedvesis. Viņa spēja atcerēties bija tik spēcīga, ka viss stāstītais šķita parādāmies karstuma pārņemtajā istabā. Visu nelaimju cēlonis, protams, bija valdības spēku sarīkotais strādnieku slaktiņš, tomēr vēl joprojām pastāvēja šaubas par vēsturisko patiesību: trīs vai trīs tūkstoši mirušo? Iespējams, to nebija tik daudz, viņš sacīja, bet ikviens palielināja šo skaitli atbilstīgi pats savām sāpēm. Tagad kompānija bija devusies prom uz visiem laikiem.

-Jeņķi vairs nekad neatgriezīsies, - viņš noteica.

Vienīgā neapšaubāmā ziņa bija tāda, ka viņi paņēmuši līdzi visu: naudu, decembra brīzes, maizes nazi, pērkonu trijos pēcpusdienā, jasmīnu smaržu un mīlestību. Bija palikuši tikai putekļainie mandeļkoki, pārkarsušās ielas, koka mājas ar sarūsējušiem cinka jumtiem un grūtsirdīgi un atmiņu iztukšoti iedzīvotāji.

Tajā pēcpusdienā dakteris man pirmo reizi pievērsa uzmanību, kad redzēja manu izbrīnu par graboņu, kas atgādināja lietus lāšu troksni, sitoties pret skārda jumtu. “Tie ir grifi,” viņš man sacīja. “Tic visu dienu pavada pastaigās pa jumtiem.” Tad viņš ar kārno rādītājpirkstu norādīja uz aizvērtajām durvīm un piebilda:

- Naktī ir daudz sliktāk, jo tad var dzirdēt, kā pa ielām šurpu turpu staigā mirušie.

Viņš uzaicināja mūs pusdienot, un nebija iemesla ielūgumu atraidīt, jo mājas pārdošanu vajadzēja tikai noformēt. Pircēji bija tās īrnieki, un visas detaļas jau bija noskaidrotas ar telegrāfa palīdzību. Vai mums bija laiks?

- Papilnam, - Adriana atbildēja. - Tagad neviens vairs nezina, kad atgriežas vilciens.

Tā mēs dalījāmies ar viņiem tautiskās pusdienās, kuru vienkāršībai nebija nekādas saistības ar nabadzību, tā bija atturība, ko dakteris ievēroja ne tikai pie galda, bet arī visās citās dzīves jomās. Kopš brīža, kad nogaršoju zupu, jutos pārņemts ar to, ka atmiņā ataust visa šī miegainā pasaule. Bērnībā iepazītas garšas, kuras pēc aizbraukšanas no ciema biju aizmirsis, ar katru karoti neskartas atgriezās un sažņaudza sirdi.

Kopš sarunas sākuma ar dakteri es jutos tikpat vecs kā tad, kad kaitināju viņu pa logu, tāpēc samulsu, kad viņš vērsās pie manis ar to pašu nopietnību un mīlestību, kādu pauda sarunā ar manu māti. Bērnībā grūtos brīžos es centos maskēt satraukumu ar ātru un nepārtrauktu mirkšķināšanu. Šis nekontrolējamais reflekss atkal atgriezās ik reizi, kad dakteris uz mani paskatījās. Karstums bija kļuvis neizturams. Kādu brīdi es nesekoju sarunai, prātojot, kā gan bija iespējams, ka šis laipnais un nostalģiskais sirmgalvis kļuva par manas bērnības biedu. Tad, pēc ilga klusuma brīža un kāda ikdienišķa stāsta, viņš paskatījās manī ar vectēva smaidu.

- Tad tu esi lielais Gabito, - viņš sacīja. - Un ko tu studē?

Es slēpu apmulsumu, sīki atainojot savas mācības: ar labām atzīmēm pabeigta vidējā izglītība valsts skolā, divi gadi un pāris mēneši juceklīgu tieslietu studiju un empīriski apgūta žurnālistika. Māte noklausījās manī un tūdaļ pat meklēja daktera atbalstu.

- Iedomājieties, kompadre, - viņa sacīja, - viņš vēlas kļūt par rakstnieku.

Acis daktera sejā iemirdzējās.

- Cik brīnišķīgi, komadre! - viņš teica. - Tā ir debesu dāvana. - Dakteris pagriezās pret mani: - Poēzija?

- Romāni un stāsti, - atbildēju, sirdij strauji sitoties kaklā.

Viņu pārņēma sajūsma:

- Vai tu esi lasījis Doņju Barbaru?

- Protams, - es atbildēju, - un gandrīz visu pārējo no Ro-mulo Galjegosa.

Kā pēkšņas degsmes atdzīvināts, viņš mums pastāstīja, ka iepazinies ar rakstnieku, kad viņš lasīja lekciju Marakaibo un radīja dakterim priekšstatu, ka ir cienīgs savu grāmatu autors. Taisnību sakot, tobrīd, pilnībā pārņemts ar Misisipi sāgām, es sāku ievērot pašmāju romānu trūkumus. Tomēr vieglā un sirsnīgā domu apmaiņa ar cilvēku, kas bija manas bērnības bieds, šķita kā brīnums, tāpēc pievienojos viņa aizrautībai. Pastāstīju dakterim par Žirafi — savu ikdienas sleju El Herald о — un to, ka pavisam drīz domājam laist klajā žurnālu, ar kuru saistām lielas cerības. Jūtoties jau daudz drošāks par sevi, klāstīju viņam par šo projektu un pat atklāju tā nosaukumu: Cronica.

Viņš nopētīja mani no galvas līdz papēžiem.

- Nezinu, kā tu raksti, - dakteris man sacīja, - bet runāt tu runā kā īsts rakstnieks.

Māte steidzās visu paskaidrot: neviens neliedz man kļūt par rakstnieku, ja vien es iegūstu akadēmisku izglītību, kas sniegtu man stabilu pamatu zem kājām. Dakteris viņā neklausījās un runāja par rakstnieka karjeru. Arī viņš būtu vēlējies par tādu kļūt, bet vecāki, pēc tam kad nebija spējuši pierunāt dēlu kļūt par militāristu, piespieda viņu studēt medicīnu ar tādiem pašiem argumentiem kā mana māte.

- Rau, komadre, - viņš sacīja, - te nu es esmu, īsts ārsts, un es nezinu, cik daudzi no maniem pacientiem ir miruši pēc Dieva gribas un cik — manu zāļu dēļ.

Māte jutās gluži apjukusi.

- Vissliktākais, - viņa sacīja, - ir tas, ka Gabito pameta jurisprudences studijas pēc tam, kad bijām tā ziedojušies, lai viņu uzturētu.

Turpretī dakterim tas šķita lielisks pierādījums nepārvaramam aicinājumam: vienīgajam spēkam, kas spēj mēroties ar mīlestību. Un īpaši jau mākslinieciskais aicinājums, visnoslēpumainākais no visiem, tas, kuram ziedo visu dzīvi, neko negaidot pretim.

- Tas ir kas tāds, ko cilvēks nes sevī jau kopš dzimšanas, tam pretoties ir kaitīgi veselībai, - viņš sacīja. Un pielika punktu ar apburošu nelabojama masona smaidu: - Priestera aicinājums varētu būt kas līdzīgs.

Mani pārsteidza veids, kā dakteris izskaidroja to, ko man nekad nebija izdevies izklāstīt. Arī māte to bija sapratusi, jo lēnā klusumā paskatījās uz mani un samierinājās ar likteni.

- Kāds būtu vislabākais veids, lai to visu pastāstītu papum? - viņa man jautāja.

- Tieši tā, kā mēs tikko dzirdējām, - es atbildēju.

- Nē, tam nebūs jēgas, - viņa nosprieda. Un pēc pārdomu brīža sacīja: - Bet tu neuztraucies, gan es izdomāšu, kā viņam to pateikt.

Es nezinu, vai viņa to izdarīja tā vai citādi, tomēr strīdi bija beigušies. Pulkstenis nozvanīja stundu ar diviem sitieniem kā divām stikla lāsēm. Māte salēcās. “Ak Dievs!” viņa iesaucās. “Man pavisam bija piemirsies, kāpēc esam atbraukuši.” Un viņa piecēlās kājās: “Mums nu jāiet.”

Kad pirmo reizi ieraudzīju māju ielas pretējā pusē, tai bija maz līdzības ar manām atmiņām un pavisam nekā kopīga ar manām ilgām. L.īdz saknei bija nocirsti divi namu sargājoši mandeļkoki, kas ilgus gadus bija nepārprotama tā identitātes zīme, nu māja bija pakļauta visiem vējiem. Tagad dedzinošā saule apspīdēja ne vairāk kā trīsdesmit metrus fasādes: puse bija celta no ķieģeļiem, un to sedza dakstiņu jumts, kas lika atcerēties leļļu mājas, un otra puse no neēvelētiem dēļiem. Māte ļoti lēni pieklauvēja pie aizvērtajām durvīm, pēc tam piesita spēcīgāk un pa logu pajautāja:

- Vai kāds ir mājās?

Durvis gausi pavērās, un sieviete no pustumsas jautāja:

- Kā varu palīdzēt?

Māte atbildēja ar autoritāti, ko pati, iespējams, nemaz neapjauta:

- Ks esmu Luisa Markesa.

Tad parādes puses durvis atvērās un sērās tērpta, kaulaina un bāla sieviete skatījās uz mums kā no citas dzīves. Dzīvojamās istabas dziļumā vecs vīrietis šūpojās invalīda krēslā. Tie bija īrnieki, kas pēc daudziem gadiem piedāvājās māju nopirkt, tomēr viņi neizskatījās pēc pircējiem, un māja nebija tādā stāvoklī, ka varētu kādu interesēt. Saskaņā ar telegrammu, kuru māte bija saņēmusi, īrnieki piekrita pusi summas maksāt skaidrā naudā pēc līguma parakstīšanas un atlikušo daļu izmaksāt gada laikā, parakstot notāra apstiprinātus aktus, bet neviens neatcerējās, ka būtu pieteikta vizīte. Vienīgais, kas noskaidrojās pēc garas un skaļas sarunas, bija tas, ka nepastāv nekāda vienošanās. Neskaidrības un šausmīgā karstuma nomākta un pilnīgi nosvīdusi, māte pameta skatienu apkārt un nespēja apspiest nopūtu.

- Šai nabaga mājai vairs daudz nav atlicis, - viņa sacīja.

- Ir vēl sliktāk, - vīrietis atbildēja. - Tā mums nav uzkritusi uz galvas tikai tāpēc, ka esam ieguldījuši līdzekļus, lai to uzturētu.

Viņam bija saraksts ar nepieciešamiem remontdarbiem un otrs ar veiktajiem darbiem, par kuriem pienākas atskaitījums no Ires maksas, un iznāca, ka mēs viņiem vēl esam parādā. Māte vienmēr varēja viegli apraudāties, ber viņa bija spējīga arī vīrišķīgi stāties pretim dzīves izliktajām lamatām. Viņa dedzīgi strīdējās, bet es neiejaucos, jo jau no pirmā sarunas brīža sapratu, ka pircējiem ir taisnība. Telegrammā par datumu un samaksas veidu nekas nebija skaidri teikts, tomēr bija saprotams, ka tam jābūt norunātam. Šī bija tipiska situācija, ko radīja ģimenes tieksme uz pieņēmumiem. Es varēju iedomāties, kā tajā pašā brīdī, kad pienāca telegramma, pie pusdienu galda tika pieņemts lēmums. Bez manis vēl bija desmit brāļu un māsu ar vienādām tiesībām uz māju. Visbeidzot māte sagrabināja pāris peso šeit un tur, sakrāmēja savu skolas laiku somu un devās ceļā tikai ar atpakaļceļa biļeti kabatā.

Māte un īrniece vēlreiz pārrunāja visu no sākuma, un nepilnā pusstundā mēs bijām nonākuši pie secinājuma, ka darījums nenotiks. Vēl citu nelabojamu iemeslu pēc tas nevarēja notikt arī tāpēc, ka bijām piemirsuši par kādu hipotēku, kas īpašumam bija uzlikta un ko samaksāja tikai daudzus gadus vēlāk, kad māju beidzot tiešām pārdeva. Kad īrniece vēlreiz mēģināja atkārtot tos pašus argumentus, māte savā iebildumus neatzīstošajā tonī viņu spēji pārtrauca.

- Mēs māju nepārdodam, - viņa sacīja. - Ļaujiet atgādināt, ka te mēs visi esam piedzimuši un te arī nomirsim.

Atlikušo pēcpusdienas daļu līdz vilcienam mēs pavadījām nostalģiskās atmiņās par spokaino māju. Tā piederēja mums, bet lietot varēja tikai izīrēto daļu ielas pusē, kur bija atradies vectēva birojs. Pārējais bija čaumala ar sagruvušām starpsienām un sarūsējušu cinka jumtu, pa kuru skraida ķirzakas. Sastingusi uz sliekšņa, māte noteikti iesaucās:

- Ši nav tā māja!

Bet viņa nepateica, kura, jo bērnībā māju raksturoja tik daudzos veidos, ka atkarībā no cilvēka, kas par to stāstija, pastāvēja vismaz trīs pēc formas un jēgas atšķirīgas mājas. Kā tiku dzirdējis nicinoši runājam vecmāmiņu, pašā sākumā te bija indiāņu rančo. Otro uzcēla vecvecāki. Tas bija kleķa namiņš ar palmu lapu jumtu, saulainu dzīvojamo istabu, terases veida ēdamistabu ar košu krāsu puķēm, divām guļamistabām, pagalmu ar milzīgu kastaņkoku, kārtīgu sakņu dārzu un aploku, kur draudzīgi sadzīvoja kazas, cūkas un vistas. Saskaņā ar visizplatītāko versiju, māju krāsmatās pārvērta raķete, kas nezin kurā gadā daudzo karu laikā uzkrita uz palmu lapu jumta divdesmitajā jūlijā, Neatkarības dienā. Vienīgais, kas no tās saglabājās, bija cementa pamati un divas istabas ar durvīm ielas pusē, kur atradās Papalelo birojs, kad viņš vairākas reizes bija sabiedriska amatpersona.

Uz vēl siltajām krāsmatām ģimene uzcēla savu galīgo mājvietu. Tas bija lineārs nams ar astoņām, citu aiz citas sarindotām istabām, ko savienoja gaitenis un balkons ar begonijām, kur ģimenes sievietes vakara vēsumā sasēda papļāpāt un izšūt. Istabas bija vienkāršas un daudz neatšķīrās, bet man pietika tikai uzmest skatienu, lai saprastu, ka ikvienā no neskaitāmiem sīkumiem bija izšķirīgs manas dzīves mirklis.

Pirmā istaba kalpoja kā vectēva viesistaba un personīgais birojs. Tur atradās ar koka žalūziju aizverams rakstāmgalds, rotējošs mīkstais krēsls, elektriskais ventilators un tukšs grāmatplaukts, kurā stāvēja viens vienīgs milzīgs un izjucis sējums: spāņu valodas vārdnīca. Nākamā telpa bija juvelieru darbnīca, kur vectēvs pavadīja savas labākās stundas, darinot rūpīgi izstrādātas zelta zivtiņas ar mazmazītiņam smaragdu acīm un kas viņam deva vairāk prieka nekā ienākumu. Tur tika uzņemtas dažas ievērojamas personas, īpaši jau politiķi, bez darba palikušas amatpersonas un kara veterāni. Starp viņiem bija arī divi vēsturiski ciemiņi: ģenerāļi Rafaels Uribe Uribe un Benha-mins Errera, kuri pusdienoja kopā ar ģimeni. Tomēr mana vecmāmiņa visu atlikušo mūžu atcerējās Uribes Uribes mērenību pie galda: “Viņš ēda kā putniņš.”

Kā tas mūsu Kārību kultūrā bija ierasts, sievietes nevarēja uzturēties birojā un darbnīcā, gluži tāpat kā likums aizliedza viņām atrasties ciema tavernās. Tomēr ar laiku abas šīs telpas pārvērtās slimnīcas palātās, kur nomira tante Petra un pēdējos ilgās slimības mēnešus pavadīja Venefrīda Markesa, Papalelo māsa. Tālāk sākās manas bērnības laikā daudzo mājā pastāvīgi un uz laiku dzīvojošo sieviešu hermētiskā paradīze. Es biju vienīgais vīriešu kārtas pārstāvis, kas izbaudīja abu pasauļu privilēģijas.

Ēdamistaba bija vienkārši paplašināts gaiteņa posms ar balkonu, kur mājas sievietes mēdza šūt, un tur atradās arī galds sešpadsmit gaidītiem vai negaidītiem ēdājiem, kas ik dienas ieradās ar pusdienlaika vilcienu. Tur māte noraudzījās uz saplēstajiem begoniju podiem, sapuvušām augu paliekām un skudru sagrauzto jasmīnu krūmu un dziļi ievilka elpu.

- Reizēm siltās jasmīnu smaržas dēļ nebija iespējams elpot, -viņa sacīja, skatoties spožajās debesīs, un skumji nopūtās. - Tomēr kopš tā laika man visvairāk pietrūkst pērkona trijos pēcpusdienā.

Mātes teiktais mani saviļņoja, jo arī es atcerējos rībienu, kas gluži kā akmens dārdi pamodināja mūs no diendusas, bet nekad nebiju iedomājies, ka tas notika tikai pulksten trijos.

Aiz gaiteņa atradās īpašiem gadījumiem paredzēta viesistaba, jo ikdienišķus ciemiņus, ja tie bija vīrieši, ar ledainu alus kausu uzņēma birojā, un, ja tās bija sievietes, tad gaitenī ar begonijām. Tālāk sākās mītiskā guļamistabu pasaule. Pirmā bija vecvecāku istaba, no kuras lielas durvis veda uz dārzu un kurā atradās kokā grieztas puķes ar mājas celšanas gadu: 1925. Tieši tur, bez jebkāda brīdinājuma, māte sagādāja man visnegaidītāko pārsteigumu un uzvarošā sajūsmā paziņoja:

- Un šeit piedzimi tu!

Līdz tam brīdim es to nezināju vai biju piemirsis, bet nākamajā istabā mēs atradām gultiņu, kur es biju gulējis līdz četru gadu vecumam un ko vecmāmiņa bija saglabājusi. Es to biju aizmirsis, tomēr, tiklīdz ieraudzīju, atcerējos pats sevi ar pirmo reizi uzvilktu zilpuķotu rāpulīti nikni raudam, lai kāds atnāktu un nomainītu piekakātos autiņus. Es tik tikko varēju noturēties stāvus un biju pieķēries pie gultiņas, kas bija tikpat maza un trausla kā Mozus silīte. Tas bija biežs radinieku un draugu strīdu un ķircināšanas iemesls, jo viņiem mans tās dienas niknums šķita pārlieku racionāls tik agram vecumam. Jo vairāk tāpēc, ka es uzstāju — mana satraukuma iemesls nebija pretīgums par notikušo nelaimi, bet gan raizes, ka jaunais rāpulītis var sasmērēties. Citiem vārdiem sakot, tam nebija nekādas saistības ar higiēniskiem aizspriedumiem, bet gan ar estētiskām rīipēm, un, spriežot pēc šā notikuma noturības manā atmiņā, domāju, ka tā ir mana pirmā rakstnieka pieredze.

Guļamistabā atradās arī altāris ar cilvēka lieluma svēto tēliem, un tie bija vēl reālistiskāki un drūmāki nekā baznīcā. Tur vienmēr gulēja tante Fransiska Simodoseja Mehija, vectēva māsīca, kuru mēs saucām par tanti Mainu un kura kā kundze un pavēlniece dzīvoja mājā kopš savu vecāku nāves. F.s aizmigu guļamtīklā turpat blakus un baidījos no vienmēr degošās Santiago eļļas lampiņas — tā tika nodzēsta tikai pēc visu nāves — drebelīgo liesmu izgaismotajiem svētajiem. Pirms iziešanas pie vīra šeit gulēja mana māte, ko arī māca bailes no svētajiem.

Gaiteņa galā atradās divas istabas, kurās man bija aizliegts ieiet. Pirmajā dzīvoja mana māsīca Sāra Emīlija Markesa, mana tēvoča Huana de Diosa ārlaulības meita, kuru uzaudzināja vecvecāki. Ja neņem vērā dabisku izcilību, kas viņai piemita jau kopš agras bērnības, māsīca bija arī spēcīga personība, kas radīja manī pirmās literārās alkas — viņai piederēja lieliski ilustrēta izdevniecības (Mīlēja izdota stāstu sērija, kuru viņa man nekad neļāva aiztikt, jo baidījās, ka es to varētu sabojāt. Tā bija mana pirmā rūgtā rakstnieka vilšanās.

Pēdējā istaba bija lūžņu un savu laiku nokalpojušu lāžu glabātuve, un mana interese par to nezuda vairākus gadus, tomēr man nekad neļāva telpu izpētīt. Vēlāk es uzzināju, ka tur atradās arī septiņdesmit naktspodi, ko vecvecāki bija nopirkuši pēc tam, kad māte uzaicināja klasesbiedrus pavadīt brīvdienas viņas mājā.

Tajā pašā gaitenī pretī šīm divām istabām atradās lielā virtuve ar primitīviem akmens pavardiem un lielo vecmāmiņas cepeškrāsni — pēc profesijas viņa bija maizniece un konditore, un viņas gatavotie cukurgailīši piesātināja rītausmu ar savu sulīgo smaržu. Tā bija mājā dzīvojošo un strādājošo sieviešu paradīze, un, palīdzot vecmāmiņai daudzajos darbos, viņas visas kopā dziedāja. Vēl cita balss piederēja Lielajam Lorenso, simtgadīgam, no vecvecāku vecākiem mantotam papagailim, kas izkliedza pret Spāniju vērstus lozungus un dziedāja Neatkarības kara laika dziesmas. Viņš bija tik tuvredzīgs, ka reiz iekrita katlā ar virumu un brīnumainā kārtā izglābās tikai tāpēc, ka ūdens tikko bija sācis mest garaiņus. Kāda 20. jūlija pēcpusdienā, pulksten trijos, putns ar paniskiem kliedzieniem sacēla kājās visu māju:

- Bullis, bullis! Bullis jau nāk!

Mājā bija tikai sievietes, jo visi vīrieši bija devušies uz valsts svētkiem par godu sarīkoto koridu, un viņas nosprieda, ka papagaiļa kliedzieni ir tikai putna senilā prāta izraisīts trakums. Tās sievietes, kas mācēja ar papagaili sarunāties, saprata viņa kliedzienus tikai tad, kad kāds mežonīgs, no aploka izbēdzis bullis, taurējot kā tvaikonis, ielauzās virtuvē un aklās dusmās uzbruka ceptuves mēbelēm un katliem uz pavarda. Es gāju pretējā virzienā, kad šausmu pārņemto sieviešu straume aiznesa mani sev līdzi un ieslēdzās noliktavā. Māju drebināja izbēgušā buļļa māvieni un soļu troksnis, nagiem atsitoties pret gaiteņa cementa grīdu. Drīz vien viņš iebāza galvu pa kādu no ventilācijas lūkām, dzīvnieka karstā elpa un lielās izvalbītās acis man stindzināja asinis. Kad pikadoriem beidzot izdevās aizvest bulli atpakaļ uz aploku, mājā jau bija sākusies drāmas svinēšana, kas ar neskaitāmiem kafijas katliem un kāzu pudiņiem turpinājās ilgāk nekā nedēļu, un izdzīvojušās nemiernieces arvien varonīgāk pārstāstīja notikušo vēl un vēlreiz.

Pagalms neizskatījās pārlieku liels, bet tur bija daudz dažādu koku, galvenā vannas istaba bez jumta, ar cementa baseinu lietus ūdenim un augstu platformu, uz kuru veda trauslas, apmēram trīs metrus garas kāpnes. To galā stāvēja divas lielas mucas, kuras vectēvs agri no rīta piepildīja ar roku darbināmu pumpi. Tālāk atradās no neēvelētiem dēļiem celts stallis, kalpotāju istabas un pašā dziļumā milzīgs iekšējais pagalms ar augļu kokiem un vienīgo tualeti, kurā indiānietes dienu un nakti tukšoja mājas naktspodus. Visbiezākais un viesmīlīgākais koks bija pasaules un laika pašā malā augošais kastanis, zem kura mūžvecajiem zariem čurājot noteikti bija miruši vairāk nekā divi atvaļināti pagājušā gadsimta daudzo pilsoņu karu pulkveži.

Ģimene bija ieradusies Arakatakā septiņpadsmit gadu pirms manas dzimšanas, kad United Iruit Company bija sākusi vīt intrigas, lai kļūtu par banānu monopolistu. Kopā ar ģimeni ieradās ari divdesmit vienu gadu vecais dēls Huans de Dioss un divas meitas — deviņpadsmit gadu vecā Margarita Marija Miniata Dealakoke un mana māte, piecus gadus vecā Luisa Santjaga. Pirms tam, ceturtajā grūtniecības mēnesī nelaimes gadījuma izraisītā abortā, vecmāmiņa bija zaudējusi dvīņu meitenes. Kad piedzima mana māte, vecmāmiņa paziņoja, ka šīs būs viņas pēdējās dzemdības. Tolaik viņai bija jau četrdesmit divi gadi. Gandrīz pusgadsimtu vēlāk, pēc tam kad bija piedzimis F.lihio Gabriels, mātes vienpadsmitais bērns, tajā pašā vecumā un identiskos apstākļos to pašu teica arī viņa.

Pārcelšanos uz Arakataku vecvecāki bija iecerējuši kā ceļojumu aizmirstībā. Viņiem bija divi gvahiro indiāņu kalpi — Alirio un Apolinārs — un viena kalpone — Meme —, kurus ģimene jau pēc verdzības atcelšanas bija nopirkusi indiāņu apvidū par simt peso katru. Pulkvedis bija apgādājies ar visu

nepieciešamo, lai no jauna radītu pagātni pēc iespējas tālāk no nelāgajām atmiņām — viņu vajāja sirdsapziņas pārmetumi par duelī nogalinātu cilvēku. Šo apvidu viņš bija iepazinis jau daudz agrāk, kad kara laikā devās uz Sjenagu un kā ģenerāl-intendants piedalījās Neerlandes miera līguma parakstīšanā.

ļaunā māja nenesa gaidīto atvieglojumu, jo sirdsapziņas pārmetumi bija tik neganti, ka vēlējās pārņemt arī kādu noklīdušu mazmazdēlu. Visbiežākos un spēcīgākos atmiņu uzplaiksnījumus piedzīvoja tolaik jau aklā un pustrakā vecmāmiņa, un ar viņas palīdzību mēs izveidojām secīgu visu notikumu virkni. Tomēr, par spīti nežēlīgām baumām par neizbēgamo traģēdiju, viņa bija vienīgā, kas uzzināja par dueli tikai rad, kad tas jau bija noticis.

Drāma norisinājās Barrankasā, mierīgā un plaukstošā ciemā Sjerranevadas pakājē, kur pulkvedis no tēva un vectēva bija apguvis juveliera amatu un kur bija atgriezies uz palikšanu pēc miera līgumu parakstīšanas. Pretinieks bija milzīgs, sešpadsmit gadu jaunāks vīrs, gluži tāpat kā pulkvedis viņš bija pārliecināts liberālis, arī dedzīgs katolis, nabadzīgs zemnieks un nesen precējies divu bērnu tēvs ar kārtīga cilvēka vārdu: Medardo Pačeko. Visbēdīgāk pulkvedim droši vien šķita tas, ka šis vīrs nebija viens no daudzajiem kaujas laukā sastaptajiem ienaidniekiem bez sejas, bet gan sens draugs, domubiedrs un viņa kareivis Tūkstoš dienu karā, kuram bija jāliek stāties pretim nāvei, kad viņi abi jau domāja, ka beidzot ir izkarots miers.

Šis bija pirmais reālās dzīves notikums, kas uzjundīja manī rakstnieka instinktus, ber es joprojām neesmu spējis to izstāstīt. Kopš saprātīga vecuma es apjautu šīs drāmas nozīmību un svaru mūsu mājā, tomēr tās detaļas bija tītas miglā. Māte, kurai tolaik bija trīs gadi, šo notikumu vienmēr atceras kā neticamu sapni. Manā klātbūtnē pieaugušie vienmēr putrojās, lai sajauktu man galvu, un es nekad nespēju salikt kopā visu mozaīku, jo viņi, katrs no citas puses, lika kauliņus pēc dažādiem

principiem. Visticamākā no versijām bija tāda, ka Medardo Pačeko māte bija kūdījusi dēlu atriebt savu godu, ko bija aptraipījis necienīgs, viņam adresēts vectēva komentārs. Pulkvedis to noliedza kā melus un publiski atvainojās, tomēr Medardo Pačeko bija naidīgi noskaņots un beigu beigās no cietēja kļuva par uzbrucēju, dziļi apvainojot vectēvu saistībā ar viņa liberāļa uzskatiem. Es tā ari nekad skaidri neuzzināju, kādi tie ir bijuši. Aizvainots savās cēlākajās jūtās, vectēvs izaicināja pretinieku uz nāvējošu dueli bez noteikta datuma.

Lieliska liecība par pulkveža raksturu bija laiks, kuram viņš ļāva paiet no izaicinājuma brīža līdz duelim. Viņš pilnīgā slepenībā nokārtoja lietas, lai nodrošinātu ģimenes drošību, kad izvēlēsies vienīgo no likteņa piedāvātajām iespējām: nāvi vai cietumu. Pulkvedis sāka bez steigas pārdot mazumiņu, kas pēc pēdējā kara palīdzēja nodrošināt iztiku: juvelieru darbnīcu un nelielu no tēva mantotu lauku māju, kur viņš audzēja upurāžus un kopa nelielu lauciņu ar cukurniedrēm. Pēc sešiem mēnešiem vectēvs skapja dibenā noglabāja visu naudu un klusējot nogaidīja lidz dienai, ko pats bija nolicis: 1908. gada 12. oktobrim, Amerikas atklāšanas gadadienai.

Medardo Pačeko dzīvoja ciema nomalē, bet vectēvs zināja, ka viņš tajā pēcpusdienā noteikti piedalīsies Pilāras Dievmātes procesijā. Pirms doties viņu meklēt, pulkvedis uzrakstīja sievai īsu un maiguma pilnu vēstuli, kurā pastāstīja par paslēpto naudu un deva pāris norādījumu par bērnu nākotni. Viņš paslēpa vēstuli zem kopējā spilvena, kur, dodoties pie miera, sieva to noteikti atrastu, un bez jebkādām atvadām devās pretim savai liktenīgajai stundai.

Pat mazāk ticamo versiju autori piekrita, ka tā bija tipiska Kārību oktobra pirmdiena ar skumju lietu, zemiem mākoņiem un sēru vēju. Medardo Pačeko, goda drānās tērpies, iegāja šķērsielā bez izejas, kad viņam priekšā nostājās pulkvedis Markess. Abi vīri bija bruņoti. Pēc daudziem gadiem, jau pa pusei zaudējusi prātu, vecmāmiņa mēdza teikt: “Dievs deva Nikolasito iespēju glābt šā nabaga cilvēka dzīvību, bet viņš to nemācēja izmantot.” Iespējams, viņa tā domāja, jo pulkvedis sacīja, ka bija redzējis pazibam nožēlu negaidot pārsteigtā pretinieka acīs. Tāpat vectēvs bija viņai stāstījis, ka tad, kad milzīgais, seibas kokam līdzīgais ķermenis nokrita zemē, atskanēja bezvārdu vaids, “gluži kā samirkuša kaķēna” žēlabas. Saskaņā ar mutisko tradīciju, nododot sevi mēra varā, Papalelo bija izteicis retorisku frāzi: “Goda lode uzvarēja varas lodi.” Tas ir tā laika liberālajam garam pilnībā atbilstīgs teikums, tomēr es neesmu drošs, ka tas atbilst arī vectēva temperamentam. Lai būtu kā būdams, bet nebija neviena liecinieka. Ticama notikušā versija droši vien ir izklāstīta vectēva un viņa abu pušu laikabiedru tiesai sniegtajās liecībās, bet no šīs lietas, ja vien tāda ir bijusi, vairs nav ne miņas. Starp daudzajām versijām, ko es līdz pat šai dienai esmu uzklausījis, nav divu vienādu.

Notikumi sašķēla ciema ģimenes, pat mirušā saimi. Viena tās daļa piedāvāja viņu atriebt, kamēr otra uzņēma savās mājās Trankilinu Igvarānu un viņas bērnus, līdz atriebības draudi pieklusa. Šie sīkumi mani bērnībā tik ļoti ietekmēja, ka es ne tikai uzņēmos daļu senās vainas, it kā tā būtu manējā, bet vēl joprojām, kamēr rakstu par šiem notikumiem, jūtu lielāku līdzjūtību pret mirušā ģimeni nekā pret savējo.

Lielākai drošībai Papalelo pārveda uz Rioaču un vēlāk uz Santamartu, kur viņam piesprieda gadu cietumā: pusi viennīcā un pusi atvieglotā režīmā. Tiklīdz Papalelo iznāca brīvībā, viņš kopā ar ģimeni uz neilgu laiku devās uz Sjenagas pilsētu, pēc tam uz Panamu, kur viņam no kādas gadījuma rakstura mīļākās piedzima meita, un visbeidzot uz neveselīgo un skarbo Arakatakas apgabalu, kur ieņēma finanšu nodaļas nodokļu ievācēja amatu. Viņš vairs nekad neizgāja uz ielas bruņojies, pat sliktākajos banānu apgabalā valdošajos vardarbības laikos, un revolveri zem spilvena glabāja tikai tādēļ, lai aizsargātu māju.

Arakataka nebūt nebija tik mierīga, kā vecvecāki vēlējās pēc murgainajiem notikumiem ar Medardo Pačeko. Pilsēta bija radusies kā čimila indiāņu apmetne un iegājusi vēsturē ar kreiso kāju kā attāls nostūris, kurā nav ne Dieva, ne Sjenagas pašvaldības izdotu likumu, kuru banānu drudzis ir vairāk pazemojis nekā darījis pārticīgu. Tās vārds nav cēlies no pilsētas, bet gan no upes, ko čimila valodā dēvē par “ara” un “kataka”, kā cilts sauca vadoni. Tāpēc mēs, iedzimtie, nesaucam pilsētu par Arakataku, bet gan tās īstajā vārdā par Kataku.

Kad vectēvs mēģināja iedvesmot ģimeni ar iztēles ainām par to, ka šeit ielas ir bruģētas ar naudu, Mina sacīja: “Nauda ir sātana mēsli.” Mātei tā bija visu briesmu valstība. Pats senākais, ko viņa atcerējās, bija siseņu uzbrukums, kas nopostīja visus sējumus, kad viņa vēl bijusi pavisam maza. “Varēja dzirdēt viņus lidojam gluži kā akmeņu lietu,” māte sacīja, kad mēs bijām devušies pārdot māju. Pārbiedētie iedzīvotāji bija spiesti ieslēgties istabās, un šo postu varēja sakaut tikai ar burvestību palīdzību.

Jebkurā gadalaikā mūs varēja pārsteigt vētras bez lietus, kas norāva rančo jumtus, uzklupa jauno banānu laukiem un atstāja ciemu astrālos putekļos. Vasarā baisi sausuma periodi izgāza savas dusmas pret ganāmpulku, ziemā lija kā pirms grēku plūdiem un ielas pārvērtās trakojošās upēs. Starp peldošiem matračiem un mirušām govīm jeņķu inženieri pārvietojās kaučuka laivās. United Fruit Company, kuras mākslīgās apūdeņošanas sistēmas bija atbildīgas par ūdens trakošanu, pēc postošajiem plūdiem, kas kapsētā izskaloja mirušos, mainīja upes gultni.

Visbriesmīgākais no visiem postiem tomēr bija cilvēciskais. Vilciens, kas izskatījās pēc rotaļlietas, izsvieda pilsētas nokaitētajās smiltīs avantūristu straumi no visas pasaules, un tie ar ieročiem rokās ieguva varu pār pilsētas ielām. Apdullinošais uzplaukums nesa sev līdzi pārlieku iedzīvotāju skaita pieaugumu un neizmērojamu sociālu nekārtību. Pilsēta atradās tikai piecu spāņu jūdžu attālumā no Buenosairesas labošanas darbu kolonijas, kura bija uzcelta pie Fundasjonas upes un no kuras ieslodzītie nedēļas nogalē mēdza izbēgt, lai Arakatakā paspēlētu šausmas. Kopš čimila indiāņu palmu un niedru būdas sāka nomainīt United Fruit Company koka mājas ar divslīpju cinka jumtiem, audekla logiem un noputējušu ziedu virtenēm rotātām nojumēm, pilsēta visvairāk līdzinājās iznireļu ciemiem no vesterniem. Nepazīstamu seju putenī, starp laukumos uzslietām teltīm, vīriešiem, kas uz ielas pārģērbās, un sievietēm, kas sēdēja uz lādēm ar atvērtiem lietussargiem, un mūļiem, un mūļiem, un mūļiem, kas no bada mira viesnīcas staļļos, tie, kas bija ieradušies pirmie, bija pēdējie. Mēs bijām mūžīgie svešinieki, jaunatnācēji.

Slaktiņi nenotika tikai sestdienu strīdu dēļ. Kādā pēcpusdienā mēs dzirdējām kliedzienus uz ielas un redzējām, kā uz ēzeļa garām pajāj vīrs bez galvas. Kārtojot rēķinus kādā banānu plantācijā, viņam ar mačeti bija nocirsta galva, kuru aiznesa ledainie apūdeņošanas sistēmas ūdeņi. Tovakar es dzirdēju vecmāmiņu sniedzam savu ierasto paskaidrojumu: “Kaut ko tik briesmīgu spēj paveikt tikai kačako.”

Kačako bija plakankalnes iedzimtie, un no pārējās cilvēces mēs viņus atšķīrām ne tikai pēc to apātiskās uzvedības un nepareizās dikcijas, bet arī pēc iedomīgās pārliecības, ka viņi ir dievišķās providences sūtņi. Šo tēlu sāka tik ļoti ienīst, ka pēc tam, kad karaspēks bija zvērīgi apspiedis streiku banānu plantācijās, mēs zaldātus nesaucām citādi kā par kačako. Mēs viņus uzskatījām par vienīgajiem, kas izmanto politiskās varas uzurpācijas privilēģijas, un daudzi no viņiem tieši tā arī uzvedās. Tikai tā iespējams izskaidrot “Arakatakas melnās nakts” šausmas — leģendāru slaktiņu, kura pēdas tautas atmiņā bija tik apšaubāmas, ka nevarēja droši zināt, vai tas tiešām noticis.

Viss sākās kādā par citām sliktākā sestdienā, kad respektabls pilsētnieks, par kura identitāti vēsture klusē, iegāja tavernā, lai palūgtu ūdens glāzi bērnam, kas turējās viņam pie rokas. Iebraucējs, kurš viens pats dzēra pie letes, gribēja piespiest puisēnu ūdens vietā iedzert malku ruma. Tēvs mēģināja svešinieku atturēt, bet viņš uzstāja uz savu, līdz izbiedētais bērns nejauši izlēja dzērienu. Daudz nedomājot, iebraucējs viņu nogalināja ar vienu šāvienu.

Tas bija vēl viens manas bērnības bieds. Papalelo man šo notikumu bieži atgādināja, kad mēs kopā iegājām kādā tavernā iedzert ko atspirdzinošu, tomēr tas vienmēr bija tik nereāli, ka šķita — viņš pats šim stāstam nemaz netic. Tas droši vien notika neilgi pēc ģimenes ierašanās Arakatakā, jo māte atgadījumu atcerējās tikai šausmu pārņemto pieaugušo dēļ. Par uzbrucēju bija zināms vien tas, ka viņš runāja ar mākslotu Andu akcentu, tāpēc pilsētas represijas nevērsās tikai pret viņu, bet arī pret daudzajiem nicinātajiem iebraucējiem, kas runāja ar to pašu akcentu. Ar mačetēm bruņotas pilsētas iedzimto bandas naktī izgāja ielās, sagrāba ikvienu tumsā pārsteigtu aizdomīgo personu un pavēlēja:

- Runā!

Tikai izrunas dēļ to ar mačeti sacirta gabalos, neņemot vērā neiespējamību būt taisnīgiem starp tik daudziem runas veidiem. Dons Rafaels Kintero Ortega, tantes Vcnefrīdas Mar-kesas vīrs, vislielīgākais un iemīļotākais no visiem kačako, nodzīvoja gandrīz līdz simts gadiem, jo vectēvs ieslēdza viņu mantu kambarī, lidz situācija norima.

Ģimenes nelaimes savu augstāko punktu sasniedza pēc diviem Arakatakā nodzīvotiem gadiem, kad nomira Margarita Marija Miniata, kas bija mājas gaisma. Viņas dagerotipija daudzus gadus atradās dzīvojamā istabā, un viņas vārds kā vēl viena ģimenes identitātes zīme atkārtojās vairākās paaudzēs. Jauniešus, šķiet, neaizkustina šī princese krokotos svārkos, baltos zābaciņos un ar bizi, kas sniedzas līdz viduklim, sieviete, kura nekādi nelīdzinās retoriskam vecvecmāmiņas tēlam; tomēr man šķiet, ka zem sirdsapziņas pārmetumu smaguma un nepiepildītiem sapņiem par labāku pasauli šis nepārtrauktās trauksmes stāvoklis maniem vecvecākiem bija vislīdzīgākais mieram. Līdz pat nāvei viņi ik vietā jutās kā svešinieki.

Patiesībā viņi rādi arī bija, bet pūlī, ko vilciens atveda no pasaules, nebija iespējams tik ātri atšķirt. Iapat kā vecvecāki, līdzīgu impulsu dēļ kopā ar pēcnācējiem labāku dzīvi bija ieradušies meklēt arī Fergusoni, Durāni, Berakasas, Dakontes un Korreas. Iefiltrējoties caur provinces robežām, brīvības un savā zemē zaudēta dzīvesveida meklējumos nevaldāmā lavīnā valstī turpināja gāzties itālieši, kanārieši un sīrieši — kurus mēs saucām par turkiem. Viņi bija no dažādām šķirām un ar atšķirīgu materiālo stāvokli. Daži bija izbēguši no Sātana salas — Francijas labošanas darbu kolonijas Gvajanā —, un viņus vajāja vairāk ideju nekā parastu noziegumu dēļ. Viens no viņiem, Renē Belvenuā, bija politisku motīvu dēļ ieslodzīts franču žurnālists, kas slēpās banānu apgabalā un savā meistarīgajā grāmatā atklāja gūsta laikā piedzīvotās šausmas. Pateicoties viņiem visiem — gan labajiem, gan sliktajiem —, Arakataka jau kopš pašiem aizsākumiem bija zeme bez robežām.

Tomēr mums neaizmirstama šķita venecuēliešu kolonija; vienā no tās mājām divi brīvdienās atbraukuši pusauga skolnieki rītausmā mazgājās, ar spaini lejot viens otram virsū ledaino ūdeni no cisternas: pusgadsimtu vēlāk Romulo Betankūrs un Rauls Leoni viens otram sekoja savas valsts prezidenta postenī. No venecuēliešiem mums vistuvākā bija I luana de Frejtesa, krāšņa matrona ar biblisku stāstītājas talantu. Pirmais īstais stāsts, ko es iepazinu, bija Brabantes Genoveva, un es to klausījos kopā ar citiem pasaules literatūras meistardarbiem, ko viņa pārvērta par bērniem domātiem stāstiem: Odiseju,

Saniknoto Orlando, Donu Kihotu, Grāfu Monte Kristo un daudziem Bībeles stāstiem.

Vectētiņa dzimta bija viena no cienījamākām, taču ne varenākajām. Tomēr pat augstas banānu kompānijas vietējās amatpersonas pret viņu izturējās ar cieņu. Tie bija liberālie pilsoņu kara veterāni, kas šeit bija apmetušies uz dzīvi pēc pēdējo miera līgumu parakstīšanas; viņi sekoja ģenerāļa Ben-hamina Erreras piemēram, kurš pēcpusdienās savā lauku saimniecībā Neerlande uz mierlaika klarnetes spēlēja melanholiskus valšus.

Māte šajā zaņķī kļuva par sievieti un, pēc tam kad tīfs bija laupījis Margaritu Mariju Miniatu, iemantoja vietu visu sirdīs. Arī viņa bija slimīga. Luisas Santjagas nedrošo bērnību apdraudēja malārijas drudzis, bet, izveseļojusies no pēdējā slimības uzliesmojuma, viņa bija no tā atbrīvojusies uz visiem laikiem, un nevainojamā veselība ļāva mātei sasniegt deviņdesmit septiņu gadu vecumu kopā ar vienpadsmit saviem un vēl četriem vīra bērniem, ar septiņdesmit pieciem mazbērniem, astoņdesmit astoņiem mazmazbērniem un četrpadsmit maz-mazmazbērniem. Neskaitot tos, par kuriem mēs tā arī nekad neuzzinājām. Kad mēs jau gatavojāmies atzīmēt viņas pirmo nodzīvoto gadsimtu, 2002. gada 9. jūnijā, pusē deviņos vakarā, tajā pašā dienā un gandrīz tajā pašā stundā, kad pieliku punktu šīm atmiņām, viņa nomira dabiskā nāvē.

Māte bija dzimusi 1905. gada 25. jūlijā Barrankasā, laikā, kad ģimene tikai pamazām sāka atkopties no kara posta. Pirmo vārdu viņai ielika par godu Luisai Mehijai Vidālai, pulkveža mātei, kopš kuras nāves todien bija pagājis tieši mēnesis. Pie otrā vārda māte tika nejauši, jo todien bija apustuļa Santjago — svētā apustuļa Jēkaba, kuram Jeruzalemē nocirta galvu — diena. So vārdu viņa slēpa pusdzīvi, jo tas viņai šķita vīrišķīgs un pārāk ārišķīgs, līdz neuzticamais dēls to izpauda kādā romānā. Māte bija centīga skolniece, ja vien neņem vērā klavierstundas, un to vecmāmiņa nespēja piedot, jo nevarēja aptvert, kā labi audzināta jaunkundze var nebūt klavieru vir-tuoze. Paklausot vecākiem, Luisa Santjaga klavierspēli mācījās trīs gadus un kādu dienu to pameta, jo ienīda ikdienas vingrinājumus svelmainajā siestas karstumā. Tomēr vienīgais tikums, kas viņai noderēja plaukstošu divdesmit gadu vecumā, kad ģimene atklāja, ka māte ir līdz ausīm samīlējusies jaunajā un lepnajā Arakatakas telegrāfistā, bija spēcīgais raksturs.

Šīs aizliegtas mīlas stāsts bija viens no manas jaunības brīnumiem. Tas bija tik daudzas reizes dzirdēts no vecāku — reizēm abu, reizēm tikai viena — mutes, ka es to zināju jau gandrīz vai visu, kad divdesmit septiņu gadu vecumā uzrakstīju Kritušās lapas, savu pirmo romānu, vēl labi apzinoties, ka romānu rakstīšanas māksla man vēl krietni jāmācās. Abi vecāki bija izcili stāstnieki un ar prieku atcerējās savu mīlas stāstu, tomēr runājot viņi tik ļoti aizrāvās, ka brīdī, kad vairāk nekā piecdesmit gadu vecumā nolēmu šo stāstu izmantot Mīlestībā holeras laikos, es vairs nespēju atšķirt dzīvi no poēzijas.

Saskaņā ar mātes versiju, pirmo reizi vecāki bija tikušies kāda bērna apstāvēšanā, bet neviens no viņiem nespēja paskaidrot, kas tas bija par bērnu. Sekojot tautas paražām, ka pēc nevainīgas būtnes nāves deviņas naktis jāpavada mīlas dziesmu skandināšanā, māte kopā ar draudzenēm dziedāja pagalmā. Pēkšņi korim pievienojās kāda vīrieša balss. Visas meitenes pagriezās, lai paskatītos uz jaunpienācēju, un tā iz-skatīgums viņas apdullināja. “Viņš ir viens no tiem, ar ko mēs precēsimies,” meitenes dziedāja, ar plaukstām sitot ritmu. Uz māti jauneklis nebija atstājis nekādu iespaidu, un viņa sacīja: “Man viņš izskatījās kā parasts iebraucējs.” Un tāds viņš arī bija. Tēvs tikko bija ieradies no Kartahenas, kur līdzekļu trūkuma dēļ bija pametis medicīnas un farmācijas studijas, un uzsācis diezgan parastu dzīvi, strādājot nesen apgūtajā telegrāfista profesijā vairākos reģiona ciemos. Kādā tā laika fotogrāfijā viņš redzams kā nabadzīgs, apšaubāma izskata kundziņš. Tēvs tērpās tumšā tafta uzvalkā ar četru pogu žaketi, kas atbilstīgi pēdējai modei bija ļoti pieguloša un ar cietu apkakli, platā kaklasaitē un salmu platmalē. Viņam bija arī modernas apaļas acenes ar smalku rāmīti un parastiem stikliem. Cilvēki, kas viņu tolaik pazina, raksturoja tēvu kā bohēmisku uzdzīvotāju un donžuānu, kas tomēr visa garā mūža laikā nebija baudījis ne malku alkohola, ne arī izsmēķējis kādu cigareti.

Tā bija pirmā reize, kad māte viņu redzēja. Turpretim tēvs viņu bija redzējis iepriekšējās svētdienas rīta misē, tantes Fran-siskas Simodosejas uzraudzībā, kura bija mātes kompanjone kopš viņas atgriešanās no skolas. Tēvs abas atkal bija pamanījis šujam nākamajā otrdienā zem mandeļkokiem mājas priekšā, tāpēc apstāvēšanas naktī jau zināja, ka meitene ir pulkveža Nikolasa Markesa meita, un bija sagatavojis viņas tēvam vairākas iepazīšanās vēstules.

Pēc tās nakts arī māte jau zināja, ka viņš ir neprecējies, viegli iemīlas un ātri gūst panākumus, jo ir apveltīts ar neizsīkstošu spēju uzturēt sarunas un viegli sacerēt vārsmas, eleganti dejo modernās mūzikas pavadībā un ar zināmu sentimentālismu spēlē vijoli. Māte man stāstīja, ka, dzirdot tēvu rītausmā spēlējam, neviens nespēja aizturēt asaras. Tēva vizītkarte bija nogurdinoši romantisks valsis “Kad balle beigusies”, kas bija viņa repertuāra sastāvdaļa un nenovēršami aizveda pie serenādēm. Sirsnība un personības šarms atvēra tēvam mājas durvis un padarīja viņu par biežu ciemiņu pie ģimenes pusdienu galda. Tante Fransiska pilnībā ņēma viņu savā aizbildniecībā, kad uzzināja, ka tēvs ir dzimis Sinsē, miestā netālu no viņas dzimtā ciema Karmenas de Bolivaras. Sabiedriskos pasākumos viņš Luisu Santjagu izklaidēja ar savām pavedēja viltībām, bet mātei nekad neienāca prātā, ka puisis pretendētu uz ko vairāk. Gluži pretēji: labās attiecības balstījās uz apstākli, ka māte kalpoja kā aizsegs slepenai mīlai pret kādu skolasbiedreni un bija piekritusi viņu kāzās būt vedējmāte. Kopš tā laika jauneklis viņu sauca par vedējmāti, bet viņa to par vedamo. Ir viegli iedomāties Luisas Santjagas izbrīnu, kad kādu vakaru dejojot pārdrošais telegrāfists paņēma pogcaurumā iesprausto ziedu un sacīja:

- Ar šo rozi es sniedzu jums savu dzīvi.

Tēvs man vairākkārt apgalvoja, ka tā nebija improvizācija: iepazinis visas šīs meitenes, viņš bija nolēmis, ka Luisa Santjaga viņam ir kā radīta. Māte rozi uztvēra kā vēl vienu galantu joku, ko jauneklis mēdza izspēlēt ar savām draudzenēm. Tāpēc, aizejot no dejām, viņa pameta arī ziedu, un tēvs par to uzzināja. Mātei bija bijis rikai viens slepens pielūdzējs, neveiksmīgs dzejnieks un labs draugs, kurš ar savām dedzīgajām vārsmām nekad nebija licis viņas sirdij ietrīsēties. Turpretim Gabriela Elihio roze sabangoja viņas miegu ar neizskaidrojamu niknumu. Mūsu pirmajā nopietnajā sarunā par šo mīlas stāstu, kurš jau bija nesis daudzus bērnus, viņa man atzinās: “F.s nevarēju gulēt, jo biju nikna, ka domāju par viņu, bet vēl niknāku mani padarīja tas, ka, jo niknāka es jutos, jo vairāk par viņu domāju.” Atlikušo nedēļu viņa cīnījās ar bailēm draugu satikt un mokām, ka nespēj to izdarīt. No vedējmātes un vedamā viņi kļuva par svešiniekiem. Kādu pēcpusdienu, šujot zem mandeļkokiem, tante Fransiska ļaunprātīgi ķircināja brāļameitu:

- Man stāstīja, ka tev kāds pasniedzis rozi.

Kā tas mēdz gadīties, Luisa Santjaga bija pēdējā, kas uzzināja, ka viņas sirdslietas kļuvušas par vispārzināmu lietu. Daudzajās sarunās ar viņu un tēvu vecāki bija vienisprātis, ka piedzīvojuši trīs izšķirīgus eksplozīvās mīlas brīžus. Pirmais bija Pūpolu svētdienā lielās mises laikā. Viņa ar tanti Fransisku bija apsēdusies kādā labās puses solā, kad atpazina tēva fla-menko papēžu troksni uz ķieģeļu grīdas un redzēja tik tuvu paejam garām, ka sajuta viņa smaržu silto vēsmu. Izskatījās, ka tante Fransiska nav jaunekli pamanījusi, un šķita, ka arī tēvs viņas neredz. Tomēr patiesībā viņš visu bija izplānojis un sekojis abām jau no telegrāfa biroja ēkas. Tēvs palika stāvam kājās pie kolonnas netālu no durvīm; tā viņš varēja vērot māti no mugurpuses, bet viņa to nevarēja redzēt. Pēc pāris saspringtām minūtēm Luisa Santjaga nespēja pretoties satraukumam un pār plecu palūkojās uz durvju pusi. Māte domāja, ka no dusmām nomirs, jo viņš vērās tieši virsū, un abu skatieni sastapās. “Tieši tā es arī biju iedomājies,” tēvs laimīgi sacīja, kad jau vecumā vēlreiz atkārtoja man šo stāstu. Turpretim māte nekad nebeidza apgalvot, ka trīs dienas nebija spējusi apvaldīt dusmas par to, ka iekritusi šajos slazdos.

Nākamā reize bija tēva rakstītā vēstule. Tā nebija tāda, kādu viņa būtu gaidījusi no dzejnieka un slepena rītausmu vijolnieka, bet gan īsa zīmīte, kas pieprasīja sniegt atbildi līdz nākamajai nedēļai, kad tēvs ceļoja uz Santamartu. Māte neatbildēja. Nolēmusi nogalināt tārpu, kas neļauj mierīgi dzīvot, viņa ieslēdzās savā istabā, līdz tante Fransiska pārliecināja brāļameitu padoties, pirms nav par vēlu. Mēģinot uzveikt viņas pretestību, tante pastāstīja pamācošu stāstu par I luventīno Triljo, nelaimīgo mīlnieku, kurš ik vakaru no septiņiem lidz desmitiem stāvējis zem savas bezcerīgi iecerētās balkona. Viņa to apveltījusi ar visām nievām, kādas vien ienākušas prātā, un beigu beigās vakaru pēc vakara no balkona izgāzusi viņam uz galvas čurām pilnu naktspodu. Tomēr ari tas nav spējis pielūdzēju aizbiedēt. Pēc visiem iespējamiem uzbrukumiem, neuzvaramās mīlas pašaizliedzības aizkustināta, viņa apprecējās ar neatlaidīgo pielūdzēju. Manu vecāku stāsts līdz tādām galējībām nenonāca.

Trešais izšķirīgais brīdis bija kāzu laikā, uz kurām viņi abi bija uzaicināti kā goda viesi. Luisa Santjaga nerada iemeslu nepiedalīties ģimenei tik nozīmīgā notikumā. Bet Gabriels Elihio domāja tāpat un ieradās uz svinībām, sagatavojies uz visu.

Māte nespēja apvaldīt savu sirdi, kad redzēja tēvu acīm redzamā apņēmībā šķērsojam zāli, lai uzlūgtu viņu uz pirmo deju. “Asinis tik spēcīgi pulsēja manā ķermenī, ka es nesapratu, vai tas ir no niknuma vai no izbīļa,” viņa man stāstīja. Viņš to pamanīja un veica brutālu triecienu: “Jums vairs nav jāsaka jā, jo to man saka jūsu sirds.”

Luisa Santjaga klusējot pameta viņu zāles vidū, lai arī deja vēl nebija beigusies. Bet tēvs to saprata citādi.

- Es biju laimīgs, - viņš man sacīja.

Luisa Santjaga vairs nevarēja apvaldīt dusmas pati pret sevi, kad rītausmā viņu pamodināja valša “Kad balle beigusies” indīgā melodija. Nākamajā dienā agri no rīta viņa atdeva Gabrielam Elihio visas dāvanas. Gluži kā izliets ūdens šis nepelnītais atraidījums un runas par viņas rīcību kāzās vairs nebija sasme|ams. Visi uzskatīja, ka tas ir kaunpilns vasaras vētras noslēgums. Šis iespaids vēl vairāk nostiprinājās, kad Luisa Santjaga piedzīvoja bērnībā izslimotā malārijas drudža saasinājumu un viņas māte aizveda meitu atveseļoties uz Manauri, paradīzei līdzīgu vietu Sjerranevadas pakājē. Vecāki noliedza, ka šajos atšķirtības mēnešos būtu jelkādā veidā sazinājušies, tomēr tas nav īpaši ticami, jo, kad māte pēc atveseļošanās atgriezās, viņi abi izskatījās atguvušies no bažām. Tēvs sacīja, ka devies uz staciju viņu sagaidīt, jo bija izlasījis telegrammu, kurā Mina paziņoja par došanos mājās, savukārt veidu, kādā Luisa Santjaga sveicinot pastiepa viņam roku, sapratis kā masonu zīmi un tulkojis kā mīlas apliecinājumu. Māte to vienmēr noliedza tik kautrīgi sasārtusi, kāda kļuva vienmēr, kad atcerējās šos tālos gadus. Tomēr kopš tā laika viņi viens no otra vairs tā neizvairījās. Stāstam trūka vairs tikai beigu, kad nedēļu vēlāk, šujot begoniju balkonā, tante Fransiska sacīja:

- Mina to jau zina.

Luisa Santjaga vienmēr apgalvoja, ka tieši ģimenes pretestība lika viņai apspiest jūtas, kas mājoja sirdī kopš brīža, kad viņa pameta pielūdzēju dejas vidū. Tas bija nikns karš. Pulkvedis mēģināja turēties atstatus, tomēr nespēja izvairīties no Minas pārmetumiem, kad viņa saprata, ka arī vīrs nebūt nav tik nevainīgs, cik izliekas. Visiem šķita skaidrs, ka neiecietība nāk no viņas, nevis no viņa puses, kaut arī patiesībā tas bija ierakstīts cilts likumos: ikviens pielūdzējs ir iznirelis. Šie novecojušie aizspriedumi, kuru paliekas sastopamas joprojām, ir padarījuši mūs par plašu neprecētu sieviešu, ar vaļēju bikšu-priekšu staigājošu vīriešu un ārlaulībā dzimušu bērnu brālību.

Atbilstīgi vecumam draugi, nostājoties mīlnieku vai vecāku pusē, un tie, kuriem nebija noteiktas pārliecības, rīkojās pēc apstākļiem. Jaunieši kļuva par sajūsmas pilniem sabiedrotajiem. īpaši daudz to bija tēvam, kurš pēc sirds patikas izbaudīja sabiedrības aizspriedumu upura lomu. Turpretim vairākums pieaugušo Luisu Santjagu uzskatīja par lielāko bagātas un varenas ģimenes dārgumu, kuru svešzemju telegrāfists uzcerējis nevis mīlestības, bet gan materiālas ieinteresētības dēļ. Viņa pati no agrākās paklausīgās un pakļāvīgās meitenes bija pārvērtusies par satracinātu lauveni, kas nikni uzbrūk visiem pretiniekiem. Visasākajā no daudzajiem strīdiem Mina zaudēja savaldīšanos un pacēla pret meitu maizes nazi. Luisa Santjaga bezbailīgi stājās tam pretim. Drīz vien, apzinājusies sava niknuma kriminālo ievirzi, Mina nometa nazi un šausmās iesaucās: “Ak, mans Dievs!” Un ielika roku pavarda oglēs, kā piespriežot pati sev brutālu sodu.

Viens no spēcīgākajiem argumentiem pret Gabrielu Elihio bija apstāklis, ka viņš ir neprecētas sievietes ārlaulības dēls, kas viņai piedzimis jau četrpadsmit gadu vecumā pēc gadījuma sakara ar skolotāju. Tēva māti sauca Arhemīra Garsija Pater-nina, viņa bija smuidra baltā meitene ar brīvu garu, kurai vēlāk no trim dažādiem vīriešiem, ar kuriem viņa nekad neapprecējās un nedzīvoja zem viena jumta, piedzima vēl pieci dēli un divas meitas. Viņa dzīvoja dzimtajā Sinses miestā un vilka uz priekšu savus pēcnācējus ar neatkarīgu un līksmu garu, kādu mēs, viņas mazbērni, būtu vēlējušies piedzīvot Pūpolu svētdienā. Gabriels F.lihio bija izcils šīs nabadzīgās dzimtas pārstāvis. Kopš septiņpadsmit gadu vecuma viņš bija pavedis piecas nevainīgas mīļākās, kā tēvs, nožēlojot grēkus, pastāstīja mātei kāzu naktī uz liktenīgā un negaisa pletētā Rioačas šonera. Viņš atzinās, ka, būdams Acī ciema telegrāfists, astoņpadsmit gadu vecumā vienai no viņām bija uztaisījis dēlu, Abclardo, kuram tūdaļ paliks trīs gadi. Kādai citai, laikā, kad viņš divdesmit gadu vecumā strādāja par telegrāfistu Ajapelē, bija piedzimusi meita Karmena Rosa, kura tolaik bija vairākus mēnešus veca un kuru viņš nepazina. Meitas māti viņš bija solījies precēt, un šī apņemšanās bija dzīva līdz brīdim, kad tēva dzīves kursu mainīja mīlestība pret Luisu Santjagu. Vecāko bērnu viņš bija notariāli atzinis par savu un vēlāk to pašu izdarīja arī ar meitu, tomēr tās bija tikai bizantiskas formalitātes bez jebkādām likumīgām sekām. Ir pārsteidzoši, ka šī nekārtīgā uzvedība raisīja pulkvedī morālu nemieru, jo bez trim oficiālajiem bērniem viņam no dažādām sievietēm pirms un pēc laulībām piedzima vēl deviņi pēcnācēji, un tos visus viņa sieva uzņēma kā savējos.

Nespēju skaidri atcerēties, kad es pirmo reizi dzirdēju par šiem notikumiem, bet jebkurā gadījumā senču grēki man bija gluži vienaldzīgi. Turpretim ģimenes locekļu vārdi piesaistīja manu uzmanību, jo šķita vienreizēji. Vispirms radinieki pa mātes līniju: Trankilina, Venefrīda, Fransiska Simodoseja. Vēlāk arī manas tēvamātes vārds Arhemīra un viņas vecāku vārdi: I,ošana un Aminadabs. Iespējams, tāpēc esmu cieši pārliecināts, ka manu romānu varoņi nespēj īsti nostāties uz kājām, pirms viņiem nav dots raksturam atbilstīgs vārds.

Argumenti pret Gabrielu F.lihio ieguva lielāku svaru, jo viņš aktīvi darbojās Konservatīvajā partijā, pret kuru pulkvedis Nikolass Markess bija cīnījies karu laikā. Kopš Neerlandes un

Viskonsīnas līgumu parakstīšanas miers bija tikai daļējs, jo jaunizveidotais centrālisms joprojām bija pie varas, un vajadzēja paiet vēl ilgam laikam, līdz konservatīvie un liberāļi beigtu rādīt zobus. Iespējams, ka pielūdzēja konservatīvisms bija vairāk ģimenes iespaids nekā ideoloģiska pārliecība, bet tam bija lielāks svars nekā labajām īpašībām, vienmēr rosīgajam prātam un pārbaudītajam godīgumam.

Papus bija grūti izprotams un apmierināms cilvēks. Viņš vienmēr bija daudz nabadzīgāks, nekā izskatījās; nabadzība bija viņa nīstākais ienaidnieks, ar kuru viņš nekad nesamierinājās un kuru nespēja arī sakaut. Tikpat drosmīgi un ar tādu pašu pašcieņu viņš Arakatakas telegrāfa biroja dziļumā — tur vienmēr bija pakārts guļamtīkls, lai varētu pārlaist nakti — pārcieta arī šķēršļus mīlā pret Luisu Santjagu. Tomēr papus vienmēr turēja pa rokai arī vecpuiša laiku saliekamo gultu ar labi ieeļļotām atsperēm, jo nekad nevarēja zināt, ko nesīs nakts. Kādu laiku mani kārdināja viņa slepenā mednieka pieredze, tomēr dzīve man iemācīja, ka tā ir visgarlaicīgākais vientulības veids, un es pret papu sāku just patiesu līdzjūtību.

Neilgi pirms nāves dzirdēju tēvu stāstām, ka vienā no tām grūtajām dienām viņam ar vairākiem draugiem bija jāiet uz pulkveža māju, kur visus, izņemot viņu, uzaicināja apsēsties. Mātes ģimene šo notikumu vienmēr noliedza un uzskatīja to par tēva sirdsapziņas pārmetumiem vai vismaz neīstām atmiņām, tomēr vecmāmiņai reiz gandrīz simts gadu vecuma vājprāta murgos izspruka, ka šis stāsts neizskatās izdomāts, bet gan no jauna pārdzīvots.

- Tur tas nabaga vīrs stāvēja viesistabas durvīs, un Niko-lasito neuzaicināja viņu apsēsties, - viņa patiesi sāpināta sacīja.

es vienmēr ieklausījos viņas satriecošajās atklāsmēs, tāpēc jautāju, kas bija šis cilvēks, un vecmāmiņa man vienkārši atbildēja:

- Garsija, tas vijolnieks.

Tik daudzu aplamību ietverts, tēvs rīkojās sev pilnīgi neraksturīgi un nopirka revolveri, jo nekad nevarēja zināt, kas var ienākt prātā atvaļinātam karavīram, kāds bija pulkvedis Markess. Tas bija cienījams garstobra Smith & Wesson 38, kas bija gājis caur nezināma skaita īpašnieku rokām un atbildīgs par nezināmu skaitu mirušo. Pilnīgi droši ir zināms, ka tēvs nekad ar to neizšāva, pat ne brīdinot vai ziņkārības dēļ. Daudzus gadus vēlāk viņa vecākie bērni atrada ieroci kopā ar piecām oriģinālajām lodēm kādā nederīgu lietu skapī, līdzās serenāžu vijolei.

Ģimenes bardzība neizbiedēja ne Gabrielu Elihio, ne Luisu Santjagu. Sākumā viņi paslepus satikās draugu mājās, bet, kad blokāde ap māti kļuva aizvien ciešāka, viņu vienīgais saziņas veids bija ar attapīgu starpnieku palīdzību saņemtās un nosūtītās vēstules. Kad mātei bija aizliegts piedalīties svinībās, uz kurām bija uzaicināts tēvs, vecāki viens otru redzēja tikai pa gabalu. Tomēr represijas kļuva tik skarbas, ka neviens neuzdrošinājās izaicināt Trankilinas Igvarānas dusmas, un mīlnieki pazuda no publikas redzesloka. Kad neatlika vairs ne sprau-dziņa, pa kuru nosūtīt slepenās vēstules, mīlnieki ķērās pie avārijas metodēm. Luisai Santjagai izdevās paslēpt apsveikuma kartīti pudiņā, ko kāds bija pasūtinājis Gabriela Elihio dzimšanas dienas svinībām, savukārt viņš izmantoja ikvienu gadījumu, lai nosūtītu nepareizas un nekaitīgas telegrammas, kuru īstais vēstījums bija šifrēts vai arī uzrakstīts ar neredzamo tinti. Par spīti pašas kategoriskiem noliegumiem, tantes Fransiskas līdzdalība tolaik kļuva tik acīm redzama, ka pirmo reizi ietekmēja viņas autoritāti mājā un viņai ļāva būt kopā ar brāļameitu tikai šujot mandeļkoku ēnā. Tad Gabriels Elihio sūtīja mīlas vēstules no daktera Alfredo Barbosas loga pretējā ielas pusē, izmantojot kurlmēmo žestu valodu. Luisa Santjaga to iemācījās tik labi, ka brīžos, kad tante kļuva neuzmanīga, risināja intīmas sarunas ar iemīļoto. Tas bija tikai viens no daudzajiem trikiem, ko izgudroja Adriana Berdugo, Luisas Sanrjagas krustmāte un izdomas bagātākā un drosmīgākā līdzdalībniece.

Šīs mierinājumu sniedzošās viltības ļāva viņiem vilkt dzīvību, līdz Gabriels Elihio saņēma satraucošu Luisas Santjagas vēstuli, kas lika viņam pieņemt izšķirīgu lēmumu. Māte steigā bija rakstījusi uz tualetes papīra, lai pastāstītu slikto ziņu par vecāku lēmumu aizvest meitu uz Barrankasu, pa ceļam apstājoties ikvienā ciemā, lai brutālā veidā izdziedētu viņas mīlestības kaiti. Tas nebūtu parastais ceļojums, pārlaižot vienu sliktu nakti uz Rioačas šonera, bet gan grūts ceļš mūļu mugurā un ratos pa Sjerranevadas kalniem, šķērsojot plašo Padiljas provinci.

“Els labāk būtu nomirusi,” māte sacīja dienā, kad devāmies pārdot māju. Un viņa tiešām mēģināja to izdarīt, ieslēgusies savā istabā un trīs dienas pārtiekot rikai no maizes un ūdens, līdz Luisu Santjagu uzveica cieņas pilnās bailes no tēva. Gabriels Elihio saprata, ka saspīlējums sasniedzis galējo robežu, un arī pieņēma ekstrēmu, tomēr īstenojamu lēmumu. Viņš pāris lēcienos no daktera Barbosas mājas šķērsoja ielu, nonāca mandeļkoku pavēnī un nostājās priekšā abām pārbiedētajām sievietēm, kas viņu gaidīja pārbiedētas un ar izšujamiem rāmīšiem rokās.

- Atstājiet, lūdzu, uz brīdi mani vienatnē ar jaunkundzi, -tēvs sacīja tantei Fransiskai. - Man viņai kas svarīgs jāsaka.

- Kāda nekaunība! - tante atbildēja. - Nav nekā tāda, ko es nevarētu dzirdēt.

- Tādā gadījumā es neko neteikšu, - Gabriels Elihio sacīja, - bet brīdinu, ka jūs būsit vainīga, ja kas atgadīsies.

Luisa Santjaga lūdzās tantei, lai atstāj viņus vienus, un uzņēmās visu atbildību. Tad Gabriels Elihio deva savu piekrišanu vecāku iecerētajam ceļojumam, lai tas būtu kāds būdams un lai cik ilgu laiku prasītu, bet tikai ar vienu noteikumu: Luisai Santjagai jāzvēr ar viņu precēties. Viņa to ar labpatiku darīja un no savas puses piebilda, ka rikai nāve varētu traucēt šā nodoma īstenošanu.

Viņiem abiem bija gandrīz gads laika, lai pierādītu savu solījumu nopietnību, bet ne viens, ne otrs nevarēja iedomāties, cik daudz tas maksās. Pirmais ceļojuma posms jāšus mūļu dzinēju karavānā gar bezdibeņu malu ilga divas nedēļas. Viņus pavadīja Venefrīdas kalpotāja Čona — mīļvārdiņš no Enkar-nasionas —, kas bija pievienojusies ģimenei, kad tā pameta Barrankasu. Pulkvedis šo stāvo ceļu labi pazina un izlaidīgajās kara naktīs bija šeit atstājis pulciņu bērnu, bet viņa laulene būtu devusi priekšroku to tā arī neiepazīt, jo viņai jau bija sliktas atmiņas no šonera. Mātei, kura pirmo reizi jāja uz mūļa, ceļojums bija dedzinošas saules un niknu lietusgāžu pilns murgs, un, sajūtot bezdibeņu aizmidzinošos izgarojumus, viņas sirds karājās vienā diedziņā. Domāt par nedrošu mīļoto, viņa pusnakts uzvalkiem un vijoļspēli rītausmā viņai tobrīd šķita iztēles radīts izsmiekls. Ceturtajā dienā, nespējot turpināt ceļu, viņa pieprasīja mātei atgriezties mājās un draudēja mesties bezdibenī, ja tas nenotiks. Mina, kas bija vēl vairāk sabijusies nekā meita, nolēma tā arī darīt. Bet galvenais lopu dzinējs viņai kartē parādīja, ka ceļš līdz mājām un līdz galamērķim ir vienādi garš. Vienpadsmitajā dienā, no beidzamās kalnu virsotnes ieraugot saules apspīdēto Valjeduparas ielu, viņi atviegloti uzelpoja.

Pateicoties telegrāfistu līdzdalībai septiņos ciemos, kuros Luisa Santjaga kopā ar māti apmetās ceļā uz Barrankasu, Gabriels Elihio bija nodrošinājis nepārtrauktas saziņas iespēju ar ceļojošo līgavu, vēl pirms bija noslēdzies pirmais ceļojuma posms. Arī viņa pildīja savu vienošanās daļu. Visā provincē dzīvoja daudzi Igvarāni un Kotēsi, kuru dzimtas apziņa bija necaurejama kā džungļi un kurus viņa pamanījās noskaņot sev labvēlīgi. Tas mātei ļāva uzturēt dedzīgu saraksti ar Gabrielu Elihio no Valjeduparas, kur viņa uzturējās trīs mēnešus, līdz pat ceļojuma beigām gandrīz gadu vēlāk. Kopā ar kādu jaunu un sajūsmas pilnu radinieci viņai tikai vajadzēja aizstaigāt līdz ciema telegrāfa birojam, lai saņemtu vēstules un atbildētu uz tām. Klusā Čona sniedza nenovērtējamu palīdzību, jo paslēpa vēstules starp savām drēbēm, nesatraucot Luisu Santjagu, nedz arī aizvainojot viņas kaunu, jo kalpone nemācēja lasīt un bija gatava mirt, neizpaužot noslēpumu.

Gandrīz pēc sešdesmit gadiem, kad mēģināju apkopot šīs atmiņas, lai rakstītu Mīlestību holeras laikos, savu piekto romānu, jautāju papum, vai telegrāfistu žargonā pastāvēja kāds vārds, kas apzīmēja viena biroja savienošanu ar otru. Viņam nebija ilgi jādomā: saspraust. Šis vārds ir atrodams vārdnīcās, tomēr ne tā specifiskais lietojums, kāds man bija nepieciešams, bet man tas šķita lielisks, jo saziņa starp dažādiem birojiem notika ar spraudes palīdzību uz telegrāfa termināļa vadības pults. To es tēvam nekad nepastāstīju. Tomēr neilgi pirms nāves kādā intervijā viņam jautāja, vai viņš būtu vēlējies uzrakstīt romānu, un tēvs atbildēja, ka jā, bet no šīs domas atteicies brīdī, kad es taujāju par darbības vārdu “saspraust”, jo tad ir atklājis, ka manis rakstītā grāmata ir tā pati, ko iecerējis viņš.

Toreiz viņš atcerējās arī kādu noslēpumu, kas būtu varējis mainīt mūsu dzīvi. Tas notika pēc sešiem ceļojuma mēnešiem, kad māte atradās Sanhuanā del Sesarā un Gabrielam Elihio nāca ausīs slepenā ziņa, ka Miņai uzdots sagatavot pilnīgu ģimenes atgriešanos Barrankasā, jo Medardo Pačeko nāves izraisītais naids jau bija noklusis. Papum tas likās absurdi, jo sliktie laiki bija palikuši aiz muguras un banānu kompānijas absolūtā impērija sāka izskatīties pēc sapņa par apsolīto zemi. Tomēr varēja pieņemt, ka ietiepības dēļ Marķēsi Igvarāni ziedotu savu laimi, ja vien izdotos izraut meitu no šā vanaga nagiem. Gabriels Elihio nekavējoties nolēma organizēt savu pārcelšanu uz Rioačas telegrāfa centrāli, kas atradās pāris jūdžu no

Barrankasas. Tobrīd vieta nebija brīva, bet viņam apsolīja šo vēlmi ņemt vērā.

Luisa Santjaga nespēja noskaidrot mātes slēptos nolūkus, tomēr nevarēja tiem pretoties, jo bija pamanījusi, ka, tuvojoties Barrankasai, viņa šķiet arvien pielaidīgāka un mierīgāka. Visu uzticības persona Čona arī nedeva nekādus mājienus. Lai atklātu patiesību, Luisa Santjaga teica mātei, ka viņai patiktu apmesties uz dzīvi Barrankasā. Māte brīdi vilcinājās, bet beigās tā arī neko nepateica, un meitai šķita, ka viņa bijusi ļoti tuvu noslēpumam. Viņa bija tik satraukta, ka uz ielas ļāva kādai čigānietei sev izlikt kārtis, un tā viņai nedeva nevienu pavedienu par iespējamo nākotni Barrankasā. Turpretim paziņoja, ka nebūs nekādu šķēršļu ilgai un laimīgai dzīvei kopā ar kādu tālu un mazpazīstamu vīrieti, kas viņu mīlēs līdz pat nāvei. Šis raksturojums lika Luisas Santjagas dvēselei atgriezties ķermenī, jo viņa tajā saskatīja sava iecerētā vaibstus un īpaši jau raksturu. Visbeidzot čigāniete bez. liekas šaubīšanās pareģoja, ka viņiem būs seši bērni. “No izbīļa es gandrīz vai nomiru,” māte sacīja, kad pirmo reizi to stāstīja, pat neiedomājoties, ka viņai ir par pieciem bērniem vairāk. Abi mīlnieki uztvēra pareģojumu ar tādu sajūsmu, ka saziņa ar telegrāfa palīdzību vairs nebija iluzoru vēlmju apmaiņa, bet kļuva metodiska, praktiska un intensīvāka nekā jebkad agrāk. Viņi saskaņoja datumus, perināja plānus un ziedoja savu dzīvi abpusējam lēmumam, ne ar vienu neapspriežoties, vienalga kurā vietā pēc satikšanās apprecēties.

Luisa Santjaga bija tik uzticīga šim solījumam, ka viņai šķita nepieņemami bez līgavaiņa piekrišanas piedalīties ballē Fonsekas pilsētā. Gabriels Elihio gulēja guļamtīklā ar četrdesmit grādu drudzi, kad atskanēja steidzamas ienākošās telegrammas signāls. Tas bija kolēģis no Fonsekas. Drošības apsvērumu dēļ viņa pajautāja, kas otrā galā atrodas pie telegrāfa aparāta. Vairāk izbrīnīts nekā glaimots viņš pārraidīja

paroli: “Saki, ka esmu viņas vedamais.” Māte atpazina paroli un nodejoja līdz pat septiņiem no rīta, kad steigšus vajadzēja pārģērbties, lai dotos uz misi.

Barrankasā viņi neatrada ne mazāko pret ģimeni vērsta naida zīmi. Gluži pretēji — septiņpadsmit gadu pēc nelaimes starp Medardo Pačeko radiniekiem valdīja kristīgs piedošanas un aizmiršanas gars. Uzņemšana bija sirsnīga, un tagad pati Luisa Santjaga pārdomāja iespēju, ka ģimene varētu atgriezties šajā kalnu oāzē, kas bija tik atšķirīga no Arakatakas karstuma un putekļiem, asiņainajām sestdienām un spokiem bez galvas. Viņa pat ieminējās par pārcelšanos Gabrielam Elihio — ar nosacījumu, ja viņam izdotos panākt pārcelšanu uz Rioaču, un viņš bija ar mieru. Tomēr tajā laikā kļuva zināms, ka versijai par pārvākšanos ne tikai trūkst jebkāda pamata, bet neviens to nevēlas mazāk kā Mina. Tā tas bija rakstīts kādā vēstulē, ar kuru viņa atbildēja uz sava dēla Huana de Diosa satraukumu, ka ģimene varētu atgriezties Barrankasā, nenogaidot divdesmit gadus kopš Medardo Pačeko nāves. Viņš vienmēr bija cieši pārliecināts par Gvahiras likumu fatālismu un vēl pēc pusgadsimta iebilda, ka viņa dēls Eduardo Barrankasā varētu pievienoties sociālās medicīnas dienestam.

Pretēji visam bažām, tieši tur trīs dienu laikā atraisījās visi šīs situācijas mezgli. Tai pašā otrdienā, kad Luisa Santjaga paziņoja Gabrielam Elihio, ka Mina nedomā pārvākties uz Barrankasu, tēvam darīja zināmu, ka pēkšņas darbinieka nāves dēļ ir atbrīvojusies Rioačas telegrāfista vieta. Nākamajā dienā Mina rakājās pa mantu glabātuvē saliktajām kastēm, meklējot putnu griežamās šķēres, un nejauši atvēra angļu cepumu kārbu, kur meita slēpa savas mīlestības telegrammas.

Viņa tik ļoti noskaitās, ka spēja pateikt tikai vienu no apvainojumiem, kurus parasti izgudroja savos ļaunākajos brīžos: “Dievs piedod visu, izņemot nepaklausību.” Tajā nedēļas nogalē viņas devās uz Rioaču, lai svētdien paspētu uz Santamartas šoneri. Neviena no viņām nenojauta par februāra vētru sabangoto un briesmīgo nakti: ne sakāves satriektā māte, ne izbijusies, bet laimīgā meita.

Uz cietzemes Mina atguva pašcieņu, ko bija laupījusi vēstu|u atklāšana. Nākamajā dienā viņa viena pati devās uz Arakataku un atstāja Luisu Santjagu Santamartā dēla Huana de Diosa gādībā, pārliecināta, ka tādējādi pasargā meitu no mīlas dēmoniem. Notika gluži pretējais: Gabriels F.lihio devās no Arakatakas uz Santamartu, cik bieži vien varēja. Tēvocis Huanito, kura mīlestība pret Diliju Kavaljero bija saskārusies ar tādu pašu vecāku nepiekāpību, bija nolēmis neieņemt noteiktu pozīciju attiecībā pret māsas mīlas dēkām, tomēr nu viņam bija jāizšķiras starp Luisas Santjagas apbrīnošanu un paklausību vecākiem, un tēvocis patvērās sev raksturīgā godīguma formulā: ļāva mīlniekiem satikties ārpus mājas, bet nekad ne vienatnē vai viņam nezinot. Viņa sieva Dilija Kavaljero, kas piedeva, bet neaizmirsa, izgudroja vīramāsai tās pašas nevainojamās sakritības un meistarīgās kara viltības, kuras bija lietojusi pati, lai sagrautu vīra vecāku uzraudzību. Gabriels un Luisa sāka satikties draugu mājās, bet pamazām uzdrošinājās tikties arī sabiedriskās vietās, kas nebija ļaužu pārpilnas. Visbeidzot viņi runāja pa logu, kad tēvoča Huanito nebija mājās; līgava atradās dzīvojamā istabā, līgavainis uz ielas — tā viņi nepārkāpa solījumu netikties mājās. Logs šķita izgatavots īpaši neatļautai mīlai: no augšas līdz apakšai to klāja Andalūzijas loga režģi un iekļāva vīteņaugu rāmis, caur kuru reizumis vakara aizmirstībā ieplūda jasmīnu smarža. Dilija visu bija jau iepriekš izplānojusi, pat dažu kaimiņu līdzdalību, kuri ar šifrētiem svilpieniem brīdināja mīlniekus par briesmu tuvošanos. Tomēr kādu vakaru visi drošības pasākumi cieta neveiksmi un Huans de Dioss atklāja patiesību. Dilija izmantoja gadījumu, lai uzaicinātu mīlniekus apsēsties dzīvojamā istabā ar atvērtiem

logiem un atklāt savu mīlestību visai pasaulei. Mana māte nekad neaizmirsa brāļa nopūtu: “Kāds atvieglojums!”

Tajā laikā Gabriels Elihio saņēma oficiālu norīkojumu uz Rioačas telegrāfa centrāli. Jaunās šķiršanās satraukta, māte lūdza diecēzes vikāram monsinjoram Pedro Espeho viņus salaulāt, cerot, ka garīdznieks to izdarīs, neprasot vecāku atļauju. Monsinjora cienīgums bija sasniedzis tādus apmērus, ka daudzi ticīgie to sajauca ar svētumu, un daži apmeklēja viņa vadītās misas tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai sakramentu pacelšanas brīdī svētais tēvs tiešām lidinās vairākus centimetrus virs grīdas. Kad Luisa Santjaga lūdza viņa palīdzību, garīdznieks vēlreiz pierādīja, ka gudrība ir viena no svētuma privilēģijām. Viņš atteicās iejaukties šīs savu intimitāti tik ļoti sargājošās ģimenes iekšējās lietās un izvēlējās ar kūrijas palīdzību slepeni iegūt sīkāku informāciju par tēvu.

Sinses mācītājs neņēma vērā Arhemīras Garsijas brīvības mīlestību un atbildēja labvēlīgi: “Tā ir cienījama, lai arī ne īpaši dievbijīga ģimene.” Tad monsinjors aprunājās ar mīlniekiem — abiem kopā un katru atsevišķi — un uzrakstīja vēstuli Niko-lasam un Trankilinai, kurā pauda savu pārliecību, ka nekāds cilvēcīgs spēks nespēj izjaukt šo spēcīgo mīlu. Vecvecāki, Dieva spēka pārliecināti, izlēma pāršķirt šo sāpju pilno lappusi un piešķīra Huanam de Diosam visas pilnvaras organizēt kāzas Santamartā. Bet viņi paši tajās nepiedalījās, vien kā goda viešņu aizsūtīja Fransisku Simodoseju.

1926. gada 1 1. jūnijā vecāki apprecējās Santamartas katedrālē ar četrdesmit minūšu novēlošanos, jo līgava bija aizmirsusi kāzu datumu un viņu vajadzēja modināt jau pēc astoņiem rītā. Tajā pašā vakarā viņi kāpa šausmīgajā šonerī, lai Gabriels Elihio varētu stāties pie amata pienākumu pildīšanas Rioačā, un pirmo nakti, jūras slimības mākti, pavadīja šķīstībā.

Māte tik ļoti skuma pēc mājas, kurā bija pavadījusi medusmēnesi, ka mēs, viņas vecākie bērni, būtu varējuši aprakstītro istabu pa istabai, it kā paši tur būtu dzīvojuši, un tās vēl joprojām ir vienas no manām neīstajām atmiņām. Tomēr pirmo reizi, kad neilgi pirms sešdesmit gadu sasniegšanas tiešām devos uz Gvahiras pussalu, jutos izbrīnīts, ka telegrāfa centrāles ēka nebūt nebija tāda kā manās atmiņās. Un idilliskā Rioača, ko es jau kopš bērnības glabāju sirdī, ar salpetra ielām, kas stiepās uz dubļu jūras pusi, nebija nekas cits kā vecvecāku aizdoti sapņi. Pat vairāk: tagad, kad pazīstu Rioaču, nespēju to iedomāties tādu, kāda tā ir, bet gan tādu, kādu to akmeni pa akmenim bija uzcēlusi mana iztēle.

Divus mēnešus pēc kazām Huans de Dioss saņēma no papus telegrammu ar ziņu, ka Luisa Santjaga ir stāvoklī. Šī ziņa līdz pašiem pamatiem sadrebināja Arakatakas māju, kur Mina joprojām nebija atguvusies no sarūgtinājuma, un tiklab viņa pati, kā pulkvedis lika lietā visus līdzekļus, lai panāktu, ka jaunlaulātie atgriežas mājās. Tas nebija viegli izdarāms. Pēc cienījamas un vairākus mēnešus ilgas pretošanās Gabriels Elihio piekrita, ka sieva dzemdē savu vecāku mājās.

Drīz vien dzelzceļa stacijā viņu sagaidīja vectēvs, kurš teica vārdus, kas zelta burtiem ierakstīti ģimenes atmiņu grāmatā: “Esmu gatavs sniegt tev nepieciešamo gandarījumu.” Vecāmāte atjaunoja guļamistabu, kas līdz tam laikam bija piederējusi viņai, un iekārtoja tur vecākus. Tā gada laikā Gabriels Elihio atteicās no ienesīgā telegrāfista aroda un veltīja savu autodidakta talantu ne tik ienesīgai zinātnei: homeopātijai. Vectēvs, aiz pateicības vai sirdsapziņas pārmetumu vadīts, augstākstāvošās instancēs nokārtoja, ka ielu, kur mēs Arakatakā dzīvojām, nosauc vārdā, ko tā nes joprojām: Monsinjora Espeho avēnija.

Tieši tur un tieši tā 1927. gada 6. martā deviņos no rīta piedzima pirmais no septiņiem puikām un četrām meitenēm: gadalaikam neraksturīgi gāza kā no spaiņiem, un Vērša zvaigznāja debesjums skāra apvārsni. Es gandrīz vai nožņaudzos nabassaitē, jo ģimenes vecmāte Santosa Viljero visatbildīgākajā brīdī zaudēja savaldīšanos. Tomēr vēl satrauktāka bija tante Transiska, kas aizskrēja līdz pat parādes durvīm, kliedzot kā ugunsgrēka sirēna:

- Puika! Puika! - Un tūdaļ pat sacēla trauksmi: - Rumu, viņš smok!

Ģimene uzskata, ka rums nebija domāts, lai nosvinētu notikumu, bet gan lai ar rīvēšanu reanimētu jaundzimušo. Misija Huana de Frejtesa, kas kā providences sūtīta iegāja guļamistabā, man vairākas reizes stāstīja, ka visnopietnākais riska iemesls nebija vis nabassaitē, bet gan mātes nepareizā poza gultā. Viņa laikus bija to labojusi, tomēr mani reanimēt nebija viegli, tāpēc tante Fransiska mani svaidīja ar ārkārtējiem gadījumiem paredzētu kristāmūdeni. Mani vajadzēja saukt par Olegario, jo tāds bija tās dienas svētais, bet nevienam nebija pa rokai kalendāra, tāpēc kā pirmo man ielika tēva vārdu, kuram sekoja galdnieka Hosē, Arakatakas aizbildņa vārds, jo vairāk tāpēc, ka marts bija viņa mēnesis. Misija Fluana de Frejtesa, kā piemiņu par vispārējo mierizlīgumu, ko mana piedzimšana radīja ģimenē un draugu vidū, piedāvāja arī trešo vārdu, bet oficiālajās kristībās, kas notika trīs gadus vēlāk, par to pavisam aizmirsa: Gabriels Hosē de la Konkordija.

2

Dienā, kad kopā ar māti devos pārdot māju, atcerējos visu, kas bija ietekmējis manu bērnību, tomēr nebiju pārliecināts ne par to, kas notika vispirms un kas — pēc tam, ne arī par to, kāda tam visam bijusi nozīme manā dzīvē. Es tik tikko apjautu, ka neīstajā banānu kompānijas krāšņumā manu vecāku laulības jau iekļāvās procesā, kam vajadzēja noslēgt Arakatakas dekadenci. Kopš sevi atceros, es nepārtraukti dzirdēju — sākumā ar krietnu piesardzības devu, bet vēlāk jau skaļā un satrauktā balsī — liktenīgo teikumu: “Runā, ka kompānija dodas prom.” Tomēr neviens tam vai nu neticēja, vai arī neuzdrošinājās domāt par zaudējumiem, ko nesīs šī aiziešana.

Mātes versija piedāvāja tik nenozīmīgus skaitļus un nožēlojamu apkārtni manas iztēles izveidotajai grandiozajai drāmai, ka radīja vilšanos. Vēlāk es runāju ar izdzīvojušajiem un aculieciniekiem, rakos avīžu arhīvos un oficiālos dokumentos un sapratu, ka taisnība nav nevienā pusē. Konformisti tiešām apgalvoja, ka nebija mirušo. Pretējās puses ekstrēmisti, balsij neietrīcoties, apliecināja, ka tādu ir vairāk nekā simts, ka viņi tos ir redzējuši noasiņojam uz laukuma un ka tos ar kravas vilcienu aizveda izgāzt jūrā gluži kā izbrāķētus banānus. Mana versija tā arī palika uz visiem laikiem noklīdusi kādā neiespējamā punktā starp šīm divām galējībām. Tomēr es biju tik uzstājīgs, ka vienā no saviem romāniem atspoguļoju slaktiņu tik precīzi un šausmīgi, kā to vairāku gadu garumā biju iztēlojies. Lai neizjauktu drāmas episkās proporcijas, mirušo skaitu saglabāju trīs tūkstošu apmērā, un reālā dzīve mani tiesāja: nesen kādā no traģēdijas gadadienām Senāta sēdes vadītājs lūdza ar klusuma minūti pieminēt trīs tūkstošus anonīmo upuru, ko nonāvējuši valdības spēki.

Banānu kompānijas strādnieku slaktiņš bija citu, agrāk notikušu slepkavošanu kulminācija, bet ar papildu argumentu: strādnieku līderus uzskatīja par komunistiem, un, iespējams, viņi tādi tiešām bija. Ar visievērojamāko un vajātāko no viņiem, Eduardo Maeču, es nejauši tikos Barrankiljas Modelo cietumā apmēram tajā pašā laikā, kad kopā ar māti devos pārdot māju, un, tā kā stādījos priekšā kā Nikolasa Markesa mazdēls, mums izveidojās draudzīgas attiecības. Viņš man pastāstīja, ka 1928. gada streika laikā vectēvs nav bijis neitrāls, bet darbojies kā vidutājs, un Maeču uzskatīja viņu par taisnīgu vīru. Tā es papildināju savu priekšstatu par slaktiņu un izveidoju sev objektīvāku koncepciju par sociālo konfliktu. Vienīgā pretruna visās atmiņās bija mirušo skaits, tomēr, lai būtu kā būdams, tas nebūs vienīgais nezināmais lielums mūsu vēsturē.

Tik daudzas pretrunīgas versijas ir iemesls manām neīstajām atmiņām. Visuzstājīgākās no tām ir tās, kurās es stāvu uz mājas sliekšņa ar prūšu ķiveri galvā un rotaļu šauteni rokās un skatos, kā mandeļkoku ēnā garām soļo nosvīdušu kačako bataljons. Viens no parādes formā tērptiem komandējošiem virsniekiem mani garāmejot sveicina:

- Uz redzi, kapteini Gabi.

Šīs atmiņas ir ļoti skaidras, tomēr ir neiespējami, ka tās būtu patiesas. Formastērps, ķivere un rotaļu šautene tiešām bija, bet pāris gadu pēc streika, kad Katakā vairs nebija karaspēka. Vairāki šim līdzīgi gadījumi man radīja sliktu slavu, ģimenes locekļi apgalvoja, ka man ir pravietiski sapņi un atmiņas no laika, pirms biju piedzimis.

Tāda bija pasaule, kad sāku apzināties noskaņojumu ģimenē, un es to nespēju atcerēties citādu: milzīgajā mājā valdīja nelaimes, grūtsirdība, nedrošība un vientulība. Vairākus gadus man šķita, ka šis laiks ir kļuvis par murgu, kas atgriežas gandrīz katru nakti, jo no rīta es pamodos ar to pašu baiļu sajūtu, kas mani pārņēma svēto istabā. Pusaudža gados, kad mācījos kādā ledus ieskautā skolā Andu kalnos, es nakts vidū raudot modos no miega. Bija nepieciešams vecums bez sirdsapziņas pārmetumiem, lai saprastu, ka vecvecāku nelaimes cēlonis Katakas mājā bija pārlieka pieķeršanās nostalģiskām atmiņām, un, jo vairāk viņi tām pieķērās, jo zemāk grima.

Citiem vārdiem sakot: viņi atradās Katakā, bet joprojām dzīvoja Padiljas provincē, kuru mēs turpinām saukt par Provinci, it kā tā tāda būtu vienīgā visā pasaulē. Iespējams, paši to nemaz nedomājot, viņi bija uzcēluši Katakas māju kā ceremoniālu Barrankasas mājas repliku, pa kuras logiem otrpus ielai varēja redzēt skumjo kapsētu, kur bija aprakti Medardo Pačeko pīšļi. Katakā vecvecākus mīlēja un cienīja, bet viņu dzīve kalpoja zemei, kur abi bija dzimuši. Viņi bija iesakņojušies savā gaumē, pārliecībā, aizspriedumos un aizvēra durvis visam citādajam.

Viņu tuvākie draugi pirmām kārtām bija ļaudis no Provinces. Mājas valoda bija tā, ko viņu vecvecāki iepriekšējā gadsimtā cauri Venecuēlai bija atveduši no Spānijas, un to atsvaidzināja daži lokāli Kārību un paverdzināto afrikāņu izteicieni, kā arī gvahiro valodas fragmenti, kuri pilienu pa pilienam bija iefiltrējušies mūsu valodā. Vecmāmiņa runāja gvahiro valodā, kad vēlējās, lai es neko nesaprastu, jo viņa nezināja, ka tiešā saskarsmē ar kalpotājiem esmu to apguvis. Es vēl joprojām atceros daudzus vārdus: “atunkeshi" man nāk miegs; “jamusaitshi taya” esmu izsalcis; “ipuwots” grūtniece; “arkjuna" svešzemnieks, ko vecmāmiņa lietoja dažādās nozīmēs, runājot par spāņiem, baltajiem cilvēkiem un, visbeidzot, arī par

ienaidniekiem. Savukārt gvahiro indiāņi vienmēr runāja bez-kaulainā spāņu valodā ar žilbinošiem uzzibsnījumiem, kas līdzinājās pašas Čonas izveidotam dialektam un ko mana vecmāmiņa aizliedza, jo tā perversā precizitāte vienmēr radīja nevajadzīgu divdomību: “Mutes lūpas.”

Diena nebija pilnasinīga, pirms nepienāca ziņas par to, kas ir piedzimis Barrankasā, cik cilvēku Fonsekas arēnā nogalinājis bullis, kurš ir apprecējies Manaurā, nomiris Rioačā un kā jūtas ģenerālis Sokarrāss, kas smagā stāvoklī atrodas Sanhuana del Sesara slimnīcā. Banānu kompānijas komisariātā par izdevīgu cenu tirgoja zīdpapīrā ietītus Kalifornijas ābolus, saldētas rifu līdakas, Galīsijas šķiņķi un grieķu olīvas. Tomēr mājās neēda neko, kas nebija pagatavots ilgu buljonā: zupas malangai bija jābūt no Rioačas, brokastīm pagatavoto kukurūzas plācenīšu miltiem vajadzēja būt no Fonsekas, kazas piebaroja ar sāli no Gvahiras un bruņurupučus un langustus dzīvus veda no Dibujas.

Tā nu lielākā daļa no ciemiņiem, kas ik dienas ieradās ar vilcienu, bija no Provinces vai arī tos no turienes kāds bija sūtījis. Vienmēr vieni un tie paši uzvārdi: Riasko, Nogera, Ovalje, kas bieži bija krustojušies ar sakramentālajām Kotēšu vai Igvarānu ciltīm. Viņi šeit apmetās tikai caurbraucot, visa viņu mantība bija plecā pakārta mugursoma, un, lai arī šie apmeklējumi nebija pieteikti, bija pašsaprotami, ka viesi palika uz pusdienām. Es nekad neesmu aizmirsis vecmāmiņas gandrīz vai rituālo frāzi, ieejot virtuvē: “Ir jāpagatavo no visa pa druskai, jo nevar zināt, kas atbraucējiem garšos.”

Šo nepārtrauktās bēgšanas garu uzturēja ģeogrāfiskā realitāte. Provincei piemita nošķirtas pasaules autonomija, senas un kompaktas kultūras vienotība, tā atradās auglīgā kanjonā starp Santamartas Sjerranevadu un Perihas kalnu grēdu Ko-lumbijas Kārību piekrastē. No turienes bija vieglāk sazināties ar pasauli nekā ar pārējo valsts daļu, labā satiksme ar Jamaiku un Kirasao ari ikdienas dzīvi padarīja līdzīgāku Antiļu salu dzīvesveidam, un atvērtās robežas dēļ, kas nedalīja ļaudis ne pēc sociālajām, ne rasu pazīmēm, Province gandrīz vai saplūda ar Venecuēlu. No valsts iekšienes, kas lēni vārījās pati savā sulā, ienāca tikai nedaudz varas rūsas: likumi, nodokļi, zaldāti un sliktas ziņas, kas pārcietušas divtūkstoš piecsimt metru augstumu virs jūras līmeņa un astoņas dienas kuģojušas pa Magdalēnas upi ar malku kurināmā tvaikonī.

Pussalas daba bija radījusi noslēgtu, īpašu kultūru, kuru vecvecāki ieviesa Katakā. Māja vairāk līdzinājās nevis ģimenes pavardam, bet ciemam. Pie galda vienmēr bija daudz krēslu, bet divi no tiem bija neaizskarami, kopš man apritēja trīs gadi: pulkvedis sēdēja galda galā un es stūrī pa labi no viņa. Pārējās vietas aizņēma vispirms jau vīrieši un pēc tam sievietes, bet vienmēr atsevišķi. Šos likumus neievēroja 20. jūlija valsts svētku laikā, un pusdienošana uz maiņām turpinājās, kamēr visi bija paēduši. Vakarā galdu neklāja, bet virtuvē izdalīja tases ar baltu kafiju un vecmāmiņas lieliskos konditorejas izstrādājumus. Kad durvis bija aizslēgtas, ikviens piekāra savu guļamtīklu, kur nu varēja — dažādos augstumos un pat dārza kokos.

Vienu no tālaika neparastākajām ainām es piedzīvoju kādu dienu, kad mājā ieradās grupiņa vienādi ģērbušos, getras un jātnieka piešus apāvušu vīriešu, kuriem visiem pierē ar pelniem bija uzvilkts krusts. Tie bija pulkveža dēli, kurus viņš Tūkstoš dienu kara laikā bija dzemdinājis visā Provincē un kuri bija mērojuši ceļu no saviem ciemiem, lai ar mēneša novēlošanos apsveiktu pulkvedi dzimšanas dienā. Pirms ierašanās mājā viņi bija noklausījušies Pelnu dienas misi, un krusts, ko tēvs Angarita bija uzvilcis viņiem pierē, man šķita kā pārdabiska zīme, kuras noslēpums mani vajāja arī vairākus gadus pēc tam, kad biju iepazinis Lieldienu nedēļas liturģiju.

Lielākā daļa no viņiem bija piedzimuši pēc manu vecvecāku kāzām. Pēc tam kad bija saņēmusi ziņas par viņu

dzimšanu, Mina pierakstīja visus vārdus un uzvārdus piezīmju grāmatiņā un beigu beigās ar neveiklu piedošanu un no visas sirds iek|āva viņus ģimenes atmiņās. Tomēr ne viņa, ne kāds cits nespēja atšķirt pulkveža dēlus citu no cita pirms šā trokšņainā apciemojuma, kura laikā ikviens no viņiem parādīja savu īpašo raksturu. Viņi bija nopietni un centīgi ģimenes cilvēki, miermīlīgi ļaudis, kas tomēr nebaidījās zaudēt galvu dziru reibonī. Viņi saplēsa šķīvjus, izbradāja rožu krūmus, tvarstot jaunu bullēnu, ko gribēja iejāt, nošāva vistas buljonam un palaida savā vaļā resnu cūku, kas uztriecās šuvējām gaiteni, bet neviens nežēlojās par šīm neveiksmēm, jo tās nesa sev līdzi prieka jūru.

Ar zināmu regularitāti joprojām satiku Estebanu Karriljo, tantes Elvīras dvīņubrāli, izcilu amatnieku, kas visur ceļoja ar instrumentu kasti, lai laipni salabotu visu nepieciešamo namos, kur viesojās. Viņa humora izjūta un labā atmiņa ģimenes vēsturē aizpildīja daudzus šķietami nelabojamus baltos plankumus. Pusaudža gados es bieži tikos ar tēvoci Nikolasu Gomesu, ļoti blondu viru ar spilgtiem vasarraibumiem, kas vienmēr augstu vērtēja savu cienījamo bendes amatu senajā Fundas-jonas labošanas darbu kolonijā. Pārsteigts par manu žilbinošo zuduša gadījuma reputāciju, viņš atvadījās ar kārtīgi piekrautu iepirkumu maisiņu manam tālākam ceļojumam. Jātnieka drānās tērpies, Rafaels Ariass vienmēr ieradās uz mūļa, allaž steidzoties un pa ceļam uz kādu citu vietu; viņam gandrīz vai nebija laika, lai virtuvē stāvus izdzertu kafijas tasi. Kad vēlāk devos nostalģiskos ceļojumos, lai rakstītu savus pirmos romānus, pārējos pulkveža dēlus es atradu izkaisītus pa Provinces ciemiem, un man vienmēr pietrūka pierē uzvilktā pelnu krusta, kas bija kā nemaldīga ģimenes identitātes zīme.

Vairākus gadus pēc vecvecāku nāves un pēc mājas pamešanas likteņa varā es iebraucu Fundasjonā ar nakts vilcienu un apsēdos vienīgajā tajā stundā atvērtajā stacijas ēstuvē. Vairs

nebija atlicis nekas daudz ko ēst, bet saimniece man par godu improvizēja jauku porciju. Viņa bija asprātīga un pakalpīga, un man šķita, ka aiz šiem maigajiem tikumiem varu samanīt cilts sieviešu stingro raksturu. Pāris gadu vēlāk es par to pārliecinājos: glītā saimniece bija Sāra Norjega, vēl viena no manām nezināmajām tantēm.

Apolinārs, mazais un druknais vergs, kuru es vienmēr atcerēšos kā tēvoci, pāris gadu bija pazudis no mājas un kādu pēcpusdienu bez iemesla atkal parādījās, tērpies melnā audekla uzvalkā un milzīgā, arī melnā, platmalē, kas bija nošļukusi līdz pat skumjajām acīm. Izejot cauri virtuvei, viņš noteica, ka ieradies uz bērēm, bet neviens viņu nesaprata līdz pat nākamajai dienai, kad no Santamartas, uz kurieni slepeni un steigšus bija aizvests vectētiņš, pienāca ziņa par viņa nāvi.

Vienīgais no tēvočiem, kas ieguva publisku atzinību, bija vecākais dēls un vienīgais konservatīvais Hosē Marija Valde-blankess, kas Tūkstoš dienu kara laikā bija republikas senators un šajā statusā piedalījās liberāļu kapitulācijas parakstīšanā tuvējā Neerlandes saimniecībā. Tēvocim pretī, uzvarēto pusē, atradās viņa tēvs.

Domāju, ka savu dabu un domāšanas veida būtību es patiesībā esmu pārmantojis no ģimenes sievietēm un daudzajām kalponēm, kas bērnībā mani uzmanīja. Viņām bija spēcīgs raksturs un maiga sirds, un pret mani viņas izturējās ar zemes virsū valdošās paradīzes dabiskumu. No daudzajām, ko atceros, Lusija bija vienīgā, kas mani pārsteidza ar savu jauneklīgo perversitāti, kad aizveda mani uz Krupju šķērsielu un pacēla svārkus līdz viduklim, lai parādītu savus sprogainos vara krāsas matiņus. Bet manu uzmanību piesaistīja milzīgais pigmentācijas plankums, kas pletās pa viņas vēderu kā pasaules karte ar violetām kāpām un dzelteniem okeāniem. Pārējās kalpones šķira īsti erceņģeļi: viņas pārģērbās man redzot, mazgāja mani, kad pašas mazgājās, sēdināja mani uz

naktspoda un apsēdās uz savējiem manā priekšā, lai atbrīvotos no saviem noslēpumiem, bēdām un niknuma, it kā es neko nesaprastu, neapjaušot, ka zinu visu, jo spēju sasiet kopā galus, kurus viņas pašas man pameta.

Čona piederēja kalpotāju saimei un ielai. Viņa vēl kā meitene kopā ar vecvecākiem bija ieradusies no Barrankasas, uzauga virtuvē, bet piederēja ģimenei, un kopš svētceļojuma, kuru Čona kopā ar iemīlējušos māti veica uz Provinci, pret viņu izturējās kā pret tanti kompanjoni. Pēdējos dzīves gados viņa pārvācās pati uz savu istabu visnabadzīgākajā ciema daļā, jo tā vienkārši vēlējās, un rūpējās par iztiku, jau no agra rīta uz ielas pārdodot bumbiņas ar maltas kukurūzas arepām; viņas kliedziens rītausmas klusumā visiem jau bija kļuvis pazīstams: “Vēsa vecās Čonas mīkliņa...”

Viņas āda bija skaistā indiānietei raksturīgā tonī, un jau kopš laika gala Čona izskatījās pēc kaulu maisiņa, turklāt viņa vienmēr staigāja basām kājām, ar baltu turbānu galvā un ietinusies iecietinātos palagos. Viņa lēnītēm gāja pa ielas vidu, paklausīgu un klusu suņu pavadīta; dzīvnieki virzījās uz priekšu, riņķojot ap sievieti. Galu galā viņa kļuva par daļu no ciema folkloras. Karnevāla laikā kāds bija pārģērbies par Čonu, ar viņas palagiem un izsaucieniem, tomēr bez dresēto suņu svītas. Viņas saucieni par aukstās mīklas piciņām kļuva tik slaveni, ka akordeona spēlētāji par tiem sacerēja dziesmu. Kādā nelāgā rītā divi nikni suņi uzbruka Čonas pavadoņiem, kas aizstāvējās tik mežonīgi, ka saimniece nokrita zemē ar lauztu mugurkaulu. Par spīti vectēva nodrošinātajai medicīniskajai palīdzībai Čona neizdzīvoja.

Vēl kādas spilgtas atmiņas no tā laika man saistās ar Matildes Armentas dzemdībām. Viņa bija veļas mazgātāja, kas strādāja mūsu mājā, kad biju gadus sešus vecs. Ks pārpratuma dēļ iegāju viņas istabā un ieraudzīju veļas mazgātāju kailu, ar paplestām kājām guļam audekla gultā un no sāpēm aurojam,

kamēr nekārtīgs un neprātīgs vecmāšu bars savā starpā bija sadalījis viņas ķermeni, lai ar skaļiem kliedzieniem palīdzētu dzemdēt. Viena no viņām ar mitru dvieli slaucīja Matildei no sejas sviedrus, citas ar spēku turēja aiz rokām un kājām un masēja vēderu, lai paātrinātu dzemdības. Santosa Viljero, bezkaislīgi sēžot jūkļa vidū, ar aizvērtām acīm murmināja lūgšanas par mierīgu jūru, un izskatījās, ka viņas rokas ir dzemdētājai starp ciskām. No virtuves atnesto karstā ūdens katlu tvaiki karstumu istabā padarīja neizturamu. Vienlaikus izbijies un ziņkārīgs es iespiedos stūrī, līdz vecmāte aiz potītēm izvilka dzīvu radību, līdzīgu teļa embrijam, kam no nabas karājas asiņaina zarna. Tad viena no sievietēm mani pamanīja un raušus izrāva no istabas.

- Tas ir nāves grēks, - viņa man sacīja. Un, draudoši kratot pirkstu, piebilda: - Nekad nedomā par to, ko redzēji.

Turpretim sieviete, kas man patiešām laupīja nevainību, to nemaz negribēja un nekad arī neuzzināja. Viņu sauca Trini-dade, viņa bija meita kādam mājas kalpotājam, un tajā liktenīgajā pavasarī viņa tikko bija sākusi uzplaukt. Trinidadei bija trīspadsmit gadu, bet viņa joprojām nēsāja tās pašas drēbes, ko deviņu gadu vecumā, un tās tik ļoti piegulēja augumam, ka viņa izskatījās kailāka nekā bez drēbēm. Kādu vakaru, kad mēs pagalmā bijām vieni paši, kaimiņu mājā pēkšņi ieskanējās mūzika, un Trinidade sāka ar mani dejot, apskaujot tik cieši, ka es nespēju paelpot. Nezinu, kas ar viņu notika vēlāk, bet es joprojām saviļņots mostos nakts vidū un zinu, ka varētu tumsā atpazīt katru viņas ādas pēdu un dzīvniecisko smaržu. Ar vairs nekad neizjustu instinktīvu skaidrību es vienā mirklī apjautu savu ķermeni un tagad uzdrošinos to atcerēties kā baudpilnu nāvi. Kopš tā laika es neskaidrā un ireālā veidā zināju, ka pastāv kāda neizdibināma burvība, kuru es vēl nepazinu, bet kura mani satrauca, it kā es to pazītu. Taču ģimenes sievietes mani, gluži pretēji, vienmēr veda pa sauso soda ceļu.

Nevainības zaudēšana man vienlaikus iemācīja arī ro, ka rotaļlietas Ziemassvētkos mums nenes Dieva bērns, bet es biju gana piesardzīgs, lai par to nerunātu. Desmit gadu vecumā tēvs man to izstāstīja kā vienu no pieaugušo noslēpumiem, jo uzskatīja, ka to jau zinu, un paņēma mani līdzi uz Ziemassvētku veikaliem, lai izvēlētos dāvanas brāļiem un māsām. Tas pats bija noticis ar dzimšanas mistēriju pirms piedalīšanās Matildes Armentas dzemdībās: dzirdot, ka stārķis bērnus atnes no Parīzes, es vai kritu gar zemi no smiekliem. Tomēr man jāatzīst, ka ne toreiz, ne tagad es nespēju dzemdības saistīt ar seksu. Lai būtu kā būdams, domāju, ka tuvās attiecības ar kalpotājiem varētu būt aizsākums slepenās saziņas pavedienam, kāds, manuprāt, pastāv starp sievietēm un mani un kas visas dzīves laikā man ir ļāvis justies daudz ērtāk un drošāk sieviešu, nevis vīriešu sabiedrībā. Iespējams, no turienes nāk arī mana pārliecība, ka tieši viņas uztur pasauli, kamēr mēs, vīrieši, ar sev raksturīgo vēsturisko brutalitāti to sajaucam.

Pašai to neapjaušot, Sārai Emīlijai Markesai bija saistība ar manu likteni. Jau kopš agras jaunības māsīcu vajāja pielūdzēji, kurus viņa pat nepagodināja ar skatienu; meitene uz visu atlikušo mūžu izšķīrās par labu pirmajam, kas viņai šķita gana labs. Iecerētajam bija kas kopīgs ar manu tēvu, viņš bija iebraucējs, kas nezin kā ieradās nezin no kurienes jau ar krietnu dzīves pieredzi, bet bez jebkādiem līdzekļiem. Viņu sauca Hosē del Karmena Uribe Verhels, bet reizēm viņš parakstījās kā H. del К. Pagāja kāds laiks, līdz kļuva zināms, kas viņš patiesībā ir un no kurienes nāk; mēs to uzzinājām no viņa rakstītām pasūtinājuma runām publiskām amatpersonām un no mīlestības dzejoļiem, ko viņš publicēja pats savā kultūras žurnālā, kura iznākšanas biežums bija atkarīgs no Dieva gribas. Kopš viņa parādīšanās mājā es dziļi apbrīnoju viņa rakstnieka slavu: Hosē del Karmena bija pirmais rakstnieks, kuru pazinu. Tūdaļ pat es vēlējos viņam līdzināties un biju

neapmierināts, līdz tante Mama iemācījās sasukāt man matus tieši tāpat kā viņam.

Es biju pirmais no ģimenes, kas uzzināja par Hosē del Karmenas slepeno mīlu: kādu vakaru viņš ienāca mājā pretējā ielas pusē, kur es rota|ājos ar draugiem. Acīm redzami saspringts viņš pasauca mani sāņus un iedeva vēstuli Sārai Emīlijai. Zināju, ka viņa sēž mūsu mājas priekšā, gaidot draudzenes apciemojumu. Es šķērsoju ielu, paslēpos aiz mandeļkoka un sviedu vēstuli tik precīzi, ka tā iekrita māsīcai tieši klēpī. Viņa izbīlī pacēla rokas, bet kliedziens iesprūda kaklā, kad meitene atpazina rokrakstu uz aploksnes. Kopš tā laika Sāra Emīlija un H. del К. bija mani draugi.

Elvīra Karriljo, tēvoča Estebana dvīņumāsa, ar rokām lauzīja un izspieda cukurniedru stublājus un ar cukura dzirnavām piemītošu spēku ieguva to sulu. Viņas brutālā atklātība bija daudz pazīstamāka nekā maigums, ar kādu viņa izturējās pret bērniem, īpaši pret manu gadu jaunāko brāli Luisu Enriki, kuram viņa vienlaikus bija pavēlniece un līdzzinātāja un kurš deva viņai neizdibināmo tantes Pā vārdu. Viņas specialitāte vienmēr bija neatrisināmas problēmas. Viņa un Estebans bija pirmie, kas ieradās Katakas mājā, bet, kamēr brālis meklēja savu ceļu starp dažādiem amatiem un darījumiem, māsa kļuva par ģimenes visneaizstājamāko tanti, pati tā arī nekad nenojaušot savu nozīmību. Viņa izgaisa, kad nebija nepieciešama, un nezin kādā veidā parādījās no nekurienes, kad pēc viņas radās vajadzība. Savos sliktākajos brīžos viņa, maisot katlu, runāja pati ar sevi un skaļā balsī atklāja, kur atrodas šķietami pazudušas lietas. Viņa palika mājā pēc vecāko ļaužu apglabāšanas, kamēr nezāles visu aprija sprīdi pa sprīdim un dzīvnieki klaiņoja pa guļamistabām, bet viņu pašu kopš pusnakts traucēja no aizkapa valstības nākošs klepus blakus istabā.

Fransiska Simodoseja — tante Mama —, cilts ģenerāliene un jaunava septiņdesmit deviņu gadu vecumā, atšķīrās no pārējiem ar saviem paradumiem un valodu. Viņas kultūra nenāca no Provinces, bet gan no Bolivara savannu feodālās paradīzes, uz kurieni tantes tēvs Hosē Marija Mehija Vidāls līdz ar savu juveliera prasmi agrā jaunībā bija emigrējis no Rioačas. Saviem biezajiem un kraukļa melnajiem matiem, kuri pat lielā vecumā pretojās sirmumam, viņa bija ļāvusi izaugt līdz ceļgaliem. Reizi nedēļā viņa tos mazgāja smaržīgā ūdenī un svētā ceremonijā, kas aizņēma vairākas stundas, sēdēja uz guļamistabas sliekšņa, tos sukājot un bez mitas smēķējot cigaretes no rupji sagrieztas tabakas, ko viņa pīpēja otrādi, ar oglīti mutē, kā to darīja liberālās armijas karavīri, lai nakts tumsā ienaidnieks nevarētu viņus pamanīt. Arī tantes ģērbšanās stils bija atšķirīgs, viņa valkāja nebalināta lina apakšsvārkus un ņieburus un samta rītakurpes.

Atšķirībā no vecmāmiņas pūrisma, Mamas valoda bija daudz atvērtāka tautas slengam. Viņa to nekādos apstākļos ne no viena neslēpa un visiem teica tieši sejā, ko domāja. Pat kādai mūķenei, manas mātes skolotājai Santamartas internātskolā, kuru viņa ar ikdienišķu nekaunību apturēja kā zemē iemietu: “Jūs esat no tām, kas neatšķir dibenu no saulgriežiem.” Tomēr tante vienmēr visu mācēja nokārtot tā, ka nešķita ne rupja, ne aizvainojoša.

Pusi mūža viņa bija kapsētas atslēgu glabātāja, apstiprināja un izdeva miršanas apliecības un mājās gatavoja hostijas misēm. Viņa bija vienīgā no ģimenes abu dzimumu locekļiem, kuras sirds šķita brīva no pretrunīgas mīlas izraisītām bēdām. Mēs to uzzinājām kādu vakaru, kad ārsts gatavojās ievadīt viņai katetru, bet tante pamatoja savu aizliegumu to darīt ar kādu man tolaik nesaprotamu iemeslu: “Vēlos jums, dakteri, darīt zināmu, ka nekad neesmu iepazinusi vīrieti.”

Kopš tās reizes viņa šo teikumu bieži atkārtoja, tomēr nešķita lielīga vai nožēlas pilna, tante pret to attiecās kā pret vienkāršu faktu, kas viņas dzīvē nav atstājis nekādas pēdas. Bet

viņa bija viltīga savedēja, kas droši vien gana daudz cieta savas dubultās spēles dēļ, kad darbojās manu vecāku labā un tajā pašā laikā joprojām bija uzticīga Miņai.

Man ir radies priekšstats, ka viņa labāk sapratās ar bērniem nekā ar pieaugušajiem. Tieši tante rūpējās par Sāru Emīliju, līdz, meitene pārvācās uz istabu ar izdevniecības Calleja grāmatām. Tad tante viņas vietā deva patvērumu mums ar Margotu, kaut arī vecmāmiņa joprojām gādāja par manu personīgo higiēnu, bet vectētiņš nodarbojās ar manu audzināšanu.

Vissatraucošākās tā laika atmiņas man ir par tanti Petru, vectētiņa vecāko māsu, kas pārvācās uz Rioaču dzīvot kopā ar vecvecākiem, kad kļuva akla. Viņa mitinājās istabā līdzās birojam — vēlāk tajā ierīkoja juveliera darbnīcu; tante attīstīja apbrīnojamu spēju pārvietoties, neko neredzot un bez citu palīdzības. It kā tas būtu noticis vakar, es joprojām atceros viņu lēni, bet nešaubīgi staigājam bez spieķa, kā acu gaismu atguvušu, un vadoties tikai pēc dažādajām smaržām. Tante atpazina savu istabu pēc sālsskābes tvaikiem, kas nāca no juvelieru darbnīcas tai blakus, gaiteni pēc dārzā augošo jasmīnu tvana, vecvecāku guļamistabu pēc etilspirta, ar kuru viņi abi ierīvējās pirms gulētiešanas, tantes Mamas istabu pēc altāra eļļas lampiņu dvingas un virtuvi gaiteņa galā pēc sulīgā smārda. Viņa bija stalta un klusa, novītušai lilijai līdzīgu ādu un krāšņiem perlamutra krāsas matiem, kuri līdz pat jostasvietai brīvi krita pār muguru un par kuriem viņa rūpējās pati. Zaļās un dzidrās pusaudzes acis satumsa atkarībā no noskaņojuma. Tomēr tās bija tikai nejaušas pastaigas, jo tante visu dienu pavadīja savā istabā aiz pievērtām durvīm un gandrīz vienmēr bija viena. Reizēm viņa klusi dziedāja pati sev, un viņas balsi varēja sajaukt ar Minas balsi, tomēr dziesmas bija citādas un daudz skumjākas. Es dzirdēju, kā viņa kādam saka, ka tās ir Rioačas romances, bet tikai pieaudzis uzzināju, ka patiesībā viņa pati dziedot tās izdomāja. Divas vai trīs reizes es nevarēju pretoties kārdinājumam un iegāju viņas istabā, kad neviens to nemanīja, tomēr tanti nesastapu. Pēc vairākiem gadiem vidusskolas brīvdienu laikā es dažas no šīm atmiņām pastāstīju mātei, un viņa darīja visu, ko spēja, lai pārliecinātu mani, ka esmu kļūdījies. Viņa bija pilnīgi droša par savu taisnību, un es par to varēju pārliecināties, izgaisinot visas šaubu ēnas: tante Petra nomira, pirms biju sasniedzis divu gadu vecumu.

Tanti Venefrīdu mēs saucām par Nanu, un viņa bija vispriecīgākā un simpātiskākā visā dzimtā, bet es spēju viņu atcerēties tikai slimības gultā. Viņa bija precējusies ar Rafaelu Kintero Ortegu — tēvoci Kinri — nabadzīgo ļaužu advokātu, kas bija dzimis C'ijā, apmēram piecpadsmit jūdžu no Bogotas un tajā pašā augstumā virs jūras līmeņa. Bet viņš tik ļoti pierada pie Kārību piekrastes, ka viņam Katakas ziemā bija nepieciešamas pudeles ar siltu ūdeni, lai decembra vēsumā spētu aizmigt. Ģimene jau bija atkopusies no nelaimes ar Medardo Pačeko, kad nestunda piemeklēja tēvoci Kinri — viņš kāda tiesas procesa laikā nogalināja pretējās puses advokātu. Tēvocis bija labs un miermīlīgs cilvēks, bet pretinieks viņu bez mitas kaitināja, un Kintem neatlika cita iespēja kā vien apbruņoties. Viņš bija tik kalsns un kaulains, ka valkāja bērnu kurpes, un draugi par viņu labdabīgi zobojās, jo zem krekla paslēptais revolveris izskatījās pēc lielgabala. Vectēvs tēvoci brīdināja ar savu slaveno teicienu: “Jums nav ne jausmas par to, cik smags ir miris cilvēks.” Bet tēvocim Kintem nebija laika par to domāt, kad nedraugs viņam tiesas zāles priekštelpā, nikni kliedzot, aizstājās priekšā un spiedās virsū ar savu milzīgo augumu. “F.s pat neatceros, kā izņēmu revolveri un, satvēris to abās rokās un aizvēris acis, izšāvu gaisā,” tēvocis Kinte man stāstīja neilgi pirms savas nāves simts gadu vecumā. “Kad atvēru acis,” viņš turpināja, “vēl redzēju viņu stāvam kājās, lielu un bālu, tad viņš ļoti lēnām sabruka, līdz palika

sēžam uz grīdas.” Līdz pat tam brīdim tēvocis Kinte nebija sapratis, ka ir mērķējis ienaidniekam tieši pierē. Es jautāju, ko tēvocis juta, kad redzēja pretējās puses advokātu krītam, un viņa atklātība mani izbrīnīja:

- Milzīgu atvieglojumu.

Manas pēdējās atmiņas par tēvoča sievu Venefrīdu ir no kādas ļoti lietainas nakts, kad viņu atbrīvoja no lāsta. Tā nebija tradicionāla ragana, bet gan simpātiska, moderni un labi ģērbta sieviete, kas ar nātru kušķīti izdzina no ķermeņa ļaunos garus un tikām gluži kā šūpuļdziesmu dziedāja buramvārdus. Pēkšņi Nana spēji sarāvās un starp palagiem skrēja vistas lieluma putns ar zaigojošām spalvām. Sieviete to ar meistarīgu tvērienu gaisā noķēra un ietina iepriekš sagatavotā melnā auduma gabalā. Viņa lika tālajā pagalmā iekurt ugunskuru un bez jebkādām ceremonijām iemeta putnu liesmās. Bet Nana neatlaba.

Nedaudz vēlāk ugunskurs pagalmā atkal pats no sevis aizdegās, kad viena no vistām izdēja dīvainu olu: tā atgādināja pingponga bumbiņu ar piedēkli, kas līdzinājās frīģiešu cepurei. Vectēvs to tūdaļ atpazina: “Tā ir baziliska ola.” Burvestības murminot, tante pati to iemeta ugunī.

Es nekad nespēju iedomāties vecvecākus jaunākus kā manās tā laika atmiņās. Tas bija pat tad, kad viņus, vecumam tuvojoties, nofotografēja. Šo portretu kopijas, ar katru reizi aizvien bālākas, gluži kā rituālu tālāk ir nodevušas jau četras kuplas paaudzes. īpaši jau vecmāmiņas Trankilinas portretus. Viņa ir vislētticīgākā un jūtīgākā sieviete, kādu es jebkad esmu pazinis, jo viņu pārmēru biedēja ikdienas dzīves noslēpumi. Vecmāmiņa mēģināja savus pienākumus padarīt patīkamākus, skaļā balsī dziedot senas mīlas dziesmas, bet drīz vien tās pārtrauca viņas kaujas sauciens:

- Ak, svētā Dievmāte!

Viņa redzēja, ka šūpuļkrēsli šūpojas vieni paši, ka dzemdību drudža gars lavās uz dzemdētāju guļamistabām, ka dārza

jasmīnu smārds ir kā neredzams spoks, ka nejauši uz grīdas nomesta kurpju aukla veido ciparus, kas var nodrošināt loterijas galveno balvu; ka bezacains putns ir ieklīdis ēdamistabā un to var aizbaidīt prom tikai ar lūgšanu “Augsti slavē, Kungs, manu dvēseli”. Vecmāmiņa ticēja, ka viņa ar slepenām šifra atslēgām spēj izskaitļot no Provinces nākušo dziesmu notikumu vietu un galveno varoņu identitāti. Viņa iztēlojās nelaimes, kas agri vai vēlu notika; noģida, kurš ar baltu platmali ieradīsies no Rioačas un no Manauras ar caureju, ko iespējams izārstēt tikai ar tītara žulti, jo viņa bija ne tikai gaišreģe, bet arī slepena dziedniece.

Vecmāmiņai bija ļoti subjektīva sistēma pašai savu un citu sapņu skaidrošanai, un tie valdīja pār mūsu visu ikdienas uzvedību un noteica mājas dzīvi. Tomēr viņa bez iepriekšējas priekšnojautas gandrīz vai nomira, kad ar vienu vēzienu norāva no gultas palagus un izšāva revolveris, kuru pulkvedis slēpa zem spilvena, lai tas guļot būtu pie rokas. Pēc šāviena griestos atstātām ložu pēdām bija redzams, ka tās lidojušas tuvu vecmāmiņas sejai.

Kopš sevi atceros, es cietu no rīta spīdzināšanas, kad Mina birstēja man zobus, bet pati varēja izmantot maģisko privilēģiju un izņemt savējos, lai iztīrītu, vai arī atstāt tos glāzē ar ūdeni, kamēr gulēja. Es biju pārliecināts, ka tie ir viņas dabīgie zobi, kurus vecmāmiņa spēja izņemt un ielikt atpakaļ ar gva-hiro burvestību palīdzību; es liku viņai parādīt muti, lai no iekšienes redzētu acu, smadzeņu, deguna un ausu kreiso pusi, un piedzīvoju lielu vilšanos, kad ieraudzīju tikai aukslējas. Tomēr neviens man neizskaidroja šo burvestību, un es ilgu laiku uzstāju, lai zobārsts izdara man to pašu, ko vecmāmiņai: tad viņa varētu tīrīt manus zobus, kamēr es pats spēlējos pagalmā.

Mums bija slepens kods, ar kura palīdzību mēs abi sazinājāmies ar neredzamo pasauli. Pa dienu viņas maģiskā pasaule man šķita apbrīnojama, bet naktī tā iedvesa vienkāršas un šausmīgas bailes: bailes no tumsas, kas ir senākas par mūsu esamību, kas visur pasaulē uz vientuļiem ceļiem un pat lētās deju zālēs mani ir vajājušas visu mūžu. Vecvecāku mājā katram svētajam bija sava istaba un katrai istabai bija savs mirušais. Bet vienīgā māja, kas oficiāli bija pazīstama kā “Miroņa nams”, atradās kaimiņos mūsējai, un tās mirušais bija vienīgais, kas reiz spirituālisma seansā bija nosaucis savu vārdu: Alfonso Mora. Kāds viņam tuvs cilvēks pat uzņēmās atrast šo personu kristību un mirušo sarakstos un atrada daudzus homonīmus, bet neviens no tiem nešķita esam mūsējais. Ilgus gadus tā bija mācītāja māja, un izplatījās baumas, ka spoks ir pats tēvs Angarita, kas vēloties aizbiedēt ziņkārīgos, kuri izseko viņa nakts gaitas.

Es nepaguvu iepazīt Mēmi, gvahiro indiāņu verdzeni, ko ģimene atveda no Barrankasas un kas vētras naktī aizbēga kopā ar Alirio, savu pusaugu brāli, bet vienmēr dzirdēju runājam, ka tieši viņu iedzimto valoda visvairāk ir sapiparojusi mājas iedzīvotāju runu. Viņu grūti saprotamā spāņu valoda bija dzejnieku šausmas līdz tai neaizmirstamajai dienai, kad abi atrada tēvoča Huana de Diosa pazaudētos sērkociņus un atdeva tos, triumfālā žargonā sakot:

- Te es esmu, tavs sērkociņš!

Bija grūti noticēt, ka vecmāmiņa Mina un viņas izklaidīgās palīdzes bija mājas ekonomiskais balsts brīdī, kad sāka trūkt līdzekļu. Pulkvedim še un tur piederēja pāris zemes gabalu, ko bija okupējuši kačako kolonisti, kurus viņš atteicās padzīt. Lai glābtu sava dēla godu, vectēvs bija spiests ieķīlāt Katakas māju, un viņam dārgi izmaksāja to nezaudēt pavisam. Kad nekas vairs nebija atlicis, Mina turpināja uzturēt ģimeni pie dzīvības ar maizes ceptuves, visā ciemā pārdoto cukurgailīšu, plankumaino vistu, pīļu olu un pagalmā audzēto dārzeņu palīdzību. Viņa radikāli ierobežoja kalpotāju skaitu un atstāja tikai pašus noderīgākos. Beigu beigās skaidras naudas jēdziens ģimenes orālajā tradīcijā zaudēja jēgu. Kad manai mātei pēc atgriešanās no skolas pienāca laiks iegādāties klavieres, tante Pā veica aprēķinus vietējā mājas valūtā: “Klavieres maksā piecsimt olu.” Evaņģēlisko sieviešu pūlī vectēvs man nozīmēja pilnīgu drošību. Tikai kopā ar viņu izzuda nemiers, es jutu kājas stingri stāvam uz zemes un biju gatavs reālajai dzīvei. Tagad, par to domājot, visdīvainākais šķiet apstāklis, ka es vēlējos būt kā viņš: drošsirdīgs un pārliecināts reālists; bet nekad nespēju pretoties nepārtrauktajam kārdinājumam iespraukties vecmāmiņas pasaulē. Es atceros vectēvu druknu un sārtu, ar pāris sirmiem matiem uz mirdzošās galvas, sukai līdzīgām kārtīgi koptām ūsām un apaļām brillēm zelta ietvaros. Miera laikā viņš runāja pārdomāti, saprotoši un mierinoši, bet vectēva draugi konservatīvās partijas biedri kara pretrunu laikā viņu atcerējās kā briesmīgu ienaidnieku.

Vectēvs nekad nevalkāja formastērpu, jo rangu viņš bija ieguvis kā revolucionārs, nevis akadēmiskās izglītības dēļ, tomēr vēl ilgi pēc kara beigām viņš nēsāja likiliki — līdz kaklam sapogātu kokvilnas kreklu ar kabatām —, kā to darīja daudzi citi Kārību veterāni. Kad izsludināja likumu par kara veterānu pensijām, vectēvs aizpildīja visas veidlapas, lai to saņemtu, tomēr tiklab viņš, kā viņa sieva un tuvākie mantinieki līdz pat pulkveža nāvei to gaidīja velti. Mana vecmāmiņa Trankilina, kas nomira tālu no Arakatakas mājas, akla, nevarīga un pa pusei vājprātīga, savā pēdējā apgaismības brīdī man teica: “Es mirstu mierīga, jo zinu, ka jūs saņemsit Nikolasito pensiju.” Tā bija pirmā reize, kad es dzirdēju mītisko vārdu, kas iesēja ģimenē mūžīgo cerību sēklu: pensija. Tas bija ienācis mājā vēl pirms manas piedzimšanas, kad valdība piešķīra pensijas Tūkstoš dienu kara veterāniem. Vectētiņš pats savām rokām aktu vākos sakārtoja daudzās notāra apstiprinātās liecības un pierādījuma dokumentus un aizveda tos uz Santa-martu, kur parakstīja nodošanas protokolu. Pēc visbēdīgākajiem aprēķiniem, tā varēja būt pietiekami liela naudas summa viņam un viņa mantiniekiem līdz pat otrajai paaudzei. “Neuztraucieties,” vecmāmiņa mums teica, “no pensijas naudas pietiks visam.” Pasts, kas ģimenei nekad nebija šķitis svarīgs, tolaik pārvērtās par dievišķās providences sūtni.

Es pats nespēju no tā izvairīties, jo manī bija pārāk daudz nedrošības. Tomēr reizēm Trankilina bija tādā garastāvoklī, kas nemaz neatbilda viņas vārdam. Vecmāmiņas brālēns, kas bija konservatīvo karaspēka virsnieks, Tūkstoš dienu kara laikā ieslodzīja vectētiņu Rioačas cietumā. Visi liberālie radinieki un arī viņa pati to uztvēra kā kara laika notikumu, kurā ģimene nespēj iejaukties. Kad vecmāmiņa uzzināja, ka viņas vīru tur ieslēgtu siekstā kā parastu kriminālnoziedznieku, viņa nikni stājās brālēnam pretim un piespieda viņu atbrīvot vectēvu dzīvu un veselu.

Vectēva pasaule bija gluži citāda. Pat pēdējos dzīves gados viņš šķita ļoti veikls, kad ar savu instrumentu kasti staigāja apkārt pa māju remontēdams; kad tālākajā pagalmā stundām ilgi ar rokas pumpi sūknēja ūdeni vannas istabai un kāpa pa stāvajām kāpnēm, lai pārbaudītu tā kvalitāti mucās. Turpretim man viņš lūdza aizsiet zābaku auklas, jo aizelsās, kad vēlējās to darīt pats. Kādu rītu, kad vectētiņš gribēja noķert tuvredzīgo papagaili, kas bija uzrāpies līdz ūdens mucām, viņš tikai brīnumainā kārtā nenomira. Pulkvedis bija paspējis satvert putnu aiz kakla, kad paslīdēja uz tiltiņa un no četru metru augstuma nokrita zemē. Neviens nevarēja izskaidrot, kā viņš ar saviem deviņdesmit kilogramiem un vairāk nekā piecdesmit gadiem varēja palikt dzīvs. Neaizmirstama kļuva diena, kad ārsts sprīdi pa sprīdim izmeklēja vectēvu, kurš kails gulēja gultā, un pajautāja, kā viņš ieguvis puscollu garu, senu rētu cirksnī.

- Tā bija kara laika lode, - vectēvs sacīja.

Es joprojām nevaru attapties no pārdzīvojuma. Tāpat kā nevaru attapties no dienas, kad viņš pa sava biroja logu paskatījās

uz ielu, lai redzētu slaveno rikšotāju, ko viņam kāds gribēja pārdot, un drīz vien sajuta, ka acis piepildās ar ūdeni. Viņš mēģināja aizsegt tās ar roku, un vectēvam plaukstā palika pāris lāšu caurspīdīga šķidruma. Viņš zaudēja labo aci, un vecmāmiņa ne|āva pirkt arī sātana apsēsto zirgu. Neilgu laiku pulkvedis virs satumsušā acs dobuma nēsāja pirāta apsēju, līdz okulists to nomainīja pret graduētām brillēm un lika lietot arī karreto koka spieķi, kas kļuva par viņa identitātes zīmi gluži tāpat kā pulkstenis ar zelta ķēdi, kuru viņš nēsāja vestes kabatā un kura vāciņš atvērās ar negaidītas mūzikas skaņām. Visiem vienmēr bija zināms, ka nodevīgais vecums, kas vectēvu sāka satraukt, nekādā veidā neietekmē viņa slepenā pavedēja un labā mīlnieka spējas.

Rituālajās mazgāšanās reizēs sešos no rīta, ko pēdējos dzīves gados viņš vienmēr veica kopā ar mani, mēs aplaistījāmies, ar ķirbi pasmeļot no mucas ūdeni, un beigās apšļakstinājāmies ar Lanman & Kemps “Agua Florida", kuru Kirasao kontrabandisti, gluži tāpat kā brendiju un Ķīnas zīda kreklus, ar piegādi mājās pārdeva kastēm vien. Kādu reizi vectēvs bija sacījis, ka šīs ir vienīgās smaržas, kuras viņš lieto, jo tās var sajust tikai pats iesmaržotais, bet pēc tam, kad tās kāds bija atpazinis uz sveša spilvena, viņš vairs tam neticēja. Vēl kāds stāsts, kuru es dzirdēju atkārtojam daudzus gadus, notika kādu vakaru, kad pazuda elektrība un vectēvs izlēja sev uz galvas tintes pudelīti, domājot, ka tā ir viņa “Agua Florida".

Veicot ikdienas darbus mājās, vectēvs valkāja rupja kokvilnas auduma bikses un ierastos bikšturus, mīkstas kurpes un velveta naģeni. Uz svētdienas misi, kuru viņš neapmeklēja tikai pāris reižu — un tas vienmēr bija nenovēršamu apstākļu dēļ; uz jebkādu gadadienu vai atceres dienu svinībām viņš tērpās baltā lina uzvalkā ar vesti, celuloīda apkaklīti un melnu kaklasaiti. Šo reto reižu dēļ pulkvedis iemantoja izšķērdīga un iedomīga cilvēka slavu. Šobrīd man ir iespaids, ka māja un viss, kas tajā atradās, pastāvēja tikai viņa dēļ, jo vecvecāku laulība bija spilgts mačisma paraugs matriarhālā sabiedrībā, kurā vīrietis bija neapstrīdams mājas karalis, bet kurā valdīja viņa sieva. īsi sakot: viņš bija mačo. Tas nozīmē: privātajā dzīvē izsmalcināti maigs vīrietis, kas publiski kaunas no šīm jūtām, kamēr laidene ir kā sadegusi, lai darītu viņu laimīgu.

Laikā, kad 1930. gada decembrī atzīmēja Simona Bolivara pirmo nāves dienas simtgadi, vecvecāki otrreiz devās uz Bar-rankilju, lai būtu klāt manas māsas Aidas Rosas, vecāku ceturtā bērna, dzimšanas brīdī. Uz Kataku viņi paņēma sev līdzi nedaudz vairāk kā gadu veco Margotu, bet pie vecākiem palika Luiss Knrike un jaundzimusī. Man bija grūti pierast pie šīm pārmaiņām, jo Margota ieradās mājās kā no citas dzīves; viņa bija raliītiska, mežonīga un ar neizdibināmu iekšējo pasauli. Kad Abigaila — Luisa Karmelo Korreas māte — māsu ieraudzīja, viņa nespēja aptvert, kāpēc mani vecvecāki ir piekrituši uzņemties šādu nastu. “Tā meitene drīz mirs,” viņa sacīja. L.ai būtu kā būdams, to pašu teica arī par mani, jo es ēdu maz, bieži mirkšķināju acis un mani stāsti šķita tik nedzirdēti, ka visi tos uzskatīja par meliem, nemaz nedomājot, ka lielākā daļa no tiem ir patiesi gluži citādā veidā. Tikai pēc vairākiem gadiem es uzzināju, ka dakteris Barbosa bija vienīgais, kas mani aizstāvēja ar viedu atziņu: “Bērnu meli ir liela talanta zīme.”

Pagāja ilgs laiks, līdz Margota pielāgojās ģimenes dzīvei. Viņa visnegaidītākajā stūrī apsēdās mazajā šūpuļkrēslā un sāka sūkāt īkšķi. Nekas nepiesaistīja viņas uzmanību, tikai pulksteņa zvani, ko viņa katru stundu meklēja ar savām pārsteidzoši lielajām acīm. Māsa neēda vairākas dienas. Margota bez dramatisma atteicās no ēdiena un reizēm izmētāja to pa stūriem. Neviens nesaprata, kā viņa var dzīvot bez ēšanas, līdz ievēroja, ka viņai garšo rikai dārza mitrā zeme un kaļķa gabaliņi, ko māsa ar nagiem noskrubināja no sienām. Kad vecmāmiņa to atklāja, viņa dārza vispievilcīgākajos stūros nolika

govs žulti un sabēra puķupodos asos piparus. Tēvs Angarita kristīja Margotu tajā pašā ceremonijā, kuras laikā apstiprināja ārkārtas kristības, kas bija veiktas pēc manas piedzimšanas. Ceremonijas laikā es ar kājām stāvēju uz krēsla un varonīgi pārcietu, ka priesteris man uzliek uz mēles sāli un izgāž uz galvas krūku ar ūdeni. Turpretim Margota ar ievainota dzīvnieka kliedzienu pretojās par mums abiem, izlokoties ar visu augumu, ko krusttēvi un krustmātes ar lielām grūtībām turēja virs kristāmtrauka.

Šodien es domāju, ka mūsu savstarpējās attiecībās viņa bija daudz saprātīgāka nekā pieaugušie savā starpā. Mūsu līdzzināšana bija tik neparasta, ka vairāk nekā vienu reizi mēs uzminējām viens otra domas. Kādu rītu mēs kopā rotaļājāmies dārzā, kad, kā ik dienu pulksten vienpadsmitos, atskanēja vilciena svilpiens. Taču toreiz, to dzirdot, es jutu neizskaidrojamu atklāsmi, ka ar šo vilcienu ierodas banānu kompānijas ārsts, kurš pirms mēneša man bija iedevis rabarberu tinktūru, kas izraisīja vemšanas lēkmi. Es skrēju pa visu māju, izkliedzot brīdinājumus, bet neviens man neticēja. Tikai māsa Margota, kura kopā ar mani sēdēja slēpnī, līdz ārsts paēda un ar vilcienu devās prom. “Svētā Dievmāte!” vecmāmiņa iesaucās, kad atrada mūs, paslēpušos zem viņas gultas. “Ar šiem bērniem telegrammas nav vajadzīgas.”

Es nekad nespēju pārvarēt bailes palikt viens un jo vairāk tumsā, tomēr šķiet, ka šīm bailēm bija konkrēts iemesls: naktī materializējās vecmāmiņas fantāzijas un pareģojumi. Arī septiņdesmit gadu vecumā sapņojot es joprojām atminos jasmīnu smārdu gaitenī un tumšo guļamistabu spoku, un vienmēr klātesoša ir izjūta, kas sabojāja manu bērnību: bailes no nakts. Savu visā plašajā pasaulē piedzīvoto bezmiega lēkmju laikā man bieži ir uzmākušās ļaunas priekšnojautas, ka arī es nesu sev līdzi lāstu no šīs laimīgās pasaules mītiskās mājas, kurā mēs nomirām katru nakti.

Visdīvainākais ir tas, ka vecmāmiņa balstīja māju ar savu irealitātes sajūtu. Kā gan bija iespējams uzturēt tik ērtu dzīvi ar tik niecīgiem līdzekļiem? Pulkvedis bija apguvis juveliera amatu no sava tēva, kas savukārt to bija iemācījies no savējā, tomēr par spīti viņa visās malās redzamo zelta zivtiņu popularitātei tā nebija ienesīga nodarbošanās. Pat vairāk: bērnībā man radās priekšstats, ka viņš tās izgatavo rikai laiku pa laikam, kad nepieciešams sarūpēt kādu kāzu dāvanu. Vecmāmiņa apgalvoja, ka viņš strādā tikai tādēļ, lai dāvinātu. Tomēr vectēva labā ierēdņa slava bija jau kārtīgi nostiprinājusies, kad Liberālā partija nāca pie varas, un viņš ilgus gadus bija mantzinis un vairākas reizes arī finanšu pārvaldnieks.

Nevaru iedomāties labāku ģimenes loku savam aicinājumam kā to vājprātīgo māju, īpaši jau daudzo sieviešu dēļ, kas mani audzināja. Vienīgie vīrieši bijām mēs ar vectētiņu, un viņš ar stāstiem par asiņainām kaujām, izglītojošiem skaidrojumiem par putnu spēju lidot un vakara pērkona veidošanos iesvētīja mani skumjajā pieaugušo pasaulē un atbalstīja manu aizraušanos ar zīmēšanu. Sākumā es zīmēju uz sienām, līdz mājas sievietes sacēla varenu troksni: sienas ir salašņu papīrs. Vectēvs sadusmojās, lika nokrāsot baltu vienu juvelierdarb-nīcas sienu, nopirka man krāsainos zīmuļus un vēl arī kārbiņu ar akvareļu krāsām, lai es varētu zīmēt, cik vien vēlos, kamēr viņš darina slavenās zelta zivtiņas. Reizēm es dzirdēju viņu sakām, ka mazdēls būšot gleznotājs, bet nepievērsu tam nekādu vērību, jo domāju, ka gleznotāji ir cilvēki, kas krāso durvis.

Ļaudis, kas mani pazina četru gadu vecumā, stāsta, ka es esot bijis bāls un iekšupvērsts, ka runāju tikai tādēļ, lai pastāstītu ko absurdu, bet mani stāsti lielā mērā bija vienkāršas ikdienas epizodes, kuras es, vēloties, lai pieaugušie man pievērš lielāku uzmanību, padarīju pievilcīgākas ar fantastisku detaļu palīdzību. Labākais iedvesmas avots bija pieaugušo sarunas, ko viņi risināja manā klātbūtnē, cieši pārliecināti, ka es neko

nesaprotu, vai arī tīšu prātu sagrozīja, lai es nesaprastu. Bet notika gluži pretējais: es tās uztvēru kā sūklis, sadalīju notikumus pa detaļām un nedaudz pārveidoju, lai noslēptu to izcelsmi. Kad vēstīju savu stāstu ļaudīm, kuri paši to bija stāstījuši, sakritības manis teiktajā un viņu domās padarīja tos vai stīvus.

Dažreiz es nezināju, ko iesākt ar savām domām, un mēģināju tās apslēpt ar ātru mirkšķināšanu. Tas notika tik bieži, ka viens ģimenes nacionālists nolēma mani parādīt acu ārstam, kas uzskatīja, ka mirkšķināšanu izraisa mandeļu iekaisums, un izrakstīja man jonizētu redīsu sīrupu, kas nāca par labu pieaugušo sirdsmieram. Savukārt vecmāmiņa izdarīja liktenīgu secinājumu, ka mazdēls ir pareģis. Tas viņu pārvērta par manu iecienītāko upuri līdz dienai, kad Trankilina noģība, jo es tiešām biju sapņojis, ka vectēvam no mutes izlido dzīvs putns. Bailes, ka vecmāmiņa manas vainas dēļ var nomirt, bija pirmās, kas palēnināja manu pāragro nesavaldību. Tagad es domāju, ka tās nebija bērna blēņas, kā tas varētu izskatīties, bet gan daudzsološi un rudimentāli stāstnieka paņēmieni, lai padarītu realitāti jautrāku un saprotamāku.

Mani pirmie soļi reālajā dzīvē bija ielas futbola un kaimiņu dārzu atklāšana. Mans skolotājs bija Luiss Karmelo Korrea, kas bija dzimis ar dabisku sportista instinktu un iedzimtu matemātiķa talantu. Es biju par viņu piecus mēnešus vecāks, bet viņš par mani smējās, jo auga vairāk un ātrāk nekā es. Futbolu mēs sākām spēlēt ar lupatu bumbām, un es kļuvu par labu vārtsargu, bet, kad pārgājām uz īstu bumbu, viņa raidījumā tā man tik spēcīgi trāpīja pa vēderu, ka mana godkāre vairs tālāk nesniedzās. Tajās reizēs, kad tikāmies jau pieauguši, es ar prieku pārliecinājos, ka mēs joprojām viens pret otru izturamies kā bērnībā. Bet manas vispārsteidzošākās tā laika atmiņas bija banānu kompānijas superintendanta ātrais brauciens greznā kabrioletā, sēžot līdzās sievietei ar gariem, zeltainiem un vējā plīvojošiem matiem un vācu garīdzniekam, kas bija iepleties goda vietā kā karalis. Tā bija acumirklīga tālas un neiedomājamas pasaules parādīšanās mums, mirstīgajiem.

Es sāku piedalīties misē bez pārliekas ticības, tomēr ar precizitāti, ko, iespējams, varētu atzīt par būtisku dievbijības sastāvdaļu. Droši vien labo tikumu dēļ sešu gadu vecumā mani aizveda pie tēva Angaritas, lai iesvētītu pirmās komūnijas noslēpumos. Mana dzīve mainījās. Pret mani sāka izturēties kā pret pieaugušo, un vecākais ķesteris man iemācīja palīdzēt misē. Vienīgā problēma bija tāda, ka es nevarēju saprast, kurā brīdī jāšķindina zvaniņš, un šķindināju to, kad vien ienāca prātā, tikai tīras un vienkāršas iedvesmas vadīts. Kad to darīju jau trešo reizi, priesteris pagriezās pret mani un asi lika vairs nezvanīt. Labākā darba daļa pienāca, kad otrs altāra zēns, ķesteris un es palikām vieni paši, lai sakārtotu sakristeju, un ar glāzi vīna varējām apēst pāri palikušās dievmaizītes.

Pirmās komūnijas priekšvakarā tēvs bez jebkāda ievada uzklausīja manu grēksūdzi, kā īsts pāvests sēžot tronim līdzīgā krēslā, kamēr es viņa priekšā biju nometies ceļos uz plīša spilventiņa. Mana saprašana par labo un slikto bija diezgan vienkārša, bet tēvs man palīdzēja ar grēku vārdnīcu, un tā es varēju atbildēt, kurus grēkus esmu darījis un kurus ne. Šķiet, ka atbildēju labi, līdz viņš jautāja, vai esmu darījis neķītras lietas ar dzīvniekiem. Man bija neskaidra nojauta, ka daži pieaugušie ar ēzeļmātēm paveic nāves grēkus, kurus tā ari nekad nebiju sapratis, bet tikai tovakar es uzzināju, ka to iespējams darīt arī ar vistām. Tā nu mans pirmais solis pirmās komūnijas virzienā bija vēl viens lēciens pretim nevainības zaudēšanai, un es nevarēju atrast nevienu iemeslu, lai arī turpmāk kalpotu kā altāra zēns.

Manas ugunskristības notika brīdī, kad vecāki kopā ar Luisu Enriki un Aidu, manu brāli un māsu, pārvācās uz Kataku. Margota, kura papu atcerējās neskaidri, no viņa baidījās. Arī es, bet ar mani viņš vienmēr bija daudz uzmanīgāks. Tikai vienu reizi viņš noņēma siksnu, lai mani nopērtu, un es nostājos miera stājā, sakniebu lūpas un skatījos viņam acīs, gatavs paciest jebko, lai tikai nebūtu jāraud. Papus nolaida roku un sāka vērt siksnu biksēs, kamēr caur zobiem murmināja pārmetumus par to, ko biju sastrādājis. Mūsu garajās pieaugušo sarunās tēvs man atzinās, ka viņam bija grūti mūs pērt, bet viņš to, iespējams, darīja aiz bailēm, ka izaugsim negodīgi. Savos labākajos brīžos viņš bija jautrs. Viņam ļoti patika pie galda stāstīt jokus, un daži no tiem bija ļoti labi, bet papus tos atkārtoja tik bieži, ka reiz Luiss Enrike piecēlās kājās un sacīja:

- Pasakiet man, kad beidzat smieties.

Tomēr vēsturiskais pēriens notika vakarā, kad Luiss Enrike neparādījās ne vecāku, ne vecvecāku mājā un viņu izmeklējās vai pa puspilsētu, līdz atrada sēžam kinoteātrī. Selso Dasa, atspirdzinājumu pārdevējs, astoņos vakarā bija pasniedzis viņam sapotes dzērienu, un brālis nesamaksājis bija pazudis ar visu glāzi. Cepta ēdiena tirgotāja bija viņam pārdevusi pīrāgu ar gaļu un neilgi pēc tam redzējusi, kā puišelis runāja ar kinoteātra iekšā laidēju, kas bija ļāvis viņam ieiet par velti, jo Luiss Enrike apgalvoja, ka viņu iekšā gaida papus. Rādīja Džordža Melforda Orākulu ar Karlosu Viljariasu un Lupitu Tovari. Vairākus gadus Luiss Enrike man stāstīja par bailēm, ko pārdzīvoja brīdī, kad grāfs Drakula grasījās iecirst savus vampīra ilkņus skaistules kaklā un kinoteātra zālē iedegās gaisma. Viņš sēdēja visnomaļākajā brīvajā pirmā balkona sēdvietā un no turienes redzēja, kā papus un vecaistēvs kopā ar kinoteātra īpašnieku un diviem policistiem rindu pa rindai pārmeklē partem. Viņi jau grasījās mest mieru, kad Papalelo ieraudzīja mazdēlu balkona pēdējā rindā un norādīja ar spieķi:

- Tur viņš ir!

Papus izveda brāli ārā, aiz matiem sagrābis, un pēriens, kādu mājās saņēma Luiss Enrike, palika ģimenes vēsturē kā leģendārs sods. Man atmiņā uz visiem laikiem paliks bailes un apbrīns, kādu jutu par brāļa neatkarīgo rīcību. Bet izskatījās, ka viņš pats visu pārcieš ar katru reizi arvien varonīgāk. Tomēr patlaban manu interesi piesaista apstāklis, ka Luisa Enrikes dumpīgums nekad neizpaudās tajās retajās reizēs, kad papus nebija mājās.

Es vairāk nekā jebkad patvēros vectēva ēnā. Mēs vienmēr bijām kopā, no rītiem juveliera darbnīcā vai finanšu pārvaldnieka birojā, kur viņš man uzdeva priecīgu darbu: zīmēt deg-zīmes upurējamām govīm, un uztvēra šo uzdevumu tik nopietni, ka atļāva man apsēsties savā vietā pie rakstāmgalda. Kad pienāca pusdienu laiks, mēs kopā ar visiem viesiem vienmēr apsēdāmies galda galā, viņš ar savu lielo alumīnija kausu ledainam ūdenim, es ar sudraba karoti, ko izmantoju visiem ēdieniem. Ļaudis bija pārsteigti, redzot, ka es iebāžu roku kausā, kad vēlos kādu ledus gabaliņu, un ūdenī paliek tauku kārtiņa. Vectēvs mani aizstāvēja: “Viņam ir visas tiesības.”

Vienpadsmitos mēs devāmies sagaidīt vilcienu, jo vectēva dēls Huans de Dioss, kas joprojām dzīvoja Santamartā, katru dienu ar maiņas pavadoni, kam maksāja piecus scntavo, sūtīja tēvam vēstuli. Par otriem pieciem sentavo vectēvs viņam atbildēja, kad vilciens devās atpakaļ. Pēcpusdienā, kad saule slīdēja uz rietu, viņš mani aiz rokas veda kārtot savas personīgās lietas. Mēs gājām uz frizētavu — tās bija manas bērnības ilgākās piecpadsmit minūtes; skatīties valsts svētku salūtu, kas mani šausmināja, un Lieldienu procesijas ar mirušo Kristu, ko es vienmēr iedomājos kā būtni ar miesu un asinīm. Es tolaik valkāju cepurīti ar skotu rūtīm, kas bija līdzīga vienai no vectētiņa cepurēm un ko Mina bija nopirkusi, lai es vēl vairāk viņam līdzinātos. Viņai tas bija izdevies tik labi, ka tēvocis Kinte mūs uzskatīja par vienu cilvēku divos dažādos vecumos.

Jebkurā dienas laikā vectēvs mani veda iepirkties uz banānu kompānijas lepno komisariātu. Tur es iepazinu rifu līdakas, pirmo reizi uzliku roku ledum un nodrebinājos, sajutis, cik tas ir auksts. Es biju laimīgs, ēdot visu, ko vien man iegribējās,

bet mani garlaikoja šaha partijas ar Beļģi un sarunas par politiku. Tomēr tagad es saprotu, ka tajās garajās pastaigās mēs redzējām divas atšķirīgas pasaules. Vecaistēvs redzēja savu apvārsni un pasauli; es — savu acu augstumā — savējo. Viņš sveicināja balkonos sēdošos draugus, bet es ilgojos pēc ceļojošo tirgotāju uz ietves izliktajām rotaļlietām.

Vakaram iestājoties, mēs aizkavējāmies vispārējā Las Cuatro Esquinas troksnī, viņš tērzēja ar donu Antonio Dakonti, kas vectēvu sagaidīja, iznākot pie sava pārlieku raibā veikala durvīm, bet es brīnījos par visas pasaules jaunumiem. Mani vai traku padarīja gadatirgus burvji, kas izvilka no platmalēm trusīšus, ugunsrijēji, vēderrunātāji, kas lika runāt dzīvniekiem, un akordeonisti, kas skaļi dziedāja par Provincē notikušajām lietām. Šobrīd es saprotu, ka viens no viņiem, ļoti vecs un ar baltu bārdu, varēja būt leģendārais Fransisko Elombre.

Katru reizi, kad filma likās piemērota, dons Antonio Dakonte mūs uzaicināja uz agro seansu kinoteātrī Olympia, un tā, pēc manas vecmāmiņas domām, bija nevainīgam mazdēlam nepiemērota izlaidība. Bet Papalelo bija neatlaidīgs un nākamajā dienā pie galda man lika filmu atstāstīt, izlaboja kļūdas un aizmāršības un palīdzēja rekonstruēt sarežģītākās epizodes. Tie bija dramatiskās mākslas novērojumi, kas man, bez šaubām, noderēja, īpaši, kad pirms rakstīšanas apguves sāku zīmēt komiksus. Sākumā pieaugušie slavēja manus bērnišķīgos sasniegumus, bet man tik ļoti patika viņu viegli iegūstamie aplausi, ka visi sāka izvairīties, kad dzirdēja mani tuvojamies. Vēlāk tas pats notika ar dziesmām, ko man lika dziedāt kāzās un dzimšanas dienu svinībās.

Pirms gulētiešanas mēs labu brīdi pavadījām Beļģa darbnīcā. Viņš bija šausminošs un vecs vīrs, kas pēc Pirmā pasaules kara ieradās Arakatakā, un esmu pārliecināts, ka viņš tiešām bija beļģis, jo atceros viņa mulsinošo akcentu un nostalģiskās jūrnieka atmiņas. Otra dzīvā būtne viņa mājā bija lielais dānis, kas bija kurls pederasts un ko sauca tieši tāpat kā Amerikas Savienoto Valstu prezidentu: Vudro Vi Isons. Ar Beļģi es iepazinos četru gadu vecumā, kad vectēvs devās ar viņu spēlēt klusas un nebeidzamas šaha partijas. Jau kopš pirmā vakara mani pārsteidza fakts, ka viņa mājā nav priekšmetu, kā pielietojums man būtu zināms. Viņš radīja jebko, kas vien spēja izdzīvot viņa darbu nekārtībā: tur bija ar pasteļa krītiņiem gleznotas marīnas, bērnu dzimšanas dienu un pirmās komūnijas fotogrāfijas, Āzijas dārglietu kopijas, no govs raga grebtas figūriņas, dažādu laiku un stilu mēbeles, kas bija sakrautas cita virs citas.

Manu uzmanību piesaistīja viņa kauliem pielipusī āda, kas bija tikpat saules dzeltena kā Beļģa mati, un sproga, kas viņam krita uz sejas un traucēja runāt. Viņš smēķēja veca jūras vilka pīpi, kuru aizdedzināja tikai šaha partijas laikā, un vectēvs apgalvoja, ka tā ir viltība, lai padarītu pretinieku neuzmanīgu. Beļģim bija izvalbīta stikla acs, kas sarunu biedrā šķita vairāk ieinteresēta nekā īstā acs. No jostasvietas uz leju viņš bija paralizēts, sašķiebies uz priekšu un sagriezies pa kreisi, bet starp savas darbnīcas rifiem Beļģis peldēja kā zivs, vairāk karājoties nekā balstoties uz koka kruķiem. Es nekad nedzirdēju viņu stāstām par saviem jūras ceļojumiem, kuri, kā šķita, bija daudzi un bezbailīgi. Vienīgā zināmā Beļģa aizraušanās ārpus mājas bija kino, un nedēļas beigās viņš nepalaida garām nevienu filmu, lai kāda tā būtu.

Es Beļģi nemīlēju nekad un vēl jo mazāk šaha partiju laikā, kad pagāja stundas, līdz viņš pabīdīja figūru, kamēr es vai migu ciet. Kādu vakaru viņš izskatījās ļoti nevarīgs, mani pārsteidza priekšnojauta, ka viņš drīz mirs, un es sajutu žēlumu. Bet pēc kāda laika viņš tik ilgi sāka pārdomāt gājienus, ka es no visas sirds sāku vēlēties, lai viņš tiešām nomirst.

Tajā laikā vectēvs ēdamistabā piekāra gleznu ar atbrīvotāja Simona Bolivara bēru ainu. Man bija grūti saprast, kāpēc viņam nav līķauta, kā es to biju redzējis apstāvēšanā, bet mirušais ir novietots kabinetā uz rakstāmgalda un ģērbts sava slavas laika formastērpā. Vectēvs manas šaubas izgaisināja ar pārliecinošu apgalvojumu:

- Viņš bija citāds.

Pēc tam pulkvedis drebošā balsī, kas nepavisam nelīdzinājās viņējai, nolasīja man garu poēmu, kura bija pakārta līdzās gleznai un no kuras es uz visiem laikiem atcerējos pēdējās rindiņas: “Tu, Santamarta, biji viesmīlīga un savā klēpī viņam sniedzi šo okeāna krastu, nāves vietu.” Kopš tā laika es vēl daudzus gadus domāju, ka Bolivars bija atrasts miris pludmalē. Vectēvs man iemācīja un lūdza nekad neaizmirst, ka Bolivars ir bijis visizcilākais cilvēks, kādu jebkad pazinusi pasaules vēsture. Mani samulsināja pretruna starp šo apgalvojumu un citu, ko vecmāmiņa bija man bija teikusi ar tādu pašu nopietnību, tāpēc es jautāju vectēvam, vai Bolivars ir lielāks par Jēzu Kristu. Viņš man atbildēja, šūpojot galvu, tomēr bez iepriekšējās pārliecības:

- Vienai lietai nav nekā kopīga ar otru.

Tagad es zinu, ka vecmāmiņa bija mudinājusi vīru ņemt mani līdzi savās vakara pastaigās, jo nebija droša, ka tas nav aizsegs reālu vai iedomātu mīļāko apciemojumiem. Iespējams, reizēm es viņam kalpoju kā alibi, bet patiesībā viņš mani nekad neveda uz vietām, kas būtu ārpus ierastā maršruta. Tomēr man ir skaidras atmiņas par vakaru, kad es kādam pie rokas gāju garām nepazīstamai mājai un redzēju, ka dzīvojamā istabā kā kungs un pavēlnieks sēž vectēvs. Nekad neesmu sapratis, kāpēc mani pārņēma doma, ka tas nevienam nav jāstāsta. Līdz pat šai dienai.

Tas bija vectētiņš, kas mani piecu gadu vecumā iepazīstināja ar rakstīto vārdu, kad reiz pēcpusdienā aizveda mani uz ceļojošo cirku, kas bija ieradies Katakā un uzslējis telti, lielu kā baznīca. Manu uzmanību visvairāk piesaistīja nelaimīgs un vientuļš gremojošs dzīvnieks ar briesmīgas mātes izteiksmi.

- Tas ir kamielis, - vectēvs man sacīja.

Kāds netālu stāvošs cilvēks iejaucās:

-Atvainojiet, pulkvedi, tas ir dromedārs.

Tagad es spēju iedomāties, kā jutās vectēvs, kad viņu kāds izlabo mazdēla klātbūtnē. Ilgi nedomājot, viņš uzdeva cieņas pilnu jautājumu:

- Kāda ir atšķirība?

- Es nezinu, - sarunas biedrs atbildēja, - bet šis ir dromedārs.

Vectēvs nebija izglītots vīrs, nedz arī mēģināja tāds būt, jo

bija aizbēdzis no Rioačas publiskās skolas, lai dotos šaudīties kādā no daudzajiem Kārību pilsoņu kariem. Viņš vairs nekad neatsāka mācības, bet visu dzīvi apzinājās trūkumus savā izglītībā, un viņam piemita nemitīgas zināšanu alkas, kas ar uzviju kompensēja šos trūkumus. Topēcpusdien viņš nospiests atgriezās kabinetā un bērnišķīgā uzmanībā uzmeklēja vārdnīcu. Tad gan viņš, gan es uz visiem laikiem iegaumējām atšķirību starp kamieli un dromedāru. Beigu beigās viņš ar patiku ielika slaveno grāmatu man rokās un sacīja:

- Šī grāmata ne tikai visu zina, tā ir arī vienīgā, kas nekad nekļūdās.

Tas bija milzīgs ilustrēts sējums, uz kura muguriņas bija attēlots liels atlants, kas balsta debesjumu. Es nemācēju ne lasīt, ne rakstīt, bet varēju iedomāties, ka pulkvedim ir pilnīga taisnība, jo grāmatai bija divi tūkstoši lielu, apdrukātu lappušu ar lieliskiem zīmējumiem. Baznīcā mani bija pārsteidzis lūgšanu grāmatas izmērs, bet vārdnīca tomēr bija biezāka. Tas bija kā pirmo reizi pārliekties pār visu pasauli.

- Cik vārdu tajā ir? - es jautāju.

- Visi, - vectēvs atbildēja.

Patiesību sakot, tolaik rakstītais vārds man nebija nepieciešams, jo visu, kas uz mani atstāja iespaidu, es spēju uzzīmēt. Četru gadu vecumā es biju uzzīmējis burvi, kas nogriež savai sievai galvu, bet pēc tam spēj to atkal pielīmēt atpakaļ gluži tāpat, kā to kinoteātrī Olympia bija darījusi Ričardīne. Grafiskais notikumu izklāsts sākās ar galvas nozāģēšanu, tam sekoja triumfāla asiņainās galvas parādīšana, ko noslēdza sieviete, kura pateicās par aplausiem, kas sumināja atkal pievienoto galvu. Komiksi tajā laikā jau bija izdomāti, bet krāsainajos laikrakstu svētdienas pielikumos es tos iepazinu tikai vēlāk. Tad es sāku izdomāt zīmētus stāstiņus bez dialogiem. Tomēr brīdī, kad vectēvs man uzdāvināja vārdnīcu, manī atmodās tādas alkas pēc vārdiem, ka es to lasīju kā romānu, alfabētiskā secībā un nesaprotot gandrīz ne vārda. Tāda bija mana pirmā saskarsme ar galveno grāmatu manā rakstnieka mūžā.

Kad bērniem pavēsta pirmo stāstu, kas viņus tiešām interesē, ir grūti piedabūt viņus klausīties citus. Domāju, ka tas nav bērnu-stāstnieku gadījums — un tas nebija arī manējais. Es gribēju vairāk. Negausība, ar kādu klausījos stāstus, vienmēr lika man nākamajā dienā gaidīt vēl ko labāku, īpaši, ja tie bija ar svētās vēstures noslēpumiem saistīti stāsti.

Viss, kas ar mani notika uz ielas, mājā ieguva milzīgu rezonansi. Virtuvē sievietes to pastāstīja ar vilcienu atbraukušajiem svešiniekiem, kas savukārt bija atveduši citus notikumus, par kuriem pastāstīt, un tas viss ieplūda mutvārdu tradīcijas straumē. Atsevišķus notikumus mēs vispirms uzzinājām no gadatirgos dziedošajiem akordeonistiem, un vēlāk ccjinieki tos pārstāstīja un papildināja. Tomēr vispārsteidzošākais manas bērnības notikums atgadījās kādā agrā svētdienas rītā, kad mēs devāmies uz misi, un vecmāmiņa nepārdomāti sacīja:

- Nabaga Nikolasito palaidīs garām Lieldienu dievkalpojumu.

Es nopriecājos, jo svētdienas mise manam vecumam bija pārāk gara un bērnībā ļoti mīlētā tēva Angaritas sprediķi man šķita iemidzinoši. Bet tā bija tikai vāja cerība. Vectēvs mani, misei par godu tērptu zaļā samta uzvalkā, raušus aizvilka līdz Beļģa darbnīcai un iespieda sev starp kājām. Policisti jau iztālis pazina vectēvu un atvēra durvis ar rituālo frāzi:

- Ejiet iekšā, pulkvedi.

Tikai tad es uzzināju, ka pēc Ērika Marijas Remarka romāna Rietumu frontē bez pārmaiņām ekranizētās Lūisa Mail-stona filmas noskatīšanās Beļģis — kopā ar savu suni — bija ieelpojis zelta cianīdu, lautas intuīcija, kas vienmēr, pat visneiespējamākās vietās, atrod patiesību, šo rīcību saprata un pasludināja, ka Beļģis nebija spējis pārdzīvot šoku, ieraugot pats sevi un savu gandrīz iznīcināto daļu Normandijas purvos.

Aizvērto logu dēļ nelielajā dzīvojamā istabā valdīja krēsla, bet rīta gaisma no pagalma puses apspīdēja guļamistabu, kur mērs un vēl divi policisti gaidīja vectēvu. Tur, apklāts ar segu, uz saliekamās gultas atradās līķis; kruķi bija nolikti pa rokai, kur tos pirms nāves bija atstājis saimnieks. Līdzās uz koka soliņa atradās paplāte, uz kuras bija iztvaikojis cianīds, un lapa ar lieliem, ar otu uzvilktiem burtiem: “Nevainojiet nevienu, es dodos nāvē, jo esmu muļķis.” Juridiskās formalitātes un bēru detaļas vectēvs nokārtoja desmit minūšu laikā. Tomēr man tās bija visiespaidīgākās desmit minūtes, kādas vien es savā dzīvē atceros.

Pirmais, kas mani ieejot izbrīnīja, bija guļamistabā valdošā smaka. Tikai vēlāk es uzzināju, ka tā bija cianīdam raksturīgā rūgto mandeļu dvaka, ko Beļģis bija ieelpojis, lai nomirtu. Tomēr ne šis, ne kāds cits iespaids spēja būt spēcīgāks un noturīgāks kā skats uz līķi, kad mērs pacēla pārklāju, lai parādītu mirušo vectēvam. Beļģis bija kails, stings un sameties, raupjo ādu klāja dzeltens apmatojums, un viņa mierīgās acis skatījās uz mums, ir kā vēl būtu dzīvas. Bailes no mirušo skatiena mani stindzināja gadiem ilgi katru reizi, kad gāju garām pašnāvnieku kapu kopiņām bez krusta, kas pēc Baznīcas rīkojuma atradās ārpus kapsētas. Tomēr, ieraugot līķi, visskaidrāk un biedējošāk manā atmiņā uzausa vakaru garlaicība Beļģa mājās. Iespējams, tāpēc, atstājot māju, es sacīju vectēvam:

- Beļģis vairs nekad nespēlēs šahu.

Tā bija vienkārša doma, ko vectēvs ģimenei pasniedza kā ģeniālu. Sievietes to skandināja ar tādu sparu, ka es kādu laiku bēguļoju no ciemiņiem, jo baidījos, ka šo notikumu izklāstīs manā klātbūtnē un liks man teikumu atkārtot. Turklāt tas atklāja kādu pieaugušo īpatnību, kas man kā rakstniekam bija ļoti noderīga: ikviens notikušo papildināja ar jaunām detaļām, pieliekot kaut ko no sevis, kamēr beigu beigās dažas versijas krietni atšķīrās no oriģināla. Neviens nevar iedomāties, kādu līdzjūtību es kopš tā laika jūtu pret nabaga bērniem, kurus vecāki ir pasludinājuši par ģēnijiem un kuriem liek dziedāt ciemiņiem, atdarināt putnu balsis un pat melot, lai izklaidētu. Tomēr šodien es saprotu, ka šis tik vienkāršais teikums bija mans pirmais literārais panākums.

Tāda bija mana dzīve 1932. gadā, kad kļuva zināms, ka ģenerāļa Luisa Migcla Sančesa Serro militāram režīmam lojālais Peru karaspēks ir ieņēmis neaizsargāto Letīsijas pilsētu Amazones krastā, pašos Kolumbijas dienvidos. Ziņa izskanēja pa visu valsti. Valdība izziņoja nacionālo mobilizāciju un uzsāka publisku kampaņu, lai ikviens nams ziedotu vērtīgākās ģimenes dārglietas. Peruāņu karaspēka viltīgā uzbrukuma izraisītais sakāpinātais patriotisms radīja nebijušu tautas reakciju. Ziedojumu vācēji nevarēja tikt galā ar brīvprātīgajiem, kas ikvienā mājā vēlējās dot savu artavu, īpaši jau laulības gredzenus, ko īpaši cienīja tiklab to patiesās, kā simboliskās vērtības dēļ.

Turpretim man tas bija viens no laimīgākajiem laika posmiem tolaik valdošās nekārtības dēļ. Skolu sterilo bardzību uz. ielas un mājās nomainīja tautas radošais gars. Neņemot vērā šķiriskās vai rasu atšķirības, no jaunatnes krējuma izveidoja pilsoņu bataljonu, radās Sarkanā Krusta sieviešu brigādes, ļaudis improvizēja himnas par cīņu līdz nāvei pret nīsto iebrucēju, un pāri visai valstij skanēja vienbalsīgs kliedziens: “Lai dzīvo Kolumbija, nost ar Peru!”

Hs tā arī nekad neuzzināju, kā tas viss beidzās, jo pēc kāda laika spars bez pamatota izskaidrojuma noplaka. Kāds Sančesa Serro asiņainās valdīšanas pretinieks atjaunoja mieru, ģenerāli noslepkavojot, un kara saucieni kļuva par ierastu skolas futbola spēļu uzvaras svinību sastāvdaļu. Bet mani vecāki, kas bija ziedojuši karam savus laulības gredzenus, tā arī nekad neatguvās no sava naivuma.

Cik vien spēju atcerēties, manu tieksmi uz mūziku tajos gados atklāja sajūsma par ceļojošiem akordeonistiem un viņu dziesmām. Dažas no tām es zināju no galvas gluži tāpat kā dziesmas, ko sievietes virtuvē dziedāja slepus, jo vecmāmiņa tās uzskatīja par vulgārām rīmēm. Tomēr nepieciešamība dziedāt, lai justos dzīvs, radās Karlosa Gardela tango ietekmē: tie bija aizrāvuši vai puspasauli. Vēlējos ģērbties kā viņš: ar filca platmali un zīda šalli; un nebija ilgi jālūdzas, lai es skaļā balsī sāktu dziedāt kādu tango. Līdz tam briesmīgajam rītam, kad tante Mama mani pamodināja ar ziņu, ka Gardels ir miris divu lidmašīnu sadursmē Medeljinā. Pirms pāris mēnešiem es kādā labdarības pasākumā biju dziedājis “Cuesta abajo”, un mani pavadīja māsas Ečeverri, īstas bogotietes, kas bija ikviena Katakā rīkota labdarības pasākuma un patriotiska piemiņas brīža dvēseles un vadītājas. Un es dziedāju tik aizrautīgi, ka māte neuzdrošinājās iebilst, kad paziņoju, ka vecmāmiņas noraidītā akordeona vietā vēlos apgūt klavierspēli.

Tajā pašā vakarā viņa mani aizveda uz nodarbībām pie Ečeverri jaunkundzēm. Kamēr sievietes sarunājās, es no otra viesistabas stūra ar noklīduša suņa acīm skatījos uz klavierēm, prātoju, vai manas kājas sniegsies līdz pedāļiem, šaubījos, vai mans īkšķis un mazais pirkstiņš spēs aizsniegt tik tālu vienu no otra stāvošus taustiņus un vai es pats varēšu atšifrēt nošu raksta hieroglifus. Tas bija apciemojums, kas sniedza divas stundas skaistu cerību. Tomēr tas izrādījās gluži nelietderīgs, jo skolotājas paskaidroja, ka viņu klavieres nav lietošanas kārtībā un nav zināms, kad tās salabos. Manu nodomu iemācīties klavierspēli atlika līdz ikgadējam skaņotāja apciemojumam, bet mēs to nepieminējām gandrīz pusmūžu, kad es kādā nejaušā sarunā atgādināju mātei par nožēlu, kas mani pārņem, jo nebiju iemācījies spēlēt šo instrumentu. Viņa nopūtās:

- Un sliktākais, - viņa sacīja, - ka tās nemaz nebija salauztas.

Tad es uzzināju, ka viņa bija vienojusies ar skolotājām par atrunu ar salauztām klavierēm, jo gribēja aiztaupīt man mocības, ko pati bija cietusi piecus gadus, Presentasionas skolā atkārtojot muļķīgos vingrinājumus. Man par mierinājumu tajā laikā Katakā atvēra Montesori skolu, kuras skolotājas ar praktisku uzdevumu palīdzību stimulēja visas piecas maņas un mācīja dziedāt. Direktores Rosas Klenas Fergusones talants un skaistums pārvērta mācīšanos par tikpat brīnišķīgu nodarbi kā spēli dzīvos radījumos. Ks iemācījos novērtēt ožu, kurai piemīt nepārspējamas spējas izraisīt nostalģiskas atmiņas, un garšu, ko attīstīju tik tālu, ka spēju sajust logu garšu dzērienā, lādes garšu vecā maizē un mises garšu zāļu tējās. Teorētiski ir grūti apjaust šo subjektīvo baudu, bet ļaudis, kas ko tādu ir piedzīvojuši, to uzreiz sapratīs.

Domāju, ka nav labākas metodes kā Montesori atklātā, lai padarītu bērnus jūtīgus pret pasaules skaistumu un atmodinātu viņos interesi par dzīves noslēpumiem. Tai pārmet pārlieku neatkarības un individuālisma gara attīstīšanu, un varbūt manā gadījumā tā arī ir. Turpretim es nekad neiemācījos dalīt vai izvilkt kvadrātsakni, nedz arī apieties ar abstraktām idejām. Mēs bijām tik mazi, ka es atceros tikai divus klasesbiedrus. Viena bija Huanita Mendosa, kas septiņu gadu vecumā, neilgi pēc skolas atklāšanas, nomira ar tīfu, un skolasbiedrenes nāve mani tik ļoti iespaidoja, ka nekad nespēju viņu aizmirst guļam zārkā ar vainadziņu un līgavas plīvuru. Otrs bija Giljermo Valensija Abdala, draugs jau kopš pirmā starpbrīža laikiem un uzticams pirmdienas sanīkuma ārsts.

Mana māsa Margota skolā jutās ļoti nelaimīga, lai arī es neatceros, ka viņa to kādreiz būtu teikusi. Viņa apsēdās savā sākumskolas solā un klusi sēdēja — pat garā starpbrīža laikā —, visu laiku skatoties vienā punktā, līdz noskanēja pēdējais zvans. Tolaik tā arī neuzzināju, ka, palikusi viena tukšajā telpā, viņa košļā priekšauta kabatā paslēpto zemi no mājas dārza.

Man bija grūti iemācīties lasīt. Man nešķita loģiski, ka burtu m izrunā kā em, tomēr kopā ar nākamo patskani neteica vis ema, bet gan та. Es nespēju šādi lasīt. Visbeidzot, kad nonācu Montesori skolā, skolotāja man nemācīja burtu nosaukumus, bet gan skaņas. Tā es varēju izlasīt pirmo grāmatu, ko putekļainā kastē atradu mantu glabātuvē. Tā bija izirusi un ar pazudušām lapām, bet es sējumiņā iegrimu tik ļoti, ka Sāras līgavainis garāmejot izteica šausminošu pareģojumu: “Nolādēts! Sis puišelis būs rakstnieks!”

No viņa — cilvēka, kas pārtika no rakstīšanas — mutes šis teikums uz mani atstāja lielu iespaidu. Pagāja vairāki gadi, pirms uzzināju, ka grāmata bija Tūkstots un vienas nakts pasakas. Stāsts, kas man visvairāk patika — viens no visīsākajiem un visvienkāršākais, ko esmu lasījis —, arī visu turpmāko dzīvi man ir šķitis pats labākais, kaut arī tagad es vairs neesmu pārliecināts, ka izlasīju to izjukušajā grāmarelē, un neviens man nevar to skaidri pateikt. Stāsts ir šāds: zvejnieks apsolīja savai kaimiņienei uzdāvināt pirmo izvilkto zivi, ja vien viņa aizdos svinu, ko pielikt murdam, un, kad sieviete uzšķērda zivi, lai to izceptu, viņa atrada tās iekšās mandeles lieluma dimantu.

Karu pret Peru es vienmēr esmu saistījis ar Katakas dekadenci, jo, kad beidzot tika izsludināts miers, tēvs apmaldījās šaubu labirintā, kas galu galā beidzās ar ģimenes pārvākšanos uz viņa dzimto Sinsi. Luisam Enrikem un man — mēs pavadījām viņu izlūkošanas braucienā — tā patiesībā bija jauna dzīves skola ar kultūru, kas tik ļoti atšķīrās no mums ierastās, ka šķita kā no citas planētas. Nākamajā dienā pēc pārvākšanās mūs aizveda uz kaimiņu fermu, un rur mēs iemācījāmies jāt uz ēzeļa, slaukt govis, kastrēt teļus, izlikt cilpas paipalām, makšķerēt ar tārpu uz āķa un saprast, kāpēc suņi kāpj kucēm mugurā. Atklājot pasauli, no kuras Mina mūs sargāja un par kuru vecmāmiņa Arhemīra Sinsē runāja bez jebkāda ļauna nodoma, Luiss Enrike vienmēr bija man tālu priekšā. Tik daudzi tēvoči un tantes, tik daudzi dažādu ādas krāsu brālēni, tik daudzi radinieki ar dīvainiem uzvārdiem runāja tik dažādos žargonos, ka sākumā radīja mums vairāk neskaidrību nekā pārsteigumu, līdz mēs to visu uztvērām kā vēl vienu mīlestības veidu. Tēvatēvs dons Gabriels Martiness, leģendārs skolotājs, sagaidīja mūs ar Luisu Enriki savas mājas pagalmā starp milzīgiem mango kokiem, kas pilsētiņā bija slaveni ar savu augļu garšu un izmēru. Kopš ražas novākšanas sākuma viņš tos katru dienu skaitīja un pats savām rokām norāva citu pēc cita, lai pārdotu par pasakainu cenu — vienu sentavo gabalā. Pēc draudzīgas sarunas par labā skolotāja atmiņām viņš no viskuplākā koka norāva vienu mango un atvadoties iedeva to mums abiem.

Papus mums bija iedvesis, ka šis ceļojums ir nozīmīgs solis ģimenes vienotības veicināšanā, bet kopš ierašanās mēs sapratām, ka viņa slēptais nolūks ir atvērt aptieku pilsētas laukumā. Mēs ar brāli iestājāmies skolotāja Luisa Gabriela Mesas skolā, kur jutāmies brīvāki un vairāk piederīgi jaunajai kopienai. Mēs noīrējām milzīgu māju labākajā pilsētiņas stūrī, tai bija divi stāvi un garš balkons virs laukuma, un tās tukšajās guļamistabās visu nakti dziedāja neredzams dumpja spoks.

Viss jau bija sagatavots laimīgai mātes un māsu izkāpšanai krastā, kad pienāca telegramma ar ziņu, ka ir miris vectēvs Nikolass Markess. Viņu bija pārsteigušas kakla sāpes, ko diagnosticēja kā vēzi beigu stadijā, un tik tikko bija pieticis laika, lai aizvestu viņu uz Santamartu nomirt. Vienīgais no mums, kas redzēja viņu mirstam, bija sešus mēnešus vecais brālis Gustavo, kuru kāds bija ielicis vectēva gultā, lai viņš varētu atvadīties. Mirstošais vectēvs viņu uz atvadām noglāstīja. Bija nepieciešami daudzi gadi, lai es saprastu, ko man nozīmē šī neaptveramā nāve.

Pārvākšanās uz Sinsi notika par spīti visam, turklāt ne tikai kopā ar bērniem, bet ari ar vecmāmiņu Minu un jau slimo tanti Mamu, kuras abas aprūpēja tante Pā. Bet prieks par jaunumiem un visu nodomu izgāšanās bija gandrīz vienlaicīga, un pēc nepilna gada mēs visi atgriezāmies vecajā Katakas mājā, “cepuri azotē iebāzuši”, kā māte sacīja bezizejas situācijās. Papus palika Barrankiljā, prātodams, kā atvērt savu ceturto aptieku.

Tajās sūrajās dienās manas pēdējās atmiņas par Katakas māju ir pagalmā sakurtais ugunskurs, kurā sadedzināja vectēva drēbes. Viņa kara laika likilikes un civilā pulkveža baltais lins vectēvam līdzinājās tik ļoti, ka šķita — viņš turpina dzīvot degošajā apģērbā. īpaši jau daudzajās dažādu krāsu samta cepurēs, kas no attāluma bija viņa vislabākā atšķirības zīme. Starp tām es pamanīju arī savu cepurīti ar skotu rūtīm, kas neuzmanības dēļ bija sadedzināta, un apjauta, ka šī atbrīvošanās ceremonija ari man piešķir zināmu lomu vectēva nāvē, man lika nodrebināties. Tagad man ir skaidrs: kaut kas mans bija miris līdz ar viņu. Tomēr es nešaubīgi ticu, ka tajā brīdī es jau biju pamatskolas rakstnieks, kuram vēl tikai vajadzēja iemācīties rakstīt.

Tāds pats garastāvoklis mani vedināja turpināt dzīvošanu, kad kopā ar māti izgāju no mājas, ko mēs nebijām varējuši pārdot. Tā kā vilciens varēja pienākt jebkurā laikā, mēs devāmies uz staciju, nedomājot apciemot vairs nevienu. “Citu dienu mēs atbrauksim vaļīgāki,” viņa teica, izmantojot vienīgo eifēmismu, kas ienāca prātā, lai pateiktu, ka viņa vairs nekad neatgriezīsies. Kas attiecas uz mani, es jau tad zināju, ka nekad mūžā nebeigšu skumt pēc pērkona trijos pēcpusdienā.

Vēl bez strādnieka uzsvārcī, kas pārdeva biļetes un darīja ari to, ko mūsu laikā spēja paveikt vien divdesmit trīsdesmit steidzīgu vīru, mēs stacijā bijām vienīgie spoki. Bija nežēlīgi karsts. Otrpus vilciena sliedēm atradās vien aizliegtās banānu kompānijas pilsētas drupas, vecas savrupmājas bez sarkaniem jumtiem, starp nezālēm un slimnīcas drupām ieaugušas apvītušas palmas, bet alejas pašā galā starp nīkulīgiem mandeļkokiem — pamestais Montesori skolas nams un mazais grantētais laukumiņš iepretim stacijai, kurā nebija ne miņas no vēsturiska diženuma.

Tikai paskatoties uz ikvienu lietu, manī radās nepārvaramas ilgas rakstīt, lai nemirtu. Man tā bija gadījies arī citreiz, bet tikai rajā rītā es to atpazinu kā iedvesmas krīzi; šo pretīgo, bet tik reālo vārdu — iedvesma —, kas, steidzoties laikā nokļūt pie saviem pelniem, pa ceļam noposta visu pārējo.

Neatceros, ka mēs būtu vēl ko runājuši, pat ne atpakaļceļā vilcienā. Jau laivā, pirmdienas rītausmā, kad no aizmigušās sjenagas pūta spirgts vējiņš, māte apjauta, ka arī es neguļu, un pajautāja:

- Par ko tu domā?

- Es rakstu, - atbildēju. Un pacentos būt laipnāks: - Pareizāk sakot, domāju par to, ko rakstīšu, kad atkal nokļūšu birojā.

- Vai tev nav bailes, ka tavs papus varētu no bēdām nomirt?

Es izvairījos no uzbrukuma ar plašu apmetņa vēzienu:

- Viņam ir bijis tik daudz iemeslu nomirt, ka šis jau nu nemaz nav nāvējošs.

Tas nebija pats piemērotākais laiks, lai pievērstos otrā romāna rakstīšanai, pēc tam kad biju iestidzis pirmajā un ar lielākiem vai mazākiem panākumiem izmēģinājis citas daiļliteratūras formas, bet tonakt es pats sev devu kara zvērestu: uzrakstīt to vai mirt. Vai, kā teicis Rilke: “Ja jūs domājat, ka spējat dzīvot nerakstot, tad nerakstiet.”

No taksometra, kas mūs aizveda līdz laivu piestātnei, mana vecā Barrankilja liktenīgā februāra rīta gaismā izskatījās dīvaina un skumja. Laivas Eline Mercedes kapteinis aicināja mani pavadīt māti līdz Sukrei, kur ģimene dzīvoja jau desmit gadu. Es par to pat nedomāju. Ar vienu skūpstu no viņas atvadījos, un māte paskatījās man acīs, pasmaidīja pirmo reizi kopš iepriekšējās pēcpusdienas un sev ierastā nerātnumā vaicāja:

- Nu, ko lai es saku papum?

Es atbildēju pilnīgi atklāti:

- Sakiet, ka es viņu ļoti mīlu un, pateicoties viņam, būšu rakstnieks. - Un bez jebkādas žēlastības noliedzu citas iespējas: - Nekas cits kā vien rakstnieks.

Man patika tā teikt, reizēm jokojot un citreiz nopietni, bet es nekad nebiju to teicis ar tādu pārliecību kā todien. E,s paliku piestātnē, atbildot lēnajiem atvadu sveicieniem, ko māte man māja no klāja, līdz laiva pazuda starp citiem kuģiem. Tad, ķermeni urdošo ilgu satraukts, es steidzos uz EJ Heraldo biroju un gandrīz neelpojot sāku jauno romānu ar mātes sacīto teikumu: “Esmu ieradusies lūgt, lai tu dodies man līdzi pārdot māju.”

Toreiz mana rakstīšanas metode atšķīrās no tās, ko vēlāk izkopu kā profesionāls rakstnieks. Es rakstīju tikai ar rādītājpirkstiem — kā es to daru joprojām —, bet nebeidzu rindkopu, kad biju ar to apmierināts — kā tagad —, vienkārši neapstrādātu un jēlu izgāzu visu, kas manī bija sakrājies. Domāju, ka šādu sistēmu uzstiepa lapu formāts, tās bija papīra strēmeles, kas nogrieztas no spiestuves ruļļiem un kas varēja būt par piecus metrus garas. Tādējādi manuskripts bija garš un šaurs kā papiruss, un rakstot tas kā ūdenskritums vēlās no rakstāmmašīnas un izlocījās pa grīdu. Galvenais redaktors nepasūti-nāja rakstus pēc lappušu, vārdu vai zīmju skaita, bet gan papīra garuma. “Pusotra metra gara reportāža,” viņš sacīja. Brieduma gados es sāku skumt pēc šā formāta, līdz sapratu, ka patiesībā tas ir tāds pats kā datora ekrāns.

Impulss, ar kādu sāku romānu, bija tik spēcīgs, ka zaudēju laika izjūtu. Desmitos no rīta es biju uzrakstījis jau vairāk par metru, kad Alfonso Fuenmajors pēkšņi atvēra galvenās durvis un sastinga, atstājis atslēgu slēdzenē, it kā būtu sajaucis to ar tualetes atslēgu. Tad viņš mani atpazina.

- Ko jūs, sasodīts, te darāt šajā laikā? - viņš pārsteigts vaicāja.

- Rakstu svarīgāko savas dzīves romānu, - es atbildēju.

- Vēl vienu? - viņš sacīja ar savu zobgalīgo smaidu. - Tad jau jums ir vairāk dzīvju nekā kaķim.

- Tas ir tas pats romāns, bet citā veidā, - es atteicu, lai izvairītos no nevajadzīgiem paskaidrojumiem.

Mēs neuzrunājām viens otru ar tu, jo Kolumbijā valdīja dīvains paradums tutoties kopš pirmās sasveicināšanās reizes un pāriet uz jūs, kad sasniegta lielāka tuvība, kā tas notika starp laulātajiem.

Viņš izņēma no nobružātā portfeļa grāmatas un papīrus un nolika tos uz rakstāmgalda. Tikām Alfonso ar savu nepiesātināmo zinātkāri klausījās manā neprātīgajā stāstā par ceļojumu, kurā centos ielikt visu pārdzīvoto emocionālo satricinājumu. Beigu beigās, kā apkopojot, es nespēju izvairīties no nelaimes reducēt vienā neatgriezeniskā teikumā visu, ko nespēju izskaidrot.

- Tās ir pats nozīmīgākais notikums, kas ar mani atgadījies, - es viņam sacīju.

- Labi vismaz, ka tas nebūs pēdējais, - Alfonso atbildēja.

Viņš par to pat nedomāja, jo arī Alfonso nespēja pieņemt

domu, pirms nebija to samazinājis līdz piemērotam lielumam. Bet es viņu pazinu pietiekami labi, lai saprastu, ka mans stāsts par ceļojumu nav draugu atmaidzinājis tik ļoti, kā cerēju, tomēr tas viņu, bez šaubām, bija ieinteresējis. Tā arī notika: no nākamās dienas Alfonso sāka man uzdot nejaušus, bet spožus jautājumus par rakstīšanas gairu, un pietika ar vienkāršu viņa žestu, lai es sāktu domāt, ka ir kaut kas jālabo.

Kamēr mēs runājām, es biju savācis savus papīrus, lai atbrīvotu rakstāmgaldu, jo Alfonso torīt vajadzēja rakstīt pirmo redakcijas sleju žurnālam Cronica. liet drauga pavēstītie jaunumi mani uzmundrināja: pirmā numura iznākšana, kas bija paredzēta nākamajā nedēļā, jau piekto reizi tika atlikta, jo nebija piegādāts papīrs. “Ja paveiksies,” Alfonso sacīja, “iznāksim pēc trim nedēļām.”

Fs domāju, ka ar šo likteņa doto laiku pietiks, lai izstrādātu grāmatas sākumu; tolaik es vēl biju pārāk zaļš, lai apjaustu, ka romānus nevar iesākt tad, kad tu vēlies, bet gan tad, kad to vēlas romāni. Tā nu pēc sešiem mēnešiem, kad man šķita, ka esmu nokļuvis līdz finiša taisnei, man bija pilnībā jāpārstrādā pirmās desmit lappuses, lai lasītājs spētu tām noticēt, un vēl joprojām man tās nešķiet īsti derīgas. Aizkavēšanās, šķiet, sniedza atvieglojumu arī Alfonso, jo tā vietā, lai žēlotos, viņš novilka žaketi un apsēdās pie rakstāmgalda, lai turpinātu labot nesen saņemto Dictionary of the Royal Academy of the Language izdevumu. Tā bija kļuvusi par drauga iemīļotāko nodarbi, kopš viņš kādā angļu valodas vārdnīcā bija atradis nejaušu kļūdu un nosūtījis uz Londonu dokumentētu labojumu izdevējiem, iespējams, necerot uz citu atalgojumu kā vien iespēju pajokot mums raksturīgā veidā, vēstulē rakstot: “Beidzot Anglija mums, kolumbiešiem, ir ko parādā.” Izdevēji viņam atbildēja ar ļoti laipnu vēstuli, kurā atzina savu kļūdu un lūdza turpināt sadarbību. Tā viņš dažus gadus arī darīja un uzgāja vairākas kļūmes tajā pašā un vēl citās dažādu svešvalodu vārdnīcās. Kad šī sadarbība beidzās, viņš bija ieguvis vientuļnieka netikumu labot spāņu, franču un angļu vārdnīcas, un, ja kāds kavēja tikšanos, bija spiests gaidīt autobusu vai stāvēt kādā no mūžīgajām rindām, viņš īsināja laiku, pa milimetram pāršķirstot valodu biezokli, lai medītu kļūdas.

Divpadsmitos pusdienlaikā karstums kļuva neizturams. Cigarešu dūmi aizmigloja mazumiņu gaismas, kas ieplūda pa diviem logiem, bet neviens no mums nepapūlējās izvēdināt kabinetu, iespējams, kaitīgā ieraduma dēļ, kas lika arī turpmāk smēķēt tos pašus dūmus līdz pat nāvei. Ar karstumu bija citādi. Man ir paveicies piedzimt ar spēju izturēt līdz pat trīsdesmit grādiem ēnā. Turpretim Alfonso, nepārtraucot darbu, atbrīvojās no viena apģērba gabala pēc nākamā, jo kļuva aizvien karstāks: kaklasaite, krekls, apakškrekls. Viņš izmantoja priekšrocību, ka drēbes joprojām ir sausas, lai gan viņš pats mirka sviedros, un saules rietā tās atkal varēja uzvilkt tikpat gludas un svaigas kā no rīta. Droši vien tas arī bija iemesls, kāpēc draugs vienmēr un jebkurā vietā parādījās balta lina drānās, ar šķībi sasietu kaklasaites mezglu un ar matemātiski precīzu celiņu galvaskausa vidū pāršķirtiem cietajiem indiāņa matiem. Tāds viņš atkal bija vienos pēcpusdienā, kad iznāca no tualetes: it kā tikko būtu pamodies no spēcinoša miega. Ejot man garām, viņš jautāja:

- Iesim pusdienās?

- Neesmu izsalcis, maestro, - es atbildēju.

Cilts valodā tā bija tieša atbilde: ja es piekristu, tad tāpēc, ka būtu nonācis ļoti spiedīgā situācijā, piemēram, divas dienas pārticis tikai no maizes un ūdens; tādā gadījumā es bez liekiem komentāriem dotos līdzi Alfonso, un bija pilnīgi skaidrs, ka viņš visu nokārtotu un samaksātu par mani. Atbilde “neesmu izsalcis” varēja nozīmēt jebko, bet man tas bija veids, kā pateikt, ka man ar pusdienošanu nav grūtību. Kā vienmēr, pēcpusdienā mēs norunājām tikties grāmatnīcā Mutido.

Neilgi pēc pusdienlaika ieradās kāds jauns cilvēks, kas izskatījās pēc kinoaktiera. Viņam bija ļoti gaiši mati, vēja aprauta āda, brīnumaini zilas acis un silta, harmoniska balss. Kamēr mēs runājām par žurnālu, kam drīz jānāk klajā, viņš ar sešiem meistarīgiem vilcieniem uz rakstāmgalda pārklāja uzzīmēja mežonīgu bulli un parakstīja to ar ziņu Fuenmajoram. Pēc tam viesis nometa zīmuli uz galda un, aizcērtot durvis, atvadījās. Es biju tik ļoti iegrimis rakstīšanā, ka pat nepaskatījos uz parakstu zem zīmējuma. Tā es rakstīju visu atlikušo dienu, neko neēdot un nedzerot, un, kad satumsa vakars, taustoties devos prom ar pirmajiem romāna uzmetumiem rokā, laimīgs un cieši pārliecināts, ka beidzot esmu atradis citu ceļu nekā to, pa kuru bezcerīgi biju rakstot gājis jau vairāk nekā gadu.

Tikai tovakar es uzzināju, ka pēcpusdienas ciemiņš bija gleznotājs Alehandro Obregons, kurš nesen bija atgriezies no kārtējā ceļojuma pa Eiropu. Kopš tā laika viņš bija ne tikai viens no izcilākajiem Kolumbijas gleznotājiem, bet arī viens no savu draugu visvairāk mīlētajiem cilvēkiem, kas bija pasteidzinājis savu atgriešanos, lai piedalītos žurnāla Cronica izdošanā. Es viņu atradu kopā ar tuvākajiem draugiem sēžam pašā Barrioabaho vidū, 1.aluss šķērsielā, kādā tavernā bez nosaukuma, kuru Alfonso Fuenmajors bija iedēvējis nesen iznākušā Greiema Grīna romāna Trešais cilvēks vārdā. Alehandro atgriešanās vienmēr bija vēsturiskas, un tā vakara tikšanās kulminācija bija izrāde ar dresētu circeni, kas gluži kā cilvēciska būtne paklausīja sava saimnieka pavēlēm. Kukainis pacēlās pakaļkājās, izpleta spārnus, ritmiski dziedāja un ar teatrāliem reveransiem pateicās par aplausiem. Visbeidzot, aplausu vētras apdullināts, Obregons ar pirkstu galiem satvēra circeni aiz spārniem, valdot vispārējam izbrīnam, ielika to mutē un ar juteklisku baudu apēda kukaini dzīvu. Nebija viegli ar dažādiem glaimiem un dāvanām nomierināt satraukto dresētāju, bet vēlāk es uzzināju, ka tas nebija ne pirmais, ne pēdējais circenis, ko Obregons apēdis dzīvu pēc publiskas uzstāšanās.

Nekad vairāk kā tajās dienās neesmu juties piederīgs pilsētai un pusducim draugu, kurus valsts žurnālistikas un intelektuālajās aprindās sāka iepazīt kā Barrankiljas grupu. Tie bija jauni rakstnieki un mākslinieki, kas zināmā mērā noteica pilsētas kultūras dzīvi un ko vadīja katalāņu skolotājs Ramons Vinjess, leģendārs dramaturgs un grāmatu pārdevējs, kura vārds kopš 1924. gada bija iekļauts Espasas enciklopēdijā.

Ar viņiem es biju iepazinies iepriekšējā gada septembri, kad ar Klementes Manucla Sabalas rekomendāciju ierados no Kartahenas, kur tobrīd dzīvoju. Sabala bija galvenais redaktors laikrakstā El Universal, kurā es publicēju savus pirmos rakstus. Mēs visu nakti runājām par dažādām tēmām; domu apmaiņa, apspriežot grāmatas un literārus jokus, bija tik aizrautīga un nepārtraukta, ka beigu beigās es sāku strādāt kopā ar viņiem. Trīs no pamatgrupas biedriem — Hermaņu Vargasu, Alfonso Fuenmajoru un Alvaro Scpcdu Samudio — raksturoja neatkarība un spēcīgais aicinājums. Mums bija tik daudz kopīga, ka ļaunas mēles melsa — mēs esot viena tēva dēli, bet mēs bijām iezīmēti, un atsevišķās aprindās mūs nemīlēja neatkarības, nepārvaramā aicinājuma, ar elkoņiem ceļu atbrīvojošās radošās noteiktības un kautrības dēļ — ko katrs risināja savā veidā un ne vienmēr veiksmīgi.

Divdesmit astoņus gadus vecais Alfonso Fuenmajors bija izcils rakstnieks un žurnālists, kas ar šekspīrisku pseidonīmu Paks El Heraldo ilgu laiku rakstīja aktualitāšu sleju Dienas vējš. Jo vairāk mēs iepazinām viņa nepiespiestību un humora izjūtu, jo mazāk sapratām, kā viņš spēj četrās valodās izlasīt tik daudzas grāmatas par visneiedomājamākām tēmām. Pēdējo svarīgo dzīves pieredzi viņš ieguva gandrīz piecdesmit gadu vecumā, kad ar galēji riskantu ātrumu divdesmit kilometri stundā vadīja milzīgu un apdauzītu automašīnu. Taksisti, viņa draugi un visviedākie lasītāji, Alfonso auto atpazina jau pa gabalu un nobrauca malā, lai atbrīvotu ielu.

Hermans Vargass Kantiljo bija vakara laikraksta El Na-cional apskatnieks un precīzs un ass literatūras kritiķis, kura proza bija tik patīkama, ka varēja pārliecināt lasītāju — lietas notiek tikai tāpēc, ka viņš rās stāsta. Viņš bija viens no labākajiem radio komentētājiem, neapšaubāmi vislabāk audzinātais cilvēks tajos jaunajām profesijām tik labvēlīgajos laikos un neatdarināms īsta reportiera paraugs, par kādu arī man būtu gribējies k|ūt. Hermans bija blonds, ar lieliem kauliem un bīstami zilām acīm; nebija iespējams saprast, kā viņš atrod laiku, lai būtu lietas kursā par visu, kas ir lasīšanas cienīgs. Viņš ne uz mirkli neatkāpās no savas agri uzplaukušās apsēstības atklāt vistālākajos aizmirstās Provinces nostūros apslēptās literāras vērtības un izcelt tās dienasgaismā. Par laimi, viņš bija viens no tiem, kurš izklaidīgo brālībā tā arī neiemācījās vadīt automašīnu, jo mēs baidījāmies, ka Hermans nespētu pretoties kārdinājumam pie stūres lasīt.

Turpretim Alvaro Sepeda Samudio vairāk par visu bija žilbinošs vadītājs — tiklab automašīnu, kā burtu; brīnišķīgs stāstnieks, kad vien viņam labpatika apsēsties, lai rakstītu; meistarīgs kino kritiķis; pārdrošu polemiku aizsācējs un neapšaubāmi arī visizglītotākais no draugiem. Viņš līdzinājās čigānam no Lielās Sjenagas: Alvaro bija raupja āda, skaista galva ar melnām un nekārtīgām sprogām un trakas acis, kuras nespēja noslēpt viņa maigo sirdi. Alvaro iecienītākie apavi bija vislētākās audekla sandales, un viņam starp zobiem bija milzīgs un gandrīz vienmēr apdzisis cigārs. Viņš bija publicējis savus pirmos stāstus un arī pirmos rakstus laikrakstā El National. Tajā gadā viņš beidza žurnālistikas studijas Kolumbijas universitātē Ņujorkā.

Gadījuma rakstura biedrs un līdzās donam Ramonam arī viens no ievērojamākiem grupas locekļiem bija Hosē Fēlikss Fuenmajors, Alfonso papus. Viņš bija vēsturiskais žurnālists un izcils stāstnieks, kurš 1910. gadā bija publicējis dzejoļu krājumu Tropu mūzas un arī divus romānus: Kosme 1927. gadā un Skumjš četrpadsmit viedu viru piedzīvojums 1928. gadā. Neviens no tiem neguva komerciālus panākumus, bet literatūras kritiķi Hosē Fēliksu vienmēr uzskatīja par vienu no labākajiem romānistiem, ko nosmacējusi Provinces lapotne.

Pirms iepazīšanās es nekad nebiju dzirdējis runājam par Hosē Fēliksu, kad kādā pusdienlaikā mēs bijām vienīgie kafejnīcas Japy apmeklētāji, un viņš mani tūdaļ pat apžilbināja ar gudrību un vienkāršo runas veidu. Viņš bija veterāns, kas dzīvs iznācis no kāda briesmīga Tūkstoš dienu kara laika cietuma. Hosē Fēlikss nebija ieguvis tik labu izglītību kā Vinjess, bet sava rakstura un Kārību kultūras dēļ viņš man bija daudz tuvāks. Tomēr visvairāk man viņā patika dīvainā spēja nodot savas zināšanas tālāk, it kā tā būtu visvienkāršākā bērnu spēle. Fuenmajors bija neuzveicams runātājs, īsts dzīves meistars, un viņa domāšanas veids atšķīrās no visa, ko līdz tam biju iepazinis. Mēs ar Alvaro Sepedu viņā klausījāmies stundām ilgi, īpaši tāpēc, ka viņa principu pamatā bija uzskats, ka būtiskā atšķirība starp dzīvi un literatūru ir vienkāršas formas kļūdas. Vairs neatceros, kur, bet vēlāk Alvaro uzrakstīja intuitīvu un precīzu domas uzplaiksnījumu: “Mēs visi nākam no Hosē Fēliksa.”

Grupa bija izveidojusies spontāni un gandrīz vai gravitācijas spēka ietekmē, kā apstiprinājums nesagraujamai, bet no pirmā acu uzmetiena grūti pamanāmai radniecībai. Mums bieži jautāja, kā mēs spējam vienmēr būt vienisprātis, ja esam tik atšķirīgi, un mēs bijām spiesti improvizēt dažādas atbildes, lai neteiktu patiesību: mēs ne vienmēr piekritām cits citam, bet sapratām dažādo viedokļu iemeslus. Mēs apzinājāmies, ka no malas izskatāmies iedomīgi un anarhiski narcisisti. īpaši jau mūsu politiskās nostājas dēļ Alfonso uzskatīja par liberālu ortodoksu, Hermaņu par nepakļāvīgu brīvdomātāju, Alvaro par kaprīzu anarhistu, bet mani par neticīgu komunistu un potenciālu pašnāvnieku. Tomēr esmu cieši pārliecināts, ka mūsu lielākā veiksme bija spēja visgrūtākajās situācijās zaudēt vien pacietību, bet ne humora izjūtu.

Nedaudzās nopietnās domstarpības mēs izrunājām tikai sava starpā, un reizēm tās sasniedza bīstamus apmērus, tomēr vienmēr aizmirsās, tiklīdz piecēlāmies no galda vai pienāca kāds draugs no malas. Visu laiku neaizmirstamāko mācību es kādu vakaru neilgi pēc ierašanās saņēmu bārā Lus Almendros, kad mēs ar Alvaro bijām iegrimuši strīdā par Folkneru. Vienīgie liecinieki pie galda bija Hermans un Alfonso, viņi neiejaucās, bet saglabāja pilnīgu klusumu, kas sāka k|ūt neizturams. Vairs neatceros, kurā brīdī, niknuma un kandžas pārņemts, es aicināju Alvaro izšķirt strīdu kautiņā. Mēs jau cēlāmies no galda, lai dotos ārā, kad bezkaislīgā Hermaņa Vargasa balss mūs apturēja kā zemē iemietus un deva mācību uz visiem laikiem:

-Tas, kurš pirmais piecelsies, jau ir zaudējis.

Neviens no mums tolaik vēl nebija trīsdesmit gadu vecs. Es, kuram nesen bija palikuši divdesmit trīs, biju jaunākais grupā, un pārējie mani bija adoptējuši iepriekšējā gada decembri, kad ierados, lai apmestos uz dzīvi Barrankiljā. Bet pie dona Ramona Vinjesa galda mēs uzvedāmies kā ticības aizstāvji un sludinātāji: vienmēr bijām kopā, runājām par vienu un to pašu, smējāmies par visu un vienmēr tik ļoti vienoti iebildām, ka mūs sāka uzskatīt par vienu cilvēku.

Vienīgā sieviete, kuru uzskatījām par grupas biedri, bija Meira Delmāra, kura sāka aizrauties ar poēziju, bet mēs tērzējām ar viņu tikai pāris reižu, kad izgājām ārpus savu slikto ieradumu orbītas. Vakarēšanas viņas mājās kopā ar slaveniem rakstniekiem un māksliniekiem, kas ieradās pilsētā, bija ievērības cienīgas. Vēl kāda īslaicīga un reti satikta draudzene bija gleznotāja Sesīlija Porrasa, kas reizi pa reizei atbrauca no Kartahenas un pavadīja mūs naksnīgajos klaiņojumos, jo viņu pilnīgi neuztrauca aizdomīgie skatieni, ko ļaudis veltīja sievietēm, kas apmeklēja dzērāju kafejnīcas un iestādījumus ar sliktu reputāciju.

Mūsu grupa divas reizes dienā satikās grāmatnīcā Mundo, kas visbeidzot kļuva par literāru tikšanos centru. Tā bija klusa vietiņa trokšņainajā Sanblasa ielā, mutuļojošā un drudžainā komerciālā artērijā, pa kuru sešos vakarā iztukšojās pilsētas centrs. Gluži kā apzinīgi skolnieki mēs ar Alfonso līdz vakaram rakstījām kabinetā, kas atradās līdzās El Eleraldo jaunāko ziņu nodaļai, viņš sacerēja savas prātīgās redakcijas slejas un es savus nevīžīgos rakstus. Bieži vien mēs no vienas rakstāmmašīnas uz otru svaidījāmies ar idejām, aizdevām viens otram īpašības vārdus, apmainījāmies ar informāciju, līdz dažos gadījumos bija grūti pateikt, kura rindkopa kuram pieder.

Mūsu ikdienas dzīve gandrīz vienmēr bija iepriekš paredzama, izņemot piektdienas vakarus, kad ļāvāmies iedvesmai un reizēm atgriezāmies tikai uz pirmdienas brokastlaiku. Ja mūs pārņēma interese, visi četri varējām doties literāros svēt-ceļojumos bez bremzēm un ierobežojumiem. Tie sākās Trešajā cilvēkā, kur bez kvartāla amatniekiem un auto darbnīcas mehāniķiem apgrozījās arī izlaidīgi un ne tik izlaidīgi funkcionāri. Visdīvainākais no visiem bija kāds dzīvokļu zaglis, kas parasti ieradās neilgi pirms pusnakts, ģērbies savā amata formastērpā: baletdejotāja biksēs, tenisčībās un naģenē, nesdams pie rokas vieglu instrumentu koferīti. Cilvēks, kurš bija viņu pārsteidzis savās mājās zogam, spēja kramplauzi aprakstīt un publicēja presē zīmētu portretu — gadījumam, ja kāds cits varētu viņu atpazīt. Vienīgais, ko apzagtais ieguva, bija vairākas sašutuma pilnas vēstules par negodīgu attieksmi pret nabaga zaglēniem.

Zaglis bija apveltīts ar spēcīgu literāro aicinājumu, diskusijās par mākslu un literatūru viņš nelaida garām ne vārdu, un mēs zinājām, ka viņš ir kaunīgs mīlas dzejoļu autors, kurus pats deklamēja pārējiem klientiem, kad mūsu nebija klāt. It kā ietu uz darbu, pēc pusnakts viņš devās zagt uz turīgo kvartāliem un trīs vai četras stundas vēlāk kā dāvanu atnesa mums dažus sīkumus no lielā guvuma. “Tas draudzenēm,” viņš sacīja, pat nejautājot, vai mums tādas ir. Ja kāds sējums bija piesaistījis viņa uzmanību, zaglis mums to atnesa kā dāvanu, un, ja grāmata bija tā vērta, mēs to ziedojām Meiras Delmāras vadītajai departamenta bibliotēkai.

Šis dažādās aktivitātes mums radīja sliktu reputāciju godīgo sieviešu acīs; mēs viņas satikām, dodoties prom pēc mises pulksten piecos, un viņas pārgāja otrā ielas pusē, lai nebūtu jāsastopas ar cilvēkiem, kuri dzer līdz agram rītam. Bet patiesībā nebija iespējamas cienīgākas un auglīgākas dzīres. Es to zināju jau kopš paša sākuma, jo kopā ar draugiem bordeļos klaigāju par Džona Dos Pasosa darbiem un Deportivo Junior neiesistajiem vārtiem. Mēs to darījām tik aizrautīgi, ka viena no šarmantajām El Gato Negro hetērām, nogurusi visu nakti klausīties bezmaksas diskusijas, mūsu aiziešanu pavadīja ar brēcienu:

- Ja jūs drātētos tāpat, kā kliedzat, tad mēs peldētu zeltā!

Sarkano lukturu kvartāla bordelī bez nosaukuma, kurā Orlando Rivera — Figurita — dzīvoja vairākus gadus, kamēr apgleznoja par vēsturisku kļuvušo mūri, mēs bieži redzējām no jauna uzlecam sauli. Es nepazinu mežonīgāku cilvēku par Figu-ritu, viņam bija neprātīgas acis, āža bārdele un bāreņa labsirdība. Pamatskolas laikā viņam bija iešāvusies prātā doma būt kubietim, un galu galā viņš bija īstāks un labāks kubietis nekā tad, ja tāds tiešām būtu bijis. Viņš runāja, ēda, gleznoja, ģērbās, iemīlējās, dejoja un dzīvoja savu dzīvi kā kubietis — arī nomira kā kubietis, kas nekad nav spēris kāju Kubā.

Figurita nekad negulēja. Kad mēs viņu rītausmā apciemojām, viņš, vairāk nošķiedies ar krāsu nekā mūris, noleca no sastatnēm un aiz paģirām pēc marihuānas lādējās mambī^3 valodā. Mēs ar Alfonso ņēmām līdzi rakstus un stāstus, lai viņš tos ilustrētu, un mums bija tie jālasa priekšā skaļā balsī, jo Orlando trūka pacietības, lai tos izlasot saprastu. Viņš vienā mirklī varēja uzzīmēt karikatūru, un tas bija vienīgais žanrs, kuram Figurita ticēja. Viņa darbi gandrīz vienmēr bija izdevušies, bet Hermans Vargass smejoties sacīja, ka daudz labāki tie ir neizdevušies.

Tāda bija Barrankilja, pilsēta, kas nelīdzinājās nevienai citai, īpaši jau decembrī un martā, kad ziemeļu pasāti ar nakts aukām atlīdzināja par ellīgi karstajām dienām, sagrieza virpuļos māju pagalmus un aiznesa pa gaisu vistas. Dzīvība saglabājās tikai viesnīcās un ostas apkārtnes jūrnieku krogos. Daži naktstauriņi visu nakti gaidīja apšaubāmus klientus no upes kuģiem. Pūšamo instrumentu grupa papeļu birzī spēlēja gurdenu valsi, bet neviens viņos neklausījās, jo šoferi taksometru rindā Bolivara alejā strīdējās par futbolu. Vienīgā iespējamā vieta bija kafejnīca Roma, kur pulcējās spāņu emigranti un kas nekad nebija slēgta tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tai nebija durvju. Tai nebija arī jumta — pilsētā ar sakramentālām lietusgāzēm —, bet es nekad nedzirdēju, ka tikai lietus dēļ kāds būtu pārtraucis ēst omleti ar kartupeļiem vai apspriest darījumus. Tas bija patvērums no sliktā laika — apaļi, balti krāsoti galdiņi un dzelzs krēsli zem ziedošiem akācijas zariem. Vienpadsmitos, kad slēdza rīta laikrakstus — El Heraldo un La Vrettsa —, nakts redaktori gāja tur paēst. Spāņu emigranti kafejnīcā pulcējās no pulksten septiņiem, pēc tam kad mājās bija noklausījušies profesora Huana Hosē Peresa Domeneča ierunātās ziņas; pat divpadsmit gadu pēc zaudētā pilsoņu kara viņš joprojām par to stāstīja. Kādā liktenīgā vakarā, piestājis kafejnīcā atpakaļceļā no Gvahiras, rakstnieks Eduardo Sala-mea bez nopietnām sekām iešāva sev krūtīs ar revolveri. Viņa galdiņš kļuva par vēsturisku relikviju, ko viesmīļi izrādīja tūristiem, neļaujot pie tā apsēsties. Pēc vairākiem gadiem Salamca savu piedzīvojumu publicēja romānā Četri gadi pašam ar sevi, kas mūsu paaudzei atklāja vēl nenojaustus apvāršņus.

Mūsu brālībā es biju vistrūcīgākais, un daudzas reizes patvēros kafejnīcā Roma, lai kādā nomaļā stūrī līdz pat rītausmai rakstītu; abas manas nodarbošanās paradoksālā kārtā bija svarīgas un slikti apmaksātas. Tur, bez sāta lasot, mani pārsteidza rītausma, un, kad pārņēma izsalkums, es pasūtināju karstu šokolādi un sviestmaizi ar labu spāņu šķiņķi un pirmo saules staru gaismā pastaigājos pa Boli vara aleju zem ziedošajiem matarrona kokiem. Pirmās nedējās es līdz vēlam vakaram rakstīju laikraksta redakcijā, pāris stundu pagulēju tukšajā redakcijas zālē vai uz spiestuves papīra ruļļiem, tomēr ar laiku man bija jāmeklē kāda mazāk oriģināla vieta.

Risinājumu šai problēmai, tāpat kā turpmāk daudzām citām, atrada jautrie Bolivara alejas taksisti: tā bija kāda viesnīca viena kvartāla attālumā no katedrāles, un tajā par pusotru peso varēja gulēt divatā vai viens pats. Ēka bija ļoti veca, bet uz mauķeļu rēķina, kas no sešiem pēcpusdienā klīda pa Bolivara aleju noklīdušas mīlas meklējumos, tā bija labi uzturēta. Durvju sargu sauca Lasidess. Viņam bija izvalbīta stikla acs, un viņš aiz kautrības stostījās. Kopš pirmās nakts, kad ierados viesnīcā, es viņu joprojām atceros ar milzīgu pateicību. Viņš iemeta peso un piecdesmit sentavo uz letes noliktajā kastē, kura jau bija pilna ar saburzītām nelielas vērtības banknotēm no pirmajiem nakts viesiem, un iedeva man sestās istabas atslēgu.

Es nekad nebiju atradies tik mierīgā vietā. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija klusi soļi, nesaprotama murdoņa un retu reizi arī sarūsējušu atsperu čirkstoņa. Bet neviena čuksta, nevienas nopūtas: nekā. Vienīgā grūti pārvaramā padarīšana bija krāsns karstums, jo logam priekšā bija aizlikts koka līstīšu režģis. Tomēr jau pirmajā naktī es ļoti labi un gandrīz līdz rītausmai lasīju Viljamu Airišu.

Agrāk ēka bija kuģu pārdevēju nams ar alabastra kolonnām un bezgaumīgām frīzēm ap stiklotu iekšējo pagalmu, kas žilbināja gluži kā ziemas dārzs. Pirmajā stāvā atradās pilsētas notāru biroji. Katrā no trīs oriģinālajiem mājas stāviem bija bijušas sešas lielas marmora istabas, kas nu pārveidotas par daudzām manai istabiņai līdzīgām kartona kabīnēm, kurās zināmas sfēras nakts darbinieces ievāca ražu. Šo lēto prieka-māju kādreiz sauca par viesnīcu Ņujorka, un par godu pašnāvniekiem, kas tajā laikā metās lejup no Empire State jumta, Alfonso Fuenmajors to vēlāk sauca par debesskrāpi.

Lai būtu kā būdams, mūsu dzīves ass divpadsmitos dienā un sešos pēcpusdienā bija grāmatnīca Mundo visrosīgākajā San-blasa ielas kvartālā. Hermans Vargass, tuvs grāmatnīcas īpašnieka dona I lorhes Rondona draugs, bija pārliecinājis viņu šo veikalu atvērt, un neilgā laikā tas kļuva par žurnālistu, rakstnieku un jauno politiķu tikšanās vietu. Rondonam šajā sfērā nebija nekādas pieredzes, bet viņš ātri vien visu iemācījās un izcēlās ar entuziasmu un dāsnumu, kas viņu padarīja par neaizmirstamu mecenātu. Hermans, Alvaro un Alfonso bija padomdevēji preces pasūtināšanā, īpaši attiecībā uz Buenosairesas jaunākajām grāmatām, kuru izdevēji pēc pasaules kara bija sākuši vairumā tulkot, iespiest un izplatīt jaunāko pasaules literatūru. Ar viņu palīdzību mēs varējām ātri tikt pie grāmatām, kas citādi pilsētā nebūtu nonākušas. Izdevēji paši uzmundrināja klientus un panāca, ka Barrankilja atkal kļūst par grāmatmīļu centru, kāda tā bija līdz vēsturiskās dona Ramona grāmatnīcas slēgšanai.

Nepagāja ilgs laiks kopš manas ierašanās, kad es pievienojos brālībai, kura kā debesu sūtņus gaidīja Argentīnas izdevniecību ceļojošos grāmatu pārdevējus. Ar viņu gādību mēs kļuvām par agrīniem Horhes Luisa Borhesa, Hulio Kortāsara, Felisberto Ernandesa un Viktorijas Okampo radošās grupas labi iztulkoto angļu un amerikāņu romānistu apbrīnotājiem. Arturo Bareas Buntavnieka izkalšana bija pirmā cerību pilnā ziņa no tālās un divu karu apslāpētās Spānijas. Vienam no šiem ceļotājiem, punktuālajam Giljermo Davalosam, bija labs paradums pievienoties mūsu naksnīgajām dzīrēm un pēc darījumu veikšanas pilsētā dāvināt mums grāmatu paraugus.

Draugu grupa, kas dzīvoja tālu no centra, uz kafejnīcu Roma negāja bez īpaša iemesla. Turpretim man tā bija kļuvusi par neesošajām mājām. No rītiem es strādāju mierīgajā El Heraldo redakcijā, pusdienoju, kā varēju, kad varēju un kur varēju, bet gandrīz vienmēr man uzsauca kāds labs draugs vai ieinteresēts politiķis. Pēcpusdienā es rakstīju Žirafi, savu ikdienas sleju, vai jebkuru citu pasūtinājuma tekstu. Divpadsmitos dienā un sešos pēcpusdienā es visprecīzāk no visiem ierados grāmatnīcā Mimdo. Pirmspusdienu aperitīvs, ko draugu grupiņa vairākus gadus ieturēja kafejnīcā Kolumbija, vēlāk pārcēlās uz kafejnīcu Japy pretējā ielas pusē, jo tas bija visdzīvākais un jautrākais iestādījums Sanblasa ielā. Mēs to izmantojām kā viesistabu, kabinetu, darījumu slēgšanas, interviju sniegšanas un vienkārši satikšanās vietu.

Ieraduma spēks kafejnīcā Japy pie dona Ramona galdiņa bija izveidojis neaizmirstamus likumus. Dons Ramons ieradās pirmais, jo darbs skolā beidzās četros pēcpusdienā. Pie galda nevarēja apsēsties vairāk par sešiem cilvēkiem. Mēs bijām izvēlējušies savu vietu attiecībā pret viņējo, un mēģinājumi iespiest papildu krēslus, ja vairāk nebija vietas, tika uzskatīti par sliktu gaumi. Kā vissenākais un tuvākais draugs Hermans jau no pirmās dienas sēdēja donam Ramonam pie labās rokas. Viņš uzņēmās rūpes par katalāņu skolotāja materiālajām lietām. Hermans visu atrisināja pat bez prasīšanas, jo skolotājam bija iedzimta spēja nesaprasties ar praktisko dzīvi. Tajās dienās galvenās rūpes saistījās ar dona Ramona grāmatu pārdošanu departamenta bibliotēkai un citu darīšanu pabeigšana pirms brauciena uz Barselonu. Hermans vairāk līdzinājās nevis sekretāram, bet labam dēlam.

Turpretim dona Ramona attiecības ar Alfonso balstījās uz daudz sarežģītākām literārām un politiskām problēmām. Kas attiecas uz Alvaro, man vienmēr šķira, ka viņš jutās nomākts, atrodot donu Ramonu vienu sēžam pie galda, un viņam bija nepieciešama citu cilvēku klātbūtne, lai sāktu virzīties uz priekšu. Vienīgā dzīvā būtne, kam bija brīva pieeja pie galda, bija Hosē

Fēlikss. Vakarā dons Ramons negāja uz Japy, bet devās uz tuvējo kafejnīcu Ruma, lai satiktos ar saviem draugiem spāņu emigrantiem.

Pēdējais, kas pievienojās viņa galdiņam, biju es, un jau pirmajā dienā es bez jebkādām tiesībām apsēdos Alvaro Sepedas krēslā, jo draugs tobrīd atradās Ņujorkā. Dons Ramons mani uzņēma kā vēl vienu mācekli, jo bija lasījis manus stāstus laikrakstā El Espectador. Tomēr es nekad nespēju iedomāties, ka starp mums izveidosies tik ciešas attiecības, lai viņš aizdotu naudu manam ceļojumam uz Arakataku kopā ar māti. Nedaudz vēlāk, neiedomājamas sakritības dēļ, mēs pirmo un vienīgo reizi runājāmies divi vien, jo es biju devies uz Japy agrāk par pārējiem, lai bez lieciniekiem atdotu viņam sešus aizdotos peso.

- Sveiks, ģēnij, - viņš mani kā vienmēr sveicināja. Bet kaut kas manā sejā viņu satrauca. - Vai jūs esat slims?

- Domāju, ka nē, kungs, - es nemierīgi atbildēju. - Kāpēc jūs tā jautājat?

- Jūs izskatāties novārdzis, - viņš atteica. - Bet neņemiet mani galvā, šajās dienās mēs visi esam “fotuts del cul".

Dons Ramons negribīgi noglabāja naudu makā, it kā tā būtu negodīgi iegūta peļņa.

- Es to pieņemu, - viņš nosarcis paskaidroja, - kā piemiņu no ļoti nabadzīga jaunieša, kas ir spējīgs atdot parādu, pirms kāds viņam to lūdz darīt.

Iegrimis klusumā kā svina akā, kas pēkšņi pavērusies viesistabā valdošajā čalošanā, es vairs nezināju, ko teikt. Nekad nebiju sapņojis par laimi piedzīvot šādu tikšanos. Man bija radies iespaids, ka draugu grupas sarunās katrs nekārtībai pielika savu smilšu graudiņu, un ikviena labās īpašības un trūkumi sajaucās ar pārējo īpašībām, bet nekad nebija ienācis prātā, ka es viens pats varētu runāt par mākslām un slavu ar cilvēku, kura vārds jau daudzus gadus ir iekļauts enciklopēdijā. Agros rītos, lasot savas istabas vientulībā, es izdomāju satraucošus dialogus par savām literārajām šaubām, ko būtu vēlējies ar viņu risināt, bet līdz ar saules gaismu tie izzuda bez pēdām. Mana kautrība k|uva vēl lielāka, kad Alfonso ienāca prātā kāda no viņa pārsteidzošajām idejām, kad Hermans nepiekrita kādam steidzīgi izteiktam skolotāja viedoklim vai Alvaro aptraka ar kādu no projektiem, kas mūs visus izveda no pacietības.

Par laimi, todien kafejnīcā }apy dons Ramons uzņēmās iniciatīvu un jautāja, kā man sokas ar lasīšanu. Tajā laikā es jau biju izlasījis visu, ko spāņu valodā varēju atrast no zudušās paaudzes, īpašu uzmanību pievēršot Folkneram, kurā es iedziļinājos kā asinskārs bārdas nazis, jo mani māca dīvainas bailes, ka ar laiku viņš var izrādīties vien viltīgs retoriķis. Kad biju to pateicis, mani pārņēma bailes, ka izskatīšos pēc provokatora, tāpēc centos pateikto mīkstināt, bet dons Ramons tam nedeva laiku.

- Neuztraucieties, Gabito, - viņš bezkaislīgi atbildēja. - Ja Folkners būtu Barrankiljā, viņš sēdētu pie šā galda.

No otras puses, viņš bija pievērsis uzmanību tam, ka Ramons Gomess de la Serna mani interesē tik ļoti, ka lidz ar citiem neapstrīdamiem romānistiem citēju viņu Žirafē. F’s paskaidroju, ka nedaru to rakstnieka romānu dēļ, jo, izņemot Māju ar rozēm, kas man ļoti patika, patiesībā mani interesē viņa prāta pārdrošība un verbālais talants, tomēr tikai kā ritmiski vingrinājumi, lai iemācītos rakstīt. Šajā ziņā es nespēju atsaukt atmiņā inteliģentāku žanru par viņa slavenajām grege-rijām, dzīvajiem prozas metaforiskajiem tēliem. Dons Ramons mani pārtrauca ar savu zobgalīgo smaidu:

- Briesmas slēpjas apstāklī, ka tā jūs pat neapzinoties arī pats varat iemācīties slikti rakstīt.

Pirms noslēgt šo tēmu, viņš tomēr atzina, ka ar visu savu fosforescējošo nekārtību Gomess de la Serna tomēr ir labs dzejnieks. Tādas bija dona Ramona replikas: tūlītējas un viedas. Es no uztraukuma tik tikko spēju tās uztvert, un mani vai aklu padarīja bailes, ka šo neatkārtojamo sarunu kāds var pārtraukt. Bet viņš zināja, kā to vadīt. Ierastais viesmīlis pulksten pusdivpadsmitos atnesa tradicionālo kokakolu, un šķita, ka dons Ramons to pat nemana, tomēr viņš pa malciņam vien iztukšoja glāzi ar papīra salmiņu, nepārtraucot savus skaidrojumus. Lielākā daļa klientu jau no sliekšņa viņu skaļā balsī sveicināja: “Kā iet, don Ramon!” Un viņš pat nepaskatoties atbildēja ar māksliniecisku rokas mājienu.

Runājot dons Ramons ik pa laikam neuzkrītoši paskatījās uz ādas mapi, ko es biju sažņaudzis abās rokām, kamēr viņā klausījos. Izdzēris pirmo kokakolas glāzi, viņš kā ar skrūvgriezi sagrieza salmiņu un pasūtināja vēl vienu dzērienu. Es lūdzu vienu arī sev, labi zinādams, ka pie šā galda katrs maksā pats par sevi. Visbeidzot viņš man jautāja, kas tā par mapi, pie kuras es turos kā slīcējs pie glābšanas riņķa.

Teicu taisnību: romāna pirmās nodaļas melnraksts, ko esmu sācis rakstīt, kad kopā ar māti atgriezos no ceļojuma uz Kataku. Ar pārdrošību, uz kādu vairs nekad nebiju spējīgs izšķirīgos dzīves vai nāves mirkļos, es kā nevainīgu izaicinājumu noliku viņam priekšā uz galda atvērtu mapi. Viņš mani cieši uzlūkoja ar savām gaišajām un bīstami zilajām acīm un mazliet izbrīnīts jautāja:

- Vai atļausit?

Manuskripts uz iespiedpapīra strēmelēm, kas bija salocītas kā akordeona plēšas, bija rakstīts mašīnrakstā un izraibināts ar neskaitāmiem labojumiem. Dons Ramons bez steigas uzlika la-sāmbrilles, ar profesionālu meistarību atlocīja papīra strēmeles un sakārtoja tās uz galda. Lasot nemainījās ne viņa sejas izteiksme, ne ādas krāsa, ne elpas ritms, vien kāda viņa kakadu cekula šķipsna tikko jaušami kustējās domu ritmā. Kad dons Ramons beidza lasīt abas papīra lentes, viņš tās ar viduslaikiem raksturīgu prasmi klusi salocīja un aizvēra mapi. Tad viņš ielika brilles futlārī, ko noglabāja krāšu kabatā.

- Ir redzams, ka tas, gluži saprotami, vēl ir neapstrādāts materiāls, - viņš ļoti vienkārši sacīja. - Bet nav ne vainas.

Viņš izteica dažas marginālas piezīmes par laika lietojumu, kas man bija dzīvības un nāves jautājums un, bez šaubām, arī vissarežģītākā problēma, un piebilda:

- Jums jāapzinās, ka drāma ir jau notikusi un personāži tur atrodas tikai tādēļ, lai atsauktu to atmiņā, tāpēc jums jātiek galā ar diviem dažādiem laikiem.

Ieteicis gūzmu tehnisku precizējumu, kurus es nespēju novērtēt pieredzes trūkuma dēļ, dons Ramons man deva padomu nesaukt pilsētu par Barrankilju, kā es to darīju melnrakstā, jo tas ir realirātes tik ļoti ierobežots vārds, ka atstāj maz vietas lasītāja sapņiem. Un nobeidza savā zobgalīgajā tonī:

- Vai arī izliecieties neko nesaprotam un gaidiet, kas nokritīs no debesīm. Galu galā Sofokla Atēnas nekad nav bijusi tā pati pilsēta, par kuru rakstīja Anrigons.

Bet ieteikumam, ar kuru dons Ramons no manis tajā pēcpusdienā atvadījās, es turpmāk sekoju ļoti precīzi:

- Ks pateicos par jūsu laipnību un tāpēc došu jums padomu: nekad nevienam nerādiet sava topošā darba melnrakstu.

Tā bija mana vienīgā saruna ar donu Ramonu vienatnē, jo 1950. gada 15. aprīlī viņš, kā tas bija iecerēts jau vairāk nekā pirms gada, melnā vilnas uzvalkā un miertiesneša cepuri galvā aizceļoja uz Barselonu. Tas bija kā pavadīt bērnu uz skolu. Sešdesmit astoņu gadu vecumā viņam bija laba veselība un skaidrs prāts, bet mēs, kas pavadījām viņu līdz lidostai, atvadījāmies no dona Ramona kā no cilvēka, kas atgriežas dzimtenē pats uz savām bērēm.

Tikai nākamajā dienā, kad atkal apsēdāmies pie sava galdiņa kafejnīcā Japy, apjautām, ka viņa krēsls ir tukšs, un neviens neuzdrošinājās tajā apsēsties, līdz mēs vienojāmies, ka tā būs Hermaņa vieta. Bija nepieciešams pāris dienu, lai mēs pierastu pie jaunā ikdienas sarunu ritma; pienāca pirmā dona

Ramona vēstule, un lasīt smalkos, ar violetu tinti rakstītos burtus bija kā dzirdēt viņa balsi. Tā ar Hermaņa palīdzību sākās viņa biežā un intensīvā sarakste ar mums visiem, kurā skolotājs ļoti maz stāstīja par savu ikdienas dzīvi un daudz par Spāniju, kuru viņš joprojām, kamēr vien bija dzīvs Franko, kas uzturēja spāņu varu pār Kataloniju, uzskatīja par ienaidnieku zemi.

Doma izdot nedē|as žurnālu jau diezgan sen bija ienākusi prātā Alfonso Fuenmajoram, tomēr man ir radies iespaids, ka lēmumu pasteidzināja katalāņu skolotāja aizbraukšana. Kad mēs pēc trim dienām satikāmies kafejnīcā Roma, Alfonso paziņoja, ka viss ir sagatavots, lai izdevumu laistu klajā. Tas būtu divdesmit lappušu biezs literāri žurnālistisks nedēļas izdevums, kura nosaukums — Cronica — nevienam neko neizteica. Mums pašiem šķita īsts vājprāts, ka pēc četru gadu nespējas dabūt līdzekļus vietās, kur naudas ir pārpārēm, Alfonso Fuen-majors to ieguvis no amatniekiem, automehāniķiem, pensionētiem tiesnešiem un pat tavernu īpašniekiem, kas bija piekrituši apmaksāt ruma reklāmas. Tomēr bija iemesls domāt, ka žurnālu pilsētā uzņems labi, jo par spīti aktīvajai industrijai un pilsoņu iedomībai Barrankiljā joprojām bija saglabājusies bijība pret dzejniekiem.

Vēl bez mums žurnālā būtu tikai daži pastāvīgi līdzstrādnieki. Vienīgais profesionālis ar labu pieredzi bija Karloss Osio Nogera — Dziesminieks Osio — dzejnieks un žurnālists ar īpašu pievilcību un milzīgu augumu. Viņš bija ierēdnis un cenzēja laikrakstu El National, kur bija strādājis kopā ar Alvaro Sepedu un Hermaņu Vargasu. Otrs būtu Roberts — Bobs — Prjeto, dīvains erudīts no turīgām aprindām, kurš angliski un franciski varēja domāt tikpat labi kā spāniski un no galvas spēlēja uz klavierēm lielo meistaru darbus. Visnesaprotamākā persona no Alfonso Fuenmajora piedāvātā saraksta bija Hulio Mario Santodomingo. Draugs uzspieda šo kandidatūru bez kādām ierunām, jo uzskatīja, ka Santodomingo nodoms ir būt citādam cilvēkam, bet tikai daži no mums saprata, kāpēc viņš parādās redakcijas padomes sarakstā, ja izskatās kā nolemts latīņu Rokfellera lomai, ir inteliģents, izglītots un sirsnīgs, tomēr arī uz visiem laikiem nosodīts palikt varas miglājos. Tikai daži — kā mēs, četri žurnāla dibinātāji, — zināja, ka divdesmit piecu gadu vecumā Santodomingo slepenais sapnis ir kļūt par rakstnieku.

Savu nopelnu dēļ žurnāla direktors, protams, būtu Alfonso. Hermans Vargass vairāk nekā jebkas cits pirmām kārtām būtu izcils reportieris, no kura es cerēju mācīties amata noslēpumus nevis tad, kad man būs laiks — jo mums tā nekad nebija —, bet gan tad, kad piepildīsies mans sapnis šo profesiju apgūt. Alvaro Sepeda sūtītu mums brīvajā laikā Ņujorkas Kolumbijas universitātē uzrakstītās reportāžas. Visbeidzot neviens nebija brīvāks un kārāks iecelšanai par neatkarīga un apšaubāma iknedēļas izdevuma galveno redaktoru kā es, un tā arī notika.

Alfonso vairākus gadus bija veidojis arhīvu un pēdējos sešos mēnešos jau iepriekš paveicis daudz darba, rakstot redakcijas rakstus, apkopojot literāro materiālu, meistarīgas reportāžas un bagāto draugu apsolītas komercreklāmas. Galvenais redaktors bez noteikta darba laika un ar algu, kas bija labāka par jebkura mana līmeņa žurnālista atalgojumu, tomēr atkarīga no nākotnes ienākumiem, ari bija gatavs izveidot vērtīgu un laikā iznākošu žurnālu. Pēc nedēļas, kad piecos pēcpusdienā sestdienā iegāju mūsu kabinetā El Heraldo redakcijā, Alfonso Fuenmajors pat nepacēla skatienu, jo beidza rakstīt redakcijas rakstu.

- Pasteidzieties ar savām darīšanām, maestro, - viņš man teica. - Nākamnedēļ iznāk Cronica.

Es neizbijos, jo iepriekš šo teikumu biju dzirdējis jau divas reizes. Tomēr trešā izrādījās izšķirīgā. Lielākais nedēļas notikums žurnālistikā pilnīgi noteikti bija brazīliešu futbolista Elenu de Freitaša ierašanās, lai spēlētu Deortivo Junior komandas sastāvā, tomēr tā atspoguļošanā mēs nesacentāmies ar specializētajiem izdevumiem, bet pasniedzām ziņu kā nozīmīgu kultūras un sabiedrisku notikumu. Cronica nenorobežojās no šāda veida notikumiem, īpaši tad, ja tiem bija saistība ar tik populāru parādību kā futbols. Lēmumus mēs pieņēmām vienbalsīgi un darbu paveicām prasmīgi.

Gaidot žurnāla iznākšanu, mēs bijām sagatavojuši tik daudz materiāla, ka vienīgais pēdējā brīdī tapušais raksts bija Hermaņa Vargasa — amata meistara un futbola fanātiķa — reportāža par Lienu. Pirmais numurs tirdzniecības vietās parādījās tieši 1950. gada 29. aprīlī, Svētās Katalīnas no Sjenas dienā, un šī svētā uz zila papīra bija rakstījusi vēstules skaistākajā laukumā pasaulē. Žurnālu Cronica iespieda ar manis pēdējā mirklī izdomātu lozungu zem nosaukuma: “Tavs labākais vīkends.” Mēs apzinājāmies, ka metam izaicinājumu grūti saprotamajam pūrismam, kas dominēja Kolumbijas tā laika presē, bet to, ko mēs vēlējāmies pateikt ar devīzi, spāņu valodā nebija iespējams izdarīt ar tādu pašu nozīmes nokrāsu. Uz vāka bija Alfonso Melo — no mūsu trim ilustratoriem viņš bija vienīgais por-tretists — tintes zīmējums, kurā redzams Elenu de Freitašs.

Par spīti pēdējā brīža steigai un reklāmas trūkumam, izdevumu izpirka ilgi pirms tam, kad nākamajā dienā — svētdien, 30. aprīlī — redakcija pilnā sastāvā ieradās pilsētas stadionā, kur abas Barrankiljas komandas — Deportivo Junior un Sporting — piedalījās zvaigžņu spēlē. Žurnāla sastāvs nebija vienots, jo Hermans un Alvaro bija Sporting līdzjutēji, bet mēs ar Alfonso bijām par Junior. Tomēr Elenu pieminēšana un Hermaņa Vargasa lieliskā reportāža radīja maldīgo viedokli, ka Cronica ir izcilais sporta izdevums, kuru Kolumbija tik ilgi bija gaidījusi.

Stadions bija pilns līdz augšai. Sestajā pirmā puslaika minūtē Elenu de Freitašs ar spēcīgu kreisās kājas sitienu no laukuma centra iesita savus pirmos vārtus Kolumbijā. Lai arī beigu beigās ar 3:2 uzvarēja Sporting, šī bija Elenu pēcpusdiena un pēc tam ari mūsējā, jo ar žurnāla pirmā numura vāku bijām trāpījuši desmitniekā. Tomēr nepastāvēja nekāds cilvēcīgs vai dievišķs spēks, kas spētu pārliecināt publiku, ka Cronica nav sporta izdevums, bet gan kultūrai veltīts iknedēļas žurnāls, kas godina Elenu de Freitaša ierašanos kā vienu no gada lielākajiem notikumiem.

Tā nebija iesācēju veiksme. Trīs no mums, to skaitā, protams, arī Hermans Vargass, savās plašai publikai veltītās slejās mēdza rakstīt arī par futbolu. Alfonso Fuenmajors bija kaislīgs futbola fans, un Alvaro Sepeda vairākus gadus bija Misūri Sentluisas izdevuma Sporting News korespondents Kolumbijā. Tomēr lasītāji, pēc kuriem mēs tik ļoti ilgojāmies, nākamos numurus nesagaidīja ar atplestām rokām, un stadiona fanātiķi mūs bez nožēlas pameta.

Mēģinot ko labot un cerot, ka man izdosies samierināt futbolu un literatūru, kā to daudzas reizes biju mēģinājis darīt ar citām, savā ikdienas slejā apslēptām zinātnēm, izdevēju padomē nolēmām, ka rakstīšu centrālo rakstu par Sebastianu Beraskočeu, vēl vienu Deportivo Junior brazīliešu zvaigzni. Futbola drudzis, ar ko Luiss Karmelo Korrea bija mani inficējis Katakas laukos, tagad bija nokrities gandrīz līdz nullei. Turklāt es biju viens no agrīnajiem Kārību beisbola — jeb bumbas spēles, kā mēs to žargonā saucām — fanātiķiem. Tomēr es pieņēmu šo izaicinājumu.

Piemērs man, protams, bija Hermaņa Vargasa raksts. Es nostiprināju savas pozīcijas, lasot arī citus sporta žurnālistus, un jutos atvieglots pēc garas sarunas ar Beraskočeu, inteliģentu un laipnu cilvēku, kas ļoti skaidri zināja, kādu iespaidu vēlas atstāt uz publiku. Problēma bija tā, ka es tikai uzvārda dēļ futbolistu uzskatīju un atainoju kā priekšzīmīgu basku, nelauzot galvu par to, ka viņam ir ļoti tumša ādas krāsa un tīra afrikāņu izcelsme. Tā bija manas dzīves rupjākā kļūda — un žurnāla sliktākais laiks. Patiesībā es līdz pat dvēseles dziļumiem identificējos ar kādu lasītāja vēstuli, kurā biju nosaukts par sporta žurnālistu, kas nespēj atšķirt bumbu no tramvaja. Par Hermans Vargass, kas savā vērtējumā bija ļoti pedantisks, pēc vairākiem gadiem kādā piemiņas izdevumā atzina, ka raksts par Beraskočeu ir sliktākais, ko es esmu uzrakstījis. Domāju, ka viņš pārspīlēja, tomēr ne pārāk daudz, jo neviens nepazina žurnālista profesiju tik labi kā Hermans, kas hronikas un reportāžas rakstīja tik plūstoši, ka tās šķita skaļā balsī nodiktētas salicējam.

Mēs neatteicāmies no futbola un beisbola, jo Kārību piekrastē tie bija populāri sporta veidi, bet palielinājām literatūras notikumu un aktualitāšu apjomu. Tas viss bija bezjēdzīgi: mēs tā arī nespējām pieveikt kļūdaino pieņēmumu, ka Cronica ir sporta žurnāls, turpretim stadiona fanātiķi apzinājās savu kļūdu un pameta mūs likteņa varā. Tā nu mēs turpinājām izdot žurnālu, kā to bijām nodomājuši, kaut arī trešajā nedēļā tas joprojām bija ieslodzīts savā divdabībā.

Hs neļāvos iebiedēties. Ceļojums uz Kataku kopā ar māti, vēsturiskā saruna ar donu Ramonu Vinjesu un ciešās saites ar Barrankiljas grupu man bija devušas jaunu elpu, kuras pietika visam turpmākajam mūžam. Kopš tā laika ikviens sentavo, ko nopelnīju, bija nopelnīts rakstot, un tas man šķiet vairāk cieņas vērts, nekā varētu domāt, jo pirmos ienākumus no autortiesībām, kas ļāva dzīvot no stāstiem un romāniem, man samaksāja tikai vairāk nekā četrdesmit gadu vecumā, kad biju publicējis jau četras grāmatas, saņemot par tām niecīgu atlīdzību. Pirms tam manu dzīvi vienmēr caurvija viltību, māņu kustību un cerību tīkls, ar kura palīdzību es mēģināju apvest ap stūri neskaitāmos vilinājumus, kas mēģināja mani pārvērst par jebko, tikai ne par rakstnieku.

3

Kad bija pārdzīvots Arakatakas posts, nomiris vectētiņš un apdzisis viss, kas bija atlicis no viņa apšaubāmās varas, mēs visi, kas no tā bijām dzīvojuši, palikām ilgpilnu atmiņu varā. Kopš neviens vairs neatgriezās ar vilcienu, māja bija zaudējusi dvēseli. Mina un Fransiska Simodoseja dzīvoja Elvīras Karriljo gādībā, kas rūpējās par abām ar verdzenes padevību. Kad vecmāmiņa zaudēja redzi un saprātu, vecāki paņēma viņu sev līdzi, lai Miņai vismaz pirms nāves būtu labāka dzīve. Tante Fransiska, jaunava un mocekle, joprojām bija tā pati sieviete ar neparasto pašpārliecinātību un skarbajiem izteicieniem, kas atteicās atdot kapsētas atslēgas un pārtraukt dievmaizīšu cepšanu, pamatojot savu lēmumu ar Dieva aicinājumu un gribu. Kādu dienu viņa ar vairākiem sniegbaltiem palagiem rokās apsēdās uz sava sliekšņa un pēc saviem mēriem sāka šūt mir-stamkreklu, turklāt darīja to tik smalki, ka nāve nogaidīja vairāk nekā divas nedēļas, līdz darbs bija pabeigts. Tonakt viņa aizgāja gulēt, ne no viena neatvadījusies, vesela un bez jelkā-dām sāpēm, un nomira pie pilnas veselības. Tikai vēlāk ļaudis attapās, ka iepriekšējā vakarā viņa bija aizpildījusi miršanas apliecību un nokārtojusi visas ar pašas bērēm saistītās formalitātes. Elvīra Karriljo, kas arī pati pēc savas vēlēšanās nebija iepazinusi nevienu vīrieti, palika viena milzīgajā mājas vientulībā. Pusnaktī viņu modināja blakus istabās mītošā spoka mūžīgais klepus, bet tas tanti nekad nesatrauca, jo viņa bija pieradusi dalīties pārdabiskās pasaules ciešanās.

Turpretim tantes dvīņubrālis Estebans Karriljo līdz pat sirmam vecumam saglabāja dinamismu un gara skaidrību. Reiz, kad brokastoju kopā ar viņu, es vizuāli skaidri atcerējos, kā viņa tēvu ļaudis Sjenagā bija gribējuši pārmest pār laivas bortu, bet pūlis pacēla vectēvu plecos un šūpoja, tāpat kā Sančo Pansu bija šūpojuši mūļu dzinēji. Tolaik Papalelo jau bija miris, un es tēvocim Estebanam pastāstīju par savām atmiņām, jo man tās šl<ita jautras. Bet viņš nikni pielēca kājās, jo es par to pēc notikušā nevienam nebiju bildis ne vārda, un dedzīgi mēģināja pierunāt mani atsaukt atmiņā vīru, ar kuru vectēvs torīt runāja, lai tas tēvocim varētu pastāstīt, kas bija tie vīri, kuri mēģināja noslīcināt viņa tēvu. Tēvocis Estebans nespēja aptvert, ka Papelelo nav sevi aizstāvējis, jo vectēvs bija izcils šāvējs, kas divu pilsoņu karu laikā daudzas reizes bija atradies uz ugunslīnijas, gulēja ar revolveri zem spilvena un jau miera laikā duelī bija nogalinājis ienaidnieku. Lai būtu kā būdams, sacīja tēvocis Estebans, viņam pašam un brāļiem nekad nebūs par vēlu atriebt šo apvainojumu. Tādi bija Gvahiras likumi: par ģimenes locekļa goda aizskaršanu bija jāmaksā visiem uzbrucēja vīriešu kārtas ģimenes locekļiem. Tēvocis Estebans bija tik apņēmīgs, ka izņēma no maksts revolveri un nolika to uz galda, lai velti nezaudētu laiku, kamēr turpina mani izprašņāt. Kopš tā laika ikreiz, kad mēs savos klejojumos satikāmies, viņš cerēja, ka būšu ko atcerējies. Laikā, kad es vācu ziņas par ģimenes pagātni savam pirmajam romānam, ko tā arī nekad nepabeidzu, viņš kādu vakaru ieradās manā kabinetā avīzes redakcijā un piedāvāja kopā izmeklēt šo uzbrukumu. Tēvocis nekad nepadevās. Pēdējo reizi, kad jau vecu un ar saplaisājušu sirdi satiku viņu Kartahenā, viņš no manis atvadījās ar skumju smaidu:

- Nesaprotu, kā tu spēj būt rakstnieks, ja tev ir tik slikta atmiņa.

Kad Arakatakā vairs nebija nekas darāms, tēvs mūs atkal aizveda dzīvot uz Barrankilju, lai bez sentavo pie dvēseles, bet ar labu vairumtirgotāju — agrāko darījumu partneru — kredītu atvērtu vēl vienu aptieku. Tā nebija piektā bode, kā mēs to saucām ģimenes lokā, ber gan tā pati vecā, ko atbilstīgi papus komerciālajai priekšnojautai bijām pārvietojuši no vienas pilsētas uz otru: divas reizes tā bija pabijusi Barrankiljā, divas reizes Arakatakā un vienu reizi Sinsē. Papus vienmēr bija ieguvis apšaubāmus ienākumus un maksājamus parādus. Bez vecvecākiem, tēvočiem, tantēm un kalpotājiem ģimene tolaik bija sarukusi līdz vecākiem un bērniem, kuru pēc deviņiem laulības gadiem jau bija seši — trīs puikas un trīs meitenes.

Šīs pārmaiņas dzīvē mani satrauca. Apciemojot vecākus, es biju uzturējies Barrankiljā tikai divas reizes, turklāt kā bērns un vienmēr īsu laiku, un manas atmiņas par pilsētu bija ļoti fragmentāras. Pirmā ciemošanās reize bija trīs gadu vecumā, kad vecvecāki mani paņēma līdzi uz māsas Margotas dzimšanas laiku. Es atceros ostas dub|u smirdoņu rītausmā, ratos aizjūgto zirgu un kučieri, kurš ar pātagas sitieniem biedēja nesējus, kas tukšajās un putekļainajās ielās mēģināja uzrāpties uz bukas. Atceros dzeltenbrūnās sienas, zaļās koka durvis un logus dzemdību namā, kur piedzima māsa, un spēcīgo zāļu dvaku palātā. Jaundzimusī gulēja ļoti vienkāršā dzelzs gultiņā vientulīgas istabas dziļumā, un tur atradās arī sieviete, kura, bez šaubām, bija mana māte un no kuras es atceros tikai tēlu bez sejas, kas pastiepa uz manu pusi vāju roku un nopūtās:

-Tu jau mani vairs neatceries.

Neko vairāk. Pirmais reālais mātes tēls manā atmiņā ir radies vairākus gadus vēlāk; tas ir skaidrs un nešaubīgs, bet es nespēju pateikt tā rašanās laiku. Droši vien tas notika kādā no viņas ciemošanās reizēm Arakatakā pēc Aidas Rosas, manas otrās māsas, piedzimšanas. Es pagalmā spēlējos ar nesen dzimušu jēriņu, ko Santosa Viljero uz rokām man bija atnesusi no Fon-sekas, kad teciņus atskrēja tante Mama un ar kliedzienu, kas man šķita baiļu pilns, paziņoja:

-Tava mamma ir atbraukusi!

Tante mani gandrīz vilkšus aizvilka līdz viesistabai, kur visas ģimenes sievietes un dažas kaimiņienes gluži kā apstāvēšanā bija apsēdušās uz soliem pie sienas. Mana pēkšņā ierašanās pārtrauca sarunu. Sastindzis apstājos uz sliekšņa, jo nezināju, kura no daudzajām sievietēm ir mana māte, līdz viņa izpleta rokas un vismaigākajā balsī, kādu atceros, teica:

- Bet tu jau esi liels vīrs!

Mātei bija skaists romiešu deguns, viņa bija cienīga un bāla, un tā gada mode viņu padarīja izcilāku nekā jebkad: ziloņkaula krāsas zīda kleita ar jostasvietu uz gurniem, vairākās kārtās aplikta pērļu virtene, sudrabainas kurpes ar siksniņu un augstiem papēžiem un smalka salmu cepure zvana formā kā mēmā kino aktrisēm. Mātes apskāviens ietina mani īpašajā smaržā, ko es vienmēr sajutu viņas klātbūtnē, un vainas sajūta sagrāba manu augumu un dvēseli, jo es zināju, ka man māte jāmīl, bet jutu, ka tā nav.

Turpretim vissenākās atmiņas par tēvu, pārbaudītas un skaidras, ir no 1934. gada 1. decembra, kad viņam palika trīsdesmit trīs gadi. Es redzēju, kā viņš ātriem un priecīgiem soļiem, baltā lina uzvalkā un salmu cepuri galvā ielēkšo vecvecāku mājā Katakā. Kāds, kurš viņu apkampa un apsveica, jautāja, cik gadu tēvam paliek. Atbildi es neaizmirsīšu nekad, jo tolaik to nesapratu:

-Jēzus vecums.

Es vienmēr esmu prātojis, kāpēc šīs atmiņas man šķiet tik senas, jo tolaik es noteikti biju ticies ar tēvu jau daudzas reizes.

Mēs nekad nebijām dzīvojuši zem viena jumta, bet pēc Margotas piedzimšanas vecvecāki pasāka mani bieži vest uz Barrankilju, tāpēc laikā, kad piedzima Aida Rosa, man tā vairs nebija tik sveša. Domāju, ka tā bija laimīga māja. Vecākiem tur bija aptieka, un vēlāk viņi tirdzniecības centrā atvēra vēl vienu. Mēs atkal satikām vecmāmiņu Arhemīru — mammu Himi — un divus no viņas bērniem, Hulio un Enu, kas bija ļoti skaista, bet ģimenes lokā pazīstama kā neveiksminiece. Viņa nomira divdesmit piecu gadu vecumā no nezināmas kaites, un ļaudis joprojām apgalvo, ka Enu nogalinājis kāda atraidīta pielūdzēja lāsts. Jo vecāki mēs kļuvām, jo patīkamāka un mutīgāka man šķita mamma Hime.

Tajā laikā vecāki man radīja emocionālu traumu, kas atstāja grūti izdzēšamu rētu. Kādu dienu, kad mātei bija uzmākušās nostalģiskas atmiņas, viņa apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt vēsturisko savas slepenās mīlas valsi “Kad balle beigusies”, un papum ienāca prātā romantiska ideja notraukt vijolei putekļus un pavadīt viņu, lai arī instrumentam trūka vienas stīgas. Māte viegli pielāgojās papus romantiskās rītausmas stilam un spēlēja labāk nekā jebkad, līdz baudpilna paskatījās pār plecu un ieraudzīja, ka tēva acis ir miklas. “Ko gan tu esi atcerējies?” māte pārsteidzoši nevainīgi jautāja. “Pirmo reizi, kad mēs to spēlējām kopā,” papus, valša iedvesmots, atbildēja. Tad māte ar abām dūrēm nikni uzsita pa taustiņiem.

- Tas nebija ar mani, liekuli! - viņa skaļā balsī iekliedzās. - Tu ļoti labi zini, ar ko tu spēlēji, un tagad raudi pēc viņas.

Ne toreiz, ne kādu citu reizi viņa nenosauca sievietes vārdu, bet šis kliedziens mums lika šausmās sastingt visos mājas stūros. Mums ar Luisu Enriki vienmēr bija kādi slepeni iemesli, lai baidītos, tāpēc mēs paslēpāmies zem gultas. Aida aizbēga pie kaimiņiem, bet Margotai sākās pēkšņs drudzis, kura dēļ viņa kā nemaņā pavadīja trīs dienas. Pat jaunākie bērni bija pieraduši pie šīm mātes greizsirdības lēkmēm, degošajām acīm un smailā romiešu deguna, kas līdzinājās duncim. Mēs redzējām, kā viņa ar dīvainu mieru noņem no viesistabas sienām gleznas un, stiklam plīstot, triec tās pret grīdu citu pēc citas.

Mēs bijām viņu pārsteiguši gabalu pa gabalam apostām papus drēbes, pirms iemest tās netīrās veļas grozā. Traģiskā dueta vakaram nebija turpinājuma, tikai florenciešu klavieru skaņotājs aizveda pārdot piano, bet vijole — kopā ar revolveri — palika trūdam skapī.

Barrankilja tolaik bija civilā progresa, liega liberālisma un politiskas līdzāspastāvēšanas priekšpostenis. Izšķirīgs faktors pilsētas augšupejai un labklājībai bija kopš neatkarības iegūšanas no Spānijas vairāk nekā gadsimtu ilgušo un valsti postošo pilsoņu karu beigas un vēlāk arī banānu apgabala sabrukums, ko veicināja mežonīgās represijas pēc lielā streika.

Tomēr līdz pat tam laikam nekas nespēja pretoties šīs zemes ļaužu uzņēmībai. 1919. gadā jaunais rūpnieks Mario Santodomingo — Hulio Mario tēvs — bija kļuvis slavens: viņš atklāja nacionālo aeropastu un no vienkāršas, amerikāņa Viljama Noksa Mārtiņa vadītas lidmašīnas Puerto Kolumbija pludmalē, piecas jūdzes no Barrankiljas, nometa brezenta somu ar piecdesmit septiņām vēstulēm. Pirmā pasaules kara beigās Kolumbijā ieradās vācu aviatoru grupa — viens no viņiem bija Helmūts fon Krons —, kas izveidoja pirmos gaisa ceļus, izmantojot Junkers F-13, pirmās amfībijas, kas ar sešiem drošsirdīgiem pasažieriem un pasta somām kā likteņa vadīti sienāži traucās pa Magdalēnas upi. Tas bija embrijs vienam no šīs nozares senākajiem uzņēmumiem pasaulē: Kolumbijas— Vācijas gaisa transporta kompānijai jeb SCADTA.

Mūsu pēdējā pārcelšanās uz Barrankilju man nebija vienkārši pilsētas un mājas maiņa, bet gan tēva maiņa vienpadsmit gadu vecumā. Jaunais papus bija varens vīrs, bet viņa izpratne par tēva autoritāti bija pilnīgi citāda nekā tā, kas mūs ar Margotu darīja laimīgus vecvecāku mājā. Mēs bijām pieraduši būt noteicēji paši pār sevi, un mums bija grūti pielāgoties citai kārtībai. Lai arī apbrīnojams un aizkustinošs, papus bija pilnīgs autodidakts un viskaislīgākais, kaut ari visnesistemātiskākais lasītājs, kādu es jebkad esmu pazinis. Pēc medicīnas skolas pamešanas viņš pats sāka apgūt homeopātiju, kuras praktizēšanai tolaik nebija nepieciešama akadēmiska izglītība, un ar izcilību ieguva licenci. Tomēr krīzes situācijās viņam nepiemita mātes drosme. Sliktos laikus viņš pārlaida savas istabas guļamtīklā, risinot krustvārdu mīklas un lasot ikvienu apdrukātu papīra gabalu, kas vien nonāca viņa rokās. Bet viņa problēmas ar realitāti bija nepārvaramas. Viņam piemita gandrīz mītiska dievbijība pret bagātiem ļaudīm — un nevis pret kuru katru, bet gan pret tiem, kas sava talanta dēļ godīgā ceļā bija nopelnījuši naudu. Vēl dienas vidū vārtoties guļamtīklā, viņš iztēlē pelnīja milzīgas summas tik vienkāršā veidā, ka nebija skaidrs, kā viņam tas nav ienācis prātā agrāk. Kā piemēru papum patika minēt visdīvaināko bagātības iegūšanas veidu, par kuru viņš bija dzirdējis Dariēnā: divi simti jūdžu ar vaislas sivēnmātēm. Tomēr šie pārsteidzošie gadījumi nenotika vietās, kur mēs dzīvojām, bet gan tālā paradīzē, par kuru tēvs bija dzirdējis savos telegrāfista klejojumos. Viņa fatālais nepraktiskums mētāja mūs starp neveiksmēm, kas arvien atkārtojās, bet bija arī ilgi laika posmi, kad no debesīm nekrita pat dienišķās maizes drupatas. Lai kādi laiki arī valdīja, vecāki mums mācīja ar senajiem katoļiem raksturīgu padevību un cieņu priecāties par labo un paciest slikto.

Vienīgais pārbaudījums, kuru vēl nebiju izturējis, bija ceļojums vienatnē ar tēvu, un es to piedzīvoju, kad viņš mani paņēma līdzi uz Barrankilju, lai es palīdzētu iekārtot aptieku un sagatavot ģimenes pārvākšanos. Man par pārsteigumu vienatnē viņš pret mani izturējās ar cieņu un mīlestību kā pret pieaugušu cilvēku un pat uzticēja pienākumus, kas manam vecumam nešķita viegli, bet es tos paveicu labi un biju apmierināts, kaut arī papus ne vienmēr bija ar mani vienisprātis. Viņam bija paradums stāstīt notikumus no savas dzimtajā ciemā pavadītās bērnības, un ģimenes jaunākajiem bērniem viņš tos atkārtoja gadu pēc gada, līdz mūsu acīs šie piedzīvojumi zaudēja sākotnējo burvību, jo mēs tos jau zinājām no galvas. Nonāca pat tik tālu, ka vecākie no mums jau piecēlās no galda, kad viņš pēc ēšanas sāka tos stāstīt. Kādā no savām atklātības lēkmēm Luiss Enrike apvainoja tēvu, kad aizejot sacīja:

- Pasauciet mani, kad vecaistēvs atkal būs miris.

$ie spontānie izlēcieni tēvu izveda no pacietības, un viņš tos pievienoja jau zināmajiem iemesliem, lai nosūtītu l.uisu Enriki uz labošanas mācību iestādi Medeljinā. Bet kopā ar mani papus Barrankiljā atgriezās pavisam citāds. Viņš atcerējās tautas anekdotes un stāstīja man interesantus notikumus no grūtās dzīves kopā ar savu māti, par sava tēva leģendāro skopumu un studiju gadu grūtībām. Šīs atmiņas man ļāva labāk paciest dažas viņa kaprīzes un saprast pāris neizprotamu īpašību.

Tajā laikā mēs runājām par izlasītajām un vēl nelasītajām grāmatām un pilsētas tirgus leprozajos stendos ievācām krietnu ražu ar komiksu grāmatām par Tarzānu, detektīviem un zvaigžņu kariem. Bet es gandrīz kļuvu par viņa praktiskās domāšanas upuri, īpaši jau tad, kad viņš nolēma ēst tikai vienu reizi dienā. Māsu pirmā sadursme notika, kad viņš pārsteidza mani ar gāzēto dzērienu un smalkmaizītēm, septiņas stundas pēc pusdienām aizpildot krēslas radīto tukšumu vēderā, un es nespēju paskaidrot, kur esmu ņēmis naudu, lai to visu nopirktu. Es neuzdrošinājos atzīties, ka māte man paslepšus bija iedevusi pāris peso, jo zināja par trapistu mūku režīmu, ko tēvs piekopa ceļojumu laikā. Māte man palīdzēja, kamēr vien viņai bija nauda. Kad es iestājos vidusskolā, viņa sakārtoja man koferī tualetes piederumus un Reuter ziepju kārbiņā ielika arī veselu bagātību — desmit peso, cerot, ka es to atvēršu kādā grūtā brīdī. Tā arī notika: kamēr mācījos tālu no mājām, ikviens brīdis bija piemērots, lai atrastu desmit peso.

Papus iekārtojās tā, lai Barrankiljas aptiekā mani vienu nebūtu jāatstāj pa nakti, bet divpadsmit gadu vecumā viņa risinājumi man ne vienmēr šķita pievilcīgi. Vēlās ciemošanās reizes pie ģimenes draugiem man likās nomācošas, jo tajās mājās, kur bija mana vecuma bērni, tiem astoņos vakarā lika iet gulēt, atstājot mani garlaicības un miega apdullinātu klausāmies pieaugušo pļāpāšanā. Kādu vakaru, viesojoties pie kāda ārsta ģimenes, es iemigu un nezin cikos pamodos, ejot pa nepazīstamu ielu. Man nebija ne jausmas, kur es atrodos, nedz kā līdz turienei esmu nokļuvis, un to iespējams skaidrot tikai kā mēnessērdzību. Līdz tam laikam ģimenē nebija noticis nekas tamlīdzīgs, un nekas tāds nav atkārtojies līdz pat šodienai, tomēr tas joprojām ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. Pirmais, kas mani pamostoties izbrīnīja, bija kādas frizētavas skatlogs ar mirdzošiem spoguļiem, pie kuriem apkalpoja trīs vai četrus klientus, un pulkstenis, kas rādīja desmit pāri astoņiem — mana vecuma bērnam šādā laikā atrasties uz ielas vienam pašam bija neiedomājami. Izbīļa apstulbināts, es sajaucu ģimenes uzvārdu, pie kuras viesojāmies, un īsti neatcerējos adresi, bet daži garāmgājēji no tā spēja izlobīt nepieciešamo informāciju un aizveda mani uz īsto vietu. Visi kaimiņi bija panikas pārņemti, iedomājoties dažādus manas pazušanas cēloņus. Viņi zināja vienīgi to, ka sarunas vidū es biju piecēlies no krēsla, un domāja, ka esmu devies uz tualeti. Mēnessērdzība nepārliecināja nevienu un vismazāk jau manu tēvu, kas, ilgi nedomājot uztvēra to kā slikti beigušos aušību.

Par laimi, es spēju atgūt uzticību, kad pāris dienu vēlāk papus mani pa nakti atstāja pie citiem draugiem, kamēr pats piedalījās darījumu vakariņās. Visu ģimeni interesēja tikai populāra radiostacijas Atlāntico viktorīna, un tā vakara jautājums šķita neatbildams: “Kurš dzīvnieks maina vārdu, apgriežoties uz muguras?” Dīvainas sagadīšanās dēļ tajā pašā pēcpusdienā es biju izlasījis atbildi pēdējā Almanaque Bristol izdevumā, un man tas šķita kā slikts joks: vienīgais dzīvnieks, kas maina vārdu, ir “escarabajo”, jo, apgriežoties uz muguras, tas kļūst par “escararriba ”. [4]

Es to klusi pastāstīju vienai no ģimenes meitenēm, un vecākā aizsteidzās pie tālruņa, lai piezvanītu uz radiostaciju Atlān-tico. Viņa saņēma galveno balvu, kas bija tik liela, ka ar to varētu trīs mēnešus nomaksāt īri: simts peso. Viesistabu piepildīja kaimiņu čalas, viņi bija dzirdējuši radio un nāca apsveikt uzvarētājas, bet ģimeni vairāk par naudu interesēja uzvara konkursā, kas aizsāka radio ēru Kārību piekrastē. Neviens neatcerējās, ka arī es tur biju. Kad papus ieradās man paka|, viņš pievienojās ģimenes svinībām un saskandināja par godu uzvarai, bet neviens viņam nepastāstīja, kurš ir īstais uzvarētājs.

Vēl kāda tā laika uzvara bija tēva atļauja vienam pašam doties uz svētdienas dienas seansiem kinoteātrī Colombia. Tajā pirmo reizi rādīja seriālus, katru svētdienu pa vienai sērijai, un tas radīja tādu spriedzi, ka visu nedēļu nebija iespējams ne uz brīdi nomierināties. Mongo iebrukums bija pirmā starpplanētu epopeja, kuras vietu manā sirdī tikai pēc daudziem gadiem ieņēma Stenlija Kubrika 2001: Kosmosa odiseja. Tomēr Argentīnas kino ar Karlosa Gardela un Libertada Lamarkes filmām beigu beigās pārspēja visus citus.

Nepilnos divos mēnešos mēs pabeidzām iekārtot aptieku, kā arī sameklējām un apmēbelējām ģimenes dzīvesvietu. Aptieka atradās ļoti dzīvā ielas stūrī pašā pilsētas komerciālajā centrā tikai četrus kvartālus no Bolivara alejas. Turpretim ģimenes māja bija kādā nomaļā ielā nabadzīgajā un līksmajā Barrioabaho; tomēr nama cena neatbilda tam, kāds tas bija, bet gan tam, kāds tas tiecās būt: dzelteni un sarkani izkrāsota gotiska muižiņa ar diviem kara minaretiem.

Tajā pašā dienā, kad noīrējām aptieku, mēs tās dibentelpās pie āķiem piekārām guļamtīklus un tur arī gulējām, uz lēnas uguns vāroties sviedru zupā. Kad ievācāmies mājā, atklājām, ka tajā nav āķu guļamtīklu pakāršanai, bet mēs izklājām uz grīdas matračus, iekārtojāmies, cik vien labi varējām, un pēc tam aizņēmāmies kaķi, lai aizbaidītu peles. Kad kopā ar pārējiem ieradās māte, vēl nebija atvestas visas mēbeles, kā arī virtuves piederumi un daudzas citas dzīvošanai nepieciešamās lietas.

Par spīti savām mākslinieciskajām pretenzijām, māja bija gluži parasta un mums visiem gandrīz vai nepietiekami liela: tajā bija viesistaba, ēdamistaba, divas guļamistabas un bruģēts pagalmiņš. Patiesībā tai nevajadzēja būt vērtai ne trešo daļu no īres maksas, ko mēs par to maksājām. Māti pārņēma šausmas, kad viņa ieraudzīja namu, bet laulenis viņu nomierināja ar sapni par zeltīto nākotni. Tā notika vienmēr. Bija grūti iedomāties divus tik atšķirīgus cilvēkus, kas tik labi saprastos un tik ļoti mīlētu viens otru.

Mātes izskats mani izbrīnīja. Viņa septīto reizi bija stāvoklī, un man šķita, ka viņas plakstiņi un potītes ir tikpat piebrieduši kā viduklis. Tolaik viņai bija trīsdesmit trīs gadi, un tā bija piektā māja, ko viņa iekārtoja. Mani satrieca mātes nospiestais garastāvoklis, kas pasliktinājās kopš pirmās nakts, kad viņu nobiedēja pašas bez jebkāda pamata izgudrota doma, ka mājā pirms noduršanas dzīvojusi X kundze. Noziegums bija noticis pirms septiņiem gadiem, kad vecāki iepriekšējo reizi bija apmetušies pilsētā, un tas bija tik biedējošs, ka māte bija solījusies nekad vairs neapmesties Barrankiljā uz dzīvi. Iespējams, atgriežoties viņa šo atgadījumu bija aizmirsusi, bet atmiņas ar joni atgriezās jau pirmajā naktī, ko māte pārlaida drūmajā namā, kurā viņa vienā mirklī bija samanījusi zināmu līdzību ar Drakulas pili.

Pirmā ziņas par X kundzi bija viņas kailā un trūdēšanas dēļ neatpazīstamā ķermeņa atrašana. Tik tikko bija iespējams noteikt, ka viņa bijusi melnmataina, jaunāka par trīsdesmit gadiem un ar pievilcīgiem sejas pantiem. Ļaudis uzskatīja, ka viņa ir apglabāta dzīva, jo sievietes kreisā roka šausmu pilnā žestā bija uzlikta uz acīm, bet labā roka pacelta pār galvu. Vienīgais pavediens noteikt mirušās identitāti bija divas zilas lentes un ornamentiem rotāta matu sprādze, kas norādīja uz bižu veidotu frizūru. Starp daudzajām hipotēzēm visticamākā šķita tā, kas vedināja uz domu, ka nogalinātā ir vieglas uzvedības franču dejotāja, kas bija pazudusi pēc iespējamā nozieguma izdarīšanas laika.

Barrankilja bija iemantojusi pelnītu slavu kā viesmīlīgākā un miermīlīgākā pilsēta valstī, bet tajā nelaimīgā kārtā katru gadu notika pa šausminošam noziegumam. Tomēr iepriekš neviens no tiem nespēja tik spēcīgi un tik ilgu laiku satriekt sabiedrisko domu kā bezvārda sievietes noduršana. l.a Prensa, viens no tā laika valsts nozīmīgākajiem laikrakstiem, tika uzskatīts par svētdienas komiksu — Dendijs Rodžers un Tar-zāns — pionieri, bet jau kopš pirmajiem pastāvēšanas gadiem tas izcēlās arī kā viens no nozīmīgākajiem kriminālo reportāžu priekštečiem. Avīze vairākus mēnešus piesaistīja sabiedrības uzmanību ar lieliem virsrakstiem un pārsteidzošām atklāsmēm, kas ar vai bez iemesla aizmirsto hronistu padarīja slavenu visā valstī.

Autoritātes mēģināja ierobežot viņa rakstus, apgalvojot, ka tie traucē izmeklēšanai, bet beigu beigās lasītāji varas iestādēm ticēja mazāk nekā La Prensa atklājumiem. !sī konfrontācija vairākas dienas bija visu uzmanības centrā un lika izmeklētājiem mainīt meklējumu virzienu. X kundzes tēls bija tik dziļi iespiedies tautas iztēlē, ka daudzās mājās durvis nostiprināja ar ķēdēm un naktīs tika organizēta īpaša apsardze, gaidot, ka brīvībā esošais slepkava mēģinās turpināt šausmīgos noziegumus, kā arī tika nolemts, ka pēc sešiem vakarā pusaudzes nedrīkst vienas pašas pamest māju.

Tomēr patiesību neviens neatklāja, līdz to pēc kāda laika izstāstīja pats nozieguma īstenotājs F.fraīns Dunkans, kas atzinās savas sievas Anhelas Oijosas slepkavībā tiesu medicīnas noteiktajā datumā un apgalvoja, ka apracis mirušo tajā vietā, kur tika atrasts nodurtās sievietes līķis. Radinieki atpazina zilās lentes un sprādzi, kas Anhelai bija matos, kad viņa kopā ar vīru izgāja no mājas 5. aprīlī, lai dotos ceļojumā uz Kaļamām. Lieta rika pilnībā slēgta, kad atklājās izšķirīga un neiedomājama sakritība, kas šķita kā izvilkta no fantastisku romānu rakstnieka piedurknes: Anhelai Oijosai bija identiska dvīņumāsa, kas nešaubīgi ļāva mirušo identificēt.

Mīts par X kundzi pārvērtās vienkāršā, kaislības dēļ pastrādātā noziegumā, bet identiskās māsas noslēpums joprojām peldēja virs namiem, un ļaudis sāka domāt, ka tā ir pati X kundze, kas burvestību ceļā atkal atguvusi dzīvību. Durvis aizbultēja ar bomjiem un aizstūma tām priekšā mēbeles, lai no cietuma izbēgušais slepkavnieks ar maģijas palīdzību nevarētu tikt iekšā. Bagātnieku rajonos kļuva slaveni medību suņi, kas bija apmācīti notvert slepkavas, kuri spēj iziet cauri sienām. Patiesībā māte nespēja pārvarēt bailes, līdz kaimiņi viņu pārliecināja, ka X kundzes laikā māja Barrioabaho rajonā vēl nebija uzcelta.

1939. gada 10. jūlijā māte dzemdēja meiteni ar skaistu indiānietes profilu, kurai deva vārdu Rita par godu neizsīkstošajai mīlestībai, kas mājā valdīja pret svēto Ritu no Kasi-jas un kas vēl bez citām īpašībām balstījās uz pacietību, ar kādu viņa pacieta kaprīzā vīra slikto raksturu. Māte mums stāstīja, ka Ritas laulenis kādu vakaru bija pārradies mājās alkohola reibumā, bet neilgi pirms tam vista bija uzkakājusi uz ēdamistabas galda. Sievai nebija laika iztīrīt sniegbalto galdautu, viņa sasmērētajai vietai uzlika virsū šķīvi, lai vīrs to nepamanītu, un mēģināja novērst viņa uzmanību ar ierasto jautājumu:

- Ko tu vēlies ēst?

Vīrs atrūca:

- Sūdus.

Tad sieva pacēla šķīvi un ar svētās maigumu sacīja:

- Te būs.

Leģenda stāsta, ka šis gadījums pārliecinājis vīru par sievas svētumu un viņš pievērsies kristīgajai ticībai.

Jaunā Barrankiljas aptieka bija iespaidīga neveiksme, kuru tikai nedaudz mazināja ātrums, kādā tēvs apjauta notiekošo. Pēc tam, kad viņš vairākus mēnešus šā tā pats bija cīnījies, lai, izveidojot divus caurumus, aizlipinātu vienu, viņu pārņēma vēl lielāks klejotāja gars, nekā mēs līdz tam bijām ieraduši. Kādu dienu viņš sakravāja savus maišeļus un devās meklēt bagātības uz visneiedomājamākiem ciemiem Magdalēnas upes krastā. Pirms doties ceļā, papus mani aizveda pie saviem partneriem un draugiem un zināmā svinīgumā pavēstīja, ka prombūtnes laikā viņa vietu ieņemšu es. Tā ari nekad neuzzināju, vai tēvs to bija teicis kā joku, kādus viņam patika palaist nopietnos gadījumos, vai arī domāja nopietni, kā viņš uzjautrinājās, darot ikdienišķas lietas. Pieņemu, ka ikviens to saprata, kā vēlējās, jo divpadsmit gadu vecumā es biju rahītisks un bāls un tik tikko derēju zīmēšanai un dziedāšanai. Sieviete, kas mums uz kredīta pārdeva pienu, bez mazākās ļaunuma kripatiņas visu un manā klātbūtnē sacīja mātei:

- Atvainojiet, kundze, ka jums to saku, bet es neticu, ka šis puika izaugs liels.

I/.bīlis man ilgu laiku lika gaidīt pēkšņu nāvi, un es bieži sapņoju, ka, skatoties spogulī, redzu nevis sevi, bet teļa embriju. Skolas ārsts man diagnosticēja malāriju, mandeļu iekaisumu un melanholiju, kas radusies no pārmērīgas un nekontrolētas lasīšanas. Es necentos nevienu nomierināt. Gluži pretēji — pārspīlēju savu nespējnieka stāvokli, lai izvairītos no mājasdarbiem. Tomēr tēvs nepievērsa zinātnei nekādu vērību un pirms došanās ceļā pasludināja, ka viņa prombūtnes laikā esmu atbildīgs par māju un ģimeni:

- Tieši tā, it kā tas būtu es pats.

Aizbraukšanas dienā viņš sasauca mūs visus dzīvojamā istabā, deva norādījumus un jau iepriekš sarāja par to, ko mēs viņa prombūtnes laikā varētu izdarīt slikti, bet mēs sapratām, ka tādējādi tēvs tikai cenšas neraudāt. Katram no mums viņš iedeva piecu sentavo monētu, kas ikvienam tālaika bērnam bija vesela bagātība, un apsolīja iedot vēl divas tādas, ja atgriežoties nebūsim naudu iztērējuši. Visbeidzot viņš evaņģēlista tonī vērsās pie manis:

- Tavās rokās es viņus nododu, tavās rokās es viņus atradīšu.

Man lūza sirds, skatoties, kā viņš iziet no mājas savās jātnieka getrās un ar maišeļiem plecā, un es biju pirmais, kurš sāka raudāt, kad tēvs, pirms nogriezās ap stūri, pēdējo reizi atskatījās uz mums un ar roku pamāja ardievas. Tikai tad es uz visiem laikiem sapratu, cik ļoti viņu mīlu.

Nebija grūti izpildīt papus doto uzdevumu. Māte sāka pierast pie ilgās un nedrošās vientulības un pacieta to ar nepatiku, tomēr lielu vieglumu. Virtuves darbu un kārtības uzturēšanas dēļ pat pašiem mazākajiem bija jāpalīdz mājas darbos, un viņi lieliski tika ar to galā. Šajā laikā es pirmo reizi sajutos kā pieaudzis, kad sapratu, ka brāļi un māsas sāk izturēties pret mani kā pret tēvoci.

Es nekad nespēju tikt galā ar kautrību. Kad man vajadzēja uzņemties atbildību, kuru uz mūsu pleciem bija atstājis ceļojošais tēvs, es sapratu — kautrība ir kā neuzvarams spoks. Katru reizi, kad man vajadzēja ko pirkt uz parāda, pat tad, ja tas iepriekš jau bija sarunāts paziņu veikalos, es stundām ilgi klīdu apkārt mājai, apspiežot krampjus vēderā un vēlmi raudāt, līdz beidzot uzdrošinājos turp doties, bet mani žokļi bija tik cieši sakosti, ka balss nevarēja pa tiem izlauzties ārā.

Vienmēr uzradās ari kāds cietsirdīgs pārdevējs, kas mani vēl vairāk samulsināja: “Muļķa zeņķis, ar aizvērtu muti parunāt nevar.” Ne reizi vien es atgriezos mājās ar tukšām rokām un paša izgudrotu attaisnojumu. Tomēr es vairs nekad nebiju tik nelaimīgs kā pirmajā reizē, kad vēlējos piezvanīt pa tālruni no stūra veikala. Tā saimnieks palīdzēja man sazināties ar operatoru, jo tolaik vēl nepastāvēja automātiskais savienojums. Es jutu nāves elpu, kad viņš man iedeva klausuli. Es cerēju dzirdēt laipnu balsi, bet saklausīju rejam cilvēku, kas runāja vienlaikus ar mani. Domāju, ka sarunas biedrs mani nedzird, tāpēc kliedzu, cik vien spēka. Viņš sadusmojās un arī pacēla balsi:

- Kāda velna pēc tu kliedz uz mani!

Es izbijies noliku klausuli. Jāatzīst, ka, par spīti kaislīgajai vēlmei komunicēties, vēl joprojām man jāapspiež bailes no tālruņiem un lidmašīnām, un es nezinu, vai tās ir tā laika sekas. Kā es kaut ko spēju paveikt? Par laimi, mamma bieži atkārtoja: “Lai pakalpotu, ir jācieš.”

Pirmās ziņas no papus pienāca pēc divām nedēļām; tā bija vēstule, kas vairāk bija domāta, lai mūs izklaidētu, nevis par kaut ko informētu. Māte to tā arī saprata un todien mazgāja traukus dziedādama, lai uzlabotu mums garastāvokli. Bez papus viņa bija citāda: viņa identificējās ar meitām, it kā būtu vecākā māsa. Māte meitenēm piemērojās tik ļoti, ka bērnu spēlēs bija vislabākā, rotaļājās ar lellēm un reizēm pat zaudēja galvu un sāka plēsties ar meitām kā vienaudze. No papus pienāca vēl divas līdzīga rakstura vēstules, kas bija pilnas ar tik cerīgiem projektiem, ka palīdzēja mums labāk gulēt.

Nopietna problēma bija apģērbs, kas mums pārsteidzoši ātri kļuva par mazu. Luisa Enrikes apģērbu nemantoja neviens, jo tas nebija iespējams: viņš pārradās mājās nožēlojamā izskatā un saplēstām drēbēm, un mēs nekad nevarējām saprast, kāpēc. Māte sacīja, ka viņš izskatās kā caur dzeloņstieplēm izlīdis. Māsas — septiņus līdz deviņus gadus vecas — ar brīnumainu izdomu palīdzēja cita citai, un es vienmēr esmu domājis, ka to dienu spiedīgie apstākļi viņas pāragri padarīja pieaugušas. Aida bija attapīga, bet Margota lielā mērā bija pārvarējusi savu kautrību, bija sirsnīga un palīdzēja kopt jaundzimušo māsiņu. Visgrūtāk bija ar mani — un ne tikai tāpēc, ka man bija jāveic atšķirīgi uzdevumi, bet arī tāpēc, ka māte, visu entuziasma atbalstīta, bija uzņēmusies risku izlietot saimniecībai domātos līdzekļus, lai pierakstītu mani Kartahenas skolā apmēram desmit kvartālu no mājām.

Saskaņā ar noteikumiem, uz iestāšanās konkursu astoņos no rīta ieradās apmēram divdesmit pretendentu. Par laimi, tas nebija rakstiskais eksāmens, tur bija trīs skolotāji, kas izsauca mūs tādā kārtībā, kādā iepriekšējā nedēļā bijām pierakstījušies, un, pamatojoties uz izziņām par iepriekš iegūto izglītību, veica vispārēju zināšanu pārbaudi. Es biju vienīgais, kuram nebija izziņas, jo laika trūkuma dēļ mēs nebijām sazinājušies ar Mon-tesori skolu un Arakatakas pamatskolu, un māte bažījās, ka bez papīriem mani nepieņems. Bet es nolēmu izmēģināt veiksmi. Viens no skolotājiem izsauca mani no ierindas, kad es atzinos, ka man nav izziņas, bet otrs parūpējās par mani un aizveda eksaminēt bez nepieciešamajiem rekvizītiem. Viņš pajautāja, cik daudz ir viens ducis, cik gadu ir dekādē un millēniumā, lika man nosaukt departamentu galvaspilsētas, galvenās Kolumbijas upes un kaimiņvalstis. Man tas nešķita nekas sevišķs, līdz skolotājs jautāja, kādas grāmatas esmu lasījis. Viņam likās ievērības cienīgi, ka es savā vecumā nosaucu tik daudzas un dažādas grāmatas un ka esmu lasījis Tūkstots un vienas nakts pasaku pieaugušo izdevumu, no kura nebija izņemtas dažas kutelīgas epizodes, kas izraisīja tēva Angaritas sašutumu. Uzzinājis, ka tā ir ievērojama grāmata, es brīnījos, jo vienmēr biju domājis, ka nopietnie pieaugušie nespēj noticēt, ka no pudeles var izlīst džins un durvis iespējams atvērt, pasakot maģiskus vārdus. Pirms manis eksaminētie — noraidītie un uzņemtie — pretendenti nebija uzturējušies kabinetā vairāk par stundas ceturksni, bet es tērzēju ar skolotāju par dažādām tēmām vairāk nekā pusstundu. Mēs kopīgi pārskatījām grāmatplauktu aiz rakstāmgalda, kas bija pilns ar sējumiem, starp kuriem skaita un izskata ziņā izcēlās sērija Jauniešu dārgumu krātuve, par kuru es biju tikai dzirdējis, bet skolotājs mani pārliecināja, ka manā vecumā daudz noderīgāks ir Dons Kihnts. $o grāmatu viņš bibliotēkā neatrada, bet apsolīja vēlāk man to aizdot. Pēc pusstundu ilgušiem ātriem komentāriem par Sind-badu Jūrasbraucēju un Robinsonu Krūzo viņš pavadīja mani līdz izejai, tā ari nepateicis, vai esmu uzņemts skolā. Es, protams, domāju, ka neesmu, bet uz terases skolotājs man cieši paspieda roku un atvadījās līdz pirmdienai, astoņiem no rīta, kad man jāsāk mācīties pamatskolas augstākajā, ceturtajā klasē. Tas bija skolas direktors. Viņu sauca Huans Ventura Kasalinss, un es atceros viņu kā bērnības draugu, kuram nepiemita nekas no šausminošā tēla, kāds bija raksturīgs tā laika skolotājiem. Direktoram bija neaizmirstama spēja izturēties pret mums kā pret līdzvērtīgiem pieaugušajiem, kaut arī man joprojām šķiet, ka pret mani viņš izturējās īpaši uzmanīgi. Stundu laikā viņš man mēdza uzdot vairāk jautājumu nekā citiem un palīdzēja atbildēt kārtīgi un tekoši. Viņš ļāva man ņemt uz mājām grāmatas no skolas bibliotēkas. Divas no tām, Bagātību sala un Grāfs Monte Kristo, tajos nestabilajos gados bija manas laimes avots. Es apriju tās burtu pa burtam, ilgojoties uzzināt, kas notiks nākamajā rindiņā, un vienlaikus ilgojos to neuzzināt, lai neizjauktu burvību. Ar šiem darbiem, gluži tāpat kā ar Tūkstots un vienas nakts pasakām, es uz visiem laikiem iemācījos, ka jālasa ir tikai tās grāmatas, ko vēlāk gribas pārlasīt.

Turpretim Dona Kihota lasīšana vienmēr ir pelnījusi atsevišķu rindkopu, jo grāmata neizraisīja manī tādu satricinājumu, kā bija paredzējis skolotājs Kasalinss. Mani garlaikoja garās un gudrās bruņinieka runas, ieroču nesēja melšana nebūt nelikās smieklīga, un es pat sāku domāt, ka tā nav tā pati grāmata, par kuru tik daudz runāja. Tomēr es sev sacīju, ka tik gudrs skolotājs kā mūsējais nevar k|ūdīties, un saņēmos, lai norītu to kā karoti caurejas zāļu. Bakalaurāta studiju laikā mēģināju vēlreiz, jo grāmata bija iekļauta obligātās literatūras sarakstā, bet es to vienkārši ienīdu, līdz kāds draugs man ieteica nolikt Donu Kihotu tualetē un mēģināt lasīt, veicot dabiskās vajadzības. Tikai tā, ar pēkšņu sprādzienu, es to atklāju un izbaudīju no viena gala līdz otram un pat varēju citēt no galvas garas epizodes.

Tādējādi liktenīgā skola man sniedza arī vēsturiskas atmiņas par neatgriezeniski zudušu pilsētu un laikmetu. Tā bija vienīgā māja zaļa pakalna virsotnē, un no tās terases varēja redzēt abas pasaules malas. Pa kreisi bija Prado, visievērojamākais un bagātākais rajons, kas jau no pirmā acu uzmetiena man šķita pilnīga United Fruit Company elektrificētās vistu kūts kopija. Tā nebija nejauša sakritība: atbilstīgi savai importētajai gaumei, normām un cenām to bija cēlusi amerikāņu pilsētbūvniecības kompānija, un pārējai valsts daļai šā rajona apskate bija kļuvusi par obligātu tūrisma atrakciju. Turpretim pa labi atradās mūsu noputējušais graustu rajons Barrioabaho ar karstu putekļu pilnām ielām un ar palmu lapām apjumtām niedru mājām, rajons, kur mums visu laiku atgādināja, ka neesam nekas vairāk kā parasti mirstīgie ar miesu un asinīm. Par laimi, no skolas terases mēs redzējām arī panorāmisku nākotnes ainu: vēsturisko Magdalēnas upi, kas ir viena no lielākajām pasaulē, un pelēko Boka de Senisa jūru.

1935. gada 28. maijā mēs redzējām kapteiņa D. F. Mak-donalda vadīto un zem Kanādas karoga peldošo tankkuģi I'aralite, kas, priecīgi rūcot, iekuģoja klintīs izcirstajā kanālā un, skanot mūzikai un sprakšķot salūtam, izmeta enkuru pilsētas ostā. Tā noslēdzās varoņdarbs, kas bija ildzis daudzus gadus un izmaksājis daudzus peso un kas pārvērta Barrankilju par vienīgo upes un jūras ostas pilsētu valstī.

Neilgi pēc tam kapteiņa Nikolasa Reijesa Manotasa pilotētā lidmašīna pārlidoja pilsētu gandrīz vai virs pašiem jumtiem, meklējot brīvu laukumu, lai veiktu piespiedu nosēšanos un glābtu ne tikai savu ādu, bet arī ļaudis, ko krītot varētu notriekt. Kapteinis bija viens no pirmajiem Kolumbijas aviācijas pionieriem. Primitīvo lidmašīnu viņam uzdāvināja Meksikā, un viņš ar to vienatnē pārlidoja Centrālamerikai no viena gala līdz otram. Barrankiljas lidostā bija sapulcējies cilvēku pūlis, lai ar triumfu sagaidītu Reijesu Manotasu ar lakatiņiem, karogiem un pūtēju orķestri, bet viņš vēlējās vēl divas reizes sveicinot pārlidot pilsētai, un lidmašīnai sabojājās motors. Kapteinis ar brīnumainām spējām savaldīja lidaparātu un nosēdināja to uz kāda tirdzniecības centra jumta, bet lidmašīna sapinās elektrības vados un pakārās pie kāda staba. Mēs ar brāli Luisu F.nriki ļaužu pūlī sekojām pilotam, bet redzējām viņu tikai tad, kad viņš ar lielām grūtībām, tomēr dzīvs un vesels, varoņa cienīgu ovāciju pavadīts, bija izcelts ārā no lidmašīnas.

Pilsētā atradās arī pirmā radiostacija; moderns akvedukts, kas pārvērtās par tūristisku un pedagoģisku atrakciju un ļāva izskaidrot jaunieviesto ūdens attīrīšanas procesu; un ugunsdzēsēju brigāde, kuras sirēnas un zvanu skandināšana jau kopš pirmās to atskanēšanas reizes radīja svētkus pieaugušajiem un bērniem. Apmēram ap to pašu laiku parādījās ari pirmās automašīnas ar paceļamo jumtu, kas kā trakas drāzās pa ielām un samala putrā jaunās ātrgaitas šosejas. Apbedīšanas biroja La Equitativa darbinieki, nāves humora izjūtas iedvesmoti, pie pilsētas robežas novietoja milzīgu plakātu: “Nesteidzieties, mēs jūs pagaidīsim.”

Vakarā, kad nebija cita patvēruma kā vien mājas, māte mūs sasauca kopā, lai lasītu papus vēstules. Lielākā daļa no tām bija izklaides meistardarbi, bet viena ļoti precīzi aprakstīja entuziasmu, kādu homeopātija Magdalēnas upes lejtecē izraisījusi vecāka gadagājuma cilvēkos. “Šeit notikuši brīnumaini gadījumi,” tēvs stāstīja. Reizēm viņš radīja iespaidu, ka drīzumā grasās atklāt mums kaut ko iespaidīgu, bet pēc tam sekoja vēl viens klusuma pilns mēnesis. Lieldienu nedē|ā, kad divi jaunākie brāļi saslima ar smagām vējbakām, mēs nevarējām ar tēvu nekādi sazināties, jo pat visveiklākie ceļotāji viņu nebija redzējuši.

Tajos mēnešos es patiešām sapratu vecvecāku tik bieži lietoto vārdu: nabadzība. Es to sapratu kā situāciju, kādu mēs piedzīvojām vecvecāku mājā pēc banānu kompānijas izjukšanas. Par to visi vienmēr žēlojās. Pie galda vairs nesēdās trijās vai divās maiņās kā agrāk, bet visi paēda vienlaikus. Lai neatteiktos no svētā pusdienu rituāla laikā, kad vairs nebija līdzekļu tā uzturēšanai, pārtiku sāka pirkt tirgus tavernās, kur tā bija laba un arī daudz lētāka, turklāt vienmēr sagādāja kādu pārsteigumu, kas mums, bērniem, tā patika. Tomēr viesu ielūgšana uz pusdienām beidzās brīdī, kad Mina uzzināja, ka daži no biežākajiem ciemiņiem nevēlas pie mums iegriezties, jo ēdiens vairs nav tik labs kā agrāk.

Turpretim vecāku nabadzība Barrankiljā bija nomācoša, lai arī ļāva man izveidot īpašas attiecības ar māti. Vairāk nekā vienkāršu dēla mīlestību es jutu pret māti satriecošu apbrīnu: viņa bija kā klusējoša lauvene, kas briesmu brīdī varēja kļūt bīstama, un viņas attiecības ar Dievu vairāk līdzinājās cīņai, nevis padevībai. Tie bija divi izcili tikumi, kas piepildīja viņas dzīvi ar nekad nezūdošu uzticēšanos. Sliktākajos brīžos viņa smējās par savām plašajām iespējām. Kā toreiz, kad nopirka liellopa skrimsli un dienu pēc dienas vārīja no tā arvien ūdeņaināku buljonu, līdz no kaula vairs neko nevarēja izspiest. Kādu nakti šausmīgas vētras laikā viņa izlietoja mēneša krājumus ar cūkas taukiem, lai pagatavotu lupatu lampiņas, jo elektrības

г

nebija līdz pat ritam, un māte pati bija iedvesusi mazākajiem bērniem bailes no tumsas, lai viņi nekustētu prom no gultas.

Sākumā vecāki viesojās pie citām ģimenēm, kas bija atstājušas Arakataku banānu krīzes un sabiedriskās kārtības pasliktināšanās dēļ. Tie bija parasti apciemojumi, kuru laikā runas vienmēr atgriezās pie ciemu piemeklējušās nelaimes. Kad mums Barrankiljā uzbruka nabadzība, mēs vairs nežēlojāmies svešās mājās. Mātes daiļrunība saruka līdz vienam teikumam: “Nabadzību var redzēt acīs.”

Līdz pat piecu gadu vecumam nāve man bija dabīgas beigas, ko piedzīvo citi. Paradīzes labumi un elles mokas man šķita tikai mācību viela, kas jāiemācās no galvas tēva Astetes katehisma stundām. Tam nebija nekādas saistības ar mani, līdz kādas vāķēšanas laikā es pamanīju, ka utis lien ārā no mirušā matiem un ložņā pa spilvenu. Kopš tā laika mani māca nevis bailes no nāves, bet gan kauns, ka arī man apstāvēšanas laikā visu radinieku klātbūtnē no matiem rāpos ārā utis. Tomēr Barrankiljas pamatskolā es tā arī neapjautu, ka man ir utis, līdz biju aplaidis visu ģimeni. Māte vēlreiz apliecināja savu rakstura stingrību. Pamatīgās tīrīšanās, kurām viņa deva varenu vārdu: policija, māte visus bērnus citu pēc cita dezinficēja ar prusaku indi. Sliktākais bija tas, ka tūdaļ pat pēc tīrīšanas mēs atkal aplipām ar utīm, jo es tās atnesu no skolas. Tad māte nolēma pielietot drastiskas metodes un lika man noskūt matus. Pirmdienas rītā parādīties skolā ar lupatu cepuri bija varonības pilna rīcība, bet es godam pārcietu skolasbiedru izsmieklu un pabeidzu pusgadu ar vislabākajām atzīmēm. Es vairs nekad neesmu saticis skolotāju Kasalinsu, bet jūtu pret viņu mūžīgu pateicību.

Kāds papus draugs, ar kuru mēs tā arī nekad neiepazināmies, brīvdienu laikā man sarunāja darbu iespiestuvē netālu no mājām. Alga bija tikai nedaudz vairāk nekā nekas, un mans vienīgais dzinulis bija vēlme apgūt amatu. Tomēr man neatlika ne minūtes laika, lai pavērotu iespiedmašīnu, jo mans pienākums bija kārtot iespiestās litogrāfijas, lai citā nodaļā tās varētu iesiet. Vienīgais mierinājums bija mātes atļauja par nopelnīto algu nopirkt laikraksta La Prensa svētdienas pielikumu, kurā turpinājumos iznāca komikss par Tarzānu, Dendiju Rodžeru — sauktu par Iekarotāju Rohelio — un Matu un Džefu — sauktiem par Banitinu un Eneasu. Brīvajā laikā svētdienās es iemācījos pēc atmiņas uzzīmēt komiksu varoņus un pats uz savu roku sazīmēju epizodes visai nedēļai. Ar tiem es pamanījos sajūsmināt vienu otru kvartāla pieaugušo un pārdevu zīmējumus pat par diviem sentavo.

Darbs bija nogurdinošs un neauglīgs, un, lai kā es centos, priekšnieku ziņojumos man vienmēr pārmeta entuziasma trūkumu. Droši vien manu ģimenes apstākļu dēļ man atviegloja darba apstākļus un iecēla par slavenu kinoaktieru ieteikta pretklepus līdzekļa propagandas lapiņu izplatītāju uz ielām. Man tas šķita labi, jo reklāmas bija lieliskas, uz spīdīga papīra iespiestas krāsainas fotogrāfijas. Tomēr jau no paša sākuma es sapratu, ka izdalīt tās visas nebūt nav tik vienkārši, kā es sākumā domāju, jo cilvēki uz bezmaksas papīrīšiem skatījās ar aizdomām un lielākā daļa sarāvās, it kā tie būtu elektrizēti. Pirmās dienas es atgriezos spiestuvē ar pāri palikušajām lapiņām, lai atdotu tās atpakaļ. Līdz kādu dienu es satiku skolasbiedru no Arakatakas, kura māte šausminājās, redzot, ka es daru darbu, kas, pēc viņas domām, ir piemērots jebkuram diedelniekiem. Viņa gandrīz vai kliedzot mani rāja, ka es staigāju pa ielu audekla sandalēs, ko māte bija nopirkusi, lai es nenoskrietu savus goda apavus.

- Pasaki Luisai Markesai, - viņa man teica, - lai padomā, ko teiktu viņas vecāki, ja redzētu, ka viņu mīļākais mazdēls izdala reklāmas lapiņas tirgus laukuma diloņslimniekiem.

Es nenodevu mātei šo ziņu, lai aiztaupītu viņai sarūgtinājumu, bet vairākas naktis aiz dusmām raudāju spilvenā. Drāma beidzās tā, ka es vairs nedalīju lapiņas, bet iemetu tās tirgus notekās, neparedzot, ka ūdens tek lēni, un spīdīgais papīrs peldēja tam pa virsu, izveidojot brīnišķīgu krāsainu pārklāju, kas no tilta izskatījās ļoti neparasti.

Sapnī māte droši vien saņēma kādu ziņu no saviem mirušajiem, jo nepagāja ne divi mēneši, kad viņa bez jebkādiem paskaidrojumiem izņēma mani no darba spiestuvē. Es pretojos, jo nevēlējos zaudēt La Prensa svētdienas pielikumu, ko ģimenē saņēmām kā debesu dāvanu, bet māte turpināja to pirkt, lai arī tāpēc zupā bija spiesta pielikt par vienu kartupeli mazāk. Izglābties mums palīdzēja arī mierinošā summa, ko mums vissūrākajos mēnešos sūtīja tēvocis 1 luanito. Viņš joprojām dzīvoja Santamartā, iztika no niecīgās zvērināta grāmatveža algas un bija uzņēmies pienākumu katru nedēļu sūtīt mums vēstuli ar divām viena peso banknotēm. Laivas Aurora kapteinis, sens ģimenes draugs, septiņos no rīta man to iedeva, un es atgriezos mājās ar visnepieciešamākajiem produktiem pāris nākamajām dienām.

Kādu trešdienu es nevarēju doties pēc vēstules, un māte uzdeva to izdarīt Luisam Enrikem, kas neizturēja kārdinājumu pavairot divus peso kādā ķīniešu tavernas spēļu automātā. Viņam nepietika izlēmības, lai apstātos pēc pirmo divu žetonu zaudēšanas, un brālis mēģināja tos atgūt, lidz zaudēja pirmspēdējo žetonu. “Es biju tik lielā panikā,” viņš jau pieaudzis man stāstīja, “ka nolēmu vairs nekad neatgriezties mājās.” Viņš labi zināja, ka šie divi peso nodrošina iztiku veselai nedēļai. Par laimi, ar pēdējā žetona iemešanu mašīnā kaut kas mainījās, tā iedrebējās, tās iekšās kaut kas nočīkstēja un nerimstošā straumē izbira visi žetoni par zaudētajiem diviem peso. “Tad manī ierunājās sātans,” Luiss Enrike stāstīja, “un es uzdrošinājos riskēt ar vienu žetonu.” Viņš vinnēja. Riskēja ar otru un vinnēja, un vēl vienu, un vēl vienu, un vinnēja. “Tobrīd izbīlis bija vēl lielāks nekā zaudējot, un man griezās vēders,” viņš stāstīja, “bet es turpināju spēlēt.” Visbeidzot viņš bija monētās vinnējis divas reizes vairāk nekā sākotnējos divus peso, bet neuzdrošinājās kasē samainīt tās pret banknotēm, jo baidījās, ka ķīnietis viņu apkrāps. Luisam Enrikem bija tik pilnas kabatas, ka, pirms atdot mātei tēvoča Huanito sūtītos divus peso piecu sentavo monētās, viņš pagalma dziļumā, kur mēdza noslēpt ikvienu atrasto sentavo, apraka vinnētos četrus peso. Viņš tos iztērēja pamazām un daudzus gadus nevienam nestāstīja savu šausminošo noslēpumu, ka nebija spējis pretoties kārdinājumam riskēt ar pēdējiem pieciem sentavo ķīnieša veikalā.

Viņa attiecības ar naudu bija ļoti īpašas. Kad māte viņu pieķēra čiepjam tirgus naudu no viņas maka, viņš aizstāvējās nedaudz mežonīgi, bet saprātīgi: nauda, ko bērni bez atļaujas paņem no vecāku makiem, nav zagta, jo tā ir visiem piederošā nauda, kuru pieaugušie neļauj tērēt aiz skaudības, ka nevar ar to darīt tās pašas lietas, ko bērni. Es aizstāvēju viņa viedokli tik dedzīgi, ka atzinos — arī pats spiedīgos brīžos esmu slepeni rakņājies pa mātes slēptuvēm. Māte zaudēja savaldīšanos. “Neesiet nu tik nesaprātīgi!” viņa gandrīz vai kliedza. “Ne tu, ne tavs brālis man neesat neko nozaguši, jo es pati atstāju naudu tur, kur jūs to meklējat, kad nokļūstat grūtībās.” Kādas niknuma lēkmes laikā es dzirdēju, kā viņa izmisusi murmina, ka Dievam vajadzētu atļaut dažu lietu zādzību, lai tādējādi varētu paēdināt bērnus.

Luisa Enrikes iedzimtais talants uz blēņām bija ļoti noderīgs, lai atrisinātu vispārējas problēmas, tomēr tas nebija tik spēcīgs, lai viņš spētu padarīt mani par savu nedarbu līdzzinātāju. Gluži pretēji — viņš vienmēr visu nokārtoja tā, lai uz mani nekristu ne vismazākās aizdomas, un tas pastiprināja manu visu mūžu ilgušo patieso pieķeršanos brālim. Tomēr es viņam nekad neatklāju, cik ļoti apskaudu viņa pārdrošību un cik ļoti cietu, kad papus viņu pēra. Es uzvedos pavisam citādi, tomēr reizēm man bija grūti apvaldīt skaudību. Mani satrauca vecvecāku māja Katakā, uz kurieni mani veda gulēt tikai tad, kad vecāki gribēja man dot cērmju zāles vai rīcineļļu. F.s uztraucos tik ļoti, ka sāku ienīst divdesmit sentavo monētas, ko vecāki man maksāja, lai es šos šķidrumus godam iedzertu.

Šķiet, ka mātes izmisums augstāko punktu sasniedza brīdī, kad viņa ar mani nosūtīja vēstuli pilsētas bagātākajam cilvēkam, kas bija slavens arī kā visdāsnākais filantrops. Runas par viņa labo sirdi bija tikpat izplatītas kā ziņas par viņa finanšu panākumiem. Māte uzrakstīja viņam sāpju pilnu un vaļsirdīgu vēstuli, lūdzot steidzamu ekonomisku palīdzību ne jau sev, jo viņa varēja izturēt jebko, bet saviem bērniem. Tikai cilvēks, kas māti labi pazina, varēja saprast, ko viņai nozīmēja šī pazemošanās, tomēr tajā brīdī nebija citas izejas. Viņa piekodināja, ka šim noslēpumam jāpaliek tikai starp mums abiem, un tā arī bija līdz pat šim brīdim, kad par to rakstu.

Es pieklauvēju pie mājas, kas nedaudz līdzinājās baznīcai, un gandrīz uzreiz atvērās lodziņš, pa kuru paskatījās kāda sieviete; es atceros tikai viņas ledaino acu skatienu. Viņa, nesakot ne vārda, paņēma vēstuli un atkal aizvēra logu. Bija ap vienpadsmitiem, un es paliku sēžam pie durvīm līdz pulksten trijiem, kad nolēmu atkal pieklauvēt, lai saņemtu kādu atbildi. Lodziņu atkal atvēra tā pati sieviete. Viņa izbrīnīta atpazina mani un lūdza brītiņu uzgaidīt. Atbilde bija lūgums atkal atnākt nākamajā otrdienā šajā pašā laikā. Es tā arī darīju, bet man solīja atbildēt vēl pēc nedēļas. Bija jāiet vēl trīs reizes, lai saņemtu vienu un to pašu atbildi, līdz pēc pusotra mēneša cita sieviete, vēl skarbāka par iepriekšējo, saimnieka vārdā man atbildēja, ka šī nav nekāda nabagmāja.

Es klīdu pa svelmainajām ielām, lai saņemtos drosmi nodot mātei ziņu, kas izgaisinās visas viņas ilūzijas. Bija jau pavisam tumšs, kad es ar sāpošu sirdi nostājos viņas priekšā un pavēstīju, ka labais filantrops ir miris jau pirms vairākiem mēnešiem. Visvairāk mani sāpināja rožukronis, ko māte noskaitīja, lūdzot mūžīgu mieru viņa dvēselei.

Kad pēc četriem vai pieciem gadiem mēs pa radio dzirdējām ziņu, ka filantrops ir nomiris iepriekšējā dienā, es sastingu kā pārakmeņojies, gaidot mātes reakciju. Un es nekādi nespēju saprast, kā bija iespējams, ka viņa aizkustināta uzmanīgi noklausījās ziņu un no sirds nopūtās:

- Sargi, Dievs, viņa dvēseli!

Mēs sadraudzējāmies ar Moskeru ģimeni, kas dzīvoja tikai kvartāla attālumā un tērēja īstas bagātības par komiksu grāmatām, ko pagalma šķūnītī sakrāva augstās kaudzēs līdz pat jumtam. Mēs bijām vienīgie privileģētie, kas varēja pavadīt tur visu dienu, lasot par Diku Treisiju un Dendiju Rodžeru. Vēl kāds laimīgs atklājums bija iepazīšanās ar mācekli, kas gleznoja filmu reklāmas tuvējam kinoteātrim Las Quintas. Es viņam palīdzēju, jo man vienkārši patika krāsot burtus, un viņš mūs bez maksas divas vai trīs reizes nedēļā ielaida noskatīties labas filmas ar šaušanu un kaušanos. Vienīgā greznība, kuras mums trūka, bija radioaparāts, lai jebkurā diennakts laikā varētu klausīties mūziku, tikai piespiežot pogu. Šodien ir grūti iedomāties, cik reti nabadzīgās mājās bija sastopams radio. Mēs ar Luisu F.nriki apsēdāmies uz sola, kas stūra veikalā bija nolikts dīkdienīgiem klientiem, un veselām pēcpusdienām klausījāmies populārās mūzikas programmas, kādas tolaik bija gandrīz visas. Drīz vien mēs no galvas zinājām vai visu Mige-lito Valdesa, Daniela Santosa, Sonoras Matanseras un orķestra Casino de la Playa repertuāru un Toņas Lanegras dziedātos Agustina Laras bolero. Vakara galvenā izklaide, īpaši abās reizēs, kad mums nemaksāšanas dēļ noslēdza elektrību, bija mācīt šīs dziesmas mātei, brāļiem un māsām. īpaši Lihijai un Gustavo, kas tās apguva kā papagaiļi, nesaprotot jēgu, un ar savām liriskajām muļķībām uzjautrināja mūs līdz asarām. Nebija izņēmumu. No tēva un mātes mēs visi bijām mantojuši labu muzikālo atmiņu un dzirdi, lai iemācītos tikai divas reizes dzirdētu dziesmu. īpaši jau Luiss Enrike, kas bija dzimis mūziķis

un pats uz savu roku specializējās, spēlējot ģitāras solo nelaimīgas mīlas serenādēm. Nepagāja ilgs laiks, līdz mēs uzzinājām, ka visi kaimiņmāju bērni, kas dzīvoja bez radio, iemācās dziesmas no maniem brāļiem, māsām un īpaši jau mātes, kas šajā bērniem pilnajā mājā bija kļuvusi par vēl vienu māsu.

Mana mīļākā programma bija Nedaudz no visa kā, ko vadīja komponists, dziedātājs un skolotājs Anhels Marija Kamačo i Kano un kas no vieniem pēcpusdienā pulcēja klausītājus ar atjautīgu repertuāra dažādību; īpaši populāra bija amatieru stunda bērniem līdz piecpadsmit gadu vecumam. Vajadzēja tikai pierakstīties La Vozde la Patria birojā un ierasties pusstundu pirms programmas sākuma. Maestro Kamačo i Kano pats spēlēja klavieru pavadījumu, bet viņa palīgs izpildīja nepārsūdzamo spriedumu pārtraukt dziesmu ar baznīcas zvana skaņām, ja dziedātājs pieļāva kaut mazāko kļūdu. Labākās dziesmas izpildītājs saņēma vairāk, nekā mēs varējām sapņot — piecus peso, bet māte skaidri pavēstīja, ka tik populārā programmā vissvarīgākais ir labi dziedāt.

Līdz pat tam laikam es sevi saucu tikai tēva uzvārdā — Garsija — un abos vārdos — Gabriels Hosē —, bet māte lūdza, lai es piesakos konkursā arī ar viņas uzvārdu — Markess — un lai nevienam nerastos šaubas par manu identitāti. Mājās tas bija īsts notikums. Man lika tērpties baltā uzvalkā gluži kā pirmās komūnijas reizē, un pirms iziešanas no mājām māte man iedeva kālija bromīda tinktūru. Es ierados La Voz de la Patria divas stundas par agru, un nomierinošo zāļu efekts beidzās, kamēr gaidīju tuvējā parkā, jo studijā ļāva ieiet tikai stundas ceturksni pirms programmas sākuma. Es jutu, kā baiļu zirnekļi manī aug katru brīdi arvien lielāki, un, kad es beidzot iegāju iekšā, mana sirds vai plīsa. Man bija milzīgi jāpiepūlas, lai neatgrieztos mājās, stāstot, ka man neļāva piedalīties jebkāda izdomāta iemesla dēļ. Maestro pie klavierēm mani ātri pārbaudīja, lai noskaidrotu manu balss toni. Pieteikšanās kārtībā izsauca septiņus konkursantus, un dažādu kļūdu dēļ trijiem no tiem skandināja zvanu, bet mani pieteica vienkārši kā Gabrielu Markcsu. Es dziedāju “Gulbi”, sentimentālu dziesmu par gulbi, kas ir baltāks par sniega kupenu un cietsirdīga mednieka nošauts guļ līdzās savam dzīvesdraugam. Jau pēc pirmajām taktīm sapratu, ka esmu uzņēmis pārāk augstu toni tām notīm, ko nebiju dziedājis mēģinājumā, un mani pārņēma panika, kad palīgs sāka šaubīties un satvēra zvanu. Nezinu, no kurienes smēlos drosmi, lai enerģiski pamātu viņam nezvanīt, bet bija jau par vēlu: zvans ieskanējās bez žēlastības. Piecus peso lielo balvu un vairākas reklāmdevēju dāvanas saņēma skaista gaišmate, kas bija nokāvusi gabaliņu Madame Butterfly. Neveiksmes sagrauts es atgriezos mājās un nekad nespēju remdēt mātes vilšanos. Pagāja daudzi gadi, līdz viņa man atzinās, ka viņa kaunējusies tāpēc, ka iepriekš bija piekodinājusi radiem un draugiem klausīties, kā es dziedu, un pēc tam nezināja, kā no viņiem visiem izvairīties.

Priekos un bēdās es nekad nekavēju skolu. Pat tad, kad nebiju ēdis. Bet mājasdarbu lasīšanas laiku es tērēju saimniecības darbos, un mums nebija tik daudz naudas elektrībai, lai lasītu līdz pat pusnaktij. Lai būtu kā būdams, es šo problēmu atrisināju. Ceļā uz skolu bija vairākas pasažieru autobusu garāžas, un vienā no tām es stundām ilgi skatījos, kā uz autobusu sāniem krāso uzrakstus ar maršrutu un galamērķi. Kādu dienu es lūdzu krāsotājam atļaut man uzvilkt pāris burtu, lai redzētu, vai es to spēju. Manas dabiskās apdāvinātības pārsteigts, viņš reizēm ļāva palīdzēt un maksāja par to pāris peso, kas deva nelielu atbalstu ģimenes budžetā. Vēl kāda cerīga lieta bija mana nejaušā draudzība ar trim brāļiem Garsijām, Magdalēnas upes jūrnieka bērniem, kas bija noorganizējuši populārās mūzikas trio, lai tikai prieka pēc spēlētu draugu ballītēs, līs pievienojos Garsiju kvartetam, lai piedalītos radiostacijas Atlantico amatieru stundas konkursā. īstas aplausu vētras pavadīti, mēs uzvarējām jau pirmajā dienā, bet mums neizmaksāja piecu peso lielo balvu, jo reģistrējoties bija radusies nelabojama kļūda. Atlikušo gada daļu mēs turpinājām kopā mēģināt un bez samaksas dziedājām ģimenes svētkos, līdz dzīve mūs izšķīra.

Es nekad nepiekritu ļaunprātīgajam spriedumam, ka lēnprātība, ar kādu tēvs uztvēra nabadzību, ir cieši saistīta ar bezatbildību. Gluži pretēji: domāju, ka tie bija homēriski pierādījumi uzticamai sadarbībai starp viņu un sievu, kas ļāva viņiem saglabāt drosmi līdz pat bezdibeņa malai. Viņš zināja, ka ar paniku māte tiek galā vēl labāk nekā ar izmisumu un ka tas ir mūsu izdzīvošanas noslēpums. Iespējams, papus neiedomājās, ka māte atvieglo viņa bēdas, atstājot aiz muguras savus labākos gadus. Mēs nekad nespējām saprast tēva ceļojumu iemeslu. Pēkšņi, kā tas mēdza notikt, inūs pamodināja sestdienas pusnaktī, lai aizvestu uz vietējo naftas kompānijas biroju Katatumbo, kur pa radiotālruni bija piezvanījis tēvs. Nekad neaizmirsīšu asarās mirkstošo māti uzturam sarunu, kuru tehnoloģija padarīja vēl grūtāku.

- Ai, Gabriel, - māte sacīja, - redz, kā tu mani esi pametis ar visu šo bērnu baru, un reizēm mums ir tik slikti, ka nav pat ko ēst.

Tēvs atbildēja ar sliktām ziņām, ka viņam ir palielinājusies akna. Tas notika bieži, un māte par to daudz nesatraucās, jo reizēm tēvs izmantoja slimību, lai slēptu savas blēdības.

- Tā notiek vienmēr, kad tu slikti uzvedies, - māte jokojoties atbildēja.

Viņa runāja, skatoties uz mikrofonu, ir kā papus atrastos tajā iekšā, un visbeidzot samulsa, jo mēģināja nosūtīt skūpstu un bija noskūpstījusi mikrofonu. Māte nespēja apslāpēt smieklu vētru un nekad nevarēja izstāstīt šo stāstu līdz galam, jo viņai vienmēr bira smieklu asaras. Tomēr todien viņa bija aizdomājusies un, it kā nerunājot ne ar vienu konkrēti, pie galda sacīja:

- Gabriela balsī es saklausīju ko dīvainu.

Mēs paskaidrojām, ka radio ne tikai deformē balsi, bet slēpj arī personību. Nākamajā vakarā viņa jau pusaizmigusi sacīja: “Lai būtu kā būdams, bet viņš izklausījās tā, it kā būtu daudz vājāks.” Grūtie laiki bija nosmailinājuši viņas degunu, un māte nopūšoties prātoja, kādi gan ir tie Dieva un likuma aizmirstie ciemi, pa kuriem klīst viņas klejotājs vīrs. Otrajā ra-diotālruņa sarunā mātes slēptie nolūki kļuva daudz redzamāki, kad viņa lika tēvam apsolīt, ka viņš nekavējoties atgriezīsies mājās, ja divu nedēļu laikā neizdosies neko atrisināt. Tomēr, pirms noteiktais laiks bija pagājis, mēs no Altosas del Rosario ciema saņēmām dramatisku telegrammu ar vienu vienīgu vārdu: “Neizlēmīgs.” Māte šajā ziņā redzēja apstiprinājumu savām visviedākajām priekšnojautām un nodiktēja nepārsūdzamu spriedumu:

- Vai nu tu atgriezies līdz pirmdienai, vai arī es tūdaļ pat dodos pie tevis ar visiem bērniem.

Tas līdzēja. Tēvs labi zināja viņas draudu spēku, un nepagāja ne nedēļa, kad viņš jau bija Barrankiljā. Papus ierašanās mūs izbrīnīja, jo viņš bija apģērbies pavirši, ar zaļganu sejas krāsu un neskūtu bārdu, un māte pat domāja, ka viņš ir slims. Tomēr tas bija tikai pārejošs iespaids, jo divu dienu laikā tēvs atdzīvināja savu jaunības dienu plānu atvērt aptieku Sukres ciemā, idilliskā un pārtikušā nostūrī, kas atradās diennakts kuģojuma attālumā no Barrankiljas. Viņš tur jaunībā bija strādājis par telegrāfistu, un papum sažņaudzās sirds, atceroties mūžīgās balles un ceļojumu pa krēslainiem kanāliem un zeltītām sjenagām. Kādu laiku viņš bija centies dabūt šo vietu, bet laime viņam neuzsmaidīja, kā tas notika citos, daudz kārdinošākos gadījumos, piemēram, ar Arakataku. Apmēram pēc pieciem gadiem, trešās banānu krīzes laikā, viņš atkal sāka domāt par Sukri, bet uzzināja, ka to ieņēmuši Maganges vairumtirgotāji. Tomēr mēnesi pirms atgriešanās Barrankiljā tēvs nejauši bija saticis vienu no viņiem, un šis vīrs ne tikai stāstīja gluži citu stāstu, bet piedāvāja arī labu kredītu papus aptiekai Sukrē. Tēvs piedāvājumu nepieņēma, jo tobrīd bija aizņemts ar zelta sapņa īstenošanu Altosā del Rosario, bet, sievas sprieduma pārsteigts, atkal uzmeklēja Magangē vairumtirgotāju, kas vēl joprojām klīda pa upmalas ciemiem, un viņi noslēdza darījumu.

Pēc pāris nedēļu pētījumiem un lietu kārtošanas ar draugiem vairumtirgotājiem, tēvs, atkal izskatīgs un labā noskaņojumā, devās ceļā, un viņa pirmais iespaids par Sukri bija tik spēcīgs, ka viņš to aprakstīja vēstulē: “Realitāte ir labāka par atmiņām.” Papus galvenajā laukumā noīrēja māju ar balkonu un atguva senos draugus, kas atvēra viņam savu namu durvis. Ģimenei vajadzēja pārdot visu, ko vien bija iespējams pārdot, sapakot atlikušās mantas, kuru nebija daudz, un paņemt tās līdzi uz viena no tvaikoņiem, kas regulāri kursēja pa Magdalēnas upi. Ar to pašu vēstuli tēvs atsūtīja mums labi izrēķinātu naudas pārvedumu neatliekamu izdevumu segšanai, un solīja atsūtīt naudu arī ceļa izdevumiem. Es nespēju iedomāties jaunumus, kas sapņaini noskaņotajai mātei varētu patikt vēl vairāk, tāpēc viņas atbilde bija labi pārdomāta un tās mērķis bija ne tikai spēcināt vīra garu, bet arī mīkstināt ziņu, ka viņa jau astoto reizi ir gaidībās.

Es nokārtoju visas formalitātes un rezervēju biļetes uz leģendārā kuģa Capitān de Caro, kas vienas nakts un pusdienas laikā veica ceļu no Barrankiljas līdz Magangei. Tālāk pa San-horhes upi un idillisko Monhas kanālu līdz galamērķim mums bija jākuģo motorlaivā.

- Tālāk prom no šejienes, kaut vai uz elli, - iesaucās māte, kas nekad neticēja Sukres babiloniskajai slavai. - Tādā ciemā kā tas vīru vienu nedrīkst atstāt.

Viņa mums lika tik ļoti steigties, ka trīs dienas pirms došanās ceļā mēs jau gulējām uz grīdas, jo bijām pārdevuši gultas un, cik vien varējām, arī citas mēbeles. Viss pārējais bija sapakots, un biļetēm domātā nauda, simtiem reižu skaitīta un pārskaitīta, bija droši noglabāta kādā no mātes slēptuvēm.

Ierēdnis, kas mani apkalpoja rēderejas birojā, bija tik pievilcīgs, ka man nebija jāpiepūlas, lai atrastu ar viņu kopīgu valodu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pareizi pierakstīju tarifus, ko viņš man nodiktēja skaidrajā un pareizajā izpalīdzīgo karī-biešu dikcijā. Mani visvairāk iepriecināja un es vislabāk atcerējos to, ka bērniem līdz divpadsmit gadu vecumam jāmaksā rikai puse no biļetes cenas. Tas attiecās uz visiem brāļiem un māsām, izņemot mani. Vadoties pēc šiem aprēķiniem, māte atlika biļetēm domāto naudu un pārējo līdz pat pēdējam sentavo iztērēja, lai sapakotu mājsaimniecības priekšmetus.

Piektdien es devos pirkt biļetes, un ierēdnis mani pārsteidza ar ziņu, ka biļetes bērniem, jaunākiem par divpadsmit gadiem, maksā nevis par piecdesmit, bet gan rikai par trīsdesmit procentiem lētāk, un tas mūsu aprēķinos radīja neglābjamu starpību. Viņš zvērēja, ka esmu pierakstījis nepareizi, jo šie dati bija iespiesti uz oficiālas plāksnītes, ko viņš nolika man priekšā. Es izmisis devos mājup, bet māte neko neteica, tikai uzvilka kleitu, ko bija valkājusi sēru laikā pēc tēva nāves, un mēs devāmies uz upes transporta biļešu kasēm. Viņa vēlējās būt taisnīga: kāds bija kļūdījies, un tas gluži labi varēja būt viņas dēls, tomēr tam nebija nekādas nozīmes. Eakts bija tāds, ka mums nebija vairāk naudas. Ierēdnis viņai paskaidroja, ka tur neko nevar darīt.

- Saprotiet, kundze, - viņš sacīja, - nav tā, ka es gribētu vai negribētu jums palīdzēt, bet te ir nopietna uzņēmuma noteikumi, kurus nevar grozīt kā vēja rādītāju.

- Bet tie ir tikai bērni, - māte atbildēja un norādīja uz mani kā piemēru. - Iedomājaties, šis ir vecākais, un viņam ir tikai knapi divpadsmit gadu. - Un viņa pacēla roku: - Viņi ir tik lieli.

Ierēdnis aizrādīja, ka izšķirīgais nav vis garums, bet vecums. Neviens nemaksāja mazāk, tikai jaundzimušie, kas

▼

varēja ceļot par brīvu. Māte lūkojās pēc augstākas amatpersonas:

- Ar ko man jārunā, lai šo lietu varētu nokārtot?

Ierēdnis nepaspēja atbildēt. Menedžeris, pavecāks vīrs ar

iespaidīgu vēderu, strīda vidū izbāza galvu pa sava kabineta durvīm, un, viņu ieraudzījis, ierēdnis piecēlās. Menedžeris bija milzīgs un cienīga izskata cilvēks: lai arī viņš bija izmeties vienā kreklā un izmircis sviedros, varēja skaidri redzēt, ka viņam ir liela autoritāte. Viņš uzmanīgi noklausījās māti un mierīgā balsī atbildēja, ka šādu lēmumu iespējams pieņemt tikai pēc noteikumu maiņas partneru kopsapulcē.

- Ticiet, man ir ļoti žēl, - viņš piebilda.

Māte juta spēku pieplūdumu un padarīja savus argumentus vēl smalkākus.

-Jums taisnība, kungs, - viņa teica, - bet tā nu ir sanācis, ka jūsu padotais to visu kārtīgi neizskaidroja manam dēlam vai arī mans dēls viņu pareizi nesaprata, un notika kļūda. Tagad visas mūsu mantas ir iepakotas un sagatavotas uzkāpšanai uz kuģa, mēs guļam uz kailas grīdas, pārtikai domātā nauda beigsies rīt, un pirmdien mājā ievāksies jaunie īrnieki.

Māte apjauta, ka visi ierēdņi telpā klausās viņā ar lielu interesi, un vērsās pie viņiem:

- Kas gan tas ir tik nozīmīgam uzņēmumam kā šis? - Un, negaidot atbildi, jautāja menedžerim, skatoties tieši viņam acīs:

- Vai jūs ticat Dievam?

Menedžeris apjuka. Birojā iestājās ļoti ilgs klusuma brīdis. Tad māte apsēdās, saspieda kopā trīcēt sākušos ceļgalus, ar abām rokām sažņaudza naudasmaku klēpī un ar lielajiem lēmumiem raksturīgu izlēmību sacīja:

- Labi, es nekustēšu prom no šejienes, kamēr jūs šo lietu neatrisināsit.

Menedžeris šausmās sastinga, un viss biroja personāls pameta darbu, lai paskatītos uz māti. Viņa bija nesatricināma, ar smailu degunu un bāla, mātes ādu klāja sviedru pērlītes. Viņa sen vairs nevalkāja sēru drānas par godu tēva nāvei, bet šoreiz bija tās apvilkusi, jo tas viņai šķita šim uzdevumam vispiemērotākais apģērbs. Menedžeris uz viņu vairs neskatījās, bet, nezinot, ko iesākt, lūkojās uz saviem padotajiem un visbeidzot iesaucās:

-Tam nav precedentu!

Māte par nepamirkšķināja acis. “Man kaklā riesās asaras, bet bija tās jāapspiež, citādi viss būtu beidzies ļoti slikti,” viņa man stāstīja. Tad menedžeris lūdza ierēdnim aiznest mūsu dokumentus uz viņa kabinetu. Tas tika izdarīts, un pēc piecām minūtēm viņš atkal atgriezās, sabārts un dusmīgs, bet visas biļetes nu bija kārtībā.

Nākamajā nedēļā mēs izkāpām krastā Sukrē, it kā tur arī būtu piedzimuši. Pilsētiņā bija apmēram sešpadsmit tūkstoši iedzīvotāju, gluži tāpat kā citās valsts municipalitātēs tajā laikā, un visi bija savstarpēji pazīstami ne tik daudz vārdu, cik savu slepeno dzīvju dēļ. Ne tikai pilsēta, bet arī viss reģions bija lēna ūdens jūra, kas varēja pieņemt dažādu krāsu atkarībā no ziediem, kas mainījās katrā gadalaikā, vietā vai arī mūsu garastāvokļa iespaidā. Tās krāšņums atgādināja sapņaini mierīgos Dienvid-austrumāzijas ūdeņus. Visus daudzos gadus, kurus ģimene pilsētā nodzīvoja, tajā neparādījās neviens automobilis. Tas arī būtu pilnīgi nederīgs, jo taisnās, noblietētās zemes ielas šķita kā nomērītas kailām pēdām un daudzos namos pie virtuves atradās piestātne ar vietējai satiksmei domātām kanoe laivām.

Manas pirmās emocijas bija neaptveramas brīvības izjūta. Viss, kā mums, bērniem, bija trūcis, pēc kā mēs bijām ilgojušies, drīz vien bija sasniedzams. Ikviens varēja ēst, kad bija izsalcis, un gulēt, kad nāca miegs. Te nebija viegli par kādu rūpēties, jo par spīti saviem stingrajiem likumiem pieaugušie bija tik ļoti pārņemti ar laiku, ka viņiem tā nepietika, lai parūpētos pašiem par sevi. Vienīgais drošības pasākums bērniem bija

prasība iemācīties peldēt, vēl pirms ir apgūta staigāšana, jo ciemu divās dajās sadalīja kanāls ar tumšu ūdeni, kas vienlaikus noderēja kā akvedukts un notekgrāvis. Jau gada vecumā bērnus no virtuves balkona iesvieda kanālā, vispirms ar glābšanas vestēm, lai viņi zaudētu bailes no ūdens, un pēc tam bez glābšanas vestēm, lai viņi zaudētu cieņu pret nāvi. Vēl pēc vairākiem gadiem mans brālis Haime un māsa Lihija, kas bija pārdzīvojuši bīstamo iniciāciju, bērnu peldēšanas sacensībās spīdēja ar saviem panākumiem.

Sukri par neaizmirstamu pilsētu man padarīja brīvības izjūta, ar kādu mēs, bērni, staigājām pa ielām. Pēc divām vai trīs nedēļām mēs jau zinājām, kas dzīvo ikvienā mājā, un izturējāmies tā, it kā vienmēr būtu šos ļaudis pazinuši. Lietošanas vienkāršotie sociālie paradumi bija piemēroti modernai dzīvei feodālā kultūrā: bagātie — ganāmpulku īpašnieki un cukurniedru rūpnieki — dzīvoja pilsētas galvenajā laukumā, ber nabagie — kur vien varēja. Ekleziastiskā administrācija uzskatīja, ka šīs teritorijas atrodas plašās ezeru impērijas misijas jurisdikcijā un pārvaldījumā. Pašā šīs pasaules centrā atradās draudzes baznīca Sukres galvenajā laukumā, un tā bija kā neliela Ķelnes katedrāles versija, ko pēc atmiņas kopējis kāds arhitektūrai pievērsies spāņu priesteris. Baznīcas vara izpaudās absolūti un nekavējoties. Katru vakaru pēc rožukroņa lūgšanām baznīcas torņa zvans nozvanīja tik reižu, kāds, saskaņā ar Katolisko kino biroju, bija morālais vērtējums filmai, ko izrādīja tuvīnajā kinoteātrī. Apsēdies pie sava kabineta durvīm, dežurējošais misionārs uzmanīja visus, kas iegāja kinoteātrī, lai pēc tam varētu sodīt pārkāpējus.

Visvairāk neapmierinātības man izraisīja vecums, kādā es nonācu Sukrē. Trūka trīs mēnešu, lai šķērsotu liktenīgo trīspadsmit gadu līniju, un mājās pret mani vairs neizturējās kā pret bērnu, tomēr neatzina arī par pieaugušu, un, ieslodzīts pats savā vecumā, es biju vienīgais no bērniem, kas tā arī neiemācījās

peldēt. Es nezināju, vai sēsties pie bērnu vai pieaugušo galda. Manā klātbūtnē kalpotājas vairs nepārģērbās pat tumsā, bet viena no viņām vairākas reizes kaila gulēja manā gultā, neiztraucējot man miegu. E’s vēl nebiju paspējis piesātināties ar šo brīvību, kad nākamā gada janvārī man vajadzēja atgriezties Barrankiljā, lai sāktu bakalaurāta studijas, jo Sukres skolas nebija pietiekami labas izcilajām skolotāja Kasalinsa atzīmēm.

Pēc gariem strīdiem un pārrunām, kurās mana dalība bija ļoti maza, vecāki izlēma par labu Sanhosē jezuītu koledžai Barrankiljā. Man nav skaidrs, kur viņi pāris mēnešos sadabūja tik daudz līdzekļu, jo homeopātiskā aptieka un konsultāciju kabinets vēl bija tikai nākotne. Māte vienmēr atrada aizbildinājumus, kas neprasīja pierādījumus: “Dievs ir visvarens.” Pārcelšanās izdevumos droši vien bija iekļauta iekārtošanās nn ģimenes uzturēšana, bet ne jau mana skolas maksa. Iepriekš man bija tikai viens pāris saplēstu kurpju un drēbju kārta, kuru lietoju, kamēr otra karājās uz veļas auklas, bet tagad māte bija sarūpējusi katafalka lieluma lādi ar jaunām drēbēm, nedomājot par to, ka pēc sešiem mēnešiem es no tām jau būšu izaudzis. Viņa pati uz savu roku izlēma, ka es sākšu valkāt garās bikses, par spīti sociālajiem noteikumiem, ka to nevar darīt, kamēr nav noticis balss lūzums.

Patiesībā strīdi par bērnu izglītošanu man vienmēr radīja iespaidu, ka papus kādā no homēriskajiem niknuma brīžiem aizliegs mums visiem atgriezties skolā. Tas bija gluži iespējams. Nepārvaramās nabadzības dēļ viņš pats bija autodidakts, un viņa tēvu iedvesmoja Fernando VII dzelzs morāle, kad viņš izsludināja individuālo mājas apmācību, lai saglabātu ģimenes integritāti. Es baidījos no koledžas, it kā tas būtu cietums, un mani šausmināja jau doma vien, ka bus jādzīvo no zvana līdz zvanam, bet tā vienlaikus bija arī mana vienīgā iespēja jau no trīspadsmit gadu vecuma uzsākt patstāvīgu dzīvi, uzturot labas attiecības ar ģimeni, tomēr esot tālu no tās kārtības,

demogrāfiskā entuziasma un grūtajiem laikiem, kā ari iespēja lasīt, neatvelkot elpu, kur vien tas ir iespējams.

Mans vienīgais iebildums pret Sanhosē koledžu, vienu no pašām dārgākajām skolām visā Kārību piekrastē, bija tās armijas disciplīna, bet māte mani pārtrauca ar vienu no saviem pareģojumiem: “No tās nāk valstsvīri.” Kad ilgāk atkāpties vairs nebija iespējams, tēvs mazgāja rokas nevainībā:

- Atceraties, ka es neteicu ne jā, ne nē.

Viņš būtu devis priekšroku Amerikāņu skolai, kur es iemācītos angļu valodu, bet māte to nesaprātīgi atmeta tikai tāpēc, ka tā ir luterāņu perēklis. Šodien man tēvam par godu jāatzīst, ka viens no maniem rakstnieka dzīves trūkumiem ir angļu valodas nezināšana.

Atkal ieraugot Barrankilju no kuģa Capitan de Caro klāja, uz kura mēs bijām ceļojuši tikai pirms trim mēnešiem, man sažņaudzās sirds, it kā es nojaustu, ka viens pats atgriežos reālajā dzīvē. Par laimi, vecāki bija sarunājuši guļasvietu un ēdienu pie mana brālēna Hosē Marijas Valdeblankesa un viņa sievas Ortensijas, diviem jauniem un simpātiskiem cilvēkiem, kas dalījās ar mani savā mierīgajā dzīvē, vienkāršajā dzīvojamā istabā, guļamistabā un bruģētajā pagalmiņā, ko ēnainu padarīja uz auklām vienmēr izkārtā veļa. Viņi gulēja vienā istabā ar savu sešus mēnešus veco meitiņu. Man bija atvēlēts dzīvojamās istabas dīvāns, ko pa nakti varēja pārvērst par gultu.

Sanhosē koledža atradās apmēram sešus kvartālus tālāk, lielā mandeļkoku parkā, kur agrāk bija pletusies pilsētas vecākā kapsēta un kur bruģa līmenī joprojām varēja atrast atsevišķus kauliņus un vecas skrandas. Dienā, kad iegāju galvenajā pagalmā, tur notika ceremonija pirmā gada studentiem, kas bija tērpušies svētdienas formas baltajās biksēs un zilajās vilnas žaketēs, es nespēju apslāpēt šausmas, ka viņi zina to, par ko man nav ne jausmas. Bet drīz vien es sapratu, ka viņi visi ir tikpat nenobrieduši un nezināmās nākotnes izbiedēti kā es.

Mans personiskais bieds bija brālis Pedro Reijess, pirmās klases audzinātājs, kas bija ieņēmis galvā pārliecināt skolas vadību, ka es neesmu pietiekami sagatavots bakalaurātam. Viņš kļuva par lietuvēnu, kas sekoja man visneiedomājamākās vietās un ar sātaniskiem jautājumiem sarīkoja zibenīgas zināšanu pārbaudes: “Vai tu tici, ka Dievs varētu radīt tik smagu akmeni, ka es to nevarētu pacelt?” viņš jautāja, nedodot laiku apdomāties. Un vēl vieni nolādēti slazdi: “Ja mēs apjoztu ekvatoru ar piecdesmit centimetru biezu zelta jostu, par cik kilogramiem smagāka kļūtu Zeme?” Es nespēju pareizi atbildēt ne uz vienu jautājumu, jo mēle man no bailēm pinās gluži kā pirmo reizi runājot pa tālruni. Tās bija pamatotas bailes, jo brālim Reije-sam bija taisnība. Es nebiju pietiekami sagatavots bakalaurātam, bet nevarēju neizmantot veiksmi, jo biju uzņemts bez eksāmeniem. Es trīcēju jau no viņa skatiena vien. Daži skolasbiedri viņa uzmācību tulkoja ļaunprātīgi, bet man nebija nekādu iemeslu tā domāt. Turklāt saprātīgums man palīdzēja, jo pirmo mutisko eksāmenu es nokārtoju bez jebkādiem iebildumiem, raiti un veikli citējot brāli Luisu Deleonu un ar krāsainiem krītiem uzzīmējot uz tāfeles Kristu, kas izskatījās kā dzīvs. Eksaminētāji bija tik apmierināti, ka pavisam aizmirsa par aritmētiku un dzimtenes vēsturi.

Problēma ar brāli Reijesu nokārtojās, kad Lieldienu nedēļā viņam botānikas stundai bija nepieciešami zīmējumi, un es tos izgatavoju, nepamirkšķinot ne aci. Viņš ne tikai izbeidza sekošanu, bet reizēm aizkavējās, lai garo starpbrīžu laikā varētu man iemācīt labi pamatotas atbildes uz jautājumiem, ar kuriem es iepriekš nebiju ticis galā, vai arī uz citiem vēl dīvainākiem, kuri vēlāk it kā nejauši parādījās nākamajos pārbaudes darbos pirmā gada studentiem. Tomēr ikreiz, kad viņš mani satika citu skolnieku klātbūtnē, brālis jokoja, ka es esmu vienīgais trešā gada pamatskolas audzēknis, kam labi veicas bakalaurāta studijās. Šodien es saprotu, ka viņam bija taisnība. īpaši jau

ortogrāfijas dēļ, kas visu mācību laiku man sagādāja mocības un kas joprojām biedē manu manuskriptu korektorus. Vislabvēlīgākie no viņiem mierina sevi ar domu, ka tās ir tikai pārrakstīšanās kļūdas.

Manas bailes un trauksmi atviegloja gleznotāja un rakstnieka Ektora Rohasa Eraso pieņemšana darbā par zīmēšanas skolotāju. Viņam bija apmēram divdesmit gadu. Viņš ienāca klasē brāļa audzinātāja pavadībā, un skolotāja sveiciens trijos pēcpusdienā valdošajā karstumā noskanēja kā durvju aizcir-tiens. Viņš tērpās ļoti apspīlētā kamieļvilnas žaketē ar zeltītām pogām, daudzkrāsainā vestē un apdrukātā zīda kaklasaitē, un skolotājam piemita kinoaktiera vieglais skaistums un elegance. Tomēr visneparastākā lieta bija viņa katliņš, kad temperatūra ēnā sasniedza trīsdesmit grādu. Skolotājs bija garš kā maikste, tāpēc viņam bija jāpieliecas, lai zīmētu uz tāfeles. Brālis audzinātājs viņam līdzās šķita kā Dieva dots.

Jau no pašā sākuma bija redzams, ka jaunajam skolotājam nav nedz mācīšanai nepieciešamās metodikas, nedz pacietības, bet viņa zobgalīgais humors noturēja mūsu uzmanību, gluži tāpat kā mūs izbrīnīja meistarīgie zīmējumi, ko viņš ar krāsainiem krītiem radīja uz tāfeles. Viņš nenoturējās amatā ilgāk par trim mēnešiem, un mēs tā arī nekad neuzzinājām atlaišanas iemeslu, bet var saprast, ka skolotāja laicīgā pedagoģija nebija savienojama ar garīgo jezuītu ordeni.

Jau no paša sākuma es skolā ieguvu dzejnieka slavu, pirmām kārtām jau viegluma dēļ, ar kādu no mācību grāmatām no galvas apguvu un dobjā balsī deklamēju spāņu klasiķu un romantiķu poēmas, un arī satīrisko vārsmu dēļ, ko skolas žurnālā veltīju saviem klasesbiedriem. Es tās nebūtu sacerējis vai arī būtu tām veltījis nedaudz vairāk uzmanības, ja būtu iedomājies, ka tās izpelnīsies slavu kā iespiests vārds. Patiesībā tās bija laipnas satīras, kas divos pēcpusdienā uz papīra strēmelītēm slepeni cirkulēja miega nomāktā klasē, levs Luiss Posada — otrā gada audzinātājs — vienu no tām pārtvēra, ar sarauktu pieri izlasīja un mani stingri sarāja, bet papīrīti paglabāja kabatā. Tēvs Arturo Mehija mani izsauca uz savu kabinetu un piedāvāja publicēt konfiscētās satīras žurnālā fuventud, oficiālajā koledžas studentu izdevumā. Aiz izbrīna, kauna un prieka man tūdaļ pat piemetās vēdera krampji, un es tos pārvarēju, nepārliecinoši atrunājoties:

-Tā ir tikai tāda muļķošanās.

Tēvs Mehija pierakstīja manu atbildi un nākamajā žurnāla numurā ar upuru atļauju publicēja dzejoļus ar virsrakstu “Mana muļķošanās” un parakstu “Gabito”. Pēc klasesbiedru lūguma nākamajos divos numuros man vajadzēja publicēt vārsmu sērijas turpinājumu. Tā nu šie bērnišķīgie dzejoļi — gribu es to vai ne — ir mana opera prima.

Manu brīvo laiku un gandrīz visu mācību stundu laiku aizņēma ieradums lasīt visu, kas vien nonāca manās rokās. Es varēju noskaitīt no galvas veselas poēmas no populārā, tolaik Kolumbijā izplatītā repertuāra un pašus skaistākos spāņu Zelta laikmeta un romantisma dzejoļus, turklāt daudzus no tiem biju apguvis no koledžas mācību grāmatām. Šīs manam vecumam neparastās zināšanas kaitināja skolotājus, jo katru reizi, kad viņi man klasē uzdeva kādu nāvējošu jautājumu, es atbildēju ar citātiem no literatūras vai kādu grāmatās smeltu ideju, ko viņi nespēja novērtēt. Tēvs Mehija sacīja: “Tas ir viens mākslots bērns,” — lai neteiktu, ka esmu neizturams. Man nekad nevajadzēja piepūlēt atmiņu, jo dzeja un daži labas klasiskās prozas teksta fragmenti pēc trīs vai četru reižu pārlasīšanas palika kā iegravēti prātā. Pirmo tintes pildspalvu man pasniedza tēvs audzinātājs, jo es bez aizķeršanās noskaitīju piecdesmit septiņus desmit rindiņu pantus no Gaspara Nuņjesa de Arses Reiboņa.

Nolicis grāmatu uz ceļgaliem, es klasē lasīju ar tādu nekaunību, ka izvairīšanās no soda šķita iespējama tikai ar skolotāju līdzdalību. Ar savu lokano mēli es nespēju panākt

tikai to, lai man ļauj nepiedalīties ikdienas misē septiņos no rīta. Vēl bez dzejoļu rakstīšanas es biju arī kora solists, zīmēju komiskas karikatūras, svinīgās sanāksmēs deklamēju dzejoļus un darīju tik daudz lietu, ka neviens nevarēja saprast, pa kuru laiku es mācos. Atbilde bija vienkāršāka, nekā varētu domāt: es nemācījos.

Es biju nevajadzīga dinamisma pārņemts un joprojām nesaprotu, kāpēc skolotāji tik ļoti ar mani noņēmās un nesacēla troksni par manu šausmīgo ortogrāfiju. Gluži pretēji rīkojās māte, kas slēpa no tēva dažas manas vēstules, lai paglābtu viņu no pēkšņas nāves, bet citas sūtīja man atpakaļ izlabotas un reizēm arī ar uzslavām par gramatikas progresu un pareizu vārdu lietojumu. Tomēr pēc diviem gadiem nebija manāmi nekādi uzlabojumi. Mani joprojām vajā rās pašas problēmas: es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc jāraksta burti, kurus neizrunā, divi dažādi burti, kurus izrunā vienādi, kā arī daudzus citus nejēdzīgus likumus.

Tā es atklāju aicinājumu, kas mani pavadījis visu mūžu: prieku runāties ar audzēkņiem, kas vecāki par mani. Arī šodien, satiekoties ar jauniešiem, kas varētu būt mani mazbērni, man ir jāpiepūlas, lai nejustos jaunāks par viņiem. Es sadraudzējos ar diviem vecākiem studentiem, kas vēlāk kļuva par biedriem vēsturiskā manas dzīves posmā. Viens no viņiem bija Huans B. Fernandess, dēls vienam no trijiem laikraksta El Heraldo dibinātājiem un īpašniekiem Barrankiljā, kur es iemēģināju roku žurnālistikā, bet viņš apguva visu — no pirmo burtu uzvilkšanas līdz laikraksta vadīšanai. Otrs bija F’nrike Skopels, pilsētā leģendāra kubiešu fotogrāfa dēls, kas vēlāk kļuva par grafisko reportieri. Tomēr mana pateicība viņam ir ne tik daudz saistīta ar mūsu kopīgo darbu presē, cik ar viņa vaļasprieku apstrādāt savvaļas dzīvnieku ādas, ko Enrike pēc tam eksportēja vai uz puspasauli. Pirms viena no maniem pirmajiem ārzemju ceļojumiem viņš man uzdāvināja trīs metrus garu kaimana ādu.

- Šī āda maksā bargu naudu, - Enrike man bez lieka dramatisma teica, - bet es iesaku tev to nepārdot, kamēr vien tevi nepārņem sajūta, ka tu nomirsi no bada.

Es joprojām prātoju, vai viedais Kike Skopels zināja, ka iedod man mūžīgu amuletu, jo periodiska bada gados man to būtu vajadzējis pārdot ļoti daudzas reizes. Tomēr es joprojām glabāju putekļaino un gandrīz vai pārakmeņojušos ādu, jo kopš tā laika, kad es sāku to koferī vadāt apkārt pa visu pasauli, man vairs nav trūcis neviena senravo, lai paēstu.

Jezuītu skolotāji, kas stundu laikā bija ļoti bargi, starpbrīžos bija pavisam citādi, mācīja mums lietas, par kurām klases telpās nebilda ne vārda, un stāstīja par to, ko tiešām vēlētos mācīt. Cik nu tas manā vecumā bija iespējams, es sapratu, ka šī atšķirība bija labi pamanāma, un tā mums vēl vairāk palīdzēja. Tēvam Luisam Posadam, labi izglītotam vīrietim ar progresīvu garu, kas daudzus gadus bija strādājis arodbiedrību sektorā, bija arhīvs ar kartītēm, uz kurām varēja atrast dažādas enciklopēdiski saīsinātas norādes, īpaši daudz to bija par grāmatām un to autoriem. Tēvs Ignasio Saldīvars bija basku izcelsmes kalnietis, ko es Kartahcnas Sanpedro Klavera klosterī turpināju apmeklēt, līdz viņš sasniedza cienījamu vecumu. Tēvs Eduardo Nuņjess jau bija sarakstījis savu monumentālo Kolumbijas literatūras vēsturi, par kuras likteni es tā arī nekad neuzzināju. Vecais dziedāšanas skolotājs, tēvs Manuels Idalgo, kas jau bija cienījamos gados, pats uz savu roku atklāja skolniekos aicinājumu un atļāvās veikt programmā neparedzētus pagāniskās mūzikas apskatus.

Man bija pāris nejaušu sarunu ar rektoru, tēvu Piesča-konu, pēc kurām — ne tikai viņa izvēlēto tēmu, bet arī drosmīgo secinājumu dēļ — biju pilnīgi pārliecināts, ka skolotājs pret mani izturas kā pret pieaugušo. Viņš manā dzīvē bija izšķirīga persona debesu un elles jēdzienu noskaidrošanā: vienkāršu ģeogrāfisku apstākļu dēļ es tos nespēju savienot ar

katehisma sniegto informāciju. Ar savām drosmīgajām idejām rektors mazināja šo dogmu ietekmi. Neiegrimstot sarežģītos teoloģiskos skaidrojumos, viņš uzskatīja, ka debesis ir Dieva klātbūtne. Elle, protams, bija kas gluži pretējs. Tomēr divas reizes skolotājs man uzticēja to, kas viņam sagādā raizes: “Lai būtu kā būdams, ellē ir uguns,” — un to rektors nekādi nespēja izskaidrot. Vairāk starpbrīžos saņemto skaidrojumu nekā oficiālo mācību stundu dēļ es beidzu mācību gadu ar pilnu krūtežu medaļu.

Manas pirmās brīvdienas Sukrē sākās kādā svētdienā četros pēcpusdienā, ar vītnēm un krāsainiem baloniem izrotātā piestātnē un laukumā, kas bija pārvērsts par Ziemassvētku tirdziņu. Tiklīdz es spēru kāju uz cietzemes, ļoti skaista un gaišmataina meitene ar apstulbinošu spontanitāti metās man ap kaklu un gluži vai nosmacēja ar skūpstiem. Tā bija mana māsa Karmena Rosa, papus ārlaulības meita, kas bija atbraukusi pavadīt kādu laiku kopā ar nepazīstamo tēva ģimeni. Bija ieradies arī vel viens papus dēls, Abelardo, labs drēbnieks, kas iekārtoja savu darbnīcu galvenā laukuma stūrī un pubertātes laikā bija mans dzīves skolotājs.

Jaunā un nesen apmēbelētā māja izskatījās kā svētkiem saposta, un tajā bija vēl viens brālis: Haime, kas zem labvēlīgās Dvīņu zvaigznāja zīmes bija piedzimis maijā, trīs mēnešus pirms laika. Es par to neko nezināju, līdz atgriezos mājās, jo šķita, ka vecāki ir nolēmuši piebremzēt ikgadējo bērnu dzimšanu, bet māte steidzās man paskaidrot, ka šis bērns ir kā pateicība svētajai Ritai par ģimenē ienākušo pārticību. Viņa izskatījās jaunāka un priecīga, dziedāja vairāk nekā jebkad, un arī papus vai peldēja labā noskaņojumā, viņa aptieka bija labi apgādāta un konsultāciju kabinets pilns, īpaši svētdienās, kad no netālajiem kalniem ieradās pacienti. Es nezinu, vai viņš jelkad ir zinājis, ka šā pieplūduma iemesls bija viņa dziednieka slava, ko lauku ļaudis nesaistīja ar cukura zirnīšu un uzlējumu homeopātiskajām īpašībām, bet gan ar papus burvja spējām.

īstā Sukre bija labāka nekā atmiņās, jo Ziemassvētku laikā visi pilsētiņas iedzīvotāji tradicionāli sadalījās divos lielos rajonos: Sulija dienvidos un Kongoveo ziemeļos. Vēl bez citiem otršķirīgiem izaicinājumiem notika sacensības starp alegoriskām platformām, kas mākslinieciskos turnīros pārstāvēja vēsturisko sāncensību starp rajoniem. Visbeidzot Ziemassvētku vakarā visi pulcējās pilsētas galvenajā laukumā un publika, dedzīgi strīdoties, izlēma, kurš no rajoniem togad ir uzvarējis.

Jau kopš ierašanās brīža Karmena Rosa deva šim laikam jaunu spožumu. Viņa bija moderna un koķeta un ballēs kļuva par karalieni, kuru pavada dedzīgu pielūdzēju svīta. Māte, kas ar savām meitām bija ļoti piesardzīga, ar viņu tāda nebija, gluži pretēji — atviegloja jauniešiem iespēju tikties, un tas radīja mājās gluži neierastu noskaņu. Starp abām izveidojās sabiedroto attiecības, kādas mātei nekad nebija pašai ar savām meitām. Savukārt Abclardo savu dzīvi nokārtoja citādā veidā un darīja to darbnīcā — telpā, ko uz pusēm pārdalīja salokāms aizslietnis. Kā skroderim viņam veicās labi, tomēr ne tik labi kā piesardzīgam mīļākajam, jo labā kompānijā gultā aiz aizslietņa viņš pavadīja daudz vairāk laika nekā viens un garlaikots pie šujmašīnas.

To brīvdienu laikā tēvam ienāca prātā dīvainā doma sagatavot mani darījumiem. “Ja nu kas atgadās,” viņš man sacīja. Vispirms viņš man iemācīja parādnieku mājās iekasēt nesamaksātos aptiekas rēķinus. Kādu dienu papus mani nosūtīja iekasēt vairākus parādus La Нога, bezaizspriedumainā bordelī pilsētas nomalē.

Es pabāzu galvu pa kādas ielas puses istabas pavērtajām durvīm un ieraudzīju vienu no mājas sievietēm basām kājām guļam diendusu uz piepūšamā matrača. Viņai mugurā bija tikai kombinē, kas neapsedza pat ciskas. Pirms es spēju ierunāties, viņa apsēdās uz matrača, pusaizmigusi paskatījās uz mani un pajautāja, ko es vēlos. Sacīju, ka tēvs mani ir sūtījis uzmeklēt iestādījuma īpašnieku donu Elihio Molinu. bet tā vietā, lai

norādītu pareizo virzienu, sieviete lika man ienākt, aizbultēja durvis un pakustināja rādītājpirkstu, sakot:

- Nāc šurpu!

F.s gāju, un, jo vairāk tuvojos, jo viņas elpa kļuva skaļāka un piepildīja istabu kā pārplūdusi upe, līdz viņa ar labo roku varēja saķert mani aiz piedurknes un ar kreiso pārbrauca bik-šupriekšai. Es izjutu brīnišķīgas bailes.

- Ak, tad tu esi zirnīšu daktera dēls, - viņa sacīja, darbojoties man biksēs ar prasmīgu roku, kuras pieci pirksti šķita kā desmit. Nebeidzot murmināt ausī siltus vārdiņus, sieviete nomauca man bikses, pāri galvai novilka kombinē un, ģērbusies tikai puķainos šortos, nogūlās uz muguras.

-Tie gan ir jānovelk tev, - viņa sacīja. - Tas ir tavs vīrieša pienākums.

Hs atvēru rāvējslēdzēju, bet steigā nespēju bikšeles novilkt, un viņa bija spiesta man palīdzēt, izstiepjot kājas un veicot ātru kustību kā peldētāja. Pēc tam sieviete mani pacēla aiz padusēm un uzvilka sev virsū akadēmiskajā misionāru pozā. Pārējo viņa izdarīja pati, līdz es viņai virsū viens pats nomiru, mirkstot viņas ķēves cisku sīpolu zupā.

Viņa atpūtās klusējot, uz sāna pagriezusies, cieši skatoties man acīs, un es skatījos uz viņu, cerot atkal sākt, tikai šoreiz gribēju to darīt bez izbīļa un ilgāk. Drīz vien viņa man sacīja, ka neprasīs samaksāt divus peso, ko parasti iekasē par saviem pakalpojumiem, jo es nebiju sagatavojies. Tad viņa nogūlās uz muguras un uzmanīgi nopētīja manu seju.

- Turklāt, - viņa sacīja, - tu esi Luisa F.nrikes vecākais brālis, vai ne? Jums abiem ir vienāda balss.

F.s biju tik naivs, ka pajautāju, kā viņa brāli pazīst.

- Neesi nu muļķis, - viņa smējās. - Te ir pat vienas viņa apakšbikses, kas man pēdējo reizi bija jāizmazgā.

Ņemot vērā brāļa vecumu, man tas likās pārspīlējums, bet, kad viņa man apģērba gabalu parādīja, es sapratu, ka tā ir

taisnība. Pēc tam viņa ar balerīnas grāciju kaila izlēca no gultas un ģērbjoties pastāstīja, ka donu F.lihio Molinu atradīšu nākamajās durvīs pa kreisi. Visbeidzot viņa jautāja:

- Šī bija tava pirmā reize, vai ne?

Sirds man krūtīs salēcās.

- Nebūt ne, - es meloju. - Šī bija jau kāda septītā.

- Lai būtu kā būdams, - viņa ironiski sacīja, - tev vajadzētu palūgt brālim, lai viņš tevi nedaudz pamāca.

Iniciācija atraisīja manī vitālu spēku. Brīvdienas ilga no decembra līdz februārim, un es prātoju, cik daudzas reizes es varēšu sadabūt divus peso, lai atkal aizietu pie viņas. Brālis Luiss Enrike, kas jau bija ķermenisko baudu veterāns, vai plīsa no smiekliem par domu, ka mūsu vecumā vajadzētu maksāt par to, ko vienlaikus dara divi un kas abus vērš laimīgus.

Lamonhas feodālā gara vadīti, lielie zemju īpašnieki ar prieku pārvērta savu vasaļu jaunavas sievietēs un pēc raupjas pāris nakšu izmantošanas pameta tās likteņa varā. Mēs varējām izvēlēties kādu no meitenēm, kas pēc dejām izgāja medībās galvenajā laukumā. Tomēr to brīvdienu laikā es no viņām baidījos gluži tāpat kā no tālruņa un tikai noskatījos, kā viņas, gluži kā mākoņu atspulgi ūdenī, paiet garām. Pēc izmisuma, ko ķermenī bija atstājis mans pirmais nejaušais piedzīvojums, man nebija ne mirkļa miera. Es joprojām esmu pārliecināts, ka tas nepārspīlējot bija iemesls īgnajam garastāvoklim, ar kādu es atgriezos koledžā, un manu prātu pilnībā aptumšoja Bogotas dzejnieka dona I losē Manuela Marrokina ģeniālās muļķības, kas klausītājus padarīja trakus jau no pirmās rindiņas:

“Tagad, bad rēji suņo, tagad, kad dzieduļi gaiļo, tagad, kad rītausmojot izskan skali zvanojoši skāņi; un kad kliedzuļi ēzelo, un čiesptuli putna, un kad norimuļi svilpieno, un rukškuļi cūka, un kad ritausmigs rožums plašus apspīdamus lauka,

pērļojot slapjas teces, kur es asarojot lējos, aukstinoties no drebuļa, lai gan dega dvēseļo, es паки nopūst savas izdvesas tavu zemu logā. ”

Tās ieviesa nekārtību ikvienā vietā, kur es parādījos, deklamējot nebeidzamās poēmas pantus, turklāt es nezin no kurienes iemācījos runāt ar iezemiešiem raksturīgo plūdumu. Man tā gadījās bieži: es atbildēju uz jebkuru jautājumu, bet vienmēr tik dīvaini un uzjautrinoši, ka skolotājiem bija jāatkāpjas. Kādam vajadzēja uztraukties par manu garīgo veselību, kad es pareizi, bet pirmajā brīdi nesaprotami atbildēju uz jautājumu eksāmenā. Neatceros, ka šajos vieglajos un visus uzjautrinošajos jokos slēptos kāds ļauns nodoms.

Biju izbrīnīts, ka priesteri ar mani runā tā, it kā būtu zaudējuši prātu, un sekoju viņu piemēram. Vēl kāds iemesls satraukumam bija manis izdomātās garīgo korāļu parodijas ar pagāniskajiem tekstiem, kurus, par laimi, neviens nesaprata. Ar vecāku piekrišanu klases audzinātājs aizveda mani pie speciālista, kas veica nogurdinošu, bet jautru pārbaudi, jo bija apveltīts ne tikai ar veiklu prātu, bet arī ar patīkamu raksturu, un viņa metodēm nebija iespējams pretoties. Viņš lika man lasīt kartīti ar muļķīgiem teikumiem, kurus man vajadzēja salikt pareizā secībā. Es to paveicu ar tik lielu entuziasmu, ka ārsts nespēja pretoties kārdinājumam piedalīties spēlē, un pa abiem mēs izdomājām tik atjautīgas pārbaudes, ka viņš tās pierakstīja, lai varētu izmantot nākotnē. Pēc rūpīgas manu paradumu pārbaudes viņš jautāja, cik bieži es masturbēju. Atbildēju pirmo, kas ienāca prātā: ka nekad neesmu uzdrošinājies to darīt. Viņš man neticēja, bet it kā starp citu piebilda, ka bailes negatīvi ietekmē seksuālo veselību, un man šķita, ka viņa neticība vairāk līdzinās pamudinājumam. Ārsts man šķita lielisks cilvēks, un es vēlējos satikt viņu jau pieaudzis, kad strādāju par žurnālistu El Heraldo, lai uzzinātu dažus privātus secinājumus,

ko viņš bija izdarījis manas pārbaudes laikā, bet izdibināju vienīgi to, ka viņš pirms vairākiem gadiem ir pārvācies uz Savienotajām Valstīm. Viens no viņa kādreizējiem darba biedriem bija precīzāks un man labvēlīgi paskaidroja, ka nemaz nebūtu izbrīnīts atrast viņu kādā Čikāgas psihiatriskajā slimnīcā, jo kolēģis viņam vienmēr esot šķitis daudz slimāks par saviem pacientiem.

Ārsta uzstādītā diagnoze bija nervu nogurums, ko pastiprinot lasīšana pēc ēdienreizēm. Viņš ieteica pilnīgu atpūtu divas stundas pēc ēšanas un lielāku fizisko aktivitāti, nekā spēj nodrošināt obligātās sporta nodarbības. Mani vēl joprojām pārsteidz nopietnība, ar kādu vecāki un skolotāji uztvēra viņa norādījumus. Viņi ierobežoja manu lasīšanu, un skolotāji vairākkārt man atņēma grāmatu, kad es stundu laikā lasīju zem sola. Mani atbrīvoja no grūtākajiem priekšmetiem un vairākas stundas dienā lika nodarboties ar sportu. Tā nu, kamēr pārējie mācījās, es viens pats pagalmā spēlēju basketbolu, muļķīgi mētājot bumbu grozā, un deklamēju pēc atmiņas. Jau no pirmā brīža klasesbiedri sadalījās vairākās grupās: tie, kas tiešām domāja, ka es vienmēr esmu bijis traks; tie, kas ticēja, ka izliekos par traku, lai varētu baudīt dzīvi; un tie, kas turpināja uzturēt ar mani attiecības, pamatojoties pieņēmumā, ka trakie ir vislabākie skolotāji. No tā laika nāk arī versija, ka esmu izslēgts no koledžas, jo trāpīju aritmētikas skolotājam ar tintnīcu, kamēr viņš uz tāfeles rakstīja reizināšanas tabulu ar trīs. Par laimi, papus to uztvēra nesakāpināti un nolēma, ka man jāatgriežas mājās pirms mācību gada beigām, netērējot vairāk laika un naudas slimības ārstēšanai, kas varēja izrādīties tikai viegla aknu kaite.

Turpretim brālis Abelardo dzīvē nesastapās ar tādām problēmām, ko nevarētu atrisināt gultā. Kamēr māsas pret mani izturējās ar līdzjūtību, brālis, redzot ienākam mani darbnīcā, iemācīja maģisko recepti:

- Viss, kas tev nepieciešams, ir viena īsta sieviete.

Viņš pret šo lietu attiecās tik nopietni, ka gandrīz katru dienu devās pusstundu uzspēlēt biljardu turpat uz stūra un atstāja mani aiz darbnīcas aizslietņa ar savām dažādajām draudzenēm, bet nekad ar vienu un to pašu vairākas reizes pēc kārtas. Tas bija radošu pārmērību laiks, kas šķita apstiprinām Abelardo klīnisko diagnozi, jo nākamajā gadā es atgriezos koledžā, būdams pie pilna prāta.

Es nekad neaizmirsīšu prieku, ar kādu manu atgriešanos uzņēma Sanhosē koledžā, un apbrīnu, ar kādu izturējās pret mana tēva zirnīšiem. Šoreiz es nedzīvoju pie Valdeblankesiem, kas pēc otrā bērna piedzimšanas jau paši vairs neietilpa mājā, bet gan pie dona Eljēsera Garsijas, manas tēvamātes brāļa, ko laipnība un godīgums bija padarījis slavenu. Līdz pensijas vecumam viņš strādāja bankā, un mani visvairāk aizkustināja viņa kaislība uz angļu valodu. Visu dzīvi viņš to mācījās agri no rīta un vēlu vakarā, ļoti labi nostādītā balsī un ar lielisku akcentu dziedot vingrinājumus, kamēr vecums ļāva to darīt. Svētku dienās viņš devās uz ostu tūristu medībās, lai varētu ar tiem patērzēt, un viņa angļu valoda ar laiku kļuva tikpat laba, cik laba vienmēr bija tēvoča spāņu valoda, bet kautrība liedza viņam runāt angliski ar pazīstamiem. Viņa trīs dēli — visi par mani vecāki — un meita Valentīna nekad nebija dzirdējuši tēvu runājam svešvalodā.

No Valentīnas — kura bija laba draudzene un iedvesmas pilna lasītāja — es uzzināju par Smilšu un debesu kustību, ko veidoja jauni dzejnieki, kuri sev bija nosprauduši mērķi atjaunot Kārību piekrastes poēziju, sekojot labajam Pablo Nerudas piemēram. Patiesībā tas bija Bogotas grupas Akmens un debesis lokāls atdarinājums. Galvaspilsētas dzejnieki tajos gados valdīja kafejnīcās un literatūras pielikumos, ko spāņa Huana Ramona 1 limenesa ēnā vadīja Eduardo Karransa, un viņus iedvesmoja veselīga apņemšanās aizslaucīt kritušās XIX gadsimta lapas.

Tas bija pusducis tik tikko pusaudža vecumu pārsniegušu jauniešu, kas ar tik lielu spēku bija ielauzušies piekrastes literārajos pielikumos, ka uz viņiem sāka skatīties kā uz ļoti daudzsološiem māksliniekiem.

Smilšu un debesu vadītāju sauca Sesars Augusto del Valje, viņam bija aptuveni divdesmit divi gadi, un viņa novatora gars izpaudās ne tikai tēmu un jūtu izvēlē, bet arī poēmu ortogrāfijā un gramatikas likumu neievērošanā. Pūristiem viņš šķita ķeceris, akadēmiķiem viņš šķita muļķīgs, bet klasiķiem viņš šķita ārprātīgs. Tomēr patiesībā daudz vairāk nekā aizraujošs karei-vīgums — gluži tāpat kā Nerudam — viņam piemita nelabojams romantiķa gars.

Māsīca Valentīna kādu svētdienu aizveda mani uz māju Sanrokes kvartālā — vistrakulīgākajā visā pilsētā —, kurā Sesars dzīvoja kopā ar saviem vecākiem. Viņš bija spēcīgas miesasbūves, tumšmatains un kalsns, ar lieliem truša zobiem un izspūrušiem matiem, kādi bija tālaika dzejniekiem. Un visupirms Sesars bija uzdzīvotājs un meitu mednieks. Viņš dzīvoja zemākās vidusšķiras mājā, kuras sienas sedza grāmatas, neatstājot vietu pat ne vēl vienam sējumiņam. ļaunā dzejnieka tēvs bija nopietns un gandrīz vai skumjš vīrs, kas izskatījās pēc pensijā aizgājuša funkcionāra un šķita apbēdināts par dēla neauglīgo aicinājumu. Viņa māte uzņēma mani ar zināmu žēlumu: kā vēl vienu dēlu, ko piemeklējusi tā pati slimība, kas viņai tik daudz likusi raudāt par savu bērnu.

Tā māja man bija kā tādas pasaules atklāšana, par kuru es savos četrpadsmit gados, iespējams, nojautu, bet nekad nebiju iedomājies, cik daudz. Kopš pirmās dienas es kļuvu par uzcītīgāko tās ciemiņu un atņēmu dzejniekam tik daudz laika, ka vēl joprojām nesaprotu, kā viņš mani varēja izturēt. Esmu nonācis pie domas, ka viņš mani izmantoja, lai uz pārsteigta un nekaitīga klausītāja izmēģinātu savas literārās teorijas, kas varbūt bija patvaļīgas, tomēr arī spožas. Sesars man aizdeva dzejas

grāmatas, kuras nekad nebiju dzirdējis pieminam, un es ar viņu tās pārspriedu, nemaz nenojaušot savu pārdrošību. īpaši jau saistībā ar Nerudu, kura “Divdesmito dzejoli” iemācījos no galvas, lai satracinātu pāris jezuītu, kuri neceļoja pa šīm poēzijas piestātnēm. Tolaik pilsētas kultūras vidi satrauca Meiras Delmāras Kartahenai veltītā poēma, kas piepildīja visus piekrastes plašsaziņas līdzekļus. Kad Sesars del Valje man to nolasīja priekšā, viņa dikcijas un balss meistarība bija tik liela, ka es dzejoli iemācījos no galvas jau pēc otrreizējas pārlasīšanas.

Daudzas reizes mēs nevarējām runāt, jo Sesars rakstīja sev raksturīgā veidā. Viņš staigāja pa istabām un gaiteņiem, it kā būtu nokļuvis citā pasaulē, un ik pēc divām vai trim minūtēm pagāja man garām kā mēnessērdzīgs, lai drīz vien apsēstos pie rakstāmmašīnas un uzrakstītu dzejoli, vienu vārdu, punktu vai varbūt komatu, un pēc tam atkal staigātu. Hs noskatījos viņā, debešķīgu jūtu saviļņots, jo biju atklājis vienīgo un slepeno veidu, kā rakstīt dzeju. Tāds viņš bija, kamēr es mācījos San-hosē koledžā, un šis laiks man deva retorisko pamatu, lai atbrīvotu radošo garu. Pēdējā ziņa, ko no šā neaizmirstamā dzejnieka pēc diviem gadiem saņēmu Bogotā, bija Valentīnas vēstule tikai ar diviem vārdiem, kurus viņai nebija pieticis drosmes parakstīt: “Sesars nomira.”

Pirmās sajūtas, nokļūstot vienam pašam Barrankiljā, bija brīvas gribas apziņa. Man bija draugi, ar kuriem satikos ārpus koledžas. Starp viņiem bija Alvaro del Toro — kas bija otrā balss starpbrīžu deklamāciju laikā — un Artetas cilts, ar kuru kopā mēdzu aizbēgt, lai apmeklētu grāmatnīcas un kino. Vienīgais ierobežojums, kuru man uzlika tēvocis tljēsers, lai aizsargātu savu ādu, bija noteikums nepārnākt mājās pēc astoņiem vakarā.

Kādu dienu, kad lasot gaidīju Sesaru del Valji viņa mājas viesistabā, pie dzejnieka bija ieradusies pārsteidzoša sieviete. Viņu sauca Martina Fonseka, un viņa bija inteliģenta un patstāvīga baltā sieviete ar mulates miesasbūvi un, ļoti iespējams, varēja būt dzejnieka mīļākā. Divas vai trīs stundas es pilnībā izbaudīju prieku ar viņu sarunāties, līdz mājās pārradās Sesars un viņi devās prom, nepasakot, uz kurieni. Par Martinu es neko vairāk neuzzināju līdz pat tā paša gada Pelnu trešdienai, kad izgāju no lielās mises un sastapu viņu gaidām mani uz kāda soliņa parkā. Domāju, ka tā ir kāda parādība. Martinai mugurā bija izšūts lina tērps, kas vēl vairāk izcēla viņas skaistumu, no zīlītēm savērtas krelles un aiz dekoltē aizsprausta dzīva uguns puķe. Tomēr šodien es visvairāk novērtēju veidu, kādā viņa mani uzaicināja pie sevis ciemos, bez jebkādām iepriekšēja nodoma pazīmēm un neņemot vērā svēto pelnu krusta zīmi, kas mums abiem bija uzvilkta uz pieres. Viņas vīrs bija kuģu locis Magdalēnas upē un atradās oficiālā divpadsmit dienu ilgā ceļojumā. Kas gan tur bija dīvains, ja viņa sieva mani kādu sestdienu nejauši uzaicina uz šokolādi un siera kūku? Tikai tas vien, ka šis rituāls atkārtojās visu gadu, ik reizi, kad vīrs vadīja kuģus, un vienmēr no četriem līdz sešiem pēcpusdienā, kas bija jauniešu programmas laiks kinoteātrī Rex un kalpoja man par lielisku aizbildinājumu tēvoča Eljēsera namā.

Viņa bija specializējusies sākumskolas skolotāju sagatavošanai paaugstinājumiem. Labāk kvalificētos Martina pieņēma brīvajā laikā un cienāja ar šokolādi un siera kūku, tāpēc pļāpīgos kaimiņus neizbrīnīja vēl viena jauna skolnieka parādīšanās sestdienās. Šīs slepenās, no marta līdz novembrim trakās liesmās degošās mīlas plūdums bija pārsteidzošs. Pēc pirmajām sestdienām es domāju, ka nespēšu vairs izturēt spēcīgo vēlmi visu laiku būt kopā ar Martinu.

Mēs bijām pasargāti no jebkāda pārsteiguma, jo viņas vīrs ar norunāta signāla palīdzību paziņoja par savu ierašanos pilsētā, lai viņa zinātu, ka ostā ienāk kuģis. Tā notika arī trešajā mūsu mīlas sestdienā, kad atradāmies gultā un es sadzirdēju tālu kuģa svilpienu. Martina saspringa.

- Esi rāms, - viņa sacīja un nogaidīja vēl divus svilpienus. Viņa nelēca ārā no gultas, kā es pats savās bailēs to gaidīju, bet gan bezbailīgi turpināja: - Mums vēl ir vairāk nekā trīs stundas dzīves.

Savu vīru viņa man bija raksturojusi kā “lielu, divus metrus garu melno ar milzīgu šaujamo”. Spēcīgā greizsirdībā es jau prātoju par spēles noteikumu pārkāpšanu, turklāt nevis šā vai tā: es vēlējos nogalināt Martinas vīru. Viņas briedums visu atrisināja, un kopš tā laika viņa mani kā vilcēnu jēra ādā pavadā veda cauri visām reālās dzīves lamatām.

Koledžā man veicās ļoti slikti, un es par to neko negribēju zināt, bet Martina uzņēmās rūpes par manām studenta ciešanām. Viņu pārsteidza infantilisms, ar kādu es pametu novārtā mācības, lai apmierinātu nepārvaramā dzīves aicinājuma dēmonu. “Tas ir loģiski,” es teicu. “Ja šī gulta būtu koledža un tu būtu skolotāja, es būtu ne rikai pirmais klasē, bet arī visā skolā.” Viņa to uztvēra kā labu piemēru.

- Tas, ko mēs darīsim, ir taisnīgi, - viņa man sacīja.

Bez pārlieku lielas ziedošanās Martina sāka mani pieradināt pie precīza dienas režīma. Starp kūleņošanu pa gultu un mātišķiem rājieniem viņa organizēja manus mājas darbus un sagatavoja mani nākamajai nedēļai. Ja mājasdarbi trīs reizes nebija kārtīgi un laikā izpildīti, viņa mani sodīja ar aizliegumu sestdienā ierasties ciemos. Tā nekad negadījās vairāk kā divas reizes pēc kārtas. Pārmaiņas sāka manīt ari koledžā.

Martina man iemācīja nekļūdīgu formulu, ko es diemžēl izmantoju tikai pēdējā mācību gadā: ja stundu laikā es uzmanīgi klausījos un mājasdarbus nevis norakstīju no draugiem, bet pildīju pats, saņēmu labas atzīmes un brīvajā laikā varēju lasīt pēc sirds patikas un dzīvot savu privāto dzīvi bez nogurdinošas mācīšanās pa naktīm un nevajadzīgām bailēm. Šī maģiskā recepte man palīdzēja tajā 1942. gadā būt vislabākajam klasē un pabeigt koledžu ar medaļu par izcilību un ar dažādiem

atzinības rakstiem. Bet ārsti saņēma konfidenciālu pateicību par to, ka ir mani tik labi izārstējuši no trakuma. Svētku laikā es apjautu, ka iepriekšējos gados, kad pateicos par uzslavām, kas nebija manu pūliņu iznākums, es izjutu diezgan daudz cinisma. Pēdējā gadā, kad uzslavas bija pelnītas, man šķita pieklājīgi neteikt par tām paldies. Bet es atbildēju no visas sirds un nodeklamēju Giljermo Valensijas dzejoli “Cirks”, ko noslēguma svinībās bez sufliera palīdzības noskaitīju visu pilnībā, kaut arī biju vairāk izbijies nekā kristietis, sastopoties ar lauvām.

Tā labā gada brīvdienu laikā bija nolemts apciemot vecmāmiņu Trankilinu Arakatakā, bet viņai bija steidzami jādodas uz Barrankilju, lai operētu kataraktu. Prieku par satikšanos vairoja arī vectēva enciklopēdija, ko viņa bija man atvedusi kā dāvanu. Vecmāmiņa nekad nebija apjautusi, ka zaudē redzi, un negribēja tajā atzīties, līdz vairs nespēja iziet no savas istabas. Operācija Karidades slimnīcā bija ātra un ar labām prognozēm. Kad vecmāmiņai noņēma apsējus, viņa, sēžot gultā, atvēra savas atkal atgriezušās jaunības starojošās acis, viņas seja atplauka, un visu savu prieku viņa izteica ar vienu vārdu:

- Redzu.

Ķirurgs vēlējās zināt, ko tieši vecmāmiņa redz, tāpēc viņa pārlaida savu jauno skatienu palātai un ar apbrīnojamu precizitāti uzskaitīja ikvienu lietu. Ārstam aizrāvās elpa, un rikai es zināju, ka vecmāmiņas aprakstītās lietas neatrodas vis viņai apkārt slimnīcas palātā, bet gan guļamistabā Arakatakā, un viņa tās atceras esam katru savā vietā. Viņa vairs nekad neatguva redzi.

Vecāki uzstāja, lai es pavadu brīvdienas kopā ar viņiem Sukrē un atvedu sev līdzi arī vecmāmiņu. Viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem, un viņas prāts bija nepastāvīgs, bet vecmāmiņas balss bija kļuvusi daudz skaistāka, viņa dziedāja vairāk un ar lielāku iedvesmu nekā jebkad agrāk. Māte rūpējās, lai viņa vienmēr būtu tīra un kārtīga kā milzīga lelle. Bija skaidrs, ka vecmāmiņa apzinās pasauli, bet uztver to kā pagātni. īpaši jau radio programmas, kas viņā modināja bērnišķīgu interesi. Viņa atpazina dažādu diktoru balsis un uzskatīja tos par jaunības draugiem no Rioačas, jo Arakatakas mājā nekad nebija bijis radio. Viņa nepiekrita un kritizēja dažus diktoru komentārus, strīdējās ar viņiem par dažādām tēmām, pārmeta ikvienu gramatisku kļūdu, it kā viņi ar miesu un asinīm atrastos līdzās gultai, un atteicās pārģērbties, pirms raidījuma vadītāji nebija atvadījušies. Tad viņa atbildēja savā joprojām labi audzinātas dāmas manierē:

- Lai jums patīkams vakars, kungs!

Viņas monologi noskaidroja daudzus noslēpumus par pazudušām lietām, ilgi glabātiem noslēpumiem un aizliegtām tēmām: kurš lādē noslēptu aizveda ūdenssūkni, kas pazuda no Arakatakas mājas; un kas patiesībā bija Matildes Salmonas tēvs, kuru viņas brāļi sacaurumoja ar lodēm, kad sajauca ar citu.

Pirmās brīvdienas Sukrē bez Martinas Fonsekas nebija vieglas, bet viņai nebija ne vismazākās iespējas doties man līdzi. Jau doma vien, ka neredzēšu viņu divus mēnešus, man šķita nereāla. Bet viņai gan ne. Gluži pretēji, kad sāku runāt par šo tēmu, es sapratu, ka viņa, kā vienmēr, man ir trīs soļus priekšā.

- Par to es ar tevi gribēju parunāt, - viņa man bez slēpšanās sacīja. - Vislabāk būtu, ja tagad, kad mēs abi esam kā traki, tu dotos mācīties uz citurieni. Tā tu sapratīsi, ka tas, kas mūs vieno, nekad nebūs vairāk par to, kas jau ir bijis.

Es domāju, ka viņa joko.

- Es došos prom rīt pat un atgriezīšos pēc trim mēnešiem, lai vienmēr paliktu kopā ar tevi.

Viņa man atbildēja ar tango mūziku:

- Ha, ha, ba, ha!

Tad es sapratu, ka Martinu ir viegli pārliecināt, ja viņa saka jā, bet neiespējami, ja saka nē. Un tā es, asarās mirkstot, pieņēmu šo izaicinājumu un nolēmu kļūt par citu cilvēku citā dzīvē, kuru viņa man bija izdomājusi: cita pilsēta, cita koledža, citi draugi un pat cits dzīvesveids. Es to pat kārtīgi neapdomāju. Pirmais, ko es, daudzo apbalvojumu autoritātes atbalstīts, ar zināmu svinīgumu pavēstīju tēvam, bija lēmums neatgriezties Sanhosē koledžā. Ne arī Barrankiljā.

- Lai svētīts Dievs! - viņš izsaucās. - Es vienmēr brīnījos, ko kurienes tu esi ņēmis to romantisko ideju mācīties pie jezuītiem.

Māte šo komentāru laida gar ausīm.

-Ja ne tur, tad tev jāmācās Bogotā, - viņa teica.

-Tādā gadījumā viņš nemācīsies nevienā vietā, - tūdaļ pat atbildēja tēvs, - jo priekš kačako nekad nav gana daudz naudas.

Tas ir dīvaini, bet jau pati doma, ka nevarēšu turpināt mācības, kas bija manas dzīves sapnis, man tobrīd šķita neiespējama. Pat tik ļoti, ka es meklēju patvērumu sapnī, kas vienmēr šķita neaizsniedzams.

- Ir jau stipendijas, - es sacīju.

- Daudzas, - papus atbildēja, - bet tikai bagātajiem.

Viņam daļēji bija taisnība: ne favorītisma dēļ, bet gan

tāpēc, ka dokumentu kārtošana bija grūta un iespējas iegūt stipendijas plaši nepubliskoja. Centrālisma dēļ visiem, kuri vēlējās iegūt stipendiju, bija jādodas uz Bogotu, kas atradās tūkstoš kilometru no Sukres, ceļojumā pavadot veselu nedēļu un iztērējot gandrīz tikpat daudz naudas, cik labas koledžas internātā trīs mēnešu laikā. Un arī tad viss varēja būt velti. Māte sāka dusmoties:

- Kad cilvēks sāk plānot līdzekļus, viņš zina, kur tie sākas, bet nekad — kur beidzas.

Turklāt vecākiem bija arī citas vēl nesamaksātas saistības. Luiss Enrike, kas bija rikai gadu jaunāks par mani, bija iestājies divās vietējās skolās un no abām pēc pāris mēnešiem aizbēdzis. Margota un Aida labi mācījās mūķeņu sākumskolā, bet jau

sāka domāt par kādu tuvēju un lētu pilsētiņu bakalaurāta studijām. Gustavo, Lihija, Rita un Haime vēl varēja pagaidīt, bet viņi auga draudīgā ātrumā. Tiklab viņi, kā trīs jaunākie, vēlāk dzimušie bērni izturējās pret mani kā pret cilvēku, kas ierodas, lai pēc tam vienmēr aizbrauktu.

Tas man bija izšķirīgs gads. Katras platformas lielākais lepnums bija pievilcības un skaistuma dēļ izvēlētas meitenes, kuras bija saģērbtas kā karalienes un deklamēja dzejoļus, kas netieši norādīja uz simbolisku karu starp abiem pilsētiņas rajoniem. Es vēl biju pa pusei svešinieks, baudīju privilēģiju būt neitrāls un atbilstīgi arī uzvedos. Tomēr tajā gadā es padevos Kongoveo kapteiņu dedzīgajiem lūgumiem uzrakstīt dzejoli māsai Karmenai Rosai, kurai vajadzēja būt milzīgas platformas karalienei. Es ar prieku viņiem palīdzēju, bet spēles noteikumu nezināšanas dēļ pārāk spēcīgi uzbruku pretiniekam. Neatlika nekas cits kā noklusināt skandālu ar diviem mieram veltītiem dzejoļiem: vienu kā grēku izpirkšanu veltīju skaistajai Kongoveo un otru kā samierināšanās zīmi skaistajai Sulijai. Šis starpgadījums kļuva vispārzināms. Anonīms, pilsētā tik tikko pazīstams dzejnieks pārvērtās par dienas varoni. Šis notikums padarīja mani pazīstamu sabiedrībā, un es ieguvu abu komandu labvēlību. Kopš tā brīža man nepietika laika, lai palīdzētu bērnu komēdijām, labdarības tirdziņiem un loterijām un pat sagatavotu runu kādam kandidātam uz municipālo padomi.

Luiss Enrike, kas sevi vienmēr bija uzskatījis par iedvesmas pilnu ģitāristu, par kādu viņš arī kļuva, iemācīja man spēlēt tipli^5. Kopā ar viņu un Filadelfo Velilju mēs kļuvām par serenāžu karaļiem, un lielākā balva bija tā, ka dažas no meitenēm, kam serenādes bija veltītas, steigā apģērbās, atvēra savu māju durvis, pamodināja kaimiņienes un mēs turpinājām

līksmoties līdz pat brokastu laikam. Tajā gadā grupu papildināja Hosē Palensija, turīga un dāsna zemes īpašnieka mazdēls. Hosē bija dzimis mūziķis un varēja spēlēt jebkuru instrumentu, kas vien nonāca viņa rokās. Viņš izskatījās pēc kinoaktiera un bija izcils dejotājs. Draugam piemita žilbinoša inteliģence un vairāk apskausta nekā apskaužama veiksme ar gadījuma sakariem.

Turpretim es nemācēju dejot un nevarēju to iemācīties ari pie senjoritām Luaso, sešām māsām, kas kopš dzimšanas bija invalīdes, tomēr, nepieceļoties no šūpuļkrēsla, pasniedza labas dejošanas stundas. Tēvs, kas nekad nebija nejūtīgs pret slavu, skatījās uz mani gluži ar citām acīm. Pirmo reizi mēs veltījām ilgas stundas sarunām. Mēs tik tikko viens otru pazinām. Patiesībā, atskatoties pagātnē un saskaitot Arakatakā, Barran-kiljā, Kartahenā un Sukrē pavadīto laiku, kopā ar vecākiem es nodzīvoju tikai trīs gadus. Tā bija ļoti patīkama pieredze, kas man ļāva papu labāk iepazīt. Māte man sacīja: “Cik labi, ka tu kļuvi par papus draugu.” Pāris dienu vēlāk, gatavojot virtuvē kafiju, viņa izpauda vēl vairāk:

- Papus ar tevi ļoti lepojas.

Nākamajā dienā viņa uz pirkstgaliem ienāca mani pamodināt un iečukstēja ausī: “Papus tev ir sagādājis pārsteigumu.” Tiešām, nokāpis brokastot, viņš pats visu klātbūtnē man svinīgi sacīja:

-Vāc kopā savas mantas! Tu dosies uz Bogotu.

Vispirms es sajutu lielu vilšanos, jo tobrīd visvairāk vēlējos dzīrot kopā ar mūžīgo mūziķu kompāniju. Bet nevainība uzvarēja. Ar aukstam klimatam piemērotu apģērbu nebija problēmu. Tēvam bija melns ševiota un velveta uzvalks, un nevienu no abiem viņš jostasvietā vairs nevarēja aizpogāt. Tā nu mēs devāmies pie Pedro Leona Rosalesa, saukta par brīnumu drēbnieku, un viņš apģērba gabalus piemēroja manam izmēram. Māte man nopirka arī kamieļvilnas mēteli, kas bija piederējis

kādam mirušam senatoram. Kad es mēteli mājās pielaikoju, māsa Lihija — kas bija piedzimusi ar gaišreģes spējām — mani klusībā brīdināja, ka senatora spoks naktīs staigā pa savu māju ar mēteli mugurā. Nepievērsu viņas teiktajam nekādu uzmanību, bet velti, jo, kad es Bogotā mēteli uzvilku, spogulī redzēju sevi ar mirušā senatora seju. Es ieķīlāju apģērba gabalu par desmit peso un nekad to neizpirku.

Mājās gaisotne bija tik ļoti uzlabojusies, ka es atvadoties gandrīz vai raudāju, tomēr plānu izpildīju precīzi un bez sentimentālisma. Otrajā janvāra nedēļā, pēc nakts, kuru biju pavadījis kā brīvs vīrietis, es Magangē iekāpu Kolumbijas kuģniecības kuģī David Arango. Mans kajītes biedrs bija divsimt divdesmit mārciņu smags eņģelis ar viscaur spalvainu ķermeni. Viņš bija piesavinājies Džeka Uzšķērdēja vārdu un bija vienīgais vēl dzīvi palikušais Mazāzijas cirka nažu metēju ģimenes loceklis. Pirmajā brīdī šķita, ka viņš ir spējīgs mani nožņaugt, kamēr guļu, bet nākamajās dienās sapratu, ka viņš ir tāds, kāds izskatās: milzīgs mazulis, kura sirds milzīgajam ķermenim ir par lielu.

Pirmajā vakarā bija oficiālā ballīte ar orķestri un svētku vakariņām, bet es izspruku uz klāja un vēl pēdējo reizi aplūkoju tās pasaules gaismas, ko bez sāpēm biju nolēmis aizmirst, un kārtīgi noraudāju līdz pat rītam. Šodien es uzdrošinos teikt, ka vienīgais iemesls, kāpēc man atkal gribētos atgriezties bērnībā, ir iespēja vēlreiz izbaudīt šo ceļojumu. Četru gadu laikā, kad man bija jāmācās, lai iegūtu bakalaura grādu, un vēl divu gadu laikā, kamēr studēju universitātē, man vairākas reizes vajadzēja braukt turpu šurpu, un katru reizi es par dzīvi iemācījos daudz vairāk un labāk nekā skolā. Tajā gadalaikā, kad ūdens līmenis bija augsts, ceļojums augšup pa straumi no Barrankil-jas lidz Puertosagrado ilga piecas dienas. Pēc tam līdz Bogotai vienu dienu bija jābrauc ar vilcienu. Sausuma periodā, kad kuģošana bija visinteresantākā, ja vien bija laiks, ceļojums varēja ilgt pat trīs nedēļas.

Kuģus sauca vienkāršos un pamatīgos vārdos: Atlāntico, Medellin, Capitan de Caro un David Arango. To kapteiņi, gluži tāpat kā Konrādā stāstos, bija autoritāri un labsirdīgi viri, kas ēda kā mežoņi un vienatnē nespēja gulēt savās karaļu kajītēs. Ceļojumi bija lēni un pārsteigumu pilni. Mēs, pasažieri, visu dienu sēdējām uz klāja un vērojām aizmirstus ciemus, kaima-nus, kas guļus un ar pavērtu muti gaidīja kādu nepiesardzīgu tauriņu; gārņu pulkus, kas, kuģa sacelto viļņu izbiedēti, pacēlās spārnos; sjenagas pīļu bariņus; un mamantīnus, kas dziedāja, zīdot mazuļus vientuļās pludmalēs. Ceļojuma laikā pasažieri rītausmā modās apdulluši no pērtiķu un papagaiļu saceltā trokšņa. Bieži vien diendusu iztraucēja nelabumu uzdzenoša smirdoņa, ko radīja kāda noslīkusi govs, kas nekustīgi peldēja ūdenī ar vientuļu grifu uz vēdera.

Tagad ir neparasti iepazīties ar kādu lidmašīnā. Uz upes kuģiem mēs, studenti, izskatījāmies pēc vienas ģimenes, jo katru gadu centāmies veikt ceļojumu vienā un tajā pašā laikā. Reizēm kuģis uzsēdās uz sēkļa un aizkavējās pat divas nedēļas. Neviens par to neuztraucās, jo svētki turpinājās, un kapteiņa vēstule, apzīmogota ar viņa gredzena ģerboni, derēja kā attaisnojums, kad ar nokavēšanos ieradāmies koledžā.

Jau no pirmās dienas manu uzmanību piesaistīja jaunākais kādas ģimenes loceklis, kurš kā pa sapņiem spēlēja bando-neonu^6, dienām ilgi staigājot pa pirmās klases klāju. Nespēju pārvarēt skaudību, jo, kopš Arakatakā 20. jūlija svētkos biju dzirdējis pirmos Fransisko F.lombres akordeonistus, es uzstāju, lai vectēvs man nopērk šo mūzikas instrumentu, bet mūs atturēja vecmāmiņa ar savām mūžīgajām un absurdajām atrunām, ka tas ir vulgārs prastu ļaužu instruments. Apmēram pēc trīsdesmit gadiem vispasaules neirologu kongresā Parīzē man šķita,

ka atpazīstu eleganto kuģa akordeonistu. Laiks bija paveicis savu: viņš bija ataudzējis bohēmisku bārdu un valkāja divus izmērus lielākas drēbes, bet atmiņas par viņa meistarību bija tik dzīvas, ka kļūdīties nebija iespējams. Tomēr viņa reakcija nevarēja būt vēl vēsāka, kad es bez priekšā stādīšanās pajautāju:

- Kā iet ar bandoneonu?

Viņš pārsteigts atbildēja:

- Nesaprotu, par ko jūs runājat.

Es vēlējos, lai mani aprij zeme, un neveikli atvainojos, ka esmu sajaucis viņu ar studentu, kas četrdesmit ceturtā gada janvāra sākumā uz kuģa David Arango spēlēja bandoneonu. Atmiņas viņu atmaidzināja. Akordeona spēlētājs izrādījās ko-lumbietis Salomons Akims, viens no pasaulē izcilākajiem neirologiem. Vilšanos man sagādāja tikai tas, ka bandoneonu viņš bija nomainījis pret medicīnisko inženieriju.

Vēl kāds pasažieris piesaistīja manu uzmanību distancēšanās dēļ. Viņš bija jauns, robusts, ar sārtu ādu, brillēm un priekšlaicīgu, bet labi kopru plikpaurību. Man tas šķira lielisks kačako tūrista tēls. Jau pirmajā dienā viņš pievāca visērtāko krēslu, nolika uz galdiņa vairākas kaudzes jaunu grāmatu un bez mitas lasīja no agra rīta līdz vēlam vakaram, kad viņu iztraucēja dzīres. Katru dienu viņš parādījās ēdnīcā ar jaunu puķainu pludmales kreklu, brokastoja, pusdienoja, vakariņoja un turpināja lasīt pie visnomaļākā galdiņa. Neticu, ka viņš ar kādu būtu sasveicinājies. Es viņu iedēvēju par negausīgo lasītāju.

Nevarēju pretoties kārdinājumam parakāties viņa grāmatās. Lielākais vairums no tām bija nesagremojami vispārējo tiesību traktāti, ko viņš lasīja no rītiem, pasvītrojot un pierakstot uz lapu malām. Vakara vēsumā viņš lasīja romānus. Viens no tiem mani izbrīnīja: Dostojevska Dubultnieks, ko biju mēģinājis un nebiju spējis nočiept kādā Barrankiljas grāmatnīcā. Es biju vai traks, cik ļoti vēlējos to izlasīt. Pat tik ļoti, ka būtu lūdzis to

aizdot, bet man pietrūka drosmes. Kādu dienu viņš parādījās ar Lielo Mainu, par kuru es tolaik vēl neko nebiju dzirdējis, bet kurš drīz vien kļuva par vienu no maniem mīļākajiem darbiem. Turpretim es uz kuģa ņēmu līdzi tikai lieliskas un jau lasītas grāmatas: Tēva Koloma Heromīnu, kuru tā arī nekad nepabeidzu; Hosē Eustasio Riveras Atvaru-, Edmundo Deamičisa No Apenīniem līdz Alpiem un vectētiņa enciklopēdiju, kuru lasīju stundām ilgi. Negausīgajam lasītājam savukārt visām grāmatām nepietika laika. Tas, ko vēlos pateikt un neesmu pateicis, ir fakts, ka būtu bijis ar mieru atdot jebko, lai būtu viņš.

Trešais ceļabiedrs, bez šaubām, bija Džeks Uzšķērdējs, mans kajītes biedrs, kas miegā stundām ilgi runāja berberu valodā. Viņa murmināšana bija melodiska un piešķīra jaunu fonu lasīšanai rītausmā. Viņš sacīja, ka pats to neapzinās un nezina, kas tā varētu būt par valodu, jo bērnībā ar cirka akrobātiem ir runājis sešos dažādos Āzijas dialektos, bet pēc mātes nāves tos visus ir aizmirsis. Viņš atcerējās tikai poļu, savu dzimto valodu, bet mēs noskaidrojām, ka pa miegam viņš tajā nerunā. Es neatceros lieliskāku cilvēku, kāds viņš bija, kamēr ieeļļoja un izmēģināja savu draudīgo nažu asmens asumu uz rožainās mēles.

Vienīgie sarežģījumi ar viņu bija pirmajā dienā ēdamtelpā, kad nažu metējs piedraudēja viesmīļiem, ka viņi nenodzīvos līdz ceļojuma beigām, ja nepasniegs viņam četras porcijas. Galvenais viesmīlis paskaidroja, ka tas arī tiks darīts, ja viņš par tām papildus samaksās, un piedāvāja īpašu atlaidi. Nažu metējs protestēja, ka ir ceļojis pa dažādām pasaules jūrām un visi vienmēr ir atzinuši cilvēka tiesības nemirt no bada. Šis gadījums nonāca līdz pat kapteinim, kas ļoti kolumbiskā garā nolēma pasniegt nažu metējam divas porcijas un lika viesmīļiem izklaidības dēļ izlaist no rokām vēl divas. Nažu metējs palīdzēja arī pats sev, ar dakšiņu iebraucot kaimiņu šķīvjos un izlīdzot tiem ļaudīm ar mazu apetīti, kuri pret šādu domu neiebilda. Tur bija jābūt klāt, lai tam noticētu.

Es nezināju, ko iesākt, līdz Glorijā iekāpa studentu grupa, kas vakaros veidoja trio un kvartetus un dziedāja romantisku bolero serenādes. Kad redzēju, ka viņiem paliek pāri tiple, uzņēmos gādību par instrumentu, un mēs kopā mēģinājām pēcpusdienās un dziedājām līdz pat rītausmai. Brīvā laika garlaicību izdevās novērst, pateicoties sirdslietai: tas, kurš nedzied, nevar iedomāties, kāds baudījums ir dziedāt.

Kādā pilnmēness naktī mūs pamodināja sirdi plosošs kliedziens no krasta. Klimako Konde Abeljo, viens no visizcilākajiem kapteiņiem, pavēlēja izmantot starmešus, lai atrastu kliedzošo būtni. Tā izrādījās lamantīnu mātīte, kas bija sapinusies kāda nokrituša koka zaros. Laivas nolaida ūdenī, dzīvniekam piestiprināja trīsi, un to izdevās atbrīvot. Tā bija fantastiska un aizkustinoša gandrīz četrus metrus gara būtne, kaut kas starp govi un sievieti. Dzīvnieka āda bija bāla un maiga, bet torss ar lielajām krūtīm atgādināja bibliskn māti. Tas bija tas pats kapteinis Konde Abeljo, kuru es pirmo reizi dzirdēju sakām, ka pasaule piedzīvos sabrukumu, ja (audis turpinās nogalināt upes dzīvniekus, un kurš aizliedza šaut no kuģa.

- Tie, kas vēlas nogalināt, lai dara to savās mājās! - viņš kliedza. - Un ne uz mana kuģa!

1961. gada 19. janvāri pēc sešpadsmit gadiem es atceros kā nelaimīgu dienu, jo man uz Meksiku pa tālruni piezvanīja draugs, lai pastāstītu, ka tvaikonis David Arango Maganges ostā bija aizdedzies un pārvērties pelnos. Es noliku klausuli ar briesmīgu apziņu, ka todien ir beigusies mana jaunība un ka tā drusciņa, kas mums vēl bija palikusi no nostalģisko atmiņu upes, ir aizgājusi bojā. Ar saviem piesārņotajiem ūdeņiem un izzudušajiem dzīvniekiem Magdalēnas upe šodien ir mirusi. Atjaunošanas darbi, par kuriem tik daudz ir runājušas cita pēc citas nākušās valdības, kas tā arī neko nav izdarījušas, paredz mākslīgi iestādīt aptuveni sešdesmit miljonus koku platībās, no kurām deviņdesmit procenti pieder privātpersonām, kam tagad

plikas dzimtenes mīlestības vārdā jāatsakās no deviņdesmit procentiem savu pašreizējo ienākumu.

Katrs ceļojums deva mācību par dzīvi, kas mūs gaistoši, bet neaizmirstami saistīja ar upmalas ciemiem, kuros daudzi no mums uz visiem laikiem sapinās savā liktenī. Kāds pazīstams students bez uzaicinājuma piedalījās kāzu ballē, bez atļaujas dejoja ar skaistāko sievieti, un tās vīrs viņu nošāva ar vienu šāvienu. Kāds cits episkas dzeršanas laikā apprecējās ar pirmo meiteni, kas viņam iepatikās Puertobarrio pilsētiņā un līdz. pat šai dienai dzīvo laimīgi kopā ar saviem deviņiem bērniem. Hosē Palensija, mūsu Sukres draugs, bundzinieku konkursā Tenerife balvā saņēma govi, ko turpat uz vietas pārdeva par piecdesmit peso: tam laikam īstu bagātību. Milzīgajā sarkano lukturu rajonā Barrankabermehā, naftas galvaspilsētā, mēs paši sev par pārsteigumu satikām Anhelu Ksihu Palensiju, Hosē brālēnu, kas iepriekšējā gadā bez pēdām bija pazudis no Sukres un tagad bordelī dziedāja kopā ar orķestri. Mūziķi uzņēmās arī visus līdz rītausmai ilgstošās ballītes izdevumus.

Manas nepatīkamākās atmiņas saistās ar kādu tumšu tavernu Puertobarrio, kur policija mūs, četrus pasažierus, ar steku sitieniem izdzina ārā, neko nepaskaidrojot un neuzklausot paskaidrojumus, un arestēja, apsūdzot kādas studentes izvarošanā. Kad nokļuvām līdz policijas iecirknim, tur aiz restēm bez nevienas skrambiņas jau sēdēja īstie vainīgie, vietējie dīkdieņi, kam ar mūsu kuģi nebija nekādas saistības.

Pēdējā pieturvietā, Puertosalgarā, bija jāsaģērbjas atbilstīgi augstkalnes klimatam un jāatstāj kuģis jau piecos no rīta. Šķita, ka, krupjiem kurkstot un mirušiem dzīvniekiem pilnajai upei smakojot, vīri melnās drānās, ar vestēm, katliņiem un pār roku pārliktiem mēteļiem ir mainījuši identitāti. Kad pienāca izkāpšanas laiks, es piedzīvoju negaidītu pārsteigumu. Kāda nesena draudzene bija pārliecinājusi māti iedot man līdzi saini ar guļamtīklu, vilnas segu un īpašiem gadījumiem domātu naktspodu;

tas viss bija ietīts fizāļu paklājā un krusteniski pārsiets ar guļamtīkla virvēm. Mani biedri mūziķi nevarēja apvaldīt smieklus, kad civilizācijas šūpulī ieraudzīja mani ar tādu bagāžu, un visizlēmīgākais no viņiem izdarīja to, ko es nekad nebūtu uzdrošinājies: iemeta saini ūdenī. Mans pēdējais redzējums par šo neaizmirstamo ceļojumu bija sainis, kas, griežoties straumē, atgriezās, no kurienes nācis.

Pirmās četras stundas vilciens no Puertosalgaras lēni līda augšup pa klinšu karnīzēm. Visstāvākajās vietās tas kādu brīdi slīdēja atpakaļ, lai uzkrātu spēkus, un, šņācot kā pūķis, atkal mēģināja turpināt ceļu. Dažreiz pasažieriem vajadzēja izkāpt, lai mazinātu svaru, un kājām aiziet līdz nākamajai karnīzei. Ceļmalas ciemi bija bēdīgi un auksti, stacijās mūs gaidīja tikai sievietes, kas visu mūžu pa vagona logiem piedāvāja nopirkt ceptas, resnas un dzeltenas vistas un debešķīgi garšīgus saldos kartupeļus. Tur es pirmo reizi izjutu līdz šim nepazītu un neredzamu fizisko stāvokli: aukstumu. Par laimi, iestājoties tumsai, līdz pat apvārsnim pavērās skats uz milzīgu savannu, zaļu un skaistu kā debesu jūra. Pasaule kļuva mierīga un ātri steidzās garām. Gaisotne vilcienā mainījās.

Es pilnībā biju aizmirsis par negausīgo lasītāju, kad viņš pēkšņi parādījās un satraukts apsēdās man pretī. Tas bija neticami. Viņam bija iepaticies kāds bolero, ko vakaros dziedājām uz kuģa, un viņš man lūdza uzrakstīt tā vārdus. Es to izdarīju un iemācīju negausīgajam lasītājam bolero arī nodziedāt. Mani izbrīnīja viņa labā dzirde un dzirkstošā balss, kad viņš jau pirmajā reizē viens pats visu pareizi nodziedāja.

- Tā sieviete nomirs, to dzirdot! - viņš priecīgi iesaucās.

Tad es sapratu viņa steigu. Brīdī, kad mūsu izpildījumā uz kuģa bija dzirdējis bolero, viņš apjauta, ka draudzenei, no kuras viņš pirms trim mēnešiem bija atvadījies Bogotā un kura tagad gaidīs stacijā, tas būtu īsts atklājums. Negausīgais lasītājs bija dzirdējis dziesmu divas vai trīs reizes un varēja rekonstruēt

dažus gabaliņus, ber, ieraugor mani vienu pašu sēžam vilcienā, bija nolēmis lūgt palīdzību. Tad arī es uzdrošinājos nedaudz ļaunprātīgi un mazliet nepiemērotā brīdī sacīt, ka mani uz viņa galda bija ieinteresējusi kāda reti atrodama grāmata. Viņa izbrīns bija īsts:

-Kura?

- Dubultnieks.

Viņš apmierināti iesmējās.

- Es to vēl neesmu pabeidzis, - viņš sacīja. - Bet tā ir viena no dīvainākajām lietām, kādu esmu turējis rokās.

Neko vairāk viņš neteica. Tikai daudzkārt pateicās par bolero un atvadījās ar spēcīgu rokas spiedienu.

Sāka jau satumst, kad vilciens palēnināja gaitu, iebrauca ar sarūsējušiem dzelžiem pilnā šķūnī un apstājās pie tumša perona. Es satvēru lādi aiz roktura un vilku to uz ielas pusi, pirms pālis mani bija paguvis saspiest. Es jau gandrīz biju nokļuvis līdz ietvei, kad atskanēja sauciens:

-Jaunais cilvēk! Jaunais cilvēk!

Es, tāpat kā daudzi citi jaunie un vairs ne tik jaunie ļaudis turpat blakus pagriezos, lai atskatītos, kad negausīgais lasītājs jau bija man līdzās un neapstājoties sniedza grāmatu.

- Izbaudi to! - viņš nokliedzās un iejuka pūlī.

Tas bija Dubultnieks. Es biju tik ļoti apstulbis, ka pat neaptvēru, kas ar mani ir noticis. Ieliku grāmatu mēteļa kabatā. Izejot no stacijas, mani sāka pluinīt ledains vakara vējš. Gandrīz pusnemaņā noliku lādi uz ietves un apsēdos uz tās, lai atvilktu elpu, kuras man tik ļoti trūka. Uz ielas nebija ne dvēseles. Vienīgais, ko varēju saskatīt, bija draudīgas un ledainas avēnijas stūris, pār kuru polārā gaisā, kas traucēja elpot, divtūkstoš četrsimt metru augstumā virs jūras līmeņa lija smalks, ar sodrējiem sajaucies lietus.

Vai pamiris no aukstuma, es gaidīju vismaz pusstundu. Kādam bija jāatbrauc, jo māte ar steidzamu telegrammu bija

paziņojusi par manu ierašanos donam Eljēseram Torresam Arango, kādam radiniekam, pie kura es arī apmetīšos. Tomēr tobrīd mani nesatrauca apstāklis, vai kāds pēc manis ieradīsies, bet gan bailes sēdēt uz bēdīga izskata lādes svešā pilsētā, kurā es nevienu nepazīstu. Drīz vien no taksometra izkāpa cienīgs vīrs ar zīda lietussargu un kamieļvilnas mētelī, kas sniedzās līdz pat potītēm. Es sapratu, ka tas ir mans namatēvs, ber viņš tik tikko uz mani paskatījās un pagāja garām, tāpēc man nebija drosmes dot viņam kādu zīmi. Vīrietis steidzīgi iegāja stacijā un pāris minūšu vēlāk, bez cerību izteiksmes sejā, atkal iznāca no rās. Visbeidzot viņš ieraudzīja mani un pastiepa rādītājpirkstu:

- Tu esi Gabito, vai ne?

Es viņam no visas sirds atbildēju:

- Gandrīz jau.

4

Bogota tolaik bija nomaļa un sērīga pilsēta, kurā lija jau kopš XVI gadsimta sākuma. Uz ielas manu uzmanību piesaistīja pārāk daudzie un steidzīgie vīrieši, kuri bija ģērbušies gluži tāpat kā es kopš atbraukšanas brīža — melnās drānās un ar katliņu galvā. Toties nebija redzama neviena mierinoša sieviete, kurām — tāpat kā mācītājiem sutanās un militāristiem — bija aizliegts ieiet darījumu rajona tumšajās kafejnīcās. Tramvajos un publiskajās tualetēs varēja lasīt skumjus uzrakstus: “Ja tu nebaidies no Dieva, tad baidies no sifilisa.”

Mani izbrīnīja milzīgie darba zirgi, kas vilka ratus ar alus mucām, pirotehnikas dzirksteles, ko, ap stūri nogriežoties, radīja tramvaji, un satiksmes apturēšana, lai dotu ceļu bēru gājienam, kas kājām devās cauri lietum. Tās bija ļoti skumjas procesijas ar grezniem ratiem, ko vilka samta segām un bruņucepurēm ar melnām spalvām rotāti zirgi, kas veda līķus no labām ģimenēm, kuras uzvedās kā nāves izgudrotājas. Pa taksometra logu De las Njieves baznīcas iekšpagalmā pamanīju pirmo sievieti, ko redzēju uz ielas: viņa bija stalta un atturīga, tik eleganta kā sēru drānās tērpusies karaliene, bet es paliku tikai ar pusi sapņa, jo viņas seju sedza necaurredzams plīvurs.

Tas bija morāls sabrukums. Māja, kurā pavadīju naktis, bija liela un ērta, bet krēslainajā dārzā augošo tumšo rožu un kaulos sēdošā aukstuma dēļ man tā šķita spokaina. Nams

piederēja Torresu Gabou ģimenei, tēva radiniekiem un maniem paziņām, tomēr man viņi šķita dīvaini, kad vakariņoja, ietinušies segās. Vislielāko triecienu es saņēmu, kad ielīdu gultā un no šausmām iekliedzos, jo man šķita, ka palagi ir piesūkušies ar ledainu šķidrumu. Man paskaidroja, ka pirmajā reizē tā notiekot un ka pamazām es pieradīšot pie klimata dīvainībām. Pirms iegrimšanas nelaimīgā miegā es vairākas stundas klusumā raudāju.

Tāds bija mans noskaņojums, kad es četras dienas pēc ierašanās salā un lietū steidzos uz Izglītības ministriju, kur varēja pieteikties uz nacionālo stipendiju konkursu. Rinda sākās ministrijas trešajā stāvā pie stipendiju biroja durvīm un aizlocījās pa kāpnēm lejup līdz pat galvenai ieejai. Skats bija sirdi plosošs. Ap desmitiem no rīta, kad norima lietus, rinda jau stiepās divu kvartālu garumā pa Himenesa de Kesadas ielu, turklāt daudzi stipendijas kārotāji bija paslēpušies durvju ailēs. Šādā konkurencē man šķita neiespējami jebko izcīnīt.

Neilgi pēc pusdienlaika es jutu kādu viegli uzsitam man pa plecu. 'Iās bija negausīgais lasītājs no kuģa, kurš mani bija atpazinis rindas beigās, bet, tērpušos melnā katliņā un kačako tumšajās drānās, man bija grūti viņu sazīmēt. Viņš man apmulsis jautāja:

- Bet ko tu, ellē, te dari?

F.s viņam izstāstīju.

- Tas nu gan ir jautri! - viņš, aizrautīgi smejoties, sacīja. -Nāc man līdzi, - un aiz rokas veda mani uz ministriju. Tad es uzzināju, ka negausīgais lasītājs ir doktors Adolfo Gomess Tamara, Izglītības ministrijas nacionālo stipendiju nodaļas direktors.

Ф

Tā bija vismazāk iespējamā un visveiksmīgākā sagadīšanās manā mūžā. Jokojot īsti studentiskā garā, Gomess Tamara iepazīstināja savu asistentu ar mani kā iedvesmas pilnu romantisku bolero dziedātāju. Mani pacienāja ar kafiju un reģistrēja bez

papildu formalitātēm, iepriekš piesakot, ka šeit nenotiek pieteikšanās kārtības pārkāpšana, bet gan tiek apliecināta cieņa neizdibināmajiem nejaušības dieviem. Mani informēja, ka galvenais eksāmens notiks nākamajā pirmdienā Sanbartolomē koledžā. Uz trīssimt piecdesmit stipendijām pretendēja aptuveni tūkstoš kandidātu, tāpēc cīņa solījās būt gara un grūta, iespējams, pat nāvējoša manām ilūzijām. Rezultātus un datus par nozīmēto koledžu izsludinās nedēļu pēc eksāmena. Tas man bija kas jauns un nopietns, jo mani varēja aizsūtīt tiklab uz Medeljinu, kā uz Vičadu. Man paskaidroja, ka šī ģeogrāfiskā loterija ieviesta tādēļ, lai veicinātu kultūras apriti starp dažādiem reģioniem. Kad visas formalitātes bija nokārtotas, Gomess Tamara pastiepa man roku tikpat enerģiski un ar tādu pašu sajūsmu kā pateicoties par bolero mācīšanu.

- Saņemies, - viņš man teica. - Tagad tava dzīve ir tevis paša rokās.

Izejot no ministrijas, kāds klerikāla izskata vīriņš man piedāvāja tikai par piecdesmit peso bez eksāmeniem sadabūt drošu stipendiju manis izvēlētā koledžā. Man tā bija vesela bagātība, tomēr, ja vien man būtu tāda nauda, aiz bailēm no eksāmeniem es būtu to samaksājis. Pāris dienu vēlāk es večuku atpazinu avīzēs publicētajās fotogrāfijās kā krāpnieku bandas vadoni, kas pārģērbies par mācītāju, lai oficiālās iestādēs kārtotu nelikumīgas lietas.

Pārliecināts, ka mani var aizsūtīt uz jebkuru vietu, es tā arī neizkrāmēju lādi. Mans pesimisms bija tik liels, ka eksāmena priekšvakarā es kopā ar kuģa mūziķiem devos uz kādu prastu tavernu apšaubāmajā De las Kruses rajonā. Mēs dziedājām par dzērienu, vienu dziesmu par glāzi čičas, barbariskas dziras no fermentētiem kukurūzas graudiem, kuru izsmalcināti dzērāji rafinēja ar šaujampulveri. Tāpēc uz eksāmenu ierados ar novēlošanos, ar sāpošu galvu un neatceroties, ne kur esmu bijis, ne kas mani iepriekšējā vakarā ir aizvedis uz mājām, tomēr milzīgajā

un kandidātiem pilnajā zālē mani sagaidīja ar žēlsirdību. Ātri pārlaidis acis jautājumiem, es jau iepriekš sapratu, ka esmu izkritis. Tikai tādēļ, lai izklaidētu novērotājus, es pievērsos sociālo zinātņu sadaļai, kuras jautājumi man šķita mazāk nežēlīgi. Drīz vien es jutu iedvesmas vilni, kas man palīdzēja improvizēt ticamas atbildes un brīnumaini precīzus minējumus. Izņēmums bija matemātikas sadaļa, ko pat pats Dievs nespētu man izskaidrot. Pārbaudījums zīmēšanā, ko izpildīju steigā, bet labi, man bija kā mierinājums. “Tā noteikti bija čičas brīnumainā ietekme,” mūziķi bija pārliecināti. Lai būtu kā būdams, eksāmenu es beidzu ar visaptverošu izgāšanās izjūtu un lēmumu rakstīt vēstuli vecākiem, izskaidrojot savas tiesības un iemeslus, kāpēc nevēlos atgriezties mājās.

Nedēļu vēlāk es izpildīju savu pienākumu pieprasīt eksāmena rezultātus. Ierēdne, kas pieņēma pieprasījumus, droši vien atpazina kādu zīmi uz manas lietas, jo, nesakot ne vārda, aizveda mani pie direktora. Es sastapu viņu ļoti labā noskaņojumā, izmetušos vienā kreklā un ar koši sarkaniem bikšturiem. Viņš ar profesionālu uzmanību aplūkoja manas eksāmena atzīmes, reizi vai divas pasvārstījās un visbeidzot nopūtās.

- Nav slikti, - viņš pats pie sevis noteica. - Izņemot matemātiku, bet piecnieks zīmēšanā tevi par mata tiesu izglābj.

Viņš atgāzās atsperu krēslā un jautāja, kuru koledžu esmu iecerējis.

Tas bija viens no maniem vēsturiskajiem izbīļiem, bet es ilgi nevilcinājos:

- Sanbartolomē, tepat, Bogotā.

Gomess Tamara uzlika roku papīru kaudzei uz rakstāmgalda.

- Tās visas ir vēstules no ļoti ietekmīgiem cilvēkiem, kas iesaka savus dēlus, radiniekus un draugus šejienes koledžām, -viņš teica. Tad direktors aptvēra, ka to nevajadzēja teikt, un turpināja: -Ja neiebilsti pret manu palīdzību, tev vispiemērotākais

būtu Nacionālais Sipakiras licejs, kas no šejienes atrodas vienas stundas brauciena attālumā ar vilcienu.

Vienīgais, ko es zināju par šo vēsturisko pilsētu, bija fakts, ka tajā atrodas sāls raktuves. Gomess Tamara man paskaidroja, ka tā ir koloniālā laika koledža, kas pēc nesenās liberālās reformas ir ekspropriēta kādai reliģiskai apvienībai un kur tagad ir lielisks gados jaunu un liberālu skolotāju kolektīvs. Biju pārliecināts, ka mans pienākums ir gaisināt viņa neziņu.

- Mans tēvs ir konservatīvais, - es teicu.

Gomess Tamara sāka smieties.

- Neesi nu tik nopietns, - viņš atbildēja. - Liberāli atvērta prāta ziņā, es domāju.

Viņš tūdaļ pat atguva savaldību un nosprieda, ka mana īstā vieta ir senajā XVII gadsimta klosterī, kas pārvērsts par neticīgo koledžu un atrodas miegainā pilsētā, kur nepastāv citas izklaides kā vien mācības. Vecais klosteris tiešām bezkaislīgi stāvēja mūžības priekšā. Sākotnēji tā akmens portikā bija iecirsti vārdi: “Zināšanas sākas ar Dieva bijāšanu.” Kad liberālā prezidenta Alfonso Lopesa Pumareho valdība 1936. gadā nacionalizēja izglītības iestādes, šo moto nomainīja Kolumbijas ģerbonis. Jau no ieejas, kur es atguvos no smagās lādes izraisītā elpas trūkuma, mani nomāca pagalmiņš ar akmenī cirstām koloniālā stila kolonnām, zaļi krāsotiem koka balkoniem un uz margām saliktiem melanholiskiem puķu podiem. Viss šķita pakļauts konfesionālai kārtībai, un it visur varēja manīt, ka pirms trīssimt gadiem šeit neviens nepazina sievietes roku sniegtu indulgenci. Es biju uzaudzis mežonīgās vietās Kārību piekrastē, tāpēc mani pārņēma bailes pavadīt četrus izšķirīgos pusaudža gadus šajā uz sēkļa uzskrējušajā laikā.

Vēl joprojām man šķiet neiespējami, ka divos stāvos, kas aptvēra drūmo iekšpagalmu, un vēl vienā attālākā akmens ēkā iespējams izvietot rektora dzīvokli un kabinetu, administratīvās telpas, virtuvi, ēdamzāli, bibliotēku, sešas auditorijas, fizikas un ķīmijas laboratorijas, noliktavu, sanitārās ietaises un guļamistabu

ar rindā saliktām dzelzs gultām piecdesmit audzēkņiem, kas vilkšus atvilkti no visnomāktākajiem valsts nostūriem, kā arī dažiem galvaspilsētas iedzīvotājiem. Par laimi, šī izolētība bija vēl viens veiksmes izdarīts pakalpojums. Tās dēļ es ātri un labi iemācījos, kāda ir valsts, kuru biju vinnējis pasaules loterijā. Ducis novadnieku no Kārību piekrastes, kuri mani jau no ierašanās dienas uzņēma kā savējo un kuriem es, protams, tāpat atbildēju, nenovēršami dalīja cilvēkus savējos un pārējos: iedzimtajos un svešiniekos.

Dažādās audzēkņu grupas, kas jau pirmajā garajā starpbrīdī pulcējās pagalma stūros, spilgti simbolizēja visu nāciju. Konkurence nepastāvēja, kamēr katrs uzturējās savā teritorijā. Es tūdaļ pat nodibināju attiecības ar skolniekiem no Kārību piekrastes, kuriem bija pelnīta slava kā lieliem trokšņotājiem, grupas solidaritātes fanātiķiem un kaismīgiem dejotājiem. Es biju izņēmums, bet Antonio Martiness Sjcrra, rumbas dejotājs no Kartahenas, vakara starpbrīžu laikā iemācīja man populārākās dejas. Rikardo Gonsaless Ripols, mans izcilais slepenās aplidošanas sabiedrotais, kļuva par slavenu arhitektu, kas par spīti visam vienmēr tik tikko sadzirdami murmināja starp zobiem vienu un to pašu dziesmu un līdz mūža galam dejoja viens.

Minčo Burgoss, dzimis pianists, kas vēlāk kļuva par nacionālā deju orķestra diriģentu, nodibināja koledžas grupu, kurā ikviens students vēlējās iemācīties spēlēt kādu instrumentu, un atklāja man otrās balss noslēpumu, lai dziedātu bolero un valjenato^7. Tomēr viņa lielākais varoņdarbs bija iemācīt Gil-jermo Lopesam Gerram, īstam bogotietim, Kārību mākslu spēlēt klaves^8, ievērojot ritmu trīs, divi, trīs, divi. Umberto

Haimess no Elbanko bija uzcītīgs students, kuru dejošana neinteresēja un kurš ziedoja nedē|as nogales, lai paliktu koledžā mācīties. Domāju, ka viņš nekad nebija redzējis futbolbumbu, nedz lasījis rakstu par jebkādu sporta veidu līdz brīdim, kad Bogotā absolvēja inženierzinātnes un iestājās darbā laikrakstā El Ttempo par sporta nodaļas redaktora mācekli. Viņš kļuva par nodaļas vadītāju un par vienu no valstī labākajiem futbola reportieriem. Lai būtu kā būdams, visdīvainākais no visiem bija gadījums ar Silvio Lunu, puisi no Čoko ar tumši brūnu ādas krāsu, kurš saņēma advokāta diplomu, pēc tam mācījās par ārstu un šķita gatavs iegūt trešo augstāko izglītību, kad es viņu pazaudēju no redzes lauka.

Daniels Roso — Pagosio — allaž izturējās kā visu humanitāro un dievišķo zinātņu eksperts un nodarbojās ar tām stundu laikā un starpbrīžos. Mēs vienmēr vērsāmies pie viņa, lai Otrā pasaules kara laikā uzzinātu, kas notiek pasaulē. Par karu mēs bijām dzirdējuši gandrīz tikai no baumām, jo koledžā bija aizliegts ienest avīzes un žurnālus, un radio mēs izmantojām tikai tādēļ, lai cits ar citu dejotu. Mums nekad nebija izdevības uzzināt, no kurienes Pagosio ņēma ziņas par vēsturiskajām kaujām, kurās vienmēr uzvarēja sabiedrotie.

Serbio Kastro no Ketamcs, iespējams, visu licejā pavadīto gadu laikā bija vislabākais students un jau kopš iestāšanās vienmēr saņēma vislabākās atzīmes. Šķiet, ka viņa noslēpums bija tas pats, ko man Sanhosē koledžā bija ieteikusi Martina Fonseka: stundu laikā viņš nepalaida garām nevienu pasniedzēja vārdu, nedz arī klasesbiedru piezīmes, viņš pierakstīja pat pasniedzēju nopūtas, un viņa pierakstu burtnīcas bija perfektas. Iespējams, tieši tāpēc viņam nebija nepieciešams zaudēt laiku, gatavojoties eksāmeniem, un nedēļas nogalēs, kamēr mēs, pārējie, kā sadeguši mācījāmies, viņš varēja lasīt piedzīvojumu romānus.

Mans visuzticamākais biedrs starpbrīžu laikā bija Alvaro Ruiss Torress, īsts bogotietis, ar kuru mēs vakara garā starpbrīža laikā militārā solī kātojām apkārt pagalmam un apmainījāmies ar dienišķām ziņām no brūtēm. Pārējie bija Haime Bravo, Umberto Giljens un Alvaro Vidāls Barons, kuri koledžas laikā man bija ļoti tuvi draugi un ar kuriem mēs vairākus gadus turpinājām tikties arī vēlāk. Katru nedēļas nogali Alvaro Ruiss devās uz Bogotu pie ģimenes un atgriezās labi apgādājies ar cigaretēm un ziņām no brūtēm. Tieši viņš visu laiku, ko mācījāmies kopā, atbalstīja abus manus netikumus, un viņš bija tas, kurš šo divu gadu laikā aizdeva man savas labākās atmiņas, lai spēcinātu šo grāmatu.

Es nezinu, ko patiesībā iemācījos gūsta laikā Nacionālajā licejā, bet četri gadi harmoniskas līdzāspastāvēšanas man radīja viengabalainu priekšstatu par nāciju, es sapratu, cik dažādi mēs esam un kam esam derīgi, es uz visiem laikiem iemācījos, ka patiesībā valsts kopumā sastāv no mums visiem. Iespējams, tieši to ministrija vēlējās pateikt ar valdības atbalstīto reģionu mobilitāti. Kad mani jau brieduma gados uzaicināja uz transatlantiskās lidmašīnas vadības kabīni, kapteiņa pirmie vārdi bija jautājums, no kurienes es esmu. Tikko viņu izdzirdējis, es atbildēju:

- Es esmu no Kārību piekrastes, gluži tāpat kā jūs esat no Sagamoso.

Kapteinim bija tādas pašas manieres, tāda pati izteiksme un balss tembrs kā Marko Fidelam Muljam, manam solabied-ram četru licejā pavadīto gadu laikā. Šis intuīcijas uzplaiksnījums man iemācīja bez kompasa un pret straumi orientēties neparedzamās kopienas sjenagās, un iespējams, tā ir bijusi īstā rakstnieka aroda atslēga.

Es jutos kā sapnī, jo cerēju uz stipendiju nevis tāpēc, ka būtu vēlējies mācīties, bet gan tādēļ, lai pasargātu savu neatkarību no jebkāda veida saistībām, vienlaikus saglabājot labas attiecības

ar ģimeni. Ar trim dienišķām maltītēm pietika, lai pieņemtu, ka šajā nabagu patversmes autonomijā, kurā vara bija acīm redzami mazāka par mājās valdošo, mēs dzīvojam labāk nekā tur. Ēdamzālē pastāvēja tirgus sistēma, kas visiem studentiem |āva piemērot porciju savām vēlmēm. Naudai nebija nekādas vērtības. Visaugstāk vērtētā valūta bija divas brokastu olas, jo par tām bija iespējams nopirkt jebkuru visu trīs ēdienreižu porciju. Katrai lietai bija sava noteikta vērtība, un šo likumīgo tirgošanos nekas netraucēja. Pat vēl vairāk: visu četru internātā pavadīto gadu laikā es neatceros nevienu strīdu.

Skolotāji, kas tajā pašā ēdamzālē ēda pie cita galda, arī mainījās savā starpā, jo starp viņiem vēl valdīja nesen pabeigto koledžu paradumi. Lielākā daļa no viņiem bija neprecējušies vai ari dzīvoja koledžā bez sievām, un viņu algas bija gandrīz tikpat mazas kā mūsu ģimeņu ienākumi. Tieši tādu pašu iemeslu dēļ kā mēs, arī skolotāji žēlojās par ēdienu, un kādā krīzes brīdī pat pavīdēja iespēja kopā ar dažiem no viņiem pieteikt badastreiku. Tikai tad, kad skolotāji saņēma dāvanas vai uzņēma ciemiņus no ārpasaules, viņi atļāvās kādu sarežģītāku ēdienu un izjauca pastāvošo vienlīdzību. Tieši tā notika ceturtā gada laikā, kad liceja ārsts mums anatomijas stundā apsolīja parādīt īstu vērša sirdi. Nākamajā dienā viņš to, vēl svaigu un asiņainu, aizsūtīja uz virtuves ledusskapi, bet tās tur vairs nebija, kad mēs tai gājām pakaļ, lai izpētītu šo orgānu stundā. Izrādījās, ka pēdējā brīdī, nevarot atrast vērša sirdi, ārsts bija atsūtījis mums no ceturtā stāva nokrituša celtnieka sirdi. Domājot, ka tā ir vērša sirds, kas paredzēta skolotāju galdam, un redzot, ka visiem rās nepietiks, pavāri pagatavoja gardas mērces. Esmu pārliecināts, ka šīs lieliskās attiecības starp skolotājiem un audzēkņiem bija ietekmējusi nesenā izglītības reforma, par kuru vēsturē nav saglabājies daudz, ziņu, tomēr mums tā noderēja, lai padarītu etiķeti vienkāršāku. Mazinājās vecumu atšķirības, ģērbšanās likumi kļuva mērenāki.

un neviens vairs neuztraucās, ja skolotāji un skolnieki kopā iedzēra pa mēriņam un sestdienās kopā ar meitenēm piedalījās vienās un tajās pašās dejās.

Šāds noskaņojums bija iespējams skolotāju dēļ, kas lielākoties atļāvās vienkāršas personiskās attiecības. Mūsu matemātikas skolotājs ar viedumu un skarbo humora izjūtu pārvērta stundas nebeidzamos svētkos. Skolotāju sauca Hoakins Hiraldo Santa, un viņš bija pirmais kolumbictis, kas ieguva doktora grādu matemātikā. Man par nelaimi, kā arī par spīti milzīgajiem mūsu abu pūliņiem, es tā arī nespēju iekļauties viņa stundās. Tolaik mēdza teikt, ka poētiskais aicinājums traucē matemātikas apguvi, un beigu beigās es ne tikai tam noticēju, bet arī pilnīgi izgāzos matemātikā. Iespējams, tās literārā prestiža dēļ ģeometrija pret mani bija daudz līdzjūtīgāka. Turpretim aritmētika izturējās ar naidīgu vienkāršību. Vēl joprojām, lai saskaitītu galvā, man jāsadala skaitļi līdz visvienkāršākajām to sastāvdaļām, īpaši septiņi un deviņi, šīs skaitļu rindas es tā arī nekad nespēju iemācīties. Tādēļ, lai saskaitītu septiņi un četri, es atņemu no septiņi divi, saskaitu pieci ar četri un visbeidzot pieskaitu divi: vienpadsmit! Reizināšanā man vienmēr bija kļūdas, jo es nespēju atcerēties skaitļus, kas jāpatur prātā. Algebrai es veltīju vislielāko piepūli ne tikai aiz cieņas pret tās klasiskajiem aizsākumiem, bet arī pieķeršanās dēļ un aiz bailēm no skolotāja. Tam nebija nekādas jēgas. Es izgāzos katru semestri, pārliku eksāmenu divas reizes un arī trešajā izkritu, kaut arī man to ieskaitīja žēlsirdības dēļ.

Trīs no vispašaizliedzīgākajiem skolotājiem pasniedza svešvalodas. Pirmais — angļu valodas skolotājs — bija misters Abelja, īsts karībietis ar perfektu Oksfordas izrunu un nedaudz, ckleziastisku kaislību uz Vebstera vārdnīcu, ko citēja aizvērtām acīm. Viņa sekotājs bija Ektors Figeroa, gados jauns un labs skolotājs, kura kaislība bija bolero, ko mēs daudzbalsīgi dziedājām starpbrīžos. Miegaino stundu laikā un gala eksāmenā es

darīju visu, ko spēju, bet domāju, ka pelnīju labas atzīmes ne tik daudz Šekspīra, cik Leo Marini un Ugo Romani dēļ; šie dziedātāji bija atbildīgi par daudzām paradīzēm un mīlestības dēļ izdarītām pašnāvībām. Ceturtā gada laikā franču valodas pasniedzējs bija mesjē Antonio Jēla Albans, kas atklāja, ka esmu saindējies ar detektīvromāniem. Viņa stundās es garlaikojos gluži tāpat kā visās citās, bet skolotāja norādes par franču sarunvalodu man pēc desmit gadiem palīdzēja Parīzē uz ielas nenomirt bada nāvē.

Lielākā daļa skolotāju bija mācījušies Normal Superior skolā, kad to vadīja doktors Hosē Fransisko Sokarrass, psihiatrs no Sanhuanas del Sesaras, kurš bija ieņēmis galvā gadsimtu ilgušās konservatīvo valdības laikā piekopto klerikālo izglītību nomainīt ar humāno racionālismu. Manuels Kueljo Delrio bija radikāls marksists, kas, iespējams, šā paša iemesla dēļ apbrīnoja Linu Jutangu un ticēja veļiem. Karlosa Hulio Kalderona bibliotēka, ko vadīja viņa novadnieks Hosē Eusta-sio Rivera, Atvara autors, vienādās daļās bija veltīta senajiem grieķiem, Latīņamerikas Akmens un debesu grupas locekļiem un visu zemju romantiķiem. Pateicoties vieniem un otriem, tie daži no mums, kas bija aizrautīgi lasītāji, iepazina Svēto Jāni no Krusta un Hosē Mariju Vargasu Viļu, kā arī proletāriskās revolūcijas apustuļus. Sociālo zinātņu skolotāja Gonsalo Okampo kabinetā atradās īsta politiskā bibliotēka, kuras grāmatas bez ļauna nodoma cirkulēja pa vecāko klašu audzēkņu auditorijām, ber es tā arī nekad nesapratu, kāpēc Fridriha En-gelsa Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās ir jāapgūst neauglīgajās politekonomijas pēcpusdienās, nevis literatūras stundu laikā kā epopeja par skaistu humānu piedzīvojumu. Cil-jermo l.opess Gerra starpbrīžos lasīja Engelsa Anti-Diringu, ko viņam bija aizdevis skolotājs Gonsalo Okampo. Tomēr, kad es to skolotājam palūdzu, lai varētu strīdēties ar Lopesu Gerru, Okampo man sacīja, ka viņš nevēlas izdarīt man šo lāča

pakalpojumu ar cilvēces progresam fundamentālo darbu, kas tomēr ir tik garš un garlaicīgs, ka, iespējams, vēsture par to aizmirsīs. Varbūt tieši šīs ideoloģiskās domu apmaiņas dēļ licejs bija iemantojis savu slikto slavu kā perversas politikas laboratorija. Bet man bija nepieciešama vai pusdzīve, lai aptvertu, ka tas vairāk bija spontāns eksperiments, lai atbaidītu vājos un vakcinētu spēcīgos pret dažādu veidu dogmatismu.

Visvaļsirdīgākās attiecības man izveidojās ar skolotāju Karlosu Hulio Kalderonu, kas pirmos gadus bija spāņu valodas skolotājs, ceturtajā gadā pasniedza pasaules, piektajā — spāņu un sestajā — kolumbiešu literatūru. Viņa izglītībā un gaumē bija kas dīvains: grāmatvedība. Skolotājs bija dzimis Neivā, Uilas departamenta galvaspilsētā, un nebeidza vien apliecināt savu patriotisko apbrīnu Hosē Eustasio Riveram. Viņš bija spiests pārtraukt medicīnas un ķirurģijas studijas, ko skolotājs atcerējās kā dzīves lielāko vilšanos, tomēr viņa aizrautība ar mākslu un literatūru bija nepārvarama. Karloss Hulio Kalderons bija pirmais skolotājs, kas izraibināja manus uzmetumus ar atbilstīgām piezīmēm.

Lai būtu kā būdams, skolotāju un skolnieku attiecības bija pārsteidzoši dabiskas ne rikai nodarbību laikā, bet īpaši jau pagalmā, garajā starpbrīdī pēc vakariņām. Tas ļāva uzvesties citādi, nekā bijām raduši, un, bez šaubām, bija ļoti noderīgi, lai vairotu cieņas un biedriskuma pilno gaisotni, kādā dzīvojām.

Freida kopotajiem rakstiem, kas nesen bija parādījušies bibliotēkā, esmu parādā kādu šausminošu piedzīvojumu. Protams, no viņa skrupulozajām analīzēm es nesapratu nenieka, bet viņa klīniskie gadījumi manī izraisīja tādu pašu interesi kā Žila Verna fantāzijas. Spāņu valodas stundā skolotājs Kalderons mums lūdza uzrakstīt stāstu par brīvo tēmu. Man ienāca prātā kāds gadījums ar septiņus gadus vecu psihiski slimu pacienti, kura pedantiskais virsraksts bija pilnīgs pretstats poēzijai: Akūtas psihozes gadījums. Skolotājs man to lika nolasīt

priekšā klasei. Mans solabiedrs Aurelio Prjeto pilnībā un bez iebildumiem noraidīja iespēju rakstīr par tik sarežģītu tematu bez minimālas zinātniskas un literāras izglītības. Es ar lielāku ļaunprātību nekā pazemību paskaidroju, ka šo tēmu biju ņēmis no Freida atmiņās aprakstītajiem klīniskajiem gadījumiem un mans vienīgais mērķis bija izmantot to šim uzdevumam. Skolotājs Kalderons varbūt domāja, ka vairāku klasesbiedru nežēlīgās kritikas mani ir aizvainojušas, tāpēc starpbrīdī pasauca sāņus un mudināja turpināt uzsākto ceļu. Viņš norādīja, ka stāstā ir skaidri redzama mana modernās daiļliteratūras tehnikas nezināšana, tomēr man piemītot instinkts un vēlme. Stāsts viņam šķita labi uzrakstīts un arī iecere diezgan oriģināla. Viņš pirmo reizi runāja ar mani par retoriku. Skolotājs ieteica pāris ar tematiku un metriku saistītus praktiskus trikus, kas palīdz dzejas rakstīšanā, un secināja, ka man jebkurā gadījumā jāturpina rakstīt — kaut vai tikai paša garīgās veselības dēļ. Tā bija pirmā no garajām sarunām, kuras mēs licejā pavadīto gadu gaitā risinājām starpbrīžos un brīvajā laikā un kurām man lielā mērā jāpateicas par savu rakstnieka dzīvi.

Man tas bija ideāls klimats. Jau kopš Sanhosē koledžas laika manī tik spēcīgi bija iesakņojusies vēlme lasīt visu, kam tiku klāt, ka šī nodarbe aizņēma visu brīvo un arī gandrīz visu mācību stundu laiku. Sešpadsmit gadu vecumā, ar labu ortogrāfiju vai bez tās, neievelkot elpu, varēju noskaitīt visus dzejoļus, ko biju apguvis Sanhosē koledžā. Stundu laikā gandrīz vienmēr es tos paslepšus lasīju un pārlasīju bez jebkādas palīdzības un kārtības. Domāju, ka izlasīju visu neaprakstāmo liceja bibliotēku, ko veidoja pārpalikumi no citām, mazāk noderīgām bibliotēkām: oficiālas kolekcijas, vienaldzīgu skolotāju atstātais mantojums un dīvainas grāmatas, kas tur bija nokļuvušas nezināmā veidā. Nespēju aizmirst izdevniecības Minerva Aldeanas bibliotēku, ko sponsorēja dons Daniels Sampers Ortega un pa koledžām izdalīja Izglītības ministrija.

Tic bija simt sējumi ar visu labāko un sliktāko, kas līdz tam laikam bija uzrakstīts Kolumbijā, un es tos apņēmos lasīt visus pēc kārtas, cik vien man pietiks dvēseles spēku. Arī šodien mani joprojām šausmina fakts, ka divu pēdējo gadu laikā to gandrīz vai izdarīju, un visu atlikušo mūžu tā arī neesmu spējis saprast, vai šai lasīšanai bija kāda jēga.

Agri rīti guļamistabā aizdomīgi līdzinājās laimei, ko pārtrauca šausminošais zvans, kas — kā mēs mēdzām teikt — nakts vidū ieskanējās tieši sešos no rīta. Tikai divi vai trīs garīgi slimi studenti lēca augšā no gultas, lai pirmie paspētu nomazgāties sešās ledainajās dušās vannas istabā pie guļamistabas. Visi pārējie izmantoja laiku, lai vēl brītiņu nosnaustos, pirms dežurējošais skolotājs apstaigāja zāli, noraujot gulošajiem audzēkņiem segas. Pēc tam mums deva pusotru stundu publiskas intimitātes, kuras laikā sakārtojām apģērbu, nospodrinājām kurpes, nodušojāmies šķidrajā ledū, kas tecēja pa ūdens caurulēm bez smidzinātāja, kamēr kāds cits no izbīļa kliedza vai smējās par kliedzējiem; izokšķerējām biedru romantiskos noslēpumus, izklāstījām darījumus vai nesaskaņas un salīgām ēdienu maiņu. Parastā rīta diskusiju tēma bija iepriekšējā naktī izlasītā nodaļa.

Giljermo Granadoss jau kopš agra rīta deva pilnu vaļu savai tenora balsij un neizsīkstošajam tango repertuāram. Kopā ar guļamistabas kaimiņu Rikardo Gonsalesu Ripolu, sēdēdami gultas galvgalī, mēs duetā dziedājām Kārību gvaračas^9 kurpju spodrināmās lupatas kustību ritmā, kamēr mans biedrs Sabass Karavaljo skraidīja no viena guļamistabas gala uz otru kā no mātes miesām nācis un uzkāris dvieli uz sava dzelzsbetona locekļa.

Ja vien būru iespējams, liela daļa no mums naktī būtu izbēgusi, lai īstenotu nedēļas nogalēs izplānotās tikšanās. Nebija ne naktssargu, ne guļamistabu uzraugu, izņemot dežūrsko-lotāju, kas mainījās katru nedēļu. IJn mūžīgais liceja durvju sargs Riverita patiesībā nomodā gulēja visu laiku, kamēr vien pildīja savus dienišķos pienākumus. Viņš dzīvoja bēniņu stāva istabā un strādāja labi, bet naktīs mēs varējām bez trokšņa atvērt smagās baznīcas durvis, pavadīt nakti svešā mājā un pa ledainajām ielām atgriezties neilgi pirms rītausmas. Mēs tā ari nekad neuzzinājām, vai Riverita patiešām gulēja kā beigts, kā mēs bijām iedomājušies, vai arī tas bija smalkjūtīgs veids, kā kļūt par audzēkņu līdzzinātāju. Puišu, kuri izbēga, nebija daudz, un viņu noslēpumi palika ieslēgti uzticīgu sabiedroto atmiņā. Es pazinu dažus, kas to darīja kā ierastu lietu, un citus, kas uzdrošinājās aizlaisties vienu reizi, bruņojušies ar drosmi, ko sajauca ar piedzīvojuma spriegumu, tāpēc atgriezās baiļu iztukšoti. Mums nekad nenāca ausīs, vai kāds no viņiem būtu noķerts.

Vienīgās sociālās grūtības koledžā man sagādāja no mātes pārmantotie ļaunie murgi, kas pārtrauca citu studentu sapņus ar aizkapa gaudošanu. Biedri, kuru gultas atradās līdzās manējai, tos pārpārēm pazina un baidījās tikai no šermuļus uzdzenošā pirmā kliedziena nakts klusumā. Dežurējošais skolotājs, kas gulēja ar kartonu nodalītā istabiņā, miegains staigāja no viena guļamistabas gala līdz otram, kamēr atkal iestājās miers. Sapņi bija ne tikai nekontrolējami, tiem piemita zināma saistība ar sirdsapziņas pārmetumiem, jo divas reizes man tā gadījās arī priekamājās. Kliedzieni bija neatšifrējami, jo tie nekad neatskanēja šausmīgu sapņu laikā, gluži pretēj: laimīgi sapņojot par parastiem cilvēkiem un lietām, nevainīgs skatiens pēkšņi man atklāja briesmīgas lietas. Manus murgus nevarēja salīdzināt ar mātes murgiem, kuros viņa turēja rokās pati savu galvu un lasīja no tās gnīdas un utis, kas traucēja gulēt. Es nekliedzu aiz bailēm, bet gan saucu palīgā, lai kāds apžēlojas un mani pamodina.

Liceja guļamistabā uz to ilgi nebija jāgaida, jo jau pēc pirmā kliedziena man sakrita virsū no blakus gultām mestie spilveni. Es pamodos elsojot, ar strauji pukstošu sirdi, tomēr laimīgs, ka esmu dzīvs.

Pats labākais licejā bija skaļa lasīšana priekšā pirms gulētiešanas. Pēc pasniedzēja Karlosa Hulio Kalderona iniciatīvas tā aizsākās ar kādu Marka Tvena stāstu, ko piektā gada audzēkņiem steidzami bija jāizlasa līdz eksāmenam nākamās dienas rītā. Viņš kartona istabiņā skaļā balsī nolasīja četras lapas, lai audzēkņi, kas nebija paspējuši stāstu izlasīt, varētu izdarīt piezīmes. Interese bija tik liela, ka kopš tā laika ieviesās ieradums pirms gulētiešanas lasīt priekšā. Sākumā tas nebija viegli, jo daži svētulīgi skolotāji bija izvirzījuši noteikumus, kādas grāmatas drīkst izvēlēties, un izlaida atsevišķas vietas, bet sacelšanās briesmas lika viņiem pakļauties vecāko studentu prasībām.

Sākumā tā bija pusstunda. Dežūrskolotājs lasīja savā labi izgaismotajā istabiņā pie galvenās guļamtelpas ieejas, un sākumā mēs viņu apklusinājām ar smieklīgu krākšanu, kas bija reāla vai tēlota, bet gandrīz vienmēr pelnīta. Vēlāk, ja stāsts bija interesants, lasīšana ilga jau stundu, un skolotāju katru nedēļu nomainīja cits students. Labajos laikos sāka ar Nostra-damusu un Cilvēku dzelzs maskā, kas patika visiem. Es joprojām nespēju izskaidrot milzīgos Tomasa Manna Burvju kalna panākumus; romāna lasīšanā iejaucās pats rektors, lai aizliegtu mums visu nakti pavadīt nomodā, gaidot, kad Hanss Kastorps noskūpstīs Klaudiju Šošē. Vai arī visu gultās sēdošo satraukums, lai nepalaistu garām nevienu vārdu no nekārtīgajiem filozofiskajiem dueļiem starp Napthu un viņa draugu Setem-brini. Lasīšana tovakar ilga vairāk par stundu un tika cildināta ar aplausu vētru guļamistabā.

Vienīgais skolotājs, kas tā arī palika viens no manas jaunības lielajiem nezināmajiem, bija rektors, kuru es sastapu ierodoties. Viņu sauca Alehandro Ramoss, viņš bija stingrs un

savrups, ar biezām briļļu lēcām, kas izskatījās kā domātas neredzīgajiem, un neuzkrītošu varu, kas gluži kā dzelzs dūre bija jūtama katrā viņa vārdā. Rektors septiņos no rīta nokāpa no sava dzīvokļa, lai pārraudzītu mūsu personīgo higiēnu pirms ieiešanas ēdamzālē. Viņš tērpās nevainojamā košas krāsas apģērbā, spilgtas kaklasaites ieskāva iecietinātās kreklu apkaklītes, kas izskatījās kā izgatavotas no celuloīda, un rektora kurpes spīdēja un laistījās. Ikvienu trūkumu mūsu personīgajā higiēnā viņš atzīmēja ar ņurdienu, kas bija pavēle atgriezties guļamistabā, lai to izlabotu. Pārējā laikā viņš ieslēdzās savā otrā stāva kabinetā, un mēs viņu neredzējām līdz tam pašam laikam nākamajā rītā vai arī līdz brīdim, kad viņš spēra divpadsmit soļus, lai no sava kabineta nokļūtu līdz sestā gada audzēkņu auditorijai, kur trīs reizes nedēļā pasniedza matemātikas stundas. Viņa audzēkņi apgalvoja, ka rektors ir skaitļu ģēnijs un jautrs skolotājs, kurš pārsteidz ar zināšanām un baida no gala eksāmeniem.

Neilgi pēc ierašanās skolā man bija jāraksta ievadruna kādam no liceja oficiālajiem pasākumiem. Lielākā daļa skolotāju apstiprināja manis izvēlēto tēmu, bet izrādījās, ka pēdējais vārds šādos gadījumos pieder rektoram. Viņš dzīvoja otrā stāva kāpņu galā, bet man šis attālums šķita tāds pats kā apiet apkārt zemeslodei. Iepriekšējā naktī slikti gulējis, es uzsēju svētdienas kaklasaiti un tik tikko spēju izgaršot brokastis. Es tik gausi klauvēju pie rektora durvīm, ka viņš atvēra tikai pēc trešā klauvējiena un bez sasveicināšanās nāca man nopakaļ. Labi, ka tā, jo es nespētu viņam atbildēt ne tikai rektora strupuma, bet arī nozīmības dēļ, ar cēlkoka mēbelēm aprīkotā kabineta skaistuma, kārtības un samta paklāju dēļ, kā arī ar apbrīnojamiem, ādas vākos iesietu grāmatu piepildītiem grāmatplauktiem klāto sienu dēļ. Rektors formālā svinīgumā nogaidīja, līdz es atgūstu elpu. Tad viņš norādīja uz rakstāmgaldam otrā pusē noliktu krēslu un apsēdās.

Vizītes izskaidrojumu es biju gatavojis gandrīz vai tikpat cītīgi kā pašu runu. Viņš to klusējot noklausījās, katru teikumu apstiprināja ar galvas mājienu, bet joprojām neskatījās uz mani, rikai uz papīra lapu, kas trīcēja man rokās. Kādā vietā, kas man šķita jautra, es mēģināju izmānīt viņa smaidu, tomēr tas bija veltīgi. Pat vairāk: es biju pārliecināts, ka viņš jau bija zinājis mana apciemojuma mērķi, bet lika man izpildīt rituālu un to paskaidrot.

Kad es biju beidzis, rektors pastiepa roku pāri rakstāmgaldam un paņēma papīra lapu. Viņš noņēma brilles, lai to ļoti uzmanīgi izlasītu, un apstājās tikai divas reizes, lai izdarītu pāris labojumu. Pēc tam viņš atkal uzlika brilles un, neskatoties man acīs, runāja akmens cietā balsī, kas lika sirdij iedrebēties.

- Te ir divas problēmas, - viņš teica. - Jūs rakstāt: “Harmonijā ar mūsu zemes krāšņo floru, par kuru astoņpadsmitajā gadsimtā pasaulei pavēstīja viedais spānis Hosē Selestino Mutiss, mēs šajā licejā dzīvojam ēdeniskā vidē.” Bet vārdu “krāšņs” raksta bez. h burta, savukārt “ēdenisks” bez uzsvara zīmes.

Es jutos pazemots. Par pirmo piezīmi man nebija ko teikt, bet par otro man nebija nekādu šaubu, un es atbildēju ar to, kas vēl bija palicis pāri no manas balss:

- Atvainojiet, rektora kungs, vārdnīca pieļauj šo vārdu rakstīt ar un bez uzsvara, savukārt ar uzsvērtu trešo zilbi man tas šķita skanīgāks.

Viņš droši vien jutās tikpat apkaunots kā es, jo vēl aizvien uz mani pat nepaskatījās, bet, nesakot ne vārda, paņēma no grāmatplaukta vārdnīcu. Man salēcās sirds, jo tas bija tāds pats Atlass kā manam vectētiņam, tikai jauns un spīdīgs, iespējams, vēl ne reizi neatvērts. Viņš ar pirmo mēģinājumu atvēra grāmatu vajadzīgajā lappusē, lasīja un pārlasīja šķirkli, tad, nepaceļot acis no vārdnīcas, jautāja:

- Kurā kursā jūs mācāties?

- Trešajā, - es atbildēju.

Rektors ar skaļu blīkšķi aizvēra vārdnīcu un pirmo reizi ieskatījās man acīs.

- Bravo, - viņš sacīja. - Tā turpināt!

Kopš tās dienas pietrūka vienīgi tā, lai klasesbiedri sauktu mani par varoni, un ar visu iespējamo sarkasmu viņi sāka mani dēvēt par “puisēnu no piekrastes, kas runājis ar rektoru”. Tomēr mani no šīs sarunas visvairāk satrauca kārtējā sadursme ar manu privāto drāmu, ar ortogrāfiju. Es to nekad nespēju saprast. Kāds no skolotājiem mēģināja dot man pēdējo triecienu un apgalvoja, ka Simons Bolivars nav pelnījis savu slavu, jo viņa ortogrāfija ir bijusi ļoti slikta. Citi mani mierināja, sakot, ka tā ir daudzu cilvēku problēma. Vēl joprojām, pēc septiņpadsmit publicētām grāmatām, korektori pret mani izturas ar cieņu un labo manas ortogrāfijas kļūdas kā vienkāršu pārrakstīšanos.

Sipakiras tautas svētki lielākoties atbilda katra cilvēka raksturam un aicinājumam. Sāls raktuves, kuras darbojās jau pirms spāņu ienākšanas, bija nedēļas nogales tūrisma atrakcija, kas noslēdzās ar krāsnī ceptu krūts gabalu un kartupeļiem lielos sāls katlos. No piekrastes nākušajiem liceja audzēkņiem bija pelnīta skaļi kliedzošu un slikti audzinātu puišeļu slava, bet mēs bijām audzināti, lai kā mākslinieki dejotu modernās mūzikas pavadībā, un mums bija pietiekami laba gaume, lai iemīlētos līdz ausīm.

Es biju tik spontāns, ka dienā, kad paziņoja par kara beigām, mēs izgājām ielās, lai ar karogiem un transparentiem rokās skaļā balsī slavinātu uzvaru. Kāds lūdza pieteikties brīvprātīgo, kas varētu teikt uzrunu, un es, ne mirkli nedomājis, izgāju uz tautas nama balkona galvenajā laukumā un improvizēju runu, pilnu ar frāžainiem kliedzieniem, kas daudziem šķita iemācīti no galvas.

Tā bija vienīgā runa, ko man vajadzēja improvizēt pirmajos septiņdesmit dzīves gados. Es beidzu runu ar liriskiem cieņas

apliecinājumiem ikvienam no Četriem Varenajiem, bet cilvēku uzmanību laukumā piesaistīja neilgi pirms tam mirušajam Amerikas Savienoto Valstu prezidentam veltītie vārdi: “Frenklins Delano Rūzvelts, kas gluži kā Sids arī pēc nāves māk uzvarēt kaujās.” Šis teikums peldēja pa pilsētu vēl dažas dienas, tas parādījās uz ielām izlīmētajos plakātos un pie dažu veikalu skatlogos izliktajiem Rūzvelta portretiem. Tā nu savus pirmos publiskos panākumus es neguvu kā dzejnieks vai romānu rakstnieks, bet gan kā orators, pat vēl sliktāk: kā politiskais orators. Kopš tā laika licejā vairs nebija neviena oficiāla pasākuma, kura laikā man nebūtu jākāpj uz balkona, vienīgi tad tās vienmēr bija uzrakstītas un līdz pēdējam elpas vilcienam iestudētas runas.

Ar laiku šī bezkaunība radīja bailes no uzstāšanās, kas mani padarīja pilnīgi mēmu tiklab lielās kāzās, kā tavernās, kas bija pilnas pončo un sandalēs tērptiem indiāņiem un kur mēs parasti piedzērāmies lidz grīdai; arī pie skaistās un bezaiz-spriedumainās Berenises, kurai paveicās neapprecēties ar mani, jo viņa kā traka bija samīlējusies citā; vai telegrāfa kantorī, kur neaizmirstamā Sarita uz parāda sūtīja manas sāpju pilnās telegrammas vecākiem, kad viņi aizkavējās ar naudas pārskaitījumiem manām personīgajām vajadzībām, un vairāk nekā tikai reizi vien viņa tos izmaksāja avansā, lai glābtu mani no grūtiem brīžiem. Tomēr visneaizmirstamākā meitene nebija vis kāda iemīļotā, bet gan poēzijas apsēsto lauma. Viņu sauca Sesīlija Gonsalesa Pisano, un viņai piemita ass prāts, personības šarms, brīvs gars, ko nespēja apspiest tradicionāli konservatīvā ģimene, un pārdabiska atmiņa uz jebkāda veida dzeju. Kopā ar neprecējušos un aristokrātisku tanti viņa dzīvoja heliotropu dārza ieskautā koloniālā stila namā pretim licejam. Sākumā mūsu attiecības aprobežojās tikai ar poēzijas turnīriem, bet galu galā Sesīlija kļuva par patiesu biedru uz visu mūžu, viņa vienmēr vai krita gar zemi no smiekliem, kas skolotāja Kalderona literatūras stundās pielipa arī visiem pārējiem.

Arakatakas laikos es biju sapņojis par labu dzīvi, dziedot, spēlējot akordeonu un staigājot no gadatirgus uz gadatirgu, kas man vienmēr ir šķitis vissenākais un laimīgākais veids, kā stāstīt stāstus. Ja māte bija atteikusies no klavierspēles par labu bērniem un tēvs bija nolicis malā vijoli, lai varētu mūs uzturēt, tad nebūtu gluži taisnīgi, ja vecākais no viņu bērniem mirtu badu mūzikas dēļ. Iespējamā dalība liceja grupā kā dziedātājam un tiples spēlētājam pierādīja, ka man ir gana laba dzirde, lai iemācītos spēlēt kādu sarežģītāku instrumentu, un ka varu arī dziedāt.

Licejā nenotika neviens patriotisks pasākums vai piemiņas akts, kuram es ar skolotāja Giljermo Kevcdo Sornosas labvēlību kaut kādā veidā nebūtu pielicis roku. Viņš bija komponists un pilsētā ievērojams cilvēks, mūžīgs municipālās mūzikas grupas vadītājs un dziesmas “Magones” — ceļa malā augošās un kā sirds sarkanās — autors. Tā bija jauniešu dziesma, kas savā laikā kļuva par ballīšu un serenāžu vakaru dvēseli. Svētdienās pēc mesas es biju viens no pirmajiem, kas šķērsoja parku, lai noklausītos viņa grupas koncertu, kas vienmēr sākās ar “Žagata žadzina” un beidzās ar Čigānu kori no operas Trubadūrs. Skolotājs nekad neuzzināja — un es neuzdrošinājos viņam pateikt, ka mans tā laika dzīves sapnis bija būt kā viņam.

Kad liceja vadība lūdza pieteikties brīvprātīgos uz mūzikas iepazīšanas stundām, pirmie, kas pacēla roku, bijām mēs ar Giljermo Lopesu Gerru. Bija iecerēts, ka nodarbības sestdienu rītos vadīs profesors Andress Pardo Tovars, radiostacijas La Voz de Bogota pirmās programmas klasiskās mūzikas direktors. Mēs neaizņēmām pat ceturto daļu no ēdamzāles, kas bija sagatavota nodarbībām, bet mūs vienā mirklī savaldzināja profesora apustuliskie vārdu plūdi. Viņš bija tumši zilā vējjakā un atlasa vestē tērpies perfekts džentlmenis ar vijīgu balsi un pārdomātiem žestiem. Šodien ievērības cienīgs būtu viņa antīkais

skaņuplašu atskaņotājs, ar kuru profesors darbojās meistarīgi un ar roņu dresētājam piemītošu mīlestību. Viņš vadījās no — mūsu gadījumā absolūti pareiza — pieņēmuma, ka esam pilnīgi iesācēji. Tāpēc sāka ar Sen-Sansa Dzīvnieku karnevālu un ar erudītām zināšanām ieskicēja katra dzīvnieka raksturu. Pēc tam nāca — kā gan bez tā! — Prokofjeva Pēterītis un vilks. Sliktākais, ko man iedvesa šie sestdienas svētki, bija pārliecība, ka lielo meistaru mūzika ir gandrīz vai slepens netikums, un pagāja daudzi gadi, līdz es beidzu mūziku augstprātīgi dalīt labā un sliktā.

Ar rektoru man vairs nebija nekādas saskarsmes līdz nākamajam gadam, kad viņš ceturtā gada audzēkņiem sāka mācīt ģeometriju. Pirmajā otrdienā desmitos no rīta viņš ienāca auditorijā, norūca labdienas un, ne uz vienu nepaskatoties, sāka ar sūkli tīrīt tāfeli, līdz uz tās vairs nebija ne miņas no putekļiem. Tad viņš pagriezās pret klasi un, vēl pēc saraksta nepārbaudījis audzēkņus, jautāja Alvaro Ruisam Torresam:

- Kas ir punkts?

Mums nebija laika atbildēt, jo sociālo zinātņu skolotājs bez klauvēšanas atvēra durvis un teica, ka rektoru gaida steidzams zvans no Izglītības ministrijas. Viņš steigšus devās pie tālruņa un auditorijā neatgriezās. Rektors neatgriezās vairs nekad, jo zvanītājs bija pavēstījis par viņa atstādināšanu no amata, kura pienākumus viņš licejā uzcītīgi bija pildījis piecus gadus, pēc tam kad visu mūžu bija uzticīgi kalpojis izglītības sistēmai.

Viņa pēctecis bija dzejnieks Karloss Martins, visjaunākais no izcilajiem Akmens un debesu grupas dzejniekiem, kurus Sesars del Valje man bija palīdzējis atklāt Barrankiljā. Viņam bija trīsdesmit gadu un trīs publicētas grāmatas. Es zināju viņa dzejoļus un reiz biju viņu redzējis kādā grāmatnīcā Bogotā, bet man nebija ko viņam teikt un pa rokai nebija arī nevienas viņa grāmatas, lai lūgtu autogrāfu. Kādu pirmdienu viņš bez

iepriekšēja brīdinājuma parādījās pusdienlaika garā starpbrīža laikā. Tik ātri mēs viņu nebijām gaidījuši. Ar savu tumši svītraino uzvalku, augsto pieri, nevainojami lineāras formas — kas bija jūtama arī viņa dzejā — Ūsiņām jaunais rektors vairāk līdzinājās advokātam, nevis dzejniekam. Mierīgs un vienmēr arī nedaudz atturīgs, viņš nosvērtiem soļiem devās pie vistuvākās audzēkņu grupiņas un pastiepa roku:

- Sveiki! Es esmu Karloss Martins.

Tolaik mani bija apbūrusi Eduardo Karransas liriskā proza, kas bija publicēta El Tiempo literārajā sadaļā un žurnālā Sdbado. Man šķita, ka tas ir Huana Ramona Himenesa Sudrabkalis un es ietekmē radies žanrs, kas bija populārs jauno dzejnieku vidū, kuri centās nodzēst no kartes mītu par Giljermo Valensiju. Dzejnieks Horhe Rohass, ātri gaistošas bagātības mantinieks, ar savu vārdu un naudu sponsorēja dažu oriģinālu grāmatiņu publicēšanu, kas izraisīja milzīgu viņa paaudzes interesi un apvienoja grupiņu labu un pazīstamu dzejnieku.

Pilnībā mainījās liceja iekšienē valdošās attiecības. Spokaino iepriekšējā rektora tēlu nomainīja konkrēta klātbūtne, kas ievēroja nepieciešamo atturību, tomēr vienmēr bija sasniedzama. Viņš atcēla ikdienas personīgās higiēnas pārbaudes un citus nevajadzīgus noteikumus un reizēm aprunājās ar audzēkņiem garā vakara starpbrīža laikā.

Jaunais stils izveda mani uz īstā ceļa. Iespējams, Kalderons ar jauno rektoru par mani bija runājis, jo vienā no pirmajiem vakariem viņš netieši izzondēja manas attiecības ar dzeju, un es viņam atklāju visu, ko zināju. Rektors jautāja, vai esmu lasījis Literatūras pieredzi, ļoti daudz komentētu dona Alfonso Rei-jesa grāmatu. Es atzinos, ka nē, un nākamajā dienā viņš man to atnesa. Nākamo trīs nodarbību laikā pusi no darba es apriju zem sola, bet pārējo izlasīju starpbrīžu laikā futbola laukumā. Mani iepriecināja fakts, ka tik prestižs esejists pēta Agustina I.aras dziesmas, it kā tie būtu Garsilaso dzejoļi, un pamato

savu interesi, atjautīgi sakot: “Agustina Laras populārās dziesmas nav populāras dziesmas.”[10] Man tas bija tāpat kā atrast dienišķās dzīves zupā izšķīdušu dzeju.

Martins nepievērsa vērību lieliskajam rektora dzīvoklim. Viņš savu kabinetu ar vienmēr atvērtajām durvīm iekārtoja galvenajā pagalmā un tādējādi vēl vairāk pietuvinājās mūsu vakara tērzēšanai. Kopā ar sievu un bērniem rektors apmetās uz dzīvi labi uzturēta koloniālā stila mājā galvenā laukuma stūrī, un viņa kabineta sienas sedza grāmatas, par kādām varēja sapņot ikviens tā laika atjaunotajai gaumei pievērsies lasītājs. Tur viņu nedēļas nogalēs apciemoja draugi no Bogotas, īpaši biedri no grupas Akmens un debesis. Kādā gluži parastā svētdienā man kopā ar Giljermo Lopesu Gerru bija jādodas uz viņa māju, un tur es sastapu divas vislielākās zvaigznes: Lduardo Karransu un Horhi Rohasu. Lai nepārtrauktu sarunu, rektors ar ātru rokas mājienu lika mums apsēsties, un tā mēs nosēdējām pusstundu, nesaprotot ne vārda, jo dzejnieki diskutēja par kādu Pola Valerī grāmatu, par kuru mēs neko nebijām dzirdējuši. Karransu es ne reizi vien biju redzējis Bogotas grāmatnīcās un kafejnīcās un būtu varējis viņu atpazīt tikai pēc balss tembra un plūduma, kas pilnībā saskanēja ar viņa ikdienas apģērbu un būtību: dzejnieks. Turpretim ierēdņa apģērba un stila dēļ es nespēju atpazīt Horhi Rohasu, līdz Karransa viņu uzrunāja vārdā. Es dedzīgi vēlējos būt liecinieks trīs vislielāko vīru sarunai par dzeju, tomēr tāda nenotika. Kad tēma bija apspriesta, rektors uzlika roku man uz pleca un sacīja saviem viesiem:

- Šis ir viens izcils dzejnieks.

Protams, viņš to teica tikai pieklājības dēļ, bet es jutos kā zibens ķerts. Karloss Martins neatlaidīgi uzstāja nofotografēt

mūs kopā ar abiem dižajiem dzejniekiem un to tiešām arī izdarīja, bet par šo fotogrāfiju man nebija nekādu ziņu, līdz pusgadsimtu vēlāk sastapos ar bijušo rektoru viņa mājās Kataionijā, Vidusjūras piekrastē, kur viņš bija devies pavadīt mūža nogali.

Liceju sapurināja pārmaiņu vēji. Radio, kuru mēs izmantojām tikai tādēļ, lai cits ar citu dejotu, līdz ar Karlosa Martina ierašanos kļuva par informācijas ieguves avotu, un mēs pirmo reizi pagalmā klausījāmies un apspriedām vakara ziņas. Līdz ar literārā centra radīšanu un avīzes izdošanu pieauga arī kulturālā aktivitāte. Kad mēs sastādījām sarakstu ar iespējamiem grupas kandidātiem, kuriem ir skaidri noteiktas literāras intereses, cilvēku skaits radīja ari grupas nosaukumu: Trīspadsmit literārais centrs. Mums tas šķita kā veiksmes pieskāriens, turklāt šāds nosaukums bija arī izaicinājums māņticībai. Iniciatīva nāca no pašu studentu vidus, un tā bija vienkārša kopā sanākšana reizi nedēļā, lai runātu par literatūru, kaut arī tas bija vienīgais, ko mēs darījām brīvajā laikā licejā un ārpus tā. Ikviens atnesa savus sacerējumus, nolasīja tos priekšā un pakļāva vispārējam vērtējumam. Šā piemēra pārsteigts, arī es devu savu pienesumu un nolasīju sonetus, ko parakstīju ar Havjēra Gar-sesa vārdu, ko patiesībā lietoju, lai noslēptos, nevis izceltos. Tie bija vienkārši tehniski vingrinājumi, rakstīti bez iedvesmas un degsmes, un es tiem nepiešķīru nekādu poētisku vērtību, jo panti nebija nākuši no dvēseles. Es biju sācis kopēt Kevedo, Lopi de Veģu un kaut ko no Garsijas Lorkas, kura astoņzilbju rindas bija tik spontānas, ka pietika tikai sākt, lai turpinātu jau pēc inerces. Mani tik ļoti bija pārņēmis atdarināšanas drudzis, ka es nolēmu pēc kārtas parodēt visus četrdesmit Garsilaso de la Vegas sonetus. Turklāt es rakstīju arī pasūtinājuma dzejoļus, ko daži studenti man lūdza, lai tos kā pašu sacerētus varētu nosūtīt savām svētdienas brūtēm. Viena no viņām man pilnīgā slepenībā un ļoti aizkustināta nolasīja pantus, ko pielūdzējs viņai bija uzdevis par savējiem.

Karloss Martins mums otrajā stāvā piešķīra nelielu noliktavas telpu ar drošības apsvērumu dēļ neatveramiem logiem. Mēs bijām kādi pieci, kuri uz nākamo tikšanās reizi gatavoja jaunus darbus. Neviens no viņiem vēlāk nekļuva par rakstnieku, ber galvenais tolaik bija izmēģināt savas spējas. Mēs apspriedām biedru darbus un visbeidzot sadusmojāmies gluži kā futbola spēles laikā. Kādu dienu Rikardo Gonsalesam Ripo-lam diskusijas vidū bija jāiziet ārā, un viņš pārsteidza rektoru aiz durvīm noklausāmies mūsu strīdu. Viņa ziņkārība bija gluži likumīga, jo rektoram nešķita ticami, ka mēs savu brīvo laiku varētu veltīt literatūrai.

Marta beigās līdz mums nonāca ziņas, ka iepriekšējais rektors dons Alehandro Ranioss Bogotas Nacionālajā parkā iešāvis sev galvā. Neviens neapstiprināja šā gadījuma saistību ar viņa vientuļnieka raksturu un iespējamo depresiju, ne arī saprata motīvus, kas bijušo rektoru mudināja padarīt sev galu aiz ģenerāļa Rafaela Uribes Uribes — četru pilsoņu karu dalībnieka un liberālā politiķa, ko fanātiķi ar cirvi noslepkavoja Kapitolija pagalmā — pieminekļa. Jaunā rektora vadīta delegācija no liceja piedalījās skolotāja Alehandro Ramosa bērēs, kas visu atmiņā palika kā atvadas no pagājušiem laikiem.

Interese par nacionālo politiku internātā bija visai neliela. Vecvecāku mājā es biju pietiekami daudz dzirdējis, ka pēc Tūkstoš dienu kara vienīgā atšķirība starp abām partijām bija tā, ka liberāļi gāja uz misi pulksten piecos, lai neviens viņus neredzētu, savukārt konservatīvie pulksten astoņos, lai visi domātu, ka viņi ir ticīgi. Tomēr patiesās atšķirības sāka parādīties pēc trīsdesmit gadiem, kad Konservatīvā partija zaudēja varu un pirmie liberālie prezidenti mēģināja atvērt valsti jaunajiem pasaules vējiem. Absolūtās varas rūsas sagrauztā Konservatīvā partija, no Itālijas nākošās Musolīni tālās gaismas apspīdēta un spāņu ģenerāļa Franko ēnās tinusies, sāka ieviest kārtību un tīrību pati savās mājās, kamēr prezidenta Alfonso Lopesa Pumareho

pirmā valdība kopā ar veselu plejādi izglītotu jauniešu mēģināja radīt priekšnoteikumus moderna liberālisma attīstībai, iespējams, neapzinoties, ka šādā veidā turpina vēsturiskā fatālisma aizsākto mūsu sašķelšanu divās daļās, kādās bija sadalījusies pasaule. Tas bija nenovēršami. Vienā no skolotāju aizdotajām grāmatām es izlasīju Ļeņinam piedēvēto frāzi: “Ja tu nestājies pretī politikai, tad politika beigu beigās stāsies pretī tev.”

Tomēr pēc četrdesmit sešiem gadiem konservatīvo īstenotās reakcionārās hegemonijas miers beidzot šķita iespējams. Trīs jauni prezidenti ar mūsdienīgu domāšanas veidu bija atvēruši liberālo perspektīvu, kas šķita gatava izklīdināt pagātnes miglu. Riskantu reformu īstenotājs un izcilākais no šiem trim, Alfonso I.opess Pumareho, 1942. gadā tika ievēlēts uz otro termiņu, un nekas nešķita apdraudam pārmaiņu ritumu. Tā nu manā pirmajā liceja gadā mūs pilnībā bija pārņēmušas ziņas par karu Eiropā, kas piesaistīja mūsu uzmanību tik ļoti, kā to nekad nebija spējusi nacionālā politika. Prese licejā ienāca tikai ļoti īpašos gadījumos, jo mēs nebijām raduši par to domāt. Nepastāvēja pārnēsājami radio aparāti, un liceja skolotāju istabā bija vienīgi veca radiola, ko mēs septiņos vakarā ieslēdzām visā skaļumā, lai dejotu. Mēs pat nenojautām, ka tajā brīdī aizsākas visasiņainākais un vētrainākais no visiem kariem.

Politika lieliem soļiem ienāca licejā. Mēs sadalījāmies liberāļos un konservatīvajos un pirmo reizi zinājām, pie kuras grupas ikviens pieder. Parādījās iekšējs kareivīgums, patiess un sākumā arī nedaudz akadēmisks, bet tas izvirta tādā pašā noskaņojumā, kāds lika pūt visai valstij. Pirmās sprieguma pazīmes licejā bija gandrīz nemanāmas, bet neviens nešaubījās par Karlosa Martina labo ietekmi, vadot skolotājus, kuri nekad nebija slēpuši savu ideoloģisko pārliecību. Lai arī jaunais rektors nebija acīm redzami kareivīgs cilvēks, viņš vismaz atļāva audzēkņiem klausīties radio vakara ziņas skolotāju istabā, un

kopš tā brīža politiskās ziņas guva pārsvaru pār deju mūziku. Neapstiprinātas baumas vēstīja, ka rektora kabinetā atrodas Ļeņina vai Marksa portrets.

Šī dīvainā gaisotne droši vien rādijā arī vienīgos sacelšanās draudus licejā. Traucējot gulēšanai un lasīšanai, pa guļamistabu sāka lidot spilveni un kurpes. Man tā arī neizdevās noskaidrot, kāds bija šā jandāliņa cēlonis, bet nāk atmiņā — un to apliecina arī vairāki studiju biedri —, ka šo traci izraisīja kāda epizode tovakar priekšā lasītajā grāmatā: Romulo Gal-jegosa Kantaklaro. Dīvains sauciens uz cīņu.

Steidzami atsauktais Karloss Martins ienāca guļamzālē un, valdot pilnīgam klusumam, ko izraisīja viņa parādīšanās, vairākas reizes pārstaigāja to no viena gala līdz otram. Tad savam raksturam neatbilstīgā autoritātes uzplūdā viņš lika mums, pidžamās tērptiem un čībām kājās, atstāt guļamtelpu un nostāties ledainajā pagalmā. Tur viņš Katilīnas apkārtrakstu stilā noturēja svinīgu uzrunu, un mēs ļoti kārtīgi atgriezāmies, lai dotos gulēt. Tas bija vienīgais incidents, kuru es atceros visos licejā pavadītajos gados.

Mario Konverss, students, kas togad bija ieradies, lai mācītos sestajā klasē, mūs noveda līdz vispārējam satraukumam ar domu izveidot avīzi, kas atšķirtos no pārējo koledžu konvencionālajiem izdevumiem. Es biju viens no pirmajiem, ar ko viņš kontaktējās, un Mario šķita tik pašpārliecināts, ka es, glaimots, bet bez jebkādas sajēgas par gaidāmajiem pienākumiem, piekritu kļūt par galveno redaktoru. Pēdējie avīzes sagatavošanas darbi sakrita ar laiku, kad grupa augstu militāro spēku virsnieku 1944. gada 8. jūlijā arestēja prezidentu Lopesu Pumareho, kamēr viņš atradās oficiālā vizītē valsts dienvidos. Prezidenta izklāstītā versija bija nepārspējama. Iespējams, pats to negribot, viņš izmeklētājiem bija atstāstījis brīnumainu izdomājumu: spriežot pēc tā, līdz pat atbrīvošanai prezidents par notikušo nebija pat nojautis. Tas bija tik tuvu reālās dzīves

patiesībām, ka Pasto valsts apvērsums kļuva par vēl vienu no daudzajām smieklīgajām nacionālās vēstures epizodēm.

Pirmais viceprezidents Alberto Ejerass Kamargo iemidzināja valsti ar savu balsi un perfekto dikciju, vairākas stundas runājot Nacionālajā radio, līdz prezidents Lopess tika atbrīvots un kārtība atjaunota. Tomēr valdība ieviesa ārkārtas stāvokli un cenzēja presi. Prognozes bija šaubīgas. Konservatīvie bija valdījuši valsti kopš neatkarības atgūšanas no Spānijas 1830. gadā līdz pat Olai ja Erreras ievēlēšanai gadsimtu vēlāk, un vēl nebija redzamas nekādas liberalizācijas pazīmes. Turpretim valstī, kas vēstures gaitā atteicās pati no sevis, liberāļi kļuva arvien konservatīvāki. Tobrīd pastāvēja jaunu intelektuāļu grupa, kuru bija pārņēmusi tieksme pēc varas un kuras radikālākais un praktiskākais pārstāvis bija Horhe Kljēsers Gaitans. Viņa darbība pret banānu reģionā valdošajām represijām, par kurām es biju dzirdējis jau kopš sevi apzinājos, padarīja Horhi Eljēseru Gaitanu par vienu no maniem bērnības varoņiem. Vecmāmiņa viņu apbrīnoja, bet domāju, ka viņai radīja raizes Horhes Eljēsera Gaitana tā laika uzskatu sakritība ar komunistiem. Es stāvēju savam varonim aiz muguras, kamēr viņš teica iespaidīgu runu no kāda Sipakiras laukuma balkona, un mani izbrīnīja viņa melones veida galva, gludie un cietie mati, indiāņiem raksturīgā miesas būve un dobjā balss ar Bo-gotas ielu bērna akcentu, kas, iespējams, politisku aprēķinu dēļ bija nedaudz pārspīlēts. Runā viņš nepieminēja liberāļus un konservatīvos, nedz arī ekspluatatorus un ekspluatētos, kā to darīja visi, bet gan runāja par nabadzīgajiem un oligarhiem; tas bija vārds, ko es pirmo reizi dzirdēju kā iekaltu katrā teikumā un ko vēlāk steidzos uzmeklēt vārdnīcā.

Viņš bija ievērojams advokāts, izcils itāļu kriminālista Enriko Ferri skolnieks. Romā viņš bija studējis arī Musolīni oratorijas mākslu, un viņam piemita kaut kas no diktatora teatrālā uzstāšanās veida. Gabriels Turbajs, viņa sāncensis partijā, bija

izglītots un elegants mediķis ar smalkām zelta brillēm, kas viņam piešķīra zināmu līdzību ar kinoaktieriem. Nesenā Komunistiskās partijas kongresā viņš bija uzstājies ar negaidītu runu, kas pārsteidza daudzus un radīja nemieru dažos buržuāziskos partijas biedros, bet pats Gabriels Turbajs ticēja, ka starp viņa, liberāla un izglītota cilvēka, vārdiem, darbiem un aristokrātisko aicinājumu nepastāv it nekādas pretrunas. Tur-baja tuvība ar Krievijas diplomātiju bija sākusies jau 1936. gadā, kad viņš kā Kolumbijas vēstnieks Itālijā Romā bija nodibinājis attiecības ar Padomju Savienību. Septiņus gadus vēlāk viņš tās Vašingtonā formalizēja jau kā Kolumbijas vēstnieks Savienotajās Valstīs.

Gabriela Turbaja attiecības ar padomju vēstniecību Bogotā bija ļoti sirsnīgas, un Kolumbijas Komunistiskajā partijā viņam bija daži draugi, kas būtu varējuši izveidot priekšvēlēšanu aliansi ar liberāļiem, par kuru tolaik daudz runāja, bet kura tā arī nekad neīstenojās. Tajā pašā laikā, kad Turbajs bija vēstnieks Vašingtonā, Kolumbijā daudz baumoja par viņa slepeno sakaru ar kādu ievērojamu Holivudas zvaigzni — iespējams, Džoanu Krofordu vai Poleti Godāru —, tomēr viņš nekad neatteicās no sava neuzpērkamā vecpuiša statusa.

Gaitana un Turbaja piekritēji kopā varētu veidot liberāļu vairākumu un pašā partijā iemīt jaunus ceļus, tomēr neviena no abām daļām atsevišķi nespēja uzveikt vienoto un labi bruņoto konservatīvismu.

Šajā nelaimīgajā laikā iznāca mūsu Gaceta l.iteraria. Pat tie, kas jau avīzes pirmo numuru turēja rokās, jutās izbrīnīti, redzot tās profesionalitāti, labo maketējumu un tipogrāfiju astoņās neliela formāta laikraksta lappusēs. Karloss Martins un Karloss Hulio Kalderons bija vissparīgāk noskaņoti, un viņi abi starpbrīžos komentēja atsevišķus rakstus. Visnozīmīgākais no tiem bija kāds, ko pēc mūsu lūguma uzrakstīja Karloss Martins un kur viņš konstatēja nepieciešamību drosmīgi apzināties

ciņu pret valsts interešu iztirgotājiem, ambicioziem politiķiem un spekulantiem, kuri kavē valsts attīstību. Raksts pirmajā lappusē bija publicēts kopā ar lielu autora fotogrāfiju. Avīzē bija arī plašs Konversa raksts par hispānismu un mana liriskā proza, kuru biju parakstījis kā Havjērs Garsess. Konverss mums paziņoja, ka viņa draugi Bogotā ir entuziasma pārņemti un ka iespējams iegūt subsīdijas, lai avīzi kā starpkoledžu laikrakstu varētu izdot ar plašāku vērienu.

Mēs vēl nebijām paspējuši izplatīt pirmo numuru, kad notika Pasto apvērsums. Tajā pašā dienā, kad tika atzīti publiskās kārtības traucējumi, Sipakiras pilsētas galva ieradās licejā kopā ar bruņotu vīru grupu un konfiscēja kopijas, ko mēs bijām sagatavojuši laišanai apgrozībā. Tas bija kinematogrāfisks iebrukums, ko varēja izskaidrot tikai ar viltīgu sūdzību par to, ka laikrakstā ir publicēta graujoša informācija. Tajā pašā dienā no Republikas prezidenta preses biroja pienāca paziņojums, ka laikraksts ir iespiests bez ārkārtas stāvokļa cenzūras piekrišanas, un Karloss Martins bez iepriekšēja brīdinājuma tika atbrīvots no rektora pienākumu pildīšanas.

Mēs šo lēmumu uztvērām kā muļķīgu, un tas mums lika justies vienlaikus pazemotiem un nozīmīgiem. Laikraksta tirāža nepārsniedza divus simtus eksemplāru, ko bija iecerēts izdalīt draugiem, bet mums paskaidroja, ka ārkārtas stāvokļa laikā cenzūras pārbaude ir obligāti nepieciešama. Mūsu licenci anulēja līdz jaunam rīkojumam, kas tā arī nekad nepienāca.

Pagāja vairāk nekā piecdesmit gadu, līdz Karloss Martins man pastāstīja šā absurdā notikuma noslēpumus. Dienā, kad konfiscēja Gacetu, Martinu uz tikšanos savā kabinetā Bogotā uzaicināja tas pats izglītības ministrs, kas bija viņu iecēlis par rektoru, — Antonio Roča — un lūdza atkāpties no amata pienākumu pildīšanas. Karloss Martins sastapa ministru, turot rokās Gaceta l.iteraria, kurā ar sarkanu zīmuli bija pasvītroti daudzi teikumi, kurus Antonio Roča uzskatīja par naidīgiem.

Tas pats bija izdarīts ar Karlosa Martina un Mario Konversa redakcijas rakstiem un pat ar kāda pazīstama dzejnieka poēmu, uzskatot, ka tā rakstīta šifrētā veidā. “Šādi pasvītrojot, pat Bībelē varētu atrast tās oriģinālajai nozīmei pretējas domas,” Karloss Martins atbildēja ar tādu niknumu, ka ministrs piedraudēja izsaukt policiju. Rektoru iecēla par avīzes Sabado direktoru, kas tādam intelektuālim kā viņš nozīmēja pasakainu paaugstinājumu. Tomēr Karlosu Martinu tā arī nekad neatstāja sajūta, ka viņš ir kļuvis par labējo spēku konspirācijas upuri. Kādā Bogotas kafejnīcā viņam uzbruka, un skolotājs gandrīz vai bija spiests aizstāvēties ar šaujamieroci. Vēlāk jau kāds cits ministrs iecēla viņu par juridiskās nodaļas galveno padomnieku, un Karloss Martins uztaisīja žilbinošu karjeru, kuru noslēdza aiziešana pensijā, lai Tarragonas oāzē vadītu laiku starp grāmatām un atmiņām.

Tajā pašā laikā, kad atstādināja Karlosu Martinu — un, protams, bez jebkādas saistības ar viņu —, licejā, mājās un pilsētas tavernās sāka cirkulēt anonīms stāsts par to, ka 1932. gada karš ar Peru bija liberāļu valdības blēdība, lai varētu noturēties pie varas par spīti spēcīgajai konservatīvo opozīcijai. Šis stāsts, kas pat bija pavairots uz mimeogrāfa, apgalvoja, ka drāma bija sākusies bez jebkāda politiska nodoma, kad kāds peruāņu leitnants kopā ar militāro patruļu šķērsoja Amazoni un Kolumbijas krastā sagūstīja I.etīsijas intendanta slepeno mīļāko, žilbinošu mulati Pilāru, kuru saīsinot sauca par Pilu. Kad kolumbiešu intendants atklāja nolaupīšanu, viņš kopā ar bruņotiem kājniekiem šķērsoja dabisko robežu un izglāba Pilu no peruāņiem. Bet ģenerālis Luiss Sančess Serro, Peru diktators, izmantoja šo strīdu, lai iekarotu Kolumbiju un mēģinātu mainīt Amazones krastu robežu par labu savai valstij.

Pirms pusgadsimta absolūto varu zaudējušās Konservatīvās partijas spēcīgo draudu ietekmēts, Olaija Errera izsludināja karastāvokli un nacionālo mobilizāciju, veica tīrīšanu

armijā un nosūtīja karaspēku atbrīvot peruāņu ieņemto teritoriju. Kaujas kliedziens satricināja valsti un iekvēlināja mūsu bērnību: “Lai dzīvo Kolumbija, nost ar Peru!” Kara grūtākajās dienās pat izplatījās versija, ka SCADTA civilās lidmašīnas ir pārveidotas par militāriem lidaparātiem un bruņotas kā kara eskadriļa un ka bumbu trūkuma dēļ viena no tām Peru pilsētiņā (iepi ir izklīdinājusi Lieldienu procesiju, metot tai virsū kokosriekstus. Izcilais rakstnieks Huans Losano i Losano, kuru prezidents Olaija bija mobilizējis, lai iegūtu patiesu informāciju šajā vispārējo melu karā, savā meistarīgajā prozā uzrakstīja patieso šā incidenta versiju, tomēr izdomātos notikumus ļaudis vēl ilgu laiku uzskatīja par īstajiem.

Protams, ģenerālis I.uiss Migels Sančess Serro karu uztvēra kā debešķīgu iespēju spēcināt savu dzelžaino režīmu. Savukārt Olaija Errera par komandantu un Kolumbijas bruņoto spēku ģenerālkomandantu iecēla konservatoru ģenerāli un eksprezidentu iMigelu Abadiju Mendesu, kas atradās Parīzē. Ģenerālis bruņukuģī šķērsoja Atlantijas okeānu un pa Amazones džungļiem nokļuva līdz pat Letīsijai, kad abu pušu diplomāti karadarbību jau sāka apdzēst.

Bez jebkādas saistības ar Pasto apvērsumu un incidentu ar avīzi, Karlosu Martinu rektora amatā nomainīja Oskars Espitija Brands, izglītības darbinieks un žilbinošs fiziķis. Viņa iecelšana skolā izraisīja dažādas aizdomas. Piesardzība pret viņu mani pārņēma jau no pirmās sasveicināšanās reizes, un tam par iemeslu bija izbrīns, ar kādu jaunais rektors uzlūkoja manu dzejnieka matu cekulu un mežonīgās ūsas. Viņš izskatījās bargs un ar stingru sejas izteiksmi skatījās tieši acīs. Ziņa, ka jaunais rektors būs mūsu organiskās ķīmijas pasniedzējs, mani pilnībā nobiedēja.

Kādā tā paša gada sestdienā mēs atradāmies kinoteātrī, un vakara programma bija pašā vidū, kad balss pa skaļruņiem paziņoja, ka licejā nomiris viens students. Tīts bija tik iespaidīgi,

ka es neatceros, kādu filmu mēs skatījāmies, tomēr vienmēr atcerēšos satraukumu, ar kādu Klodete Kolbēra no tilta gribēja mesties bangojošajā upē. Mirušais students bija septiņpadsmit gadu vecs otrā kursa audzēknis, kurš nesen bija ieradies no tālās Pasto pilsētas netālu no robežas ar Ekvadoru. Viņam bija apstājusies elpošana skriešanas laikā, ko fiziskās audzināšanas skolotājs bija organizējis kā grēku izpirkšanu saviem slinkajiem audzēkņiem. Kamēr uzturējos licejā, tas bija vienīgais nāves gadījums, kas izraisīja lielu apjukumu ne tikai skolā, bet arī visā pilsētā. Biedri izraudzījās mani, lai es bērēs pateiktu atvadu vārdus. Tajā pašā vakarā lūdzu tikšanos ar jauno rektoru, lai parādītu bērēm sacerēto runu, un, ieejot viņa kabinetā, es nodrebēju no pārdabiskas izjūtas, ka atkārtojas mans vienīgais mirušā rektora apmeklējums. Skolotājs Espitija ar traģisku sejas izteiksmi izlasīja manu manuskriptu un apstiprināja to bez komentāriem, bet, kad es piecēlos, lai dotos projām, viņš pamāja, lai atkal apsēžos. Viņš bija lasījis manus rakstus un dzejoļus, un daži no daudzajiem, kas starpbrīžu laikā slepeni cirkulēja starp audzēkņiem, viņam bija šķituši kāda literāra pielikuma cienīgi. Es pat necentos pārvarēt savu nežēlīgo kautrību, kad rektors jau bija pateicis to, ko vēlējās. Viņš man ieteica nogriezt nopietnam cilvēkam nepiemērotās dzejnieka sprogas, noskūt kuplās ūsas un vairs nevalkāt ar ziediem un putniem apdrukātos kreklus, kas vairāk esot piemēroti karnevālam. Ko tādu es nebiju gaidījis, bet man, par laimi, pietika savaldības, lai neatbildētu ko nekaunīgu. Rektors to novērtēja un svētsvinīgā tonī paskaidroja, ka baidās no tā, ka manas dzejnieka slavas dēļ šādu stilu varētu pārņemt jaunākie studenti. Es atstāju rektora kabinetu tik izbrīnīts par savu paradumu un dzejnieka talanta novērtēšanu augstā līmenī, ka nolēmu apmierināt rektora vēlmes un šim svinīgajam aktam par godu mainīt izskatu. Pat tik ļoti, ka gluži kā personīgu izgāšanos uztvēru puiša ģimenes lūgumu atcelt pēcnāves piemiņas pasākumus.

Beigas bija bēdīgas. Kāds bija atklājis, ka liceja bibliotēkā novietotā zārka stikls ir aizsvīdis. Pēc ģimenes lūguma Alvaro Ruiss Torress to atvēra un pārliecinājās, ka no iekšpuses tas tiešām ir mitrs. Ar tausti meklējot izgarojumu avotu hermētiski noslēgtajā kastē, viņš ar pirkstu galiem viegli uzspieda līķa krūtīm, un tas izdvesa sirdi plosošu nopūtu. Doma, ka puisis varētu būt dzīvs, iedvesa ģimenē šausmas, līdz ārsts paskaidroja, ka elpošanas traucējumu dēļ plaušās bija uzkrājies gaiss, kas izplūda pēc spiediena uz krūtīm. Par spīti izskaidrojuma vienkāršībai vai arī tieši tāpēc, daži no mums joprojām baidījās, ka biedrs ir apglabāts dzīvs. Tādā noskaņojumā es devos brīvdienās pēc ceturtā mācību gada un ilgojos atmaidzināt vecāku sirdi, lai man nebūtu jāturpina mācības.

Līstot neredzamam lietum, es izkāpu Sukres piestātnē. Ostas dambis man šķita citāds, nekā to atcerējos. Laukums bija daudz mazāks un kailāks nekā iepriekš, baznīcu un aleju zem apzāģētajiem mandeļkokiem ietina vāra gaisma. Krāsainās vītnes ielās vēstīja par Ziemassvētkiem, tomēr tie manī neizraisīja tādas emocijas kā iepriekš un es neatpazinu nevienu no pāris piestātnē gaidošajiem cilvēkiem ar lietussargiem rokā, līdz viens no viņiem, man garāmejot, ne ar ko nesajaucamā tonī sacīja:

- Kas par lietu?

Tas bija papus, nedaudz zaudējis svaru un izkrities. Viņš nebija tērpies baltajā lina uzvalkā, kurā jau kopš agras jaunības bija pamanāms pa gabalu, bet gan mājas biksēs, tropiskā kreklā ar īsām piedurknēm un dīvainu priekšstrādnieka cepuri galvā. Viņam līdzās stāvēja mans brālis Gustavo, kuru neatpazinu, jo savos deviņos gados viņš bija krietni paaudzies.

Ģimene, par laimi, bija saglabājusi nabago ļaužu uzņēmīgo garu, un agrās vakariņas šķita pagatavotas ar nodomu atgādināt, ka šīs un nevienas citas ir manas mājas. Labā ziņa pie galda bija tā, ka mana māsa Lihija vinnējusi loterijā. Notikumi — viņas pašas izklāstā — sākās, kad māte nosapņoja, ka vecaistēvs ir izšāvis gaisā, lai aizbiedētu zagli, kuru bija pārsteidzis Arakatakas mājā. Saskaņā ar ģimenes tradīcijām, māte sapni pastāstīja pie brokastu galda un piedāvāja nopirkt loterijas biļeti, kuras numurs beigtos ar septiņi, jo tā forma ir tāda pati kā vectēva revolverim. Veiksme neuzsmaidīja, kad māte uz parāda nopirka biļeti, par ko domāja samaksāt ar vinnēto naudu. Bet Lihija, kurai tolaik bija vienpadsmit gadu, palūdza papum trīsdesmit sentavo, lai nopirktu citu biļeti, kura arī izrādījās tukša, un nākamajā nedēļā vēl trīsdesmit, lai iegādātos biļeti ar to pašu dīvaino numuru: 0207.

Lai māsu pabiedētu, Luiss Enrike loterijas biļeti noslēpa, bet nākamajā pirmdienā viņa paša izbīlis bija vēl lielāks, kad Lihija, kliegdama kā traka, iebrāzās mājās, lai paziņotu, ka ir laimējusi loterijā. Brālis steigā aizmirsa, kur noglabājis biļeti, un meklēšanas trakumā ģimene iztukšoja visus drēbju skapjus un lādes un apgrieza kājām gaisā visu māju no dzīvojamās istabas līdz pat tualetēm. Tomēr satraucošāka par visu bija kaba-liskā prēmijas summa: 770 peso.

Sliktā ziņa bija tāda, ka vecāki beidzot bija piepildījuši savu sapni un nosūtījuši Luisu Enriki uz Fontidueņjo labošanas darbu iestādi Medeljinā, jo bija pārliecināti, ka tā ir skola nepaklausīgiem bērniem, nevis — kā izrādījās patiesībā — cietums īpaši bīstamu jauniešu rehabilitācijai.

Galīgo lēmumu pieņēma papus, pēc tam kad bija aizsūtījis dēlu iekasēt kādu aptiekas parādu, bet tā vietā, lai atdotu astoņus peso, Luiss Enrike bija nopircis tipli, kuru iemācījās spēlēt kā īsts meistars. Ieraudzījis mājās instrumentu, tēvs neteica ne vārda, vien turpināja taujāt pēc iekasētā parāda, bet brālis vienmēr atbildēja, ka veikala īpašniecei nav bijis naudas, ko samaksāt. Bija pagājuši apmēram divi mēneši, kad Luiss Enrike ieraudzīja papu spēlējam uz tiples improvizētu dziesmiņu: “Paskaties, te es esmu, spēlēju tipli, kas maksāja astoņus peso.”

Mēs tā arī nekad netikām skaidrībā, kā papus uzzināja par instrumenta izcelsmi, nedz arī to, kāpēc viņš nebija licies ne zinis par dēla zemisko rīcību, bet brālis pazuda no mājām ātrāk, nekā māte spēja tēvu nomierināt. Tad arī mēs pirmo reizi dzirdējām draudus sūtīt I.uisu F.nriki uz Medeljinas labošanas darbu iestādi, bet neviens tam nepievērsa uzmanību, jo viņš bija runājis arī par manu sūtīšanu uz Okaņjas semināru nevis tādēļ, lai par kaut ko sodītu, bet gan goda dēļ, kādu ģimenei sniedz dēls mācītājs, tomēr viņš savus solījumus ātrāk aizmirsa nekā piepildīja. Turpretim tiplc izrādījās tas piliens, kas pacietības kausam lika plūst pāri malām.

Labošanas darbu iestādē uzņēma tikai ar nepilngadīgo lietu tiesneša lēmumu, bet ar draugu un Medeljinas arhibīskapa monsinjora Garsijas Benitesa rekomendācijas vēstules palīdzību papus spēja apiet šos noteikumus. Savukārt Luiss Enrike apliecināja savu labo raksturu, jo devās ceļā gavilējot, it kā ietu uz svētkiem.

Brīvdienas bez viņa bija citādas. Brālis kā īsts profesionālis mācēja pavadīt maģisko drēbnieku un tiples spēles meistaru Filadelfo Velilju un, protams, arī maestro Vaidēšu. Tas bija viegli. Kad pametām trokšņainās bagātnieku ballītes, ar dažādu veidu kārdinājumiem tumšajā parkā mūs apsēda vesels pulks ar slepenām māceklēm. Kļūdas pēc es kādai no garāmgājējām meičām, kas tomēr nebija viena no viņām, piedāvāju nākt man līdzi, bet viņa ar priekšzīmīgu loģiku atbildēja, ka tas neesot iespējams, jo mājās guļ vīrs. Tomēr divas naktis vēlāk viņa darīja man zināmu, ka trīs reizes nedēļā atstās ielas durvis neaizslēgtas, lai es bez klauvēšanas varētu tikt iekšā, kad vīra nav mājās.

Es atceros viņas vārdu un uzvārdus, tomēr man labāk patīk viņu saukt tāpat kā toreiz: Nigromanta jeb Nekroman-tija. Tajos Ziemassvētkos viņai palika divdesmit gadu, viņai bija etiopietes profils un kakao krāsas āda. Viņas gulta bija prieka pilna, orgasmi akmeņaini un agonizējoši, bet mīlēšanās

instinkts šķita piederam bangojošai upei, nevis cilvēcīgai būtnei. Jau kopš pirmās reizes mēs gultā kļuvām kā traki. Nekro-mantijas vīram — gluži tāpat kā Huanam Brevam — bija giganta ķermenis un bērna balss. Agrāk viņš bija policijas virsnieks valsts dienvidos, un viņam līdzi nāca slikta slava, jo ļaudis apgalvoja, ka viņš šauj uz liberāļiem tikai tādēļ, lai nezaudētu spēju precīzi nomērķēt. Viņi abi dzīvoja istabiņā, kuru kartona siena sadalīja divās daļās un no kuras vienas durvis veda uz ielu, bet otras uz kapsētu. Kaimiņi žēlojās, ka Nekromantija ar savu apmierinātas kuces gaudošanu traucējot mirušo mieru, tomēr, jo skaļāk viņa gaudoja, jo laimīgākiem vajadzēja justies viņas iztraucētajiem mirušajiem.

Pirmās nedēļas laikā man četros no rīta bija jābēg no istabiņas, jo mēs bijām sajaukuši datumu un virsnieks varēja pārrasties jebkurā brīdī. Starp maldugunīm un nekrofilu suņu rejām es izbrāzos pa kapsētas vārtiem. Pa otro tiltu, kas veda pāri kanālam, redzēju nākam milzīgu stāvu, ko atpazinu tikai garāmejot. Tas bija pats seržants, kurš mani būtu atradis savā mājā, ja vien es būtu uzkavējies piecas minūtes ilgāk.

- Labrīt, baltais puisi! - viņš sirsnīgi teica.

Es nepārliecinoši atbildēju:

- Lai Dievs jūs sarga, seržant!

Tad viņš apstājās, lai palūgtu man uguni. Es to pasniedzu, pieliecies viņam pavisam tuvu, lai pasargātu sērkociņu no agrā rīta vēja. Kad seržants ar aizdegtu cigareti rokā atkāpās, viņš man labvēlīgi sacīja:

-Tu tiešām šausmīgi smirdi pēc maukas.

Bailes ilga īsāku brīdi, nekā es biju domājis, jo jau nākamajā trešdienā es atkal aizmigu, un, kad atvēru acis, ieraudzīju aizvainoto sāncensi klusi vērojam mani no gultas kājgaļa, lzbī-lis bija tik liels, ka gandrīz vai pārstāju elpot. Nekromantija — arī kaila — mēģināja stāties seržantam ceļā, bet viņš ar revolvera stobru pabīdīja sievu malā.

- Tu te nelien, - viņš teica. - Gultas lietas atrisina ar svinu.

Viņš nolika revolveri uz galda, atkorķēja ruma pudeli, nolika to līdzās šaujamajam, un mēs apsēdāmies viens otram pretī, lai iedzertu, nebilstot ne vārda. Es nevarēju iedomāties, ko seržants grasās darīt, bet prātoju, ka viņš būtu mani nogalinājis bez liekas kavēšanās, ja vien vēlētos to paveikt. Nedaudz vēlāk parādījās palagā ietinusies un ar lentēm apsējusies Nekroman-tija, bet seržants nomērķēja uz viņu revolveri:

- Mums ir vīru runas, - viņš sacīja.

Viņa satrūkās un noslēpās aiz šķērssienas.

Mēs bijām beiguši pirmo pudeli, kad sakās negaiss. Tad seržants atkorķēja otru pudeli, pielika stobru pie deniņiem un cieši paskatījās uz mani ar savām ledainajām acīm. Viņš līdz galam nospieda gaili, bet revolveris tikai sausi noklikšķēja. Sniedzot man šaujamieroci, viņš nespēja novaldīt trīcošās rokas.

- Tagad ir tava kārta, - seržants man teica.

Tā bija pirmā reize, kad es turēju rokās revolveri, un mani izbrīnīja, ka tas ir tik smags un silts. Es nezināju, ko lai iesāk. Mani pārklāja auksti sviedri, vēders piepildījās ar dedzinošām putām. Es gribēju ko teikt, bet man bija zudusi balss. Man neienāca prātā šaut uz seržantu, gluži pretēji, es atdevu viņam revolveri, neapjaušot, ka tas ir mans vienīgais glābiņš.

- Kas par lietu? Bikses pilnas? - viņš ar līksmu nicinājumu vaicāja. - Varēji par to padomāt, pirms nāci uz šejieni.

Es varēju atbildēt, ka arī mačo kakā, bet apjautu, ka man nepietiek dūšas tik izaicinošiem jokiem. Tad viņš atvēra revolvera aptveri, izņēma vienīgo patronu un nometa to uz galda: tā bija tukša. Es neizjutu atvieglojumu, bet briesmīgu pazemojumu.

Negaiss pierima ap četriem. Saspīlējums mūs abus bija tik ļoti nogurdinājis, ka es neatceros, kurā brīdī viņš man lika saģērbties, un es ar sērīgu svinīgumu paklausīju. Tikai tad, kad atkal apsēdos, sapratu, ka tas ir viņš, kas raud. Bagātīgi, nekaunoties un gandrīz vai tīksminoties par savām asarām.

Visbeidzot viņš tās ar delnu noslaucīja, ar pirkstiem izšņauca degunu un piecēlās.

- Zini, kāpēc tu no šejienes iziesi dzīvs? - viņš jautāja. Un pats atbildēja: - Tāpēc, ka tavs papus bija vienīgais, kas spēja izārstēt manu gonoreju, ar kuru neviens netika galā jau trīs gadus.

Viņš man kā vīram uzsita pa muguru un izgrūda uz ielas. Joprojām lija, un pilsēta paloja, tāpēc es, līdz ceļgaliem ūdenī, bridu pa straumi, brīnoties, ka joprojām esmu dzīvs.

Man nav ne jausmas, kā par šo sadursmi uzzināja māte, bet nākamajās dienās viņa sāka intensīvu kampaņu, lai vakaros es paliktu mājās. Tikām viņa izturējās pret mani tāpat, kā bija izturējusies pret papu, un pielietoja savas uzmanības novēršanas metodes, no kurām nebija liela labuma. Viņa meklēja zīmes, kas liecinātu, ka esmu izģērbies ārpus mājas, atklāja smaržu pēdas tur, kur tādu nebija, un, pirms atstāju māju, gatavoja grūti gremojamu ēdienu, jo ticēja māņiem, ka ne viņas vīrs, ne dēli neuzdrošinās nodarboties ar mīlestību gremošanas laikā. Beigu beigās kādu vakaru, kad visi iemesli, lai noturētu mani mājās, jau bija izsmelti, viņa nosēdās man priekšā un sacīja:

- Klīst runas, ka tu esot sapinies ar kāda policista sievu, un viņš ir zvērējis, ka nošaus tevi.

Es mēģināju māti pārliecināt, ka tā nav taisnība, bet baumas izrādījās spēcīgākas. Nekromantija man sūtīja ziņu, ka ir viena, viņas vīrs esot devies komandējumā un neesot redzēts jau ilgu laiku. Es vienmēr darīju visu iespējamo, lai ar seržantu nesastaptos, bet viņš ar žestu, ko varēja tulkot gan kā samierināšanos, gan kā draudus, vienmēr pasteidzās sveicināt mani jau pa gabalu. Nākamā gada brīvdienās es Nekromantijas vīru pēdējo reizi redzēju, kad kādā dzīru naktī viņš man piedāvāja malku nefiltrēta ruma, ko es neuzdrošinājos atraidīt.

Nezinu, ar kādu burvju triku palīdzību skolotāji un skolasbiedri, kas vienmēr bija mani uzskatījuši par iekšupvērstu,

piektā kursa laikā sāka uzlūkot kā dzejnieku un Karlosa Martina laikā valdījušās neformālās gaisotnes mantinieku. Varbūt tieši tādēļ, lai vēl vairāk līdzinātos šim tēlam, es piecpadsmit gadu vecumā licejā sāku smēķēt? Pirmais mēģinājums bija briesmīgs. Pusi nakts es pavadīju vannas istabā, agonizējot pats uz saviem vēmekļiem. No rīta biju pavisam novārdzis, tomēr tabakas paģiras mani nevis atbaidīja, bet radīja nepārvaramu vēlmi turpmāk smēķēt. Tā sākās mana pārliecināta smēķētāja dzīve, kas noveda pat līdz tādām galējībām, ka nebiju spējīgs izdomāt teikumu, ja mute nebija pilna dūmu. I.iccjā starpbrīžos bija atļauts smēķēt, bet tikai tādēļ, lai mazinātu kāri pēc dūma, es stundas laikā divas vai trīs reizes lūdzu atļauju doties uz tualeti. Tā es nonācu līdz trīs divdesmit cigarešu paciņām dienā — un atkarībā no vakara gaitas reizēm sāku arī ceturto. Kādu brīdi, jau pēc koledžas beigšanas, man šķita, ka sausums kaklā un kaulu sāpes mani padarīs traku. Es nolēmu atmest smēķēšanu, tomēr neizturēju vairāk par divām ilgpilnām dienām.

Es nezinu, vai aizvien pārdrošākie prozas uzdevumi un literatūras teorijas grāmatas, kuras skolotājs Kalderons gandrīz vai ar varu lika lasīt, atraisīja manu roku prozai. Tagad, pārskatot dzīvi, atceros, ka, par spīti daudzajiem darbiem, ko biju izlasījis pēc Tūkstots un vienas nakts sagādātā pārsteiguma, mans tā laika priekšstats par stāstu bija ļoti vienkāršots. Es pat iedomājos, ka Šeherezades stāstītie brīnumi kādreiz patiešām bija notikuši un vairs nebija iespējami nākamo paaudžu neticības un reālistiskā bailīguma dēļ. Tā paša iemesla dēļ man šķita neiespējami, ka mūsdienu cilvēks spētu noticēt, ka uz paklāja var lidot pār pilsētām un kalniem vai ka pudelē ieslodzīts Kartahenas vergs varētu nodzīvot divsimt gadu, vai arī ka stāsta autors spētu par to pārliecināt lasītājus.

Visas nodarbības man šķita garlaicīgas, rikai literatūras stundas ne, tās es apguvu no galvas un spēlēju tajās galveno lomu. Man bija apnicis mācīties, tāpēc visu atstāju veiksmes

varā. Man piemita dabiska spēja sajust katra mācibu priekšmeta svarīgākos punktus un gandrīz vai nojaust to, kas interesē skolotājus, lai varētu nemācīties visu pārējo. Patiesībā es nesapratu, kāpēc man savs talants un laiks jāupurē priekšmetiem, kas mani neinteresē un tāpēc arī dzīvē nebūs nepieciešami.

Es uzdrošinos domāt, ka lielākā daļa skolotāju man lika apmierinošas atzīmes tikai rakstura, nevis pārbaudes darbu dēļ. Mani glāba negaidītas atbildes, vājprātīgi viedokļi un iracionāli izgudrojumi. Tomēr, kad ar nepārvaramiem akadēmiskiem draudiem tuvojās piektā kursa nobeigums, es apzinājos savu spēju robežas. Līdz tam bakalaurāta studijas bija ar brīnumiem bruģēts ceļš, bet sirds mani brīdināja, ka piektā kursa beigās mani gaida nepārkāpjams mūris. Neizpušķota patiesība bija tāda, ka, lai uzsāktu akadēmiskas studijas, man trūka vēlmes, aicinājuma, sakārtotības, naudas un ortogrāfijas. Citiem vārdiem sakot: gadi skrēja vēja spārniem, bet man joprojām nebija ne jausmas, ko iesākšu ar savu dzīvi, jo vēl bija jāpaiet ilgam laikam, lai es apjaustu, ka arī sakāves nes labumu, jo ne šajā, ne citā pasaulē nav nekā rakstniekam nederīga.

Arī valstij negāja labāk. Reakcionārie konservatori vajāja Alfonso Lopesu Pumareho, līdz 1945. gada 31. jūlijā viņš atkāpās no Republikas prezidenta amata. Viņa vietā stājās Alberto I.jerass Kamargo, kuru Kongress bija izraudzījis šim postenim pēdējam prezidentālā perioda gadam. Jau ar mierīgā balsī un elegantā stilā nolasīto inaugurācijas runu Ljerass sāka iluzoro darbu, kura mērķis bija nomierināt sakarsušos prātus valstī, lai izvēlētos nākamo prezidentu.

Ar jaunā prezidenta brālēna, monsinjora Lopesa Ljerasa palīdzību liceja rektors piedalījās īpašā pieņemšanā, lai lūgtu valdības atbalstu studiju ceļojumam uz Atlantijas okeāna piekrasti. Es nezinu, kāpēc — ar noteikumu, ka nedaudz savaldīšu izspūrušos matus un nekārtīgās ūsas — rektors mani izvēlējās kā pavadoni šajā pieņemšanā. Uzaicināts bija arī prezidenta

paziņa Giljermo Lopess Gerra un Alvaro Ruiss Torress, slavenas un pārdrošas Jauno paaudzes — kurai piederēja ari Ljerass Kamargo — dzejnieces Lauras Viktorijas brāļadēls. Man nebija izvēles: sestdienas vakarā, kamēr Giljermo Granadoss guļamzālē lasīja romānu, kuram ar manu gadījumu nebija nekāda sakara, kāds friziera māceklis no trešā kursa nogrieza man jauniesaucamo frizūru un nocirpa tango ūsas. Nākamajā nedēļā man vajadzēja paciest internāta iemītnieku un dienas studentu zobošanos par manu jauno izskatu. Jau doma par ieiešanu prezidenta pilī stindzināja asinis, bet mana sirds kļūdījās, jo vienīgie varas noslēpumi, kādus mēs tur uzgājām, bija debešķīgs klusums. Pēc neilgas uzkavēšanās uzgaidāmā zālē ar gobelēniem un atlasa aizkariem, formastērpā ģērbies militārists aizveda mūs uz prezidenta kabinetu.

Ljerass Kamargo gandrīz nemaz nelīdzinājās saviem portretiem. Mani spēcīgi ietekmēja nevainojamā angļu vilnas auduma uzvalkā tērptā trīsstūrainā mugura, izteiktie vaigu kauli, pergamenta bālums, nerātna puisēna zobi, kas tik ļoti sajūsmināja karikatūristus, lēnās kustības un veids, kādā prezidents sniedza roku, skatoties tieši acīs. Neatceros, kādiem, pēc manām domām, vajadzēja būt prezidentiem, bet man nebūt nešķita, ka visi ir tādi kā viņš. Viņu labāk iepazīstot, ar laiku apjautu, ka arī viņš pats, iespējams, nemaz neapzinās, ka ir tikai noklīdis rakstnieks.

Pēc pārlieku uzmanīgas rektora runas noklausīšanās prezidents izteica dažas piemērotas piezīmes, bet pirms aprunāšanās ar trim studentiem vēl neko nebija izlēmis. Viņš klausījās mūsos ar tādu pašu uzmanību, un mēs jutāmies glaimoti, ka prezidents pret studentiem izturas ar tādu pašu cieņu un labvēlību kā pret rektoru. Jau pēc divām minūtēm mēs bijām pārliecināti, ka prezidents par poēziju zina daudz vairāk nekā par upju navigāciju un tā viņu arī daudz vairāk interesē.

Viņš mums piešķīra visu, ko bijām lūguši, turklāt apsolīja pēc četriem mēnešiem piedalīties arī liceja mācību gada

noslēguma svinībās. To prezidents ari izdarīja, bija klāt gluži kā visnopietnākos valdības pasākumos un par komēdiju, ko bijām uzveduši viņam par godu, smējās kā neviens. Noslēguma pieņemšanā viņš priecājās gluži kā students, izskatījās pavisam citādi nekā ierasts un nespēja pretoties studentiskajam kārdinājumam aizlikt priekšā kāju viesmīlim, kas iznēsāja glāzes un tik tikko paspēja izvairīties no lamatām.

Mācību gada noslēguma svinību radītā svētku noskaņojumā es devos pie ģimenes, lai baudītu brīvdienas pēc piektā kursa, un pirmā saņemtā ziņa bija priecīgā vēsts, ka Luiss Enrike atgriežas mājās pēc pāraudzināšanas iestādē pavadīta gada un sešiem mēnešiem. Mani atkal pārsteidza viņa labā daba. Viņš nejuta ne mazāko naidu par ieslodzījumu un ar neuzvaramu humoru stāstīja par savām nelaimēm. Savās gūstekņa pārdomās brālis bija nonācis pie secinājuma, ka vecāki bija viņu ieslodzījuši labu nolūku vadīti. Tomēr bīskapa aizbildniecība nepalīdzēja cietuma sūrajā ikdienā, kas Luisu Enriki nebija vis sabojājusi, bet gan bagātinājusi viņa raksturu un labo humora izjūtu.

Brāļa pirmā darbavieta pēc atgriešanās bija Sukres mēra sekretariāts. Pēc neilga laika mēru piemeklēja gremošanas traucējumi, un kāds viņam ieteica maģisko līdzekli, kas nesen bija parādījies tirgū: Alka-Seltzer tabletes. Mērs tās neizšķīdināja ūdenī, bet norija kā parastas tabletes un tikai brīnumainā kārtā nenosmaka no nekontrolējamās mutuļošanas kuņģī. Vēl pilnībā neatguvies no izbīļa, viņš paņēma pāris brīvdienu, bet politisku iemeslu dēļ šajā laikā viņu neaizstāja neviens no likumīgajiem vietniekiem, un mērs piešķīra pagaidu pilnvaras manam brālim. Šo dīvaino notikumu dēļ — un vēl nesasniedzis likumā noteikto vecumu — Luiss Enrike bija jaunākais mērs pilsētas vēsturē.

Vienīgais, kas mani brīvdienu laikā patiesi satrauca, bija apziņa, ka sirds dziļumos ģimene nākotnes izredzes saista ar

cerībām uz mani, un tikai es pats droši zināju, ka tās ir nepiepildāmas gaidas. Daži pie pusdienu galda nejauši izteikti tēva teikumi man lika saprast, ka par mūsu kopējo laimi daudz kas ir pārrunājams, un arī māte steidzās to apstiprināt. “Ja tā turpināsies,” viņa sacīja, “agri vai vēlu mums būs jāatgriežas Ka-takā.” Bet ātrs tēva skatiens lika viņai izlabot:

- Vai arī kādā citā vietā.

Kļuva skaidrs: iespējamība pārvākties uz kādu citu vietu ģimenes domāšanā jau bija iesakņojusies, turklāt nevis morālās gaisotnes dēļ, bet gan meklējot bērniem labākas nākotnes iespējas. Līdz tam brīdim es sevi mierināju ar domu piedēvēt pilsētiņai, tās iedzīvotājiem un pat ģimenei paša izjusto sakāves izjūtu. Tomēr tēva piedzīvotā drāma vēlreiz atklāja, ka vienmēr ir iespējams savā vietā atrast kādu citu vainīgo.

Tas, ko es jutu gaisā, bija daudz blīvāks. Šķita, ka māte rūpējas tikai par Haimes, jaunākā brāļa, veselību, jo viņš nebija spējis pārvarēt pāragrās piedzimšanas radītos traucējumus. Skumju un pazemojošo karstumu nomākta, lielāko dienas daļu viņa kopā ar brāli pavadīja guļamistabā iekārtajā guļamtīklā, un mājā sāka jausties viņas nevērība. Šķita, ka pārējos bērnus neviens neuzrauga. Ēdienreižu kārtība bija tik nenoteikta, ka mēs ēdām tad, kad bijām izsalkuši. Mājas dzīvi mīlošais tēvs vadīja dienas, no aptiekas lūkojoties uz laukumu, bet pēcpusdienās biljarda klubā spēlēja dīkas partijas. Kādu dienu es vairs nespēju izturēt spriedzi. Es izstiepos guļamtīklā līdzās mātei, kā nebiju varējis to darīt bērnībā, un jautāju, kāds noslēpums ir piesātinājis mājas gaisu. Viņa dziļi ievilka elpu, lai nevarētu manīt trīcošo balsi, un izkratīja man sirdi:

- Tavam papum ir dēls no citas sievietes.

Atvieglojums, ko saklausīju mātes balsī, lika man apjaust

satraukumu, ar kādu viņa bija gaidījusi manu jautājumu. Kad jaunā kalpotāja uztraukta pārradās mājās, jo bija redzējusi papu telegrāfa centrālē runājam pa tālruni, greizsirdības gaišredzība

mātei bija palīdzējusi atklāt patiesību. Greizsirdīgai sievietei vairāk neko nevajadzēja zināt. Tas bija vienīgais tālrunis pilsētiņā, to izmantoja iepriekš pieteiktām tālsarunām, gaidīšana varēja ievilkties, un minūtes bija tik dārgas, ka ļaudis tālruni lietoja rikai īpaši spiedīgās situācijās. Ikviens zvans, lai arī cik vienkāršs tas būtu, laukuma komūnā izraisīja ļaunprātīgu trauksmi. Kad papus atgriezās mājās, māte klusējot vēroja, līdz viņš saplēsa kādu kabatā paslēptu papīrīti, kas bija paziņojums par prasības iesniegšanu tiesā par ļaunprātīgu izmantošanu, pildot amata pienākumus. Māte nogaidīja izdevīgu brīdi, lai negaidīti pajautātu, ar ko papus ir runājis pa tālruni. Jautājums bija tik tiešs, ka viņš uzreiz nespēja atrast ticamāku atbildi kā patiesību:

- Runāju ar advokātu.

- To es jau zinu, - māte sacīja. - Es vēlos, lai tu pats man visu izstāsti tik atklāti, cik esmu to pelnījusi.

Māte vēlāk atzina, ka viņu izbiedēja nejauši atklātie mēsli, jo, ja tēvs uzdrīkstējās izstāstīt patiesību, tad tikai tāpēc, ka domāja — viņa to visu jau zina. Vai arī viņam nebija citas iespējas.

Tā arī bija. Papus atzinās, ka viņš ir saņēmis pavēsti par krimināllietas ierosināšanu pret sevi par kādas ar morfīna injekciju iemidzinātas slimnieces ļaunprātīgu izmantošanu konsultāciju kabinetā. Tas bija noticis kādā visu aizmirstā ciemā, kur papus bija pavadījis neilgu laiku, pieņemot maksāt nespējīgus pacientus. Un viņš tūdaļ pat sniedza apliecinājumu savai godprātībai: melodramatiskais stāsts par anestēziju un izvarošanu bija viņa ienaidnieku izgudrota neslavas celšana, bet viņš tiešām bija bērna tēvs, un mazulis bija ieņemts gluži parastos apstākļos.

Mātei nebija viegli izvairīties no skandāla, jo notikumos bija ieinteresēta kāda ietekmīga persona, kas no malas raustīja sazvērestības aukliņas. Iepriekš tā bija noticis ar Abelardo un Karmenu Rosu, kuri vairākkārt bija dzīvojuši kopā ar mums

un kurus visi mīlēja, ber viņi abi bija dzimuši pirms vecāku laulībām. Tomēr māte pārvarēja vīra neuzticības un jaunā bērna radīto rūgtumu un naidu un kopā ar papu publiski cīnījās, līdz apmelojumi par izvarošanu bija atmaskoti.

Ģimenē atgriezās miers. Tomēr nedaudz vēlāk no tā paša reģiona atnāca konfidenciālas ziņas par kādu citas sievietes meitenīti, kuru papus bija atzinis par savu bērnu un kura dzīvoja nožēlojamos apstākļos. Māte velti netērēja laiku ķildām un pieņēmumiem, bet uzsāka cīņu par bērna pārvešanu mājās. “To pašu ar daudziem papus ārlaulības bērniem darīja Mina,” māte toreiz teica, “un viņai nekad nevajadzēja nožēlot.” Tā viņa panāca, ka bez publiska trokšņa meiteni atsūta uz Sukri, un iekļāva viņu jau tā lielajā ģimenē.

Tie visi bija kļuvuši par pagātnes notikumiem, kad Haime kādos citas pilsētas svētkos sastapās ar zēnu, kas izskatījās tieši tāpat kā brālis Gustavo, l.abi noaugušais un mātes lutinātais puisis bija tās sievietes dēls, kas bija uzsākusi tiesas procesu. Bet mūsu māte veica visus iespējamos pasākumus, atveda zēnu mājās — tajā laikā mēs jau bijām vienpadsmit —, palīdzēja viņam apgūt amatu un iekārtoties dzīvē. Tobrīd es nespēju noslēpt izbrīnu, ka mežonīgi greizsirdīga sieviete ir spējīga uz šādu rīcību, un viņa pati man atbildēja ar teikumu, kuru kopš tā laika glabāju kā dimantu:

- Tādas pašas asinis, kādas ir maniem bērniem, nedrīkst tāpat vien mētāties apkārt pa pasauli.

Brāļus un māsas es redzēju tikai ikgadējo brīvdienu laikā. Pēc katra ceļojuma man bija arvien grūtāk viņus atpazīt un atcerēties klāt pienākušos. Vēl bez kristītā vārda mums visiem ģimenē bija vēl viens vārds ikdienišķai ērtībai, un tā nebija pirmā vārda pamazināmā forma, bet gan nejauši dota iesauka. Jau kopš piedzimšanas mani sauca par Gabito — Gvahiras piekrastē izplatīta neregulāra pamazināmā forma no Gabriela —, un man vienmēr ir šķitis, ka šis ir mans īstais vārds un ka

pamazināmā forma ir Gabriels. Kāds, kuru šie dīvainie vārdi bija izbrīnījuši, jautāja, kāpēc mūsu vecāki saviem bērniem jau kristībās kā vārdu nav devuši iesaukas.

Tomēr attieksmē pret vecākajām meitām Margotu un Aidu mātes liberālisms ieguva gluži citu virzienu, un viņa centās uzspiest tām to pašu bardzību, ar kādu vecmāmiņa izturējās pret viņu pašu un viņas ietiepīgo mīlestību pret papu. Viņa gribēja pamest pilsētiņu. Turpretim papus, kuru nebija vairākas reizes jāaicina sakravāt koferus un doties apceļot pasauli, šoreiz bija negribīgi noskaņots. Pagāja vairākas dienas, līdz es uzzināju, ka sarežģījumus radījusi vecāko meitu mīlestība pret diviem dažādiem vīriešiem ar vienu un to pašu vārdu: Rafaels. Kad man to stāstīja, es nespēju apvaldīt smieklus par notikumu līdzību ar vecāku piedzīvoto šausminošo stāstu un pavēstīju par to mātei.

- Tas nav tāpat, - viņa atbildēja.

- Ir gan, - es uzstāju.

- Labi, - viņa piekāpās, - tas ir tāpat, bet divas reizes vienā un tajā pašā laikā.

Gluži tāpat kā savulaik bija noticis ar viņas māti, nelīdzēja ne pārliecināšana, ne atsaukšanās uz veselo saprātu. Mēs tā arī neuzzinājām, kā mīlas dēkas bija nonākušas vecākiem ausīs, jo abas māsas katra atsevišķi bija ievērojušas vajadzīgo piesardzību, lai netiktu atklātas. Tomēr par lieciniekiem kļuva vismazāk nojaustie cilvēki, jo reizēm māsas bija ņēmušas līdzi jaunākos brāļus un māsas, kuriem bija jāapliecina viņu nevainība. Vispārsteidzošākais bija tas, ka ari papus piedalījās uzraudzīšanā, tiesa, netieši, bet ar to pašu pasīvo nepakļāvību, ar kādu vectētiņš Nikolass izturējās pret savu meitu.

“Mēs gājām uz dejām, papus iegāja zālē un veda mūs mājās, ja redzēja, ka tur ir Rafaeli,” Aida Rosa vēlāk stāstīja kādā preses intervijā. Viņām neļāva doties pastaigās vai uz kino vai arī sūtīja līdzi kādu, kurš nedrīkstēja izlaist māsas no acīm. Katra atsevišķi viņas izgudroja nederīgus ieganstus, lai varētu izmānīties

uz randiņiem, bet tad parādījās neredzams spoks, kurš viņas nodeva. Lihija, jaunākā no māsām, izpelnījās sliktu slavu kā spiedze un nodevēja, bet viņa pati sevi attaisnoja, sakot, ka greizsirdība uz brāļiem un māsām ir vēl viena mīlestības forma.

Tajās brīvdienās es mēģināju pārliecināt vecākus neatkārtot tās pašas kļūdas, ko vecvecāki bija pieļāvuši ar viņiem, bet māte un papus vienmēr atrada kādu sarežģītu iemeslu, lai to nesaprastu. Visbriesmīgākās bija anonīmās tenku lapiņas, kas atklāja šaušalīgus noslēpumus — reālus un izdomātus — pat par vismazāk aizdomīgajām ģimenēm. Tās atmaskoja slepenas paternitātes, apkaunojošus laulības pārkāpumus un per-versitātes gultā, kas kaut kādā veidā pa daudz sarežģītākiem ceļiem bija kļuvušas publiski zināmas. Bet nekad nenotika tā, ka tās atmaskotu gadījumus, par kuriem nekas nebūtu zināms, lai arī cik slepeni tie būtu, vai arī paustu kaut ko, kas agrāk vai vēlāk nenotika. “Tenku lapas mēs sev radām katrs pats,” teica viens no to upuriem.

Tomēr vecāki nebija paredzējuši, ka meitas aizstāvēsies ar tādiem pašiem līdzekļiem, kādus savulaik bija izmantojuši viņi. Margotu aizsūtīja mācīties uz Monteriju, bet Aida pēc pašas vēlēšanās devās uz Santamartu. Viņas dzīvoja internātā, un brīvajās dienās bija sarunāts kāds, kurš abas pavadīja, bet māsas vienmēr atrada veidu, kā sazināties ar Rafaeliem tālumā. Tomēr mātei izdevās panākt to, ko neizdevās sasniegt viņas vecākiem. Aida pusi mūža pavadīja klosterī un dzīvoja tur bez bēdu, līdz vairs nejutās vīriešu apdraudēta. Mūs ar Margotu vienmēr vienoja atmiņas par kopīgo bērnību, kad es pats uzmanīju, lai pieaugušie nepārsteidz viņu ēdam zemi. Beigu beigās viņa kļuva visiem par otro māti, īpaši jau Kukī, kuram tas visvairāk bija nepieciešams un kuram māsa bija līdzās līdz pat viņa pēdējam elpas vilcienam.

Tikai tagad es apjaušu, cik lielā mērā mātes nospiestais garastāvoklis un ģimenes iekšējā spriedze līdzinājās valstī valdošajām šausminošām pretrunām, kas vēl nebija uzpeldējušas, bet jau pastāvēja. Prezidentam Ljerasam nākamajā gadā bija jānoorganizē vēlēšanas, un nākotne izskatījās drūma. Konservatīvie, kam bija izdevies panākt Lopesa demisiju, spēlēja dubultu spēli: viņi lielīja prezidenta matemātisko taisnīgumu, bet veicināja nesaskaņas Provincē, lai ar labu vai |aunu iegūtu varu.

Sukre bija saglabājusi imunitāti pret vardarbību, un dažiem zināmajiem gadījumiem nebija nekādas saistības ar politiku. Viens no tiem bija Hoakina Vegas, ļoti populāra kādas vietējās grupas tubas spēlmaņa, slepkavība. Septiņos vakarā grupa spēlēja pie ieejas kinoteātrī, kad kāds radinieks pārgrieza viņam mūzikas spēles pietūcināto rīkli un mūziķis turpat arī noasiņoja. Pilsētiņā viņi abi bija ļoti iemīļoti, un vienīgais zināmais, tomēr neapstiprinātais izskaidrojums bija tāds, ka tā bijusi goda lieta. Tieši tajā pašā laikā ģimene svinēja manas māsas Ritas dzimšanas dienu, un ļaunā ziņa izjauca vēl vairākas stundas iecerētos svētkus.

Otrā duelī, kas notika daudz agrāk, tomēr nebija izdzēšams no pilsētnieku atmiņas, piedalījās Plinio Balmaseda un Dionisiano Barrioss. Pirmais no viņiem nāca no senas un cienījamas ģimenes; viņš bija patīkams liela auguma vīrs, bet tajos gadījumos, kad viņa un alkohola ceļi krustojās, arī mežonīgs kašķa meklētājs. Kad Plinio Balmaseda bija skaidrā prātā, viņam piemita džentlmeņa manieres un izskats; kad viņš bija iedzēris pāris glāzīšu par daudz, šis vīrs pārvērtās revolveri vicinošā huligānā, kam aiz jostas aizbāzta pātaga, ar kuru iepēra cilvēkus, kas viņam nepatika. Pat policija centās turēties no viņa pa gabalu. Citi šīs cienījamās ģimenes locekļi bija noguruši vilkt Plinio mājās ikreiz, kad viņš par daudz iedzēra, un pameta radinieku likteņa varā.

Dionisiano Barrioss bija gluži pretējs cilvēks: viņš bija kautrīgs un neveiksmīgs vīrs, kas vairījās no skandāliem un bija atturīgs pēc dabas. Viņš nekad nevienam nebija sagādājis

problēmas, līdz Plinio Balmaseda sāka viņu kaitināt, izsmejot daudzās neveiksmes. Dionisiano Barrioss izvairījās, kā mācēja, līdz kādu dienu gadījās Balmasedam ceļā un tas sev par prieku iecirta nabagam ar pātagu pa seju. Tad nu Dionisiano pārvarēja kautrību, nedrošību un veiksmes trūkumu un izšāva uz uzbrucēju. Tas bija acumirklīgs duelis, un abi tā dalībnieki bija smagi ievainoti, bet nomira tikai Dionisiano.

Tomēr pilsētas vēsturiskais duelis bija tā paša Plinio Bal-masedas un Tasio Ananijasa vienlaicīgā nāve. Tasio bija priekšzīmīgs Maurisio Ananijasa dēls, policijas seržants, kas bija izslavēts labās uzvedības dēļ un spēlēja bungas tajā pašā ansamblī, kurā Hoakins Vega pūta tubu. Tas bija oficiāls duelis ielas vidū, pēc kura abi dalībnieki bija smagi ievainoti un katrs savā mājā piedzīvoja ilgu agoniju. Plinio atguva samaņu gandrīz nekavējoties un uzreiz sāka bažīties par Ananijasa likteni. Savukārt Tasio bija izbrīnīts par rūpēm, ar kādām Plinio taujāja par viņu. Abi sāka lūgt Dievu, lai otrs nemirst, un ģimenes viņus uzturēja lietas kursā, kamēr vīru dvēseles vēl nebija pametušas ķermeni. Visa pilsētiņa dzīvoja ar aizturētu elpu un dažādi pūlējās paildzināt šīs divas dzīves.

Pēc četrdesmit stundu ilgas agonijas baznīcas zvani ieskandināja sēras par kādu tikko mirušu sievieti. Abi mirstošie vīri to dzirdēja un katrs savā gultā domāja, ka tiek iezvanīta otra nāve. Ananijass, apraudot pretinieka nāvi, no bēdām nomira gandrīz vai tajā pašā mirklī. Plinio to uzzināja un nomira pēc divām dienām, izraudājis visas asaras par seržantu Ananijasu.

Miermīlīgajā pilsētiņā, kāda bija Sukre, vardarbība tolaik izpaudās mazāk nāvējoši, bet ne mazāk kaitīgi: tenku lapelēs. Lielu ģimeņu mājās mitinājās bailes, kas nogaidīja līdz rītam, gluži kā cerot uz liktenīgu loteriju. Vismazāk gaidītā vietā parādījās nosodošais papīra gabals, kas sniedza atelpu nepieminētajiem un reizēm bija par iemeslu slepeniem svētkiem par godu tam, ko pauda par citiem. Tēvs, kurš, iespējams, bija

vismiermīlīgākais vīrs, kādu es pazinu, ieeļļoja kārtīgu revolveri, ar kuru nekad nebija šāvis, un deju zālē ļāva vaļu mēlei.

- Tas, kuram ienāks prātā aizskart kādu no manām meitām, - viņš kliedza, - dabūs ribās svinu no nikna vīra.

Vairākas ģimenes aizceļoja, jo baidījās, ka tenku lapeles ir tikai aizsākums policijas vardarbībai, kas opozīcijas iebiedēšanai valsts iekšienē jau bija iztukšojusi veselas pilsētas.

Spriegums savā veidā kļuva par dienišķo maizi. Sākotnēji iedzīvotāji organizēja slepenas patruļas ne tik daudz tādēļ, lai uzzinātu, kas ir tenku lapeļu autori, cik tādēļ, lai paspētu tās izlasīt, pirms rītausmā papīreļi tika saplēsti. Mēs, grupiņa nakti negulējušu draugu, trijos no rīta ieraudzījām kādu pilsētas funkcionāru, kas savu durvju priekšā izlikās baudām spirgto nakts gaisu, bet patiesībā uzmanīja tenku lapeļu izlīmētājus. Mans brālis puspajokam, pusnopietni viņam sacīja, ka dažās no tām teikta patiesība. Funkcionārs izvilka revolveri un, gaili noklikšķinot, sacīja:

- Atkārto!

Tad mēs uzzinājām, ka iepriekšējā naktī bija izlīmētas patiesību vēstošas lapiņas par viņa neprecēto meitu. Bet par to zināja visi, arī mājas ļaudis, un vienīgais, kam tas bija jaunums, bija meitenes tēvs.

Sākotnēji bija acīm redzams, ka tenku lapeles rakstījis viens un tas pats cilvēks, ar vienu un to pašu otu, uz viena un tā paša papīra, bet tik mazā darījumu rajonā, kādu veidoja pilsētas galvenais laukums, tādu papīru varēja nopirkt tikai vienā veikalā, un tā saimnieks steidzās apliecināt savu nevainību. Kopš tā laika es zināju, ka reiz uzrakstīšu romānu par tenku lapelēm, tomēr nevis to satura dēļ — tās gandrīz vienmēr bija ne īpaši atjautīgas visiem zināmas fantāzijas —, ber gan neizturamā sprieguma dēļ, ko papīreļi spēja radīt pilsētiņas namos.

Savā trešajā romānā Nestundā, ko uzrakstīju pēc divdesmit gadiem, man šķita tikai pieklājīgi neizmantot precīzus vai

atpazīstamus gadījumus, kaut arī daži reāli notikumi bija labāki par manis izgudrotajiem. Turklāt patiesību stāstīt nebija nepieciešams, jo mani vienmēr vairāk ir interesējuši sociālie fenomeni nekā to upuru privātā dzīve. Tikai pēc romāna publicēšanas es uzzināju, ka nabadzīgajos rajonos, kur mēs, galvenā laukuma iedzīvotāji, nebijām labi ieredzēti, daudzas no tenku lapelēm bija iemesls svētkiem.

Taisnību sakot, tenku lapeles man kalpoja tikai kā apliecinājums atzinumam, kuru tā arī nespēju konkretizēt, jo rakstot aizvien skaidrāk pierādījās, ka problēma dziļākajā būtībā ir politiska, nevis morāla, kā tika uzskatīts. Es vienmēr domāju, ka Nekromantijas vīrs ir labs prototips militārajam tiesnesim Nestundā, ber, kamēr es to attīstīju kā personāžu, viņš mani savaldzināja kā cilvēciska būtne un man nebija nekāda iemesla viņu nogalināt; tā es uzzināju, ka īsts rakstnieks nevar nonāvēt personāžu bez nopietna iemesla, un šis gadījums tāds nebija.

Šodien es saprotu, ka pats romāns būtu varējis būt cits romāns. Es to uzrakstīju Parīzes Latīņu kvartāla Kižā ielas studentu viesnīcā, simt metru attālumā no Senmišela bulvāra, kur, gaidot čeku, kas tā arī nekad nepienāca, dienas pagāja bez žēlastības. Kad biju romānu pabeidzis, sarullēju lapas, pārsēju tās ar kaklasaiti, ko biju valkājis labākos laikos, un noglabāju tīstokli drēbju skapja dziļumos.

Es pat nezināju, kur romāns atrodas, kad man to divus gadus vēlāk iMehiko lūdza Esso Colombiana sponsorētajam konkursam, kura galvenā balva tajos bada laikos bija trīs tūkstoši dolāru. Konkursa kurators bija mans sens kolumbiešu draugs, fotogrāfs Giljermo Angulo, kas zināja par oriģināla eksistenci vēl no tā laika, kad es to Parīzē rakstīju, un viņš aizveda romānu tādu, kā tas bija — vēl joprojām pārsiets ar kaklasaiti un tvaika neiztaisnotām lapām, jo darbu iesniegšanas termiņš strauji tuvojās. Tā arī es romānu nosūtīju konkursam, nelolojot cerības uz balvu, par kuru tolaik varēja

nopirkt māju. Tomēr tādu, kādu romānu biju aizgādājis, godājamā žūrija to atzina par uzvarētāju 1962. gada 16. aprīlī, gandrīz tajā pašā laikā, kad ar maizes klaipu padusē piedzima mūsu otrais bērns Gonsalo.

Mēs nebijām paspējuši to vēl īsti aptvert, kad es saņēmu vēstuli no tēva Fēliksa Restrepo, Kolumbijas Spāņu valodas akadēmijas prezidenta un taisnīga vīra, kas bija arī konkursa žūrijas prezidents, bet nezināja romāna nosaukumu. Tikai tad es atcerējos, ka steigā biju aizmirsis to uzrakstīt uz titullapas: Št sūda pilsēta.

To dzirdot, tēvs Restrepo sadusmojās un ar Hermaņa Vargasa starpniecību vislaipnākajā veidā lūdza nomainīt to ar kādu citu, mazāk rupju un vairāk pieskaņotu romāna kopējai noskaņai. Pēc daudzkārtējas domu apmaiņas ar viņu es izšķīros par nosaukumu, kas, iespējams, īsti neatklāj romāna drāmu, bet noder kā karogs, ceļojot pa svētulības jūru: Nestundā.

Pēc nedēļas doktors Karloss Arango Veless, Kolumbijas vēstnieks Meksikā un nesenais kandidāts uz prezidenta amatu, izsauca mani uz tikšanos savā kabinetā, lai informētu, ka tēvs Restrepo man lūdz izmainīt divus vārdus, kas konkursā uzvarējušajā tekstā viņam šķiet nepieņemami: prezervatīvs un masturbācija. Nedz vēstnieks, nedz es nespējām apslēpt izbrīnu, bet bijām vienisprātis, ka vajadzētu apmierināt tēva Restrepo vēlmes un ar pacietīgu risinājumu novest līdz galam šo nebeidzamo konkursu.

- Labi, vēstnieka kungs, - es sacīju. - Es izdzēšu vienu no šiem vārdiem, bet jums būs man jāpalīdz izvēlēties, kuru.

Atviegloti nopūties, vēstnieks izvēlējās “masturbāciju”. Tā mēs atrisinājām konfliktu, un grāmatu milzīgā tirāžā un ar plašu reklāmas kampaņu laida klajā Madrides izdevniecība īberoamerieana. Romāns bija iesiets ādas vākos, tā papīrs bija lielisks un tipogrāfija nevainojama. Tomēr tas bija gaistošs medusmēnesis, jo es nevarēju pretoties kārdinājumam veikt izpētes

lasījumu un atklāju, ka romāns, kuru biju uzrakstījis savā indiāņu valodā, bija dublēts — gluži kā tālaika filmas — vistīrākajā Madrides dialektā.

Es biju rakstījis: “ Asi сото ustedes viven ahora, no solo estdn en una situacion insegura sino que constituyen un mal ejemplo para el pueblo. ” Spāņu izdevēja transkripcija man uzdzina zosādu: "Asi сото vivis ahora, no solo ēstais en una situacion in-segura, sino que constituis un mal ejemplo para el pueblo. ” [11]

Vēl trakāk: tā kā šo teikumu sacīja mācītājs, kolumbiešu lasītājs varēja domāt — autors viņam dod mājienu, ka svētais-tēvs ir spānis, un tas krietni sarežģīja viņa tēlu, kā arī padarīja pilnīgi nedabīgu visu drāmas būtību. Korektors nebija apmierinājies tikai ar dialogu gramatikas sakārtošanu, viņš bija atļāvies ar smagu roku mainīt arī stilu, un grāmata bija pilna ar madridiskiem ielāpiem, kam nebija nekādas saistības ar oriģinālu. Beigu beigās man neatlika nekas cits kā romānā izdarīto izmaiņu dēļ atsaukt savu atļauju tā izdošanai un savākt un sadedzināt visas vēl nenopirktās kopijas. Atbildīgo personu atbilde bija absolūta klusēšana.

Kopš tā brīža es romānu uzskatīju par vēl nepublicētu un ķēros pie grūtā darba iztulkot to savā karībieša dialektā, jo vienīgo oriģinālo tā versiju biju aizsūtījis uz konkursu un tālāk tā bija aizceļojusi uz Spānijas izdevniecību. Kad oriģinālais teksts bija atjaunots un pie reizes es to biju arī vēlreiz izlabojis, ar drukātu norādi, ka tas ir pirmais izdevums, romānu laida klajā Meksikas izdevniecība Era.

Es nekad neesmu zinājis, kāpēc Nestundā ir vienīgais romāns, kas mani aizved tajā atainotajā laikā un vietā —

pilnmēness naktī ar pavasarīgu vēju. Tā bija sesrdiena, mākoņi bija izklīduši, un debesīs mirdzēja milzum daudz zvaigžņu. Pulkstenis tikko bija nositis vienpadsmit, kad izdzirdēju, kā māte ēdamistabā kā šūpuļdziesmu bērnam klusi dzied fadu par mīlestību. Es pajautāju, no kurienes nāk šī mūzika, un viņa sev raksturīgajā veidā atbildēja:

- No bandītu sievu mājām.

Viņa man bez prasīšanas iedeva piecus peso, jo redzēja, ka esmu saģērbies, lai dotos uz ballīti. Pirms gāju prom, viņa ar savu nekļūdīgo tālredzību apsolīja atstāt neaizslēgtas sētas durvis, lai es jebkurā laikā varētu atgriezties, neuzmodinot tēvu. Es nenokļuvu līdz bandītu sievu mājām, jo maestro Valdesa galdniecībā notika mēģinājums; šai mūziķu grupai Luiss Enrike bija pievienojies tūlīt pēc atgriešanās mājās.

Togad grupā iekļāvos arī es, lai kopā ar sešiem anonīmiem meistariem līdz rītausmai dziedātu un spēlētu tipli. Brāli es vienmēr esmu uzskatījis par labu ģitāristu, bet jau pirmajā vakarā uzzināju, ka pat viņa vissīvākie sāncenši I.uisu F.nriki daudzina par virtuozu. Tā bija vislabākā grupa, un visi tās mūziķi bija par sevi tik pārliecināti, ka ikreiz, kad viņus kāds nolīga samierināšanās vai atvainošanās serenādei, maestro Valdess jau iepriekš mierināja pasūtinātāju:

- Neuztraucies, viņa kodīs spilvenā.

Brīvdienas bez maestro Valdesa bija citādas. Kur vien spēra kāju, viņš ieviesa līksmību, kopā ar I.uisu F.nriki un Filadelfo Velilju viņi spēlēja kā īsti profesionāļi. Tieši tolaik es atklāju alkohola uzticību un iemācījos dzīvot otrādi — guļot pa dienu un dziedot pa nakti. Kā sacīja māte: palaidu vaļā savus dēmonus.

Par mani runāja dažādas lietas, un klīda baumas, ka pasta sūtījumi man pienāk nevis uz vecāku adresi, bet uz bandītu sievu mājām. Es kļuvu par vispunktuālāko klientu, kurš ieradās uz viņu episkajiem sautējumiem, kas bija spēcīgi kā tīģera žults, un uz iguānas virumiem, pēc kuriem piemetās trīs naktis

ilga caureja. Es vairs nelasīju un nepiedalījos ģimenes ēdienreizēs. Tas atbilda mātes daudzreiz izteiktajai domai, ka es vienmēr rīkojos pēc sava prāta, bet sliktā slava velkas līdzi nabaga Luisam Enrikem. Neko nezinot par mātes prātojumiem, brālis man reiz sacīja: “Tagad viņiem tikai vajadzētu pateikt, ka es tevi samaitāju, un vēlreiz nosūtīt mani uz labošanas darbu iestādi.”

Ziemassvētkos es nolēmu izvairīties no ikgadējām platformu sacensībām un kopā ar diviem draugiem aizbēgu uz kaimiņu pilsētu Mahagvalu. Mājiniekiem paziņoju, ka būšu prom trīs dienas, bet paliku tur visas desmit. Vainīga pie tā bija Marija Alehandrina Servantesa, neticama sieviete, kuru es sastapu jau pirmajā vakarā un kopā ar kuru pazaudēju galvu vistrakākajās dzīrēs savā mūžā. Līdz pat svētdienai, kad rītausmā viņas manā gultā vairs nebija un viņa bija pazudusi uz visiem laikiem. Pēc pāris gadiem es izraku viņu no savām atmiņām — ne tik daudz viņas valdzinājuma, cik skanīgā vārda dēļ — un atdzīvināju seno draudzeni kā nekad nepastāvējušas prieka mājas saimnieci, lai kādā no saviem romāniem aizsargātu citu sievieti.

Atgriežoties es piecos no rīta atradu māti virtuvē vārām kafiju. Ar sazvērniecisku nopūtu viņa man ieteica palikt kopā ar viņu, jo tēvs bija tikko pamodies un gatavs pierādīt, ka arī brīvdienās es neesmu tik brīvs, kā iedomājos. Viņa pasniedza man lielu krūzi ar kafiju bez cukura, kaut arī zināja, ka man tāda negaršo, un lika apsēsties pie pavarda. Ienāca pidžamā tērpies tēvs, kurš vēl atradās miega noskaņojuma varā, un izbrīnījās, redzot mani ar kūpošo krūzi rokās, tomēr uzdeva netiešu jautājumu:

- Vai tad tu neteici, ka nedzer kafiju?

Nezinot, ko viņam atbildēt, es sacīju pirmo, kas iešāvās prātā:

- Šajā laikā man vienmēr ļoti slāpst.

- Kā visiem dzērājiem, - viņš atteica.

Papus uz mani vairs neskatījās un neatgriezās pie šīs tēmas. Bet māte mani informēja, ka tēvs kopš tās dienas juties nospiests un sācis uzskatīt mani par zudušu gadījumu, kaut arī nekad man par to neieminējās.

Mani izdevumi pieauga tik ļoti, ka es sāku zagt mātes rezerves, l.uiss F.nrike attaisnoja mani ar savas loģikas palīdzību, uzskatot, ka ir likumīgi zagt naudu vecākiem, ja vien pēc tam to izmanto, lai ietu uz kino, nevis pie ielasmeitām. Mātes raizes, cenšoties noslēpt no tēva, ka esmu nogājis no ceļa, man lika ciest. Viņai bija pilnīga taisnība, jo mājās bija skaidri redzams, ka reizēm es bez iemesla pusdienlaikā joprojām guļu, runāju aizsmakuša gaiļa balsī un staigāju apkārt tik izklaidīgs, ka vienu dienu nedzirdēju divus tēva jautājumus un viņš uzbruka man ar vissmagāko no savām diagnozēm:

- Tev ir slimas aknas.

Par spīti visam, man izdevās saglabāt pieklājīgu izskatu. Ģimenes no galvenā laukuma savos visu gadu slēgtajos namos, kas vēra durvis rikai Ziemassvētkos, kad atgriezās studenti, organizēja svētku balles un pusdienas, un tajās es biju vislabāk audzinātais kārtīgi ģērbtais viesis.

Tas bija Kajetano Hentiles gads, un viņš svinēja brīvdienas ar trim spožiem deju vakariem. Man tās bija laimīgas dienas, jo visās trijās ballēs es dejoju ar vienu un to pašu partneri. Pat nepajautājis, kā viņu sauc, kā meita viņa ir un ar ko uz šejieni atnākusi, es uzaicināju viņu dejot jau pirmajā vakarā. Viņa izskatījās tik neizprotama, ka otrās dejas laikā es viņai visā nopietnībā piedāvāju ar mani apprecēties, un meitenes atbilde bija vēl noslēpumaināka:

- Papus apgalvo, ka vēl nav piedzimis princis, kas mani apprecēs.

Pēc pāris dienām es redzēju viņu, tērpušos žilbinošā gāzes kleitā, pusdienlaika niknajā saulē šķērsojam laukuma promenādi ar diviem sešus septiņus gadus veciem bērniem pie rokas. “Tie ir manējie,” meitene aizrautīgi smejoties sacīja, kaut arī es to nemaz nebiju jautājis. Un viņa to teica ar tik lielu ļaunprātību, ka man radās aizdomas — manu precību piedāvājumu nav aiznesis vējš.

Jau kopš Arakatakas mājā pavadītās agrās bērnības es biju pieradis gulēt guļamtīklā, bet tikai Sukrē pieņēmu to kā daļu no savas būtības. Nav nekā labāka, lai nosnaustos pusdienlaiku, redzētu visspožākās zvaigznes, lēni domātu un nodarbotos ar bezaizspriedumainu mīlu. Todien, kad atgriezos mājās pēc izlaidīgi nodzīvotās nedēļas, es pakāru guļamtīklu pagalmā starp diviem kokiem, kā savulaik to darīja papus, un aizmigu ar mierīgu sirdsapziņu. Bet māte, kuru vienmēr māca bailes, ka mēs, viņas bērni, nomirsim miegā, vēlā pēcpusdienā mani pamodināja, lai pārliecinātos, ka esmu dzīvs. Tad viņa apgūlās man līdzās un bez ievadvārdiem sāka sarunu par to, kas viņai traucē dzīvot:

- Papus un es, mēs vēlamies zināt, kas ar tevi notiek.

Šis teikums nevarēja būt vēl tiešāks. Es jau labu laiku zināju, ka vecāki dalās nemierā par izmaiņām manā uzvedībā, un māte izdomāja banālus izskaidrojumus, lai tēvu nomierinātu. Mājās nenotika nekas, ko māte nezinātu, un viņas niknuma lēkmes bija leģendāras. Bet vadzis lūza, kad veselu nedēļu pārrados mājās tikai pusdienlaikā. Saprātīgi būtu izvairīties no jautājumiem vai atstāt tos neatbildētus līdz piemērotākam brīdim, bet māte zināja, ka uz tik nopietniem jautājumiem jāsaņem tūlītējas atbildes.

Visi viņas argumenti bija pamatoti: krēslai iestājoties, es pazudu, saposies kā uz kāzām, un neatgriezos mājās pārlaist nakti, bet nākamajā dienā gulšņāju guļamtīklā līdz pat pēcpusdienai. Es vairs nelasīju un pirmo reizi kopš dzimšanas uzdrīkstējos atgriezties mājās, īsti neapzinoties, kur atrodos. “Tu pat nepaskaties uz brāļiem un māsām, jauc viņu vārdus un

vecumu, un viņdien nobučoji Klemensijas Moralesas mazbērnu, domādams, ka tas ir viens taviem brāļiem,” māte sacīja. Bet drīz vien viņa apjauta savus pārspīlējumus un atlīdzināja tos ar vienkāršu patiesību:

- Galu galā tu šajās mājās esi kļuvis par svešinieku.

- Tā ir taisnība, - es atbildēju, - bet iemesls ir ļoti vienkāršs: man ir līdz kaklam visa šī ņemšanās.

- Mūsējā?

Es varēju atbildēt apstiprinoši, bet tas nebūtu godīgi.

- Visu, - es sacīju.

Un tad es pastāstīju viņai par savu situāciju licejā. Mani vērtēja pēc atzīmēm, gadu pēc gada vecāki lepojās ar maniem rezultātiem, viņi ticēja, ka esmu ne tikai nevainojams students, bet arī priekšzīmīgs draugs, visgudrākais, visātrākais un atraktivitātes dēļ arī vispopulārākais. Kā teica vecmāmiņa: “Perfekts bērns.”

Lai pieliktu šim stāstam punktu, es uzzināju, ka patiesība tomēr ir gluži pretēja. Es izlikos, ka tāds esmu, jo man nepiemita Luisa Enrikes drosme un neatkarība: viņš darīja tikai to, ko vēlējās. Un brālis, bez šaubām, iegūs laimi, kādu neviens nevēl saviem bērniem, bet kas ļauj pārdzīvot vecāku pārliecīgo mīlestību, iracionālās bailes un priecīgās gaidas.

Māti satrieca šis skatījums, kas bija gluži pretējs vecāku vientulīgajos sapņos izlolotajam tēlam.

- Nu, es nezinu, ko mēs darīsim, - viņa sacīja pēc nāvējoša klusuma brīža. - Ja pastāstīsim to visu tēvam, viņu ķers pēkšņa nāve. Vai tad tu tiešām nesaproti, ka esi ģimenes lepnums?

Viņiem viss bija vienkārši: ja jau nebija iespējams, ka kļūstu par ievērojamu ārstu, par kādu tēvs nespēja kļūt naudas trūkuma dēļ, vecāki sapņoja, ka es būšu cita veida speciālists.

- Es nebūšu pilnīgi nekas, - nolēmu. - Es neesmu ar mieru, ka mani ar varu padara par to, par ko es nevēlos būt vai par ko jūs gribat, lai es kļūstu, un vēl jo mazāk par tādu, kā vēlas valdība.

Nedaudz muļķīgā veidā diskusija turpinājās visu nedēļu. Domāju, ka māte vēlējās iegūt laiku, pirms pārspriest šo jautājumu ar papu, un šī doma man deva jaunu sparu. Kādu dienu viņa it kā negaidīti izmeta pārsteidzošu piedāvājumu:

- Runā, ka tu varētu kļūt par labu rakstnieku, ja vien saņemtos.

Ģimenē es nekad nebiju dzirdējis neko tamlīdzīgu. Manas aizraušanās jau kopš bērnības bija ļāvušas nojaust, ka es varētu zīmēt, kļūt par mūziķi, dziedāt baznīcā un pat būt svētdienas dzejnieks. Man piemita visiem zināma slieksme uz grūti saprotamu un ēterisku rakstīšanas veidu, tomēr šoreiz mana reakcija bija izbrīns.

-Ja jau man jākļūst par rakstnieku, tad par vienu no lielajiem, un tādus vairs netaisa, - es mātei atbildēju. - Beigu beigās ir arī labāki veidi, kā nomirt badā.

Kādā no tām pēcpusdienām tā vietā, lai runātu ar mani, viņa bez asarām raudāja. Šodien tas mani būtu satraucis, jo es cienu apspiestas raudas kā nekļūdīgu veidu, kādā dižas sievietes sasniedz savus mērķus. Tomēr astoņpadsmit gadu vecumā es nezināju, ko viņai teikt, un mana klusēšana izjauca viņas nodomus.

- Labi, - māte teica, - tad vismaz apsoli man, ka pabeigsi bakalaurāta studijas, cik vien labi varēsi, un es papum paskaidrošu visu pārējo.

Mūs abus vienlaikus pārņēma uzvarētāja atvieglojums. Tiklab viņas, kā tēva dēļ es pieņēmu šo piedāvājumu, jo baidījos, ka viņi abi varētu nomirt, ja mēs drīz vien neatšķetināsim šo problēmu. Tā mēs viegli nonācām pie risinājuma, ka es apgūšu tiesības un politikas zinātni, kas ne tikai ir labs kulturāls pamats ikvienai profesijai, bet arī cilvēcīgas studijas ar nodarbībām no rīta un ar brīvām pēcpusdienām strādāšanai. Noraizējies par emocionālo slogu, kuru tajās dienās izcieta māte, es viņai lūdzu sagatavot apstākļus, lai aci pret aci varētu

runāt ar papu. Viņa iebilda un bija pārliecināta, ka mūsu saruna beigsies ar strīdu.

- Nav šajā pasaulē divu līdzīgāku cilvēku kā viņš un tu, -viņa sacīja. - Un runāšanai tas ir vissliktākais.

F.s vienmēr biju pārliecināts par pretējo. Tikai tagad, kad jau esmu piedzīvojis visus dzīves posmus, kādiem tēvs savā garajā mūžā gāja cauri, spogulī esmu sācis sevi redzēt daudz līdzīgāku viņam nekā sev pašam.

Tovakar māte droši vien apdomāja savu lielisko veikumu, jo papus sasauca visus kopā pie galda un ikdienišķi sacīja: “Mūsu mājā būs advokāts.” Varbūt baidoties, ka tēvs atkal uzsāks debates visas ģimenes klātbūtnē, māte iejaucās, vislabāko nodomu mudināta.

- Mūsu situācijā un ar visu šo bērnu pulku, - viņa skaidroja, - domājam, ka vislabākais risinājums būs studijas, kuras tu pats varēsi apmaksāt.

Viss nebija tik vienkārši, kā māte to pasniedza, ne tuvu ne, bet mums tas varēja būt vismazākais no visiem ļaunumiem, un tā postījumi varēja prasīt vismazāko asinsizliešanu. Tā nu es, sekojot spēles noteikumiem, lūdzu tēva viedokli, un viņa atbilde bija tūlītēja un sirdi plosoša:

- Ko gan tu gribi, lai es saku? Tu salauz manu sirdi, bet man vismaz paliek lepnums, ka esmu tev palīdzējis kļūt par to, ko tu vēlies.

Lielākā tā 1946. gada janvāra lepnība bija mans pirmais ceļojums lidmašīnā, kas notika, pateicoties Hosē Palensijam, kurš uzradās ar nopietnu problēmu. Viņš Kartahenā bija izval-sējis cauri pieciem bakalaurāta gadiem, bet izkritis sestajā. Es apsolīju sagādāt viņam vietu licejā, lai viņš beidzot varētu iegūt diplomu, un Hosē uzaicināja mani ceļot ar lidmašīnu.

Reisu uz Bogotu divas reizes nedēļā ar DC-3 lidmašīnu nodrošināja uzņēmums I.ANSA, un lielākais risks nebija pašas lidmašīnas, bet gan savā vaļā pa ganībās iekārtoto improvizēto

māla skrejceļu staigājošās govis. Reizēm vajadzēja apmest vairākus lokus, līdz izdevās tās aizbiedēt. Laikā, kad Baznīca bija aizliegusi ar lidmašīnu pārvadāt iesvētītas dievmaizītes, lai paglābtu tās no katastrofām, tā bija pirmā pieredze, kas aizsāka manas leģendārās bailes no lidošanas. Lidojums bez nosēšanās ilga gandrīz četras stundas, un tā ātrums bija trīssimt divdesmit kilometru stundā. Mēs, kas bijām veikuši milzīgo ceļojumu pa upi, no debesīm vērojām dzīvo Lielās Magdalēnas upes karti. Atpazinām miniatūros ciemus, kuģīšus un laimīgos īkstīšus, kas mums māja sveicienus no skolu pagalmiem. Stjuartēm no miesas un asinīm visu lidojuma laiku vajadzēja nomierināt pasažierus, kas vadīja laiku lūgšanās, palīdzēt nelabuma māktajiem un pārliecināt daudzus ļaudis, ka nav iespējams saskrieties ar grifu bariem, kas upes lejtecē meklēja līķus. Savukārt pieredzējuši ceļotāji šos vēsturiskos lidojumus atkal un atkal uztvēra kā drosmes apliecinājumu. Bez hermētiskas lidaparāta izolācijas un skābekļa maskām pacelšanos virs Bogotas augst-kalnes mēs sajutām kā basa bungu sitienus sirdī, savukārt grūdieni un spārnu trīcēšana tikai vairoja prieku par piezemēšanos. Tomēr vislielākais pārsteigums bija ierasties galamērķī ātrāk nekā iepriekšējā vakarā nosūtītajām telegrammām.

Bogotā Hosē Palensija nopirka mūzikas instrumentus veselam orķestrim, un es nezinu, vai viņš to darīja ar iepriekšēju nodomu vai nojautas vadīts, bet, tikko kā rektors Espitija viņu ieraudzīja droši nākam ar ģitārām, bungām, marakasiem^12 un harmonijam apkrāvušos, es sapratu, ka draugs ir uzņemts licejā. Arī es jutu sava jaunā statusa svaru: nu es biju kļuvis par sestā kursa audzēkni. Līdz tam laikam es neapjautu, ka man pierē spīd zvaigzne, par kuru visi sapņoja un kuru skaidri

varēja redzēt pēc veida, kā pārējie studenti mums tuvojās, pēc balss toņa, mūs uzrunājot, un pat pēc zināmas godbijības. Turklāt tas gads bija kā mūžīgi svētki. Tā kā internāts bija paredzēts tikai studentiem stipendiātiem, Hosē Palensija apmetās labākajā laukuma viesnīcā, kuras saimniece spēlēja klavieres, un mūsu dzīve pārvērtās par nebeidzamu svētdienu visa gada garumā.

Tas bija vēl viens manas dzīves lēciens. Pusaudža gados māte man pirka lietotu apģērbu, un, kad tas man vairs nederēja, atdeva drēbes jaunākajiem brāļiem. Visproblemātiskākie bija pirmie divi gadi, jo vilnas drānas aukstam klimatam bija dārgas un grūti sameklējamas. Lai gan mans ķermenis neauga ar īpašu entuziasmu, nebija laika, lai viena gada laikā pielāgotu apģērbu diviem dažādiem izmēriem. Par kroni visam, sākotnējais internāta audzēkņu paradums apmainīties ar drēbēm neiesakņojās, jo apģērba gabali visiem bija tik labi pazīstami, ka joki par to jaunajiem īpašniekiem bija neizturami. Situācija daļēji atrisinājās, kad Espitija ieviesa formastērpu: zilu žaketi un pelēkas bikses, kas vienādoja audzēkņu izskatu un lietotu apģērbu padarīja mazāk acīs krītošu.

Trešā un ceturtā kursa laikā es valkāju vienīgo Sukres drēbnieka pāršūto uzvalku, bet piektajā kursā biju spiests nopirkt citu, ļoti labi saglabātu, ko gan nevarēju valkāt līdz pat sestajam kursam. Tomēr tēvs tik ļoti priecājās par manu nodomu mainīties, ka iedeva naudu, lai es varētu nopirkt jaunu un pēc mēra šūtu uzvalku, savukārt I losē Palensija man uzdāvināja savu iepriekšējā gada kamieļvilnas uzvalku ar vesti, kas bija tikai nedaudz valkāts. Drīz vien es apjautu, ka sutana tiešām nepadara cilvēku par mūku. Jaunajā uzvalkā, ko varēja kombinēt ar formastērpu, es gāju uz ballēm un dabūju tikai vienu brūti, ar kuru attiecības nebija ilgākas par puķes ziedēšanas laiku.

Espitija mani sagaidīja ar neparastu entuziasmu. Šķira, ka abas iknedēļas ķīmijas stundas viņš pasniedz tikai man, ātri

izšaujot jautājumus un atbildes. Mana piespiedu uzmanība bija labs starta punkts, lai izpildītu vecākiem doto solījumu un godam pabeigtu liceju. Pārējo paveica Martinas Fonsekas vienreizējā un vienkāršā metode: uzmanīgi klausīties stundu laikā, lai vēlāk nebūtu jāmācās pa nakti un nežēlīgi jābaidās no gala pārbaudījumiem. Tā bija vieda mācība. Kopš brīža, kad pēdējā kursa laikā nolēmu to pielietot, beidzās manas mokas. Fs bez grūtībām atbildēju uz skolotāju jautājumiem, kas šķita daudz saprotamāki, un aptvēru, cik viegli ir pildīt vecākiem doto solījumu.

Vienīgais nopietnais traucēklis joprojām bija kliegšana miegā. Disciplīnas audzinātājs tolaik bija skolotājs Gonsalo Okampo, kuram bija labas attiecības ar audzēkņiem un kurš kādu nakti otrā semestra laikā uz pirkstgaliem ienāca guļamistabā, lai, neiededzis gaismu, palūgtu man atslēgas, ko biju aizmirsis viņam atdot. Viņš tik tikko bija pieskāries man pie pleca, kad es palaidu vienu no saviem mežonīgajiem kliedzieniem un visus pamodināju. Nākamajā dienā mani pārcēla uz improvizētu sešvietīgu guļamistabu otrajā stāvā.

Tas bija risinājums manām nakts bailēm, tomēr pārāk kārdinošs, jo guļamistaba atradās virs pārtikas glabātuves un četri tās iemītnieki klusi aizslīdēja līdz virtuvei, lai nočieptu ēdmaņu naksnīgām vakariņām. Serhio Kastro, vismazāk aizdomīgais, un es, visbailīgākais, palikām, lai avārijas gadījumā darbotos kā sarunu vedēji. Pēc stundas biedri atgriezās, līdzi nesdami vai pusnoliktavu ar produktiem, kas bija gatavi apēšanai. Tas bija visvarenākais mielasts mūsu ilgajos internātā pavadītajos gados, bet tam sekoja gremošanas traucējumi, jo divdesmit četru stundu laikā mūs atklāja. Fs domāju, ka ar to arī viss beigsies, un tikai Fspitijas sarunu vedēja talants paglāba mūs no izslēgšanas.

Licejam tas bija labs laiks, bet daudz ļaunāk klājās valstij. Ljerasa objektivitāte, to nemaz negribot, palielināja spriedzi, ko pirmo reizi sākām just arī skolā. Tomēr šodien es saprotu, ka tā jau agrāk bija manī, bet tikai tolaik es sāku saprast valsti,

kurā dzīvoju. Daži skolotāji, kuri jau kopš pagājušā mācību gada mēģināja saglabāt objektivitāti, stundu laikā vairs nespēja novaldīties un apveltīja mūs ar nepatīkamiem izvirdumiem par savām politiskajām simpātijām. īpaši tas bija jūtams kopš prezidenta vēlēšanu kampaņas sākuma.

Ar katru dienu kļuva aizvien skaidrāks, ka, vienlaikus sacenšoties Gaitanam un Turbajam, Liberālā partija pēc divdesmit pieciem gadiem vairākuma valdības zaudēs republikas prezidenta vēlēšanās. Šie kandidāti bija tik atšķirīgi, it kā pārstāvētu divas dažādas partijas. Viņi atšķīrās ne tikai savu personisko grēku dēļ, bet arī Konservatīvās partijas asiņainās apņemšanās dēļ, kas visu skaidri bija redzējusi jau no paša sākuma: Lau-reano Gomesa vietā tā izvirzīja Ospina Pcresa kandidatūru. Viņš bija inženieris miljonārs ar godam pelnītu patriarha slavu. Sašķeltie liberāļi un vienotie un labi bruņotie konservatīvie nedeva citu iespēju: ievēlēja Ospinu Peresu.

Kopš tā laika Laureano Gomess sāka gatavoties, lai nomainītu Peresu, izmantojot oficiālos spēkus un visaptverošu vardarbību. Atkal atgriezās XIX gadsimta vēsturiskā realitāte, kad nepastāvēja miers, vien nedrošs pamiera stāvoklis astoņu vispārējo un četrpadsmit lokālo pilsoņu karu, trīs apvērsuma mēģinājumu un visbeidzot arī Tūkstoš dienu kara laikā, kas nepilnu četru miljonu cilvēku apdzīvotā valstī abās frontes pusēs nesa astoņdesmit tūkstošu karavīru lielus zaudējumus. Tik vienkārši: tas bija vispārējs plāns, lai atkāptos simt gadu atpakaļ.

Mācību gada beigās skolotājs Hiraldo izdarīja ar mani šausmīgu izņēmumu, par kuru joprojām nebeidzu kaunēties, īpaši man viņš sagatavoja vieglu jautājumu komplektu, lai es varētu nokārtot šo priekšmetu, ko nespēju izdarīt kopš ceturtā kursa, un atstāja mani vienu pašu skolotāju istabā ar visādu veidu špikeriem rokas stiepiena attālumā. Pēc stundas viņš cerību pilns atgriezās, ieraudzīja katastrofālo rezultātu, ar lielu krustu no augšas līdz apakšai pārsvītroja katru lapu un dusmīgi

norūca: “Šīs smadzenes ir sapuvušas.” Tomēr atestātā algebra parādījās kā ieskaitīta, un es biju pietiekami pieklājīgs, lai skolotājam neteiktu paldies par to, ka viņš manis dēļ ir pārkāpis savus principus un pienākumus.

Pēdējā tā gada beigu eksāmena priekšvakarā Giljermo I.o-pesam Gerram un man gadījās saķeršanās ar skolotāju Gon-salo Okampo saistībā ar kādu dzērāju kautiņu. Hosē Palensija bija mūs uzaicinājis mācīties viņa viesnīcas istabiņā, kas bija koloniālā stila pērle ar idillisku skatu uz ziedošo parku un katedrāli mazliet tālāk. Tā kā priekšā bija tikai pēdējais eksāmens, mēs palikām viesnīcā līdz vēlai naktij un pa ceļam uz skolu iegriezāmies pāris tavernās. Skolotājs Okampo, kas tobrīd dežurēja, sarāja mūs par vēlo atgriešanos un reibumu, un mēs abi atbildējām viņam ar lādēšanos. Viņa dusmīgā bāršanās un mūsu kliedzieni pamodināja visu guļamzāli.

Visu skolotāju lēmums bija tāds, ka mēs ar Lopesu Gerru nevaram piedalīties pēdējā eksāmenā. Tas nozīmēja, ka togad nevaram iegūt bakalaura grādu. Mēs nekad neuzzinājām, kādas bija slepenās skolotāju sarunas, jo viņu rindas vienoja neuzvarama solidaritāte. Droši vien rektors Espitija uzņēmās rūpes par šo problēmu un sarunāja, ka mums iespējams nokārtot pēdējo eksāmenu Izglītības ministrijā Bogotā. Tā arī notika. Mūs pavadīja pats Espitija, kas noskatījās, kā atbildam uz rakstisko eksāmenu, ko turpat arī izlaboja. Mēs to nokārtojām ļoti labi.

Šķiet, ka tā bija sarežģīta situācija, jo, iespējams, tieši Espitijas atrastā vienkāršā risinājuma un mūsu lielisko atzīmju dēļ skolotājs Okampo nepiedalījās svinīgajā aktā. Var jau būt, ka šīs prombūtnes iemesls bija mani panākumi, kuru dēļ kā īpašu apbalvojumu saņēmu neaizmirstamo Diohenesa Laersio grāmatu Izcilu filozofu dzīve. Tas ne tikai bija vairāk, nekā cerēja mani vecāki, es biju tā gada izlaiduma visizcilākais audzēknis par spīti tam, ka mani klasesbiedri — un vislabāk jau es pats — zināja, ka es nebūt neesmu pats labākais.

5

Es nekad nespēju iedomāties, ka deviņus mēnešus pēc baka-laurāta studiju beigšanas Bogotas vispopulārākā un interesantākā laikraksta El Espectador literatūras pielikums Fin de Sentana publicēs manu pirmo stāstu. Pēc četrdesmit divām dienām tas publicēja arī otro. Tomēr mani visvairāk izbrīnīja laikraksta direktora vietnieka un literārā pielikuma direktora Eduardo Salameas Bordas — Ulisa — rakstiņš. Viņš bija tā laika spožākais kritiķis un viens no vismodrākajiem jaunu vērtību pamanītājiem.

Viss notika tik negaidīti, ka nav viegli to izstāstīt. Balstoties uz iepriekšēju vienošanos ar vecākiem, tā gada sākumā es Bogotā biju iestājies Nacionālās Universitātes juridiskajā fakultātē. Es dzīvoju pašā pilsētas centrā, kādā pansijā Floriana ielā; un šo iestādījumu lielākoties apdzīvoja studenti no Atlantijas okeāna piekrastes. Tā vietā, lai brīvajās pēcpusdienās pelnītu naudu iztikai, es lasīju savā istabā vai kafejnīcās, kur to atļāva darīt. Grāmatas es ieguvu nejauši un uz labu laimi, un to izvēle bija nejauša, jo draugi, kas lasāmvielu varēja nopirkt, man tās aizdeva uz tik ierobežotu laiku, ka reizēm es lasīju visu nakti, lai varētu grāmatu laikā atdot. Atšķirībā no darbiem, ko biju lasījis Sipakiras licejā un kas jau bija pelnījuši atrasties svēto autoru mauzolejā, šīs grāmatas mēs lasījām kā siltu maizi: sēju-miņi Buenosairesā bija nesen tulkoti un iespiesti, jo izdevniecības

atsāka darbu pēc ilgā pārtraukuma, kas bija saistīts ar Otro pasaules karu. Tādā veidā es sev par laimi atklāju jau plaši pazīstamo Horhi Luisu Borhesu, D. H. Lorensu un Oldesu Haksliju, Greiemu Grīnu un Čestertonu, Viljamu Airišu un Ketrinu Mensfildu, kā arī daudzus citus.

Šie jaunie darbi bija izstādīti neaizsniedzamos grāmatnīcu skatlogos, bet daži eksemplāri cirkulēja pa studentu kafejnīcām, kas bija aktīvi kultūras centri no provinces iebraukušajiem audzēkņiem. Daudzi no viņiem gadu pēc gada rezervēja tajās vietas un uz kafejnīcu adresi saņēma pasta sūtījumus un pat naudas pārvedumus. Kafejnīcu īpašnieku un uzticamu viesmīļu palīdzība izglāba daudzu studentu iespējas mācīties universitātē. Neskaitāmi profesionāļi visā valstī viņiem varētu būt parādā daudz vairāk nekā nekad neredzamajiem studentu grupu vadītājiem.

Man vislabāk patika El Molino, kafejnīca Himenesa de Kesadas avēnijas un Septītās ielas stūrī, apmēram divsimt metru attālumā no manas pansijas. Tur apgrozījās vecāki dzejnieki, kas neļāva studentiem sēsties pie sava galdiņa, bet mēs bijām pārliecināti, ka no literārām sarunām var iemācīties daudz vairāk nekā no mācību grāmatām, tāpēc, bariņā saspiedušies, klausījāmies tajās no blakus galdiņiem. EJ Molino bija milzīga spāņu stilā iekārtota kafejnīca, kuras sienas bija dekorējis gleznotājs Santjago Martiness Delgado, attēlojot uz tām epizodes no Dona Kihota cīņas ar vējdzirnavām. Kaut arī man nebija rezervētas vietas, es nokārtoju, ka viesmīļi vienmēr mani iekārto pēc iespējas tuvāk lielajam meistaram Leonam de Grei-fam, bārdainam, ņurdošam un apburošam vīram, kas, krēslai iestājoties, sāka savas ierastās sarunas ar dažiem no tolaik visslavenākajiem rakstniekiem un, pilnīgi noreibis no lēta alkohola, pusnaktī beidza pļāpāt ar saviem šaha studentiem. Bija maz izcilu Kolumbijas mākslinieku un rakstnieku, kas nebūtu sēdējuši pie viņa galdiņa, un mēs pie savējā izlikāmies par

beigtiem, lai nepalaistu garām ne vārda. Kaut arī viņi vairāk mēdza runāt par sievietēm un politiskām intrigām nekā par mākslu un savu darbu, mēs vienmēr atradām kaut ko tādu, ko iemācīties. Visuzmanīgākie bijām mēs, studenti no Atlantijas piekrastes, kaut arī mūs vairāk vienoja karībiešu konspirācija pret kačako nekā tieksme uz grāmatām. Horhe Alvaro Espinosa, viens no jurisprudences studentiem, kas man iemācīja kuģot pa Bībeli un lika no galvas apgūt visu ījaba draugu pilnos vārdus, kādu dienu nolika man priekšā uz galda sējumiņu un savā bīskapa autoritātē sacīja:

- Šī ir cita Bībele.

Kā nu ne, tas bija Džeimsa Džoisa Uliss, ko es pa maziem gabaliņiem lasīju, līdz mana pacietība bija galā. Tā bija pāragra uzdrīkstēšanās. Pēc vairākiem gadiem, jau pilnīgi pieaudzis, es šo darbu nopietni pārlasīju, un Uliss ne tikai atklāja man veselu pasauli, par kuras eksistenci sevī es nemaz nenojautu, bet kalpoja kā nenovērtējama tehniska palīdzība manu grāmatu valodas brīvībai, laiku lietojumam un struktūrai.

Viens no maniem istabas biedriem bija Domingo Manuels Vega, medicīnas students, ar kuru biju sadraudzējies jau Sukrē un kurš arī bija negausīgs lasītājs. Otrs bija mans brālēns Nikolass Rikardo, tēvoča Huana de Diosa vecākais dēls, kas uzturēja dzīvus visus ģimenes tikumus. Kādu vakaru Vega pārradās ar trim tikko nopirktām grāmatām un uz labu laimi aizdeva man vienu no tām, lai es labāk varētu aizmigt. Tomēr šoreiz viņš panāca gluži pretējo: es vairs nekad nespēju gulēt ar agrāko rāmumu. Tas bija par Borhesa tulkojumu uzdots Franca Kafkas stāsta Pārvērtība izdevums, ko bija laidusi klajā Buenosairesas izdevniecība Losada. Grāmata jau ar pirmajām rindiņām iezīmēja jaunu ceļu manā dzīvē, un šodien tās ir kļuvušas par vienu no pasaules literatūras izcilajām devīzēm: “Kad Gregors Zamza kādu rītu pamodās no nemierīgiem sapņiem, viņš ieraudzīja, ka savā gultā ir pārvērties par milzīgu kukaini.”

Tās bija noslēpumainas grāmatas, kuru kraujas bija ne tikai citādas, bet daudzas reizes ari pilnīgi atšķirīgas no tām, ko es līdz tam laikam pazinu. Nebija nepieciešams pierādīt faktus: lai kļūtu par patiesību, bija gana ar to, ka autors tos bija aprakstījis; nebija nepieciešami citi pierādījumi kā vien rakstnieka talanta spēks un pārliecinošā balss. Tā atkal bija Šeherezade, tikai ne vairs savā tūkstoš gadu senajā pasaulē, kur viss bija iespējams, bet gan pavisam citā, nelabojamā pasaulē, kur viss jau bija zaudēts.

Beidzis lasīt Pārvērtību, es izjutu nepārvaramas ilgas dzīvot šajā svešajā paradīzē. Jaunā diena mani pārsteidza, mēģinot ar tā paša Domingo Manuela Vegas aizdoto portatīvo rakstāmmašīnu uzrakstīt kaut ko, kas līdzinātos nabaga Kafkas birokrātam, kurš bija pārvērties par milzīgu vaboli. Nākamajās dienas es negāju uz universitāti, jo baidījos, ka grāmatas radītā burvība varētu izzust, un turpināju vai svīst aiz skaudības, līdz Eduardo Salamea Borda publicēja skumju rakstu, kurā nožēloja, ka jaunajā kolumbiešu rakstnieku paaudzē nav neviena vārda, ko būtu vērts atcerēties, un ka nākotnē nav paredzams nekas tāds, kas varētu šo situāciju uzlabot. Nezinu, ar kādām tiesībām es attiecināju uz sevi izaicinājumu, ko šis komentārs meta manai paaudzei, un atsāku darbu pie pamestā stāsta, lai mēģinātu šo apgalvojumu atspēkot. Es pārstrādāju Pārvērtības ideju par dzīvo līķi, bet atbrīvoju to no nepatiesās noslēpumainības un ontoloģiskajiem aizspriedumiem.

Lai būtu kā būdams, es jutos tik nedrošs, ka neuzdrīkstējos runāt par stāstu ar saviem galdabiedriem. Pat ne ar Gonsalo Maljarino, savu studiju biedru juridiskajā fakultātē, kas bija vienīgais manas nodarbību laikā aiz garlaicības rakstītās liriskās prozas lasītājs. Stāstu es lasīju un laboju līdz nogurumam un beigu beigās uzrakstīju Eduardo Salameam — ko nekad nebiju saticis — personīgi adresētu zīmīti, kuras saturu vairs neatceros. Ieliku to visu aploksnē un pats aiznesu

uz El Espectador redakciju. Sargs man ļāva pašam uzkāpt līdz trešajam stāvam, lai iedotu vēstuli Salameam tieši rokās, bet jau doma par to mani paralizēja. Es atstāju aploksni uz sarga galda un metos bēgt.

Tas viss notika otrdienā, un mani nemaz neinteresēja stāsta liktenis, kaut gan bija skaidrs, ka veiksmes gadījumā to nepublicēs ātri. Tikmēr es divas nedēļas klīdu no vienas kafejnīcas uz nākamo, lai sestdienas pēcpusdienā apvaldītu satraukumu, līdz 13. septembrī iegāju EA Molirto un ieraudzīju stāsta virsrakstu, kas bija iespiests visā El Espectador platumā: “Trešā padošanās”.

Mana pirmā reakcija bija briesmīgā apjauta, ka man nav piecu sentavo, lai nopirktu avīzi. Tas bija visskaidrākais nabadzības apliecinājums, jo bez avīzes arī daudzas vienkāršas ikdienas dzīves lietas maksāja piecus sentavo: tramvajs, publiskais tālrunis, kafijas tase, kurpju spodrināšana. Neaizsargājoties no spēcīgās lietusgāzes, es izskrēju uz ielas, bet tuvējās kafejnīcās neatradu nevienu paziņu, kurš varētu aizdot man kādu žēlsirdības monētu. Klusajā sestdienas pievakarē es nevienu nesastapu arī pansijā, tur bija tikai saimniece, kura bija tas pats, kas neviens, jo par diviem mēnešiem gultasvietas un uztura es jau sešsimt divdesmit reizes biju viņai parādā piecus sentavo. Kad gatavs uz visu atkal izgāju uz ielas, sastapu Dieva sūtītu vīru, kurš izkāpa no taksometra ar laikrakstu El Espectador rokās, un godīgi lūdzu man to uzdāvināt.

Tā es varēju izlasīt savu pirmo iespiesto un Ernana Merino, avīzes oficiālā mākslinieka, ilustrēto stāstu. Paslēpies savā istabā, es to izlasīju vienā elpas vilcienā un sirdij mežonīgi dauzoties. Katra rindiņa man atklāja iespiestā vārda graujošo spēku, jo viss, ko es ar tādu mīlestību un sāpēm biju veidojis kā vienkāršu parodiju par universāla ģēnija darbu, man tobrīd atklājās kā grūti saprotams un vājš monologs, ko tik tikko turēja kopā trīs vai četri mierinoši teikumi. Bija jāpaiet gandrīz

divdesmit gadiem, lai es uzdrošinātos izlasīt šo stāstu otrreiz, un mans tā laika vērtējums — gandrīz brīvs no līdzjūtības — bija daudz neiecietīgāks.

Visgrūtāk bija tikt galā ar starojošajiem draugiem, kas ar avīzes eksemplāriem rokās pārplūdināja manu istabu un nesamērīgi lielīja stāstu, ko noteikti nemaz nebija sapratuši. Daži no maniem studiju biedriem stāstu novērtēja, citi to saprata daudz mazāk, vēl citi netika tālāk par ceturto rindiņu, bet Gonsalo Maljarino, kura literāro vērtējumu man nebija viegli apšaubīt, to bez iebildumiem atzina par labu.

Vislielākās bažas man radīja Horhes Alvaro Espinosas vērtējums, no viņa kritikas dunča bijās arī ļaudis ārpus mūsu loka. Mani vajāja pretējas jūtas: es vēlējos viņu nekavējoties satikt, lai reizi par visām reizēm tiktu galā ar neziņu, bet rajā pašā laikā doma par tikšanos ar viņu mani biedēja. Horhe Alvaro Espinosa neparādījās lidz pat otrdienai, kas negausīgam lasītājam nebija nekas neparasts, un, kad viņš atkal ienāca kafejnīcā El Molino, biedrs nesāka runāt par stāstu, bet gan par manu drosmi.

- Pieņemu, ka tu apzinies, kur esi iekūlies, - viņš sacīja, cieši skatoties manī ar savām zaļajām karaliskās kobras acīm. -Tagad tu atrodies kopā ar atzītiem rakstniekiem, un tev vēl daudz jāpaveic, lai būtu to pelnījis.

Šis bija vienīgais vērtējums, kas mani varēja ietekmet tikpat spēcīgi kā Ulisa spriedums — es paliku kā sastindzis. Bet, pirms viņš bija visu pateicis, es biju nolēmis pasteigties un pavēstīt to, ko uzskatīju un vienmēr esmu uzskatījis par vienīgo patiesību:

- Tas stāsts ir īsts mēsls.

Espinosa nesatricināmi mierīgi atbildēja, ka vēl nevar man neko pateikt, jo ir paspējis izlasīt stāstu tikai pa diagonāli. Tomēr draugs man paskaidroja, ka pat tādā gadījumā, ja tas ir tik slikts, kā es apgalvoju, stāsts vienalga nav tā vērts, lai es tā dēļ upurētu dzīves piedāvāto zelta vērto izdevību.

\

- Lai būru kā būdams, šis stāsts jau pieder pagātnei, - viņš sprieda. - Tagad svarīgs ir nākamais solis.

Tas mani nomāca. Es muļķīgi meklēju pretargumentus, līdz pārliecinājos, ka neatradīšu nevienu saprātīgāku padomu. Viņš izklāstīja savu uzmācīgo domu par to, ka vispirms ir jāiecer stāsts un tikai pēc tam stils, bet vienlaikus tas bija apburtais loks, jo abas šīs lietas bija savstarpēji saistītas. Kādu brīdi viņš klāstīja jau tik daudzas reizes atkārtoto domu, ka man pamatīgi un bez aizspriedumiem būtu jāpalasa citi seno grieķu autori, ne tikai I lomērs, vienīgais, kura darbus es licejā biju lasījis kā obligāto literatūru. Es apsolīju to izdarīt un vēlējos dzirdēt vēl ko, bet draugs sāka runāt par nedēļas nogalē lasīto Andrē Žida romānu Naudas viltotāji. Es tā arī nekad nesaņēmos viņam pateikt, ka mūsu saruna manā dzīvē, iespējams, ir bijusi izšķirīga. Es negulēju visu nakti, veicot piezīmes nākamajam stāstam, ko biju iecerējis uzrakstīt brīvu no pirmā meandrām.

Man bija aizdomas, ka ļaudis, kas runāja ar mani par stāstu, bija ne tik daudz sajūsmināti par manu gara darbu — kuru varbūt nemaz nebija lasījuši un pilnīgi noteikti nebija sapratuši —, cik par faktu, ka tas tik neparastā veidā ir publicēts tik nozīmīgā laikraksta lappusē. Jau pašā sākumā es sapratu, ka abi mani trūkumi ir vislielākie no iespējamiem: neveikls rakstīšanas stils un cilvēka sirds nepārzināšana. Manā pirmajā stāstā šīs nepilnības bija tik skaidri redzamas, ka pārvērta vēstījumu par abstraktu un nesakarīgu meditāciju, ko vēl sliktāku padarīja izgudrotas emocijas.

Domājot par otro stāstu un meklējot savā prātā situācijas no reālās dzīves, atcerējos, ka viena no skaistākajām bērnībā iepazītajām sievietēm man reiz sacīja, ka vēlētos atrasties kāda reti skaista kaķa ādā, kas glaudās viņai ap kājām. Es jautāju, kāpēc, un viņa atbildēja: “Tāpēc, ka tas ir skaistāks par mani.” Tā es atradu atbalsta punktu otrajam stāstam un tā atraktīvajam nosaukumam: “Eva sava kaķa ādā”. Gluži tāpat kā

iepriekšējā stāstā, viss pārējais bija izzīsts no pirksta, un tieši tāpēc — kā mums tolaik patika teikt — tie abi sevī nesa paši savas iznīcības iedīgli.

Šo stāstu 1947. gada 25. oktobrī publicēja tādā pašā veidā kā pirmo, un to bija ilustrējusi uzlecošā zvaigzne pie Kārību debesīm: mākslinieks Enrike Grau. Es biju izbrīnīts, ka mani draugi stāsta publicēšanu uztvēra kā slavenam rakstniekam ierastu lietu. Turpretim es pats pārdzīvoju par kļūdām un šaubījos par panākumiem, tomēr spēju saglabāt dvēseles mieru. Lielais trieciens nāca pāris dienu vēlāk, kad Eduardo Salamea ar ierasto pseidonīmu Uliss savā dienišķajā slejā laikrakstā El Espectador publicēja nelielu piezīmi. Viņš ķērās vērsim tieši pie ragiem: “Šā laikraksta literārā pielikuma Ein de Semana lasītāji droši vien būs pamanījuši jauna un oriģināla talanta un spēcīgas personības parādīšanos.” Un nedaudz tālāk: “Iztēlē var notikt jebkas, bet visi divdesmitgadīgie puiši, kas uzsākuši attiecības ar literatūru, ar dabiskumu, vienkāršību un bez pārspīlējumiem nespēj parādīt tās radītās pērles.” Un viņš bez svārstīšanās nobeidza: “Ar Garsiju Markesu ir piedzimis jauns un ievērojams rakstnieks.”

Ši sleja — kā nu ne — radīja laimīgu izbrīnu, bet tajā pašā laikā mani uztrauca apstāklis, ka Salamea nebija atstājis sev nevienu atkāpšanās ceļu. Viss jau bija nolemts, un kritiķa dāsnumu vajadzēja tulkot kā apelēšanu pie manas sirdsapziņas visa atlikušā mūža garumā. Šīs rindas atklāja arī to, ka ar kāda redakcijas kolēģa palīdzību Uliss bija noskaidrojis manu identitāti. Tovakar es uzzināju, ka tas ir bijis Gonsalo Gonsaless, manu brālēnu brālēns, kas ar pseidonīmu Gogs un nerimstošu entuziasmu piecu metru attālumā no Eduardo Salameas rakstāmgalda jau piecpadsmit gadu, atbildot uz lasītāju jautājumiem, rakstīja vienam un tam pašam laikrakstam. Par laimi, Salamea mani nemeklēja, nedz arī es uzmeklēju viņu. Reiz es viņu redzēju sēžam pie dzejnieka de Greifa galdiņa un atpazinu

kritiķa balsi un griezīgo aizrautīga smēķētāja klepu, tāpat satiku viņu vairākos kultūras pasākumos, bet neviens mūs neiepazīstināja. Vieni tāpēc, ka mūs nepazina, bet citi nespēja iedomāties, ka mēs nepazīstam viens otru.

Ir grūti saprast, cik lielā mērā ļaudis tolaik dzīvoja poēzijas ēnā. Tā bija nevaldāma kaislība, cits esamības veids, uguns-bumba, kas pati uz savu roku varēja parādīties jebkur. Atverot avīzi pat biznesa vai juridiskajā sadaļā, lasot kafijas biezumos tases dibenā, visur gaidīja poēzija, kas bija gatava parūpēties par mūsu sapņiem. Tā nu mums, aborigēniem no visām provincēm, Bogota bija ne tikai valsts galvaspilsēta un valdības sēdeklis, pāri visam tā bija pilsēta, kurā dzīvo dzejnieki. Mēs ne tikai ticējām dzejai un bijām gatavi tās dēļ mirt, mēs arī droši zinājām — kā rakstīja Luiss Kardosa i Aragons —, ka “dzeja ir vienīgā skaidrā liecība pārcilvēkā eksistenci”.

Pasaule piederēja dzejniekiem, jaunumi no viņiem manai paaudzei bija daudz svarīgāki nekā arvien nomācošākās politiskās ziņas. Kolumbijas dzeja bija radusies XIX gadsimtā, un to apspīdēja vientuļā Hosē Asunsionas Silvas zvaigzne. Šis dzejnieks bija lielisks romantiķis, kas trīsdesmit viena gada vecumā bija nošāvies, mērķējot punktā, kur ārsts ar joda tinktūru bija atzīmējis sirds atrašanās vietu. Es nepiedzimu laikā, kad būtu varējis iepazīties ar Rafaelu Pombo un dižo liriķi Eduardo Kastiljo, kuru draugi attēloja kā krēslā no kapa izmukušu spoku ar garu apmetni, morfīna zaļgani iekrāsotu ādu un maitu lijas profilu: tas viss atbilda nolādēto dzejnieku fiziskajam izskatam. Kādu pēcpusdienu es tramvajā braucu garām lielai savrupmājai Septītajā ielā un pamanīju pie ieejas stāvam visiespaidīgāko cilvēku, kādu savā mūžā biju redzējis: viņam bija nevainojams uzvalks, savannas iedzīvotājiem raksturīgais apmetnis, angļu platmale un uz aklajām acīm uzliktas tumšas brilles. Tas bija dzejnieks Alberto Anhels Montoija, nedaudz ārišķīgs romantiķis, kas savā laikā bija publicējis pāris

labu poēmu. Manai paaudzei viņi bija kā pagātnes rēgi, visi, izņemot maestro Leonu de Greifu, kuru es gadiem ilgi izspiegoju kafejnīcā El Molino.

Neviens no viņiem pat nepietuvojās slavai, ko bija sasniedzis Giljermo Valensija, aristokrāts no Popajanas, kurš vēl pirms trīsdesmit gadu sasniegšanas bija sevi nosaucis par visaugstāko Simtgades paaudzes — tā to sauca, jo 1910. gadā šī paaudze bija radusies vienlaikus ar pirmā nacionālās neatkarības gadsimta svinībām — priesteri. Viņa laikabiedri Eduardo Kastiljo un Porfirio Barba Hakobs, divi izcili romantisma dzejnieki, neieguva pārpārēm pelnīto kritikas atzinību, jo dzīvoja zemē, ko bija apžilbinājusi Valensijas marmora retorika, kuras mītiskā ēna ceļu uz abu darbiem aizsedza vēl trim paaudzēm. Iepriekšējai paaudzei pirms mums, kas 1925. gadā parādījās ar Jauno paaudzes vārdu un sparu, piederēja tādi lieliski eksemplāri kā Rafaels Maija un, vēlreiz, Leons de Greifs, kurus visā pilnībā neatzina tik ilgi, līdz Valensija saglabāja savu troni. Līdz tam laikam viņš bija baudījis īpašu slavu, kas dzejnieku taisnā ceļā aizveda līdz pašām republikas prezidenta durvīm.

Vienīgie, kas pusgadsimta laikā uzdrošinājās stāties viņam pretī ar savām jauneklīgajām grāmatiņām, bija Akmens un debesu grupas dzejnieki, un, dziļāk analizējot, vienīgā jauno dzejnieku kopīgā labā īpašība bija tā, ka viņi nebija Valensijas sekotāji: Eduardo Karransa, Arturo Kamačo Ramiress, Aurelio Arturo un pats Horhe Rohass, kas bija finansējis viņu dzejas izdošanu. Viņi visi nebija vienādi ne iedvesmas avotu, ne formas ziņā, bet šī grupa satricināja parnasiešu arheoloģiskās drupas un, ar daudzkārtējām atsauksmēm uz Huanu Ramonu Himenesu, Rubeņu Dario, Garsiju Lorku, Pablo Nerudu un Visenti Vidobronu, atmodināja jaunai dzīvei no sirds nākušu dzeju. Publikas atsaucība nebija tūlītēja, un arī grupas dzejnieki sevi neuztvēra kā dievišķās providences sūtītus dzejas mājas izmēzējus. Tomēr dons Baldomero Sanins Kano, tā laika

cienījamākais esejisrs un kritiķis, pasteidzās uzrakstīt kategorisku eseju, lai aizkavētu ikvienu mēģinājumu nomelnot Valensiju. Viņš bija zaudējis mēra izjūtu. Vēl bez citiem kategoriskiem apgalvojumiem viņš rakstīja arī to, ka Valensija “ieguvis senas zināšanas, lai iepazītu sen pagājušu laiku dvēseli, un gluži tāpat lauzījis galvu, lai mūsdienīgā tekstā atklātu visu cilvēka dvēseli”. Viņš vēl lieku reizi nosauca Valensiju par dzejnieku, kas stāv pāri laikam un robežām, un pielīdzināja viņu tādiem dižgariem “kā I.ukrēcijs, Dante un Gēte, kas saglabāja ķermeni, lai glābtu dvēseli”. Tolaik droši vien ne viens vien nodomāja, ka Valensijam ienaidnieki nemaz nav vajadzīgi, ja viņam ir šāds draugs.

Eduardo Karransa atbildēja Saninam Kano, publicējot rakstu, kura virsraksts jau izteica visu: “Kāds dzejniecības gadījums”. Tas bija trāpīgs pirmais trieciens, lai samazinātu Valensijas nozīmi līdz patiesajai un noliktu viņa pjedestālu atbilstīgā vietā. Karransa pārmeta dzejniekam, ka viņš nav sniedzis Kolumbijai gara degsmi, bet gan vārdu ortopēdiju, un definēja viņa dzejoļus kā barokāla, frigida, veikla un laba graviera darinājumu. Noslēgumā viņš pats sev uzdeva jautājumu, kas pēc būtības līdzinājās labam dzejolim: “Ja dzeja neliek manām asinīm ritēt straujāk, ja tā man negaidot neatver logu uz noslēpumu, nepalīdz man atklāt pasauli, nepavada šo izmisušo sirdi vientulībā un mīlā, svētkos un nedienās, kam gan man vajadzīga šāda dzeja?” Un nobeidza: “Man — tik nolādētam, kāds esmu — Valensija ir tikai viduvējs dzejnieks.”

“Kāda dzejniecības gadījuma” publicēšana laikraksta El Tiempn pielikumā Lecturas Dominicales, kuram tolaik bija plaša aprite, izraisīja sociālu satricinājumu. Pēc publikācijas notika arī Kolumbijas dzejas pārvērtēšana no pašiem pirmsākumiem, kas droši vien nopietni nebija veikta kopš laika, kad dons Huans de Kasteljanoss uzrakstīja savas Izcilu indiešu elēģijas simt piecdesmit tūkstošus vienpadsmitzilbīgās rindas.

Kopš tā laika dzeju ierobežoja tikai debesis. Ne tikai Jauno paaudzei, kas bija kļuvusi populāra, bet ari visiem, kas nāca pēc tam un ar elkoņiem cīnījās par savu vietu zem saules. Dzeja kļuva tik populāra, ka šodien nav pat iespējams iedomāties, cik ļoti ļaudis izdzīvoja katru Karransas vadītā Lecturas Domini-cales vai žurnāla Sabada numuru; otrā laikraksta galvenais redaktors tolaik bija Karloss Martins, mūsu kādreizējais liceja rektors. Vēl bez dzejas Karransa ar savu slavu radīja veidu, kā Bogotā sešos pēcpusdienā būt dzejniekam uz Septītās ielas, kas bija tāpat kā pastaigāties pa desmit kvartālus garu skatlogu ar grāmatu, kas uzlikta uz sirds. Savas paaudzes dzejniekiem Karransa bija piemērs, kurš kļuva par nākamās paaudzes skolotāju, tomēr tās abas bija dažādas.

Gada vidū Bogotā ieradās dzejnieks Pablo Neruda, kas bija pārliecināts, ka dzejai jābūt politiskam ierocim. Sarunās ar galvaspilsētas iedzīvotājiem viņš uzzināja par reakcionāriem, kāds bija Laureano Gomess, un atvadoties — gandrīz tikpat ātri, cik spēja rakstīt — sadzejoja viņam par godu trīs kauninošus sonetus, kuru tonis bija jūtams jau pirmajā pantā:

“Ar Dievu, Laureano, tu, skumjais satrap un iznireļu karali,

tev lauru vainaga nekad nav bijis!

Ar Dievu, ceturtā stāva imperator,

tev samaksāts pirms laika un pirms beigām.”

Par spīti savām simpātijām pret labējiem spēkiem un draudzībai ar pašu Laureano Gomesu, Karransa savā literārajā pielikumā izcēla šos sonetus vairāk kā žurnālistisku zobošanos, nevis politisku uzsaukumu. Tomēr negatīva atbilde bija gandrīz vienbalsīga. īpaši divdomības dēļ, jo sonetus publicēja laikraksts, kas piederēja nelokāmam liberālim, bijušajam prezidentam F.duardo Santosam, kurš bija vienlīdz naidīgs pret

Laureano Gomesa reakcionāro domāšanas veidu un Pablo Nerudas revolucionārismu. Vislielāko troksni sacēla ļaudis, kas nevēlējās pieļaut, ka ārzemnieks atļaujas šāda veida apvainojumus. Lakts, ka trīs kazuistiski soneti, kas bija vairāk atjautīgi nekā poētiski, sacēluši tik lielu jezgu, bija patiess pierādījums tā laika dzejas varai. Lai būtu kā būdams, vēlāk pats Laureano Gomess, jau kā republikas prezidents, un ari ģenerālis Gustavo Rohass Pinilja aizliedza Nenīdām iebraukt Kolumbijā, bet viņš, ar kuģi ceļojot no Čīles uz Eiropu, tomēr vairākas reizes pabija Kartahenā un Buenaventurā. Kolumbiešu draugiem, kuriem viņš paziņoja par savu ierašanos, katra kuģa piestāšanās reize turp un atpakaļceļā bija īsti svētki.

Kad 1947. gada februārī iestājos juridiskajā fakultātē, man nebija nekādas saskarsmes ar Akmens un debesu grupu. Kaut arī Karlosa Martina namā Sipakirā es biju iepazinies ar ievērojamākajiem no viņiem, man pietrūka drosmes atgādināt par to pat Karransam, kurš bija vissasniedzamākais. Reiz grāmatnīcā Crancolombia viņš atradās man tik tuvu līdzās, ka es dzejnieku pasveicināju. Viņš laipni atbildēja, tomēr neatpazina mani. Turpretim citreiz, kad maestro Leonam de Greifam kāds bija pastāstījis, ka esmu publicējis stāstus El Espectador pielikumā, viņš piecēlās no sava galdiņa kafejnīcā El Molino, lai sasveicinātos ar mani, un apsolīja stāstus izlasīt. Kā par nelaimi, pēc dažām nedēļām notika 9. aprīļa tautas sacelšanās un es biju spiests pamest vēl kūpošo pilsētu. Kad pēc četriem gadiem atgriezos, El Molino bija pazudis zem pelniem, bet maestro ar visu iedzīvi un draugu svītu pārvācies uz kafejnīcu El Automātico, kur mēs kļuvām par grāmatu un stipro dzērienu draugiem, un viņš man iemācīja bez mākslas un veiksmes pārbīdīt šaha figūras.

Maniem agrākā laika draugiem nebija saprotams, kāpēc es vēlos rakstīt stāstus, un arī es pats to nevarēju sev izskaidrot, jo šajā zemē par augstāko mākslu uzskatīja dzeju. To es zināju jau

kopš agras bērnības, vērojot Cilvēcīgā posta panākumus: tā bija populāra poēma, ko pārdeva iesietu raupja un dzeltena papīra burtnīciņās par diviem sentavo un deklamēja Kārību piekrastes ciemu tirgos un kapsētās. Turpretim romāni bija retums. Pēc Horhes Isaka Marijas bez īpašiem panākumiem bija uzrakstīti daudzi citi. Hosē Marija Vargass Vila ar piecdesmit divieir precīzi nabadzīgo ļaužu sirdī mērķētiem romāniem bija neparasts fenomens. Nenogurdināms ceļinieks, kura pārmērīgā bagāža sastāvēja no viņa paša grāmatām, ko pie Latīņamerikas un Spānijas viesnīcu durvīm izstādīja un izpirka gluži kā svaigu maizi. Viņa vispopulārākais romāns Aura jeb vijolītes salauza krietni vairāk siržu nekā daudzi citi nesalīdzināmi labāki rakstnieka laikabiedru darbi.

Vienīgie romāni, kas pārdzīvoja savu laiku, bija spāņa Huana Rodrigcsa Frejles spāņu kolonizācijas laikā starp 1600. un 1638. gadu sarakstītais Auns, kas bija tik mežonīgs un brīvs stāsts par Jaunās Granadas^13 vēsturi, ka beigu beigās kļuva par beletristikas meistardarbu; Horhes Isaka 1867. gadā sarakstītā Marija, Hosē Eustasio Riveras 1924. gadā tapušais Viesulis, Tomasa Karraskiljas 1926. gadā sacerētā Jolombo marķīze un Eduardo Salameas 1950. gadā sarakstītais romāns Četri gadi pašam ar sevi. Neviens no tiem nebija spējis sasniegt slavu, ko daudzi dzejnieki bija ieguvuši pelnīti vai nepelnīti. Turpretim stāsts — ar tik izcilu priekšgājēju kā pats Karraskilja, izcilais Antiokijas rakstnieks, — bija iegrimis skarbā un be/.dvēseliskā retorikā.

Apliecinājums tam, ka mans aicinājums ir kļūt par stāstnieku, bija liceja laikā sarakstītie dzejoļi, kurus es neparakstīju vai parakstīju ar pseidonīmu, jo mani nekad nebija pārņēmusi vēlme to dēļ mirt. Pat vairāk: kad es laikrakstā El Espectador

publicēju savus pirmos stāstus, daudzi cilvēki bez jebkādām tiesībām rosināja mani mainīt žanru. Šodien es domāju, ka tas ir saprotams, jo no dažādiem skatpunktiem dzīve Kolumbijā vēl aizvien turpinājās kā XIX gadsimtā. īpaši jau sērīgajā, joprojām pēc kolonizācijas skumstošajā četrdesmito gadu Bogotā tolaik, kad es bez aicinājuma un vēlēšanās iestājos Nacionālās Universitātes juridiskajā fakultātē.

Lai par to pārliecinātos, pietika ienirt Septītās ielas un Himenesa de Kesadas avēnijas nervu centrā, ko bogotieši pārspīlēti sauca par labāko ielas stūri pasaulē. Kad Sanfrancisko baznīcas torņa pulkstenis nosita divpadsmit, cilvēki uz ielas apstājās un pārtrauca tērzēšanu kafejnīcās, lai noregulētu pulksteņus pēc oficiālā baznīcas laika. Ap šo krustojumu un blakus ielās atradās vispārpildītākās vietas, kur divas reizes dienā tikās darījumu cilvēki, politiķi, žurnālisti — un, protams, arī dzejnieki —, no galvas līdz papēžiem tērpušies melnā gluži kā mūsu kungs un karalis dons Felipe IV.

Manos studenta gados tajā vietā vēl varēja lasīt laikrakstu, kādu pasaulē nebija daudz. Tas bija skolas tāfelēm līdzīgs pie El Espectador balkona piestiprināts melns dēlis, uz kura divpadsmitos dienā un piecos pēcpusdienā ar krītu uzrakstīja jaunākās ziņas. Šajā laikā nepacietīgi gaidošais ļaužu pūlis apgrūtināja un pat padarīja neiespējamu tramvaju kustību. Šiem ielas lasītājiem bija arī iespēja aplaudēt ziņām, ko viņi atzina par labām, vai izsvilpt un mest akmeņus pret tāfeli, kad tās bija nepatīkamas. Tā bija tūlītēja un demokrātiska piedalīšanās, pēc kuras El Espectador kā ar visprecīzāko termometru varēja noteikt publiskās domas temperatūru.

Vēl nebija televizoru, noteiktās stundās bija radio ziņu izlaidumi, tāpēc pirms došanās pusdienās vai vakariņās ļaudis sagaidīja tāfeles parādīšanos, lai varētu iet mājup ar pilnīgāku versiju par pasauli. Tur mēs uzzinājām un ar neaizmirstamu un priekšzīmīgu precizitāti sekojām kapteiņa Končas Venegasa

lidojumam vienatnē no Limas līdz Bogotai. Kad parādījās tādas ziņas kā šī, tekstu uz tāfeles bez ierastajām stundām mainīja vēl vairākas reizes dienā, lai ar ārkārtas biļeteniem apmierinātu publikas alkatību. Neviens no šā vienreizējā ielas laikraksta lasītājiem nezināja, ka idejas autors un vergs bija Hosē Salgars, divdesmit gadu vecs El Espectador reportieris iesācējs, kas kļuva par vienu no izcilākajiem žurnālistiem, kaut arī bija ieg-vis rikai pamatskolas izglītību.

Visīpatnējākās Bogotas institūcijas bija centra kafejnīcas, kurās agrāk vai vēlāk saplūda visas valsts dzīve. Tajās ikviens izbaudīja savu specialitāti — politisku, literāru vai darījumu pasaules —, tāpēc liela daļa no Kolumbijas vēstures tajos gados bija saistīta ar kafejnīcām. Katram bija sava iemīļotā kafejnīca, kas kalpoja arī kā nemaldīga identitātes zīme.

Gadsimta pirmās puses rakstnieki un politiķi — to skaitā arī kāds republikas prezidents — bija mācījušies Četrpadsmitās ielas kafejnīcās pretim Rosario koledžai. Kafejnīca El Windsor, kas ar slavenu politiķu apmeklējumiem kļuva par daļu no vēstures, bija viena no noturīgākajām, un tajā rada patvērumu izcilais karikatūrists Rikardo Rendons, kas tur radīja savus ievērojamākos darbus, bet pāris gadu vēlāk ar revolvera lodi caururba savu ģeniālo galvaskausu Granvijas palīgtelpās.

Ar manām daudzajām garlaicīgajām pēcpusdienām kontrastēja publikai atvērta mūzikas zāle, ko es nejauši atklāju Nacionālajā bibliotēkā. Es padarīju to par savu patvērumu un lasīju izcilu komponistu mūzikas pavadībā, ko mēs rakstiski pasūtinājām simpātiskai ierēdnei. Mēs, pastāvīgie zāles apmeklētāji, atklājām radniecību starp katra pasūtināto mūziku. Tā es ar citu dažādās un plašās gaumes palīdzību iepazinu lielāko daļu no maniem iemīļotākajiem autoriem un daudzus gadus nicināju Šopēnu, jo kāds cietsirdīgs melomāns bez žēlastības pasūtināja viņa skaņdarbus gandrīz katru dienu.

Kādu pēcpusdienu es atradu zāli pilnīgi tukšu, jo atskaņošanas sistēma bija sabojājusies, bet direktore atļāva man lasīt klusumā. Sākotnēji es jutos kā miera oāzē, bet apmēram pēc divām stundām nemiers man neļāva koncentrēties lasīšanai un lika justies neērti pašam savā ādā. Pagāja vairākas dienas, līdz es aptvēru, ka manu satraukumu mazina nevis zāles klusums, bet gan mūzikas gaisotne, kas kopš tā brīža uz visiem laikiem kļuva par manu gandrīz vai slepeno kaislību.

Svētdienu pēcpusdienās, kad mūzikas zāle bija slēgta, par manu visauglīgāko izklaidi kļuva braukāšana zilstiklainajos tramvajos, kas par pieciem sentavo bez mitas riņķoja starp Bolivara laukumu un Čīles avēniju, kur es pavadīju pusaudža gadu pēcpusdienas, kas šķita velkam sev līdzi nebeidzami garu rindu ar citām zaudētām svētdienām. Vienīgais, ko es darīju šīs izlaidīgās apļošanas laikā, bija dzejas grāmatu lasīšana, apmēram viens pilsētas kvartāls uz katru dzejoļa pantu, līdz iedegās pirmās nebeidzamā lietus gaismas. Tad es apstaigāju seno rajonu mazrunīgās kafejnīcas, meklējot kādu, kas būs tik žēlsirdīgs, lai parunātu ar mani par tikko izlasītajiem dzejoļiem. Reizēm es atradu tādu cilvēku — tas vienmēr bija vīrietis —, un mēs līdz vēlai naktij palikām kādā drūmā vietā, izpīpējot līdz galam cigarešu nodeguļus, ko paši pirms tam bijām kūpinājuši, un runājām par dzeju, kamēr visa pārējā cilvēce nodarbojās ar mīlestību.

Tolaik visa pasaule bija jauna, bet mēs vienmēr atradām kādu vēl jaunāku par mums. Paaudzes savā starpā grūstījās, īpaši dzejnieku un kriminālistu vidē, un, tikko kāds kaut ko bija paveicis, uzradās cits, kas piedraudēja to izdarīt vēl labāk. Reizēm es starp veciem papīriem atrodu dažas fotogrāfijas, ko Sanfransisko baznīcas ātri jā ir uzņēmuši ielu fotogrāfi, un nespeju apvaldīt līdzjūtīgu nopūtu, jo tās izskatās nevis pēc mūsu pašu, bet gan pēc mūsu bērnu fotogrāfijām pilsētā ar aizslēgtām durvīm, kurā nekas nebija viegli un visgrūtāk bija

к

bez mīlestības pārdzīvot svētdienu pēcpusdienas. Tur es nejauši iepazinos ar savu tēvoci Hosē Mariju Valdeblankesu, kad domāju, ka redzu vectēvu, kurš ar lietussargu pašķir sev ceļu cauri pūlim, kas bija iznācis no svētdienas mises. Apģērbs nespēja nomaskēt viņa identitāti: melnas vilnas uzvalks ar vesti, balts krekls ar celuloīda apkaklīti un kaklasaite ar diagonālām svītrām, pulksteņa ķēde pie vestes, katliņš un zeltītas brilles. Tēvoča radītais iespaids bija tik spēcīgs, ka es, pats to neapjaušot, nostājos viņam ceļā. Viņš draudoši pacēla lietussargu un nostājās no manis sprīža attālumā:

- Atļausit paiet garām?

- Atvainojiet, - es nokaunējies sacīju. - Es jūs sajaucu ar savu vectētiņu.

Viņš ar savu astronoma skatienu turpināja mani rūpīgi pētīt un ļaunā ironijā jautāja:

- Un vai var uzzināt, kas ir šis tik slavenais vectēvs?

Pats savas nekaunības samulsināts, es pateicu viņam vectēva pilno vārdu. Tad tēvocis nolaida lietussargu un ļoti labsirdīgi pasmaidīja.

- Mēs esam līdzīgi ne bez pamata, - viņš sacīja. - Es esmu viņa pirmdzimtais.

Nacionālajā Universitātē ikdienas dzīve bija vieglāk paciešama. Tomēr es nespēju atrast savās atmiņās tā laika realitāti, jo par spīti tam, ka manas pirmā — un vienīgā Bogotā pabeigtā — kursa atzīmes liecināja par pretējo, es neticu, ka pat dienu esmu bijis jurisprudences students. Universitātē nebija ne laika, ne iespējas izveidot personiskas attiecības, kā tas notika licejā, un, nodarbībām beidzoties, kursabiedri izklīda pilsētā. Mans vispatīkamākais pārsteigums bija saprast, ka juridiskās fakultātes ģenerālsekretārs ir rakstnieks Pedro Go-mess Valderrama, par kuru es biju dzirdējis viņa sadarbības dēļ ar laikrakstu literārajām lapām un kurš līdz pat pāragrajai nāvei man bija labs draugs.

Jau no pirmā kursa mans visuzcītīgākais kursabiedrs bija Gonsalo Maljarino Botero, vienīgais, kurš bija pieradis ticēt dzīves brīnumiem, kas bija patiesi, lai arī ne reāli. Draugs man iemācīja, ka juridiskā fakultāte nav tik sterila, kā es domāju, jo viņš jau no pirmās dienas izsauca mani ārā no statistikas un demogrāfijas nodarbības, kas sākās septiņos no rīta, lai universitātes pilsētiņas kafejnīcā izaicinātu uz dzejas dueli. Klusajās rīta stundās viņš pēc atmiņas deklamēja spāņu klasiķu dzejoļus, un es viņam atbildēju ar jauno kolumbiešu dzejnieku poēmām, kas bija atklājušas uguni uz pagājušā gadsimta retorikas atlikumiem.

Kādu svētdienu Gonsalo uzaicināja mani uz savām mājām, kur viņš dzīvoja kopā ar māti, brāļiem un māsām un kur tāpat kā manu vecāku mājās valdīja brālīga spriedze. Vecākais brālis Viktors jau nodarbojās ar aktiermākslu un spāniski runājošajā pasaulē bija atzīts deklamētājs. Kopš biju izbēdzis no vecāku aizbildniecības, es vairs nekad nejutos kā mājās, līdz iepazinos ar Pepu Botero, Maljarino māti, Bogotas aristokrātijas hermētiskajā sirdī nokļuvušu drošsirdīgu antiokieti. Dabiskā inteliģence un neparastais runas veids deva viņai vienreizēju spēju zināt precīzu vietu, kurā lamuvārdi iegūst servantīnisku izcelsmi. Tās bija neaizmirstamas pēcpusdienas, skatoties, kā pār bezgalīgo un smaragdzaļo savannu nolaižas krēsla, un baudot smaržīgās šokolādes un svaigu smalkmaizīšu siltumu. Pepas Botero nekautrīgais žargons, veids, kādā viņa runāja par ikdienas dzīvi, man bija nenovērtējams ieguvums jaunas reālās dzīves retorikas veidošanai.

Citi tuvi kursabiedri bija Giljermo Lopess Gerra un Alvaro Vidāls Varons, kas bija mani draugi jau kopš Sipakiras liceja laikiem. Tomēr universitātē man bija ciešākas attiecības ar Luisu Viljāru Bordu un Kamilo Torresu Restrepo, kuri kailām rokām un mākslas mīlestības dēļ izdeva literāro pielikumu La Razon, gandrīz slepenu laikrakstu, ko vadīja dzejnieks un

žurnālists Huans Losano i Losano. Dienās, kad pielikumu nodeva drukāšanai, es devos viņiem līdzi uz redakciju un pieliku savu roku pēdējā brīža avāriju likvidēšanā. Pāris reižu satikos ar redaktoru, kura sonetus un īpaši jau žurnālā Sābado publicētos biogrāfiskos nacionālo personāžu skečus es patiešām apbrīnoju. Viņš miglaini atcerējās Ulisa sleju par mani, bet nebija lasījis nevienu no stāstiem, un es izvairījos par tiem runāt, jo biju drošs, ka Losano i Losano tie nepatiktu. Jau pirmajā dienā atvadoties viņš man sacīja, ka laikraksta lapas ir atvērtas maniem darbiem, bet es to uztvēru vienkārši kā bogotieša pieklājību.

Kafejnīcā Austrias mani jurisprudences studiju biedri Ka-milo Torress Restrepo un Luiss Viljārs Borda iepazīstināja mani ar Plinio Apulejo Mendosu, kurš sešpadsmit gadu vecumā bija publicējis sēriju ar lirisku prozu, žanru, ko no laikraksta £/ Tiempo literārajām lapām populāru bija padarījis Eduardo Karransa. Plinio bija vēja aprauta āda un melni un taisni mati, kas izcēla viņa indiānisko izskatu. Par spīti vecumam viņš ar saviem rakstiem bija ieguvis atzinību nedēļas žurnālā Sabado, kuru savulaik bija dibinājis viņa tēvs Plinio Mendosa Neira, bijušais kara ministrs un dzimis žurnālists, kas visa mūža laikā droši vien neuzrakstīja pat veselu rindiņu. Tomēr viņš iemācīja rakstīt daudziem citiem, taurēm skanot, dibināja laikrakstus un pameta tos, kad ieguva augstus politiskus amatus vai dibināja citus milzīgus un katastrofiskus uzņēmumus. Kursabiedru sabiedrībā es viņa dēlu tolaik redzēju tikai kādas divas vai trīs reizes. Mani izbrīnīja tas, ka savā vecumā viņš domāja kā sirmgalvis, bet man nekad nebūtu ienācis prātā, ka pēc vairākiem gadiem mēs kopā pavadīsim tik daudzas bezbailīgas žurnālistikas pilnas dienas, jo tolaik es vēl nedomāju nodarboties ar žurnālistiku — kā zinātne tā mani interesēja vēl mazāk nekā jurisprudence.

Patiesībā es nekad nedomāju, ka tā mani ieinteresēs, līdz kādu dienu Plinio māsai Elvīrai Mendosai bija steidzami jāintervē

argentīniešu deklamētāja Berta Singermane; šī intervija pilnībā mainīja manus aizspriedumus pret šo profesiju, un es atklāju agrāk nepazītu aicinājumu. Ne viena vien viņas rakstīta klasiska jautājumu un atbilžu intervija — kas manī radīja un joprojām rada daudz šaubu — kļuva par oriģinālāko, kas publicēta Kolumbijā. Pēc vairākiem gadiem, kad Elvīra Men-dosa jau bija starptautiski atzīta žurnāliste un mana laba draudzene, viņa pastāstīja, ka tas bijis izmisuma pilns pasākums, lai notušētu izgāšanos.

Bertas Singermanes ierašanās bija dienas galvenā ziņa. Elvīra — žurnāla Sabado sieviešu nodaļas vadītāja — lūdza atļauju intervēt deklamētāju, ko pēc zināmas tēva vilcināšanās arī saņēma, kaut arī viņai šajā jomā nebija pieredzes. Žurnāla Sabado redakcija tajos gados bija vispazīstamāko intelektuāļu tikšanās vieta, un Elvīra viņiem lūdza pāris jautājumu savai intervijai, bet, saskaroties ar nicinājumu, ar kādu Berta Singermane sagaidīja žurnālisti savos viesnīcas Granada prezidenta apartamentos, Elvīru gandrīz vai pārņēma panikas lēkme.

Jau pirmos jautājumus Berta Singermane ar prieku noraidīja kā dumjus un muļķīgus, pat nenojaušot, ka aiz katra no tiem slēpjas kāds labs rakstnieks, daudzus no kuriem vairākkārtējo Kolumbijas apmeklējumu laikā viņa bija iepazinusi un apbrīnoja. Elvīra, kurai vienmēr piemitis straujš temperaments, bija spiesta norīt asaras un paciest šādu attieksmi. Reportāžu izglāba neparedzētā Bertas Singermanes vīra ierašanās, jo viņš ar izsmalcinātu taktiskumu un labu humora izjūtu atrisināja situāciju, kas jau grasījās pārvērsties par nopietnu negadījumu.

Elvīra nerakstīja dialogu ar jautājumiem un atbildēm, kā iepriekš bija domājusi, bet gan reportāžu par komunikācijas grūtībām ar Bertu Singermani. Viņa izmantoja laimīgo vīra iejaukšanos un padarīja viņu par īsto tikšanās varoni. Izlasot interviju, Berta Singermane sarīkoja vienu no savām vēsturiskajām niknuma lēkmēm. Bet Sabado jau bija visvairāk

lasītais nedēļas izdevums, un tā iknedēļas tirāža pilsētā ar sešsimt tūkstošiem iedzīvotāju bija uzkāpusi līdz simt tūkstošiem eksemplāru.

Aukstasinība un atjautība, ar kādu Elvīra Mendosa izmantoja Bertas Singermanes muļķību, lai atklātu dīvas patieso raksturu, pirmo reizi lika man pārdomāt reportāžas iespējas ne tikai kā informācijas izplatītājai, bet gan daudz plašāk: kā literatūras žanram. Nepagāja ilgs laiks, līdz es par to pārliecinājos pats uz savas ādas, līdz sāku domāt — un joprojām esmu par to pārliecināts —, ka romāns un reportāža ir vienas mātes bērni.

Līdz tam laikam es biju riskējis rikai ar dzeju: satīriski dzejoļi Sanhosē koledžas žurnālā, liriska proza un izdomātas mīlas soneti Akmens un debesu grupas dzejnieku manierē vienīgajā Nacionālā liceja avīzes numurā. Neilgi pirms tam Sesīlija Gonsalesa, mana Sipakiras draudzene, bija pārliecinājusi dzejnieku un esejistu Dānieļu Arango, lai viņš publicē nelielu manis sarakstītu balādi, kuru es parakstīju ar pseidonīmu un kuru iespieda ar septītā izmēra burtiem pašā tālākajā laikraksta El Tiempo svētdienas pielikuma stūrītī. Publikācija mani nekādi neiespaidoja, un es nejutos vairāk dzejnieks, kā biju. Turpretim Elvīras reportāža lika man apzināties sirdī dusošo žurnālistu, un es nolēmu viņu atmodināt. Sāku lasīt avīzes gluži citādā veidā. Kamilo Torress un I.uiss Viljārs Borda, kas bija vienisprātis ar mani, atgādināja par dona Huana Losano piedāvājumu publicēties laikrakstā La Razon, bet es uzdrošinājos iesniegt viņam tikai pāris tehnisku poēmu, kuras nekad neesmu uzskatījis par savām. Man ieteica runāt ar Plinio Apulejo Mendosu par iespējām publicēties žurnālā Sabado, bet kautrība brīdināja, ka man vēl daudz kas jāpaveic, pirms riskēju ar jaunu profesiju, par kuru man nav nekādas jēgas. Tomēr manam atklājumam bija arī kāds tūlītējs pielietojums, jo tajā laikā mani māca sirdsapziņas pārmetumi, ka viss, ko prozā vai dzejā

r

biju uzrakstījis, pat liceja mājasdarbi, bija bezkaunīgas Akmens un debesu imitācijas, un līdz ar nākamo stāstu es nolēmu pamatīgi mainīt stilu. Prakse mani pārliecināja, ka apstākļa vārdi ar izskaņu “-mente”[14] ir noplicinošs ieradums. Tāpēc es sāku to izskaust, kur vien ieraudzīju, un ar katru reizi arvien vairāk pārliecinājos, ka šī apsēstība man liek atrast daudz ekspresīvākas un bagātākas izteiksmes formas. Jau ilgu laiku manās grāmatas nav neviena šāda apstākļa vārda, ja nu vienīgi kādā nejaušā citātā. Es, protams, nezinu, vai profesionālu iemeslu dēļ manu darbu tulkotāji ir pamanījuši un pieņēmuši šo stilistisko paranoju.

Draudzība ar KamiJo Torresu un Viljāru Bordu drīz vien sniedzās tālāk par auditoriju un redakcijas sienām, un mēs uz ielas kopā pavadījām daudz vairāk laika nekā universitātē. Viņi abi kā uz lēnas uguns vārījās stūrgalvīgā konformisma trūkumā attiecībā pret politisko un sociālo situāciju valstī. Literatūras noslēpumu apburts, es pat nemēģināju saprast viņu cirkulāru analīzi un biedējošos pareģojumus, bet atmiņas par šo draudzību ir vienas no priecīgākajām un noderīgākajām tā-laika atmiņām.

Turpretim universitātes nodarbībās es jutos kā uz sēkļa uzskrējis. Es vienmēr esmu nožēlojis savu bijības trūkumu pret izciliem skolotājiem, kuriem bija jāpacieš mūsu garlaikošanās. Viens no viņiem bija Alfonso Lopess Mičelsens, vienīgā XX gadsimtā uz otro termiņu ievēlētā Kolumbijas prezidenta dēls, un domāju, ka šis fakts radīja vispārēju viedokli, ka arī pasniedzējs ir dzimis, lai kļūtu par prezidentu, kā tas vēlāk arī notika. Uz ievadlekcijām jurisprudencē viņš ieradās ar kaitinošu precizitāti un lieliskām Londonā šūtām kašmira žaketēm. Viņš nolasīja savu kursu, ne uz vienu nepaskatoties, ar debešķīgo

inteliģentu un tuvredzīgu cilvēku izteiksmi, kuri vienmēr izskatās tā, it kā ietu cauri citu ļaužu sapņiem. Manuprāt, viņa nodarbības līdzinājās vienā tonī nolasītiem monologiem, kādas man šķita visas lekcijas, kas neskāra dzeju, bet pasniedzēja balss garlaicībai piemita čūsku dresētāja hipnotiskais spēks. Viņa plašajām literatūras zināšanām bija spēcīgs pamats, un viņš tās mācēja izmantot gan rakstiski, gan mutiski, bet es to sāku novērtēt tikai tad, kad mēs pēc pāris gadiem iepazināmies un jau tālu no auditorijas letarģijas kļuvām par draugiem. Viņa nelabojama politiķa prestižs sakņojās gandrīz vai maģiskajā personiskā pievilcībā un bīstamajā skaidrībā, ar kādu viņš pamanīja cilvēku slēptos nodomus. īpaši to cilvēku, kuri vismazāk vēlējās tos atklāt. Tomēr Alfonso Lopesa Mičelsena visizcilākā publiskas personas īpašība bija pārsteidzošā spēja radīt vēsturiskas situācijas ar vienu vienīgu teikumu.

Ar laiku starp mums izveidojās tuva draudzība, bet universitātē es nebiju visčaklākais un uzcītīgākais students, un nepārvaramās kautrības dēļ, īpaši ar cilvēkiem, kurus apbrīnoju, vienmēr saglabāju nepārkāpjamu distanci. Tieši tāpēc es biju tik ļoti izbrīnīts, kad pirmā kursa eksāmenu laikā pasniedzējs mani izsauca par spīti kavējumiem, kuru dēļ es būtu pelnījis neredzamā audzēkņa reputāciju. Es ķēros pie sava senā trika un ar retorisku līdzekļu palīdzību novirzījos no tēmas. Sapratu, ka pasniedzējs ir atklājis manu spēli, bet, iespējams, uztver to kā literāru izklaidi. Vienīgais klupiens bija eksāmena agonijā izsprukušie vārdi “noilguma tiesības”, un pasniedzējs lūdza mani šo jēdzienu definēt, lai pārliecinātos, ka es saprotu, par ko runāju.

- Noilguma tiesības nozīmē tiesības iegūt īpašumu laika gaitā, - es sacīju.

Viņš tūdaļ pat man jautāja:

- Iegūt vai zaudēt īpašumu?

Tas bija viens un tas pats, bet iedzimtās nedrošības dēļ es ar viņu nestrīdējos, un domāju, ka šis starpgadījums kļuva par

vienu no Alfonso Lopesa Mičelsena slavenajiem jokiem, jo, izliekot atzīmi, viņš neņēma vērā manu šaubīšanos. Pēc vairākiem gadiem es viņam stāstīju par šo starpgadījumu, un viņš to, protams, neatcerējās, bet tolaik neviens no mums nebija drošs, ka šī epizode patiešām ir notikusi.

Mēs abi literatūrā atradām patvērumu, lai aizmirstu par politiku un noilguma tiesību noslēpumiem, un nebeidzamās sarunās, ko reizēm izjauca mūsu sakaitināto sievu ierašanās, atklājām pārsteidzošas grāmatas un aizmirstus rakstniekus. Māte mani bija pārliecinājusi, ka mēs esam radinieki, un tā arī bija. Tomēr vairāk par jebkuru zudušu radniecību mūs saistīja kaislība uz valjenato.

Vēl kāds nejaušs radinieks no tēva puses bija Karloss H. Pareha, politekonomijas pasniedzējs un grāmatnīcas Grati-colombia īpašnieks. Studenti bija iecienījuši šo grāmatnīcu, jo tajā valdīja labs paradums izcilo autoru jaunākos darbus izkārtot uz brīvi pieejamiem un neapsargātiem galdiem. Pat mēs, viņa studenti, nevērīgajās krēslas stundās ieņēmām veikalu un izmantojām roku veiklību, lai liktu pazust grāmatām, sekojot studentu likumam, ka grāmatu zagšana ir noziegums, bet nav grēks. Ne izmanības, bet fizisku baiļu dēļ mana loma uzbrukumos aprobežojās ar izveicīgāko biedru piesegšanu, ar nosacījumu, ka viņi bez pašu izvēlētajām grāmatām paņem arī dažas manis norādītās. Kādu pēcpusdienu, kad mani līdzdalībnieki tikko bija nozaguši Fransisko Luisa Bcrnardesa Pilsētu bez Lauras, es manīju, ka manu plecu satver spēcīga ķepa un dobja balss saka:

- Nu tad beidzot, nolādēts!

F's izbijies pagriezos atpakaļ un ieraudzīju maestro Karlosu H. Parehu, bet trīs mani līdzzinātāji tikām paniski metās bēgt. Par laimi, pirms sāku taisnoties, es sapratu, ka maestro nav mani notvēris kā zagli, bet gan tāpēc, ka ilgāk par mēnesi nebiju apmeklējis nodarbības. Kārtības labad sarājis mani, viņš jautāja:

- Vai ir riesa, ka tu esi Gabriela Elihio dēls?

Tā bija taisnība, bet es atbildēju, ka nē, jo zināju, ka viņa tēvs un manējais patiesībā ir radinieki, kas atsvešinājušies personiska negadījuma dēļ, kuru es tā arī nekad neizpratu. Tomēr vēlāk pasniedzējs uzzināja patiesību, un kopš tā laika viņš grāmatnīcā un nodarbībās uzskatīja mani par savu radinieku, un mēs uzturējām vairāk pieklājīgas nekā literāras attiecības, lai gan viņš ar pseidonīmu Simons Latino bija sarakstījis un publicējis vairākas nevienmērīgas kvalitātes dzejoļu grāmatas. Tomēr radniecības apzināšanās vairāk gan kalpoja pasniedzējam, jo es vairs nepiedāvāju savus pakalpojumus, lai palīdzētu zagt viņa grāmatas.

Vēl kāds izcils mācībspēks bija Djego Montaņja Kueljars, Lopesa Mičelsona pretstats, un šķita, ka starp viņiem valda slepena sāncensība. Lopess bija draisks liberālis, Montaņja Kueljars — radikāls kreisais. Ārpus katedras es uzturēju ar viņu labas attiecības, un man vienmēr bija iespaids, ka Lopess Mičelsons mani uztver kā dzejisku balodi, savukārt Montaņja Kueljars kā labu sava revolucionārā prozelītisma prospektu.

Manas simpātijas pret Montaņju Kueljaru aizsākās pēc kāda starpgadījuma starp viņu un trim jauniem militārās skolas virsniekiem, kas piedalījās nodarbībās, tērpušies parādes formastērpā. Viņiem piemita kazarmu precizitāte, viņi sēdēja kopā, visi vienā, no pārējiem atstatus solā, visu rūpīgi pierakstīja un bargajos eksāmenos vienmēr saņēma kārtīgi nopelnītas atzīmes. Pēc pāris pirmajām dienām Djego Montaņja Kueljars viņiem personiskā sarunā ieteica nenākt uz nodarbībām kara formastērpos. Virsnieki ļoti pieklājīgi atbildēja, ka pilda augstākstāvošo pavēles un nelaidīs garām nevienu izdevību likt pasniedzējam to sajust. Lai būtu kā būdams, audzēkņiem un pasniedzējiem vienmēr bija skaidrs, ka par spīti savai dīvainībai trīs virsnieki ir priekšzīmīgi studenti.

Viņi vienmēr visi kopā un precīzi ieradās, ģērbušies vienādos un nevainojamos formastērpos. Virsnieki apsēdās atstatus un bija visnopietnākie un metodiskākie studenti, bet man vienmēr šķita, ka viņi ir no citas pasaules, ne no mūsējās. Ja kāds viņiem ko teica, viņi vienmēr bija pieklājīgi un laipni, bet neuzveicami formāli: nebilda ne vārda vairāk kā tikai to, ko viņiem vaicāja. Eksāmenu laikā civilie studenti sadalījās grupiņās pa četri, lai mācītos kafejnīcās, mēs satikāmies sestdienu ballēs, studentu akmeņu mešanas cīņās, tā laika mierīgajās tavernās un drūmajos bordeļos, bet mēs pat nejauši nekad nesatikām savus militāros studiju biedrus.

Garā gada laikā, kurā mēs kopā mācījāmies universitātē, es gandrīz ne reizi viņus nepasveicināju. Tam nebija laika, turklāt arī virsnieki vienmēr precīzi ieradās uz nodarbības sākumu un devās prom līdz ar pasniedzēja pēdējiem vārdiem, viņi ne ar vienu nesatikās, tikai ar jaunajiem militāristiem no otrā kursa, ar kuriem kopā pavadīja starpbrīžus. Es nekad neuzzināju viņu vārdus, nedz arī dzirdēju vēl kaut ko par viņiem. Šodien es saprotu, ka tā bija ne tik daudz viņu, cik mana atturība, jo es tā ari nekad nespēju pārvarēt rūgtumu, ar kādu mani vectēvi atcerējās savus bezcerīgos karus un šausminošos slaktiņus banānu kompānijā.

Horhe Soto del Korrals, konstitucionālo tiesību pasniedzējs, bija slavens ar to, ka no galvas zināja visas pasaules konstitūcijas un nodarbības laikā apžilbināja mūs ar savu inteliģenci un juridisko erudīciju, ko bojāja vienīgi viņa sliktā humora izjūta. Domāju, ka viņš bija viens no pasniedzējiem, kas darīja visu iespējamo, lai auditorijās neparādītos mācībspēku dažādie politiskie uzskati, tomēr tie bija manāmi vairāk, nekā viņi paši domāja: pat roku kustībās un domu izklāstā. Šajā universitātē visvairāk varēja just, kā pulsē valsts, kas pēc vairāk nekā četrdesmit gadiem bruņota miera atradās uz pilsoņu kara robežas.

Par spīti hroniskajai lekciju neapmeklēšanai un nolaidībai pret jurisprudenci, vieglākos pirmā kursa priekšmetus es nokārtoju, pēdējā brīdī drudžaini samācoties, bet grūtākajos izmantoju savu veco triku atjautīgi izvairīties no tēmas. Patiesību sakot, es nejutos labi pats savā ādā un nezināju, kā turpināt virzību uz priekšu pa šo strupceļu. Jurisprudenci es sapratu sliktāk, un tā mani interesēja mazāk nekā jebkurš mācību priekšmets licejā, turklāt es jutos pietiekami pieaudzis, lai pats pieņemtu lēmumus. Galu galā pēc sešpadsmit mēnešiem brīnumainas izdzīvošanas es biju ieguvis tikai labu draugu pulciņu visam turpmākajam mūžam.

Pēc Ulisa slejas mana niecīgā interese par studijām saruka vēl mazāka, īpaši tas izpaudās universitātē, kur daži studenti sāka mani saukt par maestro un iepazīstināja ar mani kā ar rakstnieku. Tajā laikā es pieņēmu lēmumu iemācīties bez plaisām uzbūvēt vienlaikus ticamu un fantastisku struktūru. Man bija lieliski un netieši piemēri: Sofokla Valdnieks Edips, kura varonis izmeklē tēva slepkavību un beigās atklāj, ka pats ir slepkava; V. V. Džeikoba Pērtiķa ķepa — perfekts stāsts, kurā viss notiek nejauši; Mopasāna Tauklodite un daudzi citi lielo grēcinieku — lai Dievs mielo viņu dvēseles! — darbi. Par to visu es domāju kādā svētdienas naktī, kad beidzot notika kaut kas, ko bija vērts pastāstīt. Gandrīz visu dienu kopā ar Gon-salo Maljarino viņa Giles avēnijas mājā es biju cilājis savu rakstnieka neapmierinātību, un, kad ar pēdējo tramvaju atgriezos pansijā, Čapinero pieturā vagonā iekāpa īsts fauns no miesas un asinīm. Es neesmu pārrakstījies: tas bija fauns. Es pamanīju, ka neviens no retajiem pusnakts pasažieriem par viņu nebrīnās, un tas man lika domāt, ka šis ir viens no pārģērbtajiem vīriem, kas svētdienās bērniem parkos pārdod dažādus sīkumus. Tomēr realitāte mani pārliecināja, ka tā nav, jo viņa ragi un bārda bija tikpat mežonīgi kā āzim un garāmejot es sajutu fauna kažoka smirdoņu. Pirms Divdesmit sestās

ielas, kur atradās kapsēta, viņš, izturoties gluži kā kārtīgs ģimenes tēvs, izkāpa un pazuda starp parka kokiem.

Nakts melnumā, pamodies no manas grozīšanās un knosī-šanās gultā, Domingo Manuels Vega man jautāja, kas par lietu. “Nekas, tikai viens fauns iekāpa tramvajā,” es viņam pusmiegā atbildēju. Draugs bija pilnīgi pamodies un sacīja, ka gadījumā, ja es murgoju, iemesls būs svētdienas sliktā gremošana, bet, ja tā ir mana jaunā stāsta tēma, tad tā viņam šķiet lieliska. Nākamajā rītā es vairs nezināju, vai patiešām tramvajā biju redzējis faunu vai arī tā bija svētdienas halucinācija. Sāku domāt, ka dienas nogurums bija mani iemidzinājis, un es redzēju tik skaidru sapni, ka vairs nespēju atšķirt to no realitātes. Tomēr man būtiska bija nevis fauna reālā esamība, bet gan tas, ka biju ieguvis jaunu pieredzi, lai kāda tā būtu. Un tieši tāpēc — reālu vai nosapņotu — faunu nebija pareizi uzskatīt par iztēles radītu burvestību, tā bija brīnišķīga dzīves pieredze.

Tāpēc nākamajā dienā es to vienā rāvienā aprakstīju un paliku zem spilvena, lai vairākus vakarus pirms aizmigšanas un no rīta pamostoties stāstu lasītu un pārlasītu. Tā bija tramvajā notikušās epizodes bezkaunīga un literāra transkripcija, nevainīgā avīzes sociālās dzīves kristību apraksta stilā izstāstot visu tieši tā, kā tas notika. Beigu beigās, jaunu šaubu mākts, es nolēmu pakļaut stāstu nekļūdīgajam iespiesta vārda pārbaudījumam, tomēr nevēlējos to publicēt laikrakstā El Espectador, bet gan El Tiempo literārajā pielikumā. Iespējams, tas bija veids, kā uzzināt citu, no Eduardo Salameas atšķirīgu vērtējumu, neiesaistot kritiķi piedzīvojumā, ar kuru viņam nebija nekādas saistības. Stāstu līdz ar pavadvēstuli, adresētu nesenam un gados ļoti jaunam El Tiempo literārā pielikuma redaktoram donam Haimem Posadam, es nosūtīju ar kādu pansijas biedru. Tomēr stāstu tā ari nepublicēja un uz vēstuli es nesaņēmu atbildi.

Tā laika stāsti tādā kārtībā, kā tie bija uzrakstīti un publicēti pielikumā Fin de Semana, pazuda no El Espectador

arhīva 1952. gada 6. septembra valdības spēku uzbrukuma laikā un ugunsgrēkā laikraksta redakcijā. Ne man pašam, ne maniem visrūpīgākajiem draugiem nebija stāstu kopijas, tāpēc es ar zināmu atvieglojumu domāju, ka tie nonākuši aizmirstībā. Tomēr pāris provinciāli literārie pielikumi tos savulaik bez atļaujas bija pārpublicējuši, savukārt citi stāsti bija publicēti dažādos žurnālos, līdz tos visus apkopoja Montevideo izdevniecība Alfil un 1972. gadā laida klajā izdevumā, kura nosaukums bija patapināts no viena no stāstiem: “Nēģeris Nabo, kurš lika eņģeļiem gaidīt”.

Trūka viena stāsta, ko 1948. gada 17. janvārī publicēja laikraksts £/ Espectador un kas nekad nebija iekļauts krājumā, iespējams, tāpēc, ka trūka ticamas tā versijas: “Tubals Kains kaļ zvaigzni”. Stāsta galvenais varonis, ko ne visi zina, ir bib-lisks kalējs, kurš izgudroja mūziku. Tie bija trīs stāsti. Lasīti tādā kārtībā, kādā tie bija rakstīti un publicēti, stāsti man šķita nesaderīgi, abstrakti un daži pat bezjēdzīgi, turklāt neviens no tiem nebija balstīts uz reālām sajūtām. Es nekad nespēju izveidot tik kritiskus un stingrus vērtēšanas kritērijus, ar kādiem tos lasīja Eduardo Salamea. Tomēr man tie nozīmē daudz vairāk nekā jebkuram citam: katrā no stāstiem ir nedaudz no manas tā laika dzīves ātrās attīstības.

Daudzi no romāniem, ko tolaik lasīju un apbrīnoju, mani interesēja tikai kā tehniskas mācībstundas. Tas ir: to apslēptās kreisās puses dēļ. No pirmo trīs stāstu metafiziskajām abstrakcijām līdz tā laika pēdējiem trijiem es atradu daudzus precīzus un ļoti noderīgus ceļus uz rakstnieka pamatizglītību. Man nebija ienākusi prātā doma izmantot citas formas. Es domāju, ka stāsts un romāns ir ne tikai dažādi literatūras žanri, bet arī divi organismi ar dažādu būtību un ka tos būtu briesmīgi sajaukt. Šodien es joprojām domāju tāpat un vairāk nekā jebkad esmu pārliecināts par stāsta pārākumu pār romānu.

Publikācijas laikrakstā El Espectador, kas nesniedza lielus literāros panākumus, sagādāja man citas, daudz pasaulīgākas un uzjautrinošākas problēmas. Izklaidīgi draugi apturēja mani uz ielas un lūdza aizdevumus, kuriem vajadzēja viņus glābt, jo neviens neticēja, ka tik plaši publicēts rakstnieks par saviem stāstiem nesaņem milzīgas summas. Tikai nedaudzi ticēja, ka patiesībā es par publikāciju neesmu saņēmis ne sentavo un ka neesmu to arī gaidījis, jo tāda nebija valsts preses piekoptā prakse. Vēl lielāka bija mana tēva vilšanās, kad viņš pārliecinājās, ka nespēju pats sevi uzturēt laikā, kad trīs no vienpadsmit bērniem jau studēja. Ģimene man sūtīja trīsdesmit peso mēnesī. Tikai par pansiju — bez tiesībām brokastīs ēst olas — man bija jāmaksā astoņpadsmit, un es vienmēr biju spiests novirzīt šo naudu neparedzētiem izdevumiem. Nezinu, kā, bet es biju pasācis nevilšus zīmēt uz avīžlapu malām, restorānu salvetēm un kafejnīcu marmora galdiņiem. Es uzdrošinos domāt, ka šie zīmējumi bija tieši pēcteči tiem, ko bērnībā zīmēju uz vectēva juvelierdarbnīcas durvīm, un, iespējams, tie bija kā viegli sasniedzami drošības ventiji manām izjūtām. Kāds nejaušs paziņa no kafejnīcas El Molino, kurš ar pazīšanās palīdzību bija iekārtojies ministrijā par rasētāju un kuram par to visu nebija ne jausmas, piedāvāja šo darbu darīt man, un mēs sadalījām algu uz pusēm. Vairs nekad mūžā es neesmu bijis tik tuvu korupcijai, tomēr tas nebija arī tik tuvu, lai to nožēlotu.

Laikā, kad populārās Kārību piekrastes dziesmas — kuras es biju uzsūcis līdz ar mātes pienu — iekaroja popularitāti Bo-gotā, palielinājās arī mana interese par mūziku. Radio programma ar vislielāko klausītāju auditoriju bija Piekrastes stunda, kuru atdzīvināja dons Paskvals Delvecio, sava veida Atlantijas okeāna piekrastes muzikālais vēstnieks. Programma svētdienu rītos bija kļuvusi tik populāra, ka mēs, Kārību studenti, devāmies dejot uz radiostacijas biroju līdz pat vēlai

pēcpusdienai. Tā sākās piekrastes studentu sociālā aktivitāte Bogota un mūsu mūzikas milzīgā popularitāte iekšzemē, kas vēlāk izpletās līdz vistālākajiem valsts nostūriem.

Vienīgais traucēklis bija piespiedu laulību rēgs. Nezinu, kādi nelāgi atgadījumi bija par iemeslu piekrastē plaši izplatītajam uzskatam, ka Bogotas meitenes ar piekrastes puišiem kļūst izlaidīgas un sarīko tiem slazdus gultā, lai vēlāk varētu ar varu apprecēt. Un ne jau mīlestības dēļ, ber tāpēc, ka viņas vēlas dzīvot ar skatu uz jūru. F.s tam nekad neticēju. Gluži pretēji, visnepatīkamākās mana mūža atmiņas ir no draudīgajiem Bogotas priekšpilsētas bordeļiem, uz kuriem mēs devāmies pēc briesmīgas žūpošanas. Visnekrietnākajā no tiem es gandrīz vai zaudēju to mazumiņu dzīvības, kas man vēl bija atlicis, kad sieviete, ar kuru es tikko biju mīlējies, kaila izmetās gaitenī un sāka kliegt, ka esmu viņai no naktsgaldiņa atvilktnes nozadzis divpadsmit peso. Divi labi noauguši priekamājas apsargi mani ar sitieniem noguldīja zemē un ne tikai izvilka no kabatas divus peso, kas bija atlikuši pēc graujošās mīlēšanās, bet, meklējot nozagto naudu, izģērba pilnīgi kailu. Lai būtu kā būdams, kad viņi nolēma mani nevis nogalināt, bet nodot policijai, sieviete atcerējās, ka iepriekšējā dienā bija mainījusi savas bagātības slēptuvi, un atrada savu naudu.

No universitātes laikā iegūtajiem draugiem Kamilo Torress bija visneaizmirstamākais, turklāt tā bija arī mūsu jaunības visdramatiskākā draudzība. Kādu dienu viņš pirmo reizi neieradās uz nodarbībām. Ziņa par kavējuma iemeslu izplatījās kā ugunsgrēks. Draugs bija sakārtojis savas mantas un nolēmis bēgt no mājām, lai dotos uz Čikinkiras semināru, kas atradās vairāk nekā simt kilometru attālumā no Bogotas. Māte bija viņu panākusi dzelzceļa stacijā un ieslēgusi bibliotēkā. Tur es viņu apciemoju. Kamilo, tērpies baltā pončo, bija daudz bālāks nekā parasti un šķita tik rāms, ka es pirmo reizi sāku domāt

par Dieva žēlastību. Kamilo Torress bija nolēmis līdz galam sekot labi slēptajam aicinājumam un iestāties seminārā.

- Visgrūtākais jau ir garām, - viņš man teica.

Tā viņš man pavēstīja, ka jau ir atvadījies no savas draudzenes un ka tā ir pieņēmusi šo lēmumu. Pēc bagātinošas pēcpusdienas viņš man pasniedza neatšifrējamu dāvanu: Darvina Sugu izcelšanos. Es atvadījos no drauga ar dīvainu izjūtu, ka tas ir uz visiem laikiem.

Kamēr Kamilo Torress mācījās seminārā, es zaudēju sakarus ar viņu. Es dzirdēju nenoteiktas ziņas, ka viņš devies uz Lēveņu, lai trīs gadus studētu teoloģiju, ka viņa dievbijība nav mainījusi studentisko garu un laiskās manieres un ka pēc drauga skumstošās meitenes izturas pret viņu kā pret sutanā tērptu kinoaktieri.

Pēc desmit gadiem, kad Kamilo atgriezās Bogota, viņš ar miesu un dvēseli bija pieņēmis savu amatu, bet joprojām saglabājis pusaudža gadu labākās īpašības. Tolaik es biju parasts rakstnieks un žurnālists, biju precējies, un 1959. gada 24. augustā Palermo klīnikā Bogota bija piedzimis mans dēls Rodrigo. Mēs nolēmām, ka tieši Kamilo ir viņš jānokrista. Krusttēvs būtu Plinio Apulejo Mendosa, ar kuru mēs ar sievu jau agrāk bijām cieši sadraudzējušies. Krustmāte bija Susana Linaresa, Hermaņa Vargasa sieva, kas man bija iemācījusi būt par labu žurnālistu un vēl labāku draugu. Jau kopš seniem laikiem Kamilo bija daudz tuvāks Plinio nekā mūsu draugs, bet priesteris negribēja atzīt viņu kā krusttēvu, jo Apulejo Mendosa tolaik bija aizrāvies ar komunismu, un, iespējams, arī tādē], lai viņš ar savu izsmējīgo garu neizbojātu sakramenta svinīgumu. Susana uzņēmās visu atbildību par bērna garīgo audzināšanu, un Kamilo nespēja vai nevēlējās meklēt citus iemeslus, lai aizšķērsotu ceļu krusttēvam.

Kristības notika drūmā un ledainā pēcpusdienā pulksten sešos Palermo klīnikas kapelā, un tajās piedalījos tikai es,

krusrvecāki un kāds zemnieks pončo un alpargatās^15. Viņš kā levitējot tuvojās, lai nemanīts piedalītos ceremonijā. Kad ieradās Susana ar jaundzimušo, krusttēvs kā joku izteica pirmo provokāciju:

- No šā puišeļa izaudzināsim īstu karavīru.

Gatavojoties sakramentam, Kamilo viņam tādā pašā tonī

atbildēja: “Jā, bet Dieva karavīru.” Un sāka sakramentu ar nozīmīgu lēmumu, kas tajā laikā bija pilnīgi neierasts:

- F.s viņu kristīšu spāniski, lai neticīgie saprastu, ko šis sakraments nozīmē.

Kamilo balss skanēja skaļā spāņu valodā, kurai es sekoju līdzi, pateicoties Arakatakā altārzēna gados latīniski apgūtajam rituālam. Ne uz vienu neskatoties, Kamilo ūdens kristīšanas brīdī izgudroja vēl vienu provokatīvu formulu:

- I.ai nometas ceļos tie, kas tic, ka šajā brīdī pār bērnu nolaižas Svētais Gars.

Varbūt drauga un priestera pieklājības dēļ jūtoties nedaudz neērti, mēs ar krustvecākiem palikām stāvot kājās, kamēr ar ūdeni apšļakstītais mazulis brēca. Vienīgais, kas nometās ceļos, bija zemnieks alpargatās. Sā notikuma radītais iespaids kļuva par vienu no sūrākajām dzīves mācībām, jo es biju pārliecināts, ka zemnieku atvedis Kamilo, lai sodītu mūs ar pazemības mā-cībstundu. Vai arī vismaz lai parādītu, kā pieklājīgi jāuzvedas.

Pēc tam es Kamilo redzēju tikai pāris reižu un vienmēr kāda pamatota un neatliekama iemesla dēļ, kas allaž bija saistīts ar viņa labdarības pasākumiem politisku iemeslu dēļ vajātu personu labā. Neilgi pēc tam kad biju apprecējies, viņš kādu rītu ieradās pie manis kopā ar dzīvokļu zagli, kas bija izcietis ieslodzījumu, bet ko policija nelika mierā: viņam bija nozagts viss, kas nabagam piederēja. Reiz es viņam uzdāvināju

pārgājiena zābakus ar īpaši rievotu zoli lielākai drošībai. Pāris dienu vēlāk mājkalpotāja zoles atpazina fotogrāfijā, kurā bija redzams notekgrāvī miris noziedznieks. Tas bija mūsu draugs zaglis.

Nedomāju, ka šim atgadījumam ir kas kopīgs ar Kamilo likteni, bet pāris mēnešu vēlāk viņš devās uz hospitāli apciemot savārgušu draugu, un par viņu vairs nekas nebija dzirdams, līdz valdība paziņoja — Kamilo atkal esot parādījies kā Nacionālā atbrīvošanas karaspēka partizāns. Kamilo nomira 1966. gada 5. februārī, trīsdesmit septiņu gadu vecumā, atklātā cīņā ar militāro patruļu.

Kamilo iestāšanās seminārā sakrita ar manu lēmumu neturpināt velti izšķiest laiku juridiskajā fakultātē, tomēr man nebija gana daudz drosmes, lai reizi par visām reizēm izskaidrotos ar vecākiem. No brāļa Luisa Enrikes — kas 1948. gada februārī bija ieradies Bogotā ar labu darba piedāvājumu — es uzzināju, ka viņi ir tik apmierināti ar maniem bakalaurāta un pirmā jurisprudences studiju gada rezultātiem, ka balvā sūta visvieglāko un modernāko rakstāmmašīnu, kāda tolaik bija nopērkama. Tā bija pirmā un visnelaimīgākā, kas man mūžā piederējusi, jo tajā pašā dienā mēs mašīnu par divpadsmit peso ieķīlājām, lai kopā ar pansijas biedriem varētu turpināt brāļa ierašanās svinēšanu. Nākamajā dienā ar milzīgām galvassāpēm gājām uz lombardu, lai pārliecinātos, ka rakstāmmašīna neskarta un aizzīmogota joprojām atrodas labā stāvoklī, līdz mums no debesīm nokritīs nauda tās atgūšanai. Mums bija laba iespēja to izdarīt, kad man samaksāja neīstais rasētājs, tomēr pēdējā brīdī nolēmām atstāt šo lietu uz vēlāku laiku. Katru reizi, kad es vai brālis kopā vai atsevišķi gājām garām lombardam, mēs no ielas pārliecinājāmies, ka rakstāmmašīna, kā dārglieta ietīta celofāna papīrā un apsieta ar auklu, atrodas savā vietā starp citiem rindā sakārtotiem un labi aizsargātiem mājsaimniecības aparātiem. Mēnesi vēlāk dzēruma jautrībā

veiktie aprēķini joprojām nebija īstenojušies, bet rakstāmmašīna neskarta stāvēja savā vietā un varēja tur palikt, kamēr vien mēs laikā samaksājām trimestra procentus.

Domāju, ka tobrīd mēs vēl pilnībā neapjautām briesmīgo politisko spriedzi, kas valstī sāka radīt nekārtības. Par spīti mērena konservatīvā slavai, ar kādu varēja lepoties pie varas nākušais Ospina Peress, lielākā daļa viņa partijas biedru zināja, ka uzvara iespējama tikai liberāļu sašķeltības dēļ. Tie, apvērsuma mēģinājuma sabiedēti, pārmeta Alberto Ljerasam postošo taisnīgumu, kas sakāvi bija padarījis iespējamu. Vairāk sava depresīvā rakstura, nevis nelabvēlīgā balsojuma nomākts un aizbildinoties ar modernu specializāciju kardioloģijā, ārsts Gabriels Turbajs bez mērķa un jēgas devās uz Eiropu, kur, sakāves astmas uzveikts, pēc pusotra gada starp papīra puķēm un izbalējušiem gobelēniem vientulībā nomira Parīzes viesnīcā Place Athenēe. Turpretim Horhe Eljēsers Gaitans, domājot par nākamajām vēlēšanām, ne uz mirkli nepārtrauca savu vēlēšanu kampaņu, rikai būtiski radikalizēja to ar ideju par morālu republikas atjaunotni, izvairoties no valsts vēsturiskā dalījuma liberāļos un konservatīvajos, un padziļināja to ar horizontālu un daudz reālistiskāku atšķirību iezīmēšanu starp eksplua-tatoriem un ekspluatētajiem. Viņa vēsturiskais sauklis— “A la cargal"* — un pārdabiskā enerģija iesēja pretošanās sēklu pat vistālākajos nostūros, un gigantiskā aģitācijas kampaņa nepilna gada laikā palīdzēja iekarot aizvien lielāku teritoriju, līdz vēlēšanu priekšvakarā tā pārvērtās īstā sociālā revolūcijā.

Tikai tā mēs aptvērām, ka valsts sākusi slīdēt uz pilsoņu kara bezdibeņa pusi, kas bija saglabājies pēc neatkarības atgūšanas no Spānijas un kas tagad pārsteidza neatkarības cīņu sākotnējo varoņu mazmazbērnus. Konservatīvā partija, kas

*■ Uz priekšu!

tagad, pēc četriem termiņiem, liberālo spēku šķelšanās dēļ bija atguvusi prezidenta amatu, nevēlējās to zaudēt ne par kādu cenu. Lai šo mērķi sasniegtu, Ospinas Peresa valdība īstenoja izdedzinātās zemes politiku, kas gremdēja valsti asinīs un ietekmēja pat ļaužu ikdienas dzīvi.

Politiskās neieintersētības un literārās apsēstības dēļ es nebiju pamanījis pat acīm redzamo realitāti, līdz kādu vakaru, atgriežoties pansijā, sastapos ar savas sirdsapziņas spoku. Tuksnesīgo, ledaina kalnu vēja pātagoto pilsētu bija ielenkusi Horhes Eljēsera Gaitana Municipālajā teātrī noturētās ikpiekt-dienas runas metāliskā balss un pārdomāti raupjā emfāze. Teātrī neietilpa vairāk kā tūkstotis cieši saspiedušos cilvēku, bet runa izplatījās koncentriskos viļņos: to atskaņoja blakus ielās izvietotie skaļruņi un arī visā skaļumā uzgriezti radioaparāti, kuru radītā skaņa kā nūjas sitieni atbalsojās apjukušajā pilsētā un uz trim vai pat četrām stundām pārplūdināja nacionālo auditoriju.

Tovakar mani pārņēma izjūta, ka esmu vienīgais cilvēks uz ielas, ja neņem vērā stratēģisko laikraksta El Tiempo stūri, kuru kā visas piektdienas aizsargāja līdz zobiem bruņojušos policistu pūlis. Es sāku apzināties, ka iedomīgi nebiju ticējis Gaitanam, un tovakar pēkšņi sapratu, ka viņš ir aizgājis tālāk par spāņu valsti un izgudro vienkāršu, visiem saprotamu valodu — ne tik daudz attiecībā uz to, ko sacīja ar vārdiem, cik balsī skanošās kaisles un vērīguma dēļ. Savās episkajās runās Gaitans klausītājiem viltīgi tēvišķā tonī deva padomu mierīgi atgriezties mājās, un tie šo aicinājumu tulkoja kā šifrētu pavēli paust noliegumu pret visu, kas pārstāv sociālo nevienlīdzību un brutālās valdības varu. Pat policistus, kuriem vajadzēja uzturēt kārtību, motivēja šis ačgārni tulkotais brīdinājums.

Tā vakara runas tēma bija atkārtots un nepatīkams visu to nelaimju uzskaitījums, kuru iemesls bija postošā un oficiālā politiskā vardarbība ar mērķi iznīdēt liberālo opozīciju, kas

noveda pie tā, ka valdības spēki bija nogalinājuši vēl nenoskaidrotu skaitu cilvēku lauku apvidos un iznīcinājuši veselas bezpajumtnieku apmetnes pilsētās. Pēc šausminoša slepkavību un uzbrukumu uzskaitījuma Gaitans sāka paaugstināt balsi un vārdu pa vārdam, teikumu pa teikumam ieslīga labi pārdomātā un precīzā retorikā. Spriedze publikā pieauga viņa balss ritmā, līdz visā pilsētā izskanēja beigu eksplozija, kuru radio aiznesa līdz visattālākajiem valsts nostūriem.

Policijas slepenās tolerances vērots, satracinātais pūlis uz ielas uzsāka cīņu bez asinsizliešanas. Šķiet, tieši tovakar es beidzot sapratu vectēva pieviltās cerības un Kamilo Torresa Restrepo spīdošās analīzes. Mani pārsteidza, ka Nacionālajā Universitātē studenti joprojām ir liberāļi, konservatīvie un daži arī komunisti, bet plaisa, ko Gaitans radīja visā valstī, šeit nebija jūtama. Vakara kņadas apstulbināts, es atgriezos pansijā un sastapu istabas biedru gultā mierīgi lasām Ortegu i Gasetu.

- Es esmu cits cilvēks, doktor Vega, - es viņam teicu. - Tagad zinu, kā un kāpēc sākās pulkveža Nikolasa Markesa kari.

Pēc dažām dienām — 1948. gada 7. februārī — Gaitans organizēja pirmo politisko aktu, kurā es savā mūžā piedalījos: sēru manifestāciju, pieminot neskaitāmos oficiālās vardarbības upurus valstī, un tajā piedalījās vairāk nekā sešdesmit tūkstoši sērās tērpušās sievietes un vīrieši ar sarkaniem partijas un melniem liberālo sēru karogiem rokās. Bija tikai viens lozungs: pilnīgs klusums. Un ļaudis to ievēroja ar neiedomājamu dramatismu, pat tie, kas vienpadsmit pārpildītos galvenās ielas kvartālos noskatījās gājienā no dzīvojamo māju un biroju balkoniem. Kāda kundze man līdzās starp zobiem murmināja lūgšanas. Viņai blakus ejošais vīrietis pārsteigts paskatījās:

- Kundze, lūdzu!

Viņa atvainojoties nopūtās un pievienojās spoku pūlim. Mani gandrīz, līdz asarām noveda pārdabiskajā klusumā spertie ļaužu masas uzmanīgie soļi un elpa. F,s piedalījos gājienā bez

jebkādas politiskas pārliecības, klusuma ziņkārības piesaistīts, bet ātri vien mani izbrīnīja asaru mezgls kaklā. Gaitana uzruna Bolivara laukumā no municipālā revidentu kantora balkona līdzinājās bēru runai ar pārsteidzošu emocionālu lādiņu. Par spīti draudīgajām viņa paša partijas biedru prognozēm tā beidzās saskaņā ar visriskantākajiem lozunga nosacījumiem: nebija pilnīgi nekādu aplausu.

Tāds bija “klusuma gājiens”, visemocionālākais, kāds vien Kolumbijā noticis. Tajā vēsturiskajā pēcpusdienā Gaitana atbalstītāji un pretinieki saprata, ka viņa ievēlēšana ir neizbēgama. To zināja arī konservatīvie: pēc visu valsti pārņēmušās vardarbības apjoma, nežēlības, ar kādu režīma policija cīnījās pret neapbruņoto liberālismu, un izdedzinātās zemes politikas. Visdrūmāko valsts noskaņojuma apliecinājumu tajā nedēļas nogalē piedzīvoja buļļu cīņu skatītāji Bogotā, kad skatītāji, sašutuši par buļļa lēnīgumu un toreadora nespēju dzīvnieku nogalināt, no tribīnēm metās arēnā. Saniknotais pūlis saplosīja vēl dzīvo bulli gabalos. Daudzie žurnālisti un rakstnieki, kas redzēja šīs šausmas vai tikai dzirdēja par tām, interpretēja šo notikumu kā visbiedējošāko valsti pārņēmušā brutālā niknuma simptomu.

Šajā spriedzes pilnajā noskaņā 30. martā pulksten puspiecos pēcpusdienā Bogotā atklāja Devīto Visainerikas konferenci. Pilsēta par nesaprātīgu cenu bija atsvaidzināta atbilstīgi premjerministra Laureano Gomesa pompozajai estētikai, un, pateicoties ietekmīgajam amatam, viņš kļuva arī par konferences prezidentu. Sanāksmē piedalījās visu Latīņamerikas valstu premjerministri un citas ietekmīgas tā laika personas. Ievērojamākos Kolumbijas politiķus uzaicināja kā goda viesus, un bija rikai viens izņēmums: Horhe Kljēsers Gaitans, kurš, bez šaubām, bija izslēgts pēc Laureano Gomesa pieprasījuma un, iespējams, ņemot vērā arī atsevišķu liberālo līderu viedokli, kuri ienīda Gaitanu par viņa uzbrukumiem abu partiju kopējai oligarhijai. Konferences polārzvaigzne bija ģenerālis Džordžs

Maršals, Amerikas Savienoto Valstu pārstāvis un nesenā pasaules kara varonis, kuram kinozvaigznes spožumu piešķīra konflikta izpostītās Eiropas atjaunošana.

Tomēr piektdien, 9. aprīlī, Horhe Eljēsers Gaitans bija dienas ziņu galvenais cilvēks, jo viņam bija izdevies panākt žurnālista Eduardo Galarsas Osas nāvē vainotā leitnanta Hesusa Marijas Kortesa Povedas attaisnošanu. Kaut arī līdz vēlai naktij bija piedalījies tiesas sēdē, Gaitans bija eiforijas pārņemts, kad neilgi pirms astoņiem no rīta ieradās savā advokātu birojā ļaužu pilnajā Septītās ielas un Himenesa de Kesadas avēnijas stūrī. Nākamajās stundās Gaitanam bija sarunātas vairākas tikšanās, bet viņš bez kavēšanās piekrita, kad neilgi pirms vieniem Plinio Mendosa Neira uzaicināja viņu pusdienot kopā ar sešiem personiskiem un politiskiem draugiem, kas bija devušies uz advokātu biroju, lai apsveiktu viņu ar uzvaru tiesā, ko laikraksti vēl nebija paspējuši publicēt. Viens no draugiem bija arī Gaitana personīgais ārsts un tuva politiskā loka pārstāvis Pedro Eliseo Kruss.

Šajā saspringtajā gaisotnē es sēdos pie pusdienu galda pansijā, kur mitinājos un kas atradās tikai trīs kvartālus tālāk. Es vēl nebiju ielējis zupu, kad Vilfrido Metjū izbiedēts nostājās pie galda.

- Šī valsts ir izdrāzta, - viņš teica. - Tikko pretī El Cato Negro nogalināja Gaitanu.

Metjū bija priekšzīmīgs medicīnas un ķirurģijas students no Sukres, gluži tāpat kā citi pansijas iedzīvotāji, un viņu vajāja briesmīgas priekšnojautas. Tikai pirms pāris nedēļām viņš mums bija paziņojis, ka visneizbēgamākais un biedējošākais notikums ar vispostošākajām sekām varētu būt Horhes Eljē-sera Gaitana slepkavība. Tomēr tas vairs nevienu neizbrīnīja, jo nebija nepieciešamas priekšnojautas, lai ko tādu saprastu.

Man tik tikko pietika elpas, lai skriešus šķērsotu Himenesa de Kesadas avēniju un aizelsies nokļūtu līdz kafejnīcai

El Gato Negro gandrīz krustojumā ar Septīto ielu. Ievainotais tikko bija aizvests uz Centrālo slimnīcu apmēram četru kvartālu attālumā. Gaitans vēl bija dzīvs, bet viņa stāvoklis bija bezcerīgs. Grupiņa vīru samērcēja savus kabatlakatus vēl siltajās asiņu peļķēs, lai vēlāk glabātu tos kā vēsturisku relikviju. Sieviete ar melnu plecu šalli un alpargatās, viena no daudzajām nieku pārdevējām, turēdama rokās asiņainu lakatiņu, ņurdēja:

- Maitas gabali, novācāt gan viņu.

Zābaku tīrītāji ar savām koka kastēm mēģināja sadauzīt aptiekas Nueva Granada dzelzs žalūzijas, jo aiz tām daži policisti bija paslēpuši uzbrucēju, lai pasargātu viņu no satracinātā pūļa. Garš un nosvērts vīrs, kas bija tērpies nevainojamā pelēkā uzvalkā, it kā dotos uz kāzām, ar labi aprēķinātiem kliedzieniem uzmundrināja zābaku tīrītājus. Viņa izsaucieni bija tik efektīgi, ka aptiekas īpašnieks pacēla dzelzs žalūzijas, jo baidījās, ka ēkai varētu pielaist uguni. Uzbrucēju, kas bija pieķēries vienam no policistiem, pārņēma panikas lēkme, kad viņš ieraudzīja draudīgi tuvojošos un nikno pūli.

- Policista kungs, - viņš gandrīz bez balss lūdzās, - neļaujiet mani nogalināt.

Es nekad nespēšu to aizmirst. Viņam bija izspūruši mati, divas dienas neskūta bārda un līķa bālajā sejā no bailēm izspiedušās acis. Vīram mugurā bija novalkāts brūni svītrains uzvalks ar pirmajā cīniņā norautiem atlokiem. Tā bija īslaicīga un mūžīga parādība, jo kurpju spodrinātāji ar pāris kastes sitieniem viņu atrāva no policistiem un nospārdīja līdz nāvei. Pirmajā grūdienā viņš bija pazaudējis vienu kurpi.

- Uz pili! - iekliedzās vīrs pelēkajā uzvalkā, kuru tā arī neviens nekad neidentificēja. - Uz pili!

Viskarstgalvīgākie viņam paklausīja. Viņi aiz potītēm satvēra asiņaino ķermeni un starp pēdējo notikumu apstādinātajiem tramvajiem aizvilka to pa Septīto ielu uz Bolivara laukuma pusi, izkliedzot valdībai adresētus kareivīgus apvainojumus.

Ļaudis no ietvēm un balkoniem viņus uzmundrināja ar kliedzieniem un aplausiem, un izkropļotais līķis uz bruģētās ielas atstāja apģērba un ķermeņa skrandas. Daudzi pievienojās gājienam, kas nepilnu sešu kvartālu garumā jau ieguva kareivīga dumpja izmērus un spēku. Izmocītajam līķim mugurā vairs bija palikušas rikai apakšbikses un viena kurpe.

Nesen uzspodrinātais Bolivara laukums vairs nelepojās citu vēsturisko piektdienu majestātiskumā, tur slējās neglīti koki un jaunajai oficiālajai estētikai atbilstīgas rudimentāras skulptūras. Pirms desmit dienām Nacionālajā Kapitolijā atklātās Visame-rikas konferences delegāti bija devušies pusdienot. Tā nu pūlis virzījās uz tukšās Prezidenta pils pusi. Tur ļaužu ņudzeklis pameta to, kas bija palicis pāri no līķa, kuram mugurā vairs bija tikai apakšbikšu skrandas, kreisā kurpe un neizskaidrojamā kārtā ap kaklu apsietas divas kaklasaites. Pēc pāris minūtēm no liellopu izstādes atklāšanas Engativas pilsētā uz pusdienām ieradās Republikas prezidents Mariano Ospina Peress ar sievu. Līdz pat tam brīdim viņi par notikušo neko nezināja, jo prezidenta automobiļa radiouztvērējs bija bijis izslēgts.

Es uzkavējos nozieguma vietā vēl kādas desmit minūtes, un mani izbrīnīja ātrums, ar kādu aculiecinieku versijas mainīja formu un būtību, līdz zaudēja jebkādu līdzību ar realitāti. Mēs atradāmies Himenesa avēnijas un Septītās ielas krustojumā, tikai piecdesmit soļu attālumā no laikraksta El Tiempo, un bija vislielākā sastrēguma laiks. Tobrīd mēs jau zinājām, kādi cilvēki bija pavadījuši Gaitanu, kad viņš izgāja no biroja. Tic bija Pedro Eliseo Kruss, Alehandro Valjeho, Horhe Padilja un Plinio Mendosa Neira, pirmās Alfonso Lopesa Pumareho valdības kara ministrs, kurš visus arī bija uzaicinājis uz pusdienām. Gaitans bija iznācis no ēkas, kur atradās viņa birojs, ciešas draugu grupiņas ieskauts un bez neviena miesassarga. Tiklīdz viņi nonāca līdz ietvei, Mendosa satvēra Gaitanu aiz rokas, aizveda soli priekšā pārējiem un sacīja:

т

- Tas, ко vēlos tev teikt, tiešām ir muļķīgi.

Viņš nepaspēja neko vairāk pateikt. Gaitans aizsedza seju ar rokām, un Mendosa dzirdēja pirmo šāvienu, vēl pirms ieraudzīja sev priekšā vīru, kas mērķēja ar revolveri un ar profesionāļa aukstasinību trīs reizes izšāva līderim galvā. Mirkli vēlāk ļaudis jau runāja par ceturto un, iespējams, arī par piekto bez noteikta mērķa raidīto šāvienu.

Plinio Apulejo Mendosa, kas bija ieradies kopā ar savu tēvu un māsām Elvīru un Rosu Inesi, pamanīja Gaitanu uz muguras guļam uz ietves mirkli pirms aizvešanas uz slimnīcu. “Viņš neizskatījās miris,” draugs man pēc daudziem gadiem stāstīja. “Viņš līdzinājās iespaidīgai, līdzās nelielai asins peļķei uz ietves noguldītai statujai, un viņa vērīgajās atvērtajās acīs vīdēja lielas skumjas.” Mirkļa apjukumā māsas sāka domāt, ka arī viņu tēvs ir miris, un bija tik apdullušas, ka Plinio Apulejo iesēdināja abas pirmajā tramvajā, lai nogādātu tālāk no notikumu vietas. Bet vadītājs saprata, kas noticis, nosvieda zemē cepuri un pameta tramvaju ielas vidū, lai pievienotos pirmajiem dumpja kliedzieniem. Tas bija pirmais tramvajs, ko pēc pāris minūtēm apgāza satracinātais pūlis.

Galveno varoņu skaits un loma radīja neizbēgamas atšķirības, jo dažs liecinieks apgalvoja, ka bijuši trīs šāvēji, kas savstarpēji mainījušies, bet cits teica, ka patiesais šāvējs ātri vien iejucis nevaldāmajā pūlī un nesteidzīgi iekāpis braucošā tramvajā. Arī tas, ko Mendosa Neira vēlējās teikt Gaitanam, kad paņēma viņu aiz rokas, ne tuvu nebija tas, ko domāja kopš tā laika: viņš lūdza atļaut veidot institūtu arodbiedrību līderu izglītošanai. Vai, kā pirms pāris dienām bija zobojies Mendo-sas Neiras sievastēvs: “Skolu, kurā šoferiem mācītu filozofiju.” Viņš nebija paspējis par to ieminēties, kad abiem priekšā izskanēja pirmais šāviens.

Pēc piecdesmit gadiem man atmiņā joprojām skaidri saglabājies tā vīra tēls, kurš centās pie aptiekas musināt ļaudis, un

ziņas par viņu es neesmu atradis nevienā no neskaitāmajām tās dienas liecībām, ko esmu lasījis. Es viņu redzēju diezgan tuvu, ļoti labā uzvalkā tērpušos, ar alabastra krāsas ādu un pilnībā kontrolējot katru savu darbību. Šis vīrs tik ļoti piesaistīja manu uzmanību, ka es nenolaidu no viņa ne acu, līdz viņš, pēc slepkavas līķa aizvākšanas, iekāpa kādā pārāk jaunā automašīnā un kopš tā laika šķita kā izdzēsts no vēstures atmiņām. Pat no manējās. Tikai pēc daudziem gadiem, jau strādājot par žurnālistu, mani piemeklēja atklāsme: lai aizsargātu īstā slepkavas identitāti, šis vīrs bija panācis, ka nogalina neīsto.

Tajā nevaldāmajā troksnī atradās arī divdesmit gadu vecais Kubas studentu līderis Fidels Kastro, Havanas Universitātes delegāts, kurš piedalījās studentu kongresā, kas bija organizēts kā demokrātiska Visamerikas konferences replika. Kopā ar Alfredo Gevaru, F'nriki Ovaresu un Rafaelu del Pino — tādiem pašiem kubiešu studentiem — viņš bija ieradies apmēram pirms sešām dienām, un viens no Fidela Kastro pirmajiem lēmumiem bija tikties ar apbrīnoto Horhi F.ljēseru Gaitanu. Divas dienas vēlāk Kastro bija runājis ar Gaitanu un vienojies par tikšanos piektdien. Gaitans pats ar savu roku to bija atzīmējis kalendārā uz rakstāmgalda, ierakstot 9. aprīlim atbilstīgajā lapā: “Fidels Kastro, pīkst. 14:00.”

Kā pats Fidels to daudzreiz ir stāstījis dažādiem plaš-saziņas līdzekļiem un neskaitāmās tikšanās reizēs mūsu ilgās draudzības laikā, pirmās ziņas par notikušo viņš saņēma, kad riņķoja ap Gaitana biroju, lai laikus ierastos uz divos norunāto tikšanos. Drīz vien viņu izbrīnīja pirmās ļaužu grupas, kas mežonīgi skrēja un kliedza:

- Gaitans ir nogalināts!

Līdz pat vēlākam laikam Fidels Kastro neapjauta, ka tikšanās nebūtu varējusi notikt ātrāk kā pulksten četros vai piecos, jo Mendosa Neira neparedzēti bija uzaicinājis Gaitanu pusdienās.

Nozieguma vietā vairs nevarēja iespiesties vairāk cilvēku. Satiksme bija pārtraukta, tramvaji apgāzti, tāpēc es devos uz pansiju, lai pabeigtu pusdienot, kad pasniedzējs Karloss 11. Pareha pie sava biroja durvīm aizstājās man priekšā un jautāja, uz kurieni dodos.

- Eju pusdienās, - sacīju.

- Beidz dirst, - viņš teica savā neatkārtojamā karībieša slengā. - Kā tu vari domāt par ēšanu, ja tikko ir nogalināts Gaitans?

Nedevis laiku pārdomām, viņš lika man doties uz universitāti un stāties studentu protestu galvgalī. Dīvainākais bija tas, ka pretēji savam raksturam es viņam paklausīju. Es devos pa Septīto ielu uz ziemeļiem, pretī ziņkārīgam, sāpinātam un sakaitinātam pūlim, kas plūda uz notikušās slepkavības vietu. Gājiena priekšgalā atradās saniknotu studentu vadīti Nacionālās Universitātes autobusi. Santanderas parkā, simt metru no stūra, kur notika noziegums, darbinieki steidzīgi slēdza ciet ieeju viesnīcā Granada, kas bija visgreznākā visā pilsētā: tajās dienās tur bija apmetušies daži premjerministri un īpašie Vis-amerikas konferences viesi.

No visiem stūriem plūda arvien jauni nabadzīgi un kareivīgi noskaņoti cilvēki. Daudziem rokās bija pirmajos uzbrukumos veikaliem nozagtas mačetes, un izskatījās, ka viņi ilgojas laist tās darbā. Man nebija skaidrs, kādas ir iespējamās atentāta sekas, un es joprojām daudz vairāk domāju par pusdienām nekā par protestēšanu, tāpēc atkal pagriezos uz pansijas pusi. Lieliem lēkšiem uzskrēju pa kāpnēm, pārliecināts, ka mani politizētie draugi jau izgājuši uz kara takas. Bet nē: ēdamistaba joprojām bija pilnīgi rukša, un mans brālis kopā ar blakus istabā dzīvojošo 1 losē Palensiju un citiem draugiem guļamistabā dziedāja.

- Gaitans ir nogalināts! - es iekliedzos.

Draugi man ar zīmēm rādīja, ka to jau zina, bet viņu noskaņojums bija vairāk svētdienīgs nekā sērīgs, un viņi nepārtrauca

dziesmu. Pēc tam mēs devāmies pusdienot uz tukšo ēdamistabu, pārliecināti, ka notikušajam nav tālejošu seku, līdz kāds pagrieza skaļāk radio, lai visi vienaldzīgie varētu dzirdēt. Tādā pašā veidā, kādā pirms stundas bija musinājis mani, Karloss H. Pareha izsludināja, ka ir izveidota valdības Revolucionārā padome, kurā ietilpst ievērojamākie kreisi noskaņotie liberāļi, to skaitā arī zināmais rakstnieks un politiķis Horhe Salamea. Padomes pirmais lēmums bija izpildkomitejas, Nacionālās policijas pavēlniecības un visu pārējo revolucionāras valsts orgānu izveidošana. Pēc tam, lietojot aizvien neprātīgākus saukļus, runāja citi padomes locekļi.

Svinīgajā situācijā man vispirms iešāvās prātā, ko domās tēvs, kad uzzinās, ka viņa brālēns, nelokāmais konservatīvais, ir ekstrēmi kreisas revolūcijas galvenais līderis. Izdzirdot nozīmīgos, ar universitāti saistītos uzvārdus, pansijas saimniece brīnījās, ka viņi uzvedas nevis kā pasniedzēji, bet gan kā izlutināti studenti. Pietika pārslēgt uztvērēju pāris staciju tālāk, lai ieraudzītu pilnīgi citādu valsti. Nacionālajā radio valdību atbalstošie liberāļi aicināja nomierināties, citur klaigāja par Maskavai uzticīgajiem komunistiem, bet visaugstākie liberāļu vadītāji tikmēr karastāvokļa pārņemtajās ielās pakļāva dzīvību riskam un mēģināja nokļūt līdz prezidenta pilij, lai vestu sarunas par iespējamo savienību ar konservatīvo valdību.

Vājprātīgā nekārtība mūs pilnīgi apdullināja, līdz kāds no saimnieces bērniem sāka kliegt, ka māja deg. Mājas sienā nudien bija atvērusies plaisa, melni un biezi dūmi piepildīja guļamistabas. Nebija šaubu — tie nāca no pansijai tuvīnās un manifestantu aizdedzinātās Iekšlietu ministrijas, bet mūris izskatījās pietiekami spēcīgs, lai izturētu. Tā nu mēs lēkšojām lejup pa kāpnēm un ieraudzījām karojošu pilsētu. Satrauktie uzbrucēji meta ārā pa ministrijas logiem visu, ko vien atrada kabinetos. Ugunsgrēku dūmi padarīja gaisu tumšu, un mākoņiem klātās debesis šķita kā draudīga sega. Ar dzelzs

izstrādājumu veikalos zagtām mačetēm un dažādiem instrumentiem bruņojušās un aptrakušas ordas ar sadumpojušās policijas palīdzību iebruka un dedzināja Septītās un blakus ielu veikalus. Mums pietika ar acumirkli, lai saprastu, ka situācija ir nekontrolējama. Brālis aizsteidzās priekšā manām domām un iekliedzās:

- Sūdu būšana, rakstāmmašīna!

Mēs aizskrējām līdz lombardam, kas joprojām bija neskarts un tā dzelzs restes kārtīgi aizslēgtas, bet rakstāmmašīna vairs neatradās tur, kur vienmēr bija stāvējusi. Mēs neuztraucāmies, jo domājām, ka nākamajās dienās varēsim to atgūt, vēl neapjaušot, ka milzīgajā postā nākamās dienas nemaz nepastāv.

Bogotas militārais garnizons aizsargāja tikai valdības iestādes un bankas, bet par sabiedrisko kārtību neviens nerūpējās. Daudzas augstas policijas amatpersonas jau pirmajās nekārtību stundās aizgāja Piektās divīzijas ierakumos, un neskaitāmi patruļas policisti viņiem sekoja ar daudzajiem ieročiem, ko bija savākuši ielās. Vairāki no viņiem ar sarkanu dumpinieku rokas apsēju izšāva tik tuvu, ka šāviena radītais troksnis atbalsojās man krūtīs. Kopš tā laika esmu pārliecināts, ka nogalināt var arī tikai ieroča rībiens.

Atgriežoties no lombarda, mēs redzējām, kā pāris minūšu laikā ļaudis iztukšo Astotās ielas veikalus, kas bija visgreznākie pilsētā. Ārzemju bankas apsargājošo bezkaislīgo zaldātu acu priekšā izsmalcinātas dārglietas, Anglijā ražoti vilnas audumi un Bondstrītas platmales, ko mēs, Kārību piekrastes studenti, apbrīnojām neaizsniedzami tālajos skatlogos, tobrīd bija visiem pieejamas. Ļoti smalkā kafejnīca San Marino, kurā mēs nekad nevarējām pat ieiet, bija atvērta un izdemolēta, un šoreiz tur nebija arī smokingos tērpto viesmīļu, kuri jau laikus pasteidzās neielaist iestādījumā Kārību studentus.

Daži no tiem, kas iznāca no veikaliem, apkrāvušies ar labām drēbēm un lieliem auduma baķiem plecā, pameta savu

guvumu ielas vidū. Es pievācu vienu no baķiem, nedomājot, ka tas ir tik smags, un ar salauztu sirdi biju spiests to pamest. Ielu malās visur mētājās sadzīves tehnika, nebija viegli staigāt starp labas markas viskija pudelēm un dažādiem eksotiskiem dzērieniem, ko pūlis ar mačetēm bija sašķaidījis. Mans brālis Luiss Enrike un Hosē Palensija kādā labā apģērbu veikalā atrada laupījuma pārpalikumu, tostarp arī tieši mana tēva izmēra debeszilu ļoti laba auduma uzvalku, ko papus gadiem ilgi valkāja par godu svinīgiem notikumiem. Mana vienīgā laimīgā trofeja bija teļādas mape no pilsētā dārgākā tējas salona, un tajā es pasitu padusē savu darbu oriģinālus turpmāko gadu daudzajās naktīs, kad man nebija kur pārgulēt.

Es gāju kopā ar grupu, kas pašķīra sev ceļu pa Astoto ielu virzienā uz Kapitolija pusi, kad automāta kārta noguldīja zemē pirmos, kas izgāja Bolivara laukumā. Ielas vidū pakritušie, uz vietas mirušie un ievainotie mums pilnībā aizšķērsoja ceļu. Kāds asinīm noplūdis mirstošs vīrs, kas bija izrāpojis no kritušo kaudzes, satvēra mani aiz bikšu atloka un izkliedza sirdi plosošu lūgumu:

- Puisi, Dieva dēļ, nepamet mani te nomirt!

Šausmās metos bēgt. Kopš tā laika esmu iemācījies aizmirst citas, savas un svešas, šausmas, bet nekad neesmu aizmirsis bezcerību un ugunsgrēku atspīdumus tā vīra acīs. Tomēr mani vēl joprojām izbrīna apstāklis, ka ne mirkli nedomāju par iespējamo savu un brāļa nāvi tajā nežēlīgajā ellē.

Kopš trijiem pēcpusdienā bija sācis spēcīgi līt, un pēc pieciem sākās bibliskas lietusgāzes, kas apdzēsa daudzus nelielus ugunsgrēkus un sacelšanās sparu. Nelielais Bogotas garnizons, kas nespēja stāties dumpiniekiem pretī, mazināja ielās valdošo niknumu. Papildspēkus tas saņēma tikai pēc pusnakts, kad no kaimiņu departamentiem — īpaši Bojakas, kas bija ieguvusi nelāgo oficiālās vardarbības skolas slavu — ieradās īpašu gadījumu karaspēka vienības. Līdz tam laikam radio musināja, bet neinformēja, tāpēc nebija iespējams noteikt ne ziņu izcelsmi, ne to, kas ir vai nav patiess. Vēlu naktī, bez cita apgaismojuma kā vien ugunsgrēki, papildspēki atguva kontroli pār pūļa iztukšoto pilsētas komerciālo centru, bet politisku pretestību vēl vairākas dienas turpināja uz jumtiem un torņiem izvietotie snaiperi. Tolaik ielās jau bija neskaitāmi daudz mirušo.

Kad mēs devāmies atpakaļ uz pansiju, lielākā daļa centra dega, bet apgāztie tramvaji un automašīnu vraki kalpoja kā improvizētas barikādes. Mēs salikām čemodānā nedaudzās lietas, kas bija to vērtas. Tikai vēlāk es apjautu, ka pansijā ir palikuši trīs vai četru nepublicējamu stāstu melnraksti, vectēva vārdnīca, ko tā arī nekad vairs neatguvu, un Diohenesa 1.aersio grāmata, ko saņēmu kā balvu bakalaurāta studiju noslēgumā.

Vienīgais, kas mums ar brāli ienāca prātā, bija lūgt patvērumu tēvocim Huanito, kas dzīvoja tikai četru kvartālu attālumā no pansijas. Tas bija dzīvoklis trešajā stāvā ar dzīvojamo istabu, ēdamistabu un divām guļamistabām, un tajā mitinājās tēvocis ar sievu un bērniem Eduardo, Margaritu un vecāko dēlu Nikolasu, kurš kādu laiku bija dzīvojis kopā ar mani pansijā. Mēs tik tikko tajā satilpām, bet Markesu Kavaljero ģimenei bija laba sirds, un viņi atrada vietu tur, kur tās nebija, pat ēdamistabā, un ne tikai mums, bet ari citiem mūsu draugiem un pansijas biedriem: Hosē Palensijam, Domingo Manuclam Vegam, Karmelo Martinesam — viņi visi bija no Sukres — un citiem, ko mēs tik tikko pazinām.

Neilgi pirms pusnakts, kad beidza līt, mēs uzkāpām uz jumta, lai paskatītos uz ellei līdzīgo pilsētu, ko apgaismoja tikai ugunsgrēku atblāzma. Monserrates un Gvadalupes kalni tālumā izskatījās kā divas milzīgas ēnas pret dūmu klātajām debesīm, bet vienīgais, ko es joprojām redzēju caur šausminošo miglu, bija liela mirstoša vīra seja, kas man tuvojās, lūdzot palīdzību, kuru nespēju sniegt. Medības ielās bija norimušas,

un šausminošajā klusumā bija dzirdami tikai atsevišķi neskaitāmo centrā izvietoto snaiperu šāvieni un karaspēka klaigas, pamazām iznīcinot jebkādas bruņotas un nebruņotas pretestības radītās pēdas un pārņemot varu pilsētā. Nāves ainavas iespaidots, tēvocis Huanito ar nopūtu izteica visu klātesošo izjūtas:

- Ak Dievs, tas izskatās pēc sapņa!

Atgriezies krēslainajā dzīvojamā istabā, es atkritu dīvānā. Valdības ieņemto radiostaciju oficiālie biļeteni ziņoja par pakāpenisku miera atgriešanos. Vairs neskanēja runas, bet nebija iespējams skaidri atšķirt oficiālās stacijas no tām, kas joprojām atradās dumpinieku rokās, un arī pēdējās bija neiespējami atšķirt no ļauni iecerētu baumu lavīnas. Runāja, ka visas vēstniecības ir pārpildījuši patvēruma meklētāji un ka ģenerālis Māršals, viena militārās skolas godasardzes kareivja apsargāts, atrodas Savienoto Valstu vēstniecībā. Jau kopš pirmajām sacelšanās stundām tur bija patvēries arī Laureano Gomess, kurš pa tālruni bija runājis ar prezidentu, mēģinot viņam aizliegt sarunas ar liberāļiem, jo Gomess uzskatīja, ka ārkārtas situāciju ir radījuši komunisti. Bijušais prezidents un tolaik Visamerikas savienības ģenerālsekretārs Alberto Ljerass brīnumainā kārtā bija palicis dzīvs pēc tam, kad viņa nebruņoto automašīnu atpazina pie Kapitolija un pūlis mēģināja likt viņam samaksāt par likumīgu varas nodošanu konservatīvajiem. Lielākā daļa Visamerikas konferences dalībnieku ap pusnakti jau atradās drošībā.

Starp tik daudzām pretrunīgām ziņām pasludināja, ka Giljermo Leons Valensija, tāpat saukta dzejnieka dēls, bija nomētāts ar akmeņiem un viņa līķis pakārts Bolivara laukumā. Bet doma, ka valdība kontrolē situāciju, sāka iegūt formu, līdzko karaspēks atguva no dumpiniekiem radiostacijas. Tā vietā, lai aicinātu uz karu, ziņu diktori mēģināja nomierināt valsti ar vēsti, ka valdība pilnībā pārvalda situāciju, bet augstas

liberāļu amatpersonas tikmēr risina sarunas ar republikas prezidentu, cenšoties iegūt pusi varas.

Patiesībā vienīgie, kas šķira rīkojamies ar skaidru politisku apziņu, bija mazākumā esošie un eksaltētie komunisti: ielās valdošajā nekārtībā viņus varēja redzēt gluži kā ceļu policistus, kas vadīja ļaudis uz varas iestādēm. Turpretim liberāļi pierādīja — tieši tā, kā to savā kampaņā bija sludinājis Gaitans —, ka ir sašķelti divās daļās: vadītāji, kas centās izcīnīt daļu varas prezidenta pilī; un viņu vēlētāji, kas sīvi pretojās no torņiem un jumtiem.

Pirmās šaubas saistībā ar Gaitana nāvi radīja viņa slepkavas identitāte. Arī šobrīd nepastāv vienota pārliecība, ka tas bija Huans Roa Sjerra, savrups uzbrucējs, kas izšāva uz viņu Septītās ielas pūļa vidū. Nebija viegli aptvert, ka viņš bija darbojies pats uz savu roku, jo nešķita, ka šim vīram būtu raksturīga tik liela pašapziņa, lai uzņemtos paveikt šo postošo slepkavību tajā dienā, tajā stundā, tajā vietā un tādā veidā. Enkarnasiona Sjerra, Roas atraitne un slepkavas piecdesmit divus gadus vecā māte, par sava politiskā varoņa Gaitana nāvi bija dzirdējusi radio ziņās un krāsoja melnu savu labāko kleitu, lai varētu tērpties sērās. Viņa vēl nebija šo darbu beigusi, kad dzirdēja, ka slepkava ir Huans Roa Sjerra, trešais no viņas četrpadsmit bērniem. Neviens no viņiem nebija pabeidzis pamatskolu, bet četri — divi dēli un divas meitas — jau bija miruši.

Sieviete paziņoja, ka jau apmēram astoņus mēnešus bija novērojusi dīvainas izmaiņas Huana uzvedībā. Viņš runāja pats ar sevi, bez iemesla smējās un kādā brīdī atzinās ģimenei, ka ir neatkarības cīņu varoņa ģenerāļa Fransisko de Paulas Santandera inkarnācija, bet visi domāja, ka tas ir tikai neizdevies dzērāja joks. Enkarnasionas Sjerras Roas dēls nekad nevienam nebija nodarījis pāri un bija panācis, ka zināma kalibra ļaudis viņam deva rekomendācijas vēstules, lai palīdzētu atrast darbu. Viena no tām atradās viņa kabatas portfelī,

kad Huans nogalināja Gaitanu. Pirms sešiem mēnešiem Roa Sjerra pats bija uzrakstījis vēstuli prezidentam Ospinam Pere-sam, lūdzot tikšanos, lai aprunātos par darba iespējām.

Māte izmeklētājiem pavēstīja, ka dēls bija izstāstījis savu problēmu arī pašam Gaitanam, kas nebija viņam devis nekādas cerības. Nebija zināms, ka Huans Roa Sjerra kādreiz mūžā būtu šāvis, bet veids, kādā viņš rīkojās ar ieroci slepkavības laikā, nebija raksturīgs iesācējam. Tas bija tik nolietots 38. kalibra revolveris, ka bija jābrīnās, kā šaujamais vēl darbojas.

Daži ēkā strādājošie domāja, ka slepkavības priekšvakarā ir redzējuši Huanu Rou Sjerru stāvā, kur atradās Gaitana birojs. Durvju sargs nešauboties apgalvoja, ka 9. aprī|a rītā ir ievērojis Huanu Rou Sjerru kāpjam augšā pa kāpnēm un vēlāk liftā braucam lejā kopā ar kādu nepazīstamu cilvēku. Sargam šķita, ka viņi vairākas stundas ir gaidījuši pie ieejas ēkā, bet Roa pie durvīm atradās viens pats, kad neilgi pirms vienpadsmitiem Gaitans devās uz savu biroju.

Ciabriels Restrepo, Gaitana kampaņas laikraksta Im jornada žurnālists, inventarizēja visus identitāti apstiprinošos dokumentus, kuri slepkavības izdarīšanas brīdī bija līdzi Roam Sjerram. Tie neradīja nekādas šaubas par viņa identitāti un sociālo stāvokli, tomēr nebija iespējams atrast nekādas pēdas par slepkavas nolūkiem. Laikā, kad dažādas nozīmīgas sadzīves lietas maksāja tikai piecus sentavo, viņa bikšu kabatās dažādās monētās atradās astoņdesmit divi sentavo. Žaketes iekškabatā viņš bija noglabājis melnu ādas maku ar viena peso banknoti. Huanam Roam Sjerram bija arī sertifikāts, kas apliecināja viņa godīgumu, policijas izsniegta izziņa, ka viņš nav krimināli sodīts, un vēl kāda zīmīte ar viņa adresi nabadzīgo ļaužu rajonā: Astotā iela 30-73. Saskaņā ar otrās klases militārā rezervista apliecību tajā pašā kabatā, viņš bija Rafaela Roas un Enkar-nasionas Sjerras pirms divdesmit viena gada — 1921. gada 4. novembrī — dzimušais dēls.

Viss izskatījās kārtībā, tikai šķita dīvaini, ka vienkāršas izcelsmes vīrs bez kriminālas pagātnes nēsā līdzi tik daudzus labas uzvedības apliecinājumus. Tomēr vienīgais, kas manī radīja šaubu ēnu, ko tā arī nekad neesmu spējis pārvarēt, bija elegantais un labi ģērbtais vīrs, kas bija sakūdījis nikno pūli un uz visiem laikiem izgaisis greznajā automobilī.

Kamēr iebalzamēja noslepkavotā apustuļa ķermeni, traģēdijas saceltā trokšņa vidū liberālās partijas vadība pulcējās Centrālās slimnīcas ēdamzālē, lai izlemtu, kādus steidzamus pasākumus nepieciešams veikt. Visneatliekamākais no tiem bija bez iepriekšēja pieteikuma ierasties prezidenta pilī, lai apspriestu ar valsts vadītāju ārkārtas pasākumus, kas varētu novērst valstij draudošo kataklizmu. Pirms pulksten deviņiem vakarā lietus bija nedaudz pierimis un pirmie delegāti ar grūtībām virzījās uz priekšu pa tautas sacelšanās izpostītajām ielām, kas bija pilnas ar balkonos un uz jumtiem noslēpušos snaiperu raidīto aklo ložu upuriem.

Uzgaidāmajā telpā pie prezidenta kabineta viņi sastapās ar pāris valsts amatpersonām, konservatīvo politiķiem un ļoti savaldīgo prezidenta sievu doņju Bertu Ernandesu de Ospinu. Viņai mugurā joprojām bija tā pati kleita, kurā viņa bija pavadījusi viru uz izstādes atklāšanu Engativā, un pie jostas karājās reglamenta revolveris.

Vēlā pēcpusdienā prezidents bija zaudējis kontaktu ar viskritiskākajām vietām un tagad kopā ar ministriem un militāristiem aiz slēgtām durvīm mēģināja novērtēt stāvokli valstī. Liberālo partijas vadības vizīte neilgi pirms pulksten desmitiem vakarā pārsteidza prezidentu nesagatavotu, un viņš negribēja pieņemt liberāļus visus kopā, bet gan grupiņās pa divi, savukārt liberāļi atbildēja, ka tādā gadījumā nerunās neviens no viņiem. Prezidents piekāpās, bet liberāļi to vienalga uztvēra kā cerības neraisošu zīmi.

Viņi atrada nevainojamā uzvalkā tērpto prezidentu sēžam gara sanāksmju galda galā bez jelkādam satraukuma pazīmēm. Vienīgais, kas liecināja par zināmu saspīlējumu, bija viņa nepārtrauktā un alkatīgā smēķēšana, reizēm nodzēšot cigareti jau pusē, lai tūdaļ pat aizdedzinātu citu. Viens no apmeklētājiem man pēc vairākiem gadiem stāstīja, cik lielu iespaidu uz viņu bija atstājusi ugunsgrēku atblāzma bezkaislīgā prezidenta sudrabainajos matos. Pa lielo kabineta logu varēja redzēt, kā zem degošajām debesīm līdz pašam apvārsnim kvēlo drupas.

Par šo tikšanos mēs zinām to mazumiņu, ko pastāstīja tās dalībnieki vai ko retu reizi izpļāpājās vieni un izfantazēja citi, kā arī no dzejnieka Arturo Alapes no gabaliņiem kopā saliktās to draudīgo dienu rekonstrukcijas, kas lielā mērā ir stiprinājusi šīs atmiņas.

Prezidentu apmeklēja dons Luiss Kano, liberālā vakara laikraksta El Espectador izdevējs, Plinio Mendosa Neira, kurš bija mudinājis īstenot šo vizīti, kā arī vēl trīs visaktīvākie un jaunākie liberāļu līderi: Karloss L.jerass Restrepo, Dario Ečan-dija un Alfonso Arauho. Sarunu laikā telpā ienāca un no tās izgāja arī citi ietekmīgi liberāļu vadītāji.

Saskaņā ar skaidrajām Plinio Mendosas Neiras atmiņām, kurās es pēc vairākiem gadiem klausījos viņa Karakasas trimdas laikā, neviens no viņiem tobrīd vēl nebija izstrādājis konkrētu plānu. Plinio bija vienīgais Gaitana slepkavības liecinieks un soli pa solim stāstīja par notikušo, liekot lietā savu iedzimto stāstnieka un hroniku žurnālista talantu. Prezidents klausījās ar cieņas pilnu uzmanību un beigās lūdza apmeklētājiem izteikt savus priekšlikumus, lai taisnīgi un patriotiski varētu atrisināt šo visaptverošo ārkārtas stāvokli.

Mendosa, kurš starp draugiem un ienaidniekiem bija slavens ar savu neizrotāto tiešumu, atbildēja, ka vislabāk būtu, ja valdība nodotu varu bruņotajiem spēkiem, jo tobrīd tauta tiem uzticējās. Viņš bija nesenās Alfonso Lopesa Pumareho liberālās

valdības kara ministrs, labi pārzināja karaspēku no iekšienes un uzskatīja, ka tikai tas varētu ievadīt notikumus ierastajā gultnē. Tomēr prezidents nepiekrita šā plāna reālismam, un to neatbalstīja arī paši liberāļi.

Nākamais runāja dons Luiss Kano, kas bija plaši pazīstams savas ārkārtīgās piesardzības dēļ. Viņš pret prezidentu loloja gandrīz tēvišķīgas jūtas un aprobežojās ar piedāvājumu atbalstīt ikvienu ātru un taisnīgu lēmumu, ko Ospina pieņems ar vairākuma atbalstu. Prezidents apstiprināja, ka atradīs nepieciešamos līdzekļus, lai atgrieztos pie normāla stāvokļa valstī, bet uzsvēra, ka vienmēr stingri ievēros Konstitūciju. Un, pa logu norādot uz elli, kas aprija pilsētu, ar vāji slēptu ironiju atgādināja, ka to visu nav radījusi valdība.

Pretēji trokšņainajam Laureano Gomesam un citiem uzpūtīgajiem partijas biedriem, kas bija viltotu vēlēšanu meistari, prezidents bija slavens ar savu mērenību un labo audzināšanu, bet tajā vēsturiskajā naktī viņš pierādīja, ka nav gatavs būt paklausīgāks kā citi konservatīvie. Tā nu sarunas, bez jebkādas vienošanās, ieilga līdz pusnaktij, un tās ar aizvien biedējošākām ziņām ik pa brīdim pārtrauca doņja Berta de Ospina.

Jau tobrīd bija neiespējami aprēķināt sāpju, niknuma un no grezniem veikaliem nozagta labu mārku alkohola apdullinātā pūļa nogalināto cilvēku, ielās kritušo un neaizsniedzamo snaiperu skaitu. Izpostītais pilsētas centrs joprojām dega, un grezni veikali, Tiesu nams, Iekšlietu ministrija un daudzas citas vēsturiskas ēkas bija sagrautas vai nodedzinātas. Realitāte bez žēlastības samazināja vairāku vīru iespējas prezidenta kabineta tuksnešainajā salā vienoties ar prezidentu.

Dario Ečandija, kurš, iespējams, baudīja visvairāk autoritātes, bija visneizteiksmīgākais. Viņš izteica divas vai trīs ironiskas piezīmes par prezidentu un atkal patvērās savā noslēgtībā. Viņš šķita neaizvietojams kandidāts, kas varētu stāties Ospina Peresa vietā un kas tonakt nepaveica neko, lai šo nomaiņu

veicinātu vai aizkavētu. Prezidents, kuru visi uzskatīja par mērenu konservatīvo, ar katru reizi aizvien mazāk tādam līdzinājās. Viņš bija divu vienā gadsimtā valdījušu prezidentu mazdēls un brāļadēls, ģimenes tēvs, atvaļināts inženieris, dzimis miljonārs, kas klusi nodarbojās ar vairākām citām lietām, un klīda nepamatotas runas, ka patiesībā mājās un pilī valda viņa apņēmīgā un agresīvā sieva. Un pat tādā gadījumā — prezidents ar sāju sarkasmu nobeidza — viņam nebija nekas pretī pieņemt piedāvājumu, bet viņš ļoti ērti jutās, pārvaldot valsti no krēsla, kurā tautas griba bija viņu iecēlusi.

Prezidenta teikto, bez šaubām, stiprināja informācija, kuras liberāļiem trūka: precīzas un visaptverošas ziņas no drošības spēkiem visā valstī. Viņš to atjaunoja vairākas reizes, kad izgāja no kabineta, lai saņemtu pamatīgu instruktāžu. Bogotas garnizonā nebija vairāk par tūkstoš vīriem, un no visiem departamentiem pienāca vairāk vai mazāk draudīgas ziņas, tomēr bruņotie spēki visur bija lojāli un kontrolēja situāciju. Kaimiņu Bojakas departamentā, kas bija slavens sava vēsturiskā liberālisma un bargā konservatīvisma dēļ, gubernators Hosē Marija Viljarreals — nelokāms konservatīvais — bija ne tikai apspiedis lokālas nekārtības, bet arī nosūtījis uz galvaspilsētu vislabāk bruņotās karaspēka daļas. Tāpēc prezidentam atlika tikai aizkavēt liberāļus ar savu labi dozēto mērenību, maz runājot un lēni smēķējot. Viņš ne mirkli nepaskatījās pulkstenī, bet droši vien bija labi aprēķinājis laiku, kādā pilsēta tiks apgādāta ar jaunām un oficiālo represiju laikā pietiekami labi pārbaudītām karaspēka vienībām.

Pēc ilgas apmainīšanās ar iespējamiem plāniem, Karloss Ljerass Restrepo piedāvāja priekšlikumu, kuru liberālo spēku vadoņi bija apsprieduši Centrālajā slimnīcā un kuru viņi bija atstājuši kā pēdējo cerību: viņš ierosināja prezidentam deleģēt varu Dario Ečandijam, lai panāktu politisku harmoniju un sociālu mieru. Šo plānu bez iebildumiem nešaubīgi būtu atbalstījuši

Eduardo Santoss un Alfonso Lopess Pumareho, bijušie prezidenti un vīri ar ilgu politisko stāžu, bet viņi todien atradās ārzemēs.

Tomēr prezidenta atbilde, ko viņš izteica tikpat piesardzīgi, cik smēķēja, nebija tāda, kā gaidīts. Viņš nepalaida garām izdevību, lai parādītu savu patieso raksturu, kuru līdz tam pazina rikai retais. Prezidents sacīja, ka viņam un viņa ģimenei tobrīd visērtāk būtu atkāpties no varas un pārcelties uz ārzemēm, lai bez politiskām raizēm pārtiktu no savas bagātības, tomēr viņu uztrauca sekas, ko valstij varētu radīt apstāklis, ka ievēlēts prezidents bēg no saviem amata pienākumiem. Tādā gadījumā pilsoņu karš būtu neizbēgams. Un, pirms Ljerass Restrepo vēlreiz pieprasīja viņa atkāpšanos, prezidents atļāvās atgādināt par savu pienākumu aizsargāt Konstitūciju un likumus, ko bija zvērējis ne tikai dzimtenei, bet arī sirdsapziņai un Dievam. Tieši tad viņš sacīja vēsturisko teikumu, kuru, šķiet, tā arī nekad nepateica, bet kuru uz visiem laikiem uztvēra kā no viņa mutes nākušu: “Kolumbijas demokrātijai vairāk vērts ir miris nekā bēguļojošs prezidents.”

Neviens no aculieciniekiem neatcerējās to dzirdējis nedz no Ospinas Peresa, nedz kāda cita mutes. Laika gaitā šis teikums ir piedēvēts dažādiem talantīgiem cilvēkiem un ir pat diskutēts par tā vēsturisko vērtību, tomēr nekad ne par literāro diženumu. Kopš tā laika tas kļuva par Ospinas Peresa valdības moto un vienu no viņa slavas pīlāriem. Ļaudis pat runāja, ka to ir izdomājuši dažādi konservatīvie žurnālisti. Daudz tuvāk patiesībai bija apgalvojums, ka teikuma autors ir plaši pazīstamais rakstnieks, politiķis un pašreizējais derīgo izrakteņu ministrs Hoakins Estrada Monsalve, kurš patiešām tobrīd atradās prezidenta pilī, bet ne apspriežu zālē. Tā nu šis teikums iegāja vēsturē kā tā cilvēka teikts, kam to būtu vajadzējis sacīt nodegušā pilsētā, kurā lēnām sāka atdzist pelni, valstī, kas vairs nekad nebūs tāda kā iepriekš.

Galu galā prezidenta patiesie nopelni nebija izdomāt včs turiskas frāzes, bet gan ar iemidzinošām karamelēm aizkavēt liberāļus ilgāk par pusnakti, kad ieradās papildspēki, lai apspiestu tautas nemierus un iedibinātu konservatīvo mieru. Tikai tad, 10. aprīlī pulksten astoņos no rīta, viņš ar vienpadsmit murgainiem tālruņa zvaniem pamodināja Dario Ečandiju un iecēla viņu par divpartiju samierināšanās režīma iekšlietu ministru. Laureano Gomess, kuram šāds risinājums nemaz nepatika, bailēs par savu personisko drošību kopā ar ģimeni devās uz Ņujorku. Aizbraukšana notika laikā, kad apstākļi sāka kļūt labvēlīgi, lai varētu piepildīties viņa mūžīgā vēlme kļūt par prezidentu.

Starp pilsētas kūpošajām drupām izgaisa sapņi par būtiskām sociālām pārmaiņām, kuru vārdā bija miris Gaitans. Pilsētas ielās un turpmākajos gados oficiālo represiju dēļ mirušo cilvēku skaitam vajadzēja sasniegt miljonu, nemaz nerunājot par daudziem citiem, kas dzīvoja nabadzībā vai bija devušies trimdā. Tas viss notika daudz agrāk, nekā augstos valdības amatus ieņēmušie liberāļu līderi apjauta, ka ir uzņēmušies risku un iegājuši vēsturē kā līdzzinātāji.

Starp daudzajiem vēsturiskajiem to dienu lieciniekiem Bogotā bija divi savā starpā nepazīstami cilvēki, kas pēc vairākiem gadiem kļuva par maniem labiem draugiem. Viens no viņiem bija dzejnieks un literārais un politiskais esejists no Gvatemalas Luiss Kardosa i Aragons, kas piedalījās Visame-rikas konferencē kā savas valsts premjerministrs un delegācijas vadītājs. Otrs bija Fidels Kastro. Turklāt viņus abus kādā brīdī apsūdzēja par iesaistīšanos nekārtībās.

Par Kardosu i Aragonu runāja, ka viņš ir bijis viens no nekārtību aizsācējiem, kas slēpās aiz sava īpašā Gvatemalas Hakobo Arbensa progresīvās valdības delegāta statusa. Jāsa-prot — Kardosa i Aragons bija vēsturiskas valdības pārstāvis un izcils spāņu valodā rakstošs dzejnieks, kas nekad nebija

piekritis piedalīties vājprātīgos piedzīvojumos. Viņa skaistajā atmiņu grāmatā vissāpīgākās rindas saistītas ar Enrikes San-tosa Montelio — Kalibana — populāro rakstu “Stundu deja” laikrakstā F.l Tiempo, kurā viņš rakstīja, ka gvatemalietis Ko-lumbijā ieradies oficiālā misijā ar mērķi nogalināt ģenerāli Džordžu Māršalu. Vairāki konferences delegāti centās panākt, lai laikraksts atsauc šīs neprātīgās baumas, tomēr tas nebija iespējams. El Siglo, valdošā konservatīvisma oficiālais laikraksts, plaši izziņoja: Kardosa i Aragons esot bijis sacelšanās aizsācējs.

Pēc daudziem gadiem es Mehiko iepazinos ar viņu un viņa sievu Liti Kostakovsku. Tas notika Kardosas i Aragona Kojo-akānas mājā, ko bija sakralizējušas dzejnieka atmiņas un vēl skaistāku padarīja tā laika izcilo mākslinieku oriģināldarbi. Viņa draugi svētdienu vakaros tur pulcējās uz intīmu un nepretenciozu pasēdēšanu. Kardosa i Aragons uzskatīja sevi par izdzīvotāju, pirmkārt, tāpēc, ka viņa automašīnu tikai pāris stundu pēc nozieguma bija caururbušas snaiperu ložu kārtas. IJn pāris dienu vēlāk, kad sacelšanās jau bija apspiesta, kāds dzērājs apturēja viņu uz ielas un izšāva tieši sejā ar revolveri, kas iesprūda divas reizes pēc kārtas. 9. aprīļa notikumi bija biežs mūsu sarunu temats, un tajās jaucās niknums un nostalģija pēc pagājušajiem gadiem.

Studentu aktīvista darbības dēļ arī Fidels Kastro bija dažādu absurdu apsūdzību upuris. Nakts melnumā pēc briesmīgas, trakojoša pūļa vidū pavadītas dienas viņš nonāca Nacionālās policijas Piektajā divīzijā, jo vēlējās pielikt savu roku slepkavošanas apturēšanai ielās. Fidels ir jāpazīst, lai spētu iedomāties viņa izmisumu sacelšanās cietoksnī, kur šķita neiespējami panākt jebkādu vienošanos.

Viņš tikās ar garnizona vadītājiem un citiem dumpīgajiem virsniekiem un bez panākumiem mēģināja viņus pārliecināt, ka viss karaspēks kazarmās ir zaudēts. Kastro piedāvāja vest vīrus

ielās, lai cīnītos par kārtības uzturēšanu un taisnīgāku sistēmu. Viņš mēģināja motivēt sarunu biedrus ar dažādu vēsturisku notikumu palīdzību, bet neviens jauneklī neklausījās, un valdībai uzticīgais karaspēks tikmēr ar tankiem uzbruka cietoksnim. Beigu beigās Fidels, tāpat kā visi citi, nolēma ļauties liktenim.

Lai panāktu nevardarbīgu padošanos, ar liberāļu vadītāju instrukcijām agrā rītā pie Piektās divīzijas ieradās Plinio Men-dosa Neira; turklāt padošanos sagaidīja ne tikai no virsniekiem un dumpīgajiem aģentiem, bet arī no daudzajiem ierindas liberāļiem, kas gaidīja pavēli, lai rīkotos. Daudzajās sarunu stundās, kad viņi mēģināja panākt vienošanos, Mendosas Neiras atmiņā skaidri iespiedās plecīgais un runātīgais kubiešu students, kas vairākas reizes iejaucās liberāļu vadītāju un dumpīgo virsnieku sarunās — un darīja to tik spoži, ka visi brīnījās. Tikai pēc vairākiem gadiem, kad Fidels Kastro jau atradās Sjerramaestrā, Mcndosa Neira Karakasā uzzināja, kas ir bijis šis cilvēks, jo nejauši ieraudzīja viņu vienā no briesmīgās nakts fotogrāfijām.

Es ar Fidelu iepazinos pēc vienpadsmit gadiem, kad kā reportieris piedalījos viņa triumfālajā ieiešanā Havanā, un starp mums nodibinājās personiska draudzība, kas ir pārdzīvojusi neskaitāmas grūtības daudzu gadu garumā. Mūsu garajās sarunās par visu dievišķo un cilvēcīgo 9. aprīlis ir bijusi bieži pieminēta tēma, ko Fidels Kastro vienmēr ir izcēlis kā vienu no būtiskākajām un izšķirīgākajām drāmām savā izaugsmē. īpaši nakti Piektajā divīzijā, kad viņš saprata, ka lielākā daļa no dumpiniekiem, kas nāca un gāja, tā vietā, lai ar savu darbību uzstātu uz tūlītēju politisku risinājumu, nodarbojas ar maro-dierismu.

Kamēr šie divi draugi bija liecinieki notikumiem, kas sadalīja divās daļās Kolumbijas vēsturi, mēs ar brāli kopā ar pārējiem bēgļiem dzīvojām tēvoča Huanito dzīvokļa tumsā. Nevienā mirklī man neienāca prātā, ka es jau esmu rakstniecības

māceklis, kurš kādudien mēģinās pēc atmiņas atjaunot cietsirdīgos laikus, ko tobrīd pārlaidām. Mana vienīgā rūpē tolaik bija ļoti piezemēta: paziņot ģimenei, ka mēs — vismaz pagaidām — esam dzīvi, un tajā pašā laikā uzzināt kaut ko par mūsu vecākiem, brāļiem un māsām, īpaši par divām vecākajām, Margotu un Aidu, kas dzīvoja attālu pilsētu skolu internātos.

Patvērums pie tēvoča Huanito bija īsta debesu dāvana. Pirmās dienas bija grūtas, jo atskanēja nepārtraukti šāvieni un nebija nekādu drošu ziņu. Tomēr pamazām mēs sākām izlūkot tuvīnos veikalus un spējām nopirkt ko ēdamu. Ielas bija ieņēmis karaspēks, kas saņēma nepārtrauktas pavēles šaut. Lai varētu bez ierobežojumiem pārvietoties, nelabojamais Hosē Palensija pārģērbās par militāristu, uzlika galvā pētnieka cepuri, uzvilka kādā atkritumu tvertnē atrastas getras un brīnumainā kārtā aizmuka no pirmās patruļas, kas viņu atklāja.

Komerciālās radiostacijas, kas apklusa jau pirms pusnakts, kontrolēja karaspēks. Telegrāfs, primitīvie un reti sastopamie tālruņi bija paredzēti tikai drošības spēkiem, un citi saziņas veidi nepastāvēja. Pārpildīto telegrāfa kantoru priekšā stiepās bezgalīgas rindas, ber radiostacijas pa viļņiem sāka sūtīt ziņas tiem, kam paveicās tās uztvert. £is ceļš mums šķita visuzticamākais un vieglākais, un mēs bez lielām cerībām tam pievērsāmies.

Mēs ar brāli izgājām uz ielas pēc trim ieslodzījumā pavadītām dienām. Pavērās briesmīgs skats. Pilsēta bija sagrauta, to klāja tumša migla, jo nepārtrauktais lietus bija apslāpējis ugunsgrēkus, bet kavēja atkopšanos. Vairākas centra ielas bija slēgtas, jo uz namu jumtiem bija ieperinājušies snaiperi, un vajadzēja mest nesakarīgus līkumus, jo tā pavēlēja patruļnieki, bruņoti līdz zobiem kā gatavojoties pasaules karam. Līķu smaka ielās bija neizturama. Armijas kravas mašīnas vēl nebija aizvākušas no ietvēm mirušo kaudzes, un zaldātiem bija jāstājas pretī ļaudīm, kas izmisīgi mēģināja atrast piederīgos.

Drupās, kas bija palikušas pāri no tā, kas reiz bija bijis tirdzniecības centrs, valdīja tik neizturams smārds, ka daudzām ģimenēm vajadzēja atteikties no meklēšanas. Kādā no lielajām līķu piramīdām īpaši pamanāms bija kāds baskājains, nevainojamā frakā tērpies cilvēks bez biksēm. Vēl pēc trim dienām no pelniem plūda drupās vai uz ietvēm sakrautu, neviena nemeklētu līķu smaka.

Kad mēs to vismazāk gaidījām, mūs ar brāli apstādināja ne ar ko nesajaucams ieroča klikšķis aiz muguras un kategoriska pavēle:

- Rokas augšā!

Baiļu sastindzināts, pat nedomājot es tās pacēlu, līdz mūsu drauga Anhela Kasija smiekli mani atkal atgrieza dzīvē; kā pirmās klases rezervists viņš bija atsaucies bruņoto spēku mobilizācijas aicinājumam. Ar viņa palīdzību mēs, tēvoča Huanito mājas bēgļi, varējām nosūtīt radio ziņu pēc tam, kad visu dienu bijām gaidījuši pie Nacionālā radio. Līdz ar neskaitāmām citām, ko nedēļām ilgi lasīja dienu un nakti, Sukrē to dzirdēja mans tēvs. Mēs ar brāli bijām nelabojami ģimenes paredzēšanas mānijas upuri, tāpēc baidījāmies, ka māte šo ziņu var tulkot kā draugu līdzcietību, sagatavojot viņu pašam ļaunākajam. Mēs kļūdījāmies tikai nedaudz: jau no pirmās nekārtību nakts māte bija sapņojusi, ka nekārtību laikā divi viņas vecākie dēli sacelšanās laikā noslīkst asiņu jūrā. Tie droši vien bija tik pārliecinoši murgi, ka arī rad, kad patiesās ziņas Sukrē pienāca vēl pa citiem ceļiem, viņa nolēma, ka neviens no mums vairs nekad neatgriezīsies Bogotā, kaut arī mājās būtu jāmirst bada nāvē. Lēmums šķita galīgs, jo vienīgā pavēle, kādu mums pirmajā telegrammā deva vecāki, bija pēc iespējas ātrāk doties uz Sukri, lai izlemtu mūsu tālāko likteni.

Saspringtajā gaidīšanas posmā vairāki studiju biedri man bija stāstījuši brīnumu lietas par iespēju turpināt studijas Kar-tahenā, viņi domāja, ka Bogota piecelsies no drupām, bet tās

iedzīvotāji nekad nespēs atgūties no bailēm un slaktiņa šausmām. Kartahenā atradās simtgadīga universitāte, kas lepojās tiklab ar prestižu, kā vēsturiskām relikvijām, tur bija arī cilvēcīga izmēra jurisprudences fakultāte, kur manas Nacionālās Universitātes sliktās atzīmes pieņemtu kā labas.

F.s nevēlējos atteikties no šīs domas, pirms nebiju to kārtīgi pārdomājis, nedz arī ieminēties par to vecākiem, pirms nebiju pārbaudījis visu pats uz savas ādas. Es viņiem tikai paziņoju, ka caur Kartahenu ar lidmašīnu došos uz Sukri, jo mērot ceļu pa Magdalēnas upi šā mežonīgā kara laikā varētu būt pašnāvnieciski. Savukārt Luiss F.nrike viņiem darīja zināmu, ka dosies meklēt darbu uz Barrankilju, tiklīdz būs nokārtojis visas lietas ar darba devējiem Bogotā.

Lai būtu kā būdams, zināju, ka nekad nekļūšu par advokātu. Fs tikai vēlējos iegūt nedaudz laika, lai maldinātu vecākus, un Kartahena varēja būt pietiekami laba vieta, kur padomāt. Man nevienu brīdi neienāca prātā, ka šis saprātīgais lēmums mani novedīs pie brīvprātīgas izvēles apmesties pilsētā uz dzīvi.

Tajā laikā nopirkt piecas biļetes vienā un tajā pašā lidmašīnā, kas devās uz jebkuru piekrastes vietu, bija īsts varoņdarbs, uz ko bija spējīgs tikai mans brālis. Pēc tam kad viņš pagaidu lidostā bija izstāvējis nebeidzamas un bīstamas rindas un visu dienu skraidījis no vienas vietas uz nākamo, Luiss F.nrike dabūja piecas biļetes trijās dažādās lidmašīnās, kas nenoteiktā laikā pacēlās gaisā starp neredzamiem šāvieniem un sprādzieniem. Mums ar brāli visbeidzot apstiprināja divas vietas vienā un tajā pašā lidmašīnā uz Barrankilju, tomēr pēdējā brīdī mēs izlidojām katrs ar savu reisu. Lietus un migla, kas kopš pagājušās piektdienas bija pārņēmusi Bogotu, smirdēja pēc šaujampulvera un līķiem. Ceļā no mājām līdz lidostai baiļu mākti zaldāti mūs aizturēja divos militāros kontrolpunktos pēc kārtas. Otrajā reizē viņi paši metās zemē un norāva mūs sev

līdzi, jo smago ieroču šāvieniem sekoja eksplozija, kuru, kā izrādījās, izraisīja industriālās gāzes noplūde. Mēs, pasažieri, to sapratām, kad zaldāti pastāstīja, ka viņi dramatiskā kārtā atrodas tur jau trīs dienas bez maiņas un arī bez munīcijas, jo pilsētā tā bija izsīkusi. Kopš aizturēšanas brīža mēs tik tikko uzdrošinājāmies runāt, un zaldātu bailes beigu beigās pielipa arī mums. Tomēr pēc visām formalitātēm ar identitātes un ceļojuma iemesla noskaidrošanu mūs mierināja ziņa, ka līdz pat kāpšanai lidmašīnā vairs nesekos nekādas formalitātes. Gaidot es izpīpēju divas no trim cigaretēm, ko viens aiz žēlastības man bija iedevis, un paglabāju pēdējo ceļojuma šausmām.

Tā kā nebija tālruņu, lidojumus un citas izmaiņas dažādiem kontrolpunktiem izziņoja militārie kurjeri uz motocikliem. Astoņos no rīta kurjers sauca pasažieru grupu reisam uz Barrankilju, tomēr tā lidmašīnā nebija manējā. Vēlāk uzzināju, ka pārējie divi mūsu grupas biedri kopā ar brāli devušies uz reisu no cita kontrolpunkta. Vientuļā gaidīšana bija smags pārbaudījums manām iedzimtajām bailēm no lidošanas, jo brīdī, kad vajadzēja kāpt lidmašīnā, debesis bija apmākušās un spēcīgi zibeņoja. Turklāt mūsu lidmašīnas traps bija aizvests pie cita lidaparāta, un diviem zaldātiem bija man jāpalīdz iekāpt pa parastām kāpnēm. Tā bija tā pati lidosta un tas pats laiks, kad Fidels Kastro bija iekāpis kādā citā lidmašīnā, kas pilna ar cīņas buļļiem devās uz Havanu — pēc vairākiem gadiem viņš pats man par to pastāstīja.

Man par veiksmi vai neveiksmi, es lidoju ar DC-3, kas oda pēc svaigas krāsas un nesenas ieeļļošanas, tajā nebija individuālā apgaismojuma un no pasažieru salona regulējamas ventilācijas. Lidaparāts bija domāts karaspēka pārvadāšanai, un tūristu lidojumos ierasto trīsvietīgo sēdekļu rindu vietā tajā bija no parastiem dēļiem sanagloti un grīdai kārtīgi piestiprināti gareniski soli. Visa mana bagāža bija brezenta koferis ar divām vai trim kārtām netīro drēbju, dzejas grāmatām un

izgriezumiem no literārajiem pielikumiem, ko Luisam Enrikem bija izdevies izglābt. No pilota kabīnes līdz lidmašīnas astei pasažieri sēdēja cits citam pretī. Drošības jostu vietā tur bija divas kaņepju tauvas, kuras kā kolektīvas drošības jostas stiepās visā sola garumā. Tiklīdz aizdedzu vienīgo cigareti, ko biju sataupījis, lai pārciestu lidojumu, pilots no kabīnes paziņoja, ka aizliedz mums smēķēt, jo benzīna tvertnes atrodas zem dēļu grīdas mums pie kājām — tas man bija visgrūtākais brīdis. Tās bija trīs nebeidzami garas lidojuma stundas.

Kad ieradāmies Barrankiljā, tikko bija beidzis līt tā, kā līst tikai aprīlī: pa ielu plūstošā straume bija izskalojusi no pamatiem mājas, un vientuļi slimnieki slīka paši savās gultās. Lietusgāzes satrauktajā lidostā man vajadzēja gaidīt, līdz lietus pierimst, un es tik tikko spēju noskaidrot, ka lidmašīna, ar kuru ceļoja brālis un abi viņa biedri, ir nolaidusies laikā, bet viņi visi trīs paspējuši atstāt termināli vēl pirms pirmajiem pērkona dārdiem.

Man bija nepieciešamas vēl trīs stundas, lai nokļūtu līdz ceļojumu aģentūrai, un es nokavēju pēdējo autobusu uz Kar-tahcnu, kas lietus dēļ devās ceļā ātrāk, nekā bija paredzēts. Es neuztraucos, jo biju pārliecināts, ka uz turieni devies arī brālis, bet doma, ka bez graša kabatā būs jāpārlaiž nakts Barrankiljā, mani sabiedēja. Beigu beigās, pateicoties Hosē Palensijam, es patvēros pie skaistajām māsām Uses un Lilas Albarrasinām un trīs dienas vēlāk sagrabējušā Pasta aģentūras autobusā ceļoju uz Kartahenu. Brālis Luiss Enrike palika Barrankiljā meklēt darbu. Man nebija vairāk par astoņiem peso, bet Hosē Palen-sija apsolīja ar nakts autobusu aizvest mani vēl mazliet tālāk. Nebija nevienas brīvas vietas, pat ne stāvvietas, bet vadītājs piekrita uz bagāžas un paunām satupušos trīs pasažierus vest uz jumta tikai par ceturto daļu no parastā tarifa. Nokļuvis tik dīvainos apstākļos un saules spoži apspīdēts, es, šķiet, aptvēru, ka ar 1948. gada 9. aprīli Kolumbijā ir sācies XX gadsimts.

6

Pēc briesmīgas dienas, kratoties pa līkumainu ceļu, Pasta aģentūras auto izlaida garu vietā, kur bija to pelnījis: tas apstājās pēc puvušām zivīm smirdošā staignājā pusjūdzi no Kartahenas. Ks atsaucu atmiņā vectēva vārdus: “Cilvēks, kas ceļo smagajā mašīnā, nezina, kur viņš mirs.” Sešas stundas saulē karsušie un purva smirdoņas apņemtie pasažieri negaidīja, līdz nolaidīsies kāpnes un viņi varēs izkāpt, bet sāka mest pār bortu kastes ar vistām, banānu saiņus un dažādas pārdošanai vai nāvei nolemtas lietas, kas līdz tam bija kalpojušas kā sēdvieta uz mašīnas jumta. Vadītājs izlēca no kabīnes un ironiski nokliedzās:

- Heroika!

Šajā simboliskajā vārdā Kartahenu sauc tās pagātnes slavas dēļ, un tieši tur tai vajadzēja atrasties. Bet es pilsētu neredzēju, jo melnajā vilnas uzvalkā, kas man bija mugurā kopš 9. aprīļa, tik tikko spēju elpot. Pārējos divus manā garderobē atrodamos uzvalkus bija piemeklējis līdzīgs liktenis kā rakstāmmašīnu lombardā, bet vecākiem sagatavotā cienījamā versija vēstīja, ka rakstāmmašīna un citas personīgās mantas kopā ar drēbēm pazudušas ugunsgrēka izraisītajā jūklī. Bezkaunīgais vadītājs, kas visu ceļu bija zobojies par manu bandīta izskatu, vai plīsa no apmierinājuma, kad es grozījos turpu šurpu un nespēju atrast virzienu uz pilsētu.

- Tā ir tev pie pakaļas! - viņš man kliedza, visiem dzirdot.

Un uzmanies, tur stulbeņiem dod medaļas!

Kartahena tiešām jau četrsimt gadu bija man aiz muguras, bet man nevedās viegli iedomāties pilsētu pusjūdzes attālumā no purviem, aizslēpušos aiz leģendārā mūra, kas varenības laikā to pasargāja no barbariem un pirātiem, bet vēlāk bija pazudis zem zaru biezokņa un garām dzeltenu zvaniņu stīgām. Tā nu es pievienojos pārējo pasažieru saceltajai nekārtībai un vilku savu čemodānu pa krūmāju, pilnu ar dzīviem krabjiem, kuru čaulas zem kurpju zolēm krakšķēja gluži kā petardes. Bija neiespējami neatcerēties bagāžas saini, ko biedri iemeta Magdalēnas upē mana pirmā ceļojuma laikā, vai bēru lādi, ko es, niknumā raudot, pirmajos liceja gados vilku sev līdzi vai pa pusvalsti un ko par godu bakalaurāta pabeigšanai iemetu kādā Andu bezdibenī. Man vienmēr ir licies, ka šajās nepelnītajās un pārlieku smagajās kravās bija kaut kas no sveša likteņa, un mans mūžs nav bijis gana garš, lai šo pieņēmumu atspēkotu.

Caur vakara miglu tikko sāka iezīmēties dažu baznīcu un klosteru kupolu silueti, kad mums pretī metās sikspārņu bars, kas lidoja tieši virs galvas, un tikai savas gudrības dēļ tie nenotrieca mūs zemē. Dzīvnieku spārni skanēja kā pērkona dārdi, un tie aiz sevis atstāja nāves dvingu. Panikā es palaidu vaļā koferi un, ar rokām saķēris galvu, notupos, līdz kāda veca sieviete, kas soļoja man līdzās, iekliedzās:

- Skaiti “Augstu slavē Kungu, mana dvēsele!”

Tas nozīmēja: slepeno lūgšanu, lai atbaidītu sātana uzbrukumus; Baznīca to bija noliegusi, bet izcilie ateisti padarījuši par svētu un izmantoja reizēs, kad zaimi vairs nelīdzēja. Sieviete aptvēra, ka es nemāku lūgties, un saķēra manu koferi aiz otras auklas, lai palīdzētu man to vilkt.

- Skaiti kopā ar mani, - viņa teica. - Tikai atceries: ar lielu ticību gan.

Tā nu viņa man rindu pa rindai nodiktēja “Augstu slavē Kungu, mana dvēsele!”, un es to skaļā balsī atkārtoju ar vairs nekad neizjustu degsmi. Šodien man ir grūti tam noticēt, bet sikspārņu bars pazuda no debesīm ātrāk, nekā mēs beidzām skaitīt lūgšanu. Gaisā palika vien troksnis, kādu jūra rada, sitoties pret klintīm.

Mēs bijām nonākuši līdz lielajiem Reloha vārtiem. Jau simt gadu paceļamais tilts savienoja vecpilsētu ar Getsemani kvartālu un cieši apdzīvotajiem nabadzīgo graustu rajoniem purvos, bet no deviņiem vakarā līdz rītausmai tilts bija pacelts. Pilsēta bija norobežota ne tikai no pārējas pasaules, bet arī no vēstures. Stāstīja, ka spāņu kolonizatori ir uzbūvējuši šo tiltu, baidoties, ka nabadzīgie priekšpilsētu iedzīvotāji pusnaktī varētu ierasties pārgriezt guļošajiem rīkli. Tomēr pilsētai joprojām piemita kaut kas no tās dievišķās grācijas, jo man bija tikai jāsper tikai viens solis mūru iekšpusē, lai pēcpusdienas sārtajā gaismā ieraudzītu visu tās diženumu, un es nespēju apvaldīt izjūtu, ka tikko esmu no jauna piedzimis.

Un pamatoti. Nedēļas sākumā, brienot caur asiņu un dubļu purvu, es biju pametis Bogotu, kur starp kūpošām krāsmatām grēdojās neviena nemeklētu līķu kaudzes. Kartahenā pasaule ātri vien bija kļuvusi pavisam citāda. Te nebija ne miņas no visu valsti postošā kara, un man bija grūti noticēt, ka šī nesāpīgā vientulība, nerimstošā jūra un milzīgā atbraukšanas jūsma mani piemeklējusi tajā pašā dzīvē un tikai nepilnu nedēļu vēlāk.

Es par šo pilsētu biju dzirdējis jau kopš dzimšanas, tāpēc uzreiz atpazinu gan nelielo laukumu, kurā pulcējās zirgu pajūgi un ēzeļu vilkti kravas rati, gan galeriju arkādi dziļumā, kur tirgošanās kļuva biezāka un skaļāka. Kaut arī oficiālie prāti to neatzina, tā bija pēdējā aktīvā pilsētas sirds, kas saglabājusies kopš rās pirmsākumiem. Koloniālā perioda laikā to sauca par Tirgotāju vārtiem. Tur raustīja neredzamos vergu tirdzniecības diedziņus un uzkarsēja nepatiku pret spāņu kundzību. Vēlāk tos sāka dēvēt par Rakstvežu vārtiem, un šis nosaukums cēlās no nerunīgajiem kaligrāfiem, kas, tērpušies vilnas vestēs un uzmaukuši piedurkņu sargus, neizglītotajiem nabagiem rakstīja mīlas vēstules un visu veidu dokumentus. Daudzi no viņiem zem galda pārdeva arī lētas grāmatas, īpaši Svētā Krēsla aizliegtos darbus, un valda pārliecība, ka viņi bija arī amerikāņu izcelsmes cilvēku konspirācijas orākuli pret spāņiem. XX gadsimta sākumā mans tēvs mēdza remdēt savu dzejnieka aicinājumu, rakstot pie vārtiem mīlas vēstules. Patiesību sakot, viņš neguva panākumus nevienā no šīm nodarbēm, jo daži ļauni vai patiesi nabadzīgi klienti ne tikai bez maksas izmantoja viņa pakalpojumus, bet lūdza arī piecus reālus pastmarkai.

Nu jau vairākus gadus šo vietu sauca par Saldumu vārtiem, te bija atrodams slikts vilnas audums, klaidoņi, kas nāca apēst tirgus pārpalikumus, un kliedzoši indiāņu pareģi, kuriem bija dārgi jāmaksā, ja nevēlējies, lai viņi nodzied tavu nāves dienu un laiku. Kārību šoneri piestāja ostā, lai pasažieri varētu nopirktu saldumus, kam vārdu izdomāja to gatavotājas un pārdevēji pārvērta dzejā: “Ruletes priekš Lizetes, šokolādes bonbongas no lādes, kokosriekstu ledenes no Medenes, brūnā cukura kūka, un tukša nebūs ūka.” Tā nu labos un sliktos laikos vārti bija pilsētas dzīves centrs, kur valdībai aiz muguras vēdināt valsts lietas, un vienīgā vieta pasaulē, kur virtuļu pārdevējas zināja nākamā premjerministra vārdu, pirms Bogotā tas bija ienācis prātā republikas prezidentam.

Klaigu acumirklīgi savaldzināts, es klupdams lauzos cauri pēcpusdienas pūlim, velkot sev līdzi koferi. Noskrandis un kaulains vecis, acis nemirkšķinot, no kurpju tīrītāju platformas skatījās uz mani ar aukstu vanaga skatienu. Viņš mani spēji apstādināja. Tiklīdz bija pamanījis, ka es viņu redzu, kurpju tīrītājs piedāvājās man par kofera nesēju, b’s pateicos, līdz viņš savā dzimtajā valodā teica:

- Trīsdesmit sentavo.

Neiespējami. Trīsdesmit sentavo par kofera aiznešanu bija pārāk liels kampiens no pēdējiem četriem peso, kas man bija palikuši, līdz nākamajā nedēļā saņemšu palīdzību no vecākiem.

- Tik daudz maksā koferis ar visu, kas tajā ir iekšā, - es atbildēju.

Turklāt pansija, kurā jau vajadzēja atrasties Bogotas draugu pulkam, vairs nebija tālu. Vecais vīrs samierinājās ar trim sentavo, noāva un pakāra kaklā sandales, ar izkāmējušajam augumam nepiederīgu spēku uzlika plecā koferi un kā atlēts basām kājām skrēja gar gadsimtiem ilgas pamestības sagrauztajiem koloniālā laika namiem. Divdesmit vienu gadu vecā sirds man lēca ārā pa muti, kad mēģināju neizlaist no acīm olimpisko vectētiņu, kura stundas uz šīs zemes bija skaitītas. Pēc pieciem kvartāliem viņš iegāja pa lieliem viesnīcas vārtiem un, lecot pa diviem pakāpieniem, uzskrēja pa kāpnēm. Nebūt ne aizelsies viņš nolika koferi zemē un pastiepa roku:

- Trīsdesmit sentavo.

F.s atgādināju, ka jau esmu samaksājis, bet viņš uzstāja, ka trīs pie vārtiem samaksātie sentavo neietver samaksu par kofera uznešanu pa kāpnēm. Viesnīcas saimniece, kas iznāca mūs uzņemt, piekrita vecajam vīram: par kāpnēm jāmaksā atsevišķi. Un viņa izteica prognozi, kas man noderēja visam mūžam:

- Gan jau tu redzēsi, ka Kartahenā viss ir citādi.

Turklāt man bija jāsastopas arī ar slikto ziņu, ka vēl nav ieradies neviens no maniem Bogotas pansijas biedriem, kaut arī viņi bija apstiprinājuši rezervāciju četrām personām, to skaitā man. Mēs ar viņiem bijām sarunājuši todien tikties viesnīcā pirms pulksten sešiem pēcpusdienā. Satiksmes autobusa nokavēšana un brauciens Pasta aģentūras mašīnā bija mani aizkavējis par trim stundām, tomēr es biju ieradies laicīgāk par visiem un nevarēju neko iesākt ar saviem bez trīsdesmit trim sentavo četriem peso. Viesnīcas saimniece bija ne tikai apburoša māte.

bet, kā es par to varēju pārliecināties divos garajos viesnīcā nodzīvotajos mēnešos, arī pati savu noteikumu verdzene. Viņa nebija ar mieru mani reģistrēt, ja es jau uz priekšu nesamaksāju par pirmo mēnesi: divdesmit astoņus peso par trim ēdienreizēm un gultu sešvietīgā istabā.

Vecāku palīdzību es negaidīju ātrāk kā nākamajā nedē|ā, tas nozīmēja, ka mans koferis neizkustēsies no kāpņu laukumiņa pirms draugu ierašanās. Es apsēdos gaidīt arhibīskapa krēslā ar lielām, izkrāsotām puķēm, kas man bija kā debesu dāvana pēc saules svelmē pavadītās dienas, kratoties nelaimīgajā smagajā mašīnā. Patiesību sakot, tolaik neviens nebija ne par ko drošs. Nebija prātīgi sarunāt tikšanos noteiktā laikā un vietā, jo mēs pat paši sev neuzdrošinājāmies pateikt, ka puse valsts ir iesaistījusies asiņainā karā, ko provincēs slēpa jau vairākus gadus un kas pēdējās nedēļas laikā nāvējoši bija uzliesmojis pilsētās.

Pēc astoņām stundām, iestrēdzis Kartahenas viesnīcā, es nevarēju saprast, kas ir noticis ar I losē Palensiju un viņa draugiem. Bez jebkādām ziņām nogaidījis vēl vienu stundu, es izgāju klaiņot pa tukšajām ielām. Aprīlī agri satumst. Ielu laternas jau bija ieslēgtas, bet tās spīdēja tik vāri, ka spuldzes varēja sajaukt ar zvaigznēm, kas spīdēja cauri koku lapotnei. Man pietika ar piecpadsmit minūtēm, lai izmestu loku pa koloniālā rajona bruģētajām ieliņām un milzīgā atvieglojumā saprastu, ka šai dīvainajai pilsētai nav nekā kopīga ar to iekonservēto fosiliju, par kādu mums mācīja skolā.

Uz ielas nebija ne dvēseles. Pūlis, kas rītausmā ieradās no priekšpilsētām, lai strādātu vai tirgotos, pulksten piecos pēcpusdienā steidzīgi atgriezās savos rajonos, un mūra aptvertās pilsētas daļas iedzīvotāji ieslēdzās savos namos, lai vakariņotu un līdz pusnaktij spēlētu domino. Ieradums iegādāties privātās automašīnas vēl nebija iedibinājies, bet dažas uzņēmumiem piederošās palika ārpus mūriem. Pat visaugstākās amatpersonas

līdz Ratu laukumam joprojām ieradās vietējo amatnieku izgatavotos autobusos un no turienes mēroja ceļu uz biroju, lecot pāri uz ietvēm izliktajām sīkumtirgotāju precēm. Vismanierīgākais to traģisko gadu priekšnieks lielījās, ka no sava rajona joprojām brauc ar to pašu autobusu, ar kuru savulaik devās uz skolu.

Automašīnu ierobežošana bija nenovēršama, jo tās nesaderēja ar vēsturisko realitāti: mašīnas vienkārši neietilpa pilsētas šaurajās un līkumainajās ieliņās, kur naktī atbalsojās rahītisko un neapkalto zirgu soļi. Karstajā laikā, kad ļaudis atvēra logus, lai pa tiem ieplūstu parku spirgtums, ar spokainu atbalsi bija dzirdamas visintīmāko sarunu šaltis. Snaudošie sirmgalvji dzirdēja zaglīgus soļus uz bruģētajām ielām, un, neatverot acis, saausījās, līdz tos atpazina un vīlušies teica: “Tur Hosē Antonio dodas pie Cabelas.” Vienīgais troksnis, kas bezmiega māktos tiešām kaitināja, bija skaļie domino kauliņu klikšķi uz galda, un tie atbalsojās pa visu mūra ieskauto rajonu.

Man tā bija vēsturiska nakts. Es tik tikko spēju realitātē atpazīt akadēmiskajās grāmatās redzētos pilsētas vaibstus, ko dzīve jau bija pabojājusi. Mani līdz asarām saviļņoja fakts, ka vecās marķīzu pilis bija tādas pašas, kā es tās redzēju acu priekšā, apskretušas un ar kāpņu telpā guļošiem ubagiem. Es redzēju katedrāli bez zvaniem, kurus bija aizvedis pirāts Frānsiss Dreiks, lai izgatavotu no tiem lielgabalus. Dažus uzbrukumā izglābtos zvanus arhibīskapa burvji vēlāk lika izkausēt, jo uzskatīja, ka to ļaunās skaņas izsaucot sātanu. Es redzēju sanīkušos kociņus un varoņu skulptūras, kas izskatījās nevis trauslajā marmorā izcirstas, bet gan īsti miruši cilvēki. Kartahenā tās neaizsargāja pret laika zobu, bet gan gluži pretēji: lietas te aizsargāja laiku, un, kamēr gadsimti novecoja, tās joprojām bija savā sākotnējā vecumā. Tieši tā jau pašā pirmajā naktī pilsēta man uz katra soļa atklāja savu dzīvi, un tā nemaz nelīdzinājās vēsturnieku papjēmašē fosilijai, bet pilsētai

ar miesu un asinīm, kuru vairs neuzturēja tās jūrnieku slava, bet drupu cienība.

Es ar jaunu sparu atgriezos pansijā, kad Reloha tornī pulkstenis nosita desmit. Pusaizmidzis sargs man pavēstīja, ka nav ieradies neviens no maniem draugiem un ka mans koferis atrodas drošībā viesnīcas mantu glabātavā. Tikai tad es sapratu, ka kopš sliktajām brokastīm Barrankiljā neesmu ne ēdis, ne dzēris. Izsalkuma dēļ man ļodzījās kājas, bet es biju apmierināts, jo saimniece man ļāva atstāt koferi un pārlaist tikai šo nakti kaut vai zāles mīkstajā krēslā. Sargs smējās par manu lētticību.

- Neesi nu tik stulbs! - viņš sacīja raupjā Kārību dialektā. - Saimniecei ir tik daudz naudas, ka viņa iet gulēt septiņos un ceļas tikai nākamās dienas vienpadsmitos.

Šis arguments man šķita tik pārliecinošs, ka es apsēdos uz kāda Bolivara parka soliņa otrā ielas pusē, lai gaidītu draugu parādīšanos un nevienu netraucētu. Vārajā ielas gaismā nonīkušie kociņi bija tikko redzami, parka laternas ieslēdza tikai svētdienās un nozīmīgos svētkos. Uz marmora soliņiem bija redzamas daudzas reizes dzēstu un no jauna uzrakstītu bezkaunīgu dzejnieku vārsmu pēdas. Aiz Inkvizīcijas pils neapstrādātā akmenī cirstās karaliski greznās fasādes un bazilikai raksturīgās ieejas varēja dzirdēt neremdējamu kāda slima putna žēlošanos, kas šķita nākam ne no šīs pasaules. Vēlme smēķēt man uzbruka vienlaikus ar vēlmi lasīt; tie bija divi ieradumi, kas ar savu nekaunību un uzmācību sabangoja manu jaunību. Oldesa Hakslija romāns KoHtrapunkts, ko es fizisku baiļu dēļ nevarēju lasīt lidmašīnā, atradās manā ieslēgtajā koferī. Tā nu es dīvaina atvieglojuma un šausmu mistrojumā aizdedzu pēdējo cigareti un nodzēsu to pusē, lai paglabātu kā rezervi bezgalīgajai naktij.

Kad jau biju noskaņojies gulēt uz sola, man šķita, ka starp vistumšākajām koku ēnām kāds slēpjas. Tā bija Simona Bolivara jātnieka statuja. Neviens cits: ģenerālis Simons Hosē

Antonio de la Santisima Trinidade Bolivars i Palasioss, mans varonis kopš brīža, kad vectēvs pavēlēja viņu pielūgt, savā mirdzošajā parādes formastērpā un ar baložu apkakātu romiešu imperatora galvu.

Viņš joprojām bija mans neaizmirstamais varonis, par spīti visām nelabojamām pretrunām — vai varbūt tieši to dēļ. Beigu beigās šīs pretrunas tik tikko varēja pielīdzināt tām, kuru dēļ vectēvs ieguva pulkveža pakāpi un tik daudzas reizes lika savu dzīvību uz spēles kara laikā, ko liberāļi izcīnīja pret to pašu Konservatīvo partiju, kuru nodibināja un atbalstīja Bolivars. Es biju aizklīdis domās, kad noteikta balss aiz muguras piespieda mani nolaisties uz zemes:

- Rokas augšā!

Es atvieglots tās pacēlu un biju pārliecināts, ka beidzot ieradušies mani draugi, bet sastapos ar diviem vienkāršiem un gandrīz vai noskrandušiem policistiem, kas tēmēja uz mani ar saviem jaunajiem ieročiem. Viņi gribēja zināt, kāpēc es neievēroju komandantstundu, kas bija sākusies pirms divām stundām. Es pat nezināju, ka iepriekšējā svētdienā tāda — kā policisti pastāstīja — ir ieviesta, nedz arī biju dzirdējis tauru vai zvanu skaņas vai kādu citu zīmi, kas man ļautu saprast, kāpēc ielās nav neviena cilvēka. Apskatot manus dokumentus un uzklausot izskaidrojumu, kāpēc šeit atrodos, policisti bija vairāk slinki nekā saprotoši. Viņi atdeva man dokumentus, lāga tos pat neapskatījušies. Viens no viņiem jautāja, cik daudz naudas man ir, un es atbildēju, ka nepilni četri peso. Tad apņēmīgākais no abiem paprasīja man cigareti, un es parādīju izsmēķi, ko grasījos izpīpēt pirms gulētiešanas. Policists man to atņēma un izsmēķēja līdz pat nagu galiem. Jau pēc brīža viņi, vairāk smēķēšanas kāres nekā likuma vadīti, mani aiz rokas veda pa ielu, meklējot kādu atvērtu iestādījumu, kurā par vienu sentavo gabalā pārdod cigaretes. Pilnmēness nakts bija kļuvusi skaidra un vēsa, un klusums šķita kā neredzama viela, ko var ieelpot kā

gaisu. Tad es sapratu to, ko tik daudzas reizes neticīgi biju klausījies sakām tēvu: viņš rītausmā spēlējis vijoli kapa klusumā, lai justu, ka viņa mīlas valši ir dzirdami visā Kārību piekrastē.

Neauglīgās cigarešu meklēšanas nogurdināti, mēs izgājām ārpus pilsētas mūriem un devāmies uz kuģu piestātni, kas aiz tirgus laukuma dzīvoja pati savu dzīvi; tur piestāja kuģi no Kirasao, Arubas un citām mazākām Anti|u salām. Šeit nakti pavadīja visjautrākie un noderīgākie pilsētas iedzīvotāji, kuriem caurlaides amata pienākumu dē| atļāva pārvietoties arī komandantstundas laikā. Krodziņā zem klajas debess viņi par lētu naudu un labā kompānijā ēda līdz pat rītausmai, un turp devās ne tikai nakts strādnieki, bet visi, kas vēlējās paēst, kad citi iestādījumi jau bija slēgti. $ai vietai nebija oficiāla nosaukuma, un tā bija pazīstama ar gauži nepiemērotu vārdu: La Cueva^16.

Policisti tur jutās kā mājās. Bija acīm redzams, ka klienti pie galda pazīst cits citu jau kopš seniem laikiem un ir apmierināti par iespēju pabūt kopā. Bija neiespējami noteikt šo ļaužu uzvārdus, jo viņi cits citu sauca skolas laika iesaukās un visi vienlaikus runāja skaļā balsī, neklausoties sarunas biedrā un pat nepaskatoties uz viņu. Viņi visi bija darba drēbēs, izņemot kādu Adonīdam līdzīgu sešdesmitgadnieku sirmgalvi, kas bija apvilcis senu smokingu un kam līdzās sēdēja padzīvojusi un vēl ļoti skaista sieviete zvīguļu kleitā, izdilušā no valkāšanas, un rotājusies ar pārāk daudzām īstām dārglietām. Kundzes klātbūtne šeit liecināja par viņas statusu, jo bija ļoti maz sieviešu, kam vīri ļāva parādīties vietās ar sliktu slavu. Varētu domāt, ka abi ir tūristi, ja nebūtu viņu miera, vietējā akcenta un familiārās izturēšanās pret pārējiem. Vēlāk es uzzināju, ka nebūt

nav tā, kā izskatījās: tas bija vecs izklaidīgu kartaheniešu laulāts pāris, kas apvilka goda drānas ikreiz, kad vakariņoja ārpus mājām, un tovakar komandantstundas dēļ visi viesmīļi bija aizmiguši un restorāni slēgti.

Viņi mūs uzaicināja vakariņās. Pārējie atbrīvoja vietu pie garā galda, un mēs, nedaudz sabijušies un saspiesti, trijatā apsēdāmies. Arī pret policistiem abi izturējās ar tādu pašu familiaritāti, ar kādu uzrunāja kalpotājus. Viens no policistiem bija nopietns un pašapzinīgs un pie galda uzvedās kā labi audzināts bērns. Otrs izskatījās izklaidīgs visā, kas neattiecās uz ēšanu un smēķēšanu. Vairāk kautrības nekā pieklājības dēļ es pasūtināju mazāk ēdiena nekā viņi, un, kad sapratu, ka spēšu remdēt tikai pusi izsalkuma, policisti jau bija visu notiesājuši.

La Cueva īpašnieku un vienīgo viesmīli sauca Hosē Dolo-ress, viņš bija neomulīgi skaists tikko pusaudža gadus izdzīvojis nēģeris, kas, ietinies musulmaņa sniegbaltajos palagos, allaž nēsāja aiz auss dzīvu neļķi. Tomēr visvairāk varēja manīt viņa lielo gudrību, ko Hosē Doloress mācēja pilnībā likt lietā, lai būtu laimīgs un darītu laimīgus arī pārējos. Bija acīm redzams, ka viņam trūkst tikai nedaudz, lai būtu sieviete, un puiša slava mīlēties tikai ar savu vīru bija pelnīta. Neviens par to nezobojās, jo viņa atjautība un spēja ātri atbildēt neatstāja nevienu pakalpojumu bez atbildes un nevienu apvainojumu bez atmaksas. Viņš viens pats paveica visu: gatavoja to, kas ikkatram klientam garšoja, ar vienu roku cepa zaļo banānu šķēles un ar otru kārtoja grāmatvedību. Hosē Doloresam tikai nedaudz palīdzēja aptuveni sešus gadus vecs puisēns, kas viņu sauca par mammu. Kad mēs atvadījāmies, jaunatklātais iestādījums mani bija aizkustinājis, bet es nespēju iedomāties, ka šī nerātno nakts uzdzīvotāju pulcēšanās vieta kļūs par vienu no visneaizmirstamākajām manā mūžā.

Pēc vakariņām es pavadīju policistus, lai viņi varētu veikt iekavēto apgaitu. Mēness debesīs līdzinājās zelta šķīvim. Sāka

celties vējiņš, kas no kādām tālīnām dzīrēm atnesa mūzikas skaņas un kliedzienus. Bet aģenti zināja, ka komandantstundas dēļ nabadzīgo rajonos neviens nedodas gulēt, bet gan ik nakti citā mājā rīko dejas un neiziet ielās līdz pat rītausmai.

Kad pulkstenis nosita divi, mēs pieklauvējām pie manas viesnīcas durvīm, pārliecināti, ka draugi jau ir ieradušies, bet šoreiz sargs mūs sūtīja ellē, jo bijām viņu bez iemesla pamodinājuši. Tad policisti saprata, ka man nav kur gulēt, un nolēma ņemt mani līdzi uz iecirkni. Man šis joks šķita tik nekaunīgs, ka mans labais noskaņojums bija vējā un es pateicu kādu biezāku vārdu. Viens no policistiem, tik bērnišķīgas uzvedības pārsteigts, nolika mani pie vietas, iespiežot krūtīs sava šaujamā stobru.

- Neesi nu stulbenis, - viņš man smejoties sacīja. - Atceries, ka tu joprojām esi aizturēts par komandantstundas neievērošanu.

Sešvietīgā kamerā uz svešu sviedru piesūcināta salmu paklāja es pārlaidu savu pirmo laimīgo nakti Kartahenā.

Sasniegt pilsētas dvēseli bija daudz vieglāk nekā pārdzīvot pirmo dienu. Nepilnās divās nedēļās biju nokārtojis attiecības ar vecākiem, kas bez iebildumiem piekrita manam lēmumam dzīvot kara neskartajā pilsētā. Nožēlā par to, ka likusi man pavadīt nakti cietumā, viesnīcas saimniece iekārtoja mani savas skaistās koloniālā stila mājas bēniņos nesen uzceltajā nojumē kopā ar vēl divdesmit studentiem. Man nebija par ko žēloties, jo tā bija Nacionālā liceja guļamistabas Kārību kopija, kas ar pilnu servisu maksāja mazāk nekā pansija Bogotā.

Iestāšanās juridiskajā fakultātē bija notikusi pēc stundu ilga iestājeksāmena, kuru pieņēma sekretārs ignasio Veless Martiness un politekonomijas pasniedzējs, kura vārdu es savās atmiņās tā arī nespēju atrast. Kā jau ierasts, eksāmens bija par visu otrā kursa vielu. Jau no paša sākuma manu uzmanību piesaistīja abu skolotāju spriedumu skaidrība un valodas

precizitāte: viņi dzīvoja apgabalā, kas iekšzemē slavens ar savu liekvārdību. Pirmā izvilktā tēma bija pilsoņu karš Amerikas Savienotajās Valstīs, un par to es zināju vēl mazāk nekā neko. Žēl, ka es vēl nebiju lasījis jaunos Ziemeļamerikas romānistus, kuru darbi tolaik pamazām sāka nonākt mūsu redzeslokā, tomēr man palaimējās, jo doktors Veless Martiness sāka tēmu ar nejaušu atsauci uz Krusttēva Toma būdu, ko es labi zināju jau kopš bakalaurāta laikiem. Es notvēru viņu lidojumā. Abus pasniedzējus droši vien pārņēma spējš nostalģijas vilnis, jo sešdesmit eksāmenam paredzētās minūtes mēs pilnībā pavadījām, emocionāli analizējot kaunpilno verdzību Amerikas Savienoto Valstu dienvidu štatos. Un tur mēs arī palikām. Tā nu tas, ko es uztvēru kā krievu ruleti, izvērtās saistošā sarunā, kura vainagojās ar labu novērtējumu un nelieliem sirsnīgiem aplausiem.

Es iestājos universitātē, lai pabeigtu otro kursu, ar nekad neizpildītu norunu, ka nokārtošu eksāmenus vienā vai divos priekšmetos, ko nebiju nolicis pirmā kursa laikā Bogotā. Daži studiju biedri sajūsminājās par manu spēju ievirzīt tēmas sev vēlamā gultnē, jo fakultātē valdīja zināms kareivīgums, kas atbalstīja radošu brīvību šajā akadēmiskajā stingrībā iegrimušajā universitātē. Jau kopš liceja gadiem tas bija mans vientuļais sapnis — un nevis tādēļ, lai protestētu pret pastāvošo kārtību, bet gan tāpēc, ka tā bija mana vienīgā cerība bez mācīšanās nokārtot eksāmenus. Tomēr tie paši studenti, kas auditorijās aizstāvēja neatkarīgu domāšanu, nespēja paveikt neko vairāk kā padoties liktenim un kāpa pie eksāmenu karātavām, no galvas iemācījušies koloniālo tekstu sējumus. Par laimi, reālajā dzīvē viņi bija īsti meistari, kas par spīti aizvien nekaunīgākajām komandantstundas represijām prata uzturēt dzīvas piektdienu ziedojumu balles. Ar neoficiālu varas iestāžu atļauju balles notika visu komandantstundas darbības laiku un pēc tās atcelšanas uzplauka ar daudz lielāku spēku nekā jebkad. īpaši

Torisesā, Getscmani un De la Popa pēdā, visjautrākajos to tumšo gadu rajonos. Pietika tikai paskatīties pa logu, lai izvēlētos ballīti, kas vislabāk patika, un karstās Kārību mūzikas pavadījumā, ko vēl vairāk pastiprināja trokšņainās skrandas, par piecdesmit sentavo dejotu līdz pat rītam. Uzaicinātās meitenes bija tās pašas studentes, ko mēs visu nedēļu redzējām pie skolas ieejas, viņas tikai bija tērpušās svētdienas mises drānās un, līdzi atnākušo krustmāšu vai liberālo māmuļu modro acu uzraudzītas, dejoja kā dzīvē pieredzējušas sievietes. Vienā no šīm lielo medību naktīm es gāju pa Getsemani, kas kolonijas perioda laikā bija vergu kvartāls, kad kāds spēcīgi uzsita man pa muguru un es atpazinu skaļo balsi:

- Bandīts!

Tas bija Manuels Sapata Olivelja, sens Malas Kriansas ielas iemītnieks, un šajā ielā bija dzīvojuši arī viņa vecvecāki un afrikāņu vecvecvecāki. 9. aprīļa nemieru laikā bijām tikušies Bogotā, un mēs priecājāmies, ka joprojām dzīvi tiekamies Kartahenā. Manuels bija ne tikai ārsts, bet ari romānu rakstnieks, politisks aktīvists un Kārību mūzikas popularizētājs, un viņa galvenais aicinājums bija atrisināt visu cilvēku problēmas. Tikko bijām pastāstījuši viens otram savus liktenīgās piektdienas piedzīvojumus un nākotnes nodomus, viņš man piedāvāja izmēģināt veiksmi žurnālistikā. Pirms mēneša viens no liberāļu vadoņiem, Domingo Lopess Eskauriasa, bija nodibinājis laikrakstu El Universal, kura galvenais redaktors bija Klementc Manuels Sabala. Es par viņu biju dzirdējis nevis kā par žurnālistu, bet kā par erudītu mūzikas pazinēju un rezervē aizgājušu komunistu. Sapata Olivelja uzstāja, ka mums jāiet viņš apciemot, jo zināja, ka Sabala meklē jaunus cilvēkus, lai ar avīzes piemēru aizsāktu radošu žurnālistiku, kas atšķirtos no visā valstī valdošās rutīnā ieslīgušās un padevīgās avīžniecības, kas īpaši spilgti izpaudās Kartahenā, vienā no tolaik šajā jomā visatpaliktākajām pilsētām.

Es biju pilnīgi pārliecināts, ka žurnālistika nav domāta man. Gribēju kļūt par citādu rakstnieku, bet mēģināju tāds būt, imitējot autorus, ar kuriem man nebija nekā kopīga. Tā nu tobrīd es biju ieslīdzis pārdomās, jo pēc trim pirmajiem Bogotā publicētajiem stāstiem, ko Eduardo Salamea, citi kritiķi un labi un slikti draugi bija tik ļoti salielījuši, jutos kā nonācis strupceļā. Neņemot vērā manus argumentus, Sapata Olivelja uzstāja, ka žurnālistika un literatūra ir gandrīz viens un tas pats un ka saistība ar El Universal man vienlaikus var nodrošināt trīs lietas: cienījamā un lietderīgā veidā atrisināt iztikas problēmu; ievest mani profesionāļu vidē, kas jau pats par sevi ir svarīgi; un nodrošināt darbu kopā ar Klementi Manuelu Sabalu, labāko žurnālistikas skolotāju, kādu vien iespējams iedomāties. Kautrīgais biklums, ko manī izraisīja šie vienkāršie spriedumi, varēja pasargāt mani no neveiksmes. Bet Sapata Olivelja nespēja pārdzīvot savu izgāšanos un sarunāja man tikšanos nākamajā dienā pulksten piecos pēcpusdienā Sanhuana de Diosa ielā 381, ēkā, kur atradās avīzes redakcija.

Tonakt es gulēju nemierīgi. Nākamajā dienā pie brokastu galda jautāju viesnīcas saimniecei, kur atrodas Sanhuana de Diosa iela, un viņa man to pie loga parādīja ar pirkstu.

- Tepat vien ir, - viņa sacīja, - tikai divus kvartālus tālāk.

Tur arī bija El Universal redakcija, pretī Sanpedro Klavera baznīcas milzīgajai zeltainu akmeņu sienai. Sanpedro Klavera bija pirmais Amerikas svētais, un viņa netrūdošais ķermenis jau vairāk nekā simt gadu bija novietots zem galvenā altāra. Baznīca bija republikas laika ielāpu izraibināta sena koloniālā perioda celtne ar divām lielām durvīm un pāris logiem, pa kuriem bija redzama visa laikraksta redakcija. Bet mans īstais bieds atradās aiz neēvelēta koka kolonnas apmēram trīs metru attālumā no loga: padzīvojis, vientuļš vīrietis, ģērbies baltā kreklā, žaketē un kaklasaitē, ar melnīgsnēju ādu, cietiem, melniem indiāņa matiem ar zīmuli rakstīja pie veca, papīriem

apkrauta rakstāmgalda. Pēkšņa valdzinājuma pārņemts, es pagriezos pretējā virzienā un nogāju garām logam vēl divas reizes. Ceturtajā reizē, tāpat kā pirmajā, man vairs nebija ne mazāko šaubu, ka tas ir Klemente Manuels Sabala, gluži tāds pats, kā biju viņu iztēlojies, tikai daudz briesmīgāks. Baiļu sastindzināts, es pieņēmu vienkāršu lēmumu tajā pēcpusdienā neierasties uz tikšanos ar vīru, kuru pietika tikai uzlūkot pa logu, lai saprastu, ka viņš pārāk daudz zina par dzīvi un savu profesiju. Es atgriezos viesnīcā un uzdāvināju sev vienu no tipiskajām, no sirdsapziņas pārmetumiem brīvajām dienām — uz muguras gultā atgāzies, lasīju Andrē Žida Naudas viltotājus un bez mitas smēķēju. Piecos pēcpusdienā guļamistabas durvis sadrebināja spēcīgs, šāviņam līdzīgs plaukstas sitiens.

- Nolādēts, ejam! - Sapata Olivelja man no sliekšņa kliedza. - Sabala tevi gaida, un neviens šajā valstī nevar atļauties viņu piešņākt.

Sākumā viss bija daudz grūtāk, nekā man būtu rādījies pat visļaunākajos murgos. Sabala mani sagaidīja, nezinot, ko iesākt, un bez apstājas smēķējot, turklāt viņa neērtību vēl vairāk pastiprināja karstums. Viņš mums visu izrādīja. Vienā pusē laikraksta direkcija un administrācija. Otrā pusē redakcijas telpa un salicēju darbnīca ar trijiem, tik agrā stundā vēl tukšiem galdiem, un pašā dziļumā — sacelšanos pārdzīvojusi rotējošā iespiedprese un divi vienīgie linotipi.

Mani krietni izbrīnīja, ka Sabala bija lasījis manus trīs stāstus un Salameas piezīme viņam šķita pelnīta.

- Man gan nē, - es teicu. - Tie stāsti man nepatīk. Es tos uzrakstīju pēc neapzināta impulsa un pēc tam, kad biju tos izlasījis jau drukātus, vairs nezināju, kā turpināt.

Sabala dziļi ievilka dūmu un teica Sapatam Oliveljam:

- Tā ir laba zīme.

Manuels izmantoja situāciju un sacīja, ka no universitātes brīvajā laikā es redaktoram varētu palīdzēt laikrakstā. Sabala

atbildēja, ka ari viņš par to esot iedomājies, kad Manuels lūdzis ar mani tikties. Laikraksta direktoru doktoru Lopesu Eskau-riasu Sabala ar mani iepazīstināja kā ar iespējamo līdzstrādnieku, par kuru viņi bija runājuši iepriekšējā vakarā.

- Tas būtu lieliski, - direktors sacīja ar savu mūžīgo senlaiku bruņinieka smaidu.

Mēs neko nesarunājām, bet maestro Sabala lūdza pienākt nākamajā dienā, lai varētu mani iepazīstināt ar Ektoru Rohasu Eraso, labu dzejnieku un gleznotāju, kā ari laikraksta izcilāko sleju autoru. Šodien neizprotamas kautrības dēļ es nepateicu, ka viņš ir bijis mans zīmēšanas skolotājs Sanhosē koledžā. Kad mēs gājām prom, Manuels Aduanas laukumā pretī iespaidīgajai Sanpedro Klavera baznīcas fasādei augstu palēcās un priekšlaikus gavilēja:

- Nu, re, tīģeri, viss ir kārtībā!

Lai neliktu draugam vilties, es viņu sirsnīgi apkampu, bet nopietni šaubījos par savu nākotni. Manuels jautāja, kāds man ir šķitis Sabala, un es viņam pateicu taisnību. Man viņš likās kā dvēseļu zvejnieks. Iespējams, tas bija izšķirīgais iemesls, kāpēc jauniešu grupas barojās ar viņa prātu un viltību. Ar nepatiesu pāragri novecojuša vīra cieņu es spriedu, ka, iespējams, tieši raksturs bija liedzis viņam spēlēt nozīmīgu lomu valsts dzīvē.

Vakarā, vai plīsdams no smiekliem, Manuels man zvanīja, lai pastāstītu par savu sarunu ar Sabatu. Viņš bija runājis par mani ar lielu entuziasmu un paudis pārliecību, ka avīzes redakcijas rakstu lapai es būtu nozīmīgs ieguvums, turklāt direktors esot ar viņu vienisprātis. Draugs man bija piezvanījis, lai pateiktu, ka vienīgais, kas satraucis maestro Sabatu, esot mans slimīgais kautrīgums, kas dzīvē varot kļūt par nopietnu šķērsli.

Pēdējā brīdī es izlēmu atgriezties laikrakstā, jo nākamajā rītā kāds istabas biedrs atvēra dušas durvis un pabāza man zem deguna El Universal redakcijas rakstu lapu. Tajā bija publicēta šausminoša ziņa par manu ierašanos pilsētā, turklāt rakstā es biju nosaukts par rakstnieku, pirms par tādu biju kļuvis, un par daudzsološu žurnālistu nepilnas divdesmit četras stundas pēc tam, kad pirmo reizi mūžā biju redzējis kādu laikraksta redakciju no iekšienes. Kad Manuels man nekavējoties piezvanīja, lai apsveiktu, es viņam ar neslēptām dusmām pārmetu, ka būtu vajadzējis ar mani aprunāties pirms tik bezatbildīgu lietu rakstīšanas. Tomēr kaut kas manī mainījās, iespējams, uz visiem laikiem, kad uzzināju, ka šo ziņu pats ar savu roku uzrakstījis maestro Sabala. Tā nu es ielīdu biksēs un atgriezos redakcijā, lai pateiktu viņam paldies. Sabala man nepievērsa gandrīz nekādu vērību. Viņš iepazīstināja mani ar F.ktoru Rohasu F.raso, kurš bija tērpies haki krāsas biksēs un ar Amazones ziediem apdrukātā kreklā. Viņa balss skanēja kā pērkons, un viņš nebeidza sarunu, pirms nebija sagūstījis savu upuri. Rohass Eraso, protams, neatcerējās, ka esmu bijis viens no viņa skolniekiem Sanhosē koledžā Barrankiljā.

Maestro Sabala — kā mēs visi viņu saucām — noskaņoja mūs uz viena viļņa, atcerēdamies divus vai trīs kopīgos draugus un vēl pāris cilvēku, kurus es varētu pazīt. Pēc tam viņš mūs atstāja un atgriezās pie savas negantās cīņas, ar koši sarkanu zīmuli izraibinot steidzamus papīrus, it kā viņam ar mums nebūtu nekā kopīga. Smalka lietus skaņas pavadīts, Ektors turpināja ar mani runāt par linotipiem, it kā arī viņam ar Sabalu nebūtu nekā kopīga. Viņš bija neapklusināms runātājs, kam piemita žilbinoša verbāla inteliģence, iztēles dēkainis, kas izgudroja neticamas realitātes, kurām pats noticēja. Mēs stundām ilgi runājām par citiem dzīviem un mirušiem draugiem, par grāmatām, kurām nekad nevajadzēja būt uzrakstītām, par sievietēm, kuras mūs bija aizmirsušas un kuras mēs nespējām aizmirst, par Kārību paradīzi Tolū, kur viņš bija dzimis, par nemaldīgiem burvjiem un Arakatakas bibliskajām nelaimēm. Par visu, ko varējām, un par visu, ko vajadzēja runāt, neiedzerot ne lāsītes, gandrīz neelpojot, bez mitas smēķējot un ar bailēm, ka mūžs būs par īsu, lai pārrunātu visu, kas vēl nebija izrunāts.

Desmitos vakarā, kad avīzi slēdza, maestro Sabala uzvilka žaketi, savilka ciešāk kaklasaiti un baletdejotāja solī, kurā vairs nevarēja nojaust daudz jauneklības, kā tas jau iepriekš bija paredzams, uzaicināja mūs vakariņās uz tavernu La Cueva. Tur viņus gaidīja pārsteigums, jo Hosē Doloress un daži vēlie vakariņotāji mani atpazina kā senu klientu. Izbrīns bija vēl lielāks, kad pienāca arī viens no pirmajā naktī iepazītajiem policistiem, izmeta apšaubāmu jociņu par kamerā pavadīto nakti un konfiscēja tikko iesāktu cigarešu paciņu. Savukārt Ek-tors ar Hosē Doloresu uzsāka divdomību turnīru, kas, maestro Sabalam apmierināti klusējot, izraisīja vētrainus citu apmeklētāju smieklus. F.s uzdrošinājos iestarpināt pāris neveiklu repliku, kas man vismaz nodrošināja atpazīstamību kā vienam no tiem nedaudzajiem klientiem, kurus Hosē Doloress aplaimo ar iespēju četras reizes mēnesī ēst uz parāda.

Pēc vakariņām mēs ar Ektoru turpinājām pēcpusdienā aizsākto sarunu Mocekļu alejā pretī līcītim, kur smirdēja republikāņu atkritumi no publiskā tirgus. Tā bija lieliska nakts pašā pasaules vidū, un pirmie kuģi no Kirasao klusi izmeta enkuru. Tonakt Ektors man deva pirmo ieskatu uzticamu draugu glabātajā Kartahenas pazemes vēsturē, kas, ļoti iespējams, līdzinājās patiesībai vairāk nekā laipnie akadēmiķu izgudrojumi. Viņš pastāstīja par desmit mocekļiem, kuru marmora bistes bija novietotas abās alejas pusēs kā pieminekļi viņu varonībai. Tautas versija — kas izskatījās viņa izdomāta — vēstīja, ka laikā, kad bistes uzstādīja to pirmatnējā vietā, tēlnieki nebija iecirtuši vārdus un gadskaitļus uz skulptūrām, bet gan uz pjedestāliem. Kad simtgadei par godu statujas demontēja, lai notīrītu, vairs nebija skaidrs, kurai no tām atbilst katrs vārds un gadskaitļi, tāpēc tās atkal uzstādīja uz postamentiem, kā pagadījās, jo neviens nezināja, kura skulptūra atbilst kuram

vārdam. Šis stāsts kā joks bija zināms jau vairākus gadus, tomēr es uzskatīju, ka tas ir bijis vēsturiskās taisnības akts: godināt varoņus bez vārda; ne tik daudz viņu dzīves, cik kopīgā likteņa dēļ.

Nomoda naktis Kartahenā nodzīvotajos gados nebija retums, bet jau kopš divām vai trim pirmajām es apjautu, ka Ekroram piemīt tūlītēja valdzinājuma spēks un tik visaptveroša draudzības apziņa, ka to pilnībā saprast spēja tikai tie no mums, kas viņu ļoti mīlēja. Viņš bija patiesi maigs un tajā pašā laikā arī spējīgs uz apdullinošām un reizēm katastrofālām niknuma lēkmēm, ko pats vēlāk atzina ar Jēzus bērna nevainību. Tad ikviens saprata, kāds viņš ir, un tāpēc maestro Sabala darīja visu, lai mēs Ektoru mīlētu tikpat spēcīgi kā viņš pats. Pirmo nakti, gluži tāpat kā daudzas citas, mēs līdz. pat rītausmai pavadījām Mocekļu alejā, un no komandantstundas ievērošanas mūs pasargāja žurnālistu statuss. Ektora balss un atmiņa joprojām bija skaidra, kad viņš jūrā pie apvāršņa pamanīja jaunas dienas atblāzmu un sacīja:

- Kaut nu šī nakts beigtos kā Kasablankā.

Draugs neteica neko vairāk, bet viņa balss man visā krāšņumā atsauca atmiņā Hamfriju Bogartu un Klodu Reinu plecu pie pleca soļojam caur rītausmas miglu uz iesārtā apvāršņa pusi un leģendāro traģiski laimīgo beigu frāzi: “Šis ir skaistas draudzības sākums.”

Pēc trim stundām mani pamodināja maestro Sabalas tālruņa zvans un ne tik vēlīgais jautājums:

- Kā veicas ar meistardarbu?

Man vajadzēja pāris mirkļu, lai saprastu, ka viņš runā par manu līdzdalību nākamās dienas avīzē. Es neatcerējos, ka mēs būtu par kaut ko vienojušies, ka es būtu teicis jā vai nē, nedz arī to, ka man kāds būtu lūdzis uzrakstīt pirmo rakstu, bet torīt, pēc iepriekšējās nakts verbālās olimpiādes, es jutos spējīgs uz jebko. Sabala tā arī bija sapratis, jo viņam padomā jau bija pāris aktuālu tēmu, un es viņam piedāvāju to, kas man šķita daudz neatliekamāka: komandantstunda.

Viņš man nedeva nekādas norādes. Es biju iecerējis pastāstīt savus pirmās Kartahenā pavadītās nakts piedzīvojumus un tā arī izdarīju, uzrakstīju visu ar roku, jo nemācēju apieties ar redakcijas aizvēsturiskajām rakstāmmašīnām. Tās bija gandrīz četras stundas ilgas dzemdības, un maestro manā klātbūtnē lasīja tapušo darbu, bet viņa sejas izteiksme neļāva nojaust domas, līdz Sabala atrada pēc iespējas saudzīgāku veidu, lai pateiktu:

- Nav slikti, bet to nevar publicēt.

Tas mani nepārsteidza. Gluži pretēji, es to jau biju paredzējis un uz pāris minūtēm atbrīvojos no nepatīkamās nastas būt žurnālistam. Bet patiesie un man nezināmie iemesli bija pārliecinoši: kopš 9. aprīļa katrā valsts laikrakstā bija valdības cenzors, kas sešos pēcpusdienā kā pats savās mājās iekārtojās pie viena no redakcijas rakstāmgaldiem; viņam bija vēlme un iespējas neļaut publicēt ne burtu, kas aizskartu publisko kārtību.

Sabalas motīvi man bija daudz svarīgāki nekā valdības viedoklis, jo es nebiju uzrakstījis žurnālistisku komentāru, bet gan subjektīvu privāta notikuma pārstāstu bez jebkādām pretenzijām uz redakcijas raksta statusu. Turklāt komandantstundu es nebiju apskatījis kā tiesisku valsts instrumentu, bet gan kā iemeslu, lai neaptēsti policisti varētu iegūt cigaretes par vienu sentavo gabalā. Par laimi, pirms piespriest man nāvessodu, maestro Sabala atdeva rakstu ne sevis, bet cenzora dēļ, lika to pilnībā pārrakstīt un kā žēlastības dāvanu izteica abpus-griezīgu spriedumu:

- Literāra vērtība tam ir, un tā tik vien trūka, lai nebūtu. Tomēr par to mēs parunāsim vēlāk.

Tāds nu viņš bija. Kopš manas pirmās dienas laikrakstā, kad Sabala tērzēja ar mani un Sapatu Olivelju, mani izbrīnīja viņa neparastais ieradums runāt ar vienu un tajā pašā laikā

skatīties uz otru cilvēku, kamēr pašam cigaretes oglīte jau dedzina nagus. Sākumā tas manī radīja neērtu nedrošības izjūtu. Vissaprātīgākā reakcija, kāda man kautrības dēļ ienāca prātā, bija klausīties Sabalā ar patiesu uzmanību un milzīgu interesi, bet skatīties uz Manuelu, nevis uz pašu runātāju, lai no abu sarunas biedru izteiksmes izdarītu pats savus spriedumus. Vēlāk, kad mēs runājām ar Rohasu Kraso un pēc tam arī ar laikraksta direktoru Lopesu Eskauriasu un daudziem citiem, es aptvēru, ka tā ir paša Sabalas pielietotā metode, vienlaikus runājot ar vairākiem cilvēkiem. Tā es to sapratu, un tā mēs — es un viņš — varējām dalīties domās un izjūtās ar neuzmanīgu līdzdalībnieku un nevainīgu starpnieku palīdzību. Ar vēlākajos gados iegūto paļāvību es uzdrošinājos pastāstīt viņam par šo iespaidu, un Sabala man nebrīnoties pastāstīja, ka viņš skatās uz sarunas biedru gandrīz profilā, lai nepūstu viņam sejā cigaretes dūmus. Tāds viņš bija: es nekad nepazinu nevienu tik miermīlīgu, atturīgu un laipnu cilvēku, jo Sabala vienmēr mācēja būt tāds, kā vēlējās: ēnā sēdošs viedais.

Patiesībā es Sipakiras licejā biju rakstījis runas, nenobriedušus dzejoļus, patriotiskus uzsaukumus, sūdzības par sliktu ēdienu un neko daudz vairāk, ja neņem vērā vēstules ģimenei, kuras māte man sūtīja atpakaļ ar izlabotām ortogrāfijas kļūdām pat tad, kad jau biju atzīts rakstnieks. Rakstam, ko publicēja kā redakcijas rakstu, nebija nekā kopīga ar to, ko es biju uzrakstījis. Pēc maestro Sabalas un cenzora labojumiem no manis palika pāri vien liriskās prozas skrandas bez uzskatiem un stila, ko piebeidza korektora gramatiskais fanātisms. Pēdējā brīdī — iespējams, lai nospraustu atbildības robežas — mēs vienojāmies par ikdienas sleju, ko rotātu mans pilnais vārds un nemainīgs virsraksts: Punkts. Jauna rindkopa.

Pie ikdienas sūrā darba pieradušais Sabala un Rohass Eraso spēja remdēt manas skumjas par pirmo rakstu, un es uzdrīkstējos uzrakstīt otro un trešo, kas nebija daudz labāki. Es pavadīju

redakcijā gandrīz divus gadus, ar parakstu un bez paraksta publicējot, lielākais, divus rakstus dienā, ja izdevās izmānīt tos cauri cenzūrai, un gandrīz vai apprecējos ar cenzora brāļameitu.

Es joprojām sev jautāju, kāda gan būtu mana dzīve bez maestro Sabalas zīmuļa un cenzūras žņaugiem, kuru eksistence vien jau bija izaicinājums radošam garam. Bet vajāšanas mānijas dēļ cenzors bija daudz modrāks nekā mēs. Ievērojamu rakstnieku citāti viņam šķita aizdomīgas lamatas, kā tas daudzas reizes arī bija. Viņam rādījās spoki. Cenzors bija slikts Servantesa pētnieks, kuram visur rādījās dubultā nozīme. Kādā neveiksmīgā vakarā viņš gāja uz tualeti katru stundas ceturksni, līdz uzdrošinājās atzīties, ka mūsu biedēšanas dēļ ir kļuvis gandrīz vai traks.

- Sasodīts! - viņš kliedza. - Pēc šitās skraidīšanas no manas pakaļas nekas vairs nav palicis pāri!

Policija bija militarizēta; tas bija vēl viens valdības stingrās rokas apliecinājums politiskās vardarbības laikā, kas noplicināja visu valsti un nedaudz mazāk izpaudās Kārību piekrastē. Tomēr maija sākumā policija bez jebkāda iemesla iztramdīja Lieldienu procesiju Karmenas de Bolivaras ielās, apmēram divdesmit jūdžu no Kartahenas. Man pret šo ciemu bija sentimentāla vājība, jo tajā bija uzaugusi tante Mama un vectētiņš Nikolass tur bija izgudrojis savas slavenās zelta zivtiņas. Kaimiņu ciemā Sanhasinto dzimušais maestro Sabala, neņemot vērā cenzūru un visas no tās izrietošās sekas, man uzticēja uzrakstīt par šo notikumu. Savā pirmajā redakcijas rakstu lapā publicētajā tekstā es pieprasīju valdībai pamatīgi izmeklēt uzbrukumu un sodīt tā autorus. Raksts beidzās ar jautājumu: “Kas notika Karmenā de Bolivarā?” Jau atklāti karojot ar cenzūru un atbildot uz oficiālo nicinājumu, mēs ar pieaugošu enerģiju turpinājām atkārtot šo jautājumu katru dienu vienā un tajā pašā lapā un bijām gatavi vēl vairāk sadusmot valdību. Pēc trim dienām laikraksta direktors vēlējās zināt, vai Sabala ir

apspriedies ar visiem redakcijas darbiniekiem, un piekrira, ka turpinām šo tēmu. Tā nu mēs turpinājām uzdot jautājumu. Tajā pašā laikā vienīgā ziņa no valdības līdz mums atnāca kā informācijas noplūde: bija dota pavēle atstāt mūs vienus pašus ar vājprātīgo jautājumu, līdz mēs nomierināmies. Tas nebija viegli, jo mūsu uzdotais jautājums katru dienu bija dzirdams ielās kā populārs sveiciens: “Sveiks, brāli! Kas notika Karmenā de Bolivarā?”

Kādu vakaru, kad mēs to vismazāk gaidījām, atskanot skaļām balsīm un ieroču troksnim, karaspēka patruļa slēdza Sanhuana de Diosa ielu un militarizētās policijas komandants ģenerālis Ernesto Polanija Puijo apņēmīgi iesoļoja El Universal ēkā. Viņš bija ģērbies baltā, svarīgos pasākumos valkājamā formastērpā, lakādas gamašās, apjozies zīda auklā iekārtu zobenu, bet ģenerāļa pogas un zīmotnes mirdzēja tik spoži, it kā būtu no zelta. Tas nekādā ziņā nemazināja viņa kā eleganta un patīkama cilvēka slavu, kaut arī mēs zinājām: karā un miera laikā ģenerālis ir bargs vīrs, un viņš to pēc pāris gadiem pierādīja, vadot Kolumbijas bataljonu Korejas karā. Divu spraigo stundu laikā, kamēr Ernesto Polanija Puijo aiz slēgtām durvīm runāja ar avīzes direktoru, neviens nepakustējās. Viņi izdzēra divdesmit divas melnas kafijas rases, neizpīpēja nevienu cigareti un nebaudīja ne lāsi alkohola — abi bija brīvi no šiem ieradumiem. Ģenerālis izskatījās vēl garāks, kad aizejot atvadījās no ikviena no mums. Pie manis viņš aizkavējās brīdi ilgāk, ar savām lūša acīm skatījās man tieši virsū un noteica:

- Jūs tālu tiksiet.

Sirds man krūtīs salēcās, iedomājoties, ka varbūt viņš par mani jau zina visu un ka vistālākā vieta ģenerālim varētu būt nāve. Konfidenciālajā pārskatā, kad avīzes direktors izstāstīja Sabalam savu sarunu ar Ernesto Polaniju Puijo, viņš atklāja, ka militārists zinājis ikviena raksta autora vārdu un uzvārdu. Sev ļoti raksturīgā veidā direktors bija apgalvojis, ka mēs rakstām

saskaņā ar viņa rīkojumiem un ka redakcijās pavēles izpilda gluži tāpat kā kazarmās. Lai būtu kā būdams, ģenerālis ieteica Lopesam Eskauriasam, lai mēs iegrožojam kampaņu, citādi var gadīties, ka valdības vārdā kāds barbars no tavernām vēlas nokārtot ar mums rēķinus. Avīzes direktors un mēs, visi pārējie, sapratām arī to, ko Polanija Puijo nebija pateicis. Lopesu Eskauriasu visvairāk pārsteidza ģenerāļa plātīšanās ar to, ka viņš pārzina laikraksta iekšējo dzīvi, it kā būtu viens no mums. Neviens nešaubījās, ka viņa slepenais aģents ir cenzors, kaut arī tas zvērēja pie savas mātes pīšļiem, ka tā nav patiesība. Vienīgais, uz ko Polanija Puijo savas vizītes laikā neatbildēja, bija mūsu katru dienu uzdotais jautājums. Direktors, kam bija vieda vīra slava, ieteica mums ticēt tam, ko ģenerālis bija teicis, jo patiesība varēja izrādīties vēl daudz sliktāka.

Pēc iesaistīšanās karā ar cenzūru es vairs nepievērsu uzmanību universitātei un stāstiem. Labi, ka lielākā daļa pasniedzēju nepārbaudīja studentus pēc saraksta, un tas atviegloja situāciju ar kavējumiem. Turklāt liberālie pasniedzēji, kas zināja par manām cīņām ar cenzūru, palīdzot man eksāmenos, nomocījās vairāk nekā es pats. Tagad, stāstot par šo laiku, es to vairs neatrodu savās atmiņās un esmu sācis vairāk ticēt aizmirstībai nekā atmiņai.

Mani vecāki varēja mierīgi gulēt, kopš biju viņiem pavēstījis, ka laikrakstā nopelnu pietiekami, lai varētu iztikt. Tā nebija taisnība. No mācekļa algas es varēju izdzīvot tikai vienu nedēļu. Pirms trim mēnešiem nesamaksājama parāda dēļ es biju pametis viesnīcu, un saimniece vēlāk to iemainīja pret ziņu avīzes sociālās dzīves lapā par savas mazmeitas piecpadsmit gadu svinībām. Bet viņa piekrita darījumam tikai vienu reizi.

Vispieblīvētākā un vēsākā pilsētas guļamistaba pat komandantstundas laikā joprojām bija Mocekļu aleja. Pēc tam kad bija beigušās nakts sarunas, es tur gulēju sēdus. Citreiz es gulēju laikraksta pagrabā uz papīra ruļļiem vai ar savu cirka

guļamtīklu padusē parādījos citu, prātīgo studentu istabās, kamēr vien viņi varēja izturēt manus nakts murgus un slikto ieradumu miegā runāt. Tā es dzīvoju, pateicoties veiksmei un gadījumam, ēdu to, kas bija, gulēju, kur Dievam labpatika, līdz Franko Muņjeras ģimene par niecīgu samaksu aiz žēlsirdības man piedāvāja divas ēdienreizes dienā. Ciltstēvs Bolivars Franko Pareha bija vēsturisks sākumskolas skolotājs ar priecīgu un fanātisku mākslinieku un rakstnieku ģimeni, kas man lika ēst vairāk, nekā es viņiem maksāju, lai man neizžūtu smadzenes. Daudzas reizes man nebija naudas, bet viņi piedāvāja maksāt ar deklamēšanu pēc ēšanas. Šā uzmundrinošā darījuma valūta bieži bija dona Horhes Marikes tēva nāvei par godu rakstītās vārsmas un Garsijas Lorkas Čigānu romances.

No mūra ieskautās pilsētas daļas traucējošā klusuma attālie brīvdabas bordeļi Teskas pludmalēs bija daudz viesmīlīgāki nekā tūristiem domātās viesnīcas jūras krastā. Mēs, pusducis universitātes studentu, jau pirmajā naktī iekārtojāmies bordelī El Cisne, lai deju laukuma žilbinošajā gaismā gatavotos eksāmeniem. Jūras vējiņš un kuģu taures rītausmā palīdzēja mums nedzirdēt Kārību misiņa žvadzoņu un neļauties kārdinošajām meitenēm, kas bez apakšbiksēm ļoti platos svārkos dejoja tā, lai vēja vēsmas tos uzpūstu līdz pat jostasvietai. Laiku pa laikam kāds pēc tēva saskumis putniņš mūs uzaicināja gulēt ar to mazumiņu mīlas, kas viņam rītausmā vēl bija atlicis. Viena no viņām, kuras vārdu un apmērus es ļoti labi atceros, ļāvās manu miegā stāstīto fantāziju valdzinājumam. Pateicoties viņai, es bez jebkādas blēdīšanās nokārtoju romiešu tiesības un izmuku no vairākām tvarstīšanām, kad policija bija aizliegusi gulēt parkos. Ne tikai gultā, bet arī attiecībā uz mājsaimniecības darbiem, ko es paveicu agri no rīta, lai viņa varētu pagulēt kādu stundiņu ilgāk, mēs sapratāmies kā noturīgs laulāts pāris.

Tolaik es sāku pielāgoties darbam ar redakcijas rakstiem, ko vienmēr uztvēru vairāk kā literāru formu, nevis žurnālistiku.

Bogota bija divsimt jūdzes tālu — pagātnes murgs vairāk nekā divus tūkstošus metru virs jūras līmeņa, no kura es atcerējos tikai 9. aprīļa pelnu smirdoņu. Mani joprojām pārņēma mākslas un literatūras drudzis, īpaši pusnakts sarunu laikā, bet es sāku zaudēt vēlmi kļūt par rakstnieku. Tas bija tik patiesi, ka pēc trijiem El Espectador publicētajiem stāstiem nebiju uzrakstījis vairs nevienu citu, līdz Eduardo Salamea jūlija sākumā mani uzmeklēja un ar maestro Sabalas starpniecību pēc sešu mēnešu klusēšanas lūdza aizsūtīt avīzei vēl kādu stāstu. Tā kā lūgums nāca no Salameas, es no melnrakstiem mēģināju sa-skrubināt aizmirstas idejas un uzrakstīju “Cita nāves riba”, kas neko daudz neatšķīrās no iepriekšējiem stāstiem. Es labi atceros, ka nebiju iepriekš izdomājis sižetu un sagudroju to rakstīšanas laikā. Stāstu, gluži tāpat kā iepriekšējos, 1948. gada 25. jūlijā publicēja laikraksta pielikums Fin de Somiņa, un līdz pat nākamajam gadam, kad mana dzīve jau bija mainījusies, es stāstus vairs nerakstīju. Man vēl rikai vajadzēja atteikties no pāris jurisprudences lekcijām, kuras es laiku pa laikam apmeklēju, bet tas bija mans pēdējais alibi, lai uzturētu dzīvu vecāku sapni.

Ar Gustavo Ibarru Merlano mani sparīgi iepazīstināja Sa-bala un Rohass Eraso, un tad es vēl nenojautu, ka drīz vien viņa bibliotēkā būšu labāks students nekā jebkad. Viņš tikko ar Normal Superior grādu bija atgriezies no Bogotas un nekavējoties iesaistījās El Universal pulciņā un nakts sarunās Mocekļu alejā. Starp Ektora vulkānisko pļāpīgumu un Sabalas skeptisko radošumu Gustavo man deva sistemātisku bardzību, kā tik ļoti trūka manām improvizētajām un nesavāktajām idejām un vieglprātīgajai sirdij. Turklāt to pavadīja arī liels maigums un dzelzs raksturs.

Jau nākamajā dienā viņš mani uzaicināja uz savu vecāku māju Marbeljas pludmalē, kur aiz nama kā aizmugurējais pagalms pletās milzīga jūra un pa divpadsmit metrus garu

sienu bija izkārtota jauna un sistematizēta bibliotēka, kurā atradās tikai tādas grāmatas, ko vajadzēja lasīt, lai dzīvotu bez sirdsapziņas pārmetumiem. Gustavo piederēja seno grieķu, latīņu un spāņu autoru sējumi, kas izskatījās kā jauni, bet lapu malas bija izraibinātas ar viedām piezīmēm, dažas no kurām bija rakstītas latīniski. Vairākas Gustavo izteica ari skaļā balsī. To darīdams, viņš nosarka līdz matu galiņiem un mēģināja no tā izvairīties ar kodīgu humoru. Pirms viņu biju iepazinis, kāds draugs man bija teicis: “Tas puisis ir īsts priesteris.” Drīz vien es sapratu, kāpēc tas šķita ļoti ticami, kaut ari pēc tam, kad biju Gustavo labi iepazinis, tam noticēt bija gandrīz neiespējami.

Pirmajā tikšanās reizē mēs bez mitas runājām līdz pat ritam, un es sapratu, ka viņa lasāmviela ir plaša un dažāda, bet tā visa pilnībā balstījās dziļās zināšanās par tā laika katoļu intelektuāļiem, par kuriem es nekad nebiju dzirdējis runājam. Viņš zināja visu, kas bija jāzina par dzeju, bet īpaši jau par grieķu un latīņu klasiķiem, kurus lasīja oriģinālversijā. Gustavo bija labi informēta cilvēka viedoklis par mūsu kopīgiem draugiem, un viņš man deva vērtīgas ziņas, lai mīlētu viņus vēl vairāk. Viņš apstiprināja, ka būtu svarīgi tikties ar trim Barran-kiljas žurnālistiem — Sepedu, Vargasu un Fuenmajoru —, par kuriem tik daudz bija stāstījuši Rohass F.raso un maestro Sabala. Mani izbrīnīja, ka vēl bez neskaitāmām intelektuālām un pilsoniskām dotībām, kas draugam piemita, Gustavo peldēja kā olimpiskais čempions, un viņa augums tam bija piemērots un trenēts. Manī viņu visvairāk satrauca bīstamais nicinājums pret klasiskajiem grieķu un latīņu autoru darbiem, kuri man šķita garlaicīgi un nekam nederīgi, visi, izņemot Odiseju, ko liceja laikā biju lasījis un gabaliem pārlasījis vairākas reizes. Pirms atvadījāmies, viņš paņēma no plaukta kādu ādas vākos iesietu grāmatu un pasniedza man to ar zināmu nopietnību. “Tu vari kļūt par labu rakstnieku,” viņš teica, “bet tu nekad nebūsi ļoti labs, ja kārtīgi nezināsi grieķu klasiķus.”

Grāmata bija Sofokla Kopotie raksti. Kopš tā brīža Gustavo kļuva par nozīmīgu cilvēku manā dzīvē, jo Valdnieks Edif>s man jau no pirmās lasīšanas reizes atklājās kā nevainojams darbs.

Man tā bija vēsturiska nakts, jo es vienlaikus biju iepazinis Gustavo lbarru un Sofoklu un pāris stundu vēlēk varēju ņemt sliktu galu savas slepenās draudzenes istabiņā bordelī El Cisne. Kā šodien atceros, kāds meitenes bijušais mīļākais, kuru viņa jau ilgāk nekā gadu uzskatīja par mirušu, briesmīgi lamājoties, ar kāju atsita vaļā istabas durvis. Es viņu tūdaļ pat atpazinu: tas bija mans Arakatakas sākumskolas biedrs, kas bija atgriezies, lai dusmīgi atgūtu savu gultu. Mēs nebijām tikušies kopš skolas laika, un viņam piemita pietiekami daudz labas gaumes, lai izliktos, ka mani nepazīst, kad es pilnīgi kails un baiļu pārņemts gulēju gultā.

Togad es iepazinos arī ar Ramiro un Oskaru de la Esprielju; viņi bija neapklusināmi sarunu biedri, īpaši namos, ko kristīgā morāle aizliedza apmeklēt. Abi draugi kopā ar saviem vecākiem dzīvoja Turbako, stundas brauciena attālumā no Kartahenas, un gandrīz katru dienu ieradās uz rakstnieku un mākslinieku tikšanās reizēm amerikāņu saldējuma kafejnīcā. Bogotas juridiskās fakultātes absolvents Ramiro bija tuvs El Universial grupai un reizēm laikrakstā publicēja kādu rakstu. Viņa tēvs bija spožs advokāts un neatkarīgs liberālis, bet pievilcīgā māte pēc vārda kabatā nemeklēja. Viņiem bija lielisks paradums tērzēt ar jauniešiem. Mūsu ilgajās sarunās zem biezajām Turbako ošu lapotnēm viņi man sniedza nenovērtējamu informāciju par Tūkstoš dienu karu, jo kopš vectēva nāves šis literatūras avots bija apsīcis. Es joprojām atceros Ramiro māti, pat daudz skaidrāk nekā ģenerāli Rafaelu Uribi Uribi ar viņa cienījamo eleganci un milzīgajām plaukstas locītavām.

Vislabākā liecība tam, kādi tajā laikā bijām mēs ar Ramiro, ir eļļas tehnikā gleznotais darbs, kuru radījusi māksliniece Sesīlija Porrasa, kas par spīti apkārtējās sabiedrības nosodījumam

vīriešu kompānijās jutās kā mājās. Gleznā mēs bijām portretēti sēžam pie galdiņa kafejnīcā, kurā divas reizes dienā tikāmies ar viņu un citiem draugiem. Kad mēs ar Ramiro grasījāmies tālāk doties katrs pa savu ceļu, sākās nesamierināms strīds par to, kurš ir gleznas īpašnieks. Sesīlija to atrisināja Zālamana cienīgā veidā, ar dārza šķērēm sagriežot audeklu divās daļās un iedodot mums katram pusi no tā. Pēc vairākiem gadiem es savu sarullēto gleznas daļu atstāju kāda Karakasas dzīvokļa skapī un tā arī vairs nekad nespēju atgūt.

Pretēji pārējai valsts teritorijai, Kartahenā oficiālā vardarbība vēl nebija radījusi postījumus līdz tā gada sākumam, kad mūsu draugu Karlosu Alemanu no ievērojamā Mompoksas rajona ievēlēja par Departamentālās asamblejas deputātu. Viņš bija līksms un nesen izcepts advokāts, bet velns izspēlēja ar viņu ļaunu joku: atklāšanas sēdē divas pretinieku partijas sāka apšaudi un kāda nomaldījusies lode ietriecās Karlosa žaketes pleca polsterī. Alemans pamatoti nosprieda, ka mūsu valsts nekam nederīgā likumdošanas vara nav tā vērta, lai tās dēļ upurētu dzīvību, un atzina par labāku avansā izmaksāto naudu notriekt labā draugu kompānijā.

Oskars de la Esprielja bija īsts uzdzīvotājs, kas pilnībā piekrita Viljamam Folkneram, ka bordelis rakstniekam ir labākā apmešanās vieta, jo no rītiem tur ir mierīgi, katru vakaru notiek svētki un tā iemītniekiem ir labas attiecības ar policiju. Deputāts Alemans to uztvēra burtiski un kļuva par mūsu pastāvīgo namatēvu. Tomēr kādu nakti biju spiests nožēlot ticību Folknera ilūzijām, jo kāds izbijis iestādījuma saimnieces Mērī Reijesas mīļākais ar kāju atspēra durvis, lai aizvestu sev līdzi piecus gadus veco abu bērnu, kas dzīvoja pie mātes. Saimnieces pašreizējais mīļākais, izbijis policists, vienās apakšbiksēs un ar dienesta revolveri rokās izgāja no guļamistabas, lai aizsargātu mājas godu un mantu, un sāncensis sagaidīja viņu ar šāvienu kārtu, kas deju zālē noskanēja kā lielgabala zalve. Izbīļa

pārņemtais seržants iespruka atpakaļ istabā. Kad es, pa pusei saģērbies, izgāju no savas istabas, iestādījuma viesi no sliekšņiem lūkojās, kā bērns čurā gaiteņa galā un tēvs tikām ar kreiso roku sukā viņam matus, labajā turot vēl kūpošo revolveri. Vienīgais troksnis visā namā bija Mērī lamāšanās, pārmetot seržantam pautu trūkumu.

Apmēram tajā pašā laikā El Universial birojā bez iepriekšēja brīdinājuma ienāca milzīgs vīrietis, kas ļoti teatrāli novilka kreklu un pastaigājās pa redakcijas zāli, izrādot mums savu betoncieto un rētu klāto muguru un rokas. Saviļņots par izbrīnu, ko viņam bija izdevies izraisīt, vīrs pērkondārdošā balsī paskaidroja rētu izcelsmi:

- Lauvu skrāpējumi!

Tas bija Emilio Racore, kas tikko bija ieradies Kartahenā, lai sagaidītu savu slaveno ģimenes cirku, vienu no lieliskākajiem pasaulē. Iepriekšējā nedēļā visa trupa ar tvaikoni Euskera, kas kuģoja zem Spānijas karoga, bija izbraukusi no Havanas, un tās ierašanās bija gaidāma tikai nākamajā sestdienā. Racore lielījās, ka viņš cirkā ir strādājis jau pirms dzimšanas, un nemaz nevajadzēja redzēt vīru darbojamies, lai saprastu, ka viņš ir lielo savvaļas dzīvnieku dresētājs. Viņš tos sauca vārdā gluži kā ģimenes locekļus, un dzīvnieki viņam atbildēja ar aizkustinošu un vienlaikus mazliet brutālu izturēšanos. Dresētājs neapbruņojies gāja tīģeru un lauvu būros, lai pats savām rokām tos pabarotu. Viņa mīļais lācis bija draudzīgi apkampis saimnieku, kuram pēcāk visu pavasari vajadzēja pavadīt slimnīcā. Tomēr visiecienītākā atrakcija nebija ne viņa, ne ugunsrijēja priekšnesums, bet gan kāds vīrs, kurš sev noskrūvēja galvu un, pasitis to padusē, pastaigājās pa arēnu. Visneaizmirstamākā F.milio Racores īpašība bija viņa nelokāmība. Pēc tam kad daudzas stundas ar pavērtu muti biju dresētājā klausījies, es publicēju El Universal redakcijas rakstu, kurā uzdrošinājos viņu nosaukt par “vishumānāko cilvēku, kādu esmu saticis”. Divdesmit

г

viena gada vecumā tādu nebija daudz, tomēr domāju, ka šis teikums joprojām ir spēkā. Kopā ar laikraksta ļaudīm mēs ēdām tavernā La Cueva, un ari tur viņš kļuva iemīļots ar saviem stāstiem par mīlestības cilvēciskotiem dzīvniekiem. Pēc ilgām pārdomām es kādu vakaru uzdrošinājos dresētājam lūgt, lai viņš pieņem mani savā cirkā, kaut vai tikai par būru tīrītāju, kad tajos nav tīģeru. Emilio Racore neko neatbildēja, tikai klusējot pasniedza roku. Es to uztvēru kā slepenu cirkus zīmi un uzskatīju lietu par nokārtotu. Vienīgais cilvēks, kam par to pastāstīju, bija Salvadors Mesa Ničojs, dzejnieks no Antiokijas, kurš kā traks mīlēja cirku un tikko bija ieradies Kartahenā kā vietējais Racores partneris. Manā vecumā arī viņš bija aizbraucis līdzi cirkam un brīdināja, ka visi, kas pirmo reizi redz raudam klaunus, vēlas doties tiem līdzi, bet nākamajā dienā jau nožēlo šo lēmumu. Tomēr viņš ne tikai atbalstīja manu lēmumu, bet arī pārliecināja dresētāju paturēt šo ziņu slepenībā, lai tā neizplatās pirms laika. Cirka gaidīšana, kas līdz tam brīdim bija satraucoša, kļuva neizturama.

Iepriekš paredzētajā datumā kuģis Euskera nepienāca, un nebija iespējams ar to sazināties. Pēc nedēļas mēs laikraksta birojā nodibinājām radioamarieru apvienību, lai noskaidrotu laikapstākļus okeānā, bet nespējām novērst, ka radio un presē parādījās spekulācijas par briesmīgo ziņu. Neēduši un negulējuši mēs ar Mesu Ničojsu tajās satrauktajās dienās bijām kopā ar Emilio Racori viņa viesnīcas istabā. Mēs redzējām, kā nebeidzamā gaidīšana samazina viņa apjomu un garumu un kā dresētājs sagumst, līdz sirds mums visiem pateica priekšā, ka Euskera vairs nekad nepiestās nevienā krastā un mēs par to nesaņemsim nekādas ziņas. Racore vēl vienu dienu pavadīja, viens pats ieslēdzies savā istabā, un nākamajā dienā apciemoja mani redakcijā, lai pavēstītu, ka simts gadu ilgas ikdienas cīņas nevar pazust vienā brīdī. Tāpēc viņš bez graša kabatā un bez ģimenes gribēja doties uz Maiami, lai no nekā pamazām atkal

izveidotu noslīkušo cirku. Viņa noteiktība un spītēšana traģēdijai mani tik spēcīgi iespaidoja, ka es pavadīju Racori līdz Barrankiljai un atvadījos no viņa pie lidmašīnas uz Floridu. Pirms iekāpšanas dresētājs pateicās par lēmumu pievienoties cirkam un apsolīja sūtīt man ziņu, tiklīdz būs zināms kas konkrēts. Racore atvadījās ar tik sirdi plosošu apskāvienu, ka es ar dvēseli sajutu viņa lauvu mīlestību. Fs nekad vairs neko par viņu nedzirdēju.

Lidmašīna uz Maiami izlidoja desmitos no rīta tajā pašā dienā, kad laikraksts publicēja manu rakstu par Racori: 1948. gada 16. septembrī. Fs grasījos atgriezties Kartabenā tajā pašā pēcpusdienā, kad man ienāca prātā aizstaigāt līdz vakara laikrakstam El National, kur strādāja Flernians Vargass un Alvaro Sepeda, manu Kartahcnas draugu draugi. Redakcija atradās noplukušā vecpilsētas ēkā, garā, tukšā telpā, ko uz pusēm pārdalīja koka margas. Telpas pašā galā jauns un gaišmatains kreklā tērpies virietis rakstīja uz rakstāmmašīnas, kuras taustiņu klikšķi tukšajā istabā skanēja kā petardes. Dzīvokļa skumjo trokšņu sabaidīts, es uz pirkstgaliem gāju viņam tuvāk un pie margām pagaidīju, līdz puisis uz mani paskatījās un harmoniskā diktora balsī sausi pavaicāja:

- Kas par lietu?

Viņam bija īsi mati, spēcīgi vaigu kauli un gaišas, kvēlojošas, manas iejaukšanās šķietami aizkaitinātas acis. Kā nu pratu, es atbildēju burtu pa burtam:

- Es esmu Garsija Markess.

Kad izdzirdēju pats savu ar tik lielu pārliecību izteikto vārdu, sapratu, ka Hermans Vargass, ļoti iespējams, var nezināt, kas es esmu, kaut ari draugi Kartahenā bija stāstījuši, ka pēc mana pirmā stāsta izlasīšanas viņi ar Barrankiljas draugiem ir daudz par mani runājuši. El National bija publicējis entuziasma pilnu Hermaņa Vargasa rakstu, un literārajos jaunumos viņš orientējās nekļūdīgi. Sajūsma, ar kādu Hermans mani

uzņēma, apliecināja, ka viņš ļoti labi zina, kas es esmu, un ka viņa labvēlība ir daudz patiesāka, nekā man bija stāstījuši. Pēc pāris stundām grāmatnīcā Mutido es iepazinos ar Alfonso b’uenmajoru un Alvaro Sepedu, un mēs iedzērām aperitīvu kafejnīcā Colombia. Dons Ramons Vinjess, viedais katalānis, kuru es tik ļoti vēlējos un vienlaikus baidījos satikt, tajā pēcpusdienā nebija atnācis uz tikšanos pulksten sešos. Kad mēs ar pieciem mēriņiem ribās izgājām no kafejnīcas Colombia, mēs visi jau bijām seni draugi.

Tā bija gara nevainības nakts. Ģeniālais šoferis Alvaro, kas, jo vairāk dzēra, jo drošāk un piesardzīgāk brauca, izvadāja mūs pa ievērojamiem notikumiem paredzēto maršrutu. Los Almendros, brīvdabas tavernā zem ziedošiem kokiem, kur ielaida tikai Deportivo Junior komandas fanus, vairāki klienti uzsāka ķīviņu, kas draudēja beigties ar kautiņu. Es mēģināju viņus nomierināt, līdz Alfonso ieteica neiejaukties, jo šajā vietā, kas pilna ar futbola doktoriem, pacifistiem neklājas labi. Tā nu es pavadīju nakti pilsētā, kas man vairs nebija tāda pati kā iepriekš; tā nebija ne manu vecāku jaunības gadu, ne mātes nabadzības laika, ne Sanhosē koledžas pilsēta, bet gan mana pirmā pieauguša cilvēka bordeļu paradīzes Barrankilja.

Sarkano lukturu rajons bija četri kvartāli ar metālisku mūziku, kas lika trīcēt zemei, bet tur bija arī mājīgi stūrīši, kas gandrīz vai nodarbojās ar labdarību. Tur bija ģimenes bordeļi, kuru saimnieki kopā ar savām sievām un bērniem sagaidīja senus klientus saskaņā ar dona Manuela Antonio Karreņjo kristīgās morāles un pieklājības normām. Daži no viņiem darbojās kā galvotāji, lai mācekles varētu uz krīta pārgulēt ar pazīstamiem klientiem. Martina Alvarado, visvecākā bordeļa saimniece, bija iekārtojusi slepenas durvis un ieviesusi cilvēcīgus tarifus nožēlas māktiem garīdzniekiem. Tur nebija slepenas izmantošanas, ne izdomātu rēķinu, ne venērisku pārsteigumu. Krēslai iestājoties, pēdējās Pirmā pasaules kara laika franču

madāmas, slimīgas un skumjas, sarkano lukturu gaismas iezīmētas, apsēdās uz savu māju sliekšņa un gaidīja ierodamies večukus, kas vēl ticēja saviem afrodlzija kondomiem. Tur bija mājas ar atvēsinātām istabām, kur varēja patverties no sievām bēgoši pilsētu mēri, lai slepeni tiktos ar mīļākajām.

Bordelis £/ Gata Negro, kur zem vīteņaugiem noauguša režģa bija pagalms dejošanai, kļuva par tirdzniecības flotes paradīzi, kad to nopirka kāda gvahiriete ar izbalinātiem matiem; viņa dziedāja angliski un slepeni pārdeva dāmām un kungiem domātas halucinogēnas ziedes. Kādā iestādījumam vēsturiskā naktī Alvaro Sepeda un Kike Skopels vairs nespēja izturēt divpadsmit norvēģu jūrnieku rasismu: viņi stāvēja rindā pie vienīgās melnās priekameitas durvīm, kamēr sešpadsmit baltās pagalmā krāca; un draugi uzaicināja jūrniekus izkauties. Godīgā dūru cīņā abi draugi piespieda norvēģus laisties lapās; palīdzēja arī baltās meitenes, kas laimīgas pamodās un pabeidza darbiņu, dauzot norvēģus ar krēsliem. Beigu beigās kā vājprātīgu atlīdzības aktu kailo nēģerieti kronēja par Norvēģijas karalieni.

Ārpus sarkano lukturu rajona bija arī citi, legāli un nelegāli tikšanās nami, kas visi uzturēja labas attiecības ar policiju. Viens no tādiem atradās nabadzīgo rajonā, tas bija liels pagalms ar ziedošiem mandeļkokiem, noplukušu veikaliņu un ar divām izīrējamām lāvām aprīkotu guļamistabu. Tajā tirgojās ar anēmiskām kaimiņu meitenēm, kas no nelabojamiem dzērājiem par reizi nopelnīja vienu peso. Alvaro Sepeda šo vietu atklāja nejauši: kādā oktobra pēcpusdienā viņš patvērās veikaliņā no pēkšņas lietusgāzes. Saimniece viņu uzcienāja ar alus glāzi un vienas meitenes vietā piedāvāja divas, turklāt arī iespēju atkārtot, kamēr pāriet lietus. Alvaro sāka aicināt draugus zem mandeļkokiem iedzert glāzi auksta alus ne tādēļ, lai viņi pārgulētu ar meitenēm, bet gan tādēļ, lai mācītu tām lasīt. Apdāvinātākajām viņš nokārtoja stipendijas valsts skolās. Viena no

meitenēm vēlāk vairākus gadus strādāja par medmāsu Karida-des slimnīcā. Saimniecei viņš uzdāvināja namu, un līdz pat pussagruvušā iestādījuma dabiskajai nāvei to pazina ar kārdinošo nosaukumu: “Nams, kurā jaunas meitenes atdodas aiz bada.”

Manā pirmajā vēsturiskajā naktī Barrankiljā draugi izvēlējās tikai priekamāju La Negra Eufemia, kur zem biezām tamarindu koku lapotnēm pletās milzīgs cementēts deju pagalms ar būdiņām par pieciem peso stundā un galdiņiem un krēsliem košās krāsās, starp kuriem pastaigājās lielači. Monumentālā un gandrīz simtgadīgā Eufēmija pie ieejas pati sagaidīja un sašķiroja klientus, sēžot pie rakstāmgalda, uz kura — neizskaidrojamā veidā — atradās vienīgi milzīga baznīcas nagla. Arī meitenes, vadoties pēc viņu manierēm un dabiskās pievilcības, izraudzījās Eufēmija pati. Katra no viņām pēc patikas izvēlējās sev vārdu, un dažas deva priekšroku tiem, ko viņām aiz lielas Meksikas kino mīlestības bija ielicis Alvaro Sepeda: Ļaunā Irma, Perversā Susanna, Pusnakts Jaunava.

Šķita neiespējami sarunāties, kad ekstāzes pārņemts Kārību orķestris visā skaļumā spēlēja jaunos Peresa Prado mambo un mūziķu grupa atskaņoja bolero, kas aizdzina sliktas atmiņas, bet mēs visi bijām eksperti sarunāties kliedzot. Sajaucot romānam un reportāžai kopīgās sastāvdaļas, nakts tēmu bija izvēlējušies Hermans un Alvaro. Viņi bija sajūsmināti par Džona Herseja publikāciju par Hirosimas atombumbu, bet es kā tiešu žurnālistikas liecību labāk izvēlējos Mēra gada dienasgrāmatu, līdz biedri man paskaidroja, ka Daniels Defo Londonas mēra laikā nebija vairāk kā piecus sešus gadus vecs un ka tas viņam ir kalpojis tikai par piemēru.

Tādā veidā mēs nonācām līdz Grāfa Monte Kristo noslēpumam, ko trīs biedri kā romānu rakstnieku mīklu jau bija apsprieduši iepriekš: kā Aleksandrs Dimā panāca, ka vientiesīgs, neizglītots, nabadzīgs un bez iemesla ieslodzīts jūrnieks spēj izbēgt no lieliska cietuma un kļūt par sava laika bagātāko

un izglītotāko vīru? Atbilde bija tāda: kad Editions Dantess nonāk Ifas cietoksnī, viņa tēlā jau iezīmējas abata Farias īpašības, kurš ieslodzījuma laikā nodod viņam savas zināšanas un pavēsta visu jaunajai dzīvei nepieciešamo: vietu, kur noslēptas fantastiskās bagātības, un bēgšanas veidu. Tas nozīmē, ka Dimā radīja divus dažādus personāžus un vēlāk apmainīja vietām to likteņus. Tāpēc, kad Dantess izbēg, viņā ir saplūduši divi personāži, un vienīgais, kas viņam ir palicis pašam no sevis, ir laba peldētāja augums.

Hermans bija pārliecināts, ka Dimā savu personāžu bija padarījis par jūrnieku, lai viņš, jūrā iemests, varētu atbrīvoties no audekla maisa un aizpeldēt līdz krastam. Erudītais Alfonso, kas, bez šaubām, bija arī visdzēlīgākais no mums, iebilda, ka tas vēl neko nenozīmē, jo trīs piektdaļas Kristofora Kolumba ekipāžas locekļu neprata peldēt. Viņam visvairāk patika piešaut šos piparu graudiņus un atbrīvot virumu no jebkādas pedantisma pēcgaršas. Literāro noslēpumu spēles sajūsmināts, es sāku bez mēra dzert rumu ar citronu, ko pārējie izbaudīja maziem malciņiem. Trīs draugi nonāca pie secinājuma, ka šajā romānā un, iespējams, visos Dimā darbos viņa talants un spēja apieties ar informāciju daudz vairāk atbilst reportierim nekā romānu rakstniekam.

Beigu beigās man kļuva skaidrs, ka jaunie draugi lasa tiklab Kevedo un Džeimsu Džoisu, kā Konanu-Doilu. Viņiem piemita neizsīkstoša humora izjūta, viņi varēja visu nakti dziedāt bolero un valjenato vai bez svārstīšanās deklamēt labāko Zelta laikmeta dzeju. Pa dažādiem ceļiem mēs nonācām līdz kopīgam spriedumam, ka pasaules dzejas augstākās virsotnes ir vārsmas, ko dons Horhe Manrike sacerējis par godu tēva nāvei. Nakts kļuva par brīnišķīgi pavadītu laiku, kas iznīcināja pēdējos aizspriedumus, kuri varētu traucēt manai draudzībai ar šo izglītotu maniaku bandu. Kopā ar viņiem un spēcīgo rumu es jutos tik labi, ka novilku šauro kautrības kreklu. Perversā

Susanna, kura tā gada martā bija uzvarējusi karnevāla deju konkursā, uzaicināja mani dejot. Draugi aizdzina no plača vistas un lielačus un apstājās mums apkārt, lai uzmundrinātu.

Mēs dejojām Damaso Peresa Prado sēriju “Mambo nr. 5”. No tropiskās mūzikas grupas es aizņēmos marakas un ar atlikušo sparu veselu stundu bez apstājas dziedāju Daniela Santosa, Agustina Laras un Bjenvenido Granadas bolero. Jo vairāk dziedāju, jo spēcīgāk mani apņēma brīvības vējš. Es tā arī nekad neuzzināju, vai trīs jaunie draugi manis dēj jutās lepni vai kautrējās, bet pie galda viņi mani sagaidīja kā vienu no savējiem.

Alvaro tobrīd bija aizsācis tēmu, par kuru pārējie ar viņu nekad nestrīdējās: kino. Man tas bija liktenīgs atklājums, jo kino es vienmēr biju uztvēris kā pakārtotu mākslu, kas vairāk barojas no teātra nekā no romānistikas. Turpretim Alvaro to uztvēra līdzīgi kā es mūziku: mākslu, kas noderīga citiem mākslas veidiem.

Agri no rīta, kad Alvaro bija piedzēries un pa pusei aizmidzis, viņš kā meistarīgs taksists vadīja ar nesen iznākušām grāmatām un New York limes literārajiem pielikumiem piebāztu mašīnu. Mēs aizvedām Hermaņu un Alfonso uz viņu mājām, un Alvaro vēlējās mani aizvest pie sevis, lai es varētu apskatīt viņa bibliotēku, kas no grīdas līdz pat griestiem klāja trīs guļamistabas sienas. Viņš ar rādītājpirkstu pamāja uz grāmatām un sacīja:

- Šie ir vienīgie rakstnieki pasaulē, kas māk rakstīt.

Es biju tik loti satraukts, ka aizmirsu iepriekšējās dienas izsalkumu un nogurumu. Alkohols kā apžēlošana manī joprojām bija dzīvs. Alvaro man parādīja savas mīļākās grāmatas spāņu un angļu valodā un par katru no tām runāja aizrūsējušā balsī, viņa mati bija izspūruši un acis vājprātīgākas nekā jebkad. Viņš pieminēja Asorinu un Sarojanu — abas savas vājības —, un citus autorus, par kuru publisko un privāto dzīvi Alvaro zināja visu līdz pat apakšveļai. Tā bija pirmā reize, kad

г

es dzirdēju Virdžīnijas Vulfas vārdu, kuru draugs sauca par veco Vulfu, tāpat kā Folkneru par veco Folkneru. Mans izbrīns viņu satracināja līdz pat vājprātam. Alvaro satvēra kaudzi ar grāmatām, ko man bija rādījis kā savu iemīļotāko lasāmvielu, un ielika man to rokās.

- Neesi stulbenis, - viņš sacīja, - paņem tās, un, kad būsi beidzis lasīt, mēs dosimies tām pakaļ vienalga uz kurieni.

Man tā bija neiedomājama bagātība, ko es neuzdrošinājos pakļaut riskam, jo man nebija pat nožēlojamas būdiņas, kur grāmatas noglabāt. Beigu beigās Alvaro samierinājās un ar nepārsūdzamu spriedumu, ka iemācīšos darbu no galvas, uzdāvināja man Virdžīnijas Vulfas Deloveja kundzes tulkojumu spāņu valodā.

Ausa gaisma. Es vēlējos atgriezties Kartahenā ar pirmo autobusu, bet Alvaro uzstāja, lai nedaudz nosnaužos otrā gultā.

- Sasodīts! - viņš ar pēdējiem spēkiem iesaucās. - Pārvācies dzīvot uz šejieni, un jau rit mēs tev atradīsim satriecošu darbu.

Es ar visām drēbēm atlaidos gultā un tikai tad jutu, cik ķermenim ir smagi būt dzīvam. Alvaro darīja to pašu, un mēs nogulējām līdz par vienpadsmitiem, kad drauga māte, apbrīnotā un bijātā Sāra Samudio, ar dūri piedauzīja pie durvīm, domājot, ka viņas vienīgais dēls ir miris.

- Nepievērs viņai uzmanību, maestro, - Alvaro miegaini sacīja. - Katru rītu viņa saka vienu un to pašu, un visbriesmīgākais, ka reiz tā būs taisnība.

Atgriežoties Kartahenā, es izskatījos pēc cilvēka, kas ir atklājis jaunu pasauli. Kopš tā laika es pēc maltītes Franko Muņjeras namā vairs neskaitīju Zelta laikmeta dzeju un Nerudas Divdesmit dzejoļus par mīlu, bet gan nodaļas no Deloveja kundzes un sirdi plosošā personāža Septimusa Vorena Smita murgus. Es kļuvu par citu cilvēku, nemierīgu un skarbu, līdz Ektors un maestro Sabala domāja, ka apzināti atdarinu Alvaro

Sepedu. Gustavo Ibarra ar savu žēlsirdīgo vīziju par Kārību sirdi apsmaidīja manu stāstu par Barrankiljā pavadīto nakti un aizvien lielākām karotēm baroja man grieķu dzejniekus — ar vienu noteiktu un nekad neizskaidrotu izņēmumu: Eiripīdu. Viņš man atklāja Melvilu: Mobija Dika literāro varoņdarbu, lielisko sprediķi par Jonasu, visās pasaules jūrās rūdītajiem vaļu zvejniekiem zem milzīgas velves, kas uzbūvēta no vaļa ribas. Gustavo man aizdeva Natenjela Hotorna Namu ar septiņiem čukuriem, kas manī atstāja pēdas uz visu mūžu. Mēs kopīgi aizsākām teoriju par Odisejas Ulisa klejojumu nostalģisko nolemtību un neatgriezeniski rajā sāpināmies. Pēc pusgadsimta es atradu tās atrisinājumu kādā Milana Kunderas meistarīgi uzrakstītā tekstā.

Tajā pašā laikposmā notika mana vienīgā tikšanās ar izcilo dzejnieku Luisu Karlosu Lopesu, kas plašāk bija pazīstams kā Tuerto jeb Vienacis; viņš bija izgudrojis ērtu veidu, kā nemirstot būt mirušam un kā būt apglabātam bez bērēm un, galvenais, bez atvadu runām. Viņš dzīvoja pilsētas vēsturiskajā centrā kādā vēsturiskā mājā vēsturiskajā Tablona ielā, kur piedzima un nomira, nevienu netraucējot. Tuerto rikās ar dažiem seniem draugiem, kamēr izcilā dzejnieka slava paša autora dzīves laikā plauka tā, kā to parasti dara tikai pēc nāves.

Viņu sauca par vienaci, kaut ari dzejnieks tāds nebija, patiesībā viņš tikai šķielēja, bet arī to darīja neparastā un grūti pamanāmā veidā. Viņa brālis Domingo Lopess Eskauriasa, El Universal direktors, visiem, kuri taujāja par dzejnieku, vienmēr atbildēja vienu un to pašu:

- Tur nu viņš ir.

Tas izklausījās pēc izvairīšanās, bet tā bija vienīgā patiesība: tur viņš tiešām bija. Dzīvāks par jebkuru, bet ar priekšrocību, ka par to nekas daudz nebija zināms; viņš visu saprata un bija nolēmis kājām aiziet pats uz savām bērēm. Par dzejnieku runāja kā par vēsturisku relikviju, īpaši tie, kas viņa

darbus nebija lasījuši. Kopš biju ieradies Kartahenā, nemēģināju Tuerto sastapt, jo cienīju viņa neredzamā cilvēka privilēģijas. Tolaik viņam bija sešdesmit astoņi gadi, un nevienam nebija ne mazākās šaubas, ka viņš ir izcils visu laiku dzejnieks, lai arī tikai nedaudzi no mums zināja, kas viņš ir un kāpēc, turklāt tam nebija viegli noticēt, jo viņa darbiem piemita reta kvalitāte.

Sabala, Rohass Eraso un Gustavo Ibarra, mēs visi viņa dzejoļus zinājām no galvas un vienmēr bez domāšanas, spontāni un precīzi tos citējām, lai izgaismotu mūsu sarunas. Tuerto nebija noslēgts, bet kautrīgs. Es vēl šodien neatceros, ka būtu redzējis kādu viņa portretu, ja vien tāds pastāvēja, tikai dažas ātri uzmestas karikatūras, ko parasti publicēja portreta vietā. Domāju, ka, neredzot dzejnieku, mēs bijām aizmirsuši, ka viņš joprojām ir dzīvs, un kādu vakaru, kad beidzu rakstīt savu tās dienas rakstu, izdzirdēju apspiestu Sabalas saucienu:

- Sasodīts! Tas ir Tuerto!

Es pacēlu skatienu no rakstāmmašīnas un ieraudzīju visdīvaināko vīru, kādu jebkad biju redzējis. Daudz īsāku, nekā mēs bijām iztēlojušies, ar tik baltiem matiem, ka tie izskatījās zili, turklāt bija tik nevaldāmi, ka šķita neīsti. Viņa kreisā acs bija savā vietā, bet atbilstīgi iesaukai^17 dzejnieks bija kā sašķiebies. Viņš bija tērpies mājas drēbēs: tumšās kokvilnas biksēs un svītrainā kreklā; un labajā rokā pleca augstumā turēja sudraba iemuti ar aizdedzinātu cigareti, kuru viņš nesmēķēja un kuras pelni bez kratīšanas nobira, kad vairs nevarēja noturēt savu svaru.

Tuerto pagāja mums garām un devās uz brāļa kabinetu, no kura iznāca pēc pāris stundām, kad redakcijā bijām palikuši tikai mēs ar Sabalu, jo vēlējāmies viņu pasveicināt. Dzejnieks nomira pēc pāris gadiem, un satricinājums, kādu šis notikums

radīja viņa piekritējos, vairāk līdzinājās nevis nāves, bet augšāmcelšanās izraisītam. Zārkā viņš neizskatījās tik miris, kāds bija dzīves laikā.

Tajā pašā laikposmā spāņu rakstnieks Damaso Alonso un viņa sieva romāniste Eulalija Galvarriato universitātes galvenajā auditorijā nolasīja divas lekcijas. Maestro Sabala, kuram nepatika jaukties citu cilvēku dzīvē, reizi par visām reizēm pārvarēja savu piesardzību un lūdza iespēju ar spāņiem tikties. Viņam līdzi devās Gustavo Ibarra, Ektors Rohass Kraso un es, un starp mums uzreiz radās savstarpējas simpātijas. Apmēram četras stundas pavadījām Caribe viesnīcas privātajā salonā un pārrunājām spāņu pirmā Latīņamerikas ceļojuma iespaidus un mūsu jauno rakstnieku sapņus. Ektors viesiem bija atnesis dzejas grāmatu, es — El Espectador publicētā stāsta kopiju. Mūs abus vairāk par visu interesēja viņu tiešie iebildumi, jo abi izmantoja tos kā aplinku apstiprinājumu uzslavām.

Oktobrī es El Universal saņēmu vēstuli no Gonsalo Malja-rino: viņš kopā ar dzejnieku Alvaro Mutisu gaidot mani villā Tulipān, neaizmirstamā Bokagrandes kūrorta pansijā tikai pāris metru no vietas, kur pirms apmēram divdesmit gadiem bija nolaidies Čārlzs Lindbergs. Gonsalo, mans universitātes laika deklamāciju līdzdalībnieks, jau bija praktizējošs advokāts un LANSA, pilotu nodibinātas nacionālās aviokompānijas, sabiedrisko attiecību vadītājs, un Mutiss viņu bija uzaicinājis apskatīt okeānu.

Mutisa dzeja un mani stāsti vismaz vienu reizi bija publicēti vienā un tajā pašā Ein de Semana numurā, un mums vajadzēja tikai satikties, lai sāktu sarunu, kas vēl joprojām nav beigusies un jau vairāk nekā pusgadsimtu turpinās dažādās pasaules vietās. Vispirms mūsu bērni un vēlāk arī mazbērni mums bieži ir jautājuši, par ko gan mēs runājam ar tik nevaldāmu kaisli, un mēs viņiem teicām patiesību: mēs vienmēr runājam par vienu un to pašu.

Pieaugušie draugi no mākslas un literatūras pasaules man deva sparu pārdzīvot gadus, ko joprojām atceros kā visnenoteiktākos savā mūžā. 20. jūlijā es laikrakstā El Universal publicēju savu pēdējo sleju Punkts, fauna rindkopa, jo pēc trim smagiem mēnešiem joprojām nespēju tik pāri iesācēja šķēršļiem, tāpēc izvēlējos pārtraukt rakstīt sleju un laikus laisties lapās. Es patvēros redakcijas rakstu lapas nesodāmībā un neparakstīju savus darbus, izņemot reizes, kad tiem bija nepieciešams personisks piesitiens. Šādu ieradumu es uzturēju līdz 1950. gada septembrim, kad uzrakstīju uzpūtīgu rakstu par Edgaru Alanu Po, kas bija vissliktākais no visiem.

Visa tā gada laikā es biju uzstājis, lai maestro Sabala man iemāca reportāžas rakstīšanas noslēpumus. Sava noslēpumainā rakstura dēļ viņš nekad nevarēja izlemt to darīt, bet satrauca mani ar Santaklāras klosterī apglabātas divpadsmitgadnieces brīnumu: pēc nāves divu gadsimtu laikā meitenes mati bija izauguši vairāk nekā divdesmit divus metrus. Nekad nedomāju, ka pēc četrdesmit gadiem atgriezīšos pie šīs tēmas, lai izstāstītu to kādā romantiskā, postošu pretrunu plosītā romānā. Tomēr tas nebija mans labākais laiks domāšanai. F.s par visu piktojos un bez paskaidrojumiem pazudu no darba, līdz maestro Sabala sūtīja, lai kāds mani nomierina. Laimīgas sakritības dēļ es nokārtoju jurisprudences otrā kursa eksāmenus; pārlikt vajadzēja tikai divus priekšmetus, un mani pārcēla uz trešo kursu, lai arī klīda baumas, ka to esmu panācis, izmantojot laikraksta politisko spiedienu. Direktoram bija jāiejaucas, kad mani pie kinoteātra ieejas aizturēja ar viltotu karaklausības grāmatiņu, un mans vārds bija to personu sarakstā, kuras sodīšanas nolūkos vajadzēja nosūtīt sabiedriskos darbos.

Savā tā laika politiskajā aklumā es pat nebiju pamanījis, ka sabiedriskās kārtības pasliktināšanās dēļ atkal ir ieviesta komandantstunda. Preses cenzūra piegrieza skrūves. Gaisotne bija daudz saspringtāka nekā vissliktākajos laikos, un ar prastiem

kriminālistiem papildināta politiskā policija laukos sēja paniku. Vardarbība lika liberāļiem pamest zemi un mājas, Iespē-lamais kandidāts Dario Ečandija, civiltiesību skolotāju skolotājs, kurš jau no dzimšanas bija skeptiķis un negausīgs grieķu un latīņu autoru lasītājs, iestājās par liberāļu nepiedalīšanos vēlēšanās. Ceļš Laureano Gomesa ievēlēšanai bija atvērts, un šķita, ka viņš ar neredzamām saitēm no Ņujorkas kontrolē valdību.

Tolaik es vēl skaidri neapzinājos, ka šīs neveiksmes ir ne tikai konservatīvo nekaunība, bet pazīmes, ka mūsu dzīvē gaidāmas sliktas pārmaiņas; līdz kādā no daudzajām tavernā La Cueva pavadītajām naktīm man ienāca prātā palielīties, ka esmu brīvs darīt to, ko vēlos. Maestro Sabala pusceļā apturēja zupas karoti, ko grasījās likt mutē, paskatījās uz mani pār savu briļļu rāmjiem un spēji apklusināja:

- Pasaki man vienu lietu, Gabriel: vai starp visām muļķībām, ko tu dari, tu tiešām vēl neesi aptvēris, ka šī valsts iet uz grunti?

Jautājums trāpīja tieši mērķī. Pilns kā mārks es agri no rīta nolikos gulēt uz kāda no Mocekļu alejas soliem, un bibliskas lietusgāzes izmērcēja mani līdz pēdējai vīlītei. Divas nedēļas es nogulēju slimnīcā ar plaušu karsoni, kas izrādījās rezistents pret pirmajām zināmajām antibiotikām, kuras bija iemantojušas sliktu slavu kā priekšlaicīgas impotences radītājas. Kad vecāki mani sauca atpakaļ uz Sukri, lai palīdzētu atgūties no pārāk lielās strādāšanas — tā viņi rakstīja vēstulē, es biju vēl kaulaināks un bālāks nekā parasti. Vēl trakāk izrīkojās El Universal, kas uz atvadām publicēja ievadrakstu, kurā mani nosauca par izcili talantīgu žurnālistu un rakstnieku, bet citā rakstā minēja, ka esmu romāna autors, lai arī tas nekad nebija eksistējis, un arī darba virsraksts nebija manis izdomāts: Jau pļaujam sienu. Vēl dīvaināks šis notikums bija tāpēc, ka notika laikā, kad man nebija ne vismazākā nodoma atgriezties pie daiļliteratūras. Patiesībā šis man tik svešais virsraksts, drukājot

uz mašīnas, bija ienācis prātā Ektoram Rohasam Eraso, un tas bija viens no Sesara Gerras Valdesa pienesumiem; šo caurcaurēm latīņamerikāņu rakstnieku draugs bija izdomājis, lai bagātinātu mūsu polemikas. Ektors laikrakstā El Universal bija publicējis rakstu par viņa ierašanos Kartahenā, un es romānistam biju uzrakstījis sveicienu savā slejā Punkts. Jauna rindkopa, cerot tādā veidā nokratīt putekļus no autentiskās kontinenta stāstniecības dusošās sirdsapziņas. Lai būtu kā būdams, izfantazētais romāns ar Ektora izdomāto skaisto nosaukumu vairākus gadus vēlāk nezin kur un nezin kā vienā esejā par maniem darbiem bija minēts kā nozīmīgs jaunās literatūras darbs.

Sukres gaisotne bija ļoti piemērota manām tā laika idejām. Es uzrakstīju Hermanam Vargasam vēstuli ar lūgumu atsūtīt man grāmatas, daudz grāmatu, tik daudz, cik iespējams, lai es sešus mēnešus ilgajā atveseļošanās laikā varētu tajās noslīkt. Pilsētiņa bija applūdusi. Papus bija atteicies no vergošanas aptiekā un pie ciema robežas uzbūvējis māju, kur bija vieta visiem viņa bērniem; kopš pirms sešpadsmit mēnešiem bija piedzimis Elihio, mūsu bija jau vienpadsmit. Tā bija liela un gaismas pilna māja, ar janvāra brīzēm atvērtiem logiem un ciemiņiem paredzētu terasi, no kuras pavērās skats uz upes tumšajiem ūdeņiem. Tajā bija sešas labi vēdināmas guļamistabas, pa gultai katram ģimenes loceklim — vairs nebija jādalās, kā agrāk — un pat gaiteņos bija āķi guļamtīklu iekāršamai dažādos augstumos. Neiežogotais pagalms pletās līdz pat nekoptajam kalnam, kas bija noaudzis ar nevienam nepiederošiem augļu kokiem, un pa guļamistabām klaiņoja ģimenei un citiem ļaudīm piederoši lopi. Māte, kurai pietrūka savas bērnības Barrankasas un Arakatakas pagalmu, jauno māju kopa kā lauku saimniecību, kur savā vaļā staigāja vistas un pīles, bet cūkas nāca virtuvē apēst pusdienu paliekas. Vēl bija iespējams izbaudīt vasaru un gulēt pie atvērta loga, klausoties astma-tiskajā vistu trokšņošanā uz laktas un sajūtot nogatavojušos

gvanabanas augļu smaržu, kad tie ar pēkšņu un dobju būkšķi agri no rīta krita no kokiem. “Tie skan tā, it kā būtu bērni,” māte sacīja. Nedaudzos homeopātijai uzticīgos slimniekus papus pieņēma tikai no rīta; izstiepies starp kokiem iekārtā guļamtīklā, viņš joprojām lasīja visus apdrukātos papīra gabalus, kas vien nonāca rokās, un, cīnoties pret pievakares skum-jām, aplaidās ar dīku biljarda spēlēšanas drudzi. Viņš vairs nevalkāja arī savus baltos lina uzvalkus un kaklasaites un staigāja pa ielām tādā izskatā, kā es nekad nebiju viņu redzējis: tērpies jauneklīgos īspiedurkņu kreklos.

Pirms diviem mēnešiem, jau akla un vājprātīga, bija nomirusi vecmāmiņa Trankilina Igvarāna, un agonijas apskaidrībā viņa skanīgā balsī un ar nevainojamu dikciju bija turpinājusi izklāstīt ģimenes noslēpumus. Viņas mūžīgā tēma līdz pat pēdējai stundiņai bija vectēva pensija. Tēvs apstrādāja vecmāmiņas ķermeni ar aizsargājošo alveju un, zārkā ieguldītu, pārklāja ar kaļķi, lai panāktu maigu sadalīšanos. Luisa Sant-jaga vienmēr bija apbrīnojusi mātes kaislību uz sarkanām rozēm un dārza dziļumā izveidoja rožu dārzu, lai nekad netrūktu ziedu, ko uzlikt uz kapa. Rozes ziedēja tik krāšņi, ka nepietika laika, lai remdētu visu svešinieku ziņkārību, kas ieradās no tālienes un dedzīgi vēlējās uzzināt, vai tik daudzas brīnišķīgas rozes ir Dieva vai sātana darbs.

Izmaiņas manā dzīvē un raksturā atbilda izmaiņām mājās. Katrā ciemošanās reizē man tā šķita citāda: vecāki veica remontus un pārvācās, brāļi un māsas dzima un auga tik līdzīgi, ka viņus bija vieglāk sajaukt nekā atpazīt. Nu jau desmit gadu vecais Haime bija visilgāk vilcinājies pamest mātes klēpi, jo bija piedzimis trīs mēnešus par ātru, un māte viņu vēl joprojām baroja ar krūti, kad piedzima Ernando — Nanči. Trīs gadus vēlāk piedzima Alfredo Rikardo — Kuki —, vēl pēc pusotra gada — Elihio — Jijo —, pēdējais, kas tajās brīvdienās atklāja rāpošanas brīnumu.

Mēs iek|āvām ģimenē ari tēva pirms un pēc laulībām dzimušos bērnus: Karmenu Rosu Sanmarkosā un Abelardo, kas laiku pa laikam dzīvoja Sukrē; Hermaini Anaju — Ernī —, kuru māte ar pārējo brāļu un māsu piekrišanu bija pieņēmusi kā savu bērnu, un visbeidzot arī Antonio Mariju Klaretu — Toņo —, kuru viņa māte audzināja Sinsē un kurš mūs bieži apciemoja. Kopā mēs bijām piecpadsmit un, sasēduši, kur vien varējām, ēdām kā trīsdesmit, kad bija ko ēst.

Manu vecāko brāļu un māsu stāsti par tiem gadiem dod precīzu priekšstatu, kāda bija māja, kurā viens bērns vēl nebija beigts zīdīt, kad jau dzima nākamais. Māte pati apzinājās savu nevērību un lūdza meitām uzņemties rūpes par mazuļiem. Margota vai pamira aiz izbīļa, uzzinājusi, ka māte atkal ir stāvoklī, jo saprata, ka viņai vienai pašai nebūs laika visus bērnus uzaudzināt. Tāpēc māsa pirms došanās uz Monterijas internātu pilnīgā nopietnībā lūdza, lai šis bērns ir pēdējais. Māte to apsolīja, kā to darīja vienmēr, kaut arī tikai tādēļ, lai meitai izdabātu, jo bija droša, ka Dievs ar savu bezgalīgo gudrību visu atrisinās vislabākajā veidā.

Maltītes pie galda bija nožēlojamas, jo nebija iespējams visus sapulcināt. Māte un vecākās māsas pasniedza ēdienu visiem, kas pamazām saradās, bet nebija nekas neparasts, ka uz saldā ēdiena laiku ieradās kāds noklīdis bērns, kas pieprasīja savu porciju. Vakara gaitā uz vecāku gultu devās jaunākie brāļi un māsas, kam traucēja gulēt aukstums vai karstums, zobu sāpes vai bailes no mirušajiem; viņi turp gāja aiz mīlestības pret vecākiem vai greizsirdības dēļ pret citiem bērniem, un no rīta laulības gultā visi modās vienā kaudzē. Ja pēc Elihio vairs nedzima citi bērni, tad tikai pateicoties Margotai, kas pēc atgriešanās no internāta lika lietā savu autoritāti, un māte izpildīja solījumu negādāt vairāk bērnu.

Skumji, bet realitātei bija pieticis laika, lai iejauktos abu manu vecāko māsu dzīvē, un viņas tā arī nekad neapprecējās.

(iluži kā tas notiek sentimentālos romānos, Aida iestājās klosteri, no kura viņa atteicās pēc divdesmit diviem gadiem, kad bija izpildījusi visas saistības un tuvumā vairs nebija ne Rafaela, ne arī kāda cita vīrieša. Ar ietiepīgo raksturu apveltītā Margota savu iecerēto zaudēja, kad viņi abi bija pieļāvuši kļūdu. Tik skumjas pieredzes sabiedēta, Rita apprecējās ar pirmo vīrieti, kas viņai patika, un bija laimīga kopā ar pieciem bērniem un deviņiem mazbērniem. Divas pārējās māsas — Lihija un Ernī — vīru izvēlējās pēc patikšanas, kad vecāki jau bija noguruši cīnīties ar reālo dzīvi.

Nepatikšanas ģimenē šķita daļa no krīzes, kas valsti piemeklēja ekonomiskās nestabilitātes un asiņainās politiskās vardarbības dēļ; tā bija nonākusi līdz Sukrei kā līdz nelaimīgai stacijai un uz pirkstgaliem, bet drošā gaitā ienāca arī mājā. Ap to laiku mēs jau bijām apēduši nelielos ietaupījumus un bijām tikpat nabadzīgi kā Barrankiljā pirms pārcelšanās uz Sukri. Bet māte nesatraucās, jo bija cieši pārliecināta, ka ikviens bērns piedzimst ar maizes kukuli padusē. Tāds bija stāvoklis mājās, kad es ierados no Kartahenas, lai atkoptos no plaušu karsoņa, bet ģimene jau laikus bija parūpējusies, lai es neko nemanu.

Visiecienītākais tenku temats ciemā bija mūsu drauga Kajetano Hentiles šķietamais romāns ar Čaparralas, kaimiņu ciema, skolotāju, kas bija skaista meitene — gan ar citu sociālo statusu nekā iecerētajam, bet arī ļoti nopietna un no cienījamas ģimenes. Tas nebija nekas pārsteidzošs: Kajetano vienmēr bija bijis brunču mednieks ne tikai Sukrē, bet ari Kartahenā, kur pabeidza bakalaurāta studijas un sāka studēt medicīnu. Ber Sukrē viņam nebija nevienas nopietnas draudzenes, nedz arī iemīļotas deju partneres.

Kādu vakaru mēs redzējām Kajetano jājam no savas fermas ar labāko zirgu. Skolotāja, satvērusi rokās pavadu, sēdēja sedlos, viņš tālāk aizmugurē, apķēries meitenei ap vidukli. Mūs pārsteidza gan tuvība starp viņiem, gan arī abu uzdrīkstēšanās iejāt pa aleju ļaunprātīgās pilsētas galvenajā laukumā laikā, kad tur ir visvairāk cilvēku. Ikvienam, kas vēlējās dzirdēt, Kajetano paskaidroja, ka meiteni saticis pie skolas durvīm, kur viņa gaidījusi kādu, kas apžēlotos un vēlajā vakara stundā atvestu viņu uz pilsētu. F.s viņu jokojoties brīdināju, ka jebkuru rītu viņi pie mājas durvīm var atrast tenku lapu, bet draugs tikai paraustīja plecus un ar raksturīgu žestu atkārtoja savu iecienītāko joku:

-Ar bagātajiem viņi tā neuzdrīkstas.

Tenku lapeles nudien bija izgājušas no modes tikpat ātri, cik ieradās, un ļaudis domāja, ka tas, iespējams, ir vēl viens valsti aptverošā slikta politiskā noskaņojuma simptoms. Tagad mierīgi varēja gulēt visi, kas no tām baidījās. Toties es dažas dienas pēc ierašanās manīju, ka dažu tēva partijas biedru attieksme pret mani ir mainījusies: viņi uzskatīja, ka es laikrakstā El Universal esmu rakstījis pret konservatīvo valdību vērstos rakstus. Tā nebija taisnība. Ja man kādreiz bija jāraksta par politiku, es publikācijas nekad neparakstīju, un avīzes vadība uzņēmās atbildību par tām, kad bija nolēmusi vairs neuzdot jautājumu par to, kas notika Karmenā de Bolivarā. Manis parakstītā sleja, bez šaubām, pauda skaidru attieksmi pret slikto stāvokli valstī, pret kaunu, vardarbību un netaisnību, tomēr tai nevarēja pārmest partejisku piederību. Patiesību sakot, ne toreiz, ne tagad es neesmu nevienas partijas biedrs. Apsūdzības satrauca vecākus, un māte sāka aizdegt sveces svētajiem, īpaši tajās reizēs, kad es līdz vēlam vakaram nebiju mājās. Pirmo reizi ap sevi jutu tik nomācošu gaisotni, ka nolēmu atstāt mājas pēc iespējas retāk.

Tajos grūtajos laikos pie papus uz konsultāciju ieradās kāds iespaidīgs vīrs, kas jau līdzinājās pats savam spokam: kauli spīdēja cauri ādai, vēders bija izspīlēts un ciets kā bungas. Viņam bija jāpasaka tikai viens teikums, lai mēs viņu atcerētos uz visiem laikiem:

г

- Dakteri, es esmu atnācis, lai jūs dabūtu ārā pērtiķi, kūmiņ viņi ir likuši augt man vēderā.

Kad bija viņu pārbaudījis, tēvs saprata, ka šoreiz viņš ar ,.ivu zinātni nevar palīdzēt, un nosūtīja vīru pie sava kolēģa ķirurga, kas vēderā neatrada vis pacienta iedomāto pērtiķi, bet bezformīgu izdzimumu. Tomēr man bija svarīgs nevis vēdera briesmonis, bet gan slimnieka stāsts par maģisko Sjerpes pasauli, leģendāru zemi Sukres pilsētas robežās, kur bija iespē-ļ.uns nokļūt tikai caur izgarojumu pilniem muklājiem; tajā bija ierasts apvainojumu atriebt ar lāstu, tāpēc arī bija radies sātaniskais izdzimums vēderā.

Sjerpes iedzīvotāji bija pārliecināti katoļi, bet reliģiju viņi izprata paši savā veidā un skaitīja katram gadījumam atbilstīgu maģisku lūgšanu. Viņi ticēja Dievam, Dievmātei un Svētajai Trīsvienībai, bet viņi tos pielūdza ikvienā priekšmetā, kurā samanīja dievišķas spējas. Neticami varētu šķist, ka jelkāds no viņiem, ar vēderā ieperinājušos sātanisku briesmoni, ir tik racionāls, ka lūdz palīdzību ķecerīgam ķirurgam.

Man par izbrīnu drīz vien atklājās, ka Sukrē visi zina par Sjerpes eksistenci kā par reālu faktu, un vienīgā problēma ir pārvarēt dažādus ģeogrāfiskus un prāta radītus šķēršļus, lai līdz tai nokļūtu. Nejauši noskaidroju, ka Sjerpes speciālists ir mans draugs Anhels Kasihs, kuru es pēdējo reizi biju redzējis dziedam kādā Barrankabermehas sarkano lukturu rajona orķestra pavadībā mana otrā vai trešā ceļojuma laikā pa Magdalēnas upi. Viņš bija daudz saprātīgāks nekā agrāk un pastāstīja man žilbinošus stāstus par vairākiem ceļojumiem uz Sjerpi. Toreiz es uzzināju visu, ko vien varēja zināt par Markesitu, plašās karaļvalsts kundzi un pavēlnieci, kura zināja slepenas lūgšanas, lai darītu labu un ļaunu, lai izceltu cilvēku no nāves gultas, zinot tikai viņa fizisko izskatu un precīzu atrašanās vietu, lai caur purviem aizsūtītu čūsku, kas pēc sešām dienām nonāvē tavu ienaidnieku.

r

Vienīgā lieta, ko viņa nedarīja, bija mirušo augšāmcelšana, jo to varēja paveikt tikai Dievs. Markesita nodzīvoja tik daudz gadu, cik vēlējās, un ļaudis uzskata, ka to bija divi simti trīsdesmit trīs, tomēr pēc sešdesmit sešu gadu sasniegšanas viņa vairs nenovecoja. Pirms nāves viņa sasauca kopā savu pasakaino ganāmpulku un lika tam iet ap savu māju divas dienas un naktis, līdz izveidojās Sjerpes sjenaga, neierobežoti plašs ūdens klajums, kuru klāja fosforescējošas anemones. Runā, ka sjenagas vidū atrodas koks ar zelta ķirbjiem, pie kura stumbra ir piesieta laiva, kas ik gadu 2. novembrī, Mirušo dienā, viena pati, bez laivinieka, tikai balto kaimanu un zelta zvārguļiem rotātu čūsku vadīta, aizpeld līdz otram krastam, kur Markesita ir noglabājusi savas pasakainās bagātības.

Kopš brīža, kad Anhels Kasihs pastāstīja šo pasakaino stāstu, mani apsēda vēlme doties uz realitātē iestigušo Sjerpes paradīzi. Mēs sagatavojām visu: pret nelabvēlīgām lūgšanām aizsargātus zirgus, neredzamas laivas, maģiskus ceļa rādītājus un ikvienu lietu, kas varētu būt nepieciešama, lai uzrakstītu hroniku par pārdabisku realitāti.

Tomēr mūļi tā arī palika neapsedloti. Mana lēnā atkopšanās no plaušu karsoņa, draugu zobošanās deju plačos un vecāko draugu briesmīgā un sūrā pieredze piespieda mani atlikt ceļojumu līdz vēlākam laikam, kas tā arī nekad nepienāca. Tomēr tagad es to atceros kā laimīgu neveiksmi, jo ilgas pēc pasakainās Markesitas mani jau nākamajā dienā iegremdēja pirmā romāna rakstīšanā, no kura ir saglabājies rikai nosaukums: Māja.

Romāns bija iecerēts kā Tūkstoš dienu kara drāma Kolum-bijas Kārību piekrastē, un par to es biju runājis ar Manuelu Sapatu Olivelju viņa iepriekšējā Kartahenas apmeklējuma laikā. Bez jebkādas saistības ar manu ieceri viņš man toreiz uzdāvināja sava tēva sarakstītu brošūru par kādu Tūkstoš dienu kara veterānu; uz vāka iespiestais portrets ar pulvera apsvilinātajām

ūsām un likiliki man kaut kādā veidā atgādināja vectēvu. Esmu aizmirsis veterāna vārdu, bet viņa uzvārdu es atcerējos uz visiem laikiem: Buendija. Tāpēc es domāju uzrakstīt romānu ar nosaukumu Māja, kas stāstītu par kādas ģimenes piedzīvojumiem, kuri lielā mērā varētu līdzināties notikumiem mūsu ģimenē bezjēdzīgo pulkveža Nikolasa Markesa karu laikā.

Nosaukums pamatojās manā vēlmē par darbības vietu izmantot tikai māju. Es izveidoju vairākus uzmetumus un shēmas ar galvenajiem varoņiem, kuriem saliku ģimenē lietotos vārdus, kas man vēlāk noderēja citām grāmatām. Esmu ļoti jūtīgs attiecībā pret teikumiem, kuros divi savstarpēji radniecīgi vārdi veido atskaņas, lai arī tās ir tikai vokālas, tāpēc nevēlos publicēt romānu, kamēr neesmu atrisinājis šo problēmu. Tāpēc es daudzas reizes esmu vēlējies atbrīvoties no uzvārda Buendija, jo tas nenovēršami veido atskaņas ar imperfektā lietotajiem darbības vārdiem.[18]' Tomēr uzvārds beigu beigās pats sevi uzspieda, jo es tam biju atradis pārliecinošu identitāti.

Ar to es nodarbojos, kad kādu rītu Sukres mājās parādījās koka kaste bez jebkādām etiķetēm un citām piederības zīmēm. Mana māsa Margota bija to saņēmusi, nezinot sūtītāju un pārliecināta, ka tajā atrodas pārpalikumi no pārdotās aptiekas. Es domāju tāpat un mierīgu sirdi kopā ar ģimeni ēdu brokastis. Papus paskaidroja, ka nav atvēris kasti, jo uzskatījis, ka tajā ir mana atlikusī bagāža; viņš bija aizmirsis, ka man šajā pasaulē vairs nekas nebija atlicis. Mans brālis Gustavo, kas trīspadsmit gadu vecumā jau bija labi iemanījies sanaglot un izjaukt jebko, nosprieda bez atļaujas atvērt kasti. Pēc pāris minūtēm mēs izdzirdējām viņa kliedzienu:

- Tās ir grāmatas!

Mana sirds salēcās vēl pirms manis. Tās tiešām bija grāmatas, līdz pat augšai meistarīgi iepakotas kastē bez jebkādas norādes par nosūtītāju un ar klāt pieliktu vēstuli, ko Hermaņa Vargasa hieroglifiskā rokraksta un hermētiskās lirikas dēļ bija grūti salasīt: “Tas viss ir tev, maestro. Paskatīsimies, vai beidzot tu kaut ko iemācīsies.” Tur bija arī Alfonso Fuenmajora paraksts un kāds kricelējums, ko es atšifrēju kā vēl neiepazītā dona Ramona Vinjesa parakstu. Vienīgais draugu ieteikums bija neaizrauties ar pārāk pamanāmu plaģiātismu. Vienā no Folknera grāmatām es atradu Alvaro Sepedas grūti salasāmajā rokrakstā steigā rakstītu zīmīti, kurā viņš man paziņoja, ka nākamajā nedēļā dodas uz Kolumbijas universitāti Ņujorkā, lai žurnālistikas skolā gadu studētu īpašu kursu.

Pirmā lieta, ko es izdarīju, bija izkravāt grāmatas uz ēdamistabas galda, kamēr māte beidza novākt brokastu traukus. Viņa bija spiesta bruņoties ar slotu, lai aiztrenktu jaunākos bērnus, kas ar šķērēm gribēja izgriezt ilustrācijas, un klaiņojošus suņus, kas ostīja grāmatas, it kā tās būtu ēdamas. Arī es tās apošņāju, kā vienmēr daru ar ikvienu jaunu grāmatu, un pārskatīju tās visas, palasot nejauši uzšķirtas rindkopas. Tonakt es trīs vai četras reizes pārvācos no vienas vietas uz citu, jo nevarēju rast mieru un mani nogurdināja pagalma gaiteņa nespodrā gaisma; ataustot rītam, man muguru vilka krampji, bet es joprojām nebiju ticis skaidrībā, kādu labumu iespējams iegūt no šā brīnuma.

Tie bija divdesmit trīs izcili spāņu valodā iespiesti laikmetīgu autoru darbi, kas bija izraudzīti ar acīm redzamu mērķi, lai to lasītājs iemācītos rakstīt. Tur bija tādas nesen tulkotas grāmatas kā Viljama Folknera Vājprātīgā stāsts, pilns niknuma un trokšņa. Pēc piecdesmit gadiem es vairs nespēju atcerēties visu sarakstu, un šeit vairs nav arī trīs draugu, kas to zinātu un varētu atsaukt atmiņā. No visām grāmatām es biju lasījis tikai divas: Vulfas kundzes Deloveja kundzi un Oldesa Hakslija

Ш

Kontrapunktu. Vislabāk atceros Viljama Folknera darbus: Savrupmāja, Vājprātīgā stāsts, pilns niknuma un trokšņa, Kamēr es mirstu un Mežonīgās palmas. Arī Manhetenas nospiedumu un, iespējams, vēl kādu Džona Dos Pasosa darbu; Virdžīnijas Vulfas Orlando; Džona Steinbeka Par pelēm un cilvēkiem un Dusmu augļus; Roberta Natana Džinijas portretu un Erskina Koldvelsa Tabakas ceļu. Starp nosaukumiem, ko es pēc pusgadsimta vairs neatceros, bija vismaz viens Hemingveja darbs, iespējams, stāsti, kas no šā rakstnieka veikuma trijiem Barrankiljas draugiem patika vislabāk; kaut kas no Horhes Luisa Borhesa, un arī tie noteikti bija stāsti, un varbūt kāda Eelisberto Ernandesa grāmata; šo izcilo urugvajiešu stāstnieku mani biedri nesen bija atklājuši ar priecīgu kliedzienu. Nākamajos mēnešos es visas šīs grāmatas izlasīju, vienas labāk, citas sliktāk, un, pateicoties tām, spēju izkļūt no radošā staignāja, kādā biju iestidzis.

Pneimonijas dēļ man bija aizliegts smēķēt, bet, kā slēpjoties pats no sevis, es pīpēju vannas istabā. Ārsts to uzzināja un nopietni ar mani runāja, tomēr es nespēju viņam paklausīt. Kamēr Sukrē bez apstājas centos lasīt atsūtītās grāmatas, es no vienas cigaretes oglītes aizdedzināju nākamo, līdz vairs nespēju ievilkt dūmu, un, jo vairāk centos atmest smēķēšanu, jo vairāk smēķēju. Es nokūpināju četras paciņas dienā, pārtraucu ēdienreizes, lai varētu uzpīpēt, un sadedzināju palagus, kad aizmigu ar aizdegtu cigareti. Bailes no nāves mani pamodināja katru nakti, un tikai smēķējot es tās spēju pārvarēt, līdz nolēmu, ka labāk mirstu nekā atmetu smēķēšanu.

Vairāk nekā pēc divdesmit gadiem, kad biju jau precējies un vairāku bērnu tēvs, es joprojām turpināju smēķēt. Kāds ārsts, kas manas plaušas redzēja uz ekrāna, ar šausmām sacīja, ka pēc diviem vai trim gadiem es vairs nespēšu paelpot. Baiļu pārņemts, es nonācu līdz tādai galējībai, ka stundām ilgi sēdēju, neko nedarot, jo nesmēķējot nespēju ne lasīt, ne klausīties mūziku, nc sarunāties ar draugiem vai ienaidniekiem. Kādu vakariņu laikā Barselonā mans draugs psihiatrs skaidroja citiem klātesošajiem, ka smēķēšana, iespējams, ir viena no visgrūtāk pārvaramajām atkarībām. F.s uzdrošinājos viņam pajautāt, kāds tam ir cēlonis, un drauga atbilde bija šķebinoši vienkārša:

-Tāpēc, ka atmest smēķēšanu tev ir tas pats, kas nogalināt tuvu cilvēku.

Tā bija pēkšņa gaišredzības eksplozija. Nekad nezināju, kāpēc, nedz arī vēlējos to zināt, bet es nodzēsu pelnutraukā tikko aizdegto cigareti un bez nemiera un sirdsapziņas pārmetumiem visā atlikušajā mūžā neaizsmēķēju vairs nevienu citu.

Mans otrs kaitīgais ieradums nebija mazāk postošs. Kādu pēcpusdienu pie mums atnāca kalpone no kaimiņu mājām un pēc tam, kad bija ar visiem aprunājusies, devās līdz terasei un cieņpilni lūdza atļauju pārmīt ar mani kādu vārdu. Es nepārtraucu lasīšanu, līdz viņa man jautāja:

- Vai jūs atceraties Matildi?

Es neatcerējos, kas viņa ir, bet meitene man neticēja.

- Neizliecieties par muļķi, Gabito kungs, - viņa ar piesardzīgu patosu sacīja. - Ne-kro-man-ti-ja.

Un atklāja man, ka Nekromantija ir brīva sieviete, kas dzīvo vienā mājā kopā ar savu un mirušā policista bērnu, māti un citiem ģimenes locekļiem, bet viņai ir nomaļa guļamistaba ar atsevišķu izeju uz kapsētu. Es devos viņu apciemot, un mūsu atkalredzēšanās ilga vairāk nekā mēnesi. Es ikreiz atliku atgriešanos Kartahenā un vēlējos palikt Sukrē uz visiem laikiem. Līdz kādu rītu mani Nekromantijas mājā pārsteidza spēcīgs negaiss ar pērkonu un zibeni gluži tāpat kā krievu ruletes naktī. Es centos izvairīties no lietus, ejot zem pakšiem, bet, kad tas vairs nebija iespējams, līdz ceļgaliem brizdams pa ūdeni, gāju pa ielas vidu. Man palaimējās, ka māte virtuvē bija viena pati; viņa pa dārza taciņām aizveda mani līdz guļamistabai tā, lai papus mūs nepamana. Tiklīdz bija man palīdzējusi novilkt samirkušo kreklu, viņa to, satvērusi divos pirkstos, pacēla izstieptā rokā un iesvieda istabas stūrī, ar pretīgumu noskurinoties:

- Tu atkal esi bijis kopā ar to sievieti.

Es sastingu kā sālsstabs.

- Kā tu to zini?

- Tāpēc, ka tā ir tā pati smarža, kas toreiz, - viņa bezkaislīgi noteica. - Labi vismaz, ka viņas vīrs jau ir miris.

Šāds līdzjūtības trūkums, ko novēroju pirmo reizi mātes mūžā, mani izbrīnīja. Viņai to vajadzēja manīt, jo māte bez domāšanas piebilda:

- Tā ir vienīgā nāve, par kuru uzzinājusi es priecājos.

Es apjucis jautāju:

- Kā tu zināji, kas viņa ir?

- Ai, dēliņ, - māte nopūtās. - Dievs man pasaka visu, kas ar jums notiek.

Visbeidzot viņa palīdzēja man novilkt slapjās bikses un iemeta tās stūrī pie pārējām drēbēm. “Jūs visi būsiet tādi paši kā tavs papus,” viņa drīz vien teica, smagi nopūšoties, kamēr ar raupju dvieli slaucīja man muguru. Un no visas sirds nobeidza:

- Lai nu Dievs dod, ka jūs esat arī tikpat labi vīri kā viņš.

Dramatiskās rūpes, kādas par mani izrādīja māte, droši

vien jāva man izvairīties no atkārtota plaušu karsoņa. Drīz vien es apjautu, ka viņa pati tās bez iemesla savērpj, lai neļautu man atgriezties Nekromantijas pērkonu un zibeņu gultā. Es draudzeni vairs nekad nesatiku.

Atgriezos Kartahenā atkopies, priecīgs un ar ziņu, ka rakstu Māju, un runāju par romānu tā, it kā tas no pašas pirmās nodaļas uzrakstīšanas brīža jau būtu noticis fakts. Sabala un Ektors mani sagaidīja kā pazudušo dēlu. Labie universitātes pasniedzēji šķita samierinājušies un gatavi pieņemt mani tādu, kāds biju. Līdztekus es turpināju rakstīt gadījuma rakstura rakstus, par kuriem El Universal maksāja kā par gabaldarbiem.

Mana stāstu rakstnieka karjera turpinājās ar to mazumiņu, ko spēju uzrakstīt gandrīz vai tikai maestro Sabalam par prieku: “Spoguļa dialogs” un “Triju mēnessērdzīgo rūgtums”, kurus publicēja El Espectador. Kaut arī abi stāsti bija jūtami brīvāki no iepriekšējo četru stāstu sākotnējās retorikas, es joprojām nespēju izbrist no purva.

Kartahenu tolaik bija piesārņojusi politiskā spriedze pārējā valstī, un tas bija jāuztver kā zīme, ka gaidāmi nopietni notikumi. Mežonīgās politiskās vajāšanas dēļ gada beigās liberāļi paziņoja par nepiedalīšanos pilnīgi visās vēlēšanās, tomēr neatteicās no saviem slepenajiem plāniem gāzt valdību. Laukos aizvien pastiprinājās vardarbība, un cilvēki bēga uz pilsētām, bet cenzūras dēļ prese par to rakstīja tikai aplinkus. Tomēr visi zināja, ka vajātie liberāļi dažādās valsts vietās bija organizējuši partizānu grupas. Austrumu Ljanosā — milzīgā zaļu ganību okeānā, kas aizņēma vairāk nekā ceturto daļu nacionālās teritorijas — tās bija kļuvušas leģendāras. Partizānu grupu ģene-rālkomandieri Gvadalupi Salsedo karaspēkā jau uzskatīja par mītisku personu, un ļaudis viņa fotogrāfijas slepeni izplatīja, kopēja simtiem reižu un pie tām uz altāriem aizdedza sveces.

Šķita, ka de la Esprielju ģimene zināja vairāk, nekā teica, un mūra ietvertajā pilsētas daļā cilvēki pilnīgi dabiski runāja par nenovēršamu valsts apvērsumu, kas būs vērsts pret konservatīvo valdību. Es nezināju sīkumus, bet maestro Sabala mani bija brīdinājis, lai, samanot ielās nemieru, nekavējoties dodos uz redakciju. Kad iegāju amerikāņu saldējuma kafejnīcā, kur trijos pēcpusdienā bija sarunāta tikšanās, spriedzi varēja jau sataustīt. Gaidot kādu, es apsēdos palasīt pie nomaļa galdiņa, un viens no kādreizējiem klasesbiedriem, ar kuru nekad nebiju runājis par politiku, pat uz mani nepaskatoties, garāmejot sacīja:

- Ej uz redakciju, tūdaļ jau viss sāksies.

Es izdarīju gluži pretējo: tā vietā, lai ieslēgtos redakcijā, man gribējās redzēt, kā viss notiks pašā pilsētas centrā. Pēc pāris minūtēm pic mana galdiņa apsēdās kāds Iekšlietu ministrijas preses centra pārstāvis, kuru labi pazinu, un es nedomāju, ka viņam ir likts mani neitralizēt. Neko nenojaušot, es apmēram pusstundu ar viņu nopļāpāju, un, kad sarunbiedrs piecēlās, lai dotos prom, redzēju, ka lielais saldējuma kafejnīcas salons ir tukšs un es to pat neesmu pamanījis. Viņš sekoja manam skatienam un paskatījās pulkstenī: viens un desmit minūtes.

- Neuztraucies, - viņš ar slēptu atvieglojumu sacīja. - Nekas nav noticis.

Tiešām, nespējot vairs izturēt oficiālo vardarbību, visievērojamākā liberālo vadītāju grupa ar visaugstākā ranga militārajiem demokrātiem bija vienojusies izbeigt slaktēšanu visā valstī, ko bija aizsācis konservatīvo režīms, kas par katru cenu vēlējās saglabāt varu. Lielākā daļa no dumpiniekiem bija piedalījusies 9. aprīļa notikumu vadīšanā, un ar prezidentu Ospinu Peresu noslēgtā līguma palīdzību gribēja panākt tūlītēju mieru; pārāk vēlu, tikai pēc nepilniem divdesmit mēnešiem viņi saprata, ka ir bijuši milzīgas apmuļķošanas upuri. Tās dienas vilšanās pilno rīcību ar Plinio Mendosas Neiras starpniecību bija atļāvis pats liberālās partijas prezidents Karloss Ljerass Restrepo; kopš laika, kad Mendosa Neira bija liberālo valdības aizsardzības ministrs, viņam bija lieliskas attiecības ar bruņotajiem spēkiem. Slepeni līdzdarbojoties visiem ievērojamiem valsts partijas biedriem, viņa koordinētajai darbībai todien agri no rīta bija jāsākas, bruņoto spēku lidmašīnām bombardējot prezidenta pili. Šo kustību atbalstīja Kartahenas un Apiajas jūras kara bāzes, lielākā daļa valsts militāro garnizonu un korporatīvās organizācijas, kas bija apņēmības pilnas izcīnīt varu un nodot to civilai nacionālās samierināšanās valdībai.

Tikai pēc neveiksmes kļuva zināms, ka pāris dienu pirms paredzētā apvērsuma sākšanās bijušais prezidents Eduardo Santoss pie sevis Bogotā bija sapulcinājis augstākās liberāļu amatpersonas un apvērsuma vadītājus, lai veiktu beidzamo projekta pārbaudi. Sarunas vidū kāds uzdeva rituālo jautājumu:

- Vai būs asinsizliešana?

Neviens nebija tik vientiesīgs un tik cinisks, lai apgalvotu, ka tādas nebūs. Citi vadītāji paskaidroja, ka darīs visu, lai tā nenotiktu, bet ka nav brīnumainas receptes, lai novērstu neparedzamo. Izbijusies pati par savas sazvērestības apmēru, liberāļu partijas valde bez apspriešanās atcēla pavēli. Daudzi sazvērestībā iesaistītie cilvēki, līdz kuriem šīs ziņas nenonāca, tika sagūstīti vai mira, mēģinot īstenot apvērsumu. Citi ieteica Mendosam turpināt cīņu vienam un pārņemt varu, bet viņš to nedarīja vairāk ētisku nekā politisku iemeslu dēļ, un viņam nepietika ne laika, ne līdzek|u, lai paspētu brīdināt visus sazvērestības līdzdalībniekus. Mendosa guva patvērumu Venecuēlas vēstniecībā, devās trimdā un nodzīvoja četrus gadus Karakasā, paglābies no kara padomes lēmuma, kas viņam neklātienē par musināšanu bija piespriedusi divdesmit piecus gadus ieslodzījumā. Pēc piecdesmit diviem gadiem man netrīc roka, kad rakstu — bez viņa atļaujas —, ka Mendosa visu atlikušo mūžu un Karakasā pavadīto laiku nožēloja varas konservatīvisma postošo bilanci: ne mazāk kā trīssimt tūkstoši mirušo divdesmit gadu laikā.

Arī man zināmā mērā tas bija izšķirīgs mirklis. Pirms diviem mēnešiem es nebiju nokārtojis trešā jurisprudences kursa eksāmenus un biju pielicis punktu sadarbībai ar El Universal, jo nespēju iedomāties savu nākotni saistībā nedz ar vienu, nedz ar otru. Aizbildinājos ar nepieciešamību iegūt brīvu laiku tikko aizsāktā romāna rakstīšanai, lai arī sirds dzi|umos zināju, ka tā nav ne taisnība, ne meli; līdzīgi retoriskai formulai šis projekts man pēkšņi bija atklājis to mazumiņu no Folknera, ko es mācēju izmantot, kā arī visu pieredzes trūkuma sniegto ļaunumu. Es drīz vien iemācījos, ka stāstīt paralēlus stāstus tam, ko tu raksti, un neatklāt ieceres būtību ir ļoti vērtīga rakstniecības koncepcijas sastāvdaļa. Tomēr tobrīd lieta grozījās gluži ap ko mu: tā kā man nebija ko parādīt, es biju izgudrojis mutvārdu mmānu, lai izklaidētu auditoriju un apmānītu pats sevi.

Jauniegūtā saprašana man lika vēlreiz sprīdi pa sprīdim pārdomāt projektu, kuram nekad nav uzrakstīts vairāk par četrdesmit lapām, kurš tomēr bija citēts žurnālos un avīzēs — arī no manas puses — un par kuru daži iedomāti lasītāji bija publicējuši pāris ļoti gudru recenziju. Patiesībā šādai paralēlu stāstu stāstīšanai nevajadzētu izpelnīties pārmetumus, bet gan līdzjūtību: bailes rakstīt var būt tikpat neizturamas kā bailes nerakstīt. Turklāt esmu pārliecināts, ka patieso notikumu stās-tišana piesauc neveiksmi. Tomēr mani mierina doma, ka dažreiz mutiski stāstītais var būt labāks nekā uzrakstītais un mēs paši neapjaušot esam izgudrojuši jaunu, literatūrai nepieciešamu žanru: fikcijas fikcija.

Patiesību patiesība ir tāda, ka es nezināju, kā turpināt dzīvi. Atveseļošanās laiks Sukrē man bija licis saprast, ka es nezinu, ko vēlos iesākt ar savu dzīvi, tomēr šī apziņa man nedeva norādes par pareizo virzienu, nedz arī kādu jaunu argumentu, lai pārliecinātu vecākus nemirt, ja pats brīvi pieņemu lēmumus. Tā nu es devos uz Barrankilju ar ģimenes budžetam atrautiem diviem simtiem peso, ko man pirms atgriešanās Kar-tahenā bija iedevusi māte.

1949. gada 15. decembrī piecos pēcpusdienā es iegāju grāmatnīcā Murnlo, lai gaidītu draugus, ko nebiju saticis pēc mūsu kopīgi pavadītās maija nakts, kad es devos prom kopā ar neaizmirstamo Racores kungu. Man bija tikai neliela pludmales soma ar otru drēbju kārtu, pāris grāmatu un ādas mape ar melnrakstiem. Dažas minūtes pēc manis cits pēc cita ieradās arī draugi. Tā bija trokšņaina atkalredzēšanās, un trūka vienīgi Alvaro Sepedas, kurš joprojām atradās Ņujorkā. Kad bija atnākuši visi grupas biedri, mēs devāmies iedzert, tomēr ne vairs uz kafejnīcu Colombia blakus grāmatnīcai, bet uz tuviem draugiem piederošu jaunu iestādījumu ielas pretējā pusē: kafejnīcu /ару.

Man nebija galamērķa ne tam vakaram, ne atlikušajam mūžam. Un dīvainākais bija tas, ka es nekad nedomāju, ka šis galamērķis varētu būt Barrankilja, es devos uz turieni tikai tādēļ, lai runātu par literatūru un klātienē pateiktos par grāmatām, kuras draugi bija nosūtījuši uz Sukri. Par literatūru mēs runājām pārpārēm, bet, par spīti daudzkārtējiem mēģinājumiem, man tā arī neizdevās pateikt paldies, jo draugiem bija sakramentālas bailes no ieraduma pateikties un pieņemt pateicību citam no cita.

Tonakt Hermans Vargass improvizēja vakariņas divpadsmit cilvēkiem, starp kuriem bija žurnālisti, gleznotāji, notāri un pat kāds departamenta direktors, tipisks Barrankiljas konservatīvais ar savu manieri vadīt un uztvert lietas. Lielākā daļa viesu devās prom pēc pusnakts, un arī pārējie lēnām izklīda, līdz bijām palikuši tikai Alfonso, Hermans, es un direktors; mēs bijām pie vairāk vai mazāk skaidras saprašanas, stāvoklī, kādā rītausmā mēdzām atrasties pusaudža gados.

Garajās tās nakts sarunās es biju saņēmis pārsteidzošu mācību par pilsētas vadītāju būtību tajos asiņainajos gados. Direktors sprieda, ka no visiem šīs mežonīgās politikas nodarītajiem kaitējumiem visbezcerīgākais ir iespaidīgais bezpajumtnieku un izbadējušos bēgļu skaits pilsētās.

- Tā turpinot, - viņš secināja, - līdz nākamajām vēlēšanām mana partija ar ieroču palīdzību paliks bez pretiniekiem un iegūs absolūtu varu.

Vienīgais izņēmums bija Barrankilja: saskaņā ar politiskās līdzāspastāvēšanas kultūru, ko atbalstīja arī vietējie konservatīvās partijas pārstāvji, pilsēta bija kļuvusi par miera pilnu patvērumu viesuļvētras centrā. Es vēlējos izteikt kādu ētiskas dabas piezīmi, bet direktora žests mani spēji apklusināja.

- Atvaino, - viņš teica, - tas nenozīmē, ka mēs atrodamies nacionālās dzīves nomalē. Gluži pretēji: tieši mūsu pacifisma ilc| valsts sociālā drāma ir iebāzusi kāju virtuves durvju spraugā un tagad tā jau ir šeit, iekšā.

Tā es uzzināju, ka pilsētā ir apmēram pieci tūkstoši bēgļu, I as ieradušies no vēl nabadzīgākajiem iekšzemes apgabaliem, un Barrankiljā neviens nezināja, kā uzlabot viņu stāvokli, nedz in, kur viņus noslēpt, lai šī problēma nekļūst publiski zināma. Pirmo reizi pilsētas vēsturē patrulēja militāristi, kas uzraudzīja kritiskākās vietas, un visi tās redzēja, bet pašvaldība šo faktu noliedza un cenzūra presei neļāva par to rakstīt.

Rītam austot, kad gandrīz četrrāpus bijām nogādājuši mā-l.)s direktora kungu, mēs devāmies uz Chop Suey, brokastu vietu, ko apmeklējām pēc lielas uzdzīves. Alfonso stūra kioskā nopirka trīs El Heraldo eksemplārus, un redakcijas rakstu lapā bija publicēts Pūka — pseidonīms, ar kuru Alfonso parakstīja savu katru dienu publicēto sleju — raksts. Tas bija rikai sveiciens man, bet Hermans sāka zoboties, jo rakstiņā bija teikts, ka esmu ieradies pilsētā neformālās brīvdienās.

-Labāk būtu bijis teikt, ka viņš uz šejieni ir pārvācies dzīvot, un tā tev nebūtu jāraksta viena ziņa sveicot un otra atvadoties, -I lermans smējās. - Mazāk izdevumu skopajam El Heraldo.

Runājot nopietni, Alfonso domāja, ka redakcijas rakstu lapai nenāktu par ļaunu vēl viens žurnālists. Ber Hermans pirmajā rīta gaismā bija nelokāms.

- Viņš būs piektais žurnālists, jo četri tur jau ir.

Neviens no viņiem nejautāja manu viedokli, kā es to būtu vēlējies, lai varētu atbildēt apstiprinoši. Par šo tēmu mēs vairs nerunājām. Un tas arī nebija nepieciešams, jo Alfonso tovakar man pavēstīja, ka ir runājis ar laikraksta vadību, kurai doma par jauna žurnālista pieņemšanu šķira laba, ja vien tāds ir arī pats autors un viņš vēlas sasniegt lielus mērķus. Lai būtu kā būdams, pirms Jaunā gada svinībām neko nebija iespējams atrisināt. Tā nu es paliku, aizbildinoties ar iespējamo darbu, kaut arī februārī varēju saņemt atteikumu.

7

Tā 1950. gada 5. janvārī Barrankiljas laikraksts El Heraldo redakcijas rakstu lapā publicēja manu pirmo sacerējumu. Es nevēlējos to parakstīt ar īsto vārdu, lai pasargātu sevi no izgāšanās gadījumā, ja man neizdosies atrast īsto ceļu, kā tas jau bija noticis avīzē El Universal. Par pseidonīmu es ilgi nedomāju: tas bija Septimuss, ko aizņēmos no Virdžīnijas Vulfas Deloveja kundzes satriecošā personāža Septimusa Vorena Smita. Slejas nosaukums — Žirafe — bija slepens vārds, kādā tikai es saucu savu Sukres deju partneri.

Šķira, ka janvāra vējš togad pūš spēcīgāk nekā jebkad, un nebija iespējams pārvietoties pa ielām, ko tas pātagoja līdz pat rītausmai. Ierastās ikrīta sarunas grozījās ap trakajām nakts vēja brāzmām, kas aiznesa sev līdzi sapņus un vistu būrus, bet no jumta norautās cinka plāksnes pārvērta lidojošā giljotīnā.

Tagad es domāju, ka tas negantais vējš aizslaucīja manas neauglīgās pagātnes paliekas un atvēra durvis uz jaunu dzīvi. Mana saikne ar grupu vairs nebalstījās tikai uz baudīšanu un pārvērtās par profesionālu sadarbību. Vispirms mēs pastāstījām, ko bijām iecerējuši rakstīt, un apmainījāmies ar novērojumiem, kas varbūt arī nebija ļoti zinātniski, tomēr atcerēšanās vērti. Izšķirīgs man bija kāds rīts, kad iegāju kafejnīcā ]apy brīdī, kad Hermans Vargass pilnīgā klusumā beidza lasīt no tās dienas avīzes izgriezto sleju Žirafe. Pārējie grupas biedri,

sasēdušies ap galdu, gaidīja viņa spriedumu ar nedaudz godbi-ligām bailēm, kas cigarešu dūmus kafejnīcā padarīja vēl biezākus. Beidzis lasīt, uz mani nemaz nepaskatoties un nesakot ne vārda, Hermans saplēsa to sīkos gabaliņos un iesvieda pelnu traukā starp izsmēķiem un nodegušiem sērkociņiem. Neviens neizdvesa ne skaņas, noskaņojums pie galda nemainījās, un nevienā brīdī neizskanēja komentāri par šo epizodi. Bet šī mācība man noder joprojām, kad pārņem slinkums vai uznāk steigas radīts kārdinājums uzrakstīt rindkopu tikai tādēļ, lai izvairītos no sarežģītas situācijas.

Gandrīz gadu es nodzīvoju lētā viesnīcā, kuras īpašnieki mani beigu beigās jau uzskatīja par ģimenes locekli. Mana vienīgā mantība tolaik bija vēsturiskās sandales, divas drēbju kārtas, ko mazgāju dušā, un 9. aprīļa nekārtību laikā Bogotas vissmalkākajā tējas salonā nozagtā ādas mape. Tajā es visur nēsāju līdzi darbu, ko tobrīd rakstīju, un tā bija vienīgā lieta, ko baidījos pazaudēt. Es nebūtu uzdrošinājies atstāt mapi pat bankas seifā zem septiņām atslēgām. Vienīgais cilvēks, kam pirmajās naktīs to uzticēju, bija I.asidess, noslēgtais viesnīcas portjē, kas to pieņēma kā ķīlu par istabu. Viņš aši pārlūkoja ar mašīnu aprakstītās un labojumiem izraibinātās papīra strēmeles un noglabāja mapi atvilktnē. Es to atguvu nākamajā dienā norunātajā laikā un turpināju maksāt tik kārtīgi, ka viņš to pieņēma kā ķīlu pat par trim naktīm. Šī vienošanās kļuva tik nopietna, ka reizēm es atstāju mapi uz recepcijas letes, nesakot neko vairāk kā tikai ar labu nakti, pats paņēmu no dēļa atslēgu un devos augšā uz savu istabu.

Hermans vienmēr bija lietas kursā par manām vajadzībām, viņš zināja, ja man nebija, kur pārlaist nakti, un paklusām iedeva pusotru peso gultasvietai. Es nekad netiku gudrs, kā viņš to zina. Labās uzvedības dēļ man bija ļoti labas attiecības ar viesnīcas personālu, pat tik labas, ka ielasmeitas man aizdeva savas ziepes. Vadības postenī ar zvaigžņotām krūtīm un ķirbim līdzīgu galvu dzīvi vadīja viesnīcas kundze un pa-vēlniece Katalina Lielā. Viņas pilna laika vīrs mulats Honass Sanvisente bija lielisks trompetists, līdz kādā uzbrukumā viņam izsita ar zeltu apvilktos zobus. Piekauts un bez iespējas spēlēt viņš bija spiests mainīt nodarbošanos, un Honass savam sešas pēdas garajam instrumentam nevarēja atrast neko labāku kā Katalinas Lielās zelta gultu. Arī viņai bija savs intīms dārgums, kas bija devis iespēju divu gadu laikā no nožēlojamām, upes krastā pavadītām naktīm uzrāpties līdz lieliskās madāmas tronim. Man paveicās iepazīt abu gudrību un vieglo roku, ar kādu abi darīja laimīgus savus draugus. Bet viņi nekad nevarēja saprast, kā man tik bieži pietrūkst pusotra peso, lai samaksātu par gultasvietu, tomēr eleganti ļaudis man brauc pakaļ oficiālos limuzīnos.

Otrs laimīgs tā laika notikums bija mana kļūšana par vienīgo Mono Gerras stūrmani; viņš bija tik blonds taksists, ka šķita esam albīns, tik inteliģents un simpātisks, ka bez tiekšanās pēc amata tika izraudzīts par goda padomnieku. Mono Gerras sarkano lukturu rajonā pavadītie agrie rīti līdzinājās kinofilmām, jo viņš pats parūpējās padarīt tos krāšņākus — un reizēm arī trakākus — ar iedvesmas pilniem izlēcieniem. Viņš paziņoja man, kad bija paredzēta kāda nesteidzīga nakts, un mēs to pavadījām kopā vājprātīgajā sarkano lukturu rajonā, kur mūsu tēvi un tēvu tēvi iemācījās mūs uztaisīt.

Es nekad nespēju atklāt, kāpēc tik vienkāršas dzīves vidū es pēkšņi iegrimu neizskaidrojamā apātijā. Mans topošais romāns — Māja — apmēram sešus mēnešus pēc tā iesākšanas šķita līdzīgs sliktam farsam. Par romānu es vairāk runāju nekā to rakstīju, un patiesībā mazumiņu saistītā teksta, kas bija tapis, reizēs, kad trūka tēmas, es agrāk vai vēlāk publicēju Žirafē un žurnālā Cronica. Nedēļas nogales vientulībā, kad visi citi bija patvērušies mājās, es biju viens kā pirksts. Es biju pilnīgi nabags un ļoti kautrīgs, ko mēģināju pārvarēt ar neciešamu iedomību un brutālu atklātību. Jutu, ka daudzviet esmu lieks, un daži paziņas man to lika manīt. Vēl kritiskāk bija El Heraldo redakcijā, kur es kādā nomaļā kaktā vienmuļā vientulībā un ne ar vienu nerunājot, ietinies lētu cigarešu dūmos un bez mitas smēķējot, rakstīju pat desmit stundu no vietas. Es rakstīju ātri, daudzas reizes līdz pat rītam, un izmantoju iespiestuves papīra strēmeles, ko ādas mapē nēsāju sev visur līdzi.

Vienā no daudzajām izklaidības reizēm es aizmirsu mapi taksometrā un bez rūgtuma uztvēru to kā zemisku neveiksmes izspēlētu joku. Es nepūlējos mapi atgūt, bet, manas nevērības satraukts, Alfonso Fuenmajors manas slejas noslēgumā publicēja piezīmi: “Pagājušajā sestdienā taksometrā tika aizmirsta mape. Tā kā tās īpašnieks un šīs slejas autors gluži nejauši ir viena un tā pati persona, mēs abi būtu pateicīgi, ja mapes atradējs varētu sazināties ar kādu no mums. Mapē neatrodas pilnīgi nekas vērtīgs, vienīgi nepublicētas Žirafes." Divas dienas vēlāk kāds bija atstājis manus melnrakstus pie El Heraldo durvju sarga, tomēr bez ādas mapes un ar zaļu tinti skaistā rokrakstā izlabotām trim ortogrāfijas kļūdām.

Mana dienas alga bija tieši tik liela, lai samaksātu par istabu, bet nabadzības bezdibenis mani tolaik satrauca vismazāk. Daudzās reizes, kad nevarēju samaksāt par gultasvietu, devos lasīt uz kafejnīcu Roma, it kā es būtu tas, kas patiesībā biju: pa Bolivara aleju naktī klaiņojošs vientuļš cilvēks. Es no tālienes sveicināju ikvienu paziņu, ja vien uzdrošinājos uz viņu paskatīties, un gāju tālāk uz ierasto vietu, kur bieži lasīju, līdz mani izbiedēja saule. Es joprojām biju nenogurdināms lasītājs, kuram trūka jebkādas sistemātiskas struktūras. īpaši daudz lasīju dzeju, arī sliktu, jo visdrūmākajā noskaņojumā biju pārliecināts, ka slikta dzeja agri vai vēlu aizved pie labas.

Savos Žirafes rakstiņos es biju ļoti jūtīgs pret populāro kultūru; gluži pretēji bija ar stāstiem, kas vairāk līdzinājās Kaf-kas mīklām, kuras rakstījis cilvēks, kas nesaprot, kādā valstī viņš dzīvo. Tomēr patiesība bija tāda, ka Kolumbijas drāma līdz manai dvēselei nonāca kā tāla atbalss un aizkustināja mani tikai tad, kad sāka lieties asins upes. Vēl neizpīpējis iepriekšējo, es jau aizdedzināju nākamo cigareti, ieelpoju dūmus ar dzīves alkām, ar kādām astmatiķi dzer gaisu, un trīs katru dienu izsmēķētās paciņas varēja manīt manos nagos un veca suņa klepū, kas sagrāva manu jaunību. Galu galā kā īsts karībietis es biju kautrīgs un skumjš un tik ļoti sargāju savu intimitāti, ka uz ikvienu jautājumu, kas uz to attiecās, atbildēju ar retorisku nekaunību. Biju pārliecināts, ka veiksmes trūkums ir neglābjami iedzimts, īpaši attiecībā uz sievietēm un naudu, bet mani tas nesatrauca, jo biju pārliecināts, ka man nav nepieciešama veiksme, lai labi rakstītu. Mani neinteresēja ne slava, ne nauda, ne vecums, jo biju pārliecināts, ka miršu jauns un uz ielas.

Brauciens kopā ar māti pārdot Arakatakas māju mani izrāva no šā bezdibeņa, un pārliecība par jauno romānu atklāja skatienam citādas nākotnes apvārsni. Starp daudzajiem manas dzīves ceļojumiem šis bija ļoti nozīmīgs, jo pierādīja man pašam uz savas miesas, ka grāmata, ko mēģinu uzrakstīt, ir tīra un izdomāta retorika, ko nebalsta ne vismazākā poētiskā patiesība. Pēc šā atklājumiem pilnā ceļojuma mana iecere, protams, sašķīda sīkās druskās.

Epopejai, par kādu sapņoju, par piemēru nevarēja kalpot nekas cits kā vien manis paša ģimene, kas nekad nav bijusi ne galvenā varone, ne arī kādu notikumu upuris, vien nederīga visa lieciniece un visa upuris. Romānu es sāku rakstīt, tikko biju atgriezies, jo man vairs nebija vajadzīgi mākslīgi izstrādāti paņēmieni, bet gan emocionālais spriegums, kā man neapzināti visu laiku bija trūcis un kas mani neskarts bija gaidījis vecvecāku mājā. Kopš spēru pirmo soli ciema dedzinošajās smiltīs, es biju sapratis, ka manis izvēlētais veids nav pats veiksmīgākais, lai stāstītu par izmisuma un nostalģijas paradīzi zemes virsū, kaut arī biju veltījis daudz laika un spēku tā meklējumos.

Лг žurnāla Cronica iznākšanu saistītās problēmas nebija šķērslis, gluži pretēji: tās apslāpēja manu nemieru.

Visi draugi, izņemot Alfonso Fuenmajoru — kas mani, radošā drudža pārņemtu, pārsteidza pāris stundu pēc darba uzsākšanas —, ilgu laiku domāja, ka es joprojām turpinu darbu pie Mājas. F.s neko nepaskaidroju, jo bērnišķīgi baidījos, ka ļaudis var atklāt neveiksmīgo ideju, par kuru biju runājis tik daudz, it kā tas būtu meistardarbs. Ber es to daru ari joprojām piekoptās māņticības dēļ: runāju par vienu stāstu, bet rakstu pavisam citu, lai neviens nevarētu saprast, kurš ir kurš. Pie šā paņēmiena cieši pieturos preses intervijās, kas galu galā ir bīstams daiļliteratūras žanrs kautrīgiem rakstniekiem, kuri nevēlas pateikt vairāk, nekā pienākas. Tomēr Hermans Vargass ar savu mistisko vērīgumu bija atklājis patiesību, jo pāris mēnešu pēc dona Ramona došanās uz Barselonu kādā vēstulē rakstīja: “Domāju, ka Gabito ir metis mieru savam Mājas projektam un pievērsies citam romānam.” Dons Ramons, to, protams, zināja jau pirms aizbraukšanas.

Jau no pirmās līnijas man bija skaidrs, ka jaunajai grāmatai jābalstās uz 1928. gada banānu reģiona slaktiņu pārdzīvojoša bērna atmiņām. Tomēr no šīs ieceres ātri vien atteicos, jo stāstījumu ierobežoja viena konkrēta personāža skatpunkts, turklāt bez pietiekami daudziem poētiskiem līdzekļiem, lai par to pastāstītu. Tā es nonācu pie sprieduma, ka avantūra divdesmit gadu vecumā lasīt Ulisti un nedaudz vēlāk ari Vājprātīgā stāstu, pilnu niknuma un trokšņa ir pāragra pārdrošība bez nākotnes, un nolēmu pārlasīt abus darbus ar mazāk tendenciozu attieksmi. Un patiešām — daudz kas no tā, kas Džoisā un Folknerā agrāk bija šķitis pedantisks un hermētisks, tobrīd man atklājās šausminošā skaistumā un vienkāršībā. Es izlēmu dažādot monologu ar visas pilsētas iedzīvotāju balsīm, gluži kā grieķu stāstnieku korī un līdzīgi kā Kamēr es mirstu, kas ir mirstoša cilvēka tuvinieku pārdomas. F2s nejutos spējīgs atkārtot

Folknera vienkāršo paņēmienu un gluži kā lugā norādīt katra stāstītāja vārdu, bet man ienāca prātā doma izmantot tikai trīs runātājus: vectēvu, māti un bērnu, kuru dažādos runas veidus un likteņus varēja atpazīt pašus par sevi. Romāna vectēvs nebūs vienacis kā manējais, bet gan klibs; māte — salta, bet gudra tāpat kā manējā, un bērns — nekustīgs, izbiedēts un domīgs, kāds es vienmēr biju tajā vecumā. Tas nekādā veidā nebija radošs atradums, bet gan vienkāršs tehnisks paņēmiens.

Rakstīšanas laikā jaunā grāmata nepiedzīvoja nekādas būtiskas izmaiņas, tai nebija arī versijas, kas atšķirtos no oriģināla, izņemot dažus labojumus apmēram divus gadus pirms tās pirmā izdevuma un gandrīz vai tikai ieraduma dēļ, kas man lika labot, līdz mirstu. Ciemu — ļoti atšķirīgu no tā, kādu biju iecerējis iepriekšējam projektam — biju vizualizējis realitātē, kad kopā ar māti atgriezos Arakatakā, tomēr šis vārds — kā mani bija brīdinājis viedais dons Ramons — man šķita tikpat nepiemērots kā Barrankilja; arī tam trūka mītiskā piesitiena, kādu es romānā vēlējos panākt. Tāpēc es to nolēmu saukt vārdā, ko, bez šaubām, zināju jau kopš bērnības, bet kura maģiskais svars man līdz tam nebija atklājies: Makondo.

Man vajadzēja mainīt Mājas nosaukumu, kas tolaik draugu vidū jau bija kļuvis ierasts, jo tam nebija nekādas saistības ar jauno projektu, bet es pieļāvu kļūdu, skolas burtnīcā pierakstot visus virsrakstus, kas man rakstīšanas laikā ienāca prātā, un galu galā man tādu bija jau vairāk par astoņdesmit. Visbeidzot es to atradu nemeklējot, kad biju jau gandrīz pabeidzis pirmo versiju un padevos kārdinājumam uzrakstīt autora prologu. Nosaukums man ielēca acīs kā visnievājošākais un tajā pašā laikā vislīdzjūtīgākais vārds, kādā mana vecmāmiņa sev raksturīgajā aristokrātiskajā veidā sauca United Fruit Company atstāto postažu: Kritušās lapas.

Uzrakstīt grāmatu mani visvairāk mudināja Ziemeļamerikas romānisti un īpaši tie, kuru darbus man uz Sukri bija atsūtījuši Barrankiljas draugi. īpaši dažādo līdzību dēļ, ko es pamanīju starp tālo dienvidu un Kārību kultūru, ar kuru es pilnībā identificējos un kura manā cilvēciskajā un rakstnieka veidošanās procesā ir bijusi būtiska un neaizstājama. Pēc šīs apjausmas es sāku lasīt kā īsts romānists — ne tikai baudas dēļ, bet arī nenogurdināmas zināt un atklāt kāres dēļ es vēlējos saprast, kā ir uzrakstītas šo vicdo autoru grāmatas. Es tās lasīju vispirms no labās un tad no kreisās puses un pakļāvu sava veida ķirurģiskai uzšķēršanai, līdz atklāju to struktūras visslepenākos noslēpumus. Tieši tāpēc bibliotēka man nekad nav bijusi nekas vairāk kā vien darba instruments, kas palīdz tūdaļ pat apskatīt kādu Dostojevska rindkopu vai precizēt ziņas par Jūlija Cēzara epilepsiju un automašīnas karburatora mehānismu. Man pat ir rokasgrāmata, lai varētu veikt perfektas slepkavības, ja tas gadījumā ir nepieciešams kādam no maniem bezpalīdzīgajiem personāžiem. Pārējo ir sarūpējuši draugi, kuri vadīja manu lasīšanu un aizdeva grāmatas, ko man konkrētā brīdī vajadzēja izlasīt, un kuriem es nesaudzīgi varēju lasīt priekšā darbu oriģinālus pirms to publicēšanas.

Šādi piemēri man deva jaunu apjautu pašam par sevi, savukārt žurnāla Cronica projekts man deva spārnus. Mūsu morāles principi bija tik augsti, ka, par spīti visiem nepārvaramajiem šķēršļiem, mums beigu beigās bija pašiem savs birojs Sanblasa ielā, ceturtajā stāvā bez lifta, starp pārtikas pārdevēju kliedzieniem un patvaļīgajiem autobusiem, un no agra rīta līdz septiņiem vakarā tas pārvērtās par juceklīgu gadatirgu. Mēs tur tik tikko satilpām. Vēl nebija ievilkts tālrunis, un gaisa kondicionieris bija fantāzija, kas mums varēja izmaksāt vairāk nekā nedēļas izdevuma publicēšana, bet Fuenmajors jau bija paspējis piekrāmēt biroju ar savām noskrandušajām enciklopēdijām, avīžu izgriezumiem visās valodās un slavenajām dīvainu arodu rokasgrāmatām. Uz viņa direktora rakstāmgalda atradās vēsturiskā Underwood, ko viņš ar nopietniem draudiem dzīvībai bija izglābis no kādas degošas vēstniecības un kas tagad atrodas Barrankiljas Romantikas muzejā. Otru vienīgo rakstāmgaldu aizņēmu es ar rakstāmmašīnu, ko savā gluži jaunajā galvenā redaktora statusā biju aizņēmies no Fl Heraldo. Tur atradās arī zīmēšanas galds Alehandro Obregonam, Orlando Gerram un Alfonso Melo, trim slaveniem māksliniekiem, kas pie pilnas saprašanas bija piekrituši bez samaksas ilustrēt rakstus un tā arī darīja, pirmkārt, viņu visu iedzimtā dāsnuma dēļ un beigu beigās arī tāpēc, ka mums nebija ne sentavo, ko samaksāt pat pašiem sev. Visuzticīgākais un pašaizliedzīgākais fotogrāfs bija Kikc Skopels.

Bez darba redakcijā, kas atbilda manam amatam, manos pienākumos ietilpa arī uzmanīt teksta salikšanu un, par spīti manai holandieša ortogrāfijai, palīdzēt korektoram. Tā kā biju vienojies ar El Heraldo turpināt Žirafes sleju rakstīšanu, man neatlika daudz laika regulārai dalībai žurnālā Cronica. Tomēr es atradu brīvu brīdi, lai agrās rīta stundās rakstītu savus stāstus.

Alfonso, kas bija speciālists visos žanros, lika visu savu ticības svaru uz detektīvstāstiem, pret kuriem juta dedzīgu kaislību. Viņš tos tulkoja vai izvēlējās, un es stāstus pakļāvu formālai vienkāršošanai, kas noderēja arī manam darbam. Mums vajadzēja ietaupīt platību — ne tikai izsvītrojot nevajadzīgus vārdus, bet arī nenozīmīgus notikumus, līdz stāsti kļuva par tīru esenci, bet to pārliecināšanas spējas nebija mazinājušās. Tas nozīmēja aizvākt visu, kas bija lieks šajā spēcīgajā žanrā, kur katram vārdam jāatbild par visu struktūru. Tas bija viens no noderīgākajiem uzdevumiem manos netiešajos meklējumos, mācoties stāstīšanas tehniku.

Daži no labākajiem Hosē Fēliksa Fuenmajora stāstiem mūs izglāba vairākas sestdienas, bet tirāža joprojām bija nemainīga. Tomēr mūžīgs glābšanas plosts vienmēr bija Alfonso Fuenmajora temperaments. Drauga darījumu cilvēka nopelni nekad nebija izpelnījušies atzinību, un Alfonso neatlaidīgi strādāja pie izdevuma ar tādu uzstājību, kas bija pārāka par viņa spēkiem un ko viņš pats uz katra soļa izzoboja ar savu baiso humora izjūtu. Alfonso darīja visu ar tādu pašu neatlaidību, ar kādu viņš sameklēja reklāmas, neiedomājamus kredītus un ekskluzīvus grūti sasniedzamu sadarbības partneru darbus; viņš rakstīja visspožākos redakcijas rakstus un visikdienišķākās ziņas. Tomēr tie bija neauglīgi brīnumi. Kad avīžzēni atgriezās ar tādu pašu eksemplāru skaitu, ar kādu bija devušies prom, mēs mēģinājām paši izplatīt žurnālu iecienītākajās tavernās no El Tercer Hombre līdz klusajām ostmalas ieskrietuvēm, kur no ēteriskām būtnēm vārējām iekasēt tikai nelielas summas.

Viens no visprecīzākajiem un, bez šaubām, arī vislasītākajiem līdzstrādniekiem izrādījās Vate Osio. Viņam varēja uzticēties jau kopš pirmā Cronica numura, un viņa Kādas mašīnrakstītājas dienasgrāmata, ko Osio parakstīja ar pseidonīmu Dollija Melo, beigu beigās iekaroja lasītāju sirdis. Neviens nevarēja noticēt, ka viens un tas pats vīrs ar tik lielu izjūtu var veikt tik daudzus darbus.

Bobs Prjeto spēja pasargāt žurnālu no bojāejas ar ikvienu no saviem viduslaiku medicīnas vai mākslas atklājumiem. Tomēr attiecībā uz darbu viņam bija pilnīgi skaidra nostāja: nav samaksas, nav produkta. Protams, mums par lielām sirdssāpēm, ļoti ātri tā arī notika.

Mēs vēl paspējām publicēt četrus noslēpumainus angliski uzrakstītus Hulio Mario Santodomingo stāstus, kurus Alfonso, ieracies savās dīvainajās vārdnīcās, iztulkoja ar spāru mednieka aizrautību un kurus Alehandro Obregons ilustrēja ar izcila mākslinieka izsmalcinātību. Bet Hulio Mario tik bieži ceļoja uz tik dažādām pasaules vietām, ka kļuva par neredzamo līdzstrādnieku. Tikai Alfonso Fuenmajors zināja, kur viņu meklēt, un atklāja mums to ar satraucošu teikumu:

- Katru reizi, kad debesīs redzu lidmašīnu, es domāju, ka tajā lido Hulio Mario Santodomingo.

Pārējie bija gadījuma rakstura līdzstrādnieki, kas pēdējās minūtēs pirms iespiešanas — vai maksāšanas — turēja mūs neziņā.

Bogota uz mums skatījās kā uz līdzīgiem, bet neviens no noderīgajiem draugiem nepielika nekādas pūles, lai noturētu nedēļas izdevumu uz ūdens. Izņēmums bija Horhe Salamea, kas saprata radniecību starp savu un mūsu žurnālu un piedāvāja mums rezultatīvu vienošanos par apmaiņu ar materiāliem. Bet es domāju, ka neviens no viņiem nenovērtēja to, kas žurnālu Cronica padarīja par brīnumu. Redakcijas padome sastāvēja no sešpadsmit personām, ko mēs paši bijām izvēlējušies, atbilstīgi katra vispārēji atzītiem nopelniem, turklāt viņi visi bija cilvēki ar miesu un asinīm, tomēr tik vareni un aizņemti, ka nebija grūti apšaubīt viņu eksistenci.

Man žurnāls bija svarīgs arī tāpēc, ka avārijas gadījumos vajadzēja izdomāt stāstus, lai satraukumā pirms nodošanas iespiešanai varētu aizpildīt iepriekš neparedzētus brīvus laukumus. Kamēr salicēji un burtliči darīja savu darbu, es apsēdos pie rakstāmmašīnas un no nekā izgudroju vajadzīgā apjoma stāstu. Tā es uzrakstīju “Kā Natanaēls ciemojas”, kas agri no rīta atrisināja kādu steidzamu problēmu, un pēc piecām nedēļām arī “Zilā suņa acis”.

Pirmais no tiem aizsāka stāstu sēriju ar vienu un to pašu personāžu, kura vārdu es bez atļaujas aizņēmos no Andrē Žida. Vēlāk, lai atrisinātu vēl kādu pēkšņu drāmu, es uzrakstīju arī “Natanaēla beigas”. Tie abi bija daļa no sešām epizodēm, ko es bez sirdssāpēm noglabāju, kad sapratu, ka šiem stāstiem ar mani nav nekā kopīga. No visiem pārējiem es tik tikko atceros vienu, par kura sižetu man nav ne jausmas: “Kā Natanaēls saģērbjas kā līgava”. Tagad šis personāžs man nešķiet līdzīgs nevienam pazīstamam cilvēkam, jo tas nebija balstīts ne manis paša, ne kāda cita piedzīvotajā, un es pat nespēju iedomāties, kā manam stāstam varēja būt tik apšaubāms sižets. Natanaēls neapšaubāmi bija literārs risks bez jebkādas cilvēcīgas intereses. Ir labi atcerēties šīs neveiksmes, lai neaizmirstu, ka personāžu nav iespējams izdomāt no nulles, kā es to gribēju darīt ar Natanaēlu. Par laimi, man nepietika izdomas, lai aizsteigtos garām pašam sev, un, par nelaimi, es biju pārliecināts, ka literārajam darbam ir jābūt tikpat labi apmaksātam kā ķieģeļu cepšanai; ja mēs labi un precīzi maksājām tipogrāfijas darbiniekiem, vajadzēja maksāt arī rakstniekiem.

Vislabākās atsauksmes, kādas saņēmām par savu darbu žurnālā Cronica, pienāca ar Hermanam Vargasam sūtītajām dona Ramona vēstulēm. Viņš interesējās par visnegaidītākajām ziņām, par draugiem un notikumiem Kolumbijā, un Hermans viņam sūtīja avīžu izgriezumus un bezgala garās vēstulēs aprakstīja cenzūras aizliegtās ziņas. Tas nozīmē, ka Hermanam bija divi žurnāli Cronica: tas, ko izdevām mēs, un tas, ko viņš rakstīja nedēļas nogalēs. Mēs alkatīgi vēlējāmies saņemt entuziasma pilnus vai skarbus dona Ramona komentārus par māsu rakstiem.

Ļaudis dažādi skaidroja žurnāla grūtības un pat grupā valdošo nedrošību, bet es nejauši uzzināju, ka daži to piedēvē manam iedzimtajam un lipīgajam veiksmes trūkumam. Kā nāvējošu pierādījumu tam citēja manu reportāžu par brazīliešu futbolistu Beraskočeu, ar ko mēs vēlējāmies radīt jaunu žanru un samierināt sportu un literatūru un kas izvērtās par pilnīgu neveiksmi. Kad es uzzināju par savu kaunpilno reputāciju, tā starp kafejnīcas Jару klientiem jau bija plaši pazīstama. Demoralizēts līdz kaulu smadzenēm, es aprunājos ar Hermaņu Var-gasu, kurš, gluži tāpat kā pārējie grupas biedri, par to jau zināja.

- Nomierinieties, maestro, - viņš man bez šaubīšanās teica. - Rakstīt tā, kā rakstāt jūs, var tikai veiksmīgs cilvēks, un šādu veiksmi neviens nespēj sagraut.

Ne visas naktis bija sliktas. Melnās Eufēmijas priekamājā pavadītā 1950. gada 27. jūlija nakts manā rakstnieka dzīvē ieguva zināmu vēsturisku vērtību, Es nezinu, kāda iemesla dēļ madāma bija pasūtinājusi episku sautējumu ar četru veidu gaļu, kura spēcīgā aromāta satrauktie lielači klaigāja ap ugunskuru. Kāds neprātīgs klients saķēra vienu putnu aiz kakla un dzīvu iemeta virstošā viruma pilnajā katlā. Pēdējo reizi saplivinājis spārnus, lielacis tik tikko spēja no sāpēm iebrēkties un nogrima elles dziļumos. Mežonīgais slepkavnieks mēģināja saķert vēl vienu radību, bet Melnā Eufēmija ar visu sparu tronī jau bija piecēlusies kājās.

- Sasodīts! Nomierinieties! - viņa kliedza. - Lielači jums izknābs acis.

Tikai man tas kaut ko nozīmēja, jo es biju vienīgais, kam nepietika sirdsmiera, lai nogaršotu ķecerīgo sautējumu. Tā vietā, lai dotos gulēt, es aizsteidzos uz Cronica redakciju un vienā rāvienā uzrakstīju stāstu par trim bordeļa klientiem, kam lielači izknābj acis, bet neviens tam netic. Stāsts bija tikai četras standarta lapas garš, rakstīts ar dubulto atstarpi starp rindām, un balss bez vārda to stāstīja daudzskaitļa pirmajā personā. Та reālisms ir acīm redzams, un vienlaikus tas ir vismīklainākais no maniem stāstiem, kas aizveda mani pa ceļu, kuru gandrīz pametu, jo nespēju turpināt. Es sāku rakstīt piektdien četros no rīta un pabeidzu astoņos, žilbinošas gaišreģa vīzijas nomocīts. Ar uzticamā un vēsturiskā El Eieraldo burtliča Porfirio Mcn-dosas līdzdalību es izlaboju nākamajā dienā izplatāmā žurnāla sagatavi. Pēdējā brīdī pirms nodošanas iespiešanai es izmisis nodiktēju Porfirio galīgo nosaukumu, kuru beidzot biju atradis, un viņš to uzrakstīja jau ar kausētu svinu: “I.iclaču nakts”.

Pēc deviņiem vēl metafiziskiem stāstiem un laikā, kad neloloju nekādas ieceres turpināt darbošanos žanrā, ko nespēju notvert, man tas bija jauna posma sākums. Horhe Salamca to nākamajā mēnesī atspoguļoja lieliskajā izcilas dzejas žurnālā Critica. Pēc piecdesmit gadiem, pirms šīs rindkopas uzrakstīšanas, es atkal izlasīju “Lielaču nakti” un domāju, ka nebūtu tajā mainījis ne komatu. Juceklī, kādā es, nespējot orientēties, il/.ivoju, tas bija pavasara sākums.

Turpretim valstī viss gāja grīstē. Laureano Gomess bija atgriezies no Ņujorkas, lai viņu varētu pasludināt par Konservatīvās partijas kandidātu uz republikas prezidenta amatu. Vardarbības impērijas priekšā liberāļi atturējās piedalīties vēlēšanās, un 1950. gada 7. augustā Gomesu ievēlēja kā vienīgo kandidātu. Tā kā Kongress bija slēgts, viņš deva zvērestu Augstākajai liesai.

Gomesa valdīšana bija ļoti īsa, jo pēc piecpadsmit mēnešiem viņš atkāpās no prezidenta amata patiesu veselības problēmu dēļ. Kā Kolumbijas viceprezidents viņa vietā stājās jurists un Konservatīvās partijas parlamentārietis Roberto Urdaneta Arbelāess. Vērīgi novērotāji to skaidroja kā ļoti raksturīgu Laureano Gomesa rīcību, lai nodotu varu citās rokās, tomēr nezaudētu to pavisam un ar starpnieka palīdzību varētu pārvaldīt valsti no mājām. Un steidzamos gadījumos arī pa tālruni.

Domāju, ka Alvaro Sepedas atgriešanās ar Kolumbijas universitātes diplomu kabatā mēnesi pirms lielača ziedošanas bija izšķirīga, lai palīdzētu pārciest to dienu bēdīgos notikumus. Viņš atgriezās vēl vairāk izspūris, bez mazajām Ūsiņām un vēl mežonīgāks nekā pirms aizbraukšanas. Mēs ar Hermaņu Vargasu viņu gaidījām jau vairākus mēnešus un baidījāmies, ka Ņujorka draugu būs padarījusi rāmu, bet bijām vai beigti no smiekliem, kad redzējām žaketē un kaklasaitē tērpušos Alvaro kāpjam ārā no lidmašīnas un sveicinām mūs ar tikko iznākušo Hemingveja darbu Pāri upei koku paēnā. Es izrāvu grāmatu viņam no rokām, noglāstīju abus tās vākus, un, kad gribēju ko jautāt, Alvaro aizsteidzās man priekšā:

- Tas ir pilnīgs sūds.

Smieklu smacētais Hermans Vargass man čukstēja ausī: “Viņš nemaz nav mainījies.” Tomēr Alvaro mums paskaidroja, ka grāmatas vērtējums ir joks, jo lidojumā no Maiami viņš to tikko bija sācis lasīt. I.ai būtu kā būdams, mūsu noskaņojumu uzlaboja apstāklis, ka drauga žurnālistikas, kino un literatūras masalas atgriežoties bija kļuvušas vēl lipīgākas. Nākamajos mēnešos, kamēr Alvaro aklimatizējās, viņš uzturēja mūsos četrdesmit grādu lielu drudzi.

Tā bija tūlītēja inficēšanās. Žirafe, kas jau vairākus mēnešus griezās pati ap savu asi un akli taustījās apkārt, atsāka elpot ar diviem Mājai nozagtiem fragmentiem. Viens no tiem bija nekad nedzimušais “Pulkveža dēls” un otrs “Nī”, bēguļojoša meitene, pie kuras durvīm es, meklējot dažādus ceļus, daudzas reizes biju klauvējis, bet viņa nekad nebija atbildējusi. Es atguvu nu jau pieauguša cilvēka interesi par komiksiem, ko neuztvēru kā svētdienas izklaidi, bet gan kā jaunu literatūras žanru, kas bez iemesla ir ieslēgts bērnistabā. Viens no maniem daudzajiem varoņiem bija Diks Treisijs. Turklāt — kā nu ne — es atguvu arī mīlestību pret kino, ko bija ieaudzinājis vectēvs, Arakatakā uzturējis Antonio Dakonte un zemē, kur labākās filmas kļūst pazīstamas pēc svētceļnieku stāstiem, Alvaro Sepeda pārvērta evaņģēliskā kaislībā. Kā par laimi viņa atgriešanās sakrita ar divu meistardarbu pirmizrādēm: Klerensa Brauna ekranizēto Viljama Folknera romānu Pīšļu apgānītājs un Viljama Diterla ekranizētais Roberta Neitana romāns Džinijas portrets. Pēc ilgām diskusijām ar Alvaro Sepedu es abas filmas pieminēju Žirafē. Biju tik aizrāvies, ka sāku skatīties kino pavisam citām acīm. Pirms iepazinu draugu, nezināju, ka vissvarīgākais ir režisora uzvārds, kas titros parādās pēdējais. Es to uztvēru kā vienkāršu scenārija rakstīšanu un aktieru vadīšanu, jo visu pārējo izdarīja daudzie komandas dalībnieki. Pēc atgriešanās Alvaro man nolasīja pilno kino zinātnes kursu, kas balstījās uz kliedzieniem un pie vissliktāko tavernu galdiņiem līdz rītausmai dzerta baltā ruma, lai ar varu iemācītu man visu, ko viņš par kino bija apguvis Amerikas Savienotajās Valstīs, un mēs augu nakti pavadījām nomodā, sapņojot par to, kā mēs to pašu varētu paveikt Kolumbijā.

Vēl bez šīm žilbinošajām eksplozijām mēs, draugi, kas sekojām Alvaro trakajam kruīzu kuģa ātrumam, bijām pārliecināti, ka viņam nepietiek rāmuma, lai apsēstos un rakstītu. Tie no mums, kas viņa dzīvi redzēja tuvumā, nevarējām iedomāties Alvaro mierīgi sēžam pie rakstāmgalda stundu no vietas. Tomēr divus vai trīs mēnešus pēc viņa atgriešanās Tita Manotasa — viņa ilggadīgā draudzene un sieva mūža garumā — mums satraukta piezvanīja, lai pastāstītu, ka Alvaro ir pārdevis vēsturisko furgoniņu un cimdu nodalījumā atstājis savu neizdoto stāstu oriģinālus, kuriem nav kopiju. Ar sev ļoti raksturīgu attaisnojumu, ka tie ir tikai “seši vai septiņi sūdīgi stāsti”, viņš nebija papūlējies tos sameklēt. Mēs, draugi un paziņas, pa visu Kārību piekrasti un iekšzemi līdz pat Medeljinai palīdzējām Titai meklēt vairākas reizes pārdoto furgonu. Visbeidzot mēs to atradām kādā Sinseleho darbnīcā, apmēram divsimt kilometru attālumā no Barrankiljas. Uz apgrauztām un nepilnīgām izdevniecības papīra atgriezumu sloksnēm rakstītos oriģinālus mēs atdevām Titai, jo baidījāmies, ka Alvaro aiz aizmāršības vai tīšu prātu tos atkal varētu pazaudēt.

Divus no šiem stāstiem publicēja Cronica, bet pārējos vairākus gadus glabāja Hermans Vargass, līdz atrada iespēju tos izdot. Grupai vienmēr uzticīgā gleznotāja Sesīlija Porrasa ilustrēja stāstus ar iedvesmas pilniem zīmējumiem, kas bija Alvaro dažādo, vienlaikus spēlēto lomu rentgena uzņēmumi: kravas mašīnas šoferis, gadatirgus klauns, vājprātīgs dzejnieks, Kolumbijas students vai jebkas cits, atskaitot parastu vidusmēra cilvēku. Ar virsrakstu Tas, ko mēs visi gaidījām grāmatu izdeva grāmatnīca Mundo, un tā kļuva par literāru notikumu, kas palika nepamanīts vienīgi akadēmiskajai kritikai. Man — tā es tolaik rakstīju — tā bija labākā Kolumbijā publicētā stāstu izlase.

Savukārt Alfonso Fuenmajors kā literatūras kritiķis un pasniedzējs avīzēs un žurnālos publicēja kritiskus komentārus, bet bija pārāk kautrīgs, lai apkopotu tos grāmatā. Viņš bija izcili negausīgs lasītājs, kuru tik tikko bija iespējams salīdzināt ar Alvaro Mutisu vai Eduardo Salameu. Alfonso Fuenmajors un Hermans Vargass bija ļoti bargi kritiķi, kas paši pret saviem stāstiem izturējās vēl nežēlīgāk nekā pret citu rakstītajiem, bet mānija meklēt jauneklīgas vērtības viņus nekad nepievīla. Tits bija radošs pavasaris, kura laikā klīda nerimstošas baumas, ka Hermans pa naktīm raksta meistarīgus stāstus, bet par tiem nekas nebija zināms vēl vairākus gadus, līdz draugs vecāku mājā ieslēdzās savā guļamistabā un pāris stundu pirms kāzām ar labu manu draudzeni Susannu Linaresu tos sadedzināja, lai būtu drošs, ka darbus nelasīs pat viņa. Mēs uzskatījām, ka tie ir bijuši stāsti un esejas, iespējams, arī romāna uzmetums, bet Hermans ne pirms, ne pēc notikušā nebilda par tiem ne vārda un tikai kāzu priekšvakarā spēra iedarbīgus piesardzības soļus, lai par sacerējumiem neko nezinātu pat sieviete, kas nākamajā dienā kļūs par viņa sievu. Susanna saprata, kas notiek, bet neiegāja istabā, lai dedzināšanu novērstu, jo to darīt viņai neļāva nākamā vīramāte. “Tajā laikā,” Susi ar savu dzēlīgo humoru man stāstīja pēc vairākiem gadiem, “līgava pirms kāzām nevarēja ieiet sava izredzētā guļamistabā.”

Vēl nebija pagājis ne gads, kad dona Ramona vēstules kļuva neskaidrākas un ar katru reizi arvien skumjākas un paviršākas. 1952. gada 7. maijā divpadsmitos dienā es iegāju grāmatnīcā Mundo, un Hermanam nekas nebija jāsaka, lai es saprastu, ka dons Ramons pirms divām dienām ir miris savā sapņu Barselonā. Pusdienlaikā kafejnīcā mūsu visu vienīgais komentārs bija:

- Es nespēju tam noticēt!

Tolaik es neapjautu, ka tas ir citāds gads, un šodien esmu pārliecināts, ka tas bija izšķirīgs. Līdz tam brīdim es biju apmierināts ar savu nevīžīgo izskatu. Pilsētā, kurā ļaudis dzīvoja katrs pēc savas patikas, daudzi mani mīlēja un cienīja, daži pat apbrīnoja. Mana sociālā dzīve bija spraiga, es piedalījos mākslinieciskās un sociālās debatēs, valkāju svētceļnieka sandales, kas šķita nopirktas, lai atdarinātu Alvaro Sepedu, man bija vienas vienīgas audekla bikses un divi krekli, ko uz pārmaiņām mazgāju dušā.

Dažādu — un dažu ļoti frivolu — iemeslu dēļ es kādu dienu sāku pievērst lielāku vērību apģērbam, nogriezu matus kā jauniesaucamais, apcirpu ūsas un iemācījos valkāt senatora zābakus, kurus man pavisam jaunus bija uzdāvinājis ceļojošais pilsētas vēsturnieku grupas biedrs doktors Rafaels Marriaga, jo tie viņam bija par lieliem. Neapzināti virzoties augšup pa sociālajām kāpnēm, savā Debesskrāpja istabiņā es aiz karstuma sāku slāpt, it kā Arakataka būtu atradusies Sibīrijā, mani sāka traucēt īslaicīgo klientu skaļā sarunāšanās pamostoties, un es nebeidzu piktoties par naktstauriņiem, kas pārplūdināja savas istabas ar veselām saldūdens jūrnieku ekipāžām.

Tagad es saprotu, ka gluži kā ubags izskatījos ne tāpēc, ka biju nabadzīgs vai dzejnieks, bet gan tāpēc, ka biju koncentrējis pilnīgi visu enerģiju, lai stūrgalvīgi iemācītos rakstīt. Tiklīdz biju samanījis īsto ceļu, es pametu Debesskrāpi un pārvācos uz mierīgo Prado rajonu, otrā pilsētas un sociālās dzīves malā, divu kvartālu attālumā no Meiras Delmāras mājas un piecus kvartālus no vēsturiskās viesnīcas, kurā bagātnieku dēli pēc svētdienas mises dejoja ar savām nevainīgajām mīļākajām. Vai arī, kā teica Hermans: sāku laboties uz slikto pusi.

Es dzīvoju pie Sukrē iepazītajām māsām — Esteres, Majito un Toņas — Avilām, kuras jau ilgāku laiku ietiepīgi vēlējās paglābt mani no pazušanas. Kartona būcenīša vietā, kur es zaudēju tik daudzas no lutināta mazdēla zvīņām, man tagad bija pašam sava guļamistaba, vannas istaba un logs uz dārzu, un trīs maltītes dienā: tas viss bija tikai mazliet dārgāk, nekā nopelnīju kā važonis. F.s nopirku bikses un pusduci kreklu ar tropisku ziedu un putnu apdruku: tie kādu laiku man sagādāja slepenu zilā slavu. Senus un ilgi nesatiktus draugus es tolaik sastapu vai ikkatrā vietā. Es ar prieku atklāju, ka viņi no galvas citē Žirafes blēņas, ir Cronica fani, jo uzskata to par savu goda lietu, un par lasa manus stāstus, lai ari tos nesaprot. Es satiku Nacionālā liceja laika guļamistabas biedru Rikardo Gonsalesu Ripolu, kas pēc arhitekta diploma iegūšanas bija apmeties Bar-rankiljā un nepilna gada laikā atrisinājis dzīvi ar nenosakāma vecuma ševroletu ar antispārnu, kurā vēlā naktī iespieda pat astoņus pasažierus. Trīs reizes nedēļā viņš agri vakarā man atbrauca pakaļ uz mājām, lai aizvestu dzīrot kopā ar jaunajiem draugiem, kas bija apsēsti ar valsts savešanu kārtībā; vieni to gribēja izdarīt ar maģiskām politikas formulām, bet citi — cīnoties ar policiju.

Uzzinājusi par šiem jaunumiem, māte man atsūtīja sev ļoti raksturīgu ziņu: “Nauda sauc naudu.” Grupas biedriem es nepavēstīju par pārvākšanos līdz pat kādam vakaram, kad sastapu viņus sēžam pie galdiņa kafejnīcā Japy un pieķēros pie Lopes de Vegas meistarīgās formulas: “Es sakārtojos, tāpēc man vajadzēja sakārtot dzīvi atbilstīgi savai nekārtībai.” Tādu izsvilpšanu es neatcerējos dzirdējis pat futbola spēles laikā. Hermans bija gatavs saderēt, ka bez Debesskrāpja man neienāks prātā neviena pati ideja. Alvaro uzskatīja, ka es nespēšu pārdzīvot trīs regulāras ēdienreizes dienā. Turpretim Alfonso iebilda pret tik aizvainojošu iejaukšanos manā privātajā dzīvē un noraka šo tēmu ar diskusiju par nepieciešamību steidzami pieņemt radikālu lēmumu saistībā ar Cronica likteni. Domāju, ka sirds dziļumos viņi jutās vainīgi par manu nekārtīgo dzīvesveidu, bet bija pārlieku pieklājīgi, lai ar atvieglojuma nopūtu apsveiktu pārmaiņas.

Pretēji tam, kā varēja gaidīt, mana veselība un morālais stāvoklis uzlabojās. Es lasīju mazāk, jo man trūka laika, bet paaugstināju toni Žirafē, un agrās rīta stundās, ko iepriekš izniekoju kopā ar Mono Gerru, ar aizvēsturisko Alfonso Fuen-majora aizdoto rakstāmmašīnu jaunajā istabā piespiedu sevi rakstīt Kritušās lapas. Parasti pēcpusdienā laikraksta redakcijā es varēju uzrakstīt Žirafi, kādu redakcijas rakstu, pāris no maniem daudzajiem neparakstītajiem rakstiņiem, kondensēt detektīvstāstu un dabūt gatavus pēdējā brīža rakstus žurnālam Cronica. Par laimi, topošais romāns neļāva man velti izniekot laiku un sāka uzspiest pats savas, maniem kritērijiem pretējas mērauklas, un man pietika saprāta, lai uztveru to kā labvēlīgu ceļavēju.

Es biju tik apņēmīgi noskaņots, ka avārijas situācijā improvizēju savu stāstu numur desmit — “Kāds sajauc rozes” —, jo politisko komentētāju, kura pēdējā brīdī iesniedzamajam rakstam žurnālā Cronica bijām rezervējuši trīs lapas, piemeklēja infarkts. Pikai tad, kad laboju stāsta signāleksemplāru, atklāju, ka atkal nemanot esmu uzrakstījis statisku drāmu. Šis negadījums vēl vairāk pastiprināja manus sirdsapziņas pārmetumus, jo neilgi pēc pusnakts biju pamodinājis kādu draugu, lūdzot nepilnās trijās stundās uzrakstīt rakstu. Nožēlas pārņemts, es tajā pašā laikā uzrakstīju stāstu un pirmdien redakcijas padomei atkal cēlu priekšā nepieciešamību iziet ielās, lai ar šokējošām reportāžām izrautu žurnālu no apātijas. Tomēr šo — visiem prātā ienākušo — ideju vēlreiz noraidīja ar manai laimei labvēlīgu argumentu: ja mēs ar savu idillisko priekšstatu par reportāžu dosimies ielās, žurnāls, ja vispār iznāks, neiznāks laikā. Man tas bija jāuztver kā ■kompliments, tomēr es nekad nespēju pārvarēt aizdomas, ka šā lēmuma patiesais iemesls bija nepatīkamās atmiņas par manu reportāžu par Beraskočeu.

Tolaik labs mierinājums bija Rafaela Eskalonas — komponista, kura dziesmas dziedāja un joprojām dzied šajā pasaules pusē — tālruņa zvans. Barrankilja bija aktīvs mūzikas centrs, jo šeit bieži iegriezās dziesminieki ar akordeonu, kurus mēs pazinām no Arakatakas gadatirgiem, un tāpēc, ka viņu darbus plaši atskaņoja Kārību piekrastes radiostacijas. Tolaik populārs dziedātājs bija Giljcrmo Buitrago, kas lielījās, ka uztur laikmetīgumu jaunajās Provinces dziesmās. Vēl kāds ļoti populārs mākslinieks bija Kresencio Salsedo, baskājains indiānis, kas nostājās pie amerikāņu saldējuma kafejnīcas un ceremoniāli dziedāja savas un citu dziesmas; viņa balsī bija kaut kas no skārda, tomēr tai piemita arī ļoti savdabīga nots, kas dziedoni neapšaubāmi izcēla Sanblasa ielas ikdienas drūzmā. Lielu daļu no agrās jaunības es pavadīju viņa tuvumā, slēpjoties un pat nesveicinot dziedoni, līdz iemācījos no galvas visu viņa plašo repertuāru.

Šī kaislība savu augstāko punktu sasniedza kādā apātiskā pēcpusdienā, kad rakstīju sleju Žirafei. Balss, kas līdzinājās tik daudzām bērnības paziņu balsīm, mani sveicināja bez liekām pieklājības frāzēm:

- Sveiks, brāli! Es esmu Rafaels Eskalona.

Pēc piecām minūtēm mēs tikāmies pie rezervēta galdiņa kafejnīcā Roma, lai aizsāktu draudzību uz visu mūžu. Tiklīdz bijām sasveicinājušies, es mēģināju piespiest Eskalonu, lai viņš nodzied kādu no savām jaunākajām dziesmām. Viņš klusā un labi nostādītā balsī nodziedāja pāris rindiņu, pavadīdams dziedāšanu ar pirkstu bungošanu pa galdu. Katrā pantā mūsu novada tautas dzeja pastaigājās jaunā kleitā. “Es tev iedošu neaizmirstuļu pušķi, lai tu mani nekad neaizmirsti,” viņš dziedāja. Es no savas puses pierādīju, ka no galvas zinu viņa dzimtās puses labākās dziesmas, ko jau no bērna kājas biju smēlies no nemierīgās mutvārdu folkloras upes. Tomēr visvairāk Eskalonu pārsteidza, ka es stāstu par Provinci, it kā to pazītu.

Pirms pāris dienām Eskalona autobusā bija braucis no Viljanuevas uz Valjeduparu un pa ceļam pēc atmiņas sacerējis mūziku un vārdus kādai jaunai dziesmai nākamās svētdienas karnevālam. Tā bija viņa visvairāk pielietotā metode, jo Eskalona

nemācēja ne pierakstīt mūziku, ne arī spēlēt nevienu instrumentu. Kādā no daudzajiem ciemiem pa ceļam autobusā iekāpa ceļojošs dziesminieks ar sandalēm kājās un akordeonu plecā; tas bija viens no neskaitāmajiem vīriem, kas no viena gadatirgus uz nākamo apstaigāja visu apgabalu. Eskalona apsēdināja viņu sev līdzās un pie auss nodziedāja savas jaunās dziesmas divus vienīgos jau pabeigtos pantus.

Dziesminieks laimīgs izkāpa Viljanucvā, bet Eskalona autobusā turpināja ceļu līdz Valjeduparai, kur viņam bija jāliekas gultā, lai izsvīstu saaukstēšanās četrdesmit grādu drudzi. Pēc trim dienām bija karnevāla svētdiena, un nepabeigtā dziesma, ko Eskalona kā noslēpumu bija nodungojis nejaušajam draugam, savā ceļā no Valjeduparas līdz pat Veļas ragam aizmēza visu jauno un veco mūziku. Tikai Eskalona zināja, kas to bija izplatījis, kamēr viņš pats kratījās drudzī, un kas bija dziesmai ielicis vārdu: “Vecā Sāra”.

Šis stāsts ir patiess, turklāt tas nav dīvains reģionā un brālībā, kur visdabiskākās lietas ir pārsteidzošas. Akordeons nav ne vietējais Kolumbijas instruments, ne arī ļoti izplatīts, tomēr Valjeduparas provincē tas ir populārs un, iespējams, ievests no Arubas vai Kirasao. Otrā pasaules kara laikā apsīka akordeonu imports no Vācijas, un tie instrumenti, kas Provincē vēl bija saglabājušies, izdzīvoja īpašnieku saudzīgās attieksmes dēļ. Viens no tādiem bija galdnieks Leandro Diass, kas bija ne vien ģeniāls komponists un akordeona spēles meistars, bet arī vienīgais, kas tos kara laikā mācēja salabot, lai gan bija akls no dzimšanas. Šo dziesminieku dzīve pagāja, staigājot no viena ciema uz citu un dziedot par uzjautrinošiem notikumiem un ikdienas norisēm; viņi to darīja reliģiskajos un pagānu svētkos un īpaši jau karnevāla mežonīgajā juceklī. Rafaels Eskalona bija atsevišķs gadījums. Viņš bija pulkveža Klementes Eskalona dēls, slavenā bīskapa Seledona māsasdēls un viņa vārdā nosauktā Santamartas liceja absolvents; viņš sāka komponēt jau no agras bērnības, un ģimene par to bija sašutusi, jo uzskatīja, ka akordeona pavadījumā dzied tikai prasti ļautiņi. Eskaiona bija ne tikai vienīgais dziesminieks ar bakalaura grādu, bet viens no retajiem, kas tajā laikā mācēja lasīt un rakstīt, kā arī vislepnākais un aizrautīgākais vīrs, kāds jebkad dzīvojis. Tomēr viņš nav un nebūs pēdējais: tagad dziesminieku ir simtiem, un katru reizi tie ir aizvien jaunāki. To saprata arī Bils Klin-tons, kad savas prezidentūras pēdējās dienās klausījās pamatskolas bērnu grupā, kas no Provinces bija aizbraukusi uz Balto namu, lai viņam dziedātu.

Tajās veiksmīgajās dienās es nejauši satiku Sukres aptiekāra meitu Mersedesu Barču. Kopš meitene bija sasniegusi trīspadsmit gadu vecumu, es viņai vienmēr piedāvāju ar mani precēties. Atšķirībā no pārējām reizēm viņa beidzot pieņēma uzaicinājumu nākamajā svētdienā doties uz dejām viesnīcā Prado. Tikai tad es uzzināju, ka aizvien nomācošākās politiskās situācijas dēļ viņa kopā ar ģimeni ir pārcēlusies uz Bar-rankilju. Viņas tēvs Demetrio bija pārliecināts liberālis, kas nenobijās no pirmajiem tenku lapu vajāšanas un negoda celšanas draudiem. Tomēr ģimenes spiediena dēļ izpārdeva pāris Sukrē palikušās lietas un atvēra aptieku Barrankiljā, netālu no viesnīcas Prado. Kaut arī aptiekārs bija mana tēva vecumā, viņš vienmēr uzturēja ar mani jauneklīgu draudzību, ko mēs mēdzām uzkarsēt tavernā ielas pretējā pusē, un ne reizi vien kopā ar visu draugu grupu nonācām trakās dzīrēs tavernā El Tercer Hombre. Mersedesa tajā laikā studēja Medeljinā un atgriezās pie ģimenes tikai Ziemassvētku brīvdienās. Ar mani viņa vienmēr bija jautra un laipna, bet meitenei piemita burvju mākslinieces talants: viņa mācēja izvairīties no jautājumiem un atbildēm un neļāva neko noskaidrot. Es to uztvēru vairāk kā līdzjūtīgu stratēģiju, nevis vienaldzību vai noraidījumu un samierinājos ar to, ka viņa mani kopā ar savu tēvu un draugiem redz tavernā ielas pretējā pusē. Ja aptiekārs šajās ilgu pilnajās brīvdienās nepamanīja manu interesi par viņa meitu, tad tikai tāpēc, ka divdesmit kristietības gadsimtu laikā tas bija vislabāk glabātais noslēpums. Vairākas reizes viņš tavernā El Tercer Hombre lielījās ar teikumu, ko Mersedesa man bija sacījusi mūsu pirmās Sukres balles laikā: “Mans papus apgalvo, ka vēl nav piedzimis princis, kas ar mani apprecēsies.” Es nezināju, vai meitene pati tam tic, bet līdz pat tā gada Ziemassvētku priekšvakaram, kad Mersedesa piekrita nākamajā svētdienā tikties ar mani ballē Prado viesnīcā, viņa uzvedās tā, ir kā ticētu. Es biju tik māņticīgs, ka viņas lēmumu piedēvēju friziera izveidotajai mākslinieciskajai frizūrai un ūsu griezumam, nebalināta lina uzvalkam un zīda kaklasaitei, ko īpaši šim gadījumam biju iegādājies kādā turku rīkotā izpārdošanā. Pārliecināts, ka Mersedesa uz dejām tāpat kā uz visām vietām ieradīsies kopā ar tēvu, es uzaicināju arī māsu Aidu Rosu, kas pie manis pavadīja brīvdienas. Bet Mersedesa atnāca viena pati, dejoja dabiski un ar tādu ironiju, ka ikviens nopietns piedāvājums viņai būtu šķitis smieklīgs. Todien sezonu atklāja mans tuvs draugs un slavenais merekumbes radītājs Pačo Galāns; viņa izveidoto deju dejoja vēl daudzus gadus, un tā bija aizsākums daudzām vēl joprojām dzīvām Kārību dejām. Mersedesa |oti labi dejoja populārās mūzikas pavadībā un izmantoja visu savu meistarību, lai ar brīnumainu viltību izvairītos no maniem uzmācīgajiem priekšlikumiem. Šķita, ka meitenes mērķis ir pārliecināt, ka viņa mani neuztver nopietni; Mersedesa darīja to tik veikli, ka es vienmēr atradu veidu, kā turpināt.

Tieši divpadsmitos viņa izbijās, ka ir jau vēls, pameta mani zāles vidū un nevēlējās, lai pavadu pat līdz durvīm. Māsai tas šķita tik dīvaini, ka viņa savā veidā jutās vainīga, un es vēl joprojām prātoju, vai šis nelāgais gadījums nav saistīts ar viņas pēkšņo lēmumu iestāties Mcdeljinas saleziāniešu māsu klosterī. Kopš tās dienas mēs ar Mersedesu izgudrojām paši savu zīmju sistēmu, ar kuras palīdzību sapratāmies bez vārdiem un pat netiekoties.

Ziņas no Merscdcsas es saņēmu tikai pēc mēneša, nākamā gada 22. janvārī, kad viņa man El Heraldo redakcijā bija atstājusi skopu zīmīti: “Nogalināja Kajetano.” Mums tas varēja būt tikai viens cilvēks: mūsu Sukres draugs Kajetano Hentilc, topošais ārsts, deju organizētājs un mīlnieks pēc profesijas. Tūlītējā versija bija tāda, ka viņu ar nažiem nogalinājuši divi Čaparralas skolotājas brāļi, un mēs paši bijām redzējuši, kā draugs meiteni jāšus ved uz sava zirga. Ar telegrammu palīdzību es vienas dienas laikā uzzināju visu stāstu.

Tajā laikā tālruņi vēl nebija viegli pieejami un par personiskām tālsarunām iepriekš brīdināja ar telegrammām. Es nekavējoties reaģēju kā īsts reportieris. Nolēmu doties uz Sukri, lai par šo notikumu uzrakstītu, bet laikrakstā šādu rīcību interpretēja kā sentimentālu. Un es to saprotu, jo jau tolaik mēs, kolumbieši, nogalinājām jebkāda iemesla dēļ, un reizēm tos izdomājām, lai varētu nogalināt, bet kaislības dēļ noziegumus pastrādāja tikai pilsētu bagātnieki. Man šķita, ka šī tēma ir mūžīga, un es sāku vākt liecības, līdz māte atklāja manus slepenos nodomus un lūdza reportāžu nerakstīt. Vismaz tik ilgi, kamēr dzīvos Kajetano māte doņja Huljeta Čimente, kas vēl bez visa bija arī tuva mātes draudzene un Hrnando, mana astotā brāļa, krustmāte. Viņas liecība, bez kuras laba reportāža nevarētu iztikr, bija ļoti nozīmīga. Divi skolotājas brāļi bija sekojuši Kajetano, kad viņš mēģināja patverties savā mājā, bet doņja Huljeta bija pasteigusies aizslēgt ārdurvis, jo domāja, ka dēls jau atrodas savā istabā. Tā nu viņš netika iekšā, un brāļi viņu nodūra pie aizslēgtām durvīm.

Es tūdaļ pat vēlējos sēsties pie rakstāmgalda un rakstīt kriminālreportāžu, bet sastapos ar dažādiem šķēršļiem. Mani vairs neinteresēja noziegums pats par sevi, bet gan kolektīvās atbildības tēma literatūrā. Tomēr māti nespēja pārliecināt nekādi argumenti, un es uzskatīju, ka rakstīt bez viņas piekrišanas ir necienīgi. Kopš tā laika nepagāja neviena diena, kad man neuzmāktos vēlme aprakstīt šo notikumu. F.s jau sāku atkāpties no šīs ieceres, kad vairākus gadus vēlāk Alžīrijas lidostā gaidīju iekāpšanu lidmašīnā. Pēkšņi atvērās pirmās klases zāles durvis un ienāca dižciltīgā un nevainojami spožā tunikā tērpies arābu princis, kurš uz rokas nesa krāšņu lielā piekūna mātīti, kam klasiskās ādas cepurītes vietā bija zelta galvassega ar dimantiem. Protams, es atcerējos Kajetano Hen-tili, kas no tēva bija apguvis skaisto mākslu medīt ar putnu palīdzību; sākumā viņš izmantoja vietējos klijānus un vēlāk arī lieliskus arābu izcelsmes putnus. Nāves brīdī viņam lauku mājās bija profesionāla piekūnu audzētava ar divām mātītēm, kas bija māsīcas, irbju medībām trenētu piekūnu tēviņu un skotu klijānu, kas bija apmācīts personiskai aizsardzībai. Tolaik es biju lasījis The Paris Review publicēto vēsturisko Džordža Plimptona interviju ar Hemingveju, kurā viņi runāja par veidu, kā reālu cilvēku pārvērst romāna personāžā. Hemingvejs intervētājam atbildēja: “Ja es paskaidrotu, kā tas darāms, tad manis teiktais reizēm varētu noderēt kā mācību grāmata advokātiem, kas specializējušies goda aizskaršanas jautājumos.” Tomēr kopš tā liktenīgā rīta Alžīrijā mana situācija bija gluži citāda: es nespēju turpināt mierīgi dzīvot, ja neesmu uzrakstījis stāstu par Kajetano nāvi.

Tomēr māte joprojām bija stingri apņēmusies neļaut to darīt, līdz pagāja trīsdesmit gadi un viņa pati man piezvanīja uz Barselonu, lai paziņotu bēdīgo vēsti, ka Kajetano māte Huljeta Čimente, tā arī neatguvusies pēc dēla nāves, ir mirusi. Tajā reizē, par spīti stingrajiem morāles uzskatiem, viņa nespēja atrast iemeslus, lai aizliegtu man rakstīt reportāžu.

- Kā māte es tev lūdzu tikai vienu lietu, - viņa sacīja. - Izturies pret Kajetano tā, it kā viņš būtu mans dēls.

Šo stāstu ar virsrakstu “Pasludinātas nāves hronika” publicēja pēc diviem gadiem. Savā personiskajā muzejā kā vēl vienu no mātes dārgumiem es joprojām glabāju iemeslu, kura dēļ viņa to nelasīja: “Stāsts, kas dzīvē ir beidzies tik slikti, grāmatā nevar beigties labi.”

Nedēļu pēc Kajetano nāves tālrunis uz mana rakstāmgalda iezvanījās piecos pēcpusdienā, kad biju sācis rakstīt dienišķo rakstu avīzei F.l Heraldo. Zvanīja papus, kas tikko bez iepriekšēja brīdinājuma bija ieradies Barrankiljā un steidzami gaidīja mani kafejnīcā Roma. Tēva saspīlētā balss mani izbiedēja, bet vēl nemierīgāks es kļuvu, kad viņu ieraudzīju: neskuvušos un tik nekārtīgu kā nekad, ceļojuma karstumā saburzītā debeszilajā 9. aprīļa uzvalkā. Viņu balstīja tikai dīvains uzvarēto rāmums.

Es jutos tik nomākts, ka tagad nespēju atainot satraukumu un skaidrību, ar kādu papus man pavēstīja par ģimeni piemeklējušo nelaimi. Sukre, vieglas dzīves un skaistu meiteņu paradīze, bija padevusies seismiskajam vardarbīgās politikas triecienam. Kajetano nāve bija tikai viena no tā pazīmēm.

- Tu par neapjaut, ko tā elle nozīmē, jo dzīvo šajā miera oāzē, - tēvs sacīja. - Ja mēs tur vēl esam dzīvi, tad tikai tāpēc, ka Dievs mūs pazīst.

Tēvs bija viens no nedaudzajiem Konservatīvās partijas biedriem, kuram pēc 9. aprīļa nevajadzēja slēpties no satracinātajiem liberāļiem, un tagad paša partijas biedri pārmeta viņam pārlieku mērenību. Viņš uzbūra man acu priekšā tik šausminošu un reālu ainu, ka tā pilnībā attaisnoja vieglprātīgo lēmumu visu pamest un kopā ar ģimeni pārcelties uz Karta-henu. Man nebija ne racionālu, ne emocionālu pretargumentu, bet es domāju, ka varu viņu atturēt ar mazāk radikālu lēmumu kā tūlītēja pārcelšanās.

Man bija vajadzīgs laiks pārdomām. Katrs savās domās iegrimuši, mēs tukšojām pāris glāžu, un, pirms bijām tās izdzēruši, papus atguva savu drudžaino ideālismu un padarīja mani mēmu. “Vienīgais mierinājums visā šajā lietā,” viņš, dreboši nopūšoties, sacīja, “ir tas, ka tu beidzot varēsi pabeigt studijas.” Es viņam nekad nepateicu, cik ļoti mani aizkustināja šā vienkāršā iemesla izraisītā un nepamatotā laimes izjūta. Es jutu vēderā ietriecamies ko aukstu, un mani saniknoja aplamā doma, ka ģimenes pārvākšanās ir viņa izdomāta viltība, lai piespiestu mani kļūt par advokātu. Ieskatījos papum tieši acīs un ieraudzīju divus izbrīna pilnus ūdens klajumus. Es sapratu — viņš ir tik neaizsargāts un satraukts, ka necentīsies mani ne uz ko piespiest, ne arī ko liegt, bet viņam ir pietiekami daudz ticības dievišķajai providencei, lai domātu, ka padošos noguruma dēļ. Pat vairāk: tādā pašā apburošā garā viņš atklāja, ka ir atradis man darbu Kartahenā un ka viss ir sagatavots, lai es jau nākamajā pirmdienā varētu sākt strādāt. “Tas ir lielisks amats,” viņš paskaidroja. “Tev būs jāierodas tikai reizi divās nedēļās, lai saņemtu algu.”

Tas bija daudz vairāk, nekā es spēju sagremot. Ar sakostiem zobiem es pavēstīju papum dažas noklusētas ziņas, kas sagatavoja viņu beidzamajam atteikumam. Pastāstīju par garo sarunu ar māti ceļojuma laikā uz Arakataku, par kuru nebiju no viņa dzirdējis nevienu piezīmi, un sapratu, ka viņa vienaldzība pret šo tēmu ir vislabākā atbilde. Visskumjākais bija tas, ka es nespēlēju godīgi, jo jau iepriekš zināju, ka universitāte neatjaunos manu studenta statusu, jo biju izkritis divos otrā kursa eksāmenos, kurus tā arī nekad nebiju pārlicis, un trijos neatgūstamos trešā kursa priekšmetos. Es to biju slēpis no ģimenes, lai aiztaupītu tai liekus sirdēstus, un negribēju ne iedomāties, kāda varētu būt papus reakcija, ja tajā pēcpusdienā es viņam visu pastāstītu. Sarunas sākumā es biju nolēmis nepakļauties sentimentālam vājumam, jo man bija sāpīgi, ka tik labs vīrs šajā posta laikā varētu atteikties no tikšanās ar saviem bērniem. Tomēr man šķita, kas tas tikai vairo papus uzticību dzīvei. Beigu beigās es gāju vieglāko ceļu un līdz rītam lūdzu laiku pārdomām.

- Labi, - tēvs teica, - tev tikai jāatceras, ka tavās rokās ir visa ģimenes laime.

Šis noteikums bija lieks. Es tik labi pazinu savu vājumu, ka, pavadot papu uz pēdējo autobusu pulksten septiņos vakarā, biju spiests piekukuļot savu sirdi, lai neapsēstos viņam līdzās. Man bija skaidrs, ka ir noslēdzies cikls: ģimene atkal ir tik nabadzīga, ka spēj izdzīvot tikai ar visu tās locekļu atbalstu. Tā nebija piemērota nakts lēmumu pieņemšanai. Policija ar varu bija aizdzinusi vairākas iekšzemes bēgļu ģimenes, kas, bēgot no vardarbības laukos, bija apmetušās Sannikolasa parkā. Tomēr kafejnīcā Roma valdošais miers bija nesatricināms. Spāņu emigranti man vienmēr bija taujājuši, ko stāsta dons Ramons Vinjess, un es atjokoju, ka viņa vēstulēs nav stāstu par Spāniju, vien dedzīgi jautājumi par Barrankilju. Kopš katalāņu skolotāja nāves viņi biedru vairs nepieminēja, bet dona Ramona Vinjesa krēsls pie galdiņa vienmēr bija brīvs. Kāds no spāņu grupas mani reiz apsveica ar iepriekšējās dienas Žirafes rakstu, kas viņam kaut kādā veidā — es tā arī nekad neuzzināju, kāpēc — bija atgādinājis Mariano Hosē de Larras raupjo romantismu. Profesors Peress Domenečs mani paglāba no neērtās situācijas ar vienu no savām īstajā laikā un vietā pateiktajām piezīmēm: “Ceru, ka viņš nesekos arī rakstnieka sliktajam piemēram un neielaidīs sev pierē lodi.” Domāju, ka viņš to nebūtu teicis, ja zinātu, cik ļoti lielā mērā tonakt tā varēja izrādīties patiesība. Pēc pusstundas es aizvedu Hermaņu Vargasu kafejnīcas ]apy dziļumā. Tiklīdz mums bija atnests pa-sūtinājums, sacīju, ka man steidzami nepieciešama viņa konsultācija. Drauga tasīte — gluži tāpat kā donam Ramonam — palika pusceļā, un viņš man jautāja:

- Uz kuru pusi tu velc?

Hermaņa gaišreģa spējas mani iespaidoja.

- Sasodīts! Kā tu to vari zināt? - es teicu.

Viņš neko nezināja, bet bija to paredzējis un domāja, ka mana aiziešana nozīmētu arī Cronica beigas un būtu liela bezatbildība, kas grauztu manu sirdsapziņu visu turpmāko mūžu.

Viņš lika saprast, ka tas būtu tikai nedaudz mazāk par nodevību, un nevienam nebija vairāk tiesību man to teikt kā Hermanam. Neviens nezināja, ko ar žurnālu iesākt, bet mēs visi apzinājāmies, ka izšķirīgā mirklī Alfonso to bija uzturējis pie dzīvības ar kapitālieguldījumiem, kas pārsniedza viņa iespējas, tāpēc es nekad nespēšu mainīt Hermaņa pārliecību, ka mana neatceļamā pārvākšanās bija nedēļraksta nāves spriedums. Esmu pārliecināts — viņš visu saprata un zināja, ka manas aizbraukšanas iemesli ir negrozāmi, bet draugs izpildīja morālo pienākumu pateikt man to, ko domā.

Nākamajā dienā, vedot mani uz Cronica biroju, Alvaro Sepeda izrādīja aizkustinošu nemieru, ko viņā viesa draugu savstarpējās ķildas. Es nešaubos, ka Alvaro no Hermaņa jau bija dzirdējis par manu lēmumu doties prom, bet viņa izcilā kautrība mūs abus paglāba no jebkādiem saloniskiem argumentiem.

- Sasodīts! - viņš teica. - Doties uz Kartahenu ir tas pats, kas palikt tepat. Sūdīgi būtu, ja tev vajadzētu braukt uz Ņujorku, kā tas bija jādara man, bet te nu es esmu, dzīvs un vesels.

Tā bija viena no paraboliskajām atbildēm, lai tādos gadījumos kā manējais izvairītos no raudāšanas. Tāpat mani nepārsteidza apstāklis, ka viņš pirmo reizi bija ar mieru apspriest mūsu projektu par kino uzņemšanu Kolumbijā; tā bija saruna, ko mēs bez rezultātiem turpinājām visu mūžu. Alvaro to izmantoja kā aplinkus ceļu, lai neatstātu mani bez cerībām, un pēkšņi apstājās Sanblasa ielā starp biezo pūli un lētajām viesnīciņām.

- Es jau Alfonso teicu, - viņš man kliedza pa automašīnas logu, - lai viņš sūta to žurnālu ratā, un uztaisīsim vienu tādu kā Time!

Saruna ar Alfonso nebija viegla ne man, ne viņam, jo mums jau sešus mēnešus bija iekavēta kāda izskaidrošanās, turklāt mūs abus grūtās situācijās piemeklēja sava veida mentāla stostīšanās. Bija gadījies tā, ka cs kādas bērnišķīgas kaprīzes brīdī kā formālas atkāpšanās zīmi salikšanas zālē biju izņēmis savu vārdu un amata nosaukumu no Cronica pasītes, un, kad vētra pārgāja, biju aizmirsis atlikt to atpakaļ. Tikai pēc divām nedēļām Hermans Vargass to pamanīja un pastāstīja Alfonso. Arī viņam tas bija pārsteigums. Porfirio, salicēju priekšnieks, viņiem pastāstīja, ka tā ir bijusi bērnišķīga kaprīze, un abi nolēma atstāt visu, kā ir, līdz laikam, kad es sniegšu kādu paskaidrojumu. Pats sev par nelaimi, es par šo starpgadījumu pilnībā aizmirsu līdz pat dienai, kad mēs ar Alfonso runājām par manu aiziešanu no žurnāla. Kad mēs beidzām sarunu, viņš, vai plīsdams no smiekliem, atvadījās ar vienu no saviem spēcīgajiem, bet nepārspējamajiem jokiem.

- Par laimi, - viņš sacīja, - mums pat nevajadzēs izdzēst tavu vārdu no pasītes.

Tikai tad es kā naža dūrienu vēlreiz izdzīvoju notikušo un jutu, kā pazūd zeme zem kājām; tas nenotika Alfonso vietā pateiktā joka dēļ, bet gan tāpēc, ka biju aizmirsis atgadījumu izstāstīt. Kā jau bija gaidāms, Alfonso man visu paskaidroja kā pieaudzis cilvēks. Tā kā tas bija vienīgais pārpratums, ko nebijām pārrunājuši, nebija piedienīgi atstāt to gaisā karājamies. Alfonso kopā ar Alvaro un Hermaņu parūpēsies par pārējo, un, ja būs nepieciešams glābt ku£i, divu stundu laikā varēšu ierasties arī es. Mūsu pēdējā cerība bija redakcijas padome, sava veida dievišķā providence, kuru mēs tā arī nekad nebijām spējuši nosēdināt pie gara riekstkoka galda, lai pieņemtu nozīmīgus lēmumus.

Hermaņa un Alvaro komentāri deva nepieciešamo drosmi, lai es dotos prom. Alfonso saprata manas aizbraukšanas iemeslus un uztvēra tos ar atvieglojumu, ber viņš man nekādi nelika nojaust, ka līdz ar manu aiziešanu Cronica varētu beigt pastāvēšanu. Gluži pretēji — viņš ieteica šo krīzi uztvert ar vēsu prātu, nomierināja mani ar domu, ka ar redakcijas padomes palīdzību izveidos stingru pamatu un dos man ziņu gadījumā, ja es tiešām varēšu paveikt ko ievērības cienīgu.

Tā bija pirmā pazīme, ka Alfonso ir aptvēris neiedomājamo iespēju, ka žurnāla pastāvēšanai var pienākt beigas. Tas notika 28. jūnijā, pēc četrpadsmit mēnešu laikā iznākušiem piecdesmit astoņiem numuriem. Tomēr pat pusgadsimtu vēlāk man šķiet, ka nedēļraksta iznākšana bija ievērojams notikumus nacionālajā žurnālistikā. Nav saglabājies neviens pilns žurnāla komplekts, tikai seši pirmie numuri un pāris izgriezumu dona Ramona Vinjesa Katalonijas bibliotēkā.

Laimīgā kārtā mājā, kurā dzīvoju, grasījās nomainīt dzīvojamās istabas mēbeles un vecās man piedāvāja nopirkt par ļoti zemu cenu. Aizbraukšanas priekšvakarā es nokārtoju rēķinus ar El Heraldo, un avīze piekrita man izmaksāt avansu par sešiem mēnešiem. Par daļu saņemtās naudas es nopirku Majito mēbeles, jo zināju, ka ģimene tās nevedīs no Sukres un tai nav līdzekļu, lai nopirktu citas. Es nevaru nepieminēt, ka pat pēc piecdesmit gadu lietošanas tās joprojām ir labā stāvoklī, jo māte aiz pateicības neļāva šīs lietas pārdot.

Nedēļu pēc tēva apciemojuma es pārvācos uz Kartahenu, un mana bagāža sastāvēja no mēbelēm un pāris apģērba gabaliem. Atšķirībā no pirmās reizes es zināju, kā paveikt visu vajadzīgo, un pazinu visus, kurus Kartahenā bija nepieciešams pazīt; es no visas sirds vēlējos, lai ģimenei veicas labi, bet man ne un lai tas ir kā sods par manu vājo raksturu. Māja atradās labā De la Popas rajona vietā, vēsturiska klostera ēnā, un man vienmēr šķita, ka tas tūdaļ pat sagrūs. Četras guļamistabas un vannas istaba pirmajā stāvā bija paredzētas vecākiem un viņu vienpadsmit bērniem, sākot ar mani, pirmdzimto, divdesmit sešus gadus vecu, un beidzot ar jaunāko, piecus gadus veco F.lihio. Mēs visi bijām audzināti atbilstīgi Kārību guļamtīklu un uz grīdas noklātu salmu paklāju kultūrai; gultu bija tik daudz, cik pietika vietas. Augšējā stāvā dzīvoja tēvocis Ermoheness Sols, mana tēva brālis, kopā ar savu dēlu Karlosu Martinesu Si-manu. Māja nebija pietiekami liela visiem, bet tēvocis ar saimnieci Pepu — mēs zinājām tikai to, ka viņa ir bagāta — bija vienojies par mērenu īres maksu. Ģimene ar savu nepārspējamo humora izjūtu ātri vien izdomāja draisku pantiņu populāro dziesmiņu stilā: “Pepas māja ir tur, kur De la Popas kāja.” Par ģimenes ierašanos man ir noslēpumainas atmiņas. Pusē pilsētas bija pazudusi elektrība, un mēs pustumsā mēģinājām sakārtot māju, lai varētu nolikt gulēt bērnus. Vecākos brāļus un māsas es pazinu pēc balss, bet jaunākie kopš manas pēdējās ciemošanās bija tik ļoti mainījušies, ka sveču gaismā viņu lielās un skumju pilnās acis mani biedēja. Nekārtīgi saliktās lādes, saiņus un pustumsā sakārtos guļamtīklus es uztvēru kā 9. aprīli mājās. Tomēr visspēcīgākais pārdzīvojums bija mēģinājums pārvietot bezformīgu, šauru un garu maisu, kas šļuka ārā no rokām. Tie bija vecmāmiņas Trankilinas pīšļi, ko māte bija izrakuši, lai apglabātu Sanpedro Klavera baznīcas kaulu gla-bātuvē, kur tajā pašā kriptā ir apbedīts ari mans tēvs un tante Elvīra Karriljo.

Tēvocis Ermoheness Sols bija likteņa sūtīts vīrs. Viņš bija iecelts par Kartahenas policijas ģenerālsekretāru, un viņa pirmais radikālais rīkojums bija izveidot birokrātisku caurumu, lai izglābtu ģimeni. Pat mani, no pareizā politiskā ceļa nogājušu cilvēku ar komunista reputāciju, ko biju nopelnījis nevis uzskatu, bet ģērbšanās stila dēļ. Mums visiem atradās darbs. Tēvam tika administratīvs postenis bez politiskas atbildības. Brāli Luisu Enriki iecēla par detektīvu, bet man iedeva vieglu un labi apmaksātu darbu Nacionālajā tautas skaitīšanas birojā, kuru Konservatīvā partija par katru cenu gribēja izveidot, iespējams tādēļ, lai zinātu, cik daudz pretinieku ir palikuši dzīvi. Morālā cena, ko samaksāju par amatu, bija daudz augstāka nekā politiskā, jo reizi divās nedēļās es saņēmu algu un pārējā laikā tajā pusē nedrīkstēju rādīties, lai izvairītos no liekiem

г

jautājumiem. Ne tikai man, bet arī vairāk kā simtam citu darbinieku oficiālais prombūtnes attaisnojums bija darbs ārpus pilsētas.

Kafejnīca Moka pretī Tautas skaitīšanas birojam vienmēr bija pilna ar neīstiem funkcionāriem no kaimiņu ciemiem, kas ieradās tikai pēc naudas. Visu laiku, kamēr es saņēmu algu, manām personiskajām vajadzībām neatlika nenieka, jo, lai arī liela, visa nauda pilnībā nonāca ģimenes budžetā. Tikmēr papus bija mēģinājis atjaunot manas studijas juridiskajā fakultātē un atklājis slēpto patiesību. Jau pats fakts, ka viņš to zināja, mani darīja tik laimīgu, it kā es būtu saņēmis diplomu. Mana laime bija vēl lielāka, jo par spīti daudzajiem kavēkļiem un grūtībām man beidzot bija laiks un vieta, lai pabeigtu romānu.

Kad iestājos darbā laikrakstā El Universal, jutos kā atgriezies mājās. Bija seši pēcpusdienā, viskarstākā darba laiks, un pēkšņums, ar kādu pēc manas ieiešanas redakcijā apklusa linotipi un rakstāmmašīnas, man savilka mezglu kaklā. Spriežot pēc maestro Sabalas indiāņa matiem, kopš manas aizbraukšanas nebija pagājusi ne minūte. It kā es nekad nebūtu devies prom, viņš lūdza uzrakstīt kādu aizkavējušos redakcijas rakstu. Manu rakstāmmašīnu lietoja kāds pusaudzis iesācējs, kas, atbrīvojot krēslu, tik milzīgi steidzās, ka paklupa. Pirmā lieta, kas mani izbrīnīja, bija grūtības ar redakcijas rakstam atbilstīgu apdomību uzrakstīt anonīmu sleju pēc tam, kad divus gadus Žirafē biju pārkāpis noteikumus. Es biju uzrakstījis vienu lapu, kad laikraksta direktors Lopess Eskauriasa pienāca, lai ar mani sasveicinātos. Viņa britiskā aukstasinība draugu lokā un politiskajās karikatūrās bija ierasta lieta, tāpēc uz mani spēcīgu iespaidu atstāja prieka izraisītais sārtums, kad direktors mani sveicinot apskāva. Kad beidzu rakstu, Sabala mani gaidīja ar papīrīti rokās, uz kura Lopess Eskauriasa bija sarēķinājis, ka par redakcijas rakstiem var man piedāvāt simt divdesmit peso lielu mēnešalgu. Tik milzīgs skaitlis, kas tam

к

laikam un vietai bija neierasts, mani tik ļoti izbrīnīja, ka es pat neatbildēju un nepateicu paldies, bet apsēdos, lai turpinātu rakstīt, un mani apdullināja sajūta, ka Zeme tik tiešām griežas ap Sauli.

Tas bija gluži tāpat kā atgriezties pie aizsākumiem. Tie paši ar liberāli sarkano maestro Sabalas zīmuli izlabotie raksti, ko saīsināja tas pats cenzors, kuru jau bija pieveikušas bezdievīgās redakcijas darbinieku viltības, tas pats bifšteks ar ceptām olām un banānu šķēlēm tavernā La Cueva, un tās pašas runas par pasaules pārveidošanu, ko līdz rītausmai risinājām Mocekļu alejā. Rohass Kraso visu gadu bija pārdevis gleznas, lai pārceltos uz kādu citu pilsētu, līdz apprecējās ar Lielo Rosu Isabelu un pārvācās uz Bogotu. Vēlā vakarā es apsēdos, lai uzrakstītu kārtējo Žirafi, ko nosūtīju uz £/ Heraldo ar vienīgā tālaika modernā saziņas līdzekļa — pasta — palīdzību; līdz bija segts parāds, es rakstus nenosūtīju tikai dažas reizes force majeur apstākļu dēļ.

Dzīve kopā ar visu ģimeni tik grūtos apstākļos ir nevis atmiņu, bet iztēles īpašums. Vecāki gulēja vienā no pirmā stāva guļamistabām kopā ar kādu no jaunākajiem bērniem. Četras māsas jutās tiesīgas uz atsevišķu istabu. Trešajā gulēja Ernando un Alfredo Rikardo, un viņus pieskatīja Haime, kurš brāļus vienmēr satrauca ar saviem filozofiskajiem un matemātiskajiem sprediķiem. Rita, kas tolaik bija četrpadsmit gadu veca, līdz pat pusnaktij uz sliekšņa mācījās ielas laternas gaismā, lai mājās nebūtu jātērē elektrība. Viņa iemācījās vielu, dziedot to skaļā balsī, piemīlīgi un ar labu izrunu, ko ir saglabājusi vēl joprojām. Daudzas manu grāmatu dīvainības nāk no viņas lasīšanas vingrinājumiem: mūlis, kas dodas uz dzirnavām, mazās laiviņas puišeļa šokolāde un pareģis, kas nododas dzeršanai.[19]

Pēc pusnakts māja kļuva dzīvāka un ari daudz cilvēcīgāka, iemītnieki devās uz virtuvi padzerties, uz tualeti mazās un lielās darīšanās vai krustu šķērsu dažādos augstumos gaitenī sakāra guļamtīklus. Kad tēvocis un viņa dēls pārcēlās uz ģimenes māju, mēs ar Gustavo un Luisu Enriki dzīvojām otrajā stāvā, un vēlāk mums piepulcējās arī Haime, kas bija zvērējis pēc deviņiem vakarā vairs ne par ko nesprediķot. Kādu nakti mums vairākas stundas neļāva gulēt noklīduša sivēna cikliskā bļaušana. Gustavo izmisis sacīja:

- Izklausās pēc bākas.

Ks to nekad neaizmirsīšu, jo tā bija viena no sakritībām, ko es tolaik veikli noķēru reālajā dzīvē, lai pēc tam izmantotu romānā.

Tā bija visdzīvākā no visām Kartahenas mājām, kas kļuva aizvien pieticīgākas gluži tāpat kā ģimenes budžets. Meklējot lētākus rajonus, mēs pārvācāmies uz aizvien nabadzīgākiem kvartāliem, līdz nonācām Tiroles rajonā, kur naktī parādījās kādas sievietes rēgs. Man paveicās un es to neredzēju, bet vecāku, brāļu un māsu liecības man uzdzina tādus šermuļus, it kā es pats tur būtu bijis klāt. Vecāki pirmo nakti pārlaida uz dzīvojamās istabas dīvāna un redzēja spoku, kas, ne uz vienu nepaskatoties, staigāja no vienas guļamistabas uz otru; parādība bija ģērbusies kleitā ar nelieliem sarkaniem ziediņiem, un tās īsie mati aiz ausīm bija saņemti ar sarkanām lentēm. Māte varēja aprakstīt pat kleitas rakstu un kurpju formu. Lai vēl vairāk nesatrauktu sievu un bērnus, papus noliedza, ka būtu ko redzējis, bet parādību nebija iespējams ignorēt, jo tā jau kopš krēslas iestāšanās staigāja pa māju ar lielu pārliecību. Margota kādu nakti pamodās un ieraudzīja rēgu stāvam gultas kājgalī un uzmanīgi viņu pētām. Māsu visvairāk satrauca fakts, ka viņu vēro kāds no citas dzīves.

Svētdienā pēc mises kāda kaimiņiene apliecināja mātei, ka mūsu mājā ilgus gadus neviens nav dzīvojis nekaunīgās sievietes spoka dēļ, kas reiz gaišā dienas laikā esot parādījusies ēdamistabā, kad visa ģimene sēdējusi ap galdu. Nākamajā dienā māte kopā ar diviem jaunākajiem bērniem devās meklēt citu mitekli un pēc četrām stundām to arī atrada. Tomēr lielākajai daļai brāļu un māsu bija grūti izvairīties no domas, ka mirušās spoks ir pārvācies kopā ar ģimeni.

Par spīti neierobežotajam laikam, De la Popas mājā man bija tik liela vēlme rakstīt, ka dienas šķita pārāk īsas. Tur ar savu tieslietu doktora diplomu atkal parādījās Ramiro de la Esprielja; viņš bija vēl lielāks politiķis nekā jebkad un sajūsminājās par nesen izdoto romānu lasīšanu. īpaši viņam patika Kurčio Malapartes Ada, kas togad manai paaudzei bija kļuvis par nozīmīgu romānu. Tā prozas spēks, inteliģences spars un nežēlīgā mūsdienu vēstures koncepcija mūs noturēja nomodā līdz pat agram rītam. Tomēr laiks mums pierādīja, ka Mala-partem ir lemts būt par noderīgu piemēru labajām īpašībām, kas bija atšķirīgas no tām, kādas vēlējos iemantot es, un beigu beigās tās sagrāva viņa tēlu. Gluži pretēji tolaik notika ar Atbēru Kāmī.

De la Esprielju ģimene tolaik dzīvoja netālu no mums, un tai piederēja vīna pagrabs, no kura viņi ņēma nevainīgas pudeles un nesa tās uz mūsu māju. Pretēji dona Ramona Vinjesa padomam, es viņiem un saviem brāļiem un māsām tolaik lasīju priekšā garus fragmentus no saviem topošiem darbiem tieši tādus, kādi tie bija: bez labošanas, uz iespiestuves papīra strēmelēm, uz kurām El Universal laika bezmiega naktīs rakstīju visu.

Tajā laikā atgriezās Alvaro Mutiss un Gonsalo Maljarino, bet man, par laimi, bija kauns lūgt, lai viņi izlasa vēl nepabeigtos melnrakstus bez virsrakstiem. Es vēlējos ieslēgties, lai pirms beidzamās labošanas vienā rāvienā uz standarta lapām varētu pārrakstīt pirmo kopiju. Man bija apmēram četrdesmit lapu vairāk nekā paredzētajā versijā, bet es vēl nesapratu, ka tā varētu būt smaga kļūda. Drīz vien apjautu, ko tas nozīmē: es biju protekcionistiskas stingrības vergs un iepriekš aprēķināju darba apjomu, precīzu lappušu skaitu katrā nodaļā un grāmatā kopumā. Tikai viena nozīmīga kļūda šajos aprēķinos man lika pārskatīt visu, jo pat pārrakstīšanās mani satrauca tikpat spēcīgi kā radīšanas neveiksme. Tobrīd es domāju, ka šī absolūtā metode bija radusies pārliekas atbildības sajūtas dēļ, bet tagad zinu, ka tās vienkārši bija skaidras un fiziskas bailes.

Vēlreiz nepaklausot donam Ramonam Vinjesam, es nosūtīju Gustavo Ibarram visu melnrakstu, tiesa, vēl bez virsraksta, kad uzskatīju, ka esmu to pabeidzis. Divas dienas vēlāk viņš mani uzaicināja pie sevis. Es sastapu Gustavo, saulē iedegušu, mierīgu un pludmales drēbēs tērptu, sēžam šūpuļkrēslā jūras puses terasē, un mani aizkustināja maigums, ar kādu viņš, runājot ar mani, glāstīja manuskripta lapas. Viņš bija īsts skolotājs, kas neizteica savu spriedumu par grāmatu, neteica, vai viņam tā šķiet laba vai slikta, bet lika man saprast savas ētiskās vērtības. Noslēgumā viņš ar patiku uz mani paskatījās un ikdienišķi vienkārši noteica:

- Tas ir mīts par Antigoni.

Pēc manas sejas izteiksmes draugs nojauta, ka es neko nesaprotu, paņēma no plaukta Sofokla grāmatu un izlasīja man priekšā, ko bija gribējis teikt. Dramatiskā situācija manā romānā pēc būtības tiešām bija tas pats stāsts par Antigoni, kurai, paklausot tēvoča Kreonta pavēlei, jāatstāj neapglabāts brāļa Polineika līķis. Es biju lasījis Valdnieku Edipu, grāmatu, ko pats Gustavo man bija uzdāvinājis dienā, kad iepazināmies, bet mītu par Antigoni atcerējos pārāk vāji, lai pēc atmiņas varētu rekonstruēt saistībā ar banānu apgabala drāmu, un emocionālo radniecību starp abām līdz tam nebiju apjautis. Es jutu, kā dvēsele sagriežas no prieka un vilšanās. Tonakt es pārlasīju darbu ar dīvainu lepnumu, ka man piemīt rāda pati taisnīguma izjūta kā izcilajam rakstniekam, un ar sāpēm, ko sagādā publisks kauns par plaģiātismu. Pēc nedēļu ilgas un smagas krīzes es nolēmu izdarīt dažas būtiskas un taisnīguma izjūtu neskarošas izmaiņas, bet vēl joprojām nebiju aptvēris pārcilvēcisko iedomību, kas man lika mainīt savu romānu, lai tas nebūtu līdzīga Sofokla darbam. Visbeidzot es samierinājos un jutu morālas tiesības kā godbijīgu epigrāfu izmantot vienu Sofokla teikumu, un tā arī izdarīju.

Pārvākšanās uz Kartahenu mūs laicīgi paglāba no smagas un bīstamas stāvokļa pasliktināšanās Sukrē, tomēr lielākā daļa no aprēķiniem izrādījās iluzori tiklab niecīgo ienākumu, kā ģimenes apjoma dēļ. Māte sacīja, ka nabadzīgo cilvēku bērni ēd vairāk un aug ātrāk nekā bagātnieki, un, lai to pierādītu, pietika ar mūsu mājas piemēru. Ar visu ģimenes locekļu algu nepietika, lai mēs dzīvotu brīvi no pēkšņa izbīļa.

Laiks parūpējās par visu pārējo. Ģimenes slepenās apspriedes rezultātā Haime izmācījās par civilo inženieri, un viņš bija vienīgais bērns ģimenē, kas diplomu vērtēja tikpat augstu, cik aristokrāta titulu, l.uiss Knrike kļuva par grāmatvedības skolotāju, Gustavo apguva topogrāfa amatu, un abi turpināja dziedāt un spēlēt uz ģitāras citu sacerētas serenādes. Vēl pavisam mazs būdams, Jijo mūs pārsteidza ar savu skaidri definēto literāro aicinājumu un spēcīgo raksturu, ko viņš priekšlaicīgi apliecināja jau piecu gadu vecumā, kad mēģināja pielaist uguni drēbju skapim, jo cerēja redzēt, kā ugunsdzēsēji strādā mājas iekštelpās. Vēlāk, kad vecākie skolasbiedri viņu un brāli Kuki uzaicināja uzpīpēt zāli, Jijo pārbijies šo priekšlikumu noraidīja. Turpretim Kuki, kas vienmēr bija zinātkārs un pārdrošs, ievilka dūmu dziļi plaušās. Pēc vairākiem gadiem, pilnībā iegrimis narkotiku purvā, viņš man stāstīja, ka jau pirmajā reizē bija sev teicis: “Sasodīts! F,s negribu dzīvē darīt neko citu!” Nākamajos četrdesmit gados viņš nedarīja neko citu, vien ļāvās kaislībai bez nākotnes un pildīja solījumu nomirt pats pēc savas pārliecības. Piecdesmit divu gadu vecumā smags infarkts viņu izdzina no mākslīgās paradīzes.

Nanči — vismiermīlīgākais cilvēks pasaulē — pēc obligātā karadienesta palika dienēt armijā, viņš žilbinoši prata apieties ar visiem modernajiem ieročiem un piedalījās daudzos simul-karos, bet ne reizi nevienā no mūsu zemes hroniskajiem kariem. Pametis karadienestu, viņš samierinājās ar ugunsdzēsēja profesiju, bet arī tur viņam piecu gadu laikā nebija iespējas nodzēst nevienu ugunsgrēku. Tomēr brālis nekad nejutās vīlies, jo viņam piemita lieliska humora izjūta, kas ģimenes lokā viņu padarīja slavenu kā ātru joku meistaru un ļāva justies laimīgam tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņš dzīvo.

Visgrūtākajos nabadzības gados Jijo ar smagu darbu kļuva par rakstnieku un žurnālistu un visas dzīves laikā neizsmēķēja nevienu cigareti un neiedzēra nevienu glāzīti par daudz. Viņa nepārvaramais literārais aicinājums un slēptais radošais gars stingri nostājās pretī visām dzīves nelaimēm. Brālis nomira piecdesmit četru gadu vecumā, un viņam tik tikko bija pieticis laika, lai publicētu vairāk nekā sešsimt lappušu biezu meistarīgu pētījumu par Simts vientulības gadu slepeno dzīvi, pie kura Jijo, man nezinot un nekad nelūdzot tiešu informāciju, bija strādājis vairākus gadus.

Rita jau agros pusaudzes gados mācēja izmantot citu sūro pieredzi. Kad es pēc ilgākas prombūtnes atgriezos vecāku mājās, atradu māsu ciešam visas ģimenes meitenes piemeklējušās elles mokas, jo viņa bija iemīlējusies nopietnā, pieklājīgā un staltā tumšādainā puisī, kura vienīgā neatbilstība bija par piecpadsmit centimetriem garākais augums. Tajā pašā vakarā es uzmeklēju tēvu, kas guļamistabas šūpuļtīklā klausījās radio ziņas. Es pagriezu klusāk uztvērēju, apsēdos uz gultas viņam pretī un ar pirmdzimtā tiesībām vaicāju, kas notiek ar Ritas izredzēto. Papus izšāva atbildi, kuru noteikti bija sagatavojis jau iepriekš.

- Nekas nenotiek. Tas puisis vienkārši ir zaglis.

Tieši to es biju gaidījis.

- Kāds zaglis? - es jautāju.

- Zaglis zaglis, - papus atbildēja, joprojām uz mani neskatoties.

- Bet ko viņš ir nozadzis? - es bez žēlastības taujāju.

Papus joprojām uz mani neskatījās.

- Nu, labi, - viņš beidzot nopūtās. - Viņš nē, bet viņa brālis sēž cietumā par zādzību.

- Tad jau nav nekādu problēmu, - nedaudz muļķodamies, teicu, - jo Rita negrib precēties ar cietumnieku, bet ar to, kas nav cietumnieks.

Papus klusēja. Jau pirmajā atbildē viņš nebija izturējies godīgi un zināja, ka arī baumas par ieslodzīto brāli ir nepatiesas. Tā kā nebija citu argumentu, viņš mēģināja turēties pie mīta par pašcieņu.

- Ir jau labi, bet viņiem reiz būtu jāprecas, jo es šajā mājā negribu paciest ilgu cerēšanos.

Es atbildēju nekavējoties un ar tādu žēlastības trūkumu, ko nekad sev neesmu piedevis:

- Rīt pat, jau no paša rīta.

- Dēls, nevajag jau tā pārspīlēt! - papus izbijies atbildēja, bet pirmo reizi pasmaidīja. - Tai meitenei jau vēl nemaz nav ko vilkt mugurā.

Pēdējā reize, kad redzēju gandrīz deviņdesmit gadu veco tanti Pā, bija kādā nežēlīgi karstā pēcpusdienā, kad viņa bez iepriekšēja brīdinājuma ieradās Kartahenā. Viņa bija atbraukusi no Rioačas ar eksprestaksometru, ģērbusies pilnīgās sērās, ar melnu auduma turbānu un skolnieku koferīti rokās. Tante priecīgi ienāca mājā, izpleta rokas un iekliedzās tā, lai visi dzird:

- Esmu atbraukusi atvadīties, jo drīz miršu.

Mēs tanti pieņēmām ne tikai tāpēc, ka viņa bija tā, kas bija, bet ari tāpēc, ka zinājām, cik labi viņa pārzina savus darījumus ar nāvi. Tante Pā apmetās mājā, lai sagaidītu savu pēdējo stundiņu meitas istabiņā; tā bija vienīgā vieta, kur viņa bija ar

mieru gulēt, un tur tante, tikumības smaržas ierīta, arī nomira. Pēc mūsu aprēķiniem viņai tobrīd varēja būt simt viens gads.

Avīzē El Universal tas bija visspraigākais laiks. Politiski viedais Sabala palīdzēja, lai mani raksti vēstītu to, ko tiem vajadzēja vēstīt, un neatdurtos pret cenzora zīmuli, un pirmo reizi viņu ieinteresēja mana senā doma rakstīt reportāžas. Drīz vien parādījās šausmīgais notikums ar haizivju uzbrukumu tūristiem Marbeljas pludmalē. Tomēr visneparastākā ideja ienāca prātā municipalitātes pārstāvjiem, kas par katru beigtu haizivi piedāvāja piecdesmit peso, un nākamajā dienā mandeļkoku zaru bija par maz, lai izrādītu visas nakts laikā noķertās plēsējas. No smiekliem vai plīsdams, Ektors Rohass Kraso no Bo-gotas savā jaunajā El Tiempo slejā rakstīja izsmiekla pilnu rakstu par kļūdaino lēmumu pielietot haizivju medībās veco metodi raut redīsus aiz lapām. Tā man ienāca prātā doma uzrakstīt reportāžu par nakts medībām. Sabala mani ar sajūsmu atbalstīja, bet mana neveiksme sākās jau tajā brīdi, kad iekāpu laivā un man vaicāja, vai mani piemeklē jūras slimība, es atbildēju, ka nē; tad man jautāja, vai man ir bail no jūras, kā patiesībā arī bija, bet es atbildēju, ka nav, un visbeidzot man taujāja, vai es māku peldēt — šim jautājumam vajadzēja būt pirmajam — un es neuzdrošinājos melot un teikt, ka to protu. Lai būtu kā būdams, ber uz. cietzemes sarunās ar jūrniekiem es uzzināju, ka haizivju mednieki dodas līdz Bokasai de Senisai, kas atrodas astoņdesmit jūras jūdžu no Kartahenas, un atgriežas, apkrāvušies ar nevainīgām haizivīm, kuras kā kriminālnoziedznieces pārdod par piecdesmit peso gabalā. Lielā ziņa izšķīda tajā pašā dienā — un beidzās arī manas ilūzijas par reportāžu rakstīšanu. Tā vietā es publicēju savu astoto stāstu “Nēģeris Nabo, kas lika eņģeļiem gaidīt”. Vismaz divi nopietni kritiķi un mani bargie Barran-kiljas draugi to novērtēja kā labu virziena maiņu.

Nedomāju, ka mans politiskais briedums būtu tik liels, lai tas spētu mani uztraukt, bet patiesība ir rāda, ka es vēlreiz

piedzīvoju līdzīgu kritienu atpakaļ. Jutos tik iestidzis, ka mana vienīgā izklaide bija rītausmā dziedāt kopā ar dzērājiem starp Las Bovedas velvēm un sienām: kolonijas laikā tas bija zaldātu bordelis un vēlāk šausminošs politiskais cietums. Ģenerālis Fransisko de Paula Santanders tur bija izcietis astoņu mēnešu ieslodzījumu, pēc tam amata un ieroču brāļi bija viņu izsūtījuši uz Eiropu.

$īs vēsturiskās relikvijas sargāja pensionēts salicējs, kuru pēc laikrakstu slēgšanas apciemoja vēl strādājošie kolēģi, lai katru rītu sveiktu jauno dienu ar milzīgām pudelēm baltā kontrabandas ruma, kas bija pagatavots zirgu zagļu manierē. Tie bija ģimenes tradīciju garā izglītoti salicēji, dramatiski gramatiķi un lieli sestdienu dzērāji. Es pievienojos viņu brālībai.

Visjaunāko no viņiem sauca Giljermo Davila, un viņš bija izcīnījis tiesības strādāt piekrastē, par spīti dažiem vietējiem līderiem, kas pretojās kačako uzņemšanai brālībā. Iespējams, ka viņš to panāca ar savas mākslas palīdzību, jo Giljermo bija ne tikai teicams amata pratējs un simpātisks cilvēks, bet arī burvju mākslinieks. Viņš mūs žilbināja ar savām maģiskajām nerātnībām, liekot no rakstāmgalda atvilktnes izlidot dzīviem putniem vai padarot baltu papīra lapu, uz kuras bija uzrakstīts redakcijas raksts, ko iesniedzām neilgi pirms laikraksta nodošanas. Darba lietās tik stingrais maestro Sabala uz mirkli aizmirsa par Paderevski un proletariāta revolūciju un lūdza aplaudēt iluzionistam, atkārtojot bez ievērības atstātu brīdinājumu, ka tā ir pēdējā reize. Dalīt ikdienas dzīvi ar burvju mākslinieku man bija gluži tas pats, kas beidzot atklāt realitāti.

Vienā no agrajiem I.as Bovedas pavadītajiem rītiem Davila man pastāstīja par savu ideju izdot divdesmit četri reiz divdesmit četri centimetri — pusi no standarta lapas — lielu laikrakstu, ko bez maksas izplatītu pēcpusdienas sastrēgumstundās pēc tirdzniecības iestāžu slēgšanas. Tā būtu vismazākā avīze pasaulē, un to varētu izlasīt desmit minūšu laikā. Tā arī notika.

Laikrakstu sauca Comprimido; vienpadsmitos no rīta es to uzrakstīju vienas stundas laikā, divās stundās laikrakstu salika un iespieda Davila, bet izplatīja kāds neprātīgs avīžu pārdevējs, kuram nebija dukas izkliegt avīzes nosaukumu vairāk kā vienu reizi.

Laikraksts iznāca otrdien, 1951. gada 18. septembrī, un ir neiespējami iedomāties milzīgākus un īslaicīgākus panākumus: trīs numuri trijās dienās. Davila man atzinās, ka pat ar melnās maģijas palīdzību nebūtu spējis radīt tik izcilu un lētu ideju, kas ietilpst tik mazā laukumā, ir īstenota tik īsā laika un izzūd tik ātri. Visdīvainākais bija tas, ka otrajā dienā, ielas steigas un fanu degsmes apreibināts, es uz mirkli iedomājos, ka manu problēmu atrisinājums varētu būt tik vienkāršs. Sapnis ilga līdz ceturtdienai, kad administrators mums pierādīja, ka vēl viena numura izdošana novedīs mūs līdz bankrotam pat tādā gadījumā, ja mēs publicēsim komercsludinājumus, kam ir jābūt tik maziem un dārgiem, ka tie padara neiespējamu racionālu risinājumu. Jau pati avīzes koncepcija nesa sev līdzi matemātisku iznīcības iedīgli: jo vairāk eksemplāru pārdeva, jo nerentablāks bija projekts.

Es biju nonācis grūtā situācijā. Pēc pieredzes ar žurnālu Cronica pārvākšanās uz Kartahenu bija laba un noderīga, turklāt, ņemot vērā mūsu mājas radošo garu, kur visneparastākā lieta vienmēr šķita iespējama, es nonācu labvēlīgā vidē, lai turpinātu rakstīt Kritušās lapas. Man pietika atcerēties kādas pusdienas, kuru laikā mēs ar papu runājām par daudzu rakstnieku grūtībām uzrakstīt atmiņas, kad viņi vairs neko neatceras. Nepilnus sešus gadus vecais Kuki ar meistarīgu vienkāršību izdarīja secinājumu:

- Tad jau, - viņš teica, - rakstniekam ir jāraksta savas atmiņas, kamēr viņš vēl kaut ko atceras.

Es neuzdrošinājos atzīties, ka ar Kritušām lapām man atgadījās tas pats, kas ar Māju: tehnika mani sāka interesēt vairāk nekā tēma. Pēc tam kad vairāk nekā gadu ar tādām gavilēm biju strādājis, romāns man atklājās kā cirkulārs labirints bez ieejas un izejas. Tagad man šķiet, ka es zinu, kāpēc. Pievēršanās kostumbrismam^20, kas sākotnēji sniedza tik daudzus jaunus piemērus, beigu beigās bija pārakmeņojusi arī lielās nacionālās tēmas, kas centās atvērt avārijas izejas. Patiesība bija tāda, ka es vairs ne mirkli nevarēju izturēt nenoteiktību. Pirms pēdējā punkta pielikšanas man vēl vajadzēja tikai pārbaudīt informāciju un pieņemt pāris stilistisku lēmumu, tomēr es nejutu romānu elpojam. Pēc ilga mijkrēslī strādājot pavadīta laika es biju tik ļoti iestidzis, ka redzēju, kā grāmata brūk kopā, bet nezināju, kur meklēt plaisas. Sliktākais ir tas, ka tobrīd man nederēja neviena cilvēka palīdzība, jo plaisas neatradās vis tekstā, bet gan manī, un tikai pats ar savām acīm es spēju tās ieraudzīt un ar sirdi sajust. Iespējams, tieši šā iemesla dēļ es neapdomājies pārtraucu rakstīt '/<irafi, kad biju atmaksājis El Heralclo doto avansu, par kuru biju nopircis mēbeles.

Par nelaimi, lai uzveiktu nabadzību, nepietika ne ar talantu, ne izturību, ne mīlestību. Šķita, ka tai viss nāk par labu. Pēc gada tautas skaitīšana bija beigusies, un mana alga laikrakstā El Universal nespēja aizstāt Tautas skaitīšanas birojā maksāto. Par spīti dažu pasniedzēju viltībai, kas, pretēji manai neieinteresētībai par viņu interesi un zinātni, bija sazvērējušies virzīt mani uz priekšu, es neatgriezos juridiskajā fakultātē. Mājā ar visu ienākumiem nebija gana, bet caurums bija tik liels, ka mans pienesums nekad nebija pietiekams, un sapņu trūkums mani skāra smagāk nekā naudas trūkums.

- Ja mums visiem ir jānoiet dibenā, - es kādā izšķirīgā dienā teicu pie pusdienu galda, - ļaujiet man izglābties, lai es varu mēģināt jums atsūtīt kaut vai vienu glābšanas laivu.

Visu ģimenes locekļu rezignācijas pavadīts un pilnīgi pārliecināts, ka glābšanas laiva pienāks, es pirmajā decembra nedēļā atkal pārcēlos uz Barrankilju. Alfonso Fuenmajoram to vajadzēja iedomāties pirmajā acumirklī, kad es bez iepriekšēja brīdinājuma iegāju mūsu vecajā El Heraldo birojā, jo Cronica bija palikusi bez līdzekļiem. Sēdēdams pie rakstāmmašīnas, viņš skatījās uz mani kā uz spoku un satraucies iesaucās:

- Sasodīts! Ko jūs šeit darāt?

Tikai dažas reizes mūžā mana atbilde ir bijusi tik tuvu īstenībai:

- Man, maestro, ūdens smeļas mutē.

Alfonso nomierinājās.

- Ak, nē! - viņš atbildēja sev ierastajā veidā un citēja vis-kolumbiskāko nacionālās himnas rindu. - Par laimi, tāda ir visa cilvēce, kas starp ķēdēm vaid.

Par mana ceļojuma mērķi viņš neizrādīja ne vismazāko interesi. Alfonso tas šķita kas līdzīgs telepātijai, jo visiem, kuri viņam pēdējo mēnešu laikā bija par mani jautājuši, draugs atbildējis, ka es kuru katru mirkli ieradīšos, lai paliktu šeit uz dzīvi. Velkot mugurā žaketi, viņš priecīgs piecēlās no rakstāmgalda, jo es biju ieradies kā debesu dāvana. Draugs jau pusstundu kavēja kādu tikšanos un vēl nebija pabeidzis nākamās dienas redakcijas rakstu, tāpēc lūdza, lai to izdaru es. Tik tikko paspēju pavaicāt, kāda ir raksta tēma, un viņš, steidzoties pa gaiteni, nepiespiesti atbildēja mūsu draudzēšanās veidam tik ierastajā stilā:

- Izlasiet to un tad jau redzēsiet.

Nākamajā dienā El Heraldo birojā viena otrai pretī atkal stāvēja divas rakstāmmašīnas, un es atkal tai pašai laikraksta lapai rakstīju Žirafi. Un — kā gan bez tā! — par to pašu cenu. Starp mani un Alfonso atkal valdīja tikpat cieša sadarbība, un daudzos redakcijas rakstos viena rindkopa bija viņa, bet otra mana, turklāt tās nebija iespējams atšķirt. Daži žurnālistikas un literatūras studenti arhīvos ir mēģinājuši atrast atšķirības starp tām, bet nav spējuši to izdarīt, atskaitot dažus gadījumus, kas balstīti nevis uz stilu, bet kultūras informāciju.

Tavernā El Tercer Hombre es sastapos ar sāpīgo ziņu, ka ir nogalināts mūsu draudziņš zaglis. Kādu nakti, gluži tāpat kā daudzas citas, viņš bija devies darba gaitās, un bija zināms vienīgi tas, ka namā, kur viņš zaga, mūsu paziņa saņēmis lodi sirdī. Vecākā māsa, vienīgais zagļa ģimenes loceklis, pieprasīja viņa ķermeni, un tikai mēs kopā ar tavernas īpašnieku piedalījāmies viņa bērēs.

Ks atgriezos māsu Avilu namā. Mcira Delmāra, kas atkal bija kļuvusi par manu kaimiņieni, ar savām mierīgajām ballītēm turpināja attīrīt manas sliktās EJ Gatu Negro pavadītās naktis. Meira un viņas māsa Alisija šķita esam dvīnes: viņām bija vienāds raksturs, un abas panāca, ka viņu sabiedrībā pavadītais laiks griežas pats ap savu asi. Kādā ļoti īpašā veidā viņas turpināja veidot daļu no grupas. Vismaz reizi gadā māsas uzaicināja mūs nobaudīt arābu delikateses, kas baroja mūsu dvēseli, un viņu mājā notika pārsteidzošas izcilu ciemiņu — ievērojamu visu veidu mākslinieku un pustraku dzejnieku — sanākšanas. Man šķiet, viņas kopā ar maestro Pedro Viabu ieviesa kārtību manā nekārtīgajā melomānijā un iesaistīja mani priecīgajā mākslas centra pulciņā.

Tagad es domāju, ka Barrankilja man deva iespēju no labāka skatpunkta paraudzīties uz Kritušajām lapām, jo, tiklīdz biju ieguvis rakstāmgaldu un rakstāmmašīnu, es ar jaunu sparu sāku to labot. Tajā laikā es uzdrošinājos parādīt draugu grupai pirmo lasāmo kopiju, lai arī zināju, ka romāns vēl nav pabeigts. Mēs tik daudz par to bijām runājuši, ka piesardzība jau bija lieka. Alfonso divas dienas turpināja rakstīt pie galda man pretī un romānu pat nepieminēja. Trešajā dienā, kad pēcpusdienā jau beidzām darbu, viņš nolika man uz rakstāmgalda atvērtu melnrakstu un nolasīja lapas, ko bija atzīmējis ar papīra strēmelēm. Viņš līdzinājās ne tik daudz kritiķim, cik nebūtiskā meklētājam un stila tīrītājam. Alfonso novērojumi bija tik precīzi, ka es tos izmantoju gandrīz visus, tikai ar vienu izņēmumu, kas draugam likās aiz matiem pievilkts arī pēc tam, kad pierādīju, ka tas ir reāls gadījums no manas bērnības.

- Kad literatūra ir slikta, pat realitāte kļūdās, - viņš sacīja, lokoties smieklos.

Ja teksts bija labs, Hermans Vargass neizteica tūlītējas piezīmes, vien sacīja ko mierinošu un beigās izsaucās:

- Labais!

Bet turpmākajās dienās viņš par grāmatu turpināja bārstīt virkni nesaistītu domu, kas jebkuru nakti varēja izvērsties dzīru pavadītā taisnīgā tiesā. Ja melnraksts viņam nešķita labs, viņš satikās ar autoru vienatnē un pateica savas domas ar tādu tiešumu un eleganci, ka māceklim neatlika nekas vairāk kā no visas sirds pateikties, kaut arī patiesībā gribējās raudāt. Tas nebija mans gadījums. Kādu dienu Hermans man pa pusei nopietni, pa pusei jokojoties izteica pāris komentāru par melnrakstu, un tie lika manai dvēselei atgriezties ķermenī.

Alvaro bija pazudis no kafejnīcas Japy un neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Gandrīz pēc nedēļas, kad es to vismazāk gaidīju, viņš ar automašīnu aizšķērsoja man ceļu Bolivara alejā un, būdams labā omā, uzkliedza:

- Kāpiet iekšā, maestro, lai varu jūs kārtīgi izdrāzt!

Tas bija viņa anestezējošais teiciens. Mēs bez mērķa riņķojām pa karstuma pārņemto pilsētas centru, kamēr Alvaro izkliedza vairāk emocionālu, bet visnotaļ iespaidīgu izlasītā analīzi. Viņš to pārtrauca katru reizi, kad uz ietves ieraudzīja kādu paziņu, lai izbļautu kādu sirsnīgu un zobgalīgu muļķību, un pēc tam no piepūles krckstošā balsī, izspūrušiem matiem un izvelbtām acīm, kas manī skatījās kā caur panoptika restēm, atsāka savu eksaltēto runu. Mūsu brauciens beidzās tavernas l.ns Almendros terasē, kur, uz pretējās ietves trokšņojošo Jiinior un

Sporting futbola komandu nomākti, iedzērām ledaini aukstu alu un visbeidzot mūs apņēma no stadiona plūstoša trakojošu cilvēku lavīna, kuru bija satriecis neizšķirtais rezultāts 2:2. Pēdējā brīdī Alvaro pa automašīnas logu izkliedza vienīgo galīgo mana romāna vērtējumu:

- Lai būtu kā būdams, maestro, jums vēl palicis daudz kostumbrisma!

Pateicībā es viņam kliegšus paspēju atbildēt:

- Bet tas ir labais Folknera kostumbrisms!

Un viņš ar fenomenāliem smiekliem pielika punktu visam nepateiktajam un nedomātajam:

- Neesiet nu kuņasdēls!

Pēc piecdesmit gadiem, katru reizi, kad atceros to pēcpusdienu, es atkal dzirdu eksplozīvo smieklu šalti, kas degošajā ielā skanēja kā akmeņu krusa.

Man bija skaidrs, ka viņiem visiem trijiem romāns ir paticis, lai arī ar personiskiem un, iespējams, pamatotiem iebildumiem, bet draugi par to daudz nerunāja — varbūt tāpēc, ka viņiem tā šķita vienkāršāk. Neviens neapsprieda iespēju darbu publicēt, un arī tas bija ļoti raksturīgi draugiem, kuriem daudz svarīgāk bija rakstīt labi. Pārējais jau bija izdevēju darīšana.

Citiem vārdiem sakot: es atkal biju tajā pašā vecajā Bar-rankiljā, bet diemžēl apzinājos, ka šoreiz man nav gana daudz dūšas, lai nosargātu Žirafi. Patiesībā sleja bija izpildījusi savu uzdevumu: tā man katru dienu lika nodarboties ar galdniecību, lai ar sīkstumu un dedzīgu vēlēšanos kļūtu par citādu rakstnieku, iemācītos rakstīt no nulles. Daudzas reizes es nevarēju tikt galā ar tēmu un nomainīju to pret citu, kad apjautu, ka tā man vēl ir par lielu. Lai būtu kā būdams, manā rakstnieka veidošanās procesā tā bija būtiska vingrināšanās, un man bija ērti apzināties, ka tas nav nekas vairāk kā barības materiāls bez jebkādām vēsturiskām saistībām.

Pirmos mēnešus man sabojāja jau pati ikdienišķā tēmas meklēšana. Neatlika laika nekam citam: es stundām ilgi rakņājos pa avīzēm, izdarīju piezīmes privātu sarunu laikā un aizklīdu fantāzijās, kas traucēja manu miegu, līdz sastapos ar reālo dzīvi. Šajā ziņā savu laimīgāko pieredzi es ieguvu kādu pēcpusdienu, kad, braucot autobusā, pie kādas mājas ieraudzīju vienkāršu uzrakstu: “Pārdod bēru palmu zarus.”

Pirmā impulsa ietekmē man gribējās klauvēt pie durvīm, lai pārliecinātos par šā atraduma detaļām, bet mani uzveica kautrīgums. Tā nu pati dzīve man iemācīja, ka viens no visnoderīgākajiem rakstīšanas noslēpumiem ir iemācīties realitātes hieroglifus un izprašņājot neklauvēt pie durvīm. Tas man kļuva vēl skaidrāks, kad pārlasīju nesenajos gados publicētās vairāk nekā četrsimt Žirafes un salīdzināju tās ar dažiem literārajiem tekstiem, kas no tām bija aizsākušies.

Ziemassvētkos brīvdienās ieradās visa El Espectador vadība, sākot ar ģenerāldirektoru donu Gabrielu Kano un viņa bērniem: vadītāju I.uisu Gabrielu; Giljermo, kas tolaik strādāja par direktora vietnieku; Alfonso, vadītāja vietnieku, un jaunāko dēlu Eidelu, visu amatu mācekli. Kopā ar pārējiem atbrauca arī Eduardo Salamea — Uliss —, kuru es vērtēju īpaši augstu, jo viņš bija publicējis manus stāstus un rakstu par tiem. Viņiem bija tradīcija visiem kopā pavadīt jaunā gada pirmo nedēļu Pradomaras kūrortā, desmit jūdžu no Barrankiljas, kur visi triecienā ieņēma bāru. Vienīgais, ko es daudzmaz precīzi atceros no visas tās kņadas, ir tas, ka pats Uliss bija viens no manas dzīves lielākajiem pārsteigumiem. Es viņu bieži redzēju Bogotā, sākumā El Molino, pēc vairākiem gadiem El Auto-matico, reizēm arī maestro de Greifa sarunu biedru lokā. Es viņu atcerējos drūmā izskata un metāliskās balss dēļ, tāpēc nospriedu, ka Ulisam ir slikts raksturs, un tieši tādu slavu viņš, starp citu, bija izpelnījies universitātes pilsētiņas kārtīgo lasītāju vidū. Tāpēc es reizumis biju no viņa izvairījies, lai neizjauktu priekšstatu, kādu biju radījis personīgai lietošanai. Es kļūdījos. Uliss bija viens no sirsnīgākajiem un izpalīdzīgākajiem cilvēkiem, kādus atceros, kaut arī saprotu, ka viņam bija nepieciešams īpašs sirds vai prāta radīts iemesls. Rakstura ziņā viņš nelīdzinājās donam Ramonam Vinjesam, Alvaro Mutisam vai Leonam de Greifam, bet, tāpat kā viņiem, Salameam piemita iedzimtas spējas jebkurā laikā būt skolotājam un retā veiksme izlasīt visas grāmatas, ko viņam vajadzēja izlasīt.

Strādājot El Espectador redakcijā, es biju kļuvis vairāk nekā draugs jaunākiem Kano ģimenes locekļiem — Luisam Gabrielam, Giljermo, Alfonso un Fidelam. Būtu neapdomīgi mēģināt atmiņā atsaukt kādu no tā laika visi-pret-visiem nakts sarunām Pradomaras kūrortā, bet tāpat būtu neiespējami aizmirst viņu neciešamo ietiepību, runājot par nāvējošo žurnālistikas un literatūras slimību. Viņi padarīja mani par vienu no savējiem, par savu personīgo stāstnieku, pašu atklātu un adoptētu. Bet es neatceros — kā tas bieži ir apgalvots —, ka jelkāds būtu kaut ieminējies, lai eju strādāt pie viņiem. Es neko nenožēloju, jo tajās bēdu dienās man nebija ne mazākā priekšstata par savu likteni, ne arī apjausmas, vai varēšu to izvēlēties.

Kano ģimenes entuziasma pārņemts, Alvaro Mutiss atgriezās Barrankiljā, tikko bija iecelts par Esso Colombians sabiedrisko attiecību šefu, un mēģināja mani pārliecināt, lai dodos strādāt viņam līdzi uz Bogotu. Tomēr viņa patiesā misija bija daudz dramatiskāka: kāda vietējā koncesionāra šausmīgās kļūdīšanās dēļ lidlauka degvielas krātuves bija piepildītas ar automašīnu, nevis lidmašīnu degvielu, un bija neiedomājami, ka ar nepiemēroto degvielu pildīts gaisa kuģis varētu jebkur aizlidot. Mutisam vajadzēja līdz rītausmai pilnīgā slepenībā izlabot kļūdu un panākt, lai lidostas darbinieki un īpaši jau prese par to neko neuzzina. Tā ari notika. Pēc četru stundu garām, vietējās lidostas noliktavās ar viskiju slacītām sarunām degvielu apmainīja pret īsto. Mums pietika laika, lai parunātu par visu, bet man pilnīgi neiedomājams temats bija iespēja, ka Bueno-sairesas izdevniecība Losada varētu laist klajā romānu, kuru tikko biju pabeidzis. Alvaro Mutisam par to bija stāstījis izdevniecības Bogotas nodaļas jaunais vadītājs Hulio Sesars Vilje-gass, kādreizējais Peru valdības ministrs, kas nesen kā bēglis bija ieradies Kolumbijā.

Es nespēju atcerēties vēl spēcīgākas emocijas. Losada bija viena no labākajām Buenosairesas izdevniecībām, kas bija novērsušas Spānijas pilsoņu kara radīto šīs jomas panīkumu. To izdevumi mūs ik dienu baroja ar tik interesantiem un dīvainiem jaunumiem, ka mums tik tikko pietika laika tos visus izlasīt. Pārdevēji precīzi ieradās ar pasūtinātajām grāmatām, un mēs viņus uzņēmām kā pašas laimes sūtītus. Tikai doma, ka viena no izdevniecībām varētu publicēt Kritušās lapas, mani jau padarīja traku. Es vēl nebiju atvadījies no Mutisa, kas iekāpa ar īsto degvielu uzpildītā lidmašīnā, kad jau skrēju uz redakciju, lai kārtīgi pārbaudītu manuskriptu.

Nākamajās dienās visu laiku veltīju drudžainai teksta pārbaudīšanai, jo drīz vien tas varēja doties pasaulē. Romāns nebija garāks par simt divdesmit ar dubulto atstarpi rakstītām lappusēm, bet es veicu tik daudz precizējumu, labojumu un izgudrojumu, ka nekad nezināju, vai teksts pēc tā visa ir labāks vai sliktāks. Hermans un Alfonso pārlasīja viskritiskākās daļas un bija tik laipni, ka neizteica bezcerīgas piezīmes. Es biju tik satraukts, ka ar trīcošu sirdi izlasīju galīgo versiju un pieņēmu skaidru lēmumu to nepublicēt. Turpmāk šāda rīcība kļuva par māniju. Ikreiz, kad biju apmierināts ar tikko pabeigtu darbu, man izmisīgi šķita, ka nespēšu uzrakstīt vairs neko labāku.

Par laimi, Alvaro Mutiss nojauta manas kavēšanās iemeslu un atgriezās Barrankiljā, lai paņemtu un aizsūtītu uz Buenosai-resu vienīgo tīro oriģinālu, nedodot man laiku to vēlreiz pārlasīt. Fotokopēšana vēl nepastāvēja, un man palika tikai pirmais melnraksts ar labojumiem lappušu malās un starp rindām, kuri bija rakstīti ar dažādu krāsu tinti, lai izvairītos no pārpratumiem. Es to iemetu papīrgrozā un neatguvu mieru divus garus mēnešus, kamēr gaidīju izdevniecības atbildi.

Kādu dienu man El Heraldo redakcijā iedeva vēstuli, kas bija iejukusi starp papīriem uz galvenā redaktora galda. Bueno-sairesas izdevniecības Losada logo man sastindzināja sirdi, tomēr man piemita gana daudz kautrības, lai atvērtu vēstuli savā kabinetā, nevis turpat uz vietas.

Tā es bez lieciniekiem izlasīju neizskaistināto ziņu, ka romāns Kritušās lapas ir noraidīts. Man nebija jālasa viss spriedums, lai sajustu brutālo triecienu un saprastu, ka tūda| pat miršu.

Vēstule bija dona Giljermo de Torres, izdevniecības padomes prezidenta, galējais lēmums, kas balstījās vairākos vienkāršos argumentos un bija uzrakstīts ar Kastīlijas baltā cilvēka dikciju, runas veidu un pašapmierinātību. Vienīgais mierinājums bija pārsteidzošā piekāpšanās vēstules beigās: “Jāatzīst, ka autoram ir lielisks novērotāja un dzejnieka talants.” Tomēr mani joprojām izbrīna, ka par spīti apjukumam un kaunam pat vissūrākie iebildumi man šķita pelnīti.

Es tā arī nekad neizgatavoju vēstules kopiju un nezinu, kur tā palika pēc tam, kad vairākus mēnešus bija cirkulējusi starp Barrankiljas draugiem, kas izdomāja dažādus dziedinošus argumentus, lai mēģinātu mani nomierināt. Starp citu, kad pēc piecdesmit gadiem, rakstot šīs atmiņas, es mēģināju iegūt vēstules norakstu, Buenosairesas izdevniecībā no tās nebija ne miņas. Neatceros, vai to publicēja kā ziņu, kaut arī es nekad necentos to par tādu padarīt, bet zinu, ka pēc tam, kad biju pateicis visu, kas iešāvās prātā, un uzrakstījis pāris vēstuļu, ko publicēja bez manas atļaujas, man bija nepieciešams diezgan ilgs laiks, lai atgūtos. Šī negodīgā rīcība man nodarīja vēl lielāku postu, jo es biju nolēmis izmantot visu, ko vien no sprieduma var izmantot, izlabot visu, manuprāt, labojamo un dzīvot tālāk.

Hermaņa Vargasa, Alfonso Fuenmajora un Alvaro Sepe-das vērtējums man sniedza vislielāko atbalstu. Alfonso es atradu pie kāda tirgus pārtikas stenda, kuru viņš tirgošanās kņadā bija atklājis kā lasīšanai piemērotu oāzi. Es apspriedos ar viņu, vai atstāt romānu tādu, kāds tas ir, vai ari ir vērts pārveidot tā struktūru, jo man šķita, ka otrajā daļā zūd sākotnējais spriegums. Alfonso mani ar zināmu nepacietību noklausījās un pateica savu spriedumu.

- Redziet, maestro, - viņš man beidzot sacīja gluži kā skolotājs, - Giljermo de Torre ir tieši tik cienījams, cik viņam pašam šķiet, tomēr es nedomāju, ka laikmetīgā romāna laukā viņš būtu ļoti zinīgs.

Citu toreizējo sarunu laikā es sevi mierināju ar faktu, ka 1927. gadā Giljermo de Torre bija noraidījis Pablo Nerudas manuskriptu Dzīves vieta — Zeme. Fuenmajors domāja, ka manam romānam būtu varējis paveikties vairāk, ja to būtu lasījis Horhe Luiss Borhess, bet tādā gadījumā noraidījums radītu arī lielākus postījumus.

- Tā ka nekreņķējieties vairs, - Alfonso nosprieda. - Jūsu romāns ir tik labs, kā mums šķita. Jums jāturpina rakstīt, un tas ir vienīgais, kas jādara tūdaļ pat.

Uzticīgs savam apdomīgajam stilam, Hermans bija tik laipns un neko nepārspīlēja. Viņš domāja, ka romāns nav tik slikts, lai kontinentā, kur šo žanru bija piemeklējusi krīze, to nepublicētu, un tas nav tik labs, lai tā dēļ saceltu starptautisku skandālu, kurā vienīgais zaudētājs varēja būt nepazīstams autors iesācējs. Alvaro Sepeda rezumēja Giljermo de Torres spriedumu ar kārtējo izsmalcināto epitāfiju:

- Spāņi vienkārši ir ļoti neaptēsti.

Kad sapratu, ka man nav tīras romāna kopijas, izdevniecība Losada ar trešās vai ceturtās puses starpniecību man darīja zināmu, ka nepraktizē manuskriptu atdošanu autoram. Par laimi, pirms oriģināla nosūtīšanas uz Buenosairesu Hulio

Sesars Viljegass bija izgatavojis darba kopiju un man to atsūtīja. Tad, pamatojoties draugu viedoklī, es atsāku darbu labot. Izmetu garu epizodi, kurā galvenais varonis no begoniju gaiteņa vēro trīs dienas ilgu lietusgāzi, un vēlāk pārvērtu to “Isabclas monologā, nolūkojoties lietavās”. Es izsvītroju arī nevajadzīgo vectēva un pulkveža Aureljano Buendijas dialogu, kas notika neilgi pirms banānu plantāciju strādnieku slaktiņa, un vēl kādas trīsdesmit lapas, kas traucēja romāna vienotajai formālajai un jēdzieniskajai struktūrai. Gandrīz pēc divdesmit gadiem, kad domāju, ka esmu tās jau aizmirsis, šo fragmentu daļas man palīdzēja radīt nostalģiskas atmiņas visā Simts vientulības gadu garumā un platumā.

Es jau gandrīz biju pārvarējis šo triecienu, kad presē parādījās ziņa, ka mana darba vietā izdevniecības Losada publicēšanai izvēlētais kolumbiešu romāns ir Eduardo Kavaljero Kalderona Kristus no mugurpuses. Tā bija kļūda vai ļaunprātīgi sagrozīta patiesība, jo tas nebija konkurss, bet gan izdevniecības Losada projekts, lai ar kolumbiešu autoru palīdzību ienāktu Kolumbijas tirgū, un mans romāns necīnījās par izdošanas tiesībām ar cita autora darbu, to noraidīja tāpēc, ka dons Giljermo de Torre to neuzskatīja par publicējamu.

Mana apjukums bija lielāks, nekā es pats tolaik sapratu, un man nebija drosmes to paciest, nepārliecinot pašam sevi. Tā nu es bez iepriekšējas pieteikšanās ierados pie sava bērnības drauga Luisa Karmelo Korreas Seviljas banānu plantācijā, kur viņš tolaik nepilnu darba dienu strādāja par kontrolieri un fiskālo auditoru. Kā vienmēr, mēs divas dienas vēlreiz pārrunājām kopīgi pavadītās bērnu dienas. Viņa atmiņa, intuīcija un tiešums man šķita tik pamācošs, ka radīja zināmas šausmas. Kamēr mēs runājām, viņš ar savu darbarīku kasti izlaboja visas mājās sabojājušās lietas, un es viņā klausījos, guļot vārgas, no banānu plantācijas nākošas vēja pūsmas šūpotā guļamtīklā. Viņa sieva Nena Sančesa no virtuves smejoties izlaboja mūsu aplamības un aizmāršību. Visbeidzot, dodoties samierināšanās pilnā pastaigā pa Arakatakas tuksnešainajām ielām, es sapratu, cik lielā mērā esmu atguvis garīgo stabilitāti, un man nebija ne mazāko šaubu, ka — noraidīts vai nē — romāns Kritušās lapas ir grāmata, ko biju nolēmis uzrakstīt pēc ceļojuma kopā ar māti.

Šīs pieredzes iedvesmots, es devos uzmeklēt Rafaelu F.ska-lonu viņa Valjeduparas paradīzē un mēģināju aizrakties līdz savas pasaules dzīlēm. Mani tas neizbrīnīja, jo viss, ko atradu, viss, kas notika, visi sastaptie cilvēki bija tādi, it kā es jau to būtu piedzīvojis, turklāt ne citā dzīvē, bet gan šajā pašā. Vēlāk vienā no daudzajiem ceļojumiem es iepazinos ar Rafaela tēvu pulkvedi Klementi Eskalonu, kura pašcieņa un senā patriarha izturēšanās jau no pašas pirmās dienas atstāja uz mani lielu iespaidu. Viņš bija kalsns un taisns kā niedre, ar vēja aprautu ādu, lieliem kauliem un izcilu pašcieņu. Jau kopš agras bērnības mani bija vajājusi nomāktības tēma un cienība, ar kādu mani vecvecāki līdz sava garā mūža galam gaidīja vectēva kara veterāna pensiju. Tomēr četrus gadus vēlāk, kad vecā Parīzes viesnīcā beidzot rakstīju grāmatu, tēls, kas vienmēr bija dzīvojis manā atmiņā, nepiederēja vis vectēvam, bet donam Kle-mentem Eskalonam, viņš bija kā fiziska replika pulkvedim, kuram neviens nerakstīja.

No Rafaela Eskalona es uzzināju, ka Manuels Sapata Olivelja kā nabadzīgo cilvēku ārsts ir apmeties Lapasas ciemā, pāris kilometru no Valjeduparas, un mēs abi devāmies turp. Ieradāmies, tumsai iestājoties, un kaut kas gaisā neļāva mums elpot. Sapata un Eskalona man atgādināja, ka tikai pirms dienām divdesmit ciemam bija uzbrukusi policija, kas visā apgabalā sēja šausmas, lai tādā veidā uzspiestu oficiālo gribu. Tā bija baismu pilna nakts. Policisti slepkavoja ļaudis bez šķirošanas un piecpadsmit mājām pielaida uguni.

Stingrās cenzūras dēļ mēs neuzzinājām patiesību. Tomēr arī tolaik man nebija izdevības to iztēloties. Huans Eopess, labākais apvidus muzikants, bija devies prom, lai pēc melnās nakts ciemā nekad vairs neatgrieztos. Pablo, viņa jaunākajam brālim, mēs lūdzam kaut ko nospēlēt, un puisis bezbailīgā vienkāršībā sacīja:

- Es vairs nekad mūžā nedziedāšu.

Mēs uzzinājām, ka ne tikai viņš, bet arī visi ciema muzikanti ir noglabājuši savus akordeonus, bungas un gvačarakas^21 un aiz skumjām par mirušajiem vairs nedzied. Tas bija saprotams: Eskalona, kas daudziem no viņiem bija skolotājs, un Sapata Olivelja, kas tikko bija kļuvis par visu cieminieku ārstu, nespēja panākt, lai kāds sāk dziedāt.

Sastapušies ar mūsu nepiekāpību, ciema iedzīvotāji sanāca, lai paskaidrotu šādas rīcības iemeslus, bet viņu dvēseles dziļumos bija jūtams, ka sēras nevar turpināties. “Tas ir tāpat kā nomirt kopā ar mirušo,” sacīja sieviete ar sarkanu, aiz auss aizspraustu rozi. Ļaudis viņu atbalstīja. Tad Pablo Lopess droši vien juta, ka ir tiesīgs apgriezt savām bēdām sprandu. Nesakot ne vārda, viņš iegāja mājā un atgriezās ar akordeonu. Viņš dziedāja kā nekad, un, kamēr Pablo dziedāja, ieradās pārējie muzikanti. Kāds atvēra veikalu pretējā ielas pusē un uz sava rēķina piedāvāja visiem pa malciņam. Pēc mēneša ilgām sērām atvērās arī citi veikali, iedegās gaismas, un mēs visi dziedājām. Pēc pusstundas dziedāja viss ciems. Tukšajā laukumā pēc mēneša pārtraukuma iznāca pirmais dzērājs un kakla balsī sāka dziedāt kādu Eskalonas dziesmu, ko veltīja pašam Eskalonam un viņa brīnumainajām spējām atdzīvināt ciemu.

Par laimi, pārējā pasaulē dzīve turpinājās. Divus mēnešus pēc mana romāna noraidīšanas es iepazinos ar Hulio Sesaru Viljegasu, kas bija lauzis līgumu ar izdevniecību Losada un bija iecelts par izdevniecības Gonzalez Porto Kolumbijas nodaļas prezidentu; šī izdevniecība uz kredīta pārdeva enciklopēdijas, kā arī zinātniskas un tehniskas grāmatas. Viljegass bija garš un spēcīgs vīrs, ļoti atjautīgs, pat sastopoties ar vissliktākajiem reālās dzīves pārsteigumiem, viņš bija pārmērīgs visdārgākā viskija patērētājs, nepārspējams sarunbiedrs un salona fabulists. Pēc mūsu pirmās tikšanās es naktī atstāju viesnīcas Prado prezidenta apartamentus ar ceļojošā aģenta koferīti, piebāztu ar izdevniecības Gonzalez Porto reklāmas brošūrām un ilustrētu enciklopēdiju, medicīnas, jurisprudences un inženierzinātnes grāmatu paraugiem. Jau pēc otrās viskija glāzes viņš bija nolēmis padarīt mani par tirgotāju, kas uz kredīta pārdod grāmatas Padiljas provincē no Valjeduparas līdz Gvahirai. Mana darba alga būtu skaidrā naudā samaksāta pirmā iemaksa, divdesmit procenti, un tai vajadzētu pietikt, lai bez grūtībām segtu visus izdevumus, to skaitā viesnīcas rēķinu.

Sev piemītošā nelabojamā trūkuma dēļ laikā neapzināties savas īpašības es šo ceļojumu esmu padarījis leģendāru. Saskaņā ar leģendu, es to iecerēju kā mītisku ekspedīciju, lai senču zemē meklētu savas saknes, un biju nodomājis veikt to pašu romantisko maršrutu, pa kuru manu māti viņas māte mēģināja paglābt no Arakatakas telegrāfista. Patiesībā es nedevos vis vienā, bet gan divos ļoti īsos un vieglprātīgos ceļojumos.

Otrā laikā es tikai atgriezos ciemos netālu no Valjeduparas. Kad reiz tur biju nokļuvis, protams, iedomājos turpināt ceļu līdz pat Veļas ragam pa to pašu maršrutu, kuru bija veikusi mana iemīlējusies māte, bet nonācu tikai līdz Manaurci de la Sjerrai, Lapasai un Viljanuevai, pāris jūdžu no Valjeduparas. Tolaik es nepazinu Sanhuanu del Sesaru, nedz arī Bar-rankasu, kur apprecējās mani vecvecāki un piedzima māte, kur pulkvedis Nikolass Markess nogalināja Medardo Pačeko; līdz pat 1984. gadam, kad prezidents Belisario Berankūrs no Bo-gotas aizsūtīja grupu manu draugu uz Serrehonas dzelzs raktuvju atklāšanu, nepazinu arī Rioaču, kur ir aizsākusies mūsu dzimta. Tas bija mans pirmais ceļojums uz iedomāto Gvahiru, kas šķita tik mītiska, ka daudzas reizes pat nepazīstot biju to aprakstījis; tomēr es domāju, ka tā nenotika vis manu neīsto atmiņu dēļ, bet gan vectēva par simts peso gabalā Arakatakas mājai nopirkto indiāņu atjaudu dēļ. Vislielāko izbrīnu es, bez šaubām, piedzīvoju, kad pirmo reizi ieraudzīju Rioaču, smilšu un sāls pilsētu, kur kopš vecvecāku laikiem bija dzimuši visi mani senči, kur mana vecmāmiņa redzēja, kā Nemitīgās palīdzības dievmāte ar vienu ledainu dvašas pūtienu apdzēš krāsnī liesmas, kad maize jau grasījās sadegt; kur mans vectēvs cīnījās karā un par mīlestības dēļ veiktu noziegumu izcieta sodu cietumā un kur vecāku medusmēneša laikā biju radies es.

Valjeduparā man nebija daudz laika grāmatu pārdošanai.

F.s dzīvoju viesnīcā Wellcome pilsētas galvenajā laukumā, lieliskā un labi uzturētā koloniālā stila namā, kura pagalmā atradās gara palmu lapene ar vienkāršiem bāra galdiem un āķos iekārtiem guļamtīkliem. Viesnīcas īpašnieks Viktors Koens kā cerbers uzmanīja kārtību namā un savu neuzmanīgu svešinieku apdraudēto reputāciju. Viņš bija valodas pūrists, kas Kastīlijas svepstošajā akcentā no galvas deklamēja Servantesu un apšaubīja Garsijas Lorkas morālo stāju. Man bija labas attiecības ar Viktoru Koenu, jo viņš lieliski pārzināja dona Andresa Beljo devumu un precīzi deklamēja kolumbiešu romantiķus, bet vienlaikus mūsu attiecības bija arī ļoti sliktas, jo viņš līdz apsēstībai aizliedza pārkāpt morāles normas savas viesnīcas šķīstajā vidē. Mēs iepazināmies ļoti viegli, jo viņš bija mana tēvoča Huana de Diosa sens paziņa, kuram patika kavēties atmiņās.

Šķūnītis pagalmā man bija kā laimests loterijā, jo daudzās dīkās un karstās dienasvidus stundas es pavadīju lasot, izstiepies guļamtīklā. Bada laikos es izlasīju pat traktātus par ķirurģiju un grāmatvedības rokasgrāmatas, nedomājot, ka tās man lieti noderēs rakstnieka piedzīvojumos. Darbs bija gandrīz vai spontāns, jo lielākā daļa klientu kaut kādā veidā bija saistīti ar

Igvarānu un Kotēšu klaniem, un man, atsaucot atmiņā ģimenes noslēpumus, pietika ar vienu ciemošanās reizi, kas ievilkās līdz pat pusdienām. Daži parakstīja līgumu, to nepārlasījuši, lai tikai laikus būtu kopā ar pārējiem, kas mūs gaidīja uz pusdienām akordeonu ēnā. Starp Valjeduparu un I.apasu es nepilnas nedēļas laikā ievācu savu lielāko ražu un atgriezos Barrankiljā sajūsmināts, ka esmu iepazinis vienīgo vietu pasaulē, kuru patiesi saprotu.

Kad agrā 13. jūnija rītā braucu autobusā uz nezin kurieni, uzzināju, ka bruņotie spēki ir viegli pārņēmuši varu, jo valdībā un visā valstī valdīja nekārtība. Iepriekšējā gada 6. septembrī bariņš vadošu konservatīvo un formastērpos ģērbtu policistu Bogotā bija pielaiduši uguni ēkām, kur atradās divi nozīmīgākie valsts laikraksti El Tiempo un El Espectador, un ar šaujamieročiem uzbrukuši bijušā prezidenta Alfonso Lopesa Pumareho un Liberālās partijas prezidenta Karlosa Ljerasa Restrepo rezidencēm. Pēdējais, kurš bija pazīstams kā barga rakstura politiķis, paspēja pat atšaudīties pret uzbrucējiem, tomēr beigu beigās bija spiests bēgt, pārlecot pār kaimiņu mājas žogu. Oficiālā vardarbība, kas valstī valdīja kopš 9. aprīļa, bija kļuvusi neizturama.

Tā turpinājās līdz pat agram 13. jūnija rītam, kad divīzijas ģenerālis Gustavo Rohass Pinilja izveda no pils prezidentu marioneti Roberto Urdaneta Arbelaesu. Laureano Gomess, nominālais prezidents, kas, paklausot ārstu ieteikumam, bija atkāpies no amata, atkal pārņēma varu, sēžot ratiņkrēslā, mēģināja pats pret sevi izdarīt valsts apvērsumu un valdīt piecpadsmit mēnešus, kas trūka līdz Konstitūcijā noteiktā prezidenta pilnvaru termiņa beigām. Bet Rohass Pinilja un viņa atbalstītāji bija atnākuši, lai paliktu.

Viņš ieguva tūlītēju visas valsts atbalstu, kas sakrita ar Satversmes sapulces lēmumu leģitimēt militāro apvērsumu. Roha-sam Piniljam piešķīra varu līdz pat prezidenta pilnvaru termiņa beigām nākamā gada augustā, un Laureano Gomess ar ģimeni aizceļoja uz Benidormu Spānijas austrumu piekrastē, atstājot aiz sevis iluzoru izjūtu, ka viņa mežonīgo dusmu laiks ir beidzies. Liberāļu patriarhi paziņoja, ka atbalsta nacionālo samierināšanos, un aicināja savus partijas biedrus visā valstī nodot ieročus. Visnozīmīgākajā fotogrāfijā, ko nākamajās dienās publicēja laikraksti, bija redzams liberāļu avangards, kas dzied mīlestības serenādes zem prezidenta guļamistabas balkona. Godināšanas aktu vadīja dons Roberto Garsija Pcņja, laikraksta F.l Tiempo direktors un viens no niknākajiem gāztā režīma opozicionāriem.

Lai būtu kā būdams, visaizkustinošākajā to dienu fotogrāfijā bija uzņemta nebeidzamā liberālo un Gvadalupes Salsedo komandēto partizānu rinda, kas austrumu ielejās nodeva ieročus; viņu romantisko bandītu tēls bija līdz sirds dziļumiem aizkustinājis oficiālās vardarbības nomocīto kolumbiešu sirdis. Pret konservatīvo režīmu cīnījās jauna partizānu paaudze, kas sevi zināmā veidā identificēja ar Tūkstoš dienu kara cīnītājiem un uzturēja nebūt ne slepenas attiecības ar Liberālās partijas oficiālajiem līderiem.

Kā partizānu komandieris Gvadaiupe Salsedo visos valsts līmeņos, piekritējos un pretiniekos bija izplatījis jaunu mītisku tēlu. Iespējams, tieši tāpēc sešus gadus pēc padošanās viņu kādā Bogotas nostūrī, kas tā arī nekad nav precizēts, nošāva policija, un komandiera nāves apstākļi nekad nav noskaidroti.

Oficiālais nāves datums ir 1977. gada 6. jūnijs, un svinīgā ceremonijā, piedaloties pazīstamiem politiķiem, mirušo apglabāja numurētā kriptā Bogotas centrālajā kapsētā. Gvadaiupe Salsedo ar nežēlastībā kritušajiem liberāļu vadītājiem no saviem štābiem uzturēja ne tikai politiskas, bet arī sabiedriskas attiecības. Tomēr par viņa nāvi ir vismaz astoņas dažādas versijas, un ne tolaik, ne tagad nav trūcis neticīgo, kas joprojām sev vaicā, vai tas bija Gvadalupes Salsedo līķis un vai tas tik tiešām atrodas kriptā, kurā tika apglabāts.

Tādā noskaņojumā es devos otrajā darījumu ceļojumā uz Provinci, pēc tam kad Viljegass man bija apliecinājis, ka viss ir kārtībā. Gluži tāpat kā iepriekšējā reizē, es Valjeduparā ātri izpārdevu, kas pārdodams, jo klienti bija pārliecināti jau iepriekš, Kopā ar Rafaelu Eskalonu un Pončo Kotēšu es devos uz Viljanuevu, Lapasu, Patiljalu un Manauri de la Sjerru, lai apciemotu veterinārārstus un agronomus. Daži no viņiem bija runājuši ar maniem iepriekšējā ceļojuma pircējiem un gaidīja mani ar īpašiem pasūtinājumiem. Ikviens brīdis bija labs, lai uzsāktu svinības kopā ar klientiem un viņu jautrajiem draugiem, un, austot rītam, mēs dziedājām kopā ar izcilajiem akordeonistiem, un mums netraucēja darījumu saistības, nedz arī steidzami atmaksājami kredīti, jo ikdienas dzīve dzīru troksnī ritēja tālāk savu ierasto gaitu. Viljanuevā mēs sastapām akordeonistu un divus bundziniekus, kas acīmredzot bija mazdēli kādam muzikantam, kurā mēs bijām klausījušies bērnībā Ara-katakā. Tādā veidā bērnišķīgā aizraušanās ceļojuma laikā man atklājās kā iedvesmas pilns arods, kas pavadīja mani uz visiem laikiem.

Tajā reizē es iepazinu Manauri sjerras sirdī, skaistu un mierīgu pilsētu, kas ģimenes lokā bija vēsturiska, jo tieši uz turieni klimata maiņas nolūkos aizveda māti, kad viņa vēl bija maza meitene un malārijas drudzis pretojās dažādām zālēm. Es biju tik daudz dzirdējis par Manauri, par tās maija pēcpusdienām un medicīniskajiem gavēņiem, ka, pirmo reizi nokļuvis pilsētā, sapratu, ka atceros to tik labi, it kā būtu iepazinis iepriekšējās dzīves laikā. Mēs dzērām aukstu alu vienīgajā ciema tavernā, kad pie mūsu galdiņa pienāca kāds ozolam līdzīgs vīrs ar jātnieka getrām un pie siksnas piekārtu kara laika revolveri. Rafaels Eskalona mūs iepazīstināja, un jaunais paziņa sastinga, skatoties man acīs, satvēris manu roku savējā.

- Vai jums ir kāda saistība ar pulkvedi Nikolasu Markesu? -viņš man jautāja.

- Esmu viņa mazdēls, -cs atbildēju.

- Tādā gadījumā, - viņš teica, - jūsu vectēvs nogalināja manējo.

Tas nozīmē, ka viņš bija Medardo Pačeko, vectēva duelī nogalinātā vīra, mazdēls. Man nebija laika sabīties, jo viņš to pateica ļoti maigi, it kā arī šādā veidā varētu kļūt par radiniekiem. Medardo Pačeko mazdēla kravas automašīnā ar dubulto grīdu mēs kopā ar viņu dzīrojām trīs dienas un trīs naktis, dzērām siltu brendiju un, pieminot mirušos vectēvus, ēdām āža gaļas sautējumu. Pagāja vairākas dienas, līdz viņš man izstāstīja patiesību: viņi ar Eskalonu bija sarunājuši mani izbiedēt, bet mazdēlam nebija pieticis dūšas, lai turpinātu jokot par mirušajiem vectēviem. Patiesībā viņu sauca Hosē Prudensio Agi-lārs, viņš bija kontrabandists pēc profesijas, taisns un labsirdīgs vīrs. Par godu Medardo Pačeko mazdēlam es viņa vārdā nosaucu Hosē Arkadio Buendijas pretinieku, ko viņš Simts vientulības gados ar šķēpu nogalināja gaiļu cīņu laikā.

Sliktākais bija tas, ka nostalģiskā ceļojuma beigās vēl joprojām nebija pienākušas pārdotās grāmatas, bez kurām es nevarēju saņemt avansu. Paliku bez graša kabatā, un viesnīcas metronoms tikšķēja ātrāk, nekā pagāja manas dzīru naktis. Viktors Koens sāka zaudēt to mazumiņu pacietības, kas viņam vēl bija atlikusi, jo saklausījās baumas, ka es izšķērdēšu viņa naudu lētiem dzērieniem un ielasmeitām. Mieru man sniedza vienīgi mīlas sarežģījumi dona Fēliksa B. Kaigneta radiālajā romānā Tiesības piedzimt, kura trāpījums popularitātes desmitniekā atdzīvināja manas senās ilūzijas par sentimentālo literatūru. Negaidīti izlasītais Hemingveja stāsts “Sirmgalvis un jūra”, kas pārsteidzošā veidā bija publicēts žurnāla Life spāņu izdevumā, palīdzēja man pilnībā atveseļoties no skumjām.

Ar to pašu pasta sūtījumu pienāca paka ar grāmatām, ko man vajadzēja izdalīt saimniekiem, lai saņemtu avansu. Visi kārtīgi samaksāja, bet viesnīcai es jau biju parādā divas reizes vairāk, nekā nopelnīju, un Viljegass brīdināja, ka ātrāk kā pēc trim nedēļām es nesaņemšu ne grasi vairāk. Tad es nopietni runāju ar Viktoru Koenu, un viņš piekrita pieņemt galvotāja apstiprinātu parādzīmi. Tā kā Eskalona un viņa bandas nebija pa rokai, kāds likteņa sūtīts draugs man piekrita palīdzēt bez jebkādiem noteikumiem tikai tāpēc, ka viņam bija paticis viens no maniem žurnālā Cronica publicētajiem stāstiem. Tomēr patiesībā es nevarēju samaksāt nevienam.

Pēc vairākiem gadiem parādzīme kļuva vēsturiska, kad Viktors Koens ne vairs kā biedinošu dokumentu, bet kā trofeju to rādīja saviem draugiem un ciemiņiem. Pēdējo reizi, kad viņu satiku, Koens bija gandrīz simt gadu vecs, garš, pie skaidra saprāta un ar agrāko humora izjūtu. Gandrīz pēc piecdesmit gadiem es vēlreiz redzēju parādzīmi savas labas draudzenes Konsuelo Arauhonogeras dēla kristībās, kurās biju krusttēvs. Atjautīgs un iznesīgs kā vienmēr, Viktors Koens to rādīja visiem, kas vien vēlējās dokumentu redzēt. Mani izbrīnīja viņa rakstītā dokumenta akurātums un milzīgā vēlme samaksāt, kas jautās mana paraksta bezkaunībā. Viktors to nosvinēja, dejojot paseo valjenato ar tādu koloniālu eleganci, kā neviens to nebija darījis kopš Fransisko Elombres laikiem. Beigu beigās daudzi draugi man pateicās, ka nebiju laikā samaksājis parādu, kas bija par iemeslu tai nesamaksājami vērtīgajai naktij.

Doktora Viljcgasa valdzinošā maģija būtu panākusi vēl vairāk, bet ne ar grāmatām. Nav iespējams aizmirst viņa majestātisko izveicību, ar kādu viņš izvairījās no kreditoriem, un prieku, ar kādu tie saprata iemeslus, kāpēc Viljegass nemaksā laikā. Visvilinošākā viņa tā laika tēma bija saistīta ar Barran-kiljas rakstnieces Olgas Salsedo de Medinas romānu Ceļi ir slēgti, kas izraisīja vairāk sociālu nekā literāru troksni, un šajā apvidū tā bieži negadījās. Iedvesmojies no Tiesības piedzimt panākumiem, kuriem es visu mēnesi sekoju ar aizvien pieaugošu interesi, prātoju, ka esam saskārušies ar tautas fenomenu, kuru mēs, rakstnieki, nevaram ignorēt. Pēc manas atgriešanās Valjeduparā, pat nepieminot nesamaksāto parādu, es par romānu aprunājos ar Viljegasu, un viņš man piedāvāja uzrakstīt tik veiklu adaptāciju, lai trīskāršotu plašo auditoriju, kuru jau bija sapulcējusi Fēliksa B. Kaigneta sarakstītā radiālā drāma.

Es uz divām nedējām ieslēdzos un uzrakstīju adaptāciju radio lasījumam. Šis laiks man šķira daudz pamācošāks, nekā bija iecerēts: samērīgi dialogi, atšķirīga intensitāte, mainīgas situācijas un laiki, kas nelīdzinājās nekam, ko līdz tam biju rakstījis. Ņemot vērā manu pieredzes trūkumu dialogu veidošanā — kas joprojām nav mana stiprā puse —, tas bija vērtīgs darbs, un es daudz vairāk esmu pateicīgs par mācību nekā par samaksu. Tomēr arī par to es nevarēju sūdzēties, jo Viljegass man skaidrā naudā avansā izmaksāja pusi no summas un no pirmajiem radio romāna ienākumiem apsolīja dzēst iepriekšējo parādu.

Ar labāko reģionā atrodamo aktieru sastāvu, nepieredzējušā un iedvesmas trūkuma māktā Viljegasa kā režisora vadībā radio lasījumu ierakstīja radiostacija Atlantico. Kā atšķirīgu aktieri, kura mērenība kontrastē ar vietējā radio asumu, stāstnieka lomai es biju ieteicis Hermaņu Vargasu. Pirmais lielais pārsteigums bija Hermaņa piekrišana, kam sekoja otrais: jau kopš pirmā mēģinājuma draugs nonāca pie secinājuma, ka nav īstā persona šai lomai. Tā nu pats Viljegass ar savu kalnieša balsi un šņāku|ojošo dikciju uzņēmās stāstītāja pienākumus un beigu beigās atņēma šim baisajam piedzīvojumam tā dabiskumu.

Viss radio romāns piedzīvoja vairāk bēdu nekā slavas un bija lieliska mācība manām nesātīgajām jebkura žanra stāstnieka ambīcijām. Es piedalījos ierakstos, ko tieši uz tukšas plates ierakstīja ar arklam līdzīgu adatu, aiz kuras palika melni un spoži, gandrīz nesataustāmi pavedieni, kas līdzinājās eņģeļu matiem. Katru vakaru es ar tiem savācu labu šķipsnu, lai kā neierastu trofeju izdalītu draugiem. Pēc neskaitāmiem klupieniem un grūtībām radio lasījums izgāja ēterā tajā pašā laikā, kad sponsors sarīkoja milzīgu un savam stilam atbilstīgu balli.

Neviens nespēja izdomāt pieklājīgu iemeslu, lai man pateiktu, ka viņam darbs patīk, bet radio lasījumam bija laba auditorija un pietiekami daudz reklāmas, lai man nebūtu jākaunas. Par laimi, tā man deva jaunu enerģiju žanrā, kas šķita tiecamies uz neiedomājami tāliem apvāršņiem. Mana apbrīna un pateicība donam Fēliksam B. Kaignetam bija tik liela, ka pēc apmēram desmit gadiem, kad pāris mēnešu strādāju Havanā kā Kubas aģentūras Prensa Latina redaktors, grasījos lūgt viņam interviju. Bet ar dažādiem iemesliem un aizbildinājumiem viņš mani nekad nevēlējās pieņemt, un man no amata brāļa ir saglabājusies tikai lieliska pamācība, ko izlasīju kādā viņa intervijā: “Ļaudis vienmēr vēlas raudāt: es tikai dodu viņiem iemeslu to darīt.” Savukārt Viljegasa maģija nespēja radīt neko vairāk. Arī ar izdevniecību Gonzalez Porto — gluži tāpat kā iepriekš ar Losada — viss sarežģījās, un nebija iespējams nokārtot mūsu pēdējos rēķinus, jo uzņēmums atteicās no sapņiem par diženumu un atgriezās savā valstī.

Alvaro Sepeda Samudio mani izvilka no purgatorija ar savu seno ideju pārvērst EJ Nacional par modernu laikrakstu, kā to bija iemācījies darīt Amerikas Savienotajās Valstīs. Līdz tam laikam, ja neņem vērā viņa gadījuma rakstura rakstus žurnālam Cronica, kas turklāt vienmēr bija literāri, Kolumbijas universitātē iegūto grādu viņš bija izmantojis vien tad, kad sūtīja īsus rakstiņus uz Sporting News Santluisā, Misūri. Visbeidzot 1953. gadā mūsu draugs Hulians Deiviss Ečandija, kas bija Alvaro pirmais darba devējs, lūdza viņam uzņemties vispārēju vakara laikraksta El Nacional vadību. Alvaro pats bija viņu samusinājis, pēc atgriešanās no Ņujorkas iepazīstinot ar savu astronomisko projektu, bet, kad mastodonts reiz bija nomedīts, draugs sauca mani palīgā to piepildīt. Vēl nebija ne virsrakstu, ne noteiktu pienākumu, arī algu vēl nebiju saņēmis visu pilnībā, bet ar pirmo avansā izmaksāto daļu man pietika dzīvošanai.

Tas bija nāvīgs piedzīvojums. Alvaro bija izgatavojis laikraksta plānu, vadoties pēc Savienoto Valstu modeļiem. Kā Dievs debesu augstumos Deiviss Ečandija bija vietējās sensacionālās žurnālistikas varonīgo laiku aizsācējs un visneatšifrējamākais cilvēks, kādu pazīstu, viņš bija labs jau no dzimšanas un vairāk sentimentāls nekā līdzjūtīgs. Pārējais personālsastāvs bija izcili un asi nevaldāmas paaudzes revolveržurnālisti, kas visi bija draugi un seni kolēģi. Teorētiski ikvienam no viņiem bija sava skaidri noteikta orbīta, bet ārpus tās nekad nebija zināms, kurš ko ir izdarījis, un milzīgais tehniskais mastodonts nespēja spert pat pirmo soli. Nedaudzie iznākušie numuri bija varonīgas rīcības iznākums, tomēr neviens nekad neuzzināja, kurš to ir paveicis. Brīdī, kad laikrakstu vajadzēja nest uz presi, iespiedplates bija netīras. Pazuda steidzams materiāls, un mēs no dusmām kļuvām vai traki. F.s neatceros ne reizi, kad avīze melīgo, iespiestuvē strādājošo velnu dēļ būtu iznākusi laikā un bez labojumiem. Nekad nebija skaidrs, kas notiek. Visizplatītākais skaidrojums, iespējams, bija arī vispareizākais: daži iesīkstējuši veterāni nespēja paciest jauno režīmu un kopā ar saviem gara radiniekiem sarīkoja sazvērestību, līdz panāca uzņēmuma bojāeju.

Alvaro aizgāja, aizcērtot durvis. Es biju noslēdzis līgumu, kas normālos apstākļos būtu kalpojis kā garantija, bet sliktā situācijā bija kā trako krekls. Es gribēju iegūt kādu labumu no velti zaudētā laika, tāpēc mēģināju pēc iespējas ātrāk uzdrukāt jebko, kas varētu noderēt, un izmantoju savus iepriekšējos nepabeigtos mēģinājumus: fragmentus no Mājam, parodijas par Folknera nikno Augusta gaismu, par Natenjela Hotorna mirušo putnu lietu, fragmentus no sižeta atkārtošanās dēļ apnikušiem detektīvstāstiem un pāris zilumiem, kas man vēl bija palikuši no ceļojuma kopā ar māti uz Arakataku. Savā sterilajā kabinetā, kur nebija palicis nekas cits kā vien aplupis rakstāmgalds un rakstāmmašīna uz izjukšanas robežas, es ļāvu tiem pēc patikas plūst, līdz pēkšņi nonācu pie galīgā virsraksta: “Diena pēc sestdienas”. Tas ir vēl viens no nedaudzajiem stāstiem, ar ko esmu apmierināts jau pirmajā versijā.

El National redakcijā man tuvojās kāds ceļojošs rokas-pulksteņu pārdevējs. Acīm redzamu iemeslu dēļ man tolaik nekad nebija piederējis pulkstenis, un tas, ko pārdevējs man piedāvāja, bija grezns un dārgs. Pats pārdevējs man atzinās, ka ir Komunistiskās partijas biedrs, kam uzticēts pārdot pulksteņus un izmantot tos kā ēsmu atbalstītāju pievilināšanai.

- Tas ir tāpat kā uz kredīta nopirkt revolūciju, - viņš teica.

F.s labsirdīgi atbildēju:

- Atšķirība ir tāda, ka pulkstenis man to sniedz jau tagad, bet revolūcija ne.

Pārdevējs šo slikto joku uztvēra nopietni, un es beigu beigās nopirku vislētāko pulksteni tikai tādēļ, lai viņu iepriecinātu; pirkums bija uz kredīta, un pārdevējam katru mēnesi vajadzēja ierasties pēc kārtējās iemaksas. Tas bija mans pirmais pulkstenis, tik precīzs un izturīgs, ka es to joprojām glabāju kā tā laika piemiņu.

Tajās dienās atgriezās Alvaro Mutiss un atveda ziņu, ka viņa uzņēmums piešķīris lielu budžetu kultūrai un ka nekavējoties nāks klajā tā literārais izdevums žurnāls Lampara. Kad draugs uzaicināja mani tajā piedalīties, es viņam piedāvāju savu projektu: Sjerpes leģendu. Domāju, ja kādu dienu vēlēšos to stāstīt, tad ne caur retorisku prizmu, bet gan ar kolektīvās iztēles palīdzību atklājot šo leģendu rādu, kāda tā bija: ģeogrāfiska un vēsturiska patiesība. Tas — beidzot — nozīmēja izcilu reportāžu.

-Jūs to varat darīt, kur un kā jums gribas, - Mutiss man atbildēja. - Bet dariet to, jo šāds raksts atbilst noskaņai un tonim, kādu gribam redzēt žurnālā.

Es apsolīju reportāžu iesniegt pēc divām nedēļām. Pirms došanās uz lidostu viņš bija piezvanījis uz savu Bogotas biroju un licis izmaksāt man avansu. Man aizrāvās elpa, kad pēc nedēļas pa pastu saņēmu čeku. īpaši tad, kad devos to izņemt un mans izskats bankas kasieri darīja nemierīgu. Man lika doties uz citu kabinetu, kur pārāk laipns darbinieks jautāja, kur es strādāju. Saskaņā ar savu ieradumu es atbildēju, ka rakstu avīzei El Heraldo, kaut arī tā vairs nebija tiesa. Neko vairāk. Bankas darbinieks pārbaudīja čeku uz rakstāmgalda, viņš to aplūkoja ar profesionālu neuzticību un visbeidzot noteica:

- Šis dokuments ir nevainojams.

Tajā pašā pēcpusdienā, kad sāku rakstīt Sjerpi, man zvanīja no bankas. Sāku domāt, ka jebkura no daudzo Kolumbijā iespējamo iemeslu dēļ čeks nav uzticams. Es tik tikko spēju norīt kaklā iesprūdušo mezglu, kad bankas darbinieks Andu kalnu iedzīvotājiem raksturīgajā dialektā atvainojās: viņš neesot laikus zinājis, ka čeku uzrādošais ubags ir 'Žirafes autors.

Gada beigās Mutiss vēlreiz atgriezās. Viņš apēda tikai nedaudz no savas pusdienu porcijas, jo palīdzēja man izdomāt kādu stabilu un pastāvīgu veidu, kā bez lielas piepūles nopelnīt vairāk. Saldā ēdiena pasniegšanas laikā viņam šķita, ka vislabāk būtu darīt zināmu Kano ģimenei, ka esmu gatavs strādāt avīzē El Espectador, kaut arī pati doma par atgriešanos Bogotā man joprojām uzdzina drebuļus. Tomēr Alvaro nekad neatkāpās, ja runa bija par palīdzību draugiem.

- Darīsim tā, - viņš teica, - es jums atsūtīšu biļetes, lai jūs varat braukt, kad un kā vēlaties, un tad jau redzēsim, kas mums ienāks prātā.

Tas bija pārāk kārdinoši, lai atteiktos, bet biju pārliecināts, ka pēdējā lidmašīna manā mūžā ir tā, kas pēc 9. aprīļa aizveda mani no Bogotas. Turklāt nedaudzās radio romāna sniegtās privilēģijas un reportāžas Sjerpe pirmās daļas publicēšana žurnālā lAmpara man bija sagādājusi darbu pie dažiem reklāmas tekstiem, par kuriem saņēmu pietiekami daudz naudas, lai varētu nosūtīt glābšanas laivu ģimenei Kartahenā. Tā nu es vēlreiz pretojos kārdinājumam pārcelties uz Bogotu.

No Alvaro Sepedas, Hermaņa un Alfonso, tāpat kā no lielākās da|as kafejnīcas ]apy un Roma draugiem es saņēmu labas atsauksmes par Sjerpi, kad žurnālā Lampara parādījās pirmā reportāžas daļa. Viņi bija vienisprātis, ka tieši reportāžas žanrs ir vispiemērotākais, lai rakstītu par tēmu, kas atrodas bīstami tuvu neticamības robežai. Pusnopietni, puspajokam Alfonso man toreiz pateica ko tādu, ko nekad neaizmirsīšu: “Ir tā, ka ticamība, dārgais maestro, ļoti lielā mērā ir atkarīga no stāstītāja sejas izteiksmes.” Fs jau gandrīz izstāstīju draugiem par Alvaro Mutisa darba piedāvājumu, bet galu galā tomēr neuzdrošinājos to darīt, un šodien saprotu, ka baidījos — draugi tam piekritīs. Pat pēc tam, kad bija rezervējis man lidmašīnas biļeti, ko es pēdējā brīdī anulēju, Mutiss vēl joprojām nelikās mierā. Viņš man deva godavārdu, ka nenodarbojas ar ziņu piegādi ne avīzei El E.spectador, ne arī kādam citam masu medijam. Drauga vienīgais mērķis — kā viņš līdz pēdējam mirklim uzstāja — ir vēlme aprunāties par vairākiem stabiliem rakstiem žurnālam un precizēt pāris tehnisku detaļu par visu Sjerpes sēriju, kuras otrajai daļai vajadzēja iznākt nākamajā žurnāla numurā. Alvaro Mutiss šķita pārliecināts, ka šāda veida reportāžas varētu būt labs spēriens nodrāztajam kostum-brismam tā paša teritorijā. No visiem iemesliem, kādus viņš man līdz tam bija piedāvājis, šis bija vienīgais, kas man lika aizdomāties.

Kādā apnicīgi lietainā otrdienā es sapratu, ka nevaru doties projām pat tad, ja vēlētos, jo man nav cita apģērba kā vien dejotāja krekli. Sešos pēcpusdienā es grāmatnīcā Mundo nevienu nesatiku un paliku gaidīt pie durvīm ar skumju radītu asaru kamolu kaklā. Pretējā ielas pusē bija skatlogs ar pieklājīgu apģērbu, kas tur vienmēr bija atradies, lai arī es veikalu nekad nebiju ievērojis, un, daudz nedomājot par to, ko daru, es zem pelēkā lietus šaltīm šķērsoju Sanblasa ielu un drošā solī iegāju visdārgākajā pilsētas veikalā. Nopirku klerikālu zilas vilnas uzvalku, kas bija lieliski piemērots tolaik Bogotā valdošajam garam; divus baltus kreklus ar cietu apkaklīti, kaklasaiti ar diagonālām svītrām un pāri kurpju, kuras aktieris Hosē Mohika bija padarījis populāras vēl pirms tam, kad kļuva par svēto. Vienīgie cilvēki, kam pastāstīju par savu došanos prom, bija Hermans, Alvaro un Alfonso, kas to uztvēra kā saprātīgu rīcību — ar noteikumu, ka es neatgriezīšos kā kačako.

Kopā ar visu grupu pilnā sastāvā tavernā El Tercer Hombre mēs līdz pat rītausmai svinējām atvadas, kas vienlaikus bija arī priekšlaicīga manas nākamās dzimšanas dienas ballīte, jo Hermans Vargass, kas atcerējās visas svinamās dienas, paziņoja, ka 6. martā man paliks divdesmit septiņi gadi. Saņēmis izcilo draugu labos novēlējumus, es jutos gatavs vienā rāvienā aprīt tos septiņdesmit trīs gadus, kuru man vēl trūka līdz pirmajiem simts.

8

Avīzes El Espectador direktors Giljermo Kano man piezvanīja pa tālruni, tiklīdz bija uzzinājis, ka esmu Alvaro Mu-tisa birojā četrus stāvus augstāk, rajā pašā ēkā, uz kuru viņš nesen bija pārvācies no vecā biroja apmēram piecu kvartālu attālumā. Es biju ieradies iepriekšējā vakarā un kopā ar Mutisa draugiem grasījos doties pusdienās, bet Giljermo uzstāja, lai vispirms aizeju ar viņu sasveicināties. Tā arī darīju. Pēc ciešiem apskāvieniem smalkās galvaspilsētas stilā un pāris komentāriem par dienas ziņām viņš satvēra mani aiz rokas un aizveda prom no saviem redakcijas kolēģiem. “Gabriel, brītiņu paklausies manī,” viņš teica ar aizdomas neraisošu nevainību, “kāpēc gan tu nevarētu uzrakstīt vienu redakcijas rakstu, kas man nepieciešams, lai varētu nodot avīzi?” Viņš papleta īkšķi un rādītājpirkstu apmēram pussprīža attālumā un noteica:

- Tik lielu.

Vēl vairāk uzjautrināts nekā Kano, es jautāju, kur drīkstu apsēsties, un viņš man norādīja uz tukšu rakstāmgaldu ar mūžvecu rakstāmmašīnu. Vairs neko nejautājot, es iekārtojos un sāku domās meklēt kādu labu tēmu, un tā arī nosēdēju nākamos astoņpadsmit mēnešus uz tā paša krēsla, pie tā paša galda un rakstāmmašīnas.

Dažas minūtes pēc manas ierašanās no blakus kabineta, papīru kaudzē iegrimis, iznāca vicedirektors F,duardo Salamea Borda. Mani atpazinis, viņš salēcās.

- Skat! Dons Gabo! - Salamea skaļā balsī izkliedza paša Barrankiljā izdomāto vārdu, ko bija atvasinājis no Gabito un ko izmantoja tikai viņš. Bet šoreiz tas izplatījās pa visu redakciju un to izmantoja pat iespiestā tekstā: Gabo.

Es neatceros Giljermo Kano pasūtināfā raksta tēmu, bet jau kopš Nacionālajā Universitātē pavadītā laika es labi pazinu El Espectador dinastijas stilu. īpaši skaidri tas bija redzams redakcijas rakstu lapas nodaļā “Dienu pēc dienas”, kas bija ieguvusi pelnītu cieņu, un es nolēmu to atdarināt ar tādu pašu aukstasinību, ar kādu Luisa Santjaga stājās pretī posta dēmoniem. Es pabeidzu rakstu pēc pusstundas, ar roku izdarīju dažus labojumus un iesniedzu to Giljermo Kano, kurš manu sacerējumu izlasīja, stāvot kājās un skatoties pār briļļu rāmjiem. Giljermo koncentrēšanās šķira piederam ne tikai viņam pašam, bet visai baltmataino priekšteču dinastijai, ko aizsāka dons Fidels Kano, kurš 1887. gadā bija dibinājis avīzi, turpināja viņa brālis dons Luiss, nostiprināja dēls Gabriels, jau kā nobriedušu asins straumi saņēma mazdēls Giljermo, kas tikko divdesmit trīs gadu vecumā bija pārņēmis avīzes vadību. Tieši tāpat kā bija rīkojušies viņa senči, viņš izdarīja dažus nelielus labojumus un pēc tam pirmo reizi praktiski un vienkārši pielietoja manu jauno vārdu:

- Loti labi, Gabo.

Iepriekšējā vakarā es biju sapratis: kamēr vien būs dzīvas manas atmiņas, Bogota man vairs nekad nebūs tāda pati. Tāpat kā daudzas citas lielās katastrofas valstī, 9. aprīlis bija radījis vairāk aizmirstības nekā vēstures. Simtgadīgajā parkā bija nopostīta viesnīca Granada, un tās vietā jau sāka slieties pārāk jaunā Republikas bankas ēka. Ne pēc kā neizskatījās senās ielas bez gaišajiem tramvajiem, un stūris, kur notika vēsturiskais noziegums, starp ugunsgrēku izēstajiem tukšumiem bija zaudējis savu diženumu. “Tagad tā līdzinās lielpilsētai,” kāds, kas bija kopā ar mums, izbrīnā sacīja. Un visbeidzot ar rituālo teikumu salauza manu sirdi:

- Jāsaka paldies devītajam aprīlim.

No otras puses, es nekad nebiju dzīvojis ērtāk kā bezvārda pansijā, kurā mani iekārtoja Alvaro Mutiss. Tas bija nelaimju izdaiļots nams līdzās Nacionālajam parkam, un pirmajā naktī es nespēju paciest skaudību pret kaimiņu istabas biedriem, kas visu nakti nodarbojās ar mīlestību, ir kā būtu uzsākuši līksmu karu. Nākamajā dienā, kad redzēju kaimiņus iznākam pa durvīm, nespēju noticēt, ka tie bijuši viņi: maza, izģindusi meitenīte bāreņu nama formā un gandrīz divus metrus garš padzīvojis kungs sirmiem matiem, kas varēja būt meitenes vectēvs. Domāju, ka esmu kļūdījies, bet ar saviem nāves kliedzieniem līdz rītausmai viņi paši man to apliecināja katru nākamo nakti.

El E.spectador manu rakstu publicēja redakcijas rakstu lapā, turklāt labā vietā. Rīta cēlienu es pavadīju, lielajos veikalos pērkot drēbes, ko izvēlējās Mutiss, runājot ar dārdošu angļu akcentu, ko bija izgudrojis pārdevēju uzjautrināšanai. Mēs pusdienojām kopā ar Gonsalo Maljarino un citiem jaunajiem rakstniekiem, kas bija uzaicināti, lai ievestu mani sabiedrībā. No Giljermo Kano nebija nekādu ziņu, līdz viņš pēc trim dienām piezvanīja uz Mutisa biroju.

- Klau, Gabo, kas ar jums ir noticis? - viņš man teica slikti tēlotā laikraksta direktora bardzībā. - Vakar mēs avīzi iespiešanai nodevām pārāk vēlu, jo gaidījām jūsu rakstu.

Es nokāpu līdz redakcijai, lai ar viņu aprunātos, un vēl joprojām nesaprotu, kā gandrīz nedēļu katru pēcpusdienu varēju sacerēt neparakstītus rakstus un neviens ar mani nerunāja ne par darbu, ne atalgojumu. Atpūtas brīžu sarunās žurnālisti pret mani izturējās kā pret vienu no savējiem, un es tāds patiesi biju, kaut arī pats nemaz neapjautu, cik lielā mērā. Nekad neparakstīto rakstu rindu nodaļā “Dienu pēc dienas” parasti aizsāka Giljermo Kano ar kādu politisku apskatu. Pēc direkcijas noteiktās kārtības tam sekoja Gonsalo Gonsalesa raksts par brīvi izvēlētu tēmu, turklāt viņš vadīja arī laikraksta visinteliģentāko un populārāko nodaļu “Jautājumi un atbildes”, kurā atrisināja jebkādas lasītāju šaubas un parakstījās ar pseidonīmu Gogs, kas nebija izvēlēts vis Džovanni Papīni, bet gan viņa paša vārda un uzvārda dēļ. Tālāk sekoja mani raksti un ļoti retos gadījumos arī kāds īpašs Eduardo Salameas sacerējums, kas ik dienu aizņēma labāko vietu redakcijas rakstu lapā “Pilsēta un pasaule” un ko viņš parakstīja ar pseidonīmu Uliss, kuru — kā viņam patika precizēt — bija pieņēmis nevis Homēra, bet gan Džeimsa Džoisa dēļ.

Alvaro Mutisam pirmajās jaunā gada dienās bija jādodas darījumu ceļojumā uz Puertoprinsipi, un viņš uzaicināja mani sev līdzi. Pēc Aleho Karpantjē Šīs pasaules valstības izlasīšanas Haiti bija kļuvusi par manu sapņu zemi. Mutisam es nebiju devis piekrišanu vēl 18. februārī, kad uzrakstīju rakstu par Anglijas karalieni māti, kas pazudusi milzīgās Bekingemas pils vientulībā. Mani izbrīnīja, ka rakstu publicēja “Dienu pa dienai” galvenajā vietā un redakcijā dzirdēju par to labas atsauksmes. Tovakar nelielā ballītē pie Hosē Salgara, galvenā redaktora, Eduardo Salamea par to izteica vēl sajūsminātāku komentāru. Kāds labvēlīgi noskaņots baumotājs man vēlāk pastāstīja, ka šis viedoklis bija izgaisinājis pēdējās direkcijas šaubas, lai man izteiktu nopietnu pastāvīga darba piedāvājumu.

Nākamajā dienā agri no rīta uz biroju piezvanīja Alvaro Mutiss, lai pavēstītu man bēdīgās ziņas, ka ceļojums uz Haiti ir atcelts. Viņš man pavēstīja tikai to, ka viss ir izlemts kādas nejaušas sarunas laikā ar Giljermo Kano, kurā viņš draugam no visas sirds ir lūdzis neņemt mani līdzi uz Puertoprinsipi. Alvaro, kurš tāpat kā es vēl nebija iepazinis Haiti, gribēja zināt iemeslu. “Kad tu tur būsi bijis,” Giljermo sacīja, “tu sapratīsi, ka tā ir vieta, kas Gabo varētu patikt vairāk par visu uz pasaules.” Un viņš nobeidza pēcpusdienu ar meistarīgu toreadora soli:

- Ja Gabo aizbrauks uz Haiti, viņš nekad vairs neatgriezīsies.

Alvaro to saprata, atcēla ceļojumu un pavēstīja man kā sava uzņēmuma lēmumu. Tā es nekad neiepazinu Puertoprinsipi, bet nezināju īsto iemeslu, līdz tikai pirms pāris gadiem Alvaro man par to pastāstīja vienā no mūsu nebeidzamajiem vectētiņu atmiņu vakariem. Kad Giljermo mani ar līguma palīdzību bija piesaistījis laikrakstam, viņš gadiem ilgi atkārtoja, ka man jādomā par lielisko Haiti reportāžu, bet es nekad nevarēju turp doties — un viņš tā arī man nepateica, kāpēc.

Man nekad nebūtu ienākusi prātā doma kļūt par El Espec-tador štata reportieri. Hs pieņēmu, ka laikraksts publicē manus stāstus, jo šis žanrs Kolumbijā bija slikti pārstāvēts un nabadzīgs, bet revolveržurnālistikā nepieredzējušam cilvēkam katru dienu rakstīt vakara avīzei bija gluži cita kalibra izaicinājums. Pusgadsimtu vecs, izaudzis īrētā namā un pie pāri palikušām El Tiempo — bagātas, spēcīgas un nozīmīgas avīzes — mašīnām, El Espectador bija pieticīgs vakara laikraksts ar sešpadsmit cieši saspiestām lappusēm, bet tā pavirši saskaitītos piecus tūkstošus eksemplāru ļaudis izrāva avīžu zēniem no rokām gandrīz pie pašām spiestuves durvīm un pusstundas laikā izlasīja klusajās vecpilsētas kafejnīcās. Pats Eduardo Salamea Borda ar Londonas ВВС palīdzību bija paziņojis, ka tas ir labākais laikraksts pasaulē. Tomēr vissaistošākais nebija pats paziņojums, bet gan tas, ka gandrīz visi, kas avīzē strādāja, un daudzi no tiem, kas to lasīja, bija pārliecināti, ka tā ir taisnība.

Jāatzīstas, ka nākamajā dienā pēc Haiti ceļojuma atcelšanas man sirds krūtīs salēcās, kad Luiss Gabriels Kano, galvenais menedžeris, mani iesauca savā kabinetā. Lai cik nopietna, šī tikšanās nebija ilgāka par piecām minūtēm. Luisam Gabrielam bija skarba vīra slava, kā draugs viņš bija dāsns, bet kā labs vadītājs — skops, tomēr es viņu vienmēr uztvēru kā ļoti noteiktu un sirsnīgu cilvēku. Viņš man svinīgi piedāvāja palikt laikrakstā kā štata žurnālistam vispārējas informācijas un viedokļrakstu rakstīšanai un, kad nepieciešams, arī pēdējā brīža tukšumu aizpildīšanai, par to saņemot deviņus simtus peso mēnesī. Man aizrāvās elpa. Kad atkal spēju ievilkt gaisu, pārjautāju — cik, un viņš man atkārtoja burtu pa burtam: deviņi simti. Mans izbrīns bija tik liels, ka pēc pāris mēnešiem kādā ballītē dārgais Luiss Gabriels atklāja, ka bija to tulkojis kā atteikumu. Pēdējās šaubas bija izteicis dons Gabriels, un tās bija visnotaļ pamatotas: “Viņš ir tik kārns un bāls, ka var nomirt tepat birojā.” Tā es kā štata žurnālists sāku strādāt laikrakstā £/ Kspectador, kur nepilnu divu gadu laikā patērēju lielāko papīra daudzumu mūžā.

Tā bija laimīga sakritība. Visbiedējošākā avīzes institūcija bija patriarhs dons Gabriels Kano, kas pats pēc savas gribas bija kļuvis par nepielūdzamo redakcijas inkvizitoru. Viņš ar savu smalko lupu izpētīja pat vismazāk pārdomāto ikdienas izdevuma komatu, ar sarkanu tinti atzīmēja klupienus katrā rakstā un kopā ar savām graujošajām piezīmēm sodītās slejas piesprauda pie ziņojumu dēļa. To jau kopš pirmās dienas sauca par Kauna sienu, un es neatceros nevienu žurnālistu, kas būtu izsprucis viņa asinskārajai spalvai.

Nešķita, ka iespaidīgā Giljermo Kano izvirzīšana par El Kspectador direktoru divdesmit trīs gadu vecumā būtu pāragrs viņa personisko nopelnu auglis, drīzāk gan tā piepildījās liktenis, kas bija nolemts vēl pirms viņa dzimšanas. Tāpēc, pārliecinoties, ka viņš tik tiešām ir direktors, no sirds brīnījos, jo no ārpuses mums daudziem šķita, ka Giljermo ir tikai paklausīgs dēls. Visvairāk manu uzmanību piesaistīja ātrums, ar kādu viņš atpazina ziņas.

Reizēm Giljermo vēl bez vērā ņemama pamatojuma bija spiests stāties pretī visiem, līdz izdevās pārliecināt par savu taisnību. Tas bija laiks, kad žurnālista amatu nemācīja universitātēs, bet gan apguva darbībā un iespiedkrāsas smārdā, un avīzē El Kspectador bija vislabākie skolotāji ar dāsnu sirdi, bet smagu roku. Giljermo Kano bija sācis te strādāt, tikko kā iemācījās rakstīt, un radījis tik nopietnus un erudītus rakstus par vēršu cīņām, ka šķita — viņam piemīt lielāks romānista nekā žurnālista aicinājums. Tā nu vissūrākā viņa dzīves pieredze droši vien bija pēkšņais paaugstinājums, pārlecot pakāpieniem, kas veda no iesācēja studenta līdz padzīvojušam skolotājam. Neviens, kas viņu pazina tuvāk, aiz Giljermo maigajām un nedaudz izvairīgajām manierēm nevarēja nojaust viņa lielo rakstura spēku. Viņš dedzīgi metās svarīgās un bīstamās cīņās, un viņu nekad neaizturēja pārliecība, ka pat aiz viscēlākajiem mērķiem var slēpties nāve.

Nekad neesmu pazinis nevienu cilvēku, kas būtu atturīgāks pret publisko dzīvi, noraidošāks pret personisko slavu un tik ļoti izvairītos no varas glaimiem. Viņam bija maz draugu, bet tic bija ļoti labi, un es jau no pirmās dienas jutos kā viens no viņiem. Iespējams, savs nopelns bija apstāklim, ka esmu viens no jaunākajiem daudz pieredzējušu veterānu pilnajā redakcijas zālē, un tas starp mums abiem radīja līdzdalības sajūtu, kas nekad nepievīla. Sai draudzībai piemita reta īpašība: tā spēja pārvarēt mūsu pretējos viedokļus. Mūsu politiskās domstarpības bija ļoti dziļas, un tās aizvien vairāk padziļinājās, jo pasaule mums apkārt šķēlās, bet mēs vienmēr pratām atrast kopīgu pamatu, uz kura turpinājām cīnīties par lietām, kas mums šķita taisnīgas.

Redakcijas zāle bija milzīga, tās abās pusēs atradās rakstāmgaldi, valdija laba un spēcīgu joku pilna gaisotne. Tur bija Dario Bautista, neparasts finanšu ministrs, kas līdz ar pirmo gaiļa dziesmu sabojāja rītu visaugstākajām amatpersonām un kabalistiski pareģoja postošus nākotnes notikumus, kuri gandrīz vienmēr piepildījās. Tur bija arī tieslietu žurnālists Felipe Gonsaless Toledo, dzimis reportieris, kas ar savu mākslu apturēt netaisnību un atrisināt noziegumu daudzas reizes apsteidza oficiālo izmeklēšanu. Giljermo Lanao, kas uzņēmās rūpes par vairākām ministrijām, saglabāja noslēpumu, kā palikt bērnam līdz sirmam vecumam. Izcilais dzejnieks Rohelio Ečeverrija bija atbildīgs par rīta izdevumu, un mēs viņu nekad neredzējām dienas gaismā. Manam brālēnam Gonsalo Gonsalesam ar neveiksmīgā futbola spēlē cietušu un ieģipsētu kāju bija jāmācās, lai atbildētu uz visu veidu jautājumiem, un viņš kļuva par speciālistu visās jomās. Lai gan universitātē viņš bija bijis pirmklasīgs futbolists, Gonsalo bija saglabājis nebeidzamu ticību teorētiskai jebkuras lietas izpētei, un tā sniedzās pāri praktiskajai pieredzei. Viņš to spīdoši demonstrēja žurnālistu bou-linga čempionātā, kad tā vietā, lai līdz rītam trenētos tāpat kā mēs, viņš nolēma izstudēt spēles fizikas likumu mācību grāmatu un kļuva par tā gada čempionu.

Kopā ar tādiem žurnālistiem redakcijas zālē pavadītais laiks bija kā mūžīga izklaide, un tajā vienmēr valdīja Dario Bautistas vai Felipes Gonsalesa Toledo moto: “Tas, kurš apskaišas, izdrāž pats sevi.”

Mēs visi zinājām cits cita tēmas un palīdzējām, cik varējām un cik daudz mums lūdza. Vispārējā līdzdalība bija tik liela, ka gandrīz vai var apgalvot, ka mēs strādājām skaļā balsī. Bet tad, kad gadījās grūtības, nebija dzirdama pat elpošana. No vienīgā telpas dziļumā iešķībi noliktā rakstāmgalda valdīja Hosē Sal-gars, kurš mēdza apsoļot redakciju, pastāstot un uzzinot visu, kamēr ar žonglēšanas palīdzību atbrīvoja dvēseli.

Domāju, ka tajā pēcpusdienā, kad Giljermo Kano iepazīstinot no galda pie galda izvadāja mani pa visu zāli, notika manas neuzveicamās kautrības ugunskristības. F^s zaudēju runas spējas, kad, ne uz vienu neskatoties, Dario Bautista savā biedējošajā pērkondimdu balsī norēcās:

- Ir ieradies ģēnijs!

Man neienāca prātā nekas cits kā vien izdarīt teatrālu puspagriezienu, izstiept roku pret pārējiem un no sirds pateikt vismazāk asprātīgo frāzi:

-Jūsu pazemīgais kalps.

F.s joprojām atceros vispārējo dzēlību un smieklu vētru, bet jūtu arī atvieglojošus apkampienus un labus vārdus, ar kuriem ikviens no viņiem sveica manu ierašanos. Kopš tā brīža es kļuvu par vēl vienu no šīs vēlīgo tīģeru kopienas, kuras draudzība un vienotības gars nekad neizsīka. Visu informāciju, kas man bija nepieciešama pat visniecīgākā raksta tapšanai, es lūdzu attiecīgajam žurnālistam, un kolēģi man to vienmēr laikā izsniedza.

Kā žurnālists es savu pirmo lielo mācību saņēmu no Gil-jermo Kano, un tajā pēcpusdienā, kad Bogotā sākās milzīgas lietusgāzes, kas trīs stundas bez pārtraukuma lējās pār pilsētu kā grēku plūdi, visa redakcija pilnā sastāvā bārienu pārdzīvoja kopā ar mani. No Himenesa de Kesadas avēnijas pa nogāzi lejup plūstošā putojoša ūdens straume aizrāva sev līdzi visu, ko sastapa savā ceļā, un atstāja ielās posta ainu. Publiskais transports un visu veidu automašīnas nekustīgi palika tur, kur tos bija pārsteigusi lietusgāze, tūkstošiem garāmgājēju grūstoties patvērās applūdinātajos namos, līdz nebija vietas vairs nevienam. Mūs, avīzes žurnālistus, nelaime pārsteidza brīdī, kad laikrakstu nodeva drukāšanai, un mēs, nezinot, ko darīt, rokas kabatās sabāzuši, kā sodīti bērni pa logiem noskatījāmies skumjajā izrādē. Drīz vien šķita, ka Giljermo Kano ir pamodies no dziļa miega, viņš pagriezās pret paralizēto redakciju un kliedza:

- Šī lietusgāze ir ziņa!

Tā bija neizteikta pavēle, kura tūdaļ pat tika izpildīta. Žurnālisti metās uz savām cīņas vietām, lai pa tālruni saņemtu Hosē Salgara norādītos datus un pa visiem uzrakstītu reportāžu par gadsimta lietusgāzēm. Ātrās palīdzības mašīnas un īpašiem gadījumiem izsauktās radio patruļas mašīnas iesprūda starp transporta līdzekļiem, kas bija aizsprostojuši ielas. Māju kanalizācijas caurules piepildīja lietus ūdens, un nepietika ar visiem ugunsdzēsējiem, lai novērstu nelaimi. Vairāku rajonu iedzīvotājus vajadzēja piespiedu kārtā evakuēt, jo bija pārrauts viens no pilsētas dambjiem. Citur bija plīsušas kanalizācijas caurules. Ietves bija pilnas ar noslīkušiem invalīdiem, veciem un slimiem cilvēkiem un bērniem. Haosa vidū pieci nedēļas nogales zvejai iegādātu motorlaivu īpašnieki Karakasas avēnijā, pilsētas visdzīvākajā ielā, sarīkoja čempionātu. Šos ātrumā savāktos datus žurnālistiem izdalīja Hosē Salgars, un mums vajadzēja tos pārvērst rakstos darba gaitā improvizētam speciālizlaidumam. Joprojām izmirkušie fotogrāfi ar lietusmēteļiem mugurā uz karstām pēdām attīstīja uzņēmumus. Neilgi pirms pieciem Giljermo Ka no uzrakstīja meistarīgu un apkopojošu rakstu par vienu no dramatiskākajām lietusgāzēm pilsētas vēsturē. Kad ūdens līmenis noplaka, avīzes El Espectador speciālizlaidumu izplatīja gluži tāpat kā ikdienišķos avīzes numurs, rikai ar nepilnas stundas nokavēšanos.

Manas attiecības ar Hosē Salgaru sākotnēji bija diezgan sarežģītas, tomēr radošākas par jebkurām citām. Domāju, ka viņam bija gluži pretēja problēma nekā man: viņš vienmēr mēģināja panākt, lai štata žurnālisti izspiež no sevis vislabāko, kamēr es kvēli ilgojos, lai viņš mani noliek uz viļņa. Bet pārējie pienākumi laikrakstā mani turēja kā piesietu, un brīvs laiks man bija tikai svētdienās. Šķiet, ka Salgars jau no paša sākuma man uzlika aci kā reportierim, kamēr pārējie mani bija paredzējuši kino un kultūras notikumu komentāriem un redakcijas rakstiem, jo vienmēr bija mani uzskatījuši par stāstnieku. Bet mans sapnis jau kopš pirmajiem piekrastē spertajiem soļiem bija kļūt par reportieri, un es zināju, ka Salgars ir vislabākais skolotājs, bet viņš man aizvēra durvis un, iespējams, cerēja, ka es tās izcelšu no eņģēm, lai ar spēku iekļūtu iekšā. Mēs sastrādājāmies ļoti labi, bijām sirsnīgi un dinamiski, un katru reizi, kad es viņam pasniedzu saskaņā ar Giljermo Kano vai pat Eduardo Salameas ziņu tapušu rakstu, Salgars to pieņēma bez izvairīšanās, bet nepiedeva man šādu rituālu. Viņš enerģiski atkorķēja iedomātu pudeli un nopietnāk, nekā pašam likās, sacīja:

- Apgriez gulbim sprandu![22]

Tomēr viņš nekad nebija agresīvs. Gluži pretēji: Salgars bija sirsnīgs, uguns un ūdens rūdīts vīrs, kas ar kārtīgu darbu bija kāpis pa karjeras kāpnēm; četrpadsmit gadu vecumā viņš spiestuvē iznēsāja kafiju un nu bija kļuvis par galveno redaktoru ar lielāko profesionālo autoritāti Kolumbijā. Domāju, viņš nevarēja man piedot, ka valstī, kurā trūkst tik daudzu re-volveržurnālistu, es izšķiežu sevi liriskā žonglēšanā. Turpretim es domāju, ka neviens žurnālistikas veids nav piemērotāks ikdienas dzīves atainošanai kā reportāža. Tomēr tagad es zinu, ka ietiepība, ar kādu mēs abi mēģinājām to panākt, bija vislabākais līdzeklis, lai es piepildītu savu izvairīgo sapni kļūt par reportieri.

Šāda iespēja man radās 1954. gada 9. jūnija rītā pulksten vienpadsmitos un divdesmit minūtēs, kad es atgriezos no drauga apciemojuma Modelo cietumā Bogotā. Kā uz karu bruņojušās karaspēka vienības Septītajā ielā divu kvartālu garumā ierobežoja studentu pūli uz tā paša stūra, kur pirms sešiem gadiem noslepkavoja Horhi Eljēseru Gaitanu. Tā bija protesta manifestācija kāda iepriekšējā dienā miruša studenta nāves dēļ — viņu bija noslepkavojis Korejas karam trenētais Kolumbijas karaspēka bataljons — un pirmā civiliedzīvotāju sadursme ar bruņoto spēku valdību. No tās vietas, kur atrados, bija dzirdami tikai kliedzieni, tur diskutēja studenti, kas mēģināja nokļūt līdz prezidenta pilij, un militāristi, kas to neļāva darīt. Kliedzienus skaidri nevarēja saprast, bet gaisā bija jaušama spriedze. Drīz vien bez jebkāda brīdinājuma bija dzirdama šāvienu kārta, kurai sekoja vēl divas. Vairāki studenti un daži garāmgājēji и/, vietas bija beigti. Dzīvi palikušie, kas mēģināja aizvest ievainotos uz slimnīcu, saņēma sitienus ar laidnēm. Karaspēks evakuēja rajonu un slēdza ielas. Šāvienu skaņas tajā pašā laikā un vietā man atkal lika pārdzīvot 9. aprīļa šausmas.

Es gandrīz vai skriešus nogāju trīs kvartālus līdz F.l Espec-tadur namam un sastapos ar cīņai gatavu redakciju. Izbijies pastāstīju par to, ko biju varējis redzēt slaktiņa vietā, bet kolēģis, kurš no tā visa zināja vēl mazāk, jau vēja spārniem drukāja pirmo rakstu par deviņu mirušo studentu identitāti un ievainoto stāvokli slimnīcās. Biju pārliecināts, ka man liks izstāstīt par sadursmi, jo es biju vienīgais aculiecinieks, bet Giljermo Kano un Hosē Salgars jau bija vienojušies, ka tam jābūt kolektīvam rakstam, kurā ikviens sniedz savu devumu. Atbildīgais žurnālists Felipe Gonsaless Toledo darbam piedotu galīgo formu.

- Esiet mierīgs, - Felipe man sacīja, satraukts par manu vilšanos. - Ļaudis zina, ka šeit mēs visi strādājam pie visām lietām arī tad, ja tās nav parakstītas.

Savukārt Uliss mani mierināja ar domu, ka redakcijas raksts, kuru man vajadzēja rakstīt, varēja būt ļoti nozīmīgs, jo skar smagu publiskās kārtības problēmu. Viņam bija taisnība, bet tas bija tik delikāts un laikraksta politikai atbilstīgs raksts, ka tapa kā vairāku roku darbs visaugstākajā līmenī. Domāju, ka tā bija nozīmīga mācība visiem, bet man tā šķita bezsirdīga. Tā beidzās liberālās preses un karaspēka valdības medusmēnesis. Tas bija sācies pirms astoņiem mēnešiem, kad notika ģenerāļa Rohasa Piniljas vadītais valsts apvērsums, kas pēc divu secīgu konservatīvo valdību sarīkotās asinspirts ļāva valstij atvilkt elpu, un ilga līdz studentu noslepkavošanas dienai. Tās bija ugunskristības arī maniem sapņiem kļūt par ierindas reportieri.

Nedaudz vēlāk laikraksts publicēja nezināma bērna līķa fotogrāfiju. Tiesu medicīnas morgā to nebija varējuši identificēt, un man nelaiķis šķita līdzīgs citam bērnam, par kura pazušanu bija ziņots pāris dienu iepriekš. Es parādīju fotogrāfijas juridiskās nodaļas vadītājam Felipem Gonsalesam Toledo, un viņš uzmeklēja pirmā bērna māti, kuras pēcnācējs vēl joprojām nebija atradies. Tā bija mācība uz visu mūžu. Pazudušā bērna māte mūs ar Felipi gaidīja morga vestibilā. Viņa izskatījās tik nabadzīga un sarukusi, ka es no visas sirds vēlējos, lai tas nav viņas bērna līķis. Garajā un saltajā spožas gaismas pielietajā pagrabā atradās kādi divdesmit cits pie cita novietoti galdi ar līķiem, kas zem netīri pelēkajiem palagiem līdzinājās akmens kapu kopiņām. Mēs visi trīs sekojām atturīgajam sargam līdz pat priekšpēdējam galdam dziļumā. No palaga stūra līda laukā nošņurkušu zābaciņu zoles, to papēži no valkāšanas bija ļoti nodiluši. Sieviete tos atpazina, kļuva bāla kā krīts, bet turējās līdz pēdējam elpas vilcienam, kamēr sargs ar toreado-ram cienīgu vēzienu pacēla palagu. Tas bija apmēram deviņus gadus vecs ķermenītis ar atvērtām, izbrīnā ieplestām acīm. Puisēnam mugurā bija tās pašas nožēlojamās drēbes, ar kurām viņu kādā grāvmalā atrada mirušu jau pirms vairākām dienām. Māte iekaucās un kliedzot nokrita uz grīdas. Felipe viņu piecēla un savaldīja, murminot mierinājuma vārdus, kamēr es taujāju pats sev, vai tas viss ir manis izsapņotās profesijas vērts. Eduardo Salamea man apstiprināja, ka tā nav. Ari viņš domāja, ka kriminālžurnālistika, kas lasītājiem tik ļoti patīk, ir grūta specialitāte, kurai nepieciešams spēcīgs raksturs un izturīga sirds. Es to vairs nekad nemēģināju darīt.

Cita un pavisam atšķirīga realitāte piespieda mani kļūt par kino kritiķi. Man nekad nebija ienācis prātā, ka es to varētu darīt, bet dona Antonio Dakontes kinoteātrī Olympia Araka-takā un pēc tam ari ceļojošajā Alvaro Sepedas skolā es biju apguvis pamatus, lai rakstītu filmu recenzijas, izmantojot daudz noderīgākus kritērijus nekā tie, kas Kolumbijā bija zināmi līdz tam. Izcilais vācu rakstnieks un literatūras kritiķis Ernesto Fol-kenings, kurš kopš pasaules kara laika dzīvoja Bogota, vadīja

Nacionālā radio pārraides, komentējot nesen uz ekrāna parādījušās filmas, bet viņa ierobežoto auditoriju veidoja tikai profesionāļi. Pēc Spānijas pilsoņu kara Bogotā dzīvojošā katalāņu grāmatnieka Luija Visāna draugu lokā bija arī citi lieliski, bet neregulāri komentētāji. Pirmo kinoklubu dibināja tieši viņš kopā ar gleznotāju Iinriki Grau, kritiķi Ernando Salsedo un pateicoties žurnālistes Glorijas Valensijas de Kastaņjo Kastiljo smagajam darbam. Valstī bija daudz publikas, kas vēlējās skatīties lielās spraiga sižeta filmas un melodrāmas, bet labs kino bija rezervēts tikai izglītotiem kinomīļiem, un filmu izrādītāji arvien mazāk riskēja ar filmām, kuru reklāmas plakāti bija jānomaina jau pēc trim dienām. I.ai šajā bezpersoniskajā pūlī atrastu jaunu publiku, bija nepieciešama audzināšana, kas bija grūts, bet ne nepaveicams darbs, kura rezultātā kvalitatīvām filmām rastos publika, un vienlaikus tas sniegtu atbalstu kinoteātru īpašniekiem, kuri vēlējās tās izrādīt, tomēr nespēja finansēt. Vislielāko šķērsli radīja izrādītāju draudi par sliktām kritikām pārtraukt presē filmu reklāmu ievietošanu, kas laikrakstiem bija ievērojams ienākumu avots. Avīze El Espectador bija pirmā, kas uzņēmās šo risku un uzdeva man komentēt nedēļas pirmizrādes, veidojot rakstus nevis kā dogmatiskas kritikas, bet gan kā vienkāršu ābeci kinoskatītājiem. Visu akceptētas piesardzības dēļ es nekad nerādīju caurlaidi, apliecinot, ka biļeti vienmēr esmu nopircis kasē.

Pirmie raksti nomierināja kinoteātru īpašniekus, jo tajos filmas bija komentētas pēc ārzemju parauga. Starp tām bija Pučīni, plašs izcilā mūziķa dzīves pārskats; Tā ir mīlestība, labi pavēstīts stāsts par dziedātāju Greisu Mūru, un miermīlīgā Žiljēna Divivjē komēdija Henrietes svētki. īpašnieki, ko satikām pie kinoteātra izejas, izteica savu apmierinātību ar mūsu kritikas rakstiem. Kad par manu pārdrošību uzzināja Alvaro Sepeda, tālruņa zvans no Barrankiljas pamodināja mani sešos no rīta.

- Sasodīts! Kā gan jums ienāca prātā bez manas atļaujas rakstīt filmu kritikas! - aizrautīgi smiedamies, viņš kliedza tālruņa klausulē. - Jūs taču no filmām neko nesaprotat!

Alvaro kļuva par manu pastāvīgo asistentu, kaut arī nekad nepiekrita domai, ka es negrasos pamācīt, vien orientēt vienkāršu publiku bez akadēmiskās izglītības. Medusmēnesis ar kino īpašniekiem nebūt nebija tik salds, kā mēs sākotnēji bijām iedomājušies. Kad sastapāmies ar vienkāršu un tīru komerc-kino, pat vissaprotošākie no viņiem sūdzējās par mūsu rakstu bardzību. Eduardo Salamea un Giljermo Kano bija gana veikli, lai izklaidētu viņus pa tālruni līdz pat aprīļa beigām, kad kāds kino izrādītājs, kurš sevi uzskatīja par līderi, atklātā vēstule mūs apvainoja publikas iebiedēšanā ar mērķi kaitēt viņa interesēm. Man šķita, ka problēmas sakne slēpjas apstāklī, ka vēstules autors labi neizprot vārda “iebiedēt” nozīmi, bet es jutos tuvu sakāvei, jo neticēju, ka dons Gabriels Kano estētisku apsvērumu dēļ atteiksies no kinoteātru reklāmām laikā, kad avīzi bija piemeklējusi paplašināšanās krīze. Tajā pašā dienā, kad saņēmām vēstuli, dons Gabriels Kano uz steidzamu sapulci sasauca kopā savus dēlus un Ulisu, un es nodomāju, ka kino nodaļa jau ir beigta un aprakta. Tomēr pēc sapulces, ejot garām manam galdam, dons Gabriels, neprecizējot tēmu, vectēva ļaunprātībā sacīja:

- Esiet mierīgs, mans mazais vārdabrāli!

Nākamajā dienā nodaļā “Dienu pa dienai” parādījās Giljermo Kano pārdomāti akadēmiskā stilā rakstītā atbilde kinoteātra īpašniekam, kuras nobeigums izteica visu: “Publicējot presē nopietnu un uzticības cienīgu kinofilmu apskatu, kas nedaudz līdzinās citu zemju kritikām un lauž vecos un kaitīgos ieradumus pārlieku lielīt tiklab labo, kā slikto, mēs neiebiedē-jam publiku un ne vismazākajā mērā nevēlamies kaitēt neviena interesēm.”

Tā nebija vienīgā vēstule, ko saņēmām, nedz arī mūsu vienīgā atbilde. Kinoteātru darbinieki mums uzbruka ar sūrām

sūdzībām, un mēs saņēmām pretrunīgas apjukušu lasītāju vēstules. Tomēr tas viss bija noderīgi: sleja pārdzīvoja laiku, kad kino kritika Kolumbijā bija reta parādība, un piedzīvoja dienas, kad tā pārvērtās par ierastu lietu presē un radio.

Kopš tā laika nepilnos divos gados es publicēju septiņdesmit piecus kritiskus rakstus, kuriem jāpieskaita arī stundas, kad skatījos filmas. Turklāt es uzrakstīju arī sešsimt redakcijas rakstu, vienu anonīmu vai parakstītu rakstu reizi trijās dienās un vismaz astoņsimt parakstītu un anonīmu reportāžu. Tā paša laikraksta pielikums Magazine Dominical publicēja manus literāros rakstus, to skaitā vairākus stāstus un visu Sjerpcs sēriju, kuras iznākšana žurnālā Ldmpara bija pārtraukta dažādu iekšēju domstarpību dēļ.

Tas bija pirmais labklājības posms manā mūžā, bet man nebija laika to izbaudīt. īrētais mēbelētais dzīvoklis ar veļas mazgāšanas pakalpojumiem bija vien guļamistaba ar vannas istabu, tālruni un brokastīm gultā, kā arī lielu logu, aiz kura šajā visskumjākajā pasaules pilsētā mūžīgi lija. Es to lietoju tikai tādēļ, lai pēc stundas lasīšanas trijos no rīta gulētu līdz radio rīta ziņām, kuras man palīdzēja orientēties dienas aktualitātēs.

Ar zināmu nemieru nebeidzu vien domāt, ka pirmo reizi mūžā man ir pašam sava nemainīga dzīvesvieta, bet man nav laika to pat kārtīgi aptvert. Es biju tik aizņemts, izvairoties no savas jaunās dzīves, ka mani vienīgie vērā ņemamie tēriņi bija glābšanas laiva, ko katra mēneša beigās precīzi sūtīju ģimenei. Tikai tagad es saprotu, ka man tikko pietika laika, lai nodotos privātajai dzīvei. Iespējams, tāpēc, ka manī dzīvoja Kārību māšu pārliecība, ka bogotietes piekrastes puišiem atdodas bez mīlestības tikai tādēļ, lai piepildītu sapni dzīvot pie jūras. Tomēr savā pirmajā vecpuiša dzīvoklī Bogotā es ar viņām mīlējos bez jebkāda riska, līdzko biju pajautājis durvju sargam, vai pusnaktī drīkst vest ciemos draudzenes, un viņš man viedi atbildēja:

- Tas ir aizliegts, kungs, bet es neredzu to, kas man nav jāredz.

Jūlija beigās Hosē Salgars bez iepriekšēja brīdinājuma nostājās pie mana galda, kamēr es rakstīju kādu redakcijas rakstu, un klusējot ilgi manī noskatījās. Es apstājos pusteikumā un ieintriģēts jautāju:

- Kas par lietu?

Viņš pat nepamirkšķināja acis un ar sātanisku smaidu, kura nodoms bija skaidri redzams, ar savu sarkano zīmuli spēlēja nedzirdamu bolero. Salgars bez jautāšanas izstāstīja, ka nebija man ļāvis rakstīt reportāžu par studentu slaktiņu Septītajā ielā, jo iesācējam tas bijis pārāk grūts uzdevums. Turpretim tagad viņš pats uz savu atbildību man gribot piedāvāt reportiera diplomu, tieši un bez vismazākās vēlmes izaicinot, ja vien es būtu gatavs pieņemt nāvējošu priekšlikumu:

- Kāpēc gan jūs nedodaties uz Medeljinu un nepastāstāt mums, kas tur, ellē, ir noticis?

Nebija viegli to saprast, jo viņš runāja par vairāk nekā divas nedēļas seniem notikumiem, kas rosināja aizdomas, ka tā ir neglābjami novecojusi ziņa. Bija zināms, ka 12. jūlija rītā Lamedialunā, stāvā vietā ziemeļos no Medeljinas, bija noticis zemes nobrukums, bet preses skandāls, nekārtības varasiestādēs un panika starp cietušajiem bija radījuši administratīvu un humanitāru sajukumu, kas neļāva ieraudzīt patiesību. Salgars man nelūdza, lai es iespējami papūlos noskaidrot, kas ir noticis, bet uzdeva man uz vietas un pēc iespējas īsākā laikā noskaidrot visu patiesību un neko citu kā vien patiesību. Tomēr veidā, kādā viņš man to pateica, kaut kas liecināja, ka beidzot galvenais redaktors man dod pilnīgu rīcības brīvību.

Vienīgais, ko līdz tam visa pasaule zināja par Medeljinu, bija fakts, ka tur kādā aviokatastrofā pilnībā pārogļojies ir miris Karloss Gardels. Es zināju, ka tā ir izcilu rakstnieku un dzejnieku zeme un ka tur atrodas de la Presentasionas koledža, kurā Mersedesa Barča togad bija sākusi mācīties. Sastopoties ar tik vājprātīgu uzdevumu, man vairs nemaz nešķita nereāli gabaliņu pa gabaliņam rekonstruēt kalna katastrofu. Та nu es vienpadsmitos no rīta nolaidos Medeljinā līdz ar tik briesmīgu vētru, ka sāku prātot, vai tikai es nebūšu zemes noslīdējuma pēdējais upuris.

Līdz ar drēbēm divām dienām un ārkārtas gadījumam paredzētu kaklasaiti es atstāju koferi viesnīcā Nutibara un devos idilliskās pilsētas ielās, kuras vēl klāja vētras paliekas. Lai palīdzētu pārdzīvot lidojumu, mani pavadīja Alvaro Mutiss, kas mani uzveda uz pilsētas dzīvē nozīmīgu cilvēku pēdām. Tomēr pārsteidzošā patiesība bija tāda, ka man nebija ne mazākās sajēgas, no kur gala sākt. Es uz labu laimi staigāju pa centra ielām, spožās, pēc negaisa spīdošās saules zelta miltu apkaisīts, bet pēc stundas biju spiests patverties pirmajā veikalā, jo, saulei spīdot, sāka līt. Tad es krūtīs sajutu pirmos panikas viļņus. Mēģināju tos apspiest ar maģisko vectēva cīņas laika formulu, bet beigu beigās bailes no bailēm pilnībā satrieca manu apņēmību. Es sapratu, ka nekad nebūšu spējīgs paveikt to, kas man uzdots, bet man nebija pieticis drosmes to pateikt. Tad es apjautu, ka vienīgā saprātīgā rīcība ir uzrakstīt pateicības vēstuli Giljermo Kano un atgriezties Barrankiljā tajā pašā nožēlojamā stāvoklī, kādā atrados pirms sešiem mēnešiem.

Ar milzīgu atvieglojumu, ka esmu izsprucis no elles, es iekāpu taksometrā, lai dotos uz viesnīcu. Pusdienlaika radio ziņas pilnā kaklā raidīja garu komentāru, it kā zemes nogruvumi būtu notikuši vakar. Šoferis gandrīz vai kliedzot kratīja sirdi par valdības bezatbildību un slikto palīdzību cietušajiem, un es kaut kādā veidā jutos atbildīgs par šo taisnīgo dusmu izvirdumu. Bet tobrīd debesis atkal bija noskaidrojušās un Berrio parka ziedu eksplozija padarīja gaisu caurspīdīgu un smaržīgu. Drīz vien — pats nezinu, kāpēc — jutu spēcīgu trakuma uzbrukumu.

- Darīsim tā, - es teicu šoferim, - pirms braukt uz viesnīcu, aizvediet mani līdz zemes nobrukumu vietai.

- Bet tur nav nekā ko redzēt, - viņš man atbildēja. - Tikai aizdegtas sveces un krustiņi mirušajiem, kurus neizdevās atrakt.

Tā es sapratu, ka tiklab upuri, kā izdzīvotāji ir no dažādām pilsētas daļām, un visi kopā masveidā bija devušies atrakt pirmā zemes nogruvumā mirušo ķermeņus. Notika liela traģēdija, kad ziņkārīgie vērotāji pārplūdināja notikumu vietu un otra kalna daļa slīdēja viņiem virsū kā šausminoša lavīna. Tā nu vienīgie, kas par to varēja pastāstīt, bija tie daži, kas izbēga no daudzajiem nogruvumiem un palika dzīvi otrā pilsētas malā.

- Saprotu, - es teicu šoferim, mēģinot apspiest balss trīcēšanu. - Aizvediet mani pie dzīvajiem!

Viņš ielas vidū apgriezās pretējā virzienā un aizšāvās uz otru pusi. Šoferis klusēja ne tikai ātrās braukšanas dēļ, viņš varbūt cerēja, ka ar saviem paskaidrojumiem ir mani pārliecinājis.

Stāsts aizsākās ar diviem — astoņus un vienpadsmit gadus veciem — bērniem, kas 12. jūlijā septiņos no rīta bija devušies uz mežu pēc malkas. Viņi bija nogājuši apmēram simt metru, kad juta zemes un klinšu nestās lavīnas dārdus, kas tuvojās gar pakalna sāniem. Viņi tik tikko paguva izglābties. Mājās kopā ar māti un nesen dzimušo brālīti palika iesprostotas arī viņu trīs jaunākās māsas. Izdzīvoja tikai abi nesen māju pametušie puisēni un bērnu tēvs, kas agri no rīta bija devies uz darbavietu apmēram desmit kilometru no mājām, kur strādāja par smilšu pārdevēju.

Nogruvuma vieta bija neviesmīlīga dīrātava pie Medel-jinas—Rionegro lielceļa, kur astoņos no rīta nebija vairāk iedzīvotāju, kas varētu kļūt par upuriem. Raidstacijas izplatīja šo ziņu, pārspīlējot to ar tik daudzām asiņainām detaļām un izmisīgiem palīgā saucieniem, ka pirmie brīvprātīgie ieradās ātrāk nekā ugunsdzēsēji. Pusdienlaikā vispārējo nervozitāti pastiprināja vēl divi nogruvumi bez upuriem, un kāda vietējā radiostacija uzsāka tiešraidi no notikuma vietas. Tolaik tur, radio uzsaucienu vilināti, jau bija sapulcējušies gandrīz visi ciemu un apkārtējo rajonu iedzīvotāji, paši ziņkārīgākie no visas pilsētas un pasažieri, kas izkāpa no starppilsētu autobusiem, vairāk gan traucējot nekā palīdzot. Nedaudzajiem rīta nobru-kuma upuriem tolaik bija piepulcējušies arī kādi trīs simti nākamo nobrukumu upuru. Tomēr neilgi pirms krēslas iestāšanās vairāk nekā divi tūkstoši brīvprātīgo sniedza izdzīvojušajiem neorganizētu palīdzību. Kad satumsa, vairs nebija vietas pat kur adatai nokrist. Pulksten sešos vakarā pūlis bija blīvs un haotisks, un tad, varena dārdiena pavadīts, notika otrais postošais nogruvums, kurā lejup gāzās sešsimt tūkstoši kubikmetru zemes, kas nogalināja tik daudz upuru, it kā traģēdija būtu notikusi Medeljinas Berrio parkā. Katastrofa bija tik zibenīga, ka pilsētas sabiedrisko darbu sekretārs doktors Havjērs Mora starp drupām atrada aizbēgt nepaspējušu mirušu trusi.

Divas nedēļas vēlāk, kad notikumu vietā ierados es, bija atrasti tikai septiņdesmit četri līķi un daudzi no izdzīvojušajiem bija nogādāti drošībā. Lielākā daļa bija nevis nogruvuma, bet gan nepiesardzības un neorganizētas solidaritātes upuri. Tāpat kā zemestrīču laikā, arī toreiz nebija iespējams aprēķināt, cik daudzi cilvēki, kuriem bija problēmas, izmantoja šo gadījumu, lai bez pēdām nozustu, izvairītos no parādiem vai samainītu sievu. Tomēr sava loma bija arī veiksmei, jo vēlākā izmeklēšana pierādīja, ka jau pirmajā dienā, kamēr notika glābšanas mēģinājumi, varēja nobrukt klinšu masīvs, kas izraisītu vēl vienu piecdesmit tūkstošus kubikmetru lielu lavīnu. Pēc vairāk nekā divām nedēļām, ar nu jau nomierinājušos izdzīvotāju palīdzību, es varēju rekonstruēt visu stāstu, ko realitātes likto šķēršļu un grūtību dēļ nebūtu iespējams izdarīt agrāk.

Man vajadzēja tikai no pretrunīgu pieņēmumu putras izrakt pazaudēto patiesību un atjaunot cilvēcīgo drāmu tādā kārtībā, kā tā bija notikusi, atstājot pie malas visus politiskos un sentimentālos aprēķinus. Alvaro Mutiss mani bija nostādījis uz pareizā ceļa, kad aizsūtīja pie publicistes Sesīlijas Vorenas, kas sakārtoja datus, ar kuriem es atgriezos no nelaimes vietas. Reportāžu publicēja trijās daļās, un tā ar divu nedēļu nokavēšanos vismaz atmodināja interesi par aizmirsto ziņu un ieviesa kārtību traģēdijas haosā.

Tomēr manas labākās tālaika atmiņas nav saistītas ar to, ko es izdarīju, bet gan ar to, ko grasījos darīt, pateicoties mana vecā Barrankiljas drauga Orlando Riveras — Figuritas — vājprātīgajai iztēlei; viņu es negaidīti biju saticis kādā no retajiem žurnālistiskās izmeklēšanas atelpas brīžiem. Figurita jau vairākus mēnešus dzīvoja Medcljinā un nesen bija laimīgi apprecējies ar Solu Santamariju, dzīvespriecīgu un apburošu mūķeni, kurai draugs bija palīdzējis izstāties no klauzūras klostera pēc septiņiem nabadzībā, paklausībā un šķīstībā pavadītiem gadiem. Kādā no mūsu iedzeršanām Figurita man atklāja, ka ar sievas palīdzību pats uz savu galvu ir sagatavojis meistarīgu plānu, kā dabūt ārā no internāta Mersedesu Barču. Kāds viņa draugs mācītājs bija slavens ar savu saprecināšanas mākslu, un viņš bija gatavs mūs jebkurā laikā salaulāt. Protams, bija nepieciešama tikai Mersedesas piekrišana, bet mums nebija iespējas to pārrunāt, kamēr viņa dzīvo ieslodzīta četrās sienās. Vairāk nekā jebkad šodien mani grauž dusmas, ka man nepietika pārdrošības, lai izdzīvotu šo piedzīvojumu romānu cienīgo drāmu. Savukārt Mersedesa par šo plānu uzzināja tikai pēc vairāk nekā piecdesmit gadiem, kad izlasīja par to šīs grāmatas melnrakstā.

Tā bija viena no pēdējām reizēm, kad satiku Figuritu. Pārģērbies par kubiešu tīģeri, viņš 1960. gada karnevālā paslīdēja un nokrita no platformas, kas pēc ziedu kaujām veda viņu atpakaļ uz mājām Barranoā, un lauza sprandu uz bruģa, ko klāja karnevāla gruži un atkritumi.

Otrajā vakarā, kad strādāju pie Medeljinas nogruvumiem, viesnīcā mani sagaidīja divi avīzes El Colombiano žurnālisti — tik jauni, ka viņi bija pat jaunāki par mani —, kuri bija nolēmuši mani intervēt saistībā ar maniem līdz tam laikam publicētajiem stāstiem. Viņiem grūti vedās mani pārliecināt, jo gan toreiz, gan tagad man ir, iespējams, nepatiesi aizspriedumi pret intervijām, kas iecerētas kā jautājumu un atbilžu sesijas, kur abas puses pūlas uzturēt atklātu sarunu. So aizspriedumu dēļ man iznāca mocīties divos izdevumos, kuros strādāju, īpaši jau Cronica, kuras līdzstrādniekiem centos pielipināt savu izvairību. Tomēr es sniedzu pirmo interviju El Colombiano žurnālistiem, un tā bija pašnāvnieciski atklāta.

Šodien vairs nav iespējams saskaitīt intervijas, kurām vai puspasaulē esmu kritis par upuri vairāk nekā piecdesmit gadu laikā, un vēl joprojām neesmu spējis sevi pārliecināt par šā žanra efektivitāti — ne uzdodot jautājumus, ne uz tiem atbildot. Lielākā daļa no dažādajām intervijām, no kurām es neesmu spējis izvairīties, jāuzskata par būtisku manas daiļliteratūras daļu, jo tās nav nekas vairāk kā vien fantāzijas par manu dzīvi. Tomēr es tās uzskatu par nenovērtējamām — ne publicēšanai, bet gan kā pamatmateriālu reportāžām, kuras es vērtēju kā pasaulē labākās profesijas zvaigžņoto žanru.

Lai būtu kā būdams, tas nebija svētkiem piemērots laiks. Ģenerāļa Rohasa Piniljas valdība, kas jau bija nonākusi atklātā konfliktā ar presi un lielāko daļu no sabiedriskās domas, septembra beigās bija nolēmusi sadalīt nomaļo un aizmirsto Čoko departamentu starp tā trijiem pārtikušajiem kaimiņiem: Antio-kijas, Kaldasas un Valjes departamentiem. Līdz galvaspilsētai Kibdo bija iespējams nokļūt tikai no Medeljinas, uz to veda vienas joslas lielceļš, kas bija tik sliktā stāvoklī, ka simt sešdesmit kilometru veikšanai bija nepieciešams vairāk nekā divdesmit stundu. Šodien situācija nav daudz labāka.

Laikraksta redakcijā uzskatījām, ka mēs neko daudz nevaram darīt, lai nepieļautu saciršanu gabalos, ko bija pavēlējusi izdarīt valdība, kura uzturēja sliktas attiecības ar liberālo presi. Brālēns Gerrero, sens avīzes El E.spectador korespondents Kibdo pilsētā, mūs trešajā dienā informēja, ka galveno laukumu ir pārņēmusi tautas manifestācija, kurā piedalās veselas ģimenes, to skaitā bērni, un ļaudis ir nolēmuši tur palikt dienu un nakti, līdz valdība atteiksies no sava lēmuma. Pirmajās fotogrāfijās redzamās dumpīgās mātes ar bērniem uz rokas dienu no dienas aizvien vairāk sanīka, jo zem klajas debess pavadītās bezmiega naktis darīja savu. Šīs ziņas mēs redakcijā katru dienu pastiprinājām ar redakcijas rakstiem un Bogotā dzīvojošu čokoāniešu politiķu un intelektuāļu deklarācijām, bet šķita, ka valdība ir nolēmusi uzvarēt ar vienaldzības palīdzību. Tomēr pēc vairākām dienām Hosē Salgars ar savu marionešu vadītāja zīmuli pienāca pie mana galda un ierosināja, lai dodos izpētīt, kas īsti Čoko notiek. Es mēģināju pretoties, izmantojot to autoritātes kripatiņu, ko biju iemantojis pēc Medeljinas reportāžas, tomēr ar to nepietika. Giljermo Kano, kurš rakstīja, uzgriezis mums muguru, neatskatoties nokliedzās:

- Brauciet vien, Gabo, Čoko meitenes ir labākas par tām, ko jūs gribējāt redzēt Haiti!

Tā nu es devos ceļā, pat nedomājot, kā varēšu uzrakstīt reportāžu par protesta manifestāciju, kas noraida vardarbību. Man līdzi brauca fotogrāfs Giljermo Sančess, kurš jau vairākus mēnešus mani spīdzināja ar zobošanos, ka mums abiem kopā vajadzētu uztaisīt kādu reportāžu par karu. Man bija apnicis to klausīties, un es viņam uzkliedzu:

- Sasodīts! Par kādu karu!

- Neizliecieties nu par stulbeni, Gabo, - viņš vienā rāvienā izgāza pār mani patiesību. - Jūs pats visu laiku apgalvojat, ka šī valsts karo jau kopš neatkarības iegūšanas.

Otrdien, 21. septembrī, agri no rīta viņš ieradās redakcijā, ģērbies vairāk kā partizāns, nevis kā fotoreportieris, viscaur nokāries ar kamerām un somām, lai dotos iemūžināt noklusēto karu. Pirmais pārsteigums bija tāds, ka Čoko varēja nokļūt bez izbraukšanas no Bogotas, no kādas mazāk svarīgas lidostas pilnīgi bez jebkādām ērtībām, starp mirušām kravas mašīnām un sarūsējušām lidmašīnām. Mūsējā, kas brīnumainā kārtā vēl kustējās, bija viens no leģendārajiem Catalina tipa lidaparātiem, ko Otrā pasaules kara laikā kāds civilais uzņēmums bija izmantojis kravu pārvadāšanai. Tajā nebija krēslu. Lidmašīnas iekšiene bija vienkārša un krēslaina, ar maziem, aizmiglotiem lodziņiem un pilna ar slotu ražošanai paredzētiem šķiedru saišķiem. Mēs bijām vienīgie pasažieri. Pilota palīgs, vienā kreklā izmeties, jauns un stalts puisis, līdzīgs kinofilmās redzētiem aviatoriem, mums lūdza apsēsties uz kravas saiņiem, kas viņam šķita ērtāki. Viņš mani neatpazina, ber es zināju, ka pilota palīgs ir bijis vērā ņemams Kartahenas La Matuna līgas beisbolists.

Dārdošais motoru troksnis un fizelāžas dzelžu grabēšana padarīja pacelšanos šausminošu pat tik pieredzējušam pasažierim kā Giljermo Sančess, bet, kad bijām nostabilizējušies savannas skaidrajās debesīs, lidmašīna slīdēja uz priekšu ar kara veterāna drošsirdību. Tomēr pie Medeljinas, kas atradās starp divām kalnu grēdām virs juceklīgajiem džungļiem, mūs pārsteidza spēcīgs negaiss un bija jādodas tajā tieši iekšā. Tad mēs piedzīvojām to, ko tikai daži mirstīgie ir redzējuši: pa sūcēm ap fizelāžu lietus lija lidmašīnas iekšienē. Mūsu draugs pilota palīgs, lecot pāri slotu saišķiem, atnesa tās dienas avīzes, lai mēs varētu tās izmantot kā lietussargus. Ne tik daudz lietus dēļ, cik tādēļ, lai neviens neredzētu, kā no šausmām raudu, es ar avīzi apsedzu pat seju.

Pēc divām veiksmes pilnām stundām lidmašīna pagriezās pa kreisi, nolaidās uzbrukuma pozīcijās virs biezajiem džungļiem un izlūkojot apmeta divus lokus virs Kibdo galvenā laukuma.

Giljermo Sančess bija sagatavojies no gaisa uzņemt bezmiega novārdzināto manifestāciju, bet ieraudzīja tikai tukšu laukumu. Noplukusī amfībija apmeta pēdējo līkumu, lai pārliecinātos, ka mierīgajā Atrāto upē nav ne dzīvu, ne mirušu šķēršļu, un dienasvidus sutoņā laimīgi piezemējās ūdenī.

Ar dēļiem salāpītā baznīca, putnu apķēzītie cementa soli un kāds mūlis bez saimnieka, kas kraukšķināja gigantiska koka zarus, bija vienīgās cilvēku eksistences zīmes putekļainajā un vientuļajā laukumā, kas nekam nelīdzinājās tik ļoti kā kādai Āfrikas galvaspilsētai. Mūsu vissvarīgākais uzdevums bija steidzami uzņemt protestējošā pūļa fotogrāfijas un ar to pašu lidmašīnu nosūtīt tās uz Bogotu, kamēr savācam pietiekami daudz informācijas no aculieciniekiem, lai to pa telegrāfu varētu aizgādāt nākamās dienas avīzei. Neko no tā visa nebija iespējams izdarīt, jo nekas nenotika.

Nesastopot nevienu liecinieku, mēs izstaigājām garo ielu, kura stiepās paralēli upei un kurai abās pusēs atradās pusdienlaikā slēgti veikali un dzīvojamās ēkas ar koka balkoniem un sarūsējušiem jumtiem. Tās bija perfektas dekorācijas, trūka tikai pašas drāmas. Labs mūsu kolēģis, El Espectador korespondents Primo Gerrero, aizmirsis par visiem pienākumiem, gulēja dienvidu pavasarīgā šūpuļtīklā zem koka, kas auga pie mājas, it kā klusums viņam apkārt būtu kapa miers. Atklātība, ar kādu viņš mums izskaidroja savu laiskumu, nevarēja būt vēl objektīvāka. Pēc pirmo dienu demonstrācijām spriedze bija mazinājusies tēmu trūkuma dēļ. Tad ar teatrāliem paņēmieniem noorganizēja visas pilsētas mobilizāciju, uzņēma pāris fotogrāfiju, ko nepublicēja, jo tās izskatījās pārāk patiesas, un noturēja dažas patriotiskas runas, kas tiešām sadrebināja visu valsti, bet valdība joprojām bija nesatricināma. Primo Gerrero ar ētisku lokanību, ko, iespējams, viņam ir piedevis pat Dievs, protestu presē uzturēja dzīvu tikai un vienīgi ar telegrammu palīdzību.

Mūsu profesionālā problēma bija vienkārša: mēs nebijām devušies šajā Tarzāna cienīgajā ekspedīcijā, lai paziņotu, ka ziņas nav. No otras puses, mums bija pieejami līdzekļi, lai to padarītu patiesu un sasniegtu mērķus. Tad Primo Gerrero piedāvāja vēlreiz sasaukt portatīvo manifestāciju, un nevienam neienāca prātā labāka doma. Mūsu visjūsmīgākais palīgs bija kapteinis Luiss A. Jaunieceltais gubernators Kano, kas bija stājies amatā pēc iepriekšējā niknās atkāpšanās, bija pietiekami enerģisks, lai novilcinātu lidmašīnas izlidošanu un avīze laikā nesaņemtu Giljermo Sančesa vēl mitrās fotogrāfijas. Tā nu nepieciešamības dēļ izgudrotā ziņa beigu beigās kļuva par vienīgo patieso, visas valsts preses un radio izbazūnēto notikumu, kuru ātri pārtvēra arī militārā valdība, lai tādā veidā paglābtu savu godu. Tajā pašā vakarā sākās vispārēja Čoko politiķu — daži no viņiem atsevišķos valsts sektoros bija ļoti ietekmīgas personas — mobilizācija, un pēc divām dienām ģenerālis Rohass Pinilja paziņoja, ka viņa paša pieņemtais lēmums par Čoko sadalīšanu gabalos un atdošanu kaimiņiem ir atcelts.

Mēs ar Giljermo Sančesu nekavējoties neatgriezāmies Bo-gotā, jo izdevās pārliecināt laikrakstu, lai ļauj mums apbraukāt arī Čoko iekšieni un pamatīgi iepazīt šīs fantastiskās pasaules realitāti. Kad pēc desmit dienu klusēšanas iegājām redakcijas zālē saules nobrūnināti un bezmiega dēļ vai krītot no kājām, Hosē Salgars mūs sagaidīja priecīgi, bet ar sev ierasto rakstura stingrību.

- Vai jūs zināt, - viņš ar nesagraujamu pārliecību jautāja, -cik ilgs laiks ir pagājis, kopš beidzās Čoko notikumi?

Šis jautājums man pirmo reizi lika saskarties ar nāvējošajiem žurnālistikas noteikumiem. Patiešām: tiklīdz bija publicēts prezidenta lēmums departamentu nesadalīt, neviens nebija vēlreiz painteresējies par Čoko. Tomēr Hosē Salgars atbalstīja manu riskanto lēmumu mēģināt no šīs beigtās zivs pagatavot vēl kaut ko.

Četros garos turpinājumos mēs mēģinājām atklāt, ka Ko-lumbijas iekšienē ir vēl viena neaptverama zeme, par kuru mums nav ne jausmas. Maģiska tēvzeme ar ziedošiem mežiem un mūžīgām lietavām, kur ikviena lieta līdzinās neiedomājamai versijai par ikdienas dzīvi. Vislielākās grūtības zemes ceļu ierīkošanai radīja milzum daudz mežonīgu upju, bet visā šajā teritorijā nebija vairāk par vienu tiltu. Mēs atradām kādu lielceļu, kas stiepās septiņdesmit piecus kilometrus caur mūžamežiem un ar milzīgām izmaksām bija uzbūvēts, lai savienotu ltsminas un Juto pilsētas, tomēr tas negāja cauri nevienai no tām, jo ceļu būvnieks bija tiesājies ar abiem mēriem.

Kādā no iekšzemes ciemiem pastnieks mums lūdza aizvest savam ltsminas kolēģim sešu mēnešu pasta sūtījumus. Paciņa vietējo cigarešu tur, gluži tāpat kā visā valstī, maksāja trīsdesmit sentavo, bet, kavējoties mazajai iknedēļas piegādes lidmašīnītei, cigaretes ar katru dienu kļuva dārgākas, līdz iedzīvotāji bija spiesti smēķēt ārzemju cigaretes, kas beigu beigās bija lētākas par vietējām. Rīsu maiss maksāja par piecpadsmit peso vairāk nekā tā audzēšanas vietā, jo to ar mūļiem astoņdesmit kilometru veda cauri džungļiem, un dzīvniekiem kā kaķiem vajadzēja rāpties pa kalnu pakāji. Visnabadzīgāko ciemu sievietes skaloja upēs zeltu un platīnu, kamēr viņu vīri zvejoja, lai sestdienās ceļojošiem uzpircējiem par nieka trijiem peso varētu pārdot duci noķerto zivju un četrus gramus platīna.

Tas viss notika sabiedrībā, kas bija slavena ar savām alkām pēc zināšanām. Tomēr skolu bija maz, tās atradās tālu cita no citas, un skolēniem katru dienu vajadzēja kājām un kanoe laivā mērot vairākas jūdzes garo turp un atpakaļceļu. Dažās skolās bija tik daudz audzēkņu, ka vienu un to pašu klasi pirmdienās, trešdienās un piektdienās izmantoja zēnu, bet otrdienās, ceturtdienās un sestdienās — meiteņu mācīšanai. Nepieciešamības dēļ tās bija arī pašas demokrātiskākās mācību iestādes valstī, jo veļas mazgātājas dēls, kuram tik tikko bija ko ēst, mācījās tajā pašā skolā, kur mēra dēls.

Tolaik tikai daži kolumbieši zināja, ka dziļi Čoko džungļos slejas viena no modernākajām pilsētām valstī. To sauca Anda-goija, pilsēta atradās Sanhuana un Kondoto upju sateces vietā, tajā bija lielisks tālruņu tīkls un kokiem apstādītu skaistu avēniju caurvītajai pilsētai piederošo kuģu un laivu piestātne. Mazie un tīrie namiņi izskatījās kā izauguši no zālāja, tiem bija glez-nicciskas koka kāpnes un apkārt pletās lieli, drāšu žogu ieskauti pagalmi. Pilsētas centrā atradās kazino, restorāns kabarē un bārs, kurā ārzemju stipro alkoholu varēja nopirkt lētāk nekā pārējā valstī. Pilsētā mita cilvēki no visas pasaules, kas bija aizmirsuši par nostalģiju un, pakļaujoties visaptverošajai vietējā Klusā okeāna Coko pārvaldnieka autoritātei, dzīvoja tur labāk nekā savā zemē. Patiesajā dzīvē Andagoija bija privātīpašumā nonākušas ārzemes, kur zemessmēlēji skaloja zeltu un platīnu no aizvēsturiskajām upēm un aizveda to paši savos kuģos, kas nekontrolēti devās uz visas pasaules ostām no Sanhuanas upes ietekas.

Tāds bija Čoko departaments, ko mēs vēlējāmies atklāt kolumbiešiem, bet mūsu darbam nebija nekādu rezultātu, jo, tiklīdz notikumi bija aiz muguras, šis nostūris atkal pārvērtās par aizmirstāko valsts reģionu. Domāju, ka iemesls tam ir acīm redzams: Kolumbija vienmēr ir bijusi zeme ar Kārību identitāti, ar Panamas nabassaites palīdzību saistīta ar visu pasauli. Vardarbīgā amputācija mūs piespieda būt tādiem, kādi esam šodien: zeme ar Andu identitāti; un labvēlīgu apstākļu iznākumā kanāls starp abiem okeāniem nepieder vis mums, bet gan Amerikas Savienotajām Valstīm.

Nedēļas ritms redakcijā būtu nāvējošs, ja ne piektdienu pēcpusdienas, kad mēs, tikuši galā ar darbiem, sapulcējāmies pretējā ielas pusē viesnīcas Continental bārā, lai atvilktu elpu, un šī atpūta parasti mēdza ievilkties līdz pat rītausmai. Eduardo Sa-lamea šīs naktis nosauca paša izgudrotā vārdā par “kulturālajām piektdienām”. Tā bija mana vienīgā iespēja aprunāties ar viņu un nenokavēt pēdējo pasaules literāro jaunumu vilcienu, kura kustības sarakstu viņš kā nepiesātināms lasītājs pārzināja ar minūtes precizitāti. Bezgalīga alkohola un negaidītu atrisinājumu pilnās sarunas vēl bez diviem vai trim Ulisa mūžīgiem draugiem pārdzīvojām arī mēs, žurnālisti, kas nebaidījāmies līdz pat rītam nodarboties ar gulbja sprandas apgriešanu.

Manu uzmanību vienmēr bija piesaistījis apstāklis, ka Sa-lamea nav izteicis nevienu piezīmi par maniem rakstiem, kaut gan daudzi no tiem bija tapuši, iedvesmojoties no viņa darbiem. Tomēr, kad bija iedibinājusies “kulturālo piektdienu” tradīcija, viņš ļāva vaļu savām pārdomām par šo žanru. Viņš atzinās, ka piekrīt daudziem manos rakstos izteiktiem spriedumiem, un lika man priekšā vēl citus, tomēr nedarīja to kā priekšnieks savam padotajam, bet gan kā rakstnieks otram rakstniekam.

Vēl kāds bieži izmantots patvērums pēc kino kluba seansiem bija pusnakts pulcēšanās I.uija Visāna un viņa sievas Nensijas dzīvoklī tikai pāris kvartālu attālumā no El Especta-dor. Agrāk Luijs strādāja par Parīzes žurnāla Cinematographic frangaise galvenā redaktora Marsela Kolina Revāla līdzstrādnieku, bet F.iropas karu dēļ viņš savus sapņus par kino bija nomainījis pret krietnu grāmatu tirgotāja amatu Kolumbijā. Nensija bija kā maģiska mājasmāte, kas četrām personām domātā ēdamistabā varēja ietilpināt divpadsmit. Viņi bija iepazinušies kādās ģimenes vakariņās neilgi pēc tam, kad Luijs Visāns 1937. gadā bija ieradies Bogotā. Pie galda brīva vieta bija palikusi tikai līdzās Nensijai, kas šausmu mākta redzēja ierodamies pēdējo viesi: viņam bija balti mati un saules nobrūnināta alpīnista āda. “Kāda neveiksme!” viņa pie sevis nodomāja. “Tagad man blakus nosēdīsies šis polis, kas spāniski droši vien nemaz nerunā.” Par valodu viņa gandrīz vai uzminēja, tāpēc ka vēlīnais viesis runāja sliktā spāņu valodā, kas bija pilna ar katalāņu un franču vārdiem, bet viņa pati bija mutīga un enerģiska boijakiete. Tomēr viņi abi jau sasveicinoties sapratās tik labi, ka sāka dzīvot kopā uz visiem laikiem.

Pēc izcilu kinofilmu pirmizrādēm viņi improvizēja tikšanās savā dzīvoklī, kas bija piebāzts ar visdažādāko veidu mākslu, un tajā nebūtu ietilpusi vēl viena kolumbiešu jauno mākslinieku — daži no viņiem bija slaveni visā pasaulē — glezna. Viņi uzaicināja ciemos labākos mākslas un literatūras pārstāvjus, un reizēm tur parādījās arī kāds no Barrankiljas grupas. Jau kopš manas pirmās kino kritikas laikiem es viņu mājās jutos kā savējās, un reizēs, kad izgāju no redakcijas pirms pusnakts, kājām mēroju trīs kvartālus un liku abiem pavadīt nomodā visu nakti. Skolotāja Nensija, kas bija ne tikai izcila pavāre, bet arī dzimusi savedēja, organizēja nevainīgas vakariņas, lai sapazīstinātu mani ar visatraktīvākajām un brīvdomī-gākajām mākslas pasaules meitenēm. Viņa man nekad nepiedeva, kad divdesmit astoņu gadu vecumā pavēstīju, ka mans īstais aicinājums nav būt ne žurnālistam, ne rakstniekam, bet gan mūžīgam vecpuisim.

Laikā, kas palika pāri no pasaules apceļošanas, Alvaro Mutiss pilnībā pabeidza manu iepazīstināšanu ar kultūras kopienu. Kā Essu Kolumbijas nodaļas sabiedrisko attiecību priekšnieks viņš cilvēkiem, kas mākslā un humanitārajās zinātnēs tiešām bija ko vērti, organizēja pusdienas visdārgākajos restorānos un bieži vien ielūdza ļaudis no citām valsts pilsētām. Dzejnieks Horhe Gaitans Durans, kurš bija apsēsts ar domu izveidot lielisku literāru žurnālu un kuram šīs ieceres īstenošanai bija nepieciešama kaudze naudas, daļēji atrisināja problēmu ar Alvaro Mutisa kultūras veicināšanai paredzēto fondu palīdzību. Alvaro Kastaņjo Kastiljo un viņa sieva Glorija Valensija jau vairākus gadus mēģināja dibināt raidstaciju, kas pilnībā būtu veltīta labai mūzikai un kultūras programmām. Mēs visi viņus ķircinājām par šā projekta neiespējamību, to nedarīja tikai Alvaro Mutiss, kas paveica visu, ko spēja, lai abiem palīdzētu.

Tā tika nodibināta radiostacija HJCK, Pasaule Pogotā, ar 500 vatu spēcīgu raidītāju, kas tajos laikos bija pats mazākais. Ko-lumbijā tolaik vēl nepastāvēja televīzija, bet Glorija Valensija izgudroja metafizisku brīnumu un laida ēterā raidījumu par modes skatēm.

Vienīgā atpūta, kurai es tajā smagajā laikā ļāvos, bija nesteidzīgās svētdienu pievakares Alvaro Mutisa mājā, kad draugs iemācīja man bez šķiriskiem aizspriedumiem klausīties mūziku. Mēs atlaidāmies uz paklāja un ar visu sirdi, bez zinātniskām spekulācijām, ieklausījāmies izcilo komponistu darbos. Kaislība bija aizsākusies Nacionālās bibliotēkas mazajā zālītē, un mēs to vairs nekad neaizmirsām. Šobrīd esmu dzirdējis tik daudz mūzikas, cik vien esmu spējis iegūt, īpaši romantiskās kamermūzikas, ko uzskatu par visu mākslu kroni. Kamēr es Meksikā 1965.—1966. gadā rakstīju Simts vientulības gadus, man bija tikai divi diski, kas laika gaitā nodila no cītīgās klausīšanās: Debisī Prelūdijas un The Beatles “Grūtas dienas vakars”. Vēlāk, kad man Barselonā jau piederēja gandrīz tik daudz disku, cik vienmēr biju gribējis, alfabētiska klasifikācija man šķita pārāk konvencionāla, un pats savai privātajai ērtībai es izvēlējos tos sakārtot pa instrumentiem: čells, kas ir mans iemīļotākais mūzikas instruments, no Vivaldi līdz Brāmsam; vijole, no Korelli līdz Sēnbergam; klavihords un klavieres, no Baha līdz Bartokam. Es atklāju brīnumu, ka viss, kas skan, ir mūzika, pat šķīvji un galdarīki izlietnē, ja vien tie piepilda sapni un norāda mums dzīves kursu.

Mani ierobežoja apstāklis, ka es nevarēju rakstīt, klausoties mūziku, jo skaņām pievērsu vairāk uzmanības nekā tam, ko rakstīju. F.s vēl joprojām apmeklēju tikai ļoti nedaudzus koncertus, jo zāles krēslā starp mani un svešajiem blakussēdētājiem savā veidā rodas mazliet bezkaunīga intimitāte. Tomēr ar laiku, rodoties iespējām mājās uzglabāt labu mūziku, es iemācījos strādāt, skanot muzikālajam fonam, kas saderējās ar го, ко rakstīju. Šopēna Noktirnes mierīgām epizodēm, Brāmsa seksteti laimīgām pēcpusdienām. Turpretim Mocartu es neklausījos gadiem ilgi, līdz man uzmācās aplama doma, ka Mocarts vispār nepastāv, jo, kad viņš ir labs, tas ir Bēthovens, kad slikts — tas ir Haidns.

Gados, kad es atsaucu prātā šīs atmiņas, esmu spējis sasniegt brīnumu, un rakstīšanas laikā mani netraucē nekāda veida mūzika, kaut arī es, iespējams, neapzinos citas tās labās īpašības, jo vislielāko izbrīnu man sagādāja divi ļoti jauni un uzcītīgi katalāņu mūziķi, kas domājās atklājuši pārsteidzošu radniecību starp manu sesto romānu Patriarha rudens un Bēlas Bartoka Trešo klavierkoncertu. Tā ir tiesa, ka rakstīdams es to bez žēlastības klausījos, jo skaņdarbs man radīja ļoti īpašu un nedaudz dīvainu garastāvokli, bet es nekad nedomāju, ka mūzika mani varētu ietekmēt tik lielā mērā, ka tā kļūtu jaušama tekstā. Es nezinu, kā par šo manu vājību uzzināja Zviedrijas Akadēmijas locekļi, kas Trešo klavierkoncertu atskaņoja fonā balvas pasniegšanas laikā. Protams, es par to esmu no sirds pateicīgs, bet, ja man kāds būtu jautājis — ar visu pateicību pret viņiem un Bēlu Bartoku —, es būru izvēlējies kādu no bērnības svētku spontānajām Fransisko Elombres romancēm.

Kolumbijā tajā laikā nebija neviena kultūras projekta, nevienas uzrakstāmas grāmatas vai uzgleznojamas gleznas, kas iepriekš nebūtu gājusi cauri Mutisa birojam. Es biju liecinieks viņa sarunai ar kādu jaunu gleznotāju, kas jau bija sagatavojis visu, lai dotos obligātajā ceļojumā uz Eiropu, bet kam nepietika naudas. Alvaro par līdz galam nebija uzklausījis visu stāstu, kad izvilka no rakstāmgalda savu brīnumaino mapi.

- Te ir biļete, - viņš sacīja.

Izbrīnīts nolūkojos dabiskumā, ar kādu draugs, bez vismazākās visvarenības atblāzmas, veica šos brīnumus. Tāpēc es joprojām sev jautāju, vai viņš nebija saistīts ar piedāvājumu, ko kādā kokteiļvakarā man izteica Kolumbijas Rakstnieku un mākslinieku asociācijas sekretārs Oskars Delgado, aicinot piedalīties nacionālajā stāstu konkursā, kuru gandrīz vai grasījās izsludināt par nenotikušu dalībnieku trūkuma dēļ. Viņš to pateica tik nepatīkami, ka šis piedāvājums man šķita nepieklājīgs, bet kāds, kas to bija dzirdējis, man paskaidroja — tādā valstī kā mūsējā neesot iespējams būt par rakstnieku un nezināt, ka literārie konkursi ir vienkāršas sociālas pantomīmas. “Pat Nobela prēmija,” viņš bez mazākās ļaunprātības piebilda un, pats to nemaz nenojaušot, kopš tā laika lika man būt modram, uzklausot vēl kādu neparastu lēmumu, ar kuru man bija jāsaskaras pēc divdesmit gadiem.

Konkursa žūrijā bija Ernando Teljess, Huans Losano i Losano, Pedro Gomess Valderrama un vēl trīs augstākās līgas rakstnieki un kritiķi. Tā nu es neizvirzīju sev ne ētiskas, ne ekonomiskas apņemšanās, bet visu nakti nosēdēju pie pēdējiem “Diena pēc sestdienas” labojumiem. Stāstu es iedvesmas uzplūdā biju uzrakstījis laikraksta El National birojā Barrankiljā. Kad tas gandrīz gadu bija nogulējis atvilktnē, man šķita, ka darbs ir spējīgs apžilbināt labu žūriju. Tā arī notika, un es saņēmu milzīgo, trīs tūkstošus peso lielo balvu.

Apmēram tajā pašā laikā — un pilnīgi nesaistīti ar konkursu — manā birojā ieradās dons Samuels I.ismans Baums, Izraēlas vēstniecības kultūras atašejs, kas ar maestro Leona de Greifa dzejoļu grāmatu Piektais saraksts. Grabažu kaudze tikko bija atvēris jaunu izdevniecību. Izdevums bija pieklājīgs, atsauksmes par Lismanu Baumu — labas. Tā nu es viņam iedevu stipri izlabotu Kritušo lapu kopiju un steidzīgi sūtīju ciemiņu prom, apsolot aprunāties vēlāk. īpaši jau par naudu, kas, starp citu, beigu beigās bija vienīgais, par ko mēs nekad nerunājām. Balstoties uz manu bērna personāža aprakstu, Sesīlija Porrasa uzgleznoja novatorisku vāku, par ko arī viņai neviens nesamaksāja. Avīzes El Espectador grafikas darbnīca uzdāvināja klišeju krāsainai titullapas iespiešanai.

Par grāmatu man piecus mēnešus nebija nekādu ziņu, līdz uz laikraksta redakciju piezvanīja no Bogotas izdevniecības Sipa — par kuru nekad nebiju neko dzirdējis — ar ziņu, ka četrus tūkstošus lielais metiens ir sagatavots izplatīšanai, bet nav skaidrs, ko ar to iesākt, jo no Lismana Bauma nevienam nav nekādu ziņu. Pat avīzes žurnālisti nevarēja atrast viņa pēdas, un par šo vīru nevienam nekas nav zināms līdz pat šai dienai. Pamatojoties uz presē izvērstu reklāmas kampaņu, ko viņš pats aizsāka ar rakstu, par kuru joprojām esmu viņam pateicīgs, Uliss piedāvāja izdevniecībai pārdot sagatavotos eksemplārus grāmatnīcām. Kritikas bija lieliskas, bet lielākā daļa tirāžas palika pagrabā, neviens nekad nesaskaitīja, cik eksemplāru ir pārdots, un es nesaņēmu ne sīknaudas gabalu autora honorāra.

Pēc četriem gadiem Eduardo Kavaljcro Kalderons, kas vadīja Kolumbijas kultūras pamarbibliotēkas publicēšanu, iekļāva Kritušās lapas kabatas formāta izdevumu kolekcijā, kurā iznākušos darbus Bogotā un citās pilsētās pārdeva kioskos uz ielas. Es saņēmu nelielo, bet punktuāli samaksāto autora honorāru, kuram kā pirmajiem ienākumiem par grāmatu bija arī sentimentāla nozīme. Izdevumā bija dažas izmaiņas, ko nebiju veicis es, bet es neparūpējos, lai tās neparādītos arī nākamajos izdevumos. Gandrīz pēc trīspadsmit gadiem, kad iegriezos Kolumbijā pēc Simts vientulības gadu laišanas klajā Buenosairesā, daudzos Bogotas ielu tirdzniecības punktos atradu pāri palikušos Kritušo lapu pirmā izdevuma eksemplārus par peso gabalā. Nopirku, cik vien varēju panest. Kopš tā laika Latīņamcrikas grāmatnīcās esmu atradis citus nejaušus tirāžas pārpalikumus, ko mēģināja pārdot kā vēsturiskas grāmatas. Pirms pāris gadiem kāda angļu antīku grāmatu aģentūra par trīs tūkstošiem dolāru pārdeva manis parakstītu Simts vientulības gadu pirmā izdevuma eksemplāru.

Neviens no šiem gadījumiem mani ne uz mirkli nenovirzīja no žurnālistikas. Sākotnējie sērijveida reportāžu panākumi lika mums meklēt ēsmu, ar ko piebarot nesātīgo zvēru. Katru dienu valdošā spriedze bija neizturama, ne tikai apzinot un meklējot tēmas, bet arī rakstot un visu laiku mēģinot nepakļauties bīstamajai izdomājuma burvībai. Laikrakstā FJ Espectador neviens nešaubījās: nemainīgs profesijas izejmateriāls ir patiesība un nekas cits kā patiesība; un šī pārliecība mūsos radīja nebeidzamu spriedzi. Mēs ar Hosē Salgaru galu galā nonācām atkarības stāvoklī, kas mums pat nesteidzīgās svētdienās neļāva ne mirkli palikt mierā.

1956. gadā kļuva zināms, ka pāvests Pijs XII cieš no žagu lēkmes, kas viņam var maksāt dzīvību. Vienīgais līdzīgais agrāk notikušais notikums ir aprakstīts meistarīgajā Somerseta Moema stāstā “P & O”, kura galvenā varone Indijas okeāna vidū mirst no žagu lēkmes, kas viņu piebeidz piecu dienu laikā, kamēr no visas pasaules pienāk dažādas ekstravagantas receptes žagu apturēšanai, tomēr domāju, ka tolaik stāstu vēl nebiju lasījis. Nedēļas beigās mēs neuzdrīkstējāmies doties pārāk tālās ekskursijās pa savannas ciemiem, jo laikraksts bija gatavs pāvesta nāves gadījumā laist klajā speciālizlaidumu. Es atbalstīju uzskatu, ka jātur gatavībā jau sagatavots izdevums ar dažiem brīviem laukumiem pirmajām ziņām par pāvesta nāvi. Divus gadus vēlāk, kad biju korespondents Romā, visi joprojām gaidīja pāvesta žagu lēkmes atrisinājumu.

Vēl kāda nepārvarama problēma laikrakstā bija slieksme nodarboties tikai ar īpašām tēmām, kas ik reizi varēja piesaistīt aizvien vairāk lasītāju, bet man bija arī pieticīgāka rūpē nezaudēt no redzesloka mazāk pamanīto publikas daļu, kas vairāk domāja ar sirdi. Starp nedaudzajām tēmām, ko man bija izdevies atrast, es atceros visvienkāršāko reportāžu, ko biju pamanījis pa autobusa logu. Pie kādas skaistas koloniālā stila mājas Bo-gotā, Astotajā ielā 567 bija uzraksts, kas noniecināja pats sevi: “Nacionālā pasta Nepieprasīto vēstuļu nodaļa”. Es neatceros, ka man tur kaut kas būtu noklīdis, bet es izkāpu no autobusa un piezvanīju pie durvīm. Vīrs, kurš man tās atvēra, bija nodaļas priekšnieks, un viņa vadībā strādāja seši metodiski un rutīnas rūsas klāti darbinieki, kuru romantiskais uzdevums bija atrast ikvienas neprecīzi adresētas vēstules adresātu.

Tas bija skaists, milzīgs un putekļains nams ar augstiem griestiem, satrūdējušām sienām, tumšiem gaiteņiem un nevienam nepiederošiem papīriem piebāztām galerijām. Starp katru dienu ienākošajām apmēram simt noklīdušām vēstulēm vismaz uz desmit bija uzlīmētas atbilstīgas markas, bet aploksnes bija baltas un uz tām nebija uzrakstīts pat adresāta vārds. Nodaļas darbinieki tās sauca par “vēstulēm neredzamajam cilvēkam” un netaupīja pūles, lai nosūtītu tās atpakaļ vai atdotu adresātam. To atvēršanas rituāls, meklējot pēdas, bija diezgan nederīgs, tomēr uzslavas vērtas birokrātiskas bardzības apdvests.

likai viena laidiena reportāžu publicēja ar virsrakstu “Pastnieks zvana tūkstoš reižu” un ar apakšvirsrakstu “Pazaudēto vēstuļu kapsēta”. Kad Salgars to izlasīja, viņš man teica: “Šim gulbim nav jāpārlauž spranda, jo viņš jau ir piedzimis beigts.” Rakstu publicēja atbilstīgā platībā, ne pārāk lielā, ne pārāk mazā, bet galvenā redaktora sejas izteiksme liecināja, ka viņu tikpat lielā mērā kā mani sāpina rūgtums par to, kas varēja notikt. Iespējams, tāpēc, ka bija dzejnieks, Rohelio F.čever-rija reportāžai veltīja asprātīgu frāzi, ko es nekad neaizmirsīšu: “Gabo vienkārši ķeras pie ikviena salmiņa.”

Es jutos tik demoralizēts, ka pats uz savu galvu — un Sal-garam neko nesakot — nolēmu atrast adresāti kādai vēstulei, kas bija izpelnījusies manu īpašu ievērību. Tā bija sūtīta no Agua de Diosas leprozorija un adresēta “sērās tērptajai kundzei, kas ik dienu pulksten piecos dodas uz misi de las Aguas baznīcā”. Pēc tam kad biju dažādos veidos un bez jebkādiem rezultātiem mēģinājis noskaidrot adresāti ar mācītāja un viņa palīgu dalību, vairākas nedēļas bez panākumiem turpināju aptaujāt baznīcēnus, kas piedalījās misē piecos pēcpusdienā. Man par izbrīnu visatbilstīgākās bija trīs jau krietni padzīvojušas un vienmēr pilnīgās sērās tērptas sievietes, bet nevienai no viņām nebija nekādas saistības ar Agua de Diosas leprozoriju. Tā bija izgāšanās, no kuras es nespēju ātri atkopties ne tikai patmīlības dēļ vai aiz vēlmes veikt žēlsirdības darbu, bet arī tāpēc, ka biju pārliecināts: aiz stāsta par sērās tērpto sievieti ir vēl cits kaisles pilns stāsts.

Jo vairāk iegrimu reportāžu purvā, jo intensīvākas kļuva manas attiecības ar Barrankiljas grupu. Viņu braucieni uz Bogotu nebija bieži, bet es viņiem pa tālruni uzbruku jebkurā laikā un saskaroties ar jebkādām grūtībām, vairāk par visiem Hermanam Vargasam, jo viņam bija pedagoģiski uzskati par reportāžu. Es ar viņiem konsultējos, saskaroties ar ikvienu vajadzību, un tādu bija daudz, vai arī draugi man zvanīja, kad bija iemesls apsveikumiem. Alvaro Sepeda man kā klasesbiedrs vienmēr solā sēdēja līdzās. Pēc abpusējas sirsnīgas ķircināšanās, kas grupā vienmēr bija neizbēgama, viņš mani izvilka no purva ar tādu vienkāršību, ka es nekad nebeidzu brīnīties. Turpretim manas konsultācijas ar Alfonso Fuenmajoru bija vairāk literāras. Viņam noteikti piemita burvju spējas paglābt mani no spiedīgām situācijām ar piemēriem no izcilu autoru darbiem vai nodiktējot glābjošu citātu no saviem neizmērojamiem krājumiem. Vislielāko joku viņš izspēlēja, kad es lūdzu drauga palīdzību, lai izdomātu virsrakstu redakcijas rakstam par ielas pārtikas pārdevējiem, ko vajāja Sanitārās inspekcijas darbinieki. Alfonso man nekavējoties atbildēja:

- Pārtikas pārdevējs nemirst no bada.

Es viņam no sirds pateicos, un virsraksts man šķita tik atbilstīgs, ka nespēju pretoties kārdinājumam un pajautāju, kas ir tā autors. Alfonso mani spēji apstādināja, pavēstot patiesību, kuru es neatcerējos:

- Tas esat jūs, maestro.

Es nudien to biju improvizējis kādā anonīmā rakstā, bet biju par virsrakstu pilnībā aizmirsis. Barrankiljas draugu vidū šo stāstu atstāstīja vairākus gadus, un man nekādi neizdevās viņus pārliecināt, ka tas nav bijis joks.

Kāds nejaušs Alvaro Sepedas ceļojums uz Bogotu mani uz vairākām dienām atbrīvoja no ikdienas ziņu galerām. Viņš bija ieradies ar domu uzņemt filmu, no kuras draugam pagaidām bija tikai virsraksts: Zilais omārs. Tā bija labi zināma kļūda, jo Luijs Visāns, Enrike Graus un fotogrāfs Nereo I.opess to uztvēra nopietni. Es par šo projektu neko nezināju, līdz Visāns man atsūtīja scenārija melnrakstu, lai uz Alvaro radītā pamata es rajā pielieku kaut ko arī no sevis. Tagad vairs neatceros, ko es pierakstīju, bet stāsts man šķita jautrs un apveltīts ar pietiekamu trakuma devu, lai izskatītos pēc mūsu veikuma.

Visi darīja pa drusciņai no visa, bet nopelnu dēļ īstais radītājs bija I.uijs Visāns, kurš lika lietā daudz no tā, kas viņam bija palicis pāri no pirmajiem Parīzē spertajiem soļiem. Es tolaik biju aizņemts ar kādu no tām garajām reportāžām, kas neatstāja laiku pat elpošanai, un, kad spēju atbrīvoties, Barran-kiljā jau pilnā sparā notika filmas uzņemšana.

Filma ir vienkāršs darbs, kura lielākā vērtība, šķiet, ir intuīcijas pasaule, kas bija Alvaro Sepedas stiprā puse. Vienā no daudzajām filmas neoficiālajām izrādīšanas reizēm Barrankiljā piedalījās arī itāļu kinorežisors Enriko Fulkiņoni, kura milzīgā līdzjūtība mūs izbrīnīja: filma viņam likās ļoti laba. Alvaro sievas Titas Manotasas neatlaidības un drosmes dēļ tas, kas vēl ir palicis pāri no Zilā omāra, ir apceļojis pasauli, piedaloties dažādos pārdrošos festivālos.

Šādas lietas mums laiku pa laikam palīdzēja novērst uzmanību no valstī valdošās šaušalīgās realitātes. Kopš brīža, kad ar miera karoga vicināšanu un visu partiju piekrišanu bruņotie spēki sagrāba varu, Kolumbijā tika uzskatīts, ka valsts ir brīva no partizānu kara. Līdz brīdim, kad Septītajā ielā notika studentu slaktiņš, neviens nešaubījās, ka ir kaut kas mainījies. Pēc taisnības kārie militāristi gribēja pārliecināt mūs, žurnālistus, ka šoreiz notiek cits karš, kas atšķiras no mūžīgās cīņas starp liberāļiem un konservatīvajiem. Tā mums gāja, kad Hosē Sal-gars pienāca pie mana rakstāmgalda ar vienu no savām šausminošajām idejām:

- Sagatavojieties iepazīt karu!

Mēs, kas bijām uzaicināti to iepazīt, bez sīkākiem paskaidrojumiem precīzi piecos no rīta devāmies uz pilsētiņu Viljarriku apmēram simt astoņdesmit kilometru no Bogotas. Pusceļā, vienā no bieži izmantotām atpūtas vietām Melgaras militārajā bāzē, mūsu ceļojumam sekoja ģenerālis Rohass Pinilja, kurš bija apsolījis sniegt preses konferenci, kas beigtos pirms pieciem pēcpusdienā, tā dodot mums pietiekami daudz laika, lai atgrieztos galvaspilsētā ar fotogrāfijām un no pirmavotiem saņemtām ziņām.

Laikraksts El Tietnpo bija sūtījis Ramiro Andradi un fotogrāfu Hermaņu Kajsedo; bija vēl četri žurnālisti, kuru vārdus nespēju atcerēties, kā arī Daniels Rodrigess un es no El Espec-tador. Daži bija ģērbušies pārgājiena drēbēs, jo mēs bijām brīdināti, ka, iespējams, būs nedaudz jāstaigā pa džungļiem.

Līdz Melgarai devāmies ar automašīnu, tur sadalījāmies trijos helikopteros, kas mūs starp augstām un stāvām klinšu sienām izveda caur šauru un vientuļu centrālās kalnu grēdas kanjonu. Tomēr mani visvairāk izbrīnīja jauno pilotu sasprin-gtība: viņi izvairījās no atsevišķām vietām, kur partizāni bija notriekuši vienu helikopteru un iepriekšējā dienā bija avarējis kāds cits. Pēc piecpadsmit drudžainām minūtēm mēs piezemējāmies kādā milzīgā un tukšā Viljarrikas laukumā, kura grants segums neizskatījās pietiekami izturīgs, lai noturētu helikoptera svaru. Laukumam apkārt slējās koka namiņi ar sagrautiem veikaliem un nevienam nepiederošas rezidences. Izņēmums bija tikai kāda nesen krāsota māja, kas lidz laikam, kad izplatījās terors, bija pilsētas viesnīca.

Helikopteram priekšā varēja samanīt kalnu grēdas atzarus, cauri kalnu miglai vidēja kalnu pakājē vienīgās tikko pamanāmās mājas cinka jumts. Saskaņā ar mūs pavadošā virsnieku teikto, tur atradās partizāni, kam esot gana daudz ieroču, lai mūs nošautu, tāpēc līdz viesnīcai ar saliektu ķermeņa augšdaļu bija jāskrien zigzagā: tā bija elementāra piesardzība pret iespējamiem no kalniem raidītiem šāvieniem. Tikai tad, kad bijām nonākuši viesnīcā, sapratām, ka tā ir pārvērsta par kazarmām.

Kāds inteliģents un laipns pulkvedis ar kara apbalvojumiem un kinoaktiera figūru mums bez satraukuma paskaidroja: kalnu mājā jau nedēļām ilgi atrodoties partizānu vienība, kas vairākas reizes nakts laikā mēģinājusi uzbrukt pilsētai. Karaspēks bija pārliecināts, ka, ieraudzījuši laukumā helikopterus, viņi gribēs ko uzsākt, un karavīri bija sagatavojušies. Tomēr pēc stundu ilgām provokācijām un pat skaļruņu raidītiem izaicinājumiem partizāni neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Pulkvedis bija vīlies un sūtīja izlūku patruļu pārliecināties, vai mājā kāds vēl ir.

Spriedze norima. Mēs, žurnālisti, izgājām ārā un apskatījām blakus ielas un pat nomaļākās, laukumam tuvīnās šķērsielas. Kopā ar pārējiem mēs ar fotogrāfu pa līkumainu karnīzi sākām kāpt kalnā. Pirmajā līkumā zālē šaušanas pozīcijā bija nogūlušies karavīri. Kāds virsnieks ieteica mums atgriezties laukumā, jo te varot notikt jebkas, bet mēs viņā neklausījāmies. Mūsu mērķis bija uzkāpt tik augstu, līdz atradīsim kādus partizānu priekšējo pozīciju sargus, un ar nozīmīgu rakstu izglābt dienas darbu.

Tam nepietika laika. Drīz vien bija dzirdamas vairākas vienlaicīgas pavēles un tūdaļ pat atskanēja arī griezīgs šāvienu troksnis. Mēs nometāmies zemē netālu no karavīriem, un viņi atklāja uguni pret kalnu māju. Mirkļa sajukumā es izlaidu no acīm Rodrigesu, kas bija aizskrējis salūkot stratēģisku pozīciju savam skatu meklētājam. Apšaude bija neilga, bet ļoti intensīva, un pēc tās iestājās nāves klusums.

Mēs jau bijām atgriezušies laukumā, kad ieraudzījām militāro patruļu, kas iznāca no džungļiem ar kādu ķermeni uz nestuvēm. Uzbudinātais patruļas priekšnieks neļāva šo ainu fotografēt. F.s ar skatienu meklēju Rodrigesu un redzēju, kā viņš parādās apmēram piecus metrus pa labi no manis, pacēlis uzņemšanai sagatavotu kameru. Patruļa viņu nebija redzējusi. Tad es piedzīvoju pašu saspringtāko brīdi, jo nevarēju izšķirties, vai bailēs par to, ka uz fotogrāfu var šaut nebrīdinot, uzkliegt biedram, lai viņš nefotografē, vai profesionāla instinkta vadītam ļaut fotogrāfiju uzņemt par jebkuru cenu. Man nebija laika izšķirties, jo tajā pašā mirklī atskanēja negaidīts patruļas priekšnieka kliedziens:

-Tā fotogrāfija nav jāuzņem!

Rodrigess bez steigas nolaida kameru un nostājās man līdzās. Gājiens nosoļoja mums tik tuvu, ka jutām sājo dzīvi palikušo ķermeņu smārdu un mirušā klusēšanu. Kad viņi bija pagājuši garām, Rodrigess man iečukstēja ausī:

- Es uzņēmu to fotogrāfiju.

Tā arī bija, bet to nekad nepublicēja. Ielūgums bija beidzies ar izgāšanos. Karaspēka vienībā bija vēl divi ievainotie, un bija miruši vismaz divi partizāni, kuru ķermeņi jau bija aizgādāti līdz apmetnei. Pulkveža izturēšanās veids mainījās: viņš sadrūma un vienkārši mums paziņoja, ka apmeklējums ir beidzies, ka mums ir pusstunda, lai pusdienotu, un ka pēc tam mēs ar automašīnu nevilcinoties dosimies uz Melgaru, jo helikopteri ir paredzēti ievainoto un mirušo transportēšanai. Gan pirmo, gan otro skaits vienmēr palika noslēpums.

Neviens pat nepieminēja preses konferenci ar ģenerāli Ro-hasu Pinilju. Sešvietīgā džipā pabraucām garām viņa Melgaras mājai un pēc pusnakts ieradāmies Bogotā. Mūs gaidīja visa redakcija, jo no republikas prezidenta Informācijas un preses biroja bija zvanījuši, lai bez sīkākiem paskaidrojumiem paziņotu, ka ieradīsimies pa zemes ceļu, bet neviens nepateica, vai esam dzīvi vai miruši.

Līdz tam militārā cenzūra bija iejaukusies preses darbā tikai saistībā ar Bogotas centrā notikušo studentu slaktiņu. Kad iepriekšējās valdības cenzors gandrīz vai ar asarām acīs bija atkāpies no amata, jo nespēja izturēt žurnālistu neīstos rakstus un izsmiekla pilno uzvedību, redakcijā vairs nebija cenzora. Mēs zinājām, ka Informācijas un preses birojs mūs neizlaiž no acīm, un bieži vien tā darbinieki mums pa tālruni izteica brīdinājumus un deva tēvišķīgus padomus. Militāristi, kas valdīšanas sākumā uzturēja ar presi akadēmiski sirsnīgas attiecības, kļuva neredzami un noslēgti. Tomēr kāda noklīdusi informācija bija sākusi izplatīties un radījusi nekad neapstiprinātu un nenoliegtu pārliecību, ka embrionālās Tolimas partizānu grupas vadītājs ir divdesmit divus gadus vecs jauneklis, kura vārds nekad nav apstiprināts vai noliegts: Manuels Marulanda Veless vai Pedro Antonio Marins, saukts par Tiro-fiho jeb Nekļūdīgo Šāvienu. Kad pēc četrdesmit gadiem Maru-landam to jautāja, partizāns atbildēja, ka neatceras, vai tas patiešām bijis viņš.

Nebija iespējams iegūt vairāk informācijas. Kopš atgriešanās no Viljarrikas es kvēli vēlējos atklāt vēl ko, bet nespēju atrast nevienas durvis. Prezidenta Informācijas un preses birojs mums bija nepieejams, bet nepatīkamā Viljarrikas epizode bija aprakta zem militārās atturības kārtas. F.s biju iemetis visas cerības papīrkurvī, kad Hosē Salgars nostājās pie mana galda, izlikdamies aukstasinīgs, kāds viņš nekad nebija, un parādīja man tikko saņemtu telegrammu.

- Te ir tas, ko jūs Viljarrikā neredzējāt, - viņš man sacīja.

Tas bija dramatisks stāsts par bērnu baru, kuru bez iepriekš pārdomāta plāna un līdzekļiem bruņotie spēki aizveduši no viņu ciemiem un pilsētām, lai atvieglotu Tolimas partizānu iznīcināšanu. Nepagūstot noskaidrot, kas ir bērnu vecāki, viņi bija no tiem nošķirti, un daudzi no mazuļiem nezināja savu ģimenes locekļu vārdus. Drāma bija sākusies ar tūkstoš divsimt pieaugušo lielu lavīnu, kas pēc mūsu ciemošanās Melgarā bija aizvesta no dažādām Tolimas apdzīvotām vietām, šā tā izvietota un atstāta likteņa varā. Bija apmēram trīs tūkstoši dažādu vecumu bērnu atšķirīgā stāvoklī, kuri vienkāršu loģistikas apsvērumu dēļ bija nošķirti no vecākiem un izvietoti vairākos bāreņu namos visā valstī. Tikai trīsdesmit no viņiem bija bāreņi bez mātes un tēva, starp kuriem bija arī pirms trīspadsmit dienām dzimuši dvīņi. Iedzīvotāju pārvietošana notika pilnīgā slepenībā un preses cenzūras aizsegā, līdz El Espectador korespondents Ambalemā, apmēram divsimt kilometru no Viljarrikas, mums telegrafēja pirmās ziņas.

Nepilnās sešās stundās Bogotas bērnu patversmē mēs atradām trīssimt bērnus, jaunākus par pieciem gadiem, un daudziem no viņiem nebija dokumentu, kas apliecinātu izcelsmi. Tikai divus gadus vecais Elī Rodrigess tik tikko spēja nosaukt savu vārdu. Viņi nezināja pilnīgi neko: ne to, kur atrodas, ne kāpēc te ir; viņi neprata arī nosaukt savu vecāku vārdus vai sniegt kādas citas pazīmes, lai varētu tos atrast. Viņu vienīgais mierinājums bija iespēja palikt patversmē līdz četrpadsmit gadu vecumam. Bāreņu nama budžetu veidoja departamenta valdības iemaksas, kas par vienu bērnu bija astoņdesmit sen-tavo mēnesī. Pirmajā nedēļā aizbēga desmit bērnu, lai mēģinātu par zaķi iekļūt Tolimas vilcienos, un mēs nevarējām sadzīt viņiem pēdas.

Daudziem bērniem patversmē iedeva reģionam raksturīgus uzvārdus, lai viņus varētu atšķirt, tomēr sīkuļu bija tik daudz, viņi bija tik līdzīgi un kustīgi, ka starpbrīžos tos bija neiespējami atšķirt, īpaši aukstajos mēnešos, kad viņi bija spiesti sasildīties, skrienot pa gaiteņiem un kāpnēm. Šā sāpīgā apmeklējuma laikā bija neiespējami nedomāt, vai partizāni, kas kaujā bija nogalinājuši vienu zaldātu, būtu varējuši tik ļoti izpostīt Viljarrikas bērnu dzīvi.

Stāstu par šo neprātīgo loģistiku publicēja vairākos laidienos un ne ar vienu nekonsultējoties. Cenzūra nebilda ne vārda, militāristi atbildēja ar tolaik modernu atrunu: notikumi Viljar-rikā esot daļa no plašas komunistu izvērstas mobilizācijas pret bruņoto spēku valdību, kurai bija jāiejaucas, izmantojot kara metodes. Pietika ar vienu šā paziņojuma rindiņu, lai man galvā ieperinātos doma iegūt tiešu informāciju no Hilberto Vjeiras, Komunistiskās partijas ģenerālsekretāra, kuru es nekad nebiju redzējis.

Es vairs neatminos, vai nākamo soli spēru ar laikraksta ziņu vai tā bija manis paša iniciatīva, bet labi atceros, kā vairākas reizes nesekmīgi mēģināju nodibināt kontaktus ar kādu Komunistiskās partijas pagrīdes vadītāju, kas mani varētu informēt par situāciju Viljarrikā. Galvenā problēma bija tāda, ka sienai, ko militārais režīms bija uzcēlis ap pagrīdes komunistiem, nebija precedentu. Tad es sazinājos ar kādu draugu komunistu, un pēc divām dienām pie mana galda uzradās vēl viens pulksteņu pārdevējs, kas mani meklēja, lai varētu iekasēt maksājumus, ko nebiju izdarījis Barrankiljā. Es viņam samaksāju visu, ko vien varēju, un it kā nejauši sacīju, ka man nepieciešams steidzami runāt ar kādu no lielajiem partijas vadītājiem, bet pārdevējs man atbildēja ar labi pazīstamo formulu, ka ar viņa palīdzību tas nav izdarāms un ka nevar man pateikt, kurš varētu palīdzēt. Tomēr tajā pašā pēcpusdienā bez iepriekšēja brīdinājuma mani pārsteidza harmoniska un bezrūpīga balss tālruņa klausulē:

-Sveicināts, Gabriel! Es esmu Hilberto Vjeira.

I.ai gan Vjeira bija viens no ievērojamākajiem Komunistiskās partijas dibinātājiem, viņš līdz tam nebija ne minūti pavadījis trimdā vai cietumā. Kaut arī abus tālruņus varēja noklausīties, viņš man pateica sava pagrīdes mitekļa adresi, lai es tajā pašā pēcpusdienā varētu viņu apciemot.

Tas bija dzīvoklītis ar divām guļamistabām un nelielu dzīvojamo istabu, kas bija piebāzta ar politiskām un daiļliteratūras grāmatām; miteklis atradās sestajā stāvā, līdz kuram bija jākāpj pa stāvām un tumšām kāpnēm, un mērķi es sasniedzu pilnīgi aizelsies ne tikai piepūles dēļ, bet ari tāpēc, ka apzinājos: tūdaļ uzzināšu vienu no vislabāk glabātajiem noslēpumiem valstī. Vjeira dzīvoja kopā ar sievu Sesīliju un jaundzimušo meitiņu. Tā kā dzīvesbiedres nebija mājās, viņš turējās rokas stiepiena attālumā no bērna šūpuļa un ļoti lēni pašūpoja to, kad mazulis sarunas ilgajos klusuma brīžos iebrēcās; mēs, kaut arī bez īpašas humora izjūtas, runājām tiklab par politiku, kā literatūru. Bija neiespējami apjēgt, ka sārtais un plikpaurainais četrdesmit gadu vecais vīrietis ar gaišajām un dzēlīgajām acīm un precīzo valodu ir visu valsts slepeno dienestu visvairāk meklētais cilvēks.

Jau no paša sākuma es apjautu, ka viņš ir lietas kursā par manu dzīvi jau no brīža, kad es Barrankiljā El Nacional redakcijā nopirku pulksteni. Viņš lasīja manas reportāžas laikrakstā El EsSpectador un, mēģinot atšķetināt slēpto nozīmi, spēja atšķirt manis rakstītos anonīmos redakcijas rakstus. Tomēr viņš pilnībā piekrita, ka vislabāk valstij es varu kalpot, turpinot uzsākto ceļu un nesaistoties ar politiskajiem cīnītājiem.

Vjeira sāka runāt par Viljarriku, tiklīdz man radās izdevība atklāt sava apmeklējuma iemeslu. Viņš bija tik labi informēts par situāciju pilsētā, it kā pats tur būtu bijis, kaut ari oficiālās cenzūras dēļ mēs nevarējām publicēt par to ne raksta galu. Viņš sniedza būtiskus datus, lai es saprastu, ka tā ir tikai prelūdija hroniskam karam, kas sācies pēc pusgadsimtu ilgām nejaušām sadursmēm. Tajā dienā un tajā vietā Vjeiras runas veids vairāk līdzinājās Horhes Eljēsera Gaitana nekā Marksa grāmatas gultas galvgalī izteiksmei, un viņa piedāvātais risinājums vairāk šķita piederīgs nevis proletariātam, bet pret valdošo šķiru sacēlušos neaizsargātu sabiedrības slāņu aliansei.

Šis apmeklējums man palīdzēja noskaidrot ne tikai to, kas īsti notika, bet ari apzināt metodes, kas ļāva visu labāk saprast. Tā es paskaidroju Giljermo Kano un Salameam un atstāju durvis puspievērtas gadījumam, ja kādreiz parādās nepabeigtā raksta beigas. Nav nepieciešams piebilst, ka starp mums ar Vjeiru nodibinājās ļoti labas un draudzīgas attiecības, kas pat visdrūmākajos viņa pagrīdes laikos krietni atviegloja mūsu iespējas kontaktēties.

Vēl kāda pieaugušo drāma nemanāmi auga, līdz klusēšanas sienu sagrāva 1954. gada februārī sliktās presē publicētās ziņas par Korejas kara veterānu, kas bija ieķīlājis savus kara apbalvojumus, lai varētu paēst. Tas bija tikai viens no vairāk nekā četriem tūkstošiem zaldātu, ko nejauši rekrutēja vēl kādā neiedomājamā mūsu vēstures brīdī, kad jebkāds liktenis bija labāks nekā būt oficiālās vardarbības dēļ ar varu no zemes padzītam zemniekam. Arī bēgļiem pilnās pilsētas nedeva nekādas cerības. Kolumbijā, kā to gandrīz katru dienu atkārtoja visi redakcijas raksti, ļaudis uz ielas, kafejnīcās un ģimenes saietos, bija neiespējami dzīvot. Daudziem pārvietotajiem zemniekiem un jauniem puišiem bez nākotnes iespējām Korejas karš bija vienīgais risinājums. Uz turieni devās dažādi cilvēki, sajaukušies visi kopā, atlasīti bez precīziem kritērijiem un pat neņemot vērā fiziskās spējas, viņi bija gandrīz tādi paši kā spāņi, kas atklāja Ameriku. Pamazām atgriežoties Kolumbijā, šai neviendabīgajai grupai beidzot bija kopīgs liktenis: viņi bija veterāni. Pietika ar to, ka daži sarīkoja skandālus, lai vainīgi būtu visi. Viņiem aizvēra durvis, aizbildinoties ar vienkāršo argumentu, ka veterāniem nav tiesības uz darbu, jo viņi ir garīgi nelīdzsvaroti. No otras puses, nebija pietiekami daudz asaru, ko izraudāt par tiem neskaitāmajiem karavīriem, kas atgriezās kā divtūkstoš mārciņas pelnu.

Ziņa par to, ka veterāns ir ieķīlājis savus kara apbalvojumus, brutāli kontrastēja ar citu pirms desmit mēnešiem publicētu

rakstu, kad pēdējie veterāni atgriezās valstī ar gandrīz desmit miljoniem dolāru skaidrā naudā un pēc samainīšanas bankās dolāra cenu Kolumbijā no trīs peso trīsdesmit sentavo pazemināja līdz diviem peso deviņdesmit. Tomēr, jo vairāk veterāni saskārās ar valsts realitāti, jo vairāk pazeminājās viņu prestižs. Pirms viņu atgriešanās bija parādījušās neskaidras ziņas, ka veterāni saņems īpašas stipendijas, lai varētu apgūt produktīvas profesijas, un mūža pensijas un atvieglojumus, lai varētu palikt uz dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs. Patiesība bija gluži citāda: neilgi pēc atgriešanās viņus atvaļināja no karaspēka, un vienīgais, kas daudziem no viņiem palika kabatā, bija japāņu līgavu fotogrāfijas — meitenes gaidīja karavīrus Japānas apmetnēs, uz kurām viņus veda atpūsties no kara.

Bija neiespējami, ka saistībā ar šo nacionālo drāmu es neatcerētos vectēva pulkveža Markesa pārdzīvoto un viņa mūžīgo veterāna pensijas gaidīšanu. F.s sāku domāt, ka šis skopums ir atriebība musinošam pretējo spēku pulkvedim, kurš nežēlīgā karā cīnījās pret konservatīvo hegemoniju. Turpretim Korejas karā izdzīvojušie Savienoto Valstu imperiālisma interešu labā bija cīnījušies pret komunistiem. Tomēr atgriežoties ziņas par viņiem neparādījās vis augstāko aprindu, bet gan kriminālnotikumu hronikā. Viens no veterāniem, kas bija nošāvis divus nevainīgus cilvēkus, jautāja tiesnešiem: “Ja Korejā es nogalināju simtiem cilvēku, tad kāpēc es nevaru nogalināt kādus desmit arī Bogotā?”

Gluži tāpat kā citi noziedznieki, šis vīrs bija nosūtīts uz karu, kad jau bija parakstīts pamiers. Tomēr, tieši tāpat kā viņš, daudzi kļuva arī par kolumbiešu mačisma upuriem: tas izpaudās kā triumfs par katru nogalināto Korejas veterānu. Vēl nebija pagājuši ne trīs gadi kopš pirmā kontingenta atgriešanās, kad vardarbīgā nāvē mirušo veterānu skaits jau pārsniedza duci. Dažādu iemeslu dēļ vairāki no viņiem bija miruši muļķīgu strīdu laikā jau neilgi pēc atgriešanās. Vienu no veterāniem nodūra ķīviņā, kas bija izcēlies tāpēc, ka viņš tavernas mūzikas automātā bija vēlreiz pasūtinājis to pašu dziesmu. Seržantu Kantoru, kas bija darījis godu savam uzvārdam,* kauju starplaikā dziedot un spēlējot ģitāru, nošāva pāris nedēļu pēc atgriešanās. Vēl kādu veterānu Bogotā nodūra, un, lai viņu apglabātu, katram kaimiņam bija jāziedo nedaudz naudas. Anhelu Fabio Goesu, kurš kara laukā bija zaudējis aci un roku, nogalināja trīs svešinieki, ko vēlāk tā arī nekad nenotvēra.

It kā tas būtu noticis tikai vakar, es atceros, ka rakstīju pēdējo sērijas laidienu, kad uz mana galda iezvanījās tālrunis un es tūdaļ atpazinu starojošo Martinas Fonsekas balsi:

- Hallo?

Sirdij dauzoties, es pametu rakstu pusratā un šķērsoju avēniju, lai pēc divpadsmit neredzēšanās gadiem tiktos ar viņu viesnīcā Continental. Nebija viegli no sliekšņa atpazīt Martinu starp citām sievietēm, kas pusdienoja pilnajā ēdamzālē, līdz viņa man pamāja ar cimdu. Viņa bija ģērbusies ar sev raksturīgo stila izjūtu: zamšādas mētelis, paplukusi lapsa uz pleca un mednieka cepure; no saules daudz cietušajā plūmei līdzīgajā sejā pārāk skaidri varēja manīt pagājušos gadus, acis bija apdzisušas, un sarukušais stāvs liecināja par netaisnīga vecuma tuvošanos. Mums abiem vajadzēja saprast, ka divpadsmit gadi viņas vecumā ir ilgs laiks, bet mēs par tiem neraizējāmies. Pirmajos Barrankiljā pavadītajos gados es biju mēģinājis sadzīt viņai pēdas, tomēr vairāk kautrības nekā lepnuma dēļ es nenovedu šo lietu līdz galam, kad uzzināju, ka Martina dzīvo Panamā, kur viņas jūrnieks strādā par kanāla loci.

Šķiet, viņa tikko bija pusdienojusi kopā ar kādu, kas Martinu atstāja vienu, lai viņa varētu ar mani tikties. Mēs izdzērām

*■ Kantors [Cantor): dziedātājs.

trīs tases stipras kafijas un kopā izsmēķējām puspaciņu lētu cigarešu, mēģinot uztaustīt ceļu, kas ļautu sarunāties bez vārdiem, līdz viņa uzdrošinājās pajautāt, vai kādreiz esmu par viņu iedomājies. Tikai tad es pateicu patiesību: es viņu nekad nebiju aizmirsis, bet atvadas bija tik spējas, ka tās mainīja manu raksturu. Viņa bija līdzcietīgāka nekā es:

- Es nekad neaizmirstu, ka tu man esi kā dēls.

Martina bija lasījusi manus presē publicētos rakstus, stāstus un vienīgo romānu un runāja par tiem ar tik spožu un svelošu vērīgumu, kāds iespējams tikai mīlestības vai naida dēļ. Tomēr es nedarīju neko citu kā vien tikai ar vīriešiem raksturīgu nelietīgu gļēvulību izvairījos no nostalģijas lamatām. Kad man beidzot izdevās mazināt spriedzi, es uzdrošinājos pajautāt Martinai, vai viņai ir izdevies tikt pie tik ļoti kārotā bērna.

- Viņš piedzima, - viņa ar prieku sacīja, - un nu jau beidz pamatskolu.

- Tikpat melns kā tēvs? - es jautāju ar greizsirdībai raksturīgu ļaunprātību.

Viņa sauca palīgā savu vienmēr labo humora izjūtu:

- Tikpat balts kā māte, - Martina atbildēja. - Bet papus neaizgāja no mājām, kā es baidījos, gluži pretēji, mēs vēl vairāk satuvinājāmies.

Un, sastopoties ar manu acīm redzamo apjukumu, viņa ar nāvējošu smaidu apliecināja:

- Neuztraucies, tas ir viņa bērns. Turklāt tās ir divas meitenes, tik vienādas, it kā būtu viena un tā pati.

Viņa priecājās, ka ir atnākusi, pastāstīja man pāris atmiņu, kurām ar mani nebija nekādas saistības, un es biju gana iedomīgs, lai nospriestu, ka Martina gaida no manis kādu intīmāku atbildi. Bet, gluži tāpat kā visi vīrieši, es kļūdījos ar laiku un vietu. Kad es pasūtināju ceturto kafijas tasi un vēl vienu cigarešu paciņu, viņa paskatījās pulkstenī un bez garām runām piecēlās.

- Labi, bērniņ, esmu priecīga, ka tevi satiku, - viņa teica. Un piebilda: - Es vairs nevarēju tik daudz lasīt tavus darbus un nezināt, kāds esi.

- Un kāds es esmu? - es uzdrošinājos pajautāt.

- Ak, nē! - viņa no visas sirds iesmējās - To tu nekad neuzzināsi.

Tikai tad, kad pie rakstāmmašīnas atkal biju atguvis elpu, es apjautu, cik ļoti man vienmēr ir gribējies viņu satikt un cik lielas bija bailes, kas man liedza palikt kopā ar viņu visu turpmāko dzīvi. Tās pašas izmisīgās bailes, kādas kopš tās dienas, iezvanoties tālrunim, jutu daudzas reizes.

Jaunais, 1955. gads žurnālistiem sākās 28. februārī, kad parādījās ziņa, ka astoņi nacionālās armijas eskadras mīnu kuģa Caldas jūrnieki vētras laikā ir iekrituši un pazuduši jūrā, kad pietrūka nieka divu stundu, lai nonāktu līdz Kartahenai. Kuģis pirms četrām dienām bija pacēlis enkuru Alabamā netālu no Mobiles, pēc tam kad vairākus mēnešus bija tur atradies reglamentārā remontā.

Kamēr redakcija pilnā sastāvā pārsteigta klausījās pirmo radio biļetenu par notikušo nelaimi, Giljermo Kano savā biroja krēslā bija pagriezies pret mani un skatījās ar jautājumu, kas viņam jau bija mēles galā. Hosē Salgars, kas devās uz iespiestuvi, arī apstājās man pretī, un viņa nervi pēc ziņas noklausīšanās gandrīz vai trīcēja. Es pirms stundas biju atgriezies no Barrankiljas, kur gatavoju reportāžu par mūžīgo Bokasas tie Senisas drāmu, un jau sāku pārdomāt, cikos izlido nākamā lidmašīna uz piekrasti, lai varētu uzrakstīt pirmo reportāžu par astoņiem bojā gājušajiem. Tomēr no radio ziņām drīz vien kļuva skaidrs, ka mīnu kuģis ieradīsies Kartahenā trijos pēcpusdienā, un jaunu ziņu nebija. Joprojām nebija izdevies atrast astoņu noslīkušo jūrnieku līķus. Giljermo Kano nopūtās.

- Ir nu gan žēl, Gabo, - viņš teica. - Mūsu āzis ir noslīcis.

Nelaime saruka līdz pārītim oficiālo biļetenu, un pret šo informāciju visi izturējās ar godu, kāds pienākas cīņas laukā kritušajiem, bet ne vairāk. Nedēļas beigās Luiss Alehandro Velasko, saulē apdedzis, bet dzīvs, ar pēdējiem spēkiem pēc desmit atklātā jūrā uz glābšanas plosta bez airiem pavadītām dienām bez ēšanas un dzeršanas bija aizpeldējis līdz kādai Urabas pludmalei. Mēs visi bijām vienisprātis, ka tā varētu būt gada izcilākā reportāža, ja vien mums izdotos kaut uz pusstundu tikties ar jūrnieku vienatnē.

Tas nebija iespējams. Kara flote nelaida viņam nevienu klāt, kamēr jūrnieks atkopās Kartahcnas jūras spēku hospitālī. Tur kopā ar viņu pāris minūšu pavadīja viltīgais El Tiempo žurnālists Antonio Montaņja, kas iekļuva slimnīcā, pārģērbies par ārstu. Tomēr, spriežot pēc rezultātiem, viņš no cietušā bija ieguvis tikai pāris zīmējumu, kur redzama jūrnieka atrašanās vieta uz kuģa, kad vētra ieskaloja viņu jūrā, un dažus nesakarīgus paziņojumus, no kuriem kļuva skaidrs, ka avāriju pārdzīvojušais ir saņēmis norādījumus neko nestāstīt. “Ja es būru zinājis, ka tas ir žurnālists, es viņam būtu palīdzējis,” Velasko paziņoja dažas dienas vēlāk. Atveseļojies un joprojām atrodoties kara flotes aizbildniecībā, viņš piekrita Kartahcnas laikraksta El Espectador žurnālista Lasidesa Orosko lūgumam sniegt interviju, tomēr nespēja apmierināt mūsu zinātkāri un izskaidrot, kā spēcīga vēja brāzma varēja izraisīt tik lielu nelaimi ar septiņiem mirušajiem.

Luiss Alehandro Velasko tik tiešām bija pakļauts dzelžainam solījumam, kas liedza viņam brīvi pārvietoties un izteikties pat pēc tam, kad jūrnieks bija nogādāts vecāku mājās Bogotā. Uz ikvienu tehnisku vai politisku jautājumu mums ar sirsnīgu meistarību atbildēja leitnants Giljermo Fonseka, bet ar tādu pašu eleganci viņš izvairījās no būtiskiem datiem, kas bija saistīti ar vienīgo, kas mūs tolaik interesēja — ar patiesību par šiem notikumiem. Tikai laika novilcināšanas nolūkos es uzrakstīju rindu piezīmju par kuģa avārijā cietušā jūrnieka atgriešanos vecāku mājā, kad formastērpos ģērbtie pavadītāji man vēlreiz aizliedza aprunāties ar Luisu Alehandro Velasko, bet atļāva viņam sniegt muļķīgu interviju vietējai radiostacijai. Tad kļuva acīm redzams, ka mēs atrodamies tādu meistaru rokās, kas māk oficiāli apklusināt ziņas, un pirmo reizi mani lika nodrebināties doma, ka te kāds slēpj no publikas ļoti nopietnas ziņas par katastrofu. Šodien es to atceros vairāk kā priekšnojautu, nevis aizdomas.

Bija marts ar ledainiem vējiem, un smalkais lietus manus sirdsapziņas pārmetumus padarīja vēl smagākus. Pirms sakāves satriektam ierasties redakcijas zālē, es patvēros tuvīnajā viesnīcā Continental un pie tukšā bāra letes pasūtināju dubultu dzērienu. Es to baudīju lēniem malkiem, pat nenovilcis biezo mēteli, kad gandrīz pie pašas auss izdzirdēju ļoti mīlīgu balsi:

-Tas, kurš viens dzer, viens arī mirst.

- No tavas mutes Dieva ausī, skaistulīt, - es atbildēju ar trīcošu sirdi, jo biju pārliecināts, ka tā ir Martina Fonseka.

Balss atstāja gaisā maigu gardēniju smaržu, tomēr tā nebija Martina. Es redzēju, kā sieviete iziet pa virpuļdurvīm un līdz ar neaizmirstamo dzelteno lietussargu pazūd lietū izmirkušajā avēnijā. Pēc otrā dzēriena arī es šķērsoju avēniju un, abu mēriņu uzmundrināts, iegāju redakcijas zālē. Giljermo Kano mani ieraudzīja un priecīgi uzsauca pārējiem:

- Paskatīsimies, kādu stāstu mums atnesis Gabo!

Es viņam atbildēju tīru taisnību:

- Neko vairāk kā beigtu zivi.

Kad es, zem slapjā mēteļa svara salīcis, klusēdams gāju uz savu vietu, aptvēru, ka nežēlīgie redakcijas zobgaļi ir mani iemīlējuši, jo neviens nebija tik drošsirdīgs, lai aizsāktu ierasto ķircināšanu.

Luiss Alehandro Velasko turpināja izbaudīt savu apspiesto slavu. Viņa padomdevēji ne tikai atļāva, bet ari atbalstīja dažādas reklāmu aplamības. Viņš saņēma piecsimt dolāru un jaunu pulksteni par to, lai pa radio pastāstītu taisnību, ka viņa pulkstenis ir izturējis nežēlīgo vētru. Tenisčību fabrika samaksāja jūrniekam tūkstoš dolāru, lai viņš apgalvotu, ka apavi bijuši tik izturīgi, ka viņam nav izdevies tos saplēst, lai iegūtu kaut ko košļājamu. Vienā un tajā pašā pēcpusdienā Luiss Alehandro Velasko teica patriotisku runu, ļāva sevi noskūpstīt skaistuma karalienei un kā patriotiskas morāles pārstāvis tikās ar bāreņiem. Es par to jau biju sācis aizmirst, kad Giljermo Kano man kādudien paziņoja, ka izdzīvojušais jūrnieks atrodas viņa kabinetā un ir gatavs parakstīt līgumu, saskaņā ar kuru izstāstīs mums visus savus piedzīvojumus. Es jutos pazemots.

- Tā vairs nav mirusi zivs, tagad tā jau ir sapuvusi, - es iebildu.

Pirmo un vienīgo reizi es atteicos laikraksta labā darīt to, kas bija mans pienākums. Giljermo Kano samierinājās ar realitāti un bez paskaidrojumiem atvadījās no jūrnieka. Vēlāk viņš man stāstīja, ka pēc atvadīšanās viņš bija sācis domāt un nav spējis pats sev izskaidrot, ko tikko izdarījis. Tad viņš lika durvju sargam sūtīt jūrnieku atpakaļ un piezvanīja man pa tālruni, lai paziņotu savu nepārsūdzamo lēmumu, ka ir nopircis ekskluzīvas tiesības uz visu stāstu pilnībā.

Tā nebija ne pirmā, ne pēdējā reize, kad Giljermo spītīgi turējās pie kāda pilnīgi bezcerīga stāsta un beigu beigās viņam izrādījās taisnība. Es jutos nospiests, tomēr labākajā iespējamā veidā brīdināju Giljermo, ka tikai tāpēc, ka paklausu viņam kā darba devējam, uzrakstīšu reportāžu, kuru neparakstīšu ar savu vārdu. Lai arī iepriekš nepārdomāts, šis nejaušais lēmums izrādījās trāpīgs, jo reportāžu uzrakstīju pirmajā personā kā stāsta galvenais varonis, jūrniekam raksturīgā stilā, izklāstot viņa domas un parakstot ar viņa vārdu. Un tā es aizsargāju pats sevi no vēl kāda katastrofas upura uz cietzemes. Precīzāk sakot, es grasījos pierakstīt cilvēka iekšējo monologu vienatnē piedzīvojumu laikā — tieši tā, kā tas bija noticis dzīvē. Šāds lēmums bija brīnišķīgs, jo Velasko izrādījās inteliģents cilvēks, kam piemita neaizmirstama jutība un labas manieres, kā arī humora izjūta, kuru viņš lika lietā īstajā laikā un vietā. Un to visu, par laimi, vainagoja arī nesašķelts raksturs.

Intervija bija gara un sīkumaina, tā ilga trīs grūtas nedēļas, un es to veicu, zinādams, ka iegūto materiālu nevarēšu publicēt tādu, kāds tas ir, bet man būs tas jāpagatavo citā mērcē: kā reportāža. Interviju es sāku nedaudz negodīgi, ar viltību palīdzību mēģinot atklāt jūrnieka pretrunīgās liecības, lai varētu atmaskot viņa slēpto patiesību, bet drīz vien biju pārliecināts, ka tādas nav. Man neko nevajadzēja iegūt ar spēku. Tas bija tāpat kā pastaigāties pa puķēm pilnu pļavu un izvēlēties tikai tās, kas visvairāk patīk. Velasko pie mana galda redakcijā ieradās precīzi trijos pēcpusdienā, mēs pārbaudījām iepriekšējos pierakstus un turpinājām pārrunāt notikumus hronoloģiskā secībā. Katru viņa stāstīto nodaļu es vakarā uzrakstīju, un laikraksts to publicēja nākamajā pēcpusdienā. Vieglāk un drošāk būtu bijis uzrakstīt visu piedzīvojumu un publicēt to jau pārbaudītu un ar pēc būtības precizētām detaļām. Bet mums nebija laika. Šī tēma ar katru minūti zaudēja aktualitāti, un ikviena cita trokšņaina ziņa varēja to nogremdēt.

Mēs nelietojām diktofonu. Tie tikko kā bija izgudroti, labākie bija tikpat lieli un smagi kā rakstāmmašīnas, un to magnētiskā lente pinās kā konfeti Eņģeļu mati. Jau sarunas transkripcija vien bija vesels varoņdarbs. Arī šodien mēs zinām, ka diktofoni ir ļoti noderīgi, lai atcerētos, bet nevajag aizmirst arī par intervējamā seju, kas var pateikt daudz vairāk nekā balss — un reizēm gluži pretējas lietas. Man bija jāizlīdzas ar ierasto metodi, pierakstot skolas burtnīcā, un tieši tāpēc esmu drošs, ka no intervijas nezaudēju ne vārdu, ne intonāciju un varēju to arvien labāk padziļināt. Divas pirmās dienas bija grūtas, jo jūrnieks gribēja stāstīt visu vienlaikus. Tomēr viņš ātri vien iemācījās stāstīt visu pēc kārtas, atbilstīgi maniem jautājumiem, un īpaši daudz viņam palīdzēja stāstītāja talants un iedzimtā spēja saprast žurnālista amata paņēmienus.

Lai brīdī, kad jūrnieks iekrīt ūdenī, lasītājs būtu sagatavots, mēs nolēmām sākt stāstu ar pārskatu par divām pēdējām Mobilā pavadītajām dienām. Tāpat mēs norunājām nebeigt stāstu ar avārijā cietušā nokāpšanu uz sauszemes, bet gan ar ierašanos Kartahenā pūļa ielenkumā, jo no tā brīža lasītāji paši varēja sekot stāsta pavedienam, vadoties pēc presē publicētajiem datiem. Tas mums deva četrpadsmit laidienus un iespēju divas ncdē|as noturēt lasītāju uzmanību.

Pirmo laidienu publicēja 1955. gada 5. aprīlī. Laikraksta El Espectador numurs līdzinājās radio ziņām: to izpirka pāris stundu laikā. Eksplozīvs brīdis bija trešās dienas izlaidums, kad mēs nolēmām atklāt patiesos nelaimes iemeslus, kas, saskaņā ar oficiālo versiju, bija vētra. Meklējot precīzākas detaļas, es lūdzu Velasko stāstīt notikušo, neizlaižot nevienu sīkumu. Viņš jau tik labi pārzināja mūsu darba metodes, ka es pamanīju viņa acīs iemirdzamies draiskas dzirkstis, pirms viņš vel bija man atbildējis:

- Problēma ir tāda, ka nekādas vētras nebija.

Viņš precizēja, ka bijis spēcīgs, apmēram divdesmit stundu ilgs vējš, kas tajā vietā un gadalaikā ir ierasta lieta, bet par ceļojumu atbildīgās personas to nebija ņēmušas vērā. Pirms enkura pacelšanas ekipāža bija saņēmusi aizkavējušos algu par vairākiem mēnešiem un pēdējā brīdī iztērēja to, sapērkoties dažādas sadzīves preces, ko aizvest uz mājām. Tas nebija iepriekš paredzēts, tāpēc droši vien neviens nesatraucās, kad jūrnieki aizpildīja tukšās vietas kuģa iekšienē un piesēja uz klāja lielākās kastes: ledusskapjus, elektriskās veļasmašīnas un gāzes plītis. Kara kuģim tādu kravu pārvadāt nebija atļauts, turklāt tās bija tik daudz, ka stratēģiskās vietās uz klāja vairs neatlika vietas. Iespējams, visi domāja, ka ar lielisku laika prognozi neoficiāla rakstura pārbraucienā, kas ir īsāks par četrām dienām, nav nepieciešama īpaša bardzība. Cik daudzas reizes gan tā jau nebija gadījies un gadījās joprojām, bet nekas nenotika. Tomēr toreiz visiem nepaveicās, un vējš, kas bija tikai nedaudz spēcīgāks nekā prognozētais, spožās saules staros sabangoja jūru, lika kuģim nosvērties uz sāniem daudz vairāk, nekā paredzēts, un sarāva slikti nostiprinātās kravas virves. Ja tas būtu tikai okeāna šķērsošanai nedaudz mazāk piemērots kuģis par Caldas, tas bez žēlastības būtu nogājis dibenā, tomēr astoņi sardzes jūrnieki aizkrita pār bortu. Tādā veidā galvenais nelaimes iemesls nebija vis vētra, kā jau kopš pirmās dienas ietiepīgi bija uzsvēruši oficiālie avoti, bet gan tas, ko Velasko pastāstīja savā reportāžā: pārāk liela un uz karakuģa klāja slikti nostiprināta sadzīves tehnikas krava.

Vēl kāds visu laiku slēpts aspekts bija glābšanas plosti, kas bija pieejami jūrā iekritušajiem jūrniekiem, no kuriem izdzīvoja rikai Velasko. Uz klāja vajadzēja atrasties divu veidu plostiem, kas iekristu ūdenī līdz ar cilvēkiem. Tie bija izgatavoti no korķa un audekla, trīs metrus gari un pusotru metru plati uz cilvēku, ar drošības platformu centrā un apgādāti ar ēdienu, dzeramo ūdeni, airiem, pirmās palīdzības aptieciņu, makšķerēšanas un navigācijas piederumiem un Bībeli. Šādos apstākļos uz plosta desmit cilvēki varēja izdzīvot astoņas dienas pat bez makšķerēšanas piederumiem. Tomēr uz kuģa Caldas bija iekrauta arī krava ar mazākiem un neaprīkotiem plostiem. Pēc Velasko stāstītā rodas iespaids, ka viņam gadījās neaprīkotais plosts. Pastāv jautājums, kas tā arī uz visiem laikiem paliks karājoties gaisā: cik daudziem avārijas upuriem izdevās uzrāpties uz plostiem, kas viņus ne uz kurieni neaizveda.

Šie, bez šaubām, bija svarīgākie iemesli, kas apgrūtināja oficiālos paskaidrojumus par avāriju. Līdz valdība aptvēra, ka šī versija nav pierādāma, jo pārējie ekipāžas locekļi jau devušies atvaļinājumā uz mājām un visā valstī stāsta pilno notikumu izklāstu. Tomēr varas iestādes līdz beigām turējās pie savas versijas par vētru un dokumentēja to ar kategoriskiem oficiāliem paziņojumiem. Cenzūra negāja tik tālu, lai aizliegtu mums publicēt atlikušos laidienus. Savukārt Velasko pēc labākās sirdsapziņas turējās pie lojālas nenoteiktības, un nekad nekļuva zināms, ka būtu izdarīts spiediens, lai viņš neatklāj patiesību, nedz arī viņš lūdza vai aizliedza to atklāt mums.

Pēc piektā reportāžas laidiena laikrakstu bija paredzēts izdot ar lielāku tirāžu nekā četrus pirmos turpinājumus, lai apmierinātu to lasītāju pieprasījumu, kuri vēlējās apkopot visu stāstu pilnībā. Dons Gabriels Kano, kuru tajās saspringtajās dienās mēs redakcijā nebijām manījuši, nokāpa no savas baložu būdas un taisnā ceļā devās pie mana galda.

- Saki man vienu lietu, mazais vārdabrāli, - viņš man sacīja, - cik daudz laidienu vēl būs par avārijā cietušo jūrnieku?

Tā bija septītā diena, Velasko jau bija apēdis vizītkarti, kas bija vienīgā pieejamā apēdamā lieta, un nespēja ar zobiem saplēst kurpes, lai iegūtu vēl ko košļājamu. Tā nu mums bija palikuši vēl septiņi laidieni. Dons Gabriels sadusmojās.

- Nē, mazais vārdabrāli, nē! - viņš īgni atbildēja. - Tiem jābūt vismaz piecdesmit laidieniem.

Ls viņam izklāstīju savus apsvērumus, bet viņējie balstījās apstāklī, ka laikraksta tirāža gandrīz vai dubultojusies. Pēc dona Gabriela aplēsēm, tā varēja sasniegt nacionālās preses vēsturē nepieredzētu apjomu. Viņš sasauca redakcijas padomi, izpētīja ekonomiskās, tehniskās un žurnālistiskās detaļas un piekrita saprātīgam reportāžas apjomam: divdesmit laidieniem. Tas nozīmēja: par sešiem vairāk, nekā bija paredzēts.

Kaut arī līdzās iespiestajiem laidieniem neparādījās mans vārds, runas par manām darba metodēm jau bija izplatījušās, un kādu vakaru, kad devos pildīt savus kinokritiķa pienākumus, kinoteātra vestibilā izcēlās dzīva diskusija par negadījumā cietušā jūrnieka stāstu. Lielākā daļa no sarunas dalībniekiem bija draugi, ar kuriem es pēc seansa tuvīnajās kafejnīcās apmainījos ar domām. Viņu viedoklis man palīdzēja noskaidrot pašam savējo, ko paudu savā iknedēļas rakstā. Saistībā ar reportāžu pat jūrnieku lielākā daļa — ar maziem izņēmumiem — vēlējās, lai stāsts turpinātos pēc iespējas ilgāk.

Viens no šiem izņēmumiem bija padzīvojis un stalts vīrietis skaistā kamieļvilnas mētelī un ar katliņu galvā; kad es viens pats gāju no kinoteātra uz redakciju, viņš man sekoja kādus trīs kvartālus. Viņu pavadīja ļoti skaista sieviete, kas bija ģērbusies tikpat labi kā vīrietis, un vēl kāds mazāk nevainojams draugs. Elegantais vīrs pacēla cepuri, lai mani sveicinātu, un stādījās priekšā, nosaucot vārdu, ko vairs neatceros. Bez gara ievada viņš sacīja, ka nevar piekrist reportāžai par negadījumā cietušo jūrnieku, jo tā es izdarot tiešu piespēli komunistiem. Bez īpašiem pārspīlējumiem paskaidroju sarunas biedram, ka tikai pierakstu stāstu, ko vēsta pats tā galvenais varonis. Tomēr vīram bija pašam savas domas, un viņš bija pārliecināts, ka Velasko iekļuvis karaspēkā kā PSRS spiegs. Tad mani pārņēma priekšnojauta, ka runāju ar kādu augsta ranga sauszemes vai jūras karaspēka virsnieku, un mani sajūsmināja iespēja noskaidrot lietas. Tomēr šķita, ka viņš nevēlas man teikt ko vairāk.

■ Es nezinu, vai jūs to darāt apzināti vai ne, - viņš sacīja. - Un, lai nu būtu kā būdams, jūs komunistu labā izdarāt lāča pakalpojumu valstij.

Viņa žilbinošā sieva satraukta pamāja un mēģināja aiz rokas aizvest vīru prom, klusā balsī lūdzoties: “Rohelio, es tevi lūdzu!” Vīrs pabeidza teikumu tikpat cienīgi, kā bija to sācis:

- Lūdzu, ticiet, es atļaujos jums to teikt tikai tāpēc, ka rakstu dēļ jūs apbrīnoju.

Viņš man atkal paspieda roku un ļāva satrauktajai sievai sevi aizvest prom. Izbrīnītajam pavadonim atvadīties neienāca pat prātā.

Tas bija pirmais no daudzajiem incidentiem, kas mums nopietni lika padomāt par risku, ar kādu saskaramies uz ielas. Pāris dienu iepriekš nabadzīgā tavernā aiz redakcijas, kurā līdz pat rītausmai apkalpoja rajona strādniekus, divi svešinieki bez iemesla bija mēģinājuši uzbrukt Gonsalo Gonsalesam, kas tur dzēra pēdējo nakts kafijas tasi. Neviens nesaprata, kādi viņiem varēja būt motīvi pret pasaulē miermīlīgāko vīru, ja vien tie viņu — mūsu Kārību manieru, ģērbšanās stila un pseidonīma burtu “g” dēļ (Gogs) — nebija sajaukuši ar mani. I.aikraksta drošības dienests mani jebkurā gadījumā brīdināja vienam pašam naktīs nestaigāt pa pilsētu, kas kļuva aizvien bīstamāka. Man, gluži pretēji, tā šķita tik uzticama, ka es pēc darba beigām kājām gāju līdz savam dzīvoklim.

To satraukuma pilno dienu laikā kādā rītausmā es jutu, ka pienākusi mana stundiņa: no ielas kāds bija iemetis ķieģeli pa guļamistabas logu, izraisot stikla lausku krusu. Tas bija Ale-handro Obregons, kas bija pazaudējis sava dzīvokļa atslēgas un nevarēja atrast ne nomodā palikušos draugus, ne brīvu vietu viesnīcā. Viņš bija noguris meklēt naktsmājas un spaidīt bojāto zvana pogu, tāpēc atrisināja savas naksnīgās problēmas ar ķieģeli, ko paņēma no netālās jaunceltnes. Kad atvēru durvis, viņš tik tikko noņurdēja sveicienu, lai nepamodinātu mani pilnībā, un atmuguriski noslīga uz kailas grīdas, kur nogulēja līdz pat pusdienlaikam.

Cilvēku pūlis, kas pie El Espectador durvīm gribēja nopirkt laikrakstu, pirms tas bija dabūjams uz ielas, ar katru reizi kļuva aizvien lielāks. Komerccentra darbinieki gaidīja, lai varētu to nopirkt un autobusā izlasīt jauno reportāžas laidienu.

Domāju, ka lasītāju interese aizsākās cilvēcīgu motīvu dēļ, turpinājās literāru un beigu beigās ari politisku iemeslu dēļ, bet to vienmēr uzturēja arī stāsta iekšējā spriedze. F.s nojautu, ka dažas Velasko stāstītās epizodes viņš pats ir izdomājis un atradis tajās simbolisku un sentimentālu nozīmi, piemēram, stāstā par pirmo kaiju, kas nav gribējusi doties prom. Viņa stāstītajai epizodei par lidmašīnām piemita kinematogrāfisks skaistums. Kāds draugs jūrnieks man jautāja, kā gan es tik labi varu pazīt jūru, un es viņam atbildēju, ka neesmu darījis neko vairāk kā vien vārds vārdā pierakstījis Velasko novērojumus. Kopš zināma laika man viņa stāstītajam vairs nevajadzēja neko pievienot.

Jūras spēku virspavēlniecība bija gluži citādi noskaņota. Neilgi pirms rakstu sērijas beigām tā atsūtīja laikrakstam protesta vēstuli, jo mēs pēc Vidusjūras kritērijiem un pavisam nepiedienīgā veidā bijām vērtējuši traģēdiju, kas būtu varējusi notikt jebkurā vietā, kur vien ir jūras spēku vienības. “Par spīti sērām un sāpēm, kas pārņēmušas septiņus cienījamus kolum-biešu namus un visus jūras spēku vīrus,” bija rakstīts vēstulē, “žurnālisti, kuri šajā tēmā ir iesācēji, nav kautrējušies sacerēt rakstu sēriju, kas ir pilna ar veiksmīgam un uzslavas cienīgam jūrniekam — kurš drošsirdīgi izglāba savu dzīvību — mutē ieliktiem netehniskiem un neloģiskiem vārdiem un jēdzieniem.” Šā iemesla dēļ flote pieprasīja, lai iejaucas republikas prezidenta Informācijas un preses birojs, kuram ar jūras spēku virsnieka palīdzību būtu jāapstiprina visas publikācijas, kas turpmāk skars šo incidentu. Par laimi, vēstules saņemšanas laikā mēs drukājām jau priekšpēdējo laidienu un varējām izlikties, ka līdz nākamai nedēļai neesam neko sapratuši.

Paredzot, ka nobeigumā publicēsim visu tekstu pilnībā, mēs bijām lūguši Velasko palīdzību, lai sagatavotu to viņa biedru adrešu sarakstu, kuriem bija fotokameras, un šie jūrnieki mums atsūtīja ceļojuma laikā uzņemtu fotogrāfiju kolekciju. Tās bija ļoti dažādas, bet lielākajā daļā attēlu bija redzamas uz klāja stāvošas jūrnieku grupas, tām fonā atradās saimniecības tehnikas — ledusskapju, gāzes plīšu, veļas mašīnu — kastes ar skaidri redzamām firmas zīmēm. Ar šo veiksmi mums pietika, lai noliegtu oficiālos noliegumus. Valdības reakcija bija tūlītēja un kategoriska, un pielikuma popularitāte pārsniedza visas prognozes un agrākos rekordus. Bet neuzvaramie Giljermo Kano un Hosē Salgars uzdeva rikai vienu jautājumu:

- Ko mēs, ellē, tagad darīsim?

Tajā brīdī, slavas apreibinātiem, mums nebija ko atbildēt. Visas tēmas mums šķita banālas.

Piecpadsmit gadu pēc stāsta publicēšanas laikrakstā El Espectadnr Barselonas izdevniecība Tusquets to laida klajā kā grāmatu zeltītos vākos, ko izpirka gluži kā karstus pīrāgus. Taisnības izjūtas iedvesmots un aiz apbrīnas pret varonīgo jūrnieku, es prologa beigās rakstīju: “Ir grāmatas, kas nepieder tiem, kas tās raksta, bet gan tiem, kas tās izcietuši, un šī ir viena no tādām grāmatām. Tāpēc arī autora honorārs nonāks pie cilvēka, kam tas pienākas: pie anonīmā novadnieka, kuram vajadzēja izturēt desmit dienas bez ēšanas un dzeršanas, lai šī grāmata varētu tapt.”

Tie nebija rikai tukši vārdi, pilnīgi visus ienākumus no grāmatas izdevniecība Tusquets pēc mana rīkojuma četrpadsmit gadus pārskaitīja Luisam Alehandro Velasko. Līdz viņa advokāts Giljermo Sea Fernandess no Bogotas pārliecināja savu klientu, ka autortiesības pēc likuma pieder viņam. Advokāts zināja, ka tā tas nav un ka esmu tās piešķīris Velasko tikai kā cieņas apliecinājumu viņa varonībai, stāstnieka talantam un draudzībai.

Prasība pret mani tika iesniegta Bogotas 22. iecirkņa Civiltiesā. Tad mans advokāts un draugs Alfonso Gomess Mendess lika izdevniecībai Tusquets izsvītrot prologa beidzamo rindkopu visos turpmākajos izdevumos un līdz tiesas lēmumam neizmaksāt Hosē Alehandro Velasko vairs ne sen-tavo no grāmatas ienākumiem. Tā arī notika. Pēc garām debatēm, kurās tika uzrādīti dokumentāli, tehniski un liecinieku sniegti pierādījumi, tiesa nolēma, ka vienīgais darba autors esmu es, un neapmierināja Velasko advokāta izvirzītās prasības. Tiesa balstījās uz apstākli, ka maksājumi, kas līdz tam bija izdarīti saskaņā ar manu rīkojumu, nebija balstīti atziņā, ka jūrnieks ir stāsta līdzautors, bet gan labprātīgā un brīvi pieņemtā autora lēmumā. Turpmāk visi ienākumi no grāmatas pēc mana rīkojuma rika ziedoti cienījamam fondam.

Mēs tā ari nespējām atrast vēl vienu līdzīgu stāstu, jo šāda veida notikumus nav iespējams izgudrot uz papīra. Tos rada pati dzīve, un gandrīz vienmēr tas notiek negaidīti. To mēs iemācījāmies vēlāk, kad mēģinājām rakstīt lieliskā Antiokijas riteņbraucēja Ramona Oijosa biogrāfiju: viņš togad trešo reizi bija k|uvis par nacionālo čempionu. Mēs to laidām klajā ar pienācīgu troksni, kādu bijām iemācījušies sacelt pēc rakstu sērijas par jūrnieku, un pagarinājām līdz pat deviņpadsmit laidieniem, līdz sapratām, ka publika dod priekšroku Ramonām Oijosam, kas minas augšā kalnos un pirmais sasniedz startu, bet dara to reālajā dzīvē.

Nelielu cerību atgūties mēs samanījām kādu pēcpusdienu, kad Salgars man piezvanīja pa tālruni un lūdza, lai es viņam nekavējoties piebiedrojos viesnīcas Continental bārā. Tur viņš bija kopā ar kādu senu un nopietnu draugu, kas tikko bija iepazīstinājis ar savu pavadoni, strādnieka apģērbā tērpušos pilnīgu albīnu, kura mati un uzacis bija tik baltas, ka šķita žilbinošas pat bāra pustumsā. Salgara draugs, pazīstams uzņēmējs, puisi raksturoja kā raktuvju inženieri, kurš nodarbojas ar izrakumiem pamestā teritorijā divsimt metru no El Espectador redakcijas un meklē pasakainos dārgumus, kas bija piederējuši ģenerālim Simonām Bolivaram. Albīns — liels Salgara un vēlāk arī mans draugs — mums garantēja vēsturisko patiesīgumu. Stāsts bija aizdomīgs savas vienkāršības dēļ: ir pieņemts uzskatīt, ka laikā, kad sakautais un mirstošais Atbrīvotājs gatavojās pamest Kartahenu, viņš nevēlējās ņemt līdzi daudzos personiskos dārgumus, kurus kā pelnītu rezervi laimīgām vecumdienām bija uzkrājis nabadzībā izcīnīto karu laikā. Kad

Bolivars bija gatavs turpināt savu rūgto ceļojumu — nav zināms, uz Karakasu vai Eiropu —, viņš bija gana piesardzīgs, lai tos noglabātu Bogotā, aizsargātus ar tolaik populāro Lakonijas kodu sistēmu, un nepieciešamības gadījumā varētu tos jebkurā laikā atrast no jebkuras pasaules vietas. Es ar nepārvaramu nemieru atcerējos šo stāstu, kad rakstīju darbu “Ģenerālis savā labirintā”, kurā stāsts par dārgumiem būtu ļoti nozīmīgs, tomēr nespēju iegūt pietiekami daudz informācijas, lai tas izskatītos ticams, un kā izdomājums tas šķita nepārliecinošs. Šie pasakainie dārgumi, kurus to īpašnieks nekad nebija atguvis, bija tas, ko meklētājs ar tādu neatlaidību mēģināja uziet. Es nesapratu, kāpēc viņš mums to atklājis, līdz Salgars man paskaidroja, ka viņa draugs, avarējušā jūrnieka reportāžas iespaidots, vēlējies darīt mums zināmu stāsta aizsākumu, lai mēs tam varētu sekot līdz dienai, kad to būs iespējams publicēt ar tādiem pašiem panākumiem.

Mēs devāmies uz izrakumu vietu. Tas bija vienīgais neapbūvētais zemes gabals uz rietumiem no Periodistu parka un atradās ļoti tuvu manam jaunajam dzīvoklim. Jaunais draugs mums uz koloniālā laika kartes parādija dārgumu atrašanās vietu Monserrates un Gvadalupes kalnos. Šis stāsts bija fascinējošs, un kā balvu par to mēs varētu saņemt tikpat eksplozīvu ziņu, kāda bija izrādījies negadījumā cietušā jūrnieka stāsts, turklāt tai būtu lielāks skanējums pasaulē.

Lai būtu lietas kursā, mēs periodiski turpinājām apmeklēt izrakumu vietu, dzērām degvīnu ar citronu un nebeidzami ilgas stundas klausījāmies inženierī. Brīnums katru reizi kļuva aizvien tālāks, līdz pagāja tik daudz laika, ka bija zudusi pat pēdējā cerība. Mēs rikai vēlāk nojautām, ka stāsts par dārglietām nebija nekas cits kā vien aizsegs, lai, meklējot ko ļoti vērtīgu, bez licences ierīkotu raktuves pašā galvaspilsētas centrā. Kaut gan iespējams, ka tas bija vēl viens aizsegs, lai nosargātu drošībā Atbrīvotāja dārgumus.

Tas nebija piemērotākais laiks sapņošanai. Kopš bija iznācis stāsts par jūrnieku, man ieteica kādu laiku uzturēties ārpus Kolumbijas un nogaidīt, kamēr situācija nomierinās un norimst reālie un fiktīvie nāves draudi, ko saņēmām dažādos veidos. Tas bija pirmais, kas man ienāca prātā, kad Luiss Gabriels Kano bez gariem ievadiem jautāja, ko es domāju darīt šajā trešdienā. Tā kā man nebija nekādu plānu, viņš sev ierastā aukstasinībā teica, lai sagatavoju savus ceļojuma dokumentus un kā laikraksta speciālkorespondents dodos uz lielā četrinieka sanāksmi, kas nākamajā nedēļā notiks Ženēvā.

Vispirms es pa tālruni piezvanīju mātei. Notikums viņai šķita tik ievērojams, ka māte man pajautāja, vai tā ir kāda lauku saimniecība, kas saucas Ženēva. “Tā ir kāda pilsēta Šveicē,” es atbildēju. Bez satraukuma un ar nebeidzamo mieru, ar kādu māte parasti uztvēra visnegaidītākos savu bērnu izlēcienus, viņa taujāja, cik ilgi es tur būšu, uz ko atbildēju, ka atgriezīšos, ilgākais, pēc divām nedēļām. Patiesībā es braucu uz Zenēvu tikai uz sanāksmes laiku — četrām dienām. Tomēr no manas gribas neatkarīgu iemeslu dēļ es neatgriezos vis pēc divām nedēļām, bet gan pēc trim gadiem. Tolaik glābšanas laiva bija nepieciešama man pašam — kaut vai tādēļ, lai varētu paēst vienu reizi dienā, bet es cītīgi uzmanījos, lai ģimene par to neko neuzzinātu. Kāds reiz mēģināja satraukt māti ar meliem, ka dēls kā princis dzīvo Parīzē, pēc tam kad apmānījis viņu ar stāstu, ka būs prom tikai divas nedēļas.

- Gabito nevienu nemāna, - nevainīgi smaidīdama, viņa atbildēja. - Bet reizēm pat Dievam ir nepieciešams divas nedēļas pārvērst divos gados.

Man nekad nebija ienācis prātā, ka tieši tāpat kā miljoniem kolumbiešu, kuri vardarbības dēļ ir devušies bēgļu gaitās, ari man trūkst jebkādu personību apliecinošu dokumentu. Es nekad nebiju piedalījies vēlēšanās, jo man nebija pases. Barrankiljā es biju lietojis laikraksta El Heraldo žurnālista akreditācijas karti ar viltotu dzimšanas datumu, lai izvairītos no militārā dienesta, kuram nu jau divus gadus biju par vecu. Ārkārtas gadījumos es uzrādīju pastkarti”', ko man bija iedevis Sipakiras telegrāfists. Kāds likteņa sūtīts draugs mani saveda kopā ar ceļojumu aģentūras menedžeri, kas noteiktajā datumā apsolīja iesēdināt mani lidmašīnā, ja iepriekš samaksāšu viņam divsimt dolāru lielu avansu un parakstīšos desmit baltu un apzīmogotu lapu apakšējā daļā. Tā es nejauši uzzināju, ka manā bankas kontā atrodas pārsteidzošs naudas daudzums, ko, aizrautīgi strādājot par žurnālistu, nebiju paspējis iztērēt. Vēl bez personīgajiem tēriņiem, kas nebija lielāki kā nabadzīgam studentam, mani vienīgie izdevumi bija ikmēneša glābšanas laiva ģimenei.

Izlidošanas priekšvakarā ceļojumu aģentūras menedžeris man lika priekšā uz rakstāmgalda visus dokumentus, vienlaikus skanīgā balsī skaitot katra nosaukumu, lai es tos nesajauktu: personību apliecinošs dokuments, karaklausības grāmatiņa, notāra apliecinātas nodokļu inspekcijas kvītis un sertifikāts par vakcinēšanos pret bakām un dzelteno drudzi. Beigu beigās viņš lūdza vēl papildu samaksu kārnajam zēnam, kas divas reizes manā vietā bija vakcinējies gluži tāpat, kā nu jau vairākus gadus katru dienu vakcinējās grūtībās nonākušu cilvēku vietā.

Neprotot citas valodas kā vien spāņu, ar trešās šķiras viesnīcai paredzēto komandējuma naudu kabatā un bankas konta krietni atbalstīts, es devos uz Ženēvu tieši laikā, lai paspētu uz Eizenhauera, Bulgaņina, īdena un Forē konferences svinīgo atklāšanu. Bija paredzēts, ka atgriezīšos pēc pāris nedēļām, bet nezin kādā dīvainā priekšnojautā es izdalīju draugiem visas personiskās mantas no dzīvokļa, pat lielisko kino tēmai veltīto

* Identifikācijas dokuments personām, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem.

bibliotēku, ko divu gadu laikā biju savācis ar Alvaro Scpcdas un Luija Visāna palīdzību.

Dzejnieks Horhe Gaitans Durāns atnāca atvadīties, kad es plēsu nevajadzīgus papīrus, un ziņkārīgi apskatīja papīrkurvja saturu, ja nu gadījumā tur izdotos atrast kaut ko viņa žurnālam noderīgu. Viņš atrada trīs vai četras uz pusēm pārplēstas lapas un uzmeta tām ašu skatienu, tikmēr mēģinot uz rakstāmgalda tās salikt kopā kā puzli. Viņš jautāja, no kurienes šīs lapas ir, un es atbildēju, ka tas ir “Isabelas monologs, nolūkojoties lietavās”, ko esmu izsvītrojis no pirmā Kritušo lapu melnraksta. F.s brīdināju, ka tas jau ir publicēts, jo stāsts ar to pašu manis izdomāto virsrakstu un steigā liftā doto atļauju, par kuru pats neatcerējos, jau bija parādījies žurnālā Cronica un laikraksta El Espectador pielikumā Magazine Dominical. Gaitanu Durānu tas nesatrauca, un viņš darbu publicēja nākamajā žurnāla Mito numurā.

Izlidošanas priekšvakarā pie Giljermo Kano sarīkotā atvadīšanās bija tik vētraina, ka lidostā atklājās: lidmašīna uz Kar-tahenu, kur man vajadzēja pārlaist nakti un atvadīties no vecākiem, jau izlidojusi. Par laimi, es paspēju uz nākamo, kas devās ceļā pusdienlaikā. Tas bija labi darīts, jo situācija mājās kopš pēdējās viesošanās reizes bija krietni uzlabojusies un vecāki, brāļi un māsas jau varēja iztikt bez glābšanas laivas, kas Eiropā man bija daudz vairāk nepieciešama nekā viņiem.

Nākamajā dienā agri no rīta es pa lielceļu devos uz Barrankilju, lai paspētu uz Parīzes reisu divos pēcpusdienā. Kartahenas autoostā es satiku Lasidesu, neaizmirstamo “debesskrāpja” durvju sargu, kuru kopš tā laika vairs nebiju redzējis. Viņš apkrita man ap kaklu, sirsnīgi apkampa, un krietnā vīra acis pildījās asarām, jo viņš nezināja, ne ko man teikt, ne kā uzrunāt. Pēc steidzīgas aprunāšanās, jo viņa autobuss tikko kā bija pienācis un manējais gandrīz jau devās ceļā, viņš sacīja ar rādu degsmi, ka man salēcās sirds:

- E’s nesaprotu, Gabriel, kāpēc jūs nekad man nepateicāt, kas esat.

- Ak, dārgais Lasidcss, - es atbildēju vēl vairāk sāpināts nekā viņš, - es jums to nevarēju pateikt, jo vēl tagad es pats nezinu, kas esmu.

Pēc pāris stundām, kad taksometrā braucu uz Barrankiljas lidostu zem nepateicīgām debesīm, kas bija caurspīdīgākas nekā jebkur citur pasaulē, es sapratu, ka atrodos Divdesmitā jūlija avēnijā. Refleksa dēļ, kas nu jau piecus gadus bija daļa no manas dzīves, es paskatījos uz Mersedesas Barčas mājas pusi. Un tur viņa bija, sēdēja pie parādes durvīm kā skulptūra, stalta un tāla, un saskaņā ar tā gada modi, bija ģērbusies zaļā kleitā ar zeltītiem izšuvumiem. Meitenes mati bija nogriezti kā bezdelīgas spārni, un viņa bija ļoti nemierīga — kā cilvēks, kurš gaida kādu, kam nevajag ierasties. Es nespēju izvairīties no briesmīgas priekšnojautas, ka šajā jūnija ceturtdienā agri no rīta zaudēju viņu uz visiem laikiem, un uz mirkli man prātā pazibēja doma apstādināt taksometru, lai atvadītos, bet es izvēlējos lieki neizaicināt savu nedrošo un nemainīgo likteni.

Lidmašīnā mani joprojām mocīja sirdsapziņas pārmetumu grēmas. Tolaik pastāvēja smalks paradums priekšējā krēsla kabatiņā ielikt to, ko saprotamā valodā sauca par rakstāmma-teriālu. Tā bija piezīmju lapa ar zeltītām maliņām tāda paša rožaina, krēmkrāsas vai zila lina papīra aploksnē, kas reizēm bija iesmaržota. Dažos iepriekšējos ceļojumos es šīs lapas biju izmantojis, lai rakstītu atvadu dzejoļus, un pēc tam salocīju no tām papīra balodīšus, ko pametu gaisā, lidmašīnai nolaižoties. Es izvēlējos debeszilu papīru un uzrakstīju pirmo nopietno vēstuli septiņos no rīta pie parādes durvīm sēdošajai Merse-desai ar nedrošas bezdelīgas frizūru. Zaļajā kleitā viņa izskatījās kā līgava bez līgavaiņa, un es pat nenojautu, kam par godu meitene tik agri no rīta bija saposusies. Es biju viņai rakstījis nenopietnas zīmītes, kuras sacerēju no reizes uz reizi un uz kurām mūsu nejaušo tikšanos laikā saņēmu tikai mutiskas un vienmēr izvairīgas atbildes. Tās nebija vairāk kā piecas rindiņas, kurās es oficiāli paziņoju par savu ceļojumu. Tomēr beigās pievienoju postskriptu, kas, parakstot vēstuli, mani apžilbināja kā zibens pusdienlaikā: “Ja mēneša laikā nesaņemšu atbildi uz šo vēstuli, es uz visiem laikiem apmetīšos uz d/.ivi Eiropā.” Es nedevu sev daudz laika vēlreiz pārdomāt uzrakstīto, pirms divos naktī iemetu vēstuli tukšās Montegobcjas lidostas pastkastē. Bija jau piektdiena. Nākamās nedēļas ceturtdienā, kad iegāju Ženēvas viesnīcā pēc vēl vienas nelietderīgu starptautisko domstarpību pilnas dienas, es atradu atbildes vēstuli.

1

Saule spīd visiem (angļu vai.).

2

Komadre, kompadre — kaimiņi vai draugi, starp kuriem pastāv ciešas attiecības un valda uzticība.

3

Vārdu “mambī” lieto, runājot par Kubas partizāniem, kas XIX gadsimtā piedalījās Neatkarības karā un bija antispāniski noskaņoti.

4

Vārdu spēle: escarabajo — vabole, abajo — apakša, arriba — augša.

5

Tiple: neliels, pie ģitāras saimes piederošs Kolumbijas nacionālais stigu instruments ar 10 vai 12 stigām, kas sakārtotas 4 grupās.

6

Bandoneons: akordeonam līdzīgs taisnstūrveida instruments ar īpatnēju skaņu.

7

Valjenato (vallertato)-. Kolumbijas Karibu piekrastei raksturīgs mūzikas žanrs, kas kļuva populārs visā valstī.

8

*11 Klaves: sitamais instruments, divas apmēram 20 cm garas un 2,5 cm resnas koka nūjiņas.

9

Gvarača: XVII gadsimta beigās Kubā radies mūzikas žanrs, kas XX gadsimta 50. —70. gados kjuva populārs Latiņamerikā.

10

Teikuma asprātība slēpjas apzīmētājā, jo spāņu valodā vārdam popular ir divas nozīmes: 1) plaši izplatīts un pazīstams; 2) no vienkāršiem un neizglītotiem sabiedrības slāņiem nācis.

11

Uzrunājot cilvēkus, Latlņamerikā ierasts lietot trešās personas formu, kas atbilst latviskajam pieklājības formas jūs, savukārt Spānijā ari nepazīstamus cilvēkus lielākoties uzrunā ar tu. “Jūsu pašreizējais dzīvesveids ne tikai rada nedrošu situāciju jums pašiem, bet rāda sliktu piemēru arī visai pilsētai.”

12

Marakass: grabulim līdzīgs mūzikas instruments, kas sastāv no roktura, kuram piestiprināta sfēriska, ar nelieliem priekšmetiem pildīta da]a.

13

Spāņu kolonizācijas laikā Kolumbiju sauca par Jauno Granadu {Nueva Granada).

14

Latviešu valodā tie ir veida apstākļa vārdi.

15

Alpargatas — auduma apavi, kuru zole pagatavota no virvēm.

16

Cueva: ala (spāņu vai.).

17

Spāņu valodā vārds tuerto no/.īmē ne rikai vienacis, bet ari šķībs, kleins, sagriezies.

18

Spāņu valodā daudzi darbības vārdi imperfektā beidzas ar galotni -ka un neizbēgami veido atskaņas ar Buendķa, kā spāniski raksta minēto uzvārdu.

19

Šie vingrinājumi spāņu valodā balstās uz līdzīgu skaņu atkārtošanu: “..la mula que va al molino у el chocolate del chico de la cachucha chica у el adivino pile se dedica a la bebida. ”

20

Kosrumbrisms: literatūras virziens, kura mērķis ir darbā atspoguļot sociālus ieradumus.

21

Gvačarakas: skrāpējams perkusijas instruments, kas sastāv no divām da|ām: viļņaina dobja priekšmeta un lociņa, ar kuru velk pār nelīdzeno virsmu.

22

Šī piezīme ir saistīta ar Latīņamerikas literāni vēlmi atteikties no XX gadsimta sākumā valdošā simbolisma.

Content

Markess Gabriels Garsija Dzīvot, lai izstāstītu

1

2

3

4

5

6

7

8

1