Markess Gabriels Garsija

Nestundā

Gabriels Garsija Markess

Nestundā

īsromāni un stāsti

.

HERMANAM VARGASAM KRITUŠAS LAPAS

Tik vienu brāli Kreortts loti godina,

Tam kapu piešķirdams, bet otru kaunā liek.

Kā ļaudis stāsta, Eteokla pīšļus viņš

Pēc senču paražām ar cieņu zemē slēpj.

Lai godāts tas ir pazemē starp mirušiem.

Ar vēstnešiem viņš pilsoņiem liek paziņot,

Ka nelaimīgā Polineika pīšļus tie

Ne kapā guldīt drīkst, nedz arī apraudāt,

Bet neapraudātu bez kapa atstāt to

Un putniem mest, kas gaida gardu barību.

Kā dzirdams, labais Kreonts licis tev un man

— Jā, protams, ari man — to visu paziņot.

Pats ieradīsies šeit un skaidri paziņos,

Ja kāds vēl nezina. Viņš jokot netaisos

Ar šādām pavēlēm. Kas viņu neklausīs,

To tauta ielas nomētās ar akmeņiem.

No Solokla lugas «Antigorie» '

Pēkšņi itin kā spējā viesuļvētras brāzienā pilsētiņas centrā ievirmoja banānu sabiedrība, nesdama sev lici/.i kritušu lapu mudžekli. Ta bija juceklīga, kurnurojoša brāzma, ko veidoja no citurienes ieradušās cilvēcisku un materiālu vērtību pabiras, aizvien tālāk pagātnē aizvirzījušās un aizmirstībā nogrimstošā pilsoņu kara atmiņu saslaukas. Kritušo lapu gūzma bija nepielūdzama. Tā visu saindēja ar daudzveidīgas smirdoņas uzplūdiem, svešu cilvēku ādas un slepenas nāves dvingu. Nepilna gada laikā pilsētiņa tika pārplūdināta ar daudzu jau agrāk notikušu katastroiu bēdu un nelaimju atsijām, tās ielas visnotaļ pārvēršot pūstošā mēslainē. Un šis spēju negaisa joņu mēztās drazas nogulsnējās un ieguva savdabīgus apveidus, padarot šauro un garo ielu ar upīti vienā galā un mirušiem iedzīvotājiem ierādītu laidaru otrā — par uzvandītu, pilnīgi atšķirīgu• no citurienes savāktu atkritumu krātuvi.

Juku jukām ar trūdošu cilvēcisku lapu gūzmu, neatvairāmās

A Ģiezena latviskais atdzejojums.

brāzmas nesti, šajā saslauku kaudzē uzradās tirgotavu, slimnīcu, uzdzīves perēkļu un elektrostaciju grausti; tāpat līdzīgi pabirām šeit saradās gan vientuļas sievietes, gan arī vīri, kas pie iebraucamās vietas slitas piesēja savus zirgēzeļus, kā vienīgo mantību līdzi atvezdami kādu saplākšņu čemodānu vai ar virvi pārsietu paunu, bel pēc dažiem mēnešiem, palūk, viņiem jau bija pašiem savas savrupmājas, pāris piegulētāju un militārās dienesta pakāpes, kas tika saņemtas ar nokavēšanos tālab, ka viņi tikai pašās kara beigās bija stājušies armijas rindās.

Kritušo lapu virpuli pie mums nokļuva ari lielo pilsētu nožēlojamās milas saslaukas, un drīz vien pilsētiņā tika sacelti koka būceņi, kur sākumā vienas nakts milas patvērumam kādā kaktā bija dabūjama puse gultas, bet pēc tapi izveidojās trokšņainas jezgas pārpilna iela ar slepeniem netiklības perēkļiem, kura savukārt vēlāk pārvērtās tikpat kā par atsevišķu atklātu māju pilsētiņu.

Šajā mutuļojošā ļaužu varzā virmot virmoja nepazīstamas sejas, uz ātru roku tika uzslietas teltis, kur vīrieši garāmgājēju acu priekšā pārģērbās un sievietes, zem lietussargiem sasēdušās, kvernēja uz saviem čemodāniem, bet apkārt klaiņoja vai ari iebraucamās vietas kūtīs badā mira zirgēzeļi, tikai mēs, šejienes sākotnējie iedzīvotāji, no pirmajiem bijām kļuvuši par pēdējiem, par svešiniekiem, par ieklīdeņiem.

Jau drīz pēc kara, kad bijām atnākuši uz Makondo un pareizi novērtējuši šejienes augsni, mēs nojautām, ka agri vai vēlu uz šejieni līdzīgi kritušām lapām trauksies ļaužu varza, taču nekad netikām domājuši, ka tas notiks ar tik neatvairāmu spēku. Tālab, redzot šurp veļamies tādu cilvēku lavīnu, mums neatlika nekas cits kā savu māju durvju priekšā nolikt šķīvjus ar dakšiņām un karotēm, turpat nosēsties ari pašiem un pacietīgi gaidīt, kamēr jaunatnācēji atzis mūs par savējiem. Un tad, raugi, pirmo reizi atskanēja vilciena svilpe. Kritušo lapu gūzma vēlāš tam pretī, bet trauksmē zaudēja sparu, salipdama un saķepdama vienā blāķi, līdz pakļāvās dabiskajam trūdēšanas procesam un savienojās ar augsnes pirmdigļiem.

Makondo, 1909.

Pirmo reizi mūžā es redzēju mironi. Ir trešdiena, bet es jūtos tā, it kā būtu svētdiena, jo man nevajadzēja iet uz skolu un es esmu ieģērbts zaļā velveta uzvalkā, kurš vietumis man spiež. Māmuļai pie rokas slādami nopakaļ vecamtēvam, kurš ik soli iztausta ar spieķi, lai neuzgrūs-tos kādai no istablietām (viņš lāgā neredz un ir klibs), viesistabā paeju garām spogulim un redzu tajā sevi pilnā augumā, ietērptu zaļā uzvalkā, ar balto, iecietināto lentiti, kura vienā pusē man grauž kaklu. Ieraugu sevi apaļajā, apsūbējušam mēnesim līdzīgajā spogulī un nodomāju: «Tas esmu es — gluži tikpat kā svētdienā.»

Esam atnākuši mājā, kurā guļ mirušais.

Noslēgtajā istabā tveicīgs karstums. Dzirdams, kā ielās san saule, bet citādi nevienas skaņas. Gaiss šeit sastāvējies un smacīgs; tā vien liekas, ka tas būtu izlokāms tikpat kā tērauda plāksnīte. Istabā, kur novietots mironis, ož pēc čemodāniem, taču es tos nekur neredzu. Kaut kur kaktā rēgojas guļamtīkls, ar vienu galu piesiets pie apļa. Ož pēc atkritumiem. Un man tā vien liekas, ka vecajām, gandrīz jau pilnīgi izjukušajām grabažām ap mums visapkārt jāsmird pēc atkritumiem, lai gan patiesībā tām ir pavisam cita smaka.

Es biju ticējis, ka miroņiem aizvien ir platmale galvā. Bet tagad redzu, ka tā nav. Redzu, ka tiem ir iesirmi tēraudkrāsas deniņi un žoklis atsiets ar lakatiņu. Redzu, ka mute mazliet pavērta un aiz zilganajām lūpām saskatāmi izroboti, netīri zobi. Redzu, ka uz vienu pusi nošķiebtā, sakošļātā, pietūkusī un apžulgusī mēle tiem ir drusku tumšākā krāsā nekā seja, gluži tādā pašā, kādu iegūst ar auklu sažņaugti pirksti. Redzu, ka acis tiem atvērtas, turklāt daudz plašāk nekā cilvēkiem, izvalbītas un sastin-

gušu izbai]u pilnas, bet visai ādai piemīt valgas, nomīdītas zemes izskats. Es biju domājis, ka mironis līdzinās mierīgi aizmigušam cilvēkam, bet tagad redzu, ka viss ir gluži citādi. Redzu, ka tas drīzāk atgādina nomodā esošu, aizkaitinātu, pēc sīksta cīniņa vel nenorimušu cilvēku.

Arī māmuja apģērbusies tā, it kā būtu svētdiena. Galvā viņa uzlikusi vecmodīgo salmu platmali, kura nosedz ausis, bet mugurā viņai melnā kleita ar augsto apkakli un garajām piedurknēm. Tā kā šodien ir tikai trešdiena, es viņu redzu kā no tālienes, svešādu, un, kad vecaistēvs pieceļas pretim vīriem, kuri ienes zārku, liekas, ka māmuļa gribētu man ko sacīt. Māmuļa sēž man blakus ar muguru pret aizvērto logu. Viņa smagi elpo un ik pa brīdim sakārto matu cirtas, kuras spraucas no steigā uzliktās cepures apakšas. Vecaistēvs izrīko vīrus, lai tie noliek zārku pie gultas. Tikai tagad es apjēdzu, ka mirušajam patiesi tajā būs pietiekami vietas. Kad zārku ienesa istabā, man bija licies, ka tas ir pārāk mazs līķim, kurš aizņem gultu visā tās garumā.

Nevaru apjaust, kāpēc gan īsti esmu atvests šurp. Nekad es agrāk nebiju spēris kāju šajā mājā un pat domāju, ka tajā neviens nedzīvo. Tā ir liela stūra māja, kuras durvis, manuprāt, nekad nebija tikušas atvērtas. Es aizvien tiku domājis, ka tā ir pilnīgi tukša. Tikai tagad, kad māmuļa man jau bija paziņojusi: «Šodien tu uz skolu neiesi»,— bet es nemaz nejutos iepriecināts, jo tas tika sacīts svešādā, sadrūmušā balsī, pēc kam viņa tūlīt ienesa manu velveta uzvalku un, ne vārda nesacīdama, sāka mani tajā ieģērbt, bet pēc tam mēs izgājām pa durvīm, kur mūs uz ielas jau gaidīja vecaistēvs, un mēs bijām pagājuši garām trim namiem, kuri šo māju atdalīja no mūsējās,— tikai tagad es atskārtu, ka šeit uz stūra kāds ir dzīvojis. Kāds cilvēks, kurš tagad bija miris un kuram vajadzēja būt tam pašam, uz ko zīmējās māmuļas vārdi, kad viņa man piekodināja: «Daktera bērēs tev jāuzvedas ļoti pieklājīgi.»

Ienācis istabā, es mirušo pirmajā brīdī nekur neredzēju. Redzēju tikai vecotēvu durvīs runājamies ar vīriem un mums pamājam ar roku nākt tālāk. Tad es sapratu, ka istabā kāds ir, taču, ieejot iekšā, man tā vēl šķita tumša un tukša. Sejā tūlīt iesitās smacīga tveice — un es sajutu atkritumu smārdu, kurš pirmajā brīdi šķita blīvs un nemainīgs, bet tagad jau līdzīgi svelmei uzvēdīja plašiem viļņiem un tad atkal pagaisa. Māmuļa

apsēdās kaktā; aiz rokas viņa bija mani izvedusi cauri šai tumšajai istabai un nosēdinājusi sev blakus. Tikai pēc kada brīža es sāku šeit ko saskatīt. Ieraudzīju vecotēvu, kurš nopūlējās atvērt logu, taču tas likās tikpat kā ieaudzis savās apmalēs un saliedējies ar tām vienā veselumā. Ar spieķi viņš sirdīgi zvetēja pa loga slēdžiem, un viņa uzvalks drīz vien bija vienos putekļos, kuri uzvirmoja ar katru spieķa sitienu. Kad vecaistēvs paziņoja, ka logs nav atverams, es pagriezu galvu un tikai tad ieraudzīju kādu gultā guļam. Tas bija tumšs, nekustīgs, garumā izstiepies vīrieša augums. Pavērsos uz māmuļas pusi, taču viņa sčdeja svešāda un nopietna, skatīdamās pavisam kur citur. Tā kā kājas man nesniedzās līdz grīdai, bet brīvi kūļājās gaisā kādu sprīdi no zemes, paliku rokas zem dibena, ar plaukstām atbalstīdamies pret sēdekli, un sāku līgot kājas, ne par ko vairs nedomādams, līdz atcerējos, ka māmuļa man bija piekodinājusi: «Daktera bērēs tev jāuzvedas ļoti pieklājīgi.» Pār muguru man nošalca vēsas tirpas, un es pavēros sāņus, taču neredzēju nekā cita kā vien saplaisājušo un izkaltušo koka sienu. Likās, itin kā no sienas kāds man būtu teicis: «Nekustini kājas, jo gultā gulošais vīrietis ir dakteris, kurš tagad miris.» Un, kad es atkal paskatījos uz gultu, man viss jau šķita citādi. Es atskārtu, ka tur nav vis atpūtā atlaidies cilvēks, bet gan mironis.

Kopš šā brīža bija tā, itin kā manu seju kāds grieztin grieztu uz to pusi, lai kā es censtos turp neskatīties. Visiem spēkiem nopūlos lūkoties kaut kur citur, bet es viņu redzu visur ar izvalbītām acīm un tumsā zaļgani mironīgu seju.

Nesaprotu, kāpēc neviens nav atnācis uz viņa bērēm. Ieradušies vienīgi mēs — vecaistēvs, māmuļa un četri gvahīro cilts indiāņi, kuri strādā pie vecātēva. Indiāņi atstiepuši maišeli ar kaļķiem un tos izbēruši zārkā. Ja' māmuļa nebūtu tik svešāda un izklaidīga, es viņai pavaicātu, kāpēc tā ticis darīts. Man nav nekādas apjēgas, kāpēc zārkā jāber kaļķi. Kad maišelis jau bija tukšs, viens no vīriem to papurināja virs zārka, kurā iekrita pēdējās drupačas, vairāk līdzinādamās zāģu skaidām nekā kaļķiem. Satvēruši mironi pie pleciem un kājām, viņi to pacēla augšup. Mironis ieģērbts parastās biksēs, kas jozmenī savilktas ar platu, melnu siksnu, mugurā viņam pelēks krekls, bet kurpē ieauta tikai kreisā kāja. Ada teiktu, ka viena kāja viņam kungs, bet otra — pļunks.

Labējās kājas kurpe nomesta kaut kur gultas galā. Likās, ka gultā mironim būtu bijis pašauri. Bet zārkā viņš ietilpst jau daudz ērtāk, jūtas labāk, un viņa sejā, kas vēl nesen izskatījās sirdīga un satraukta kā pēc cīniņa vēl nenorimušam cilvēkam, tagad jau ieviesies rāms miers un lēnprātība. Sejas aprises sānskatā kjuvušas maigākas, un ta vien liekas, ka šeit, zārkā, viņš jūtas kā savās — mirušam cilvēkam pienācīgās mājās.

Vecaistēvs visu laiku rosās pa istabu. Paņēmis vienu vai otru priekšmetu, viņš to ieliek zārkā. Es atkal paveros rnamujā un ceru, ka viņa, redzēdama manu neizpratni, kā aizvien līdzīgos gadījumos, paskaidros, kāpēc vecaistēvs ta rīkojas. Bet māmuļa savā melnajā tērpā paliek tikpat vēsi vienaldzīga un, kā man liekas, visu laiku izvairās skatīties uz to pusi, kur atrodas mirušais. Es arī gribētu darīt tāpat, taču nespēju. Es nepārtraukti nolūkojos mironī, tikpat kā to pētīdams. Vecaistēvs iemet zārkā kādu grāmatu, pamāj indiāņiem, un trīs no viņiem uzliek zārkam vāku. Tikai tagad es jūtu, ka rokas, kuras manu galvu nepārtraukti bija turējušas pavērstu uz to pusi, atlaižas, un es varu apskatīt istabu, kurā mēs atrodamies.

Es atkal palūkojos uz māmuļu. Pirmo reizi, kopš esam atnakuši šajā mājā, viņa atbild man ar skatienu un novīpsnā piespiestu, neko neizsakošu smaidu. Dzirdu aiz pēdējā dzelzceļa līkuma izzūdošā vilciena svilpienu. Arī kaktā, kur atrodas mironis, dzirdu kādu troksni. Redzu, ka viens no indiāņiem pacej zārka vāku un vecaistēvs līdzās mironim ieliek gultā aizmirsto kurpi. Atkal iesvelpjas vilciens, taču aizvien tālāk, un es pēkšņi nodomāju: «Pulkstenis ir jau pustris.» Un atceros, ka šajā laikā (kad vilciens iesvelpjas pēdējā sliežu ceļa līkumā aiz pilsētas) zēni sastājas ierindā, lai dotos klasē uz pirmās stundas mācībām.

«Ābrahāms,» es nodomāju.

Man nebūtu vajadzējis ņemt līdzi bērnu. Sādi skati nav piemēroti viņam. Pat man, neņemot vērā manus trīsdesmit gadus, miroņa klātienes retinātā gaisotnē sametas šķērma dūša. Mums vajadzētu iziet laukā. Vajadzētu pateikt tētim, ka mēs nejūtamies labi šajā telpā, kur septiņpadsmit gadu laikā viss piesātinājies ar tāda cilvēka atkritumiem un organiskajiem izdalījumiem, kuram mūždien bijis svešs viss, kas kaut cik līdzinātos pateicībai un citām cilvēciskām jūtām. Šķiet, tētis ir bijis vienīgais cilvēks, kurš viņam jutis līdzi. Neizskaidrojamas simpātijas, bet vienīgi to dēļ mirušais tagad nesatrūdēs viens šajās četrās sienās.

Manu prātu nodarbina šo attieksmju smieklīgā puse. Mani satrauc tas, ka mēs tūdaļ iziesim uz ielas nopakaļ zārkam, kurš nevienā neizraisīs nekādas citas jūtas kā vien gandarījumu. Varu iedomāties, ar kādām acīm uz mums no logiem noskatīsies sievietes, redzot manu tēvu, mani pašu un manu bērnu sekojam zārkam ar satrūdēšanai nolemtu cilvēku, kuram neviens no pilsētiņas iedzīvotājiem nekad nekā cita arī nav novēlējis, un mirušais tagad ir ceļā uz kapsētu nepielūdzamā pamestībā, vienīgi trīs cilvēku pavadībā, kuri apņēmušies veikt šo cilvēciskas līdzjūtības pienākumu, lai gan tas kļūs viņiem pašiem par apkaunojumu. Ir pilnīgi iespējams, ka tēva apņēmība būs par cēloni tam, ka rītdien neviens negribēs mūs pašus izvadīt pēdējā gaitā.

Varbūt tieši tāpēc es ari tiku līdzi paņēmusi bērnu. Kad pirms neilga brīža tētis paziņoja: «Tev jānāk kopā ar mani,»— pirmais, kas man iešāvās prātā, bija doma, ka jānāk arī bērnam, lai es nejustos tik pamesta. Un tagad, smacīgajā septembra pēcpusdienā, mēs esam šeit, juzdami, ka visas lietas ap mums nolūkojas mūsos ar nesaudzīga ienaidnieka acīm. Tētim nav par ko uztraukties. Patiesībā viņš visu savu mūžu nodzīvojis līdzīgā veidā, parādīdams pārējiem pilsētiņas iedzīvotājiem pigu un aizvien izpildīdams jebkuru, pat visnenozīmīgāko pienākumu, neņemot vērā atklātības spriedumu. Jau pirms gadiem divdesmit pieciem, kad šis vīrietis ieradās mūsu mājā, tētim vajadzēja paredzēt (ņemot vērā ciemiņa absurdo un nepiedienīgo uzvedību), ka šodien pilsētiņā nebūs neviena vieniga cilvēka, kurš būtu ar mieru mirušā līķi izmest kauču vismaz maitu vanagiem aprīšanai. Varbūt tētis tomēr ir nojautis visus šķēršļus, pārdomājis un apsvēris visas iespējamās grūtības. Un tagad, pēc divdesmit pieciem gadiem, apzinās, ka izpilda pienākumu, ko jau sendienās uzņēmies un ilgi iepriekš visos sīkumos pārdomājis, un tagad nesvārstīdamies to novedis līdz galam pat tad, ja viņam pašam mirušā līķi vilkšus vajadzētu vilkt pa Makondo ielām.

Un tomēr, kad pienāca šis brīdis, tēvam nepietika drosmes darīt to vienam pašam, un viņš piespieda piedalīties arī mani, lai gan šā neciešamā pienākuma izpildi neapšaubāmi bija uzņēmies jau tad, kad man vēl ilgi nebija nekādas izpratnes par to. Kad tēvs pavēstīja: «Tev jānāk kopā ar mani,»— man netika dots laiks šo vārdu apjēgai un es nepaguvu saprast, cik smieklīgi un apkaunojoši ir izvadīt tādu cilvēku, par kuru visi ir domājuši, ka viņš pārvērtīsies pīšļos paša midzenī. Turklāt ļaudis to nebija tikai cerējuši vien, bet ari gatavojušies, lai viss notiktu tieši šādā veidā, no visas sirds, bez jebkādiem iekšējiem pārmetumiem jau iepriekš nopriecādamies, gaidījuši līksmo dienu, kad viņa trūdēšanas smirdoņa ieplūdīs pilsētiņas ielas, un neviens nebūtu jutis ne līdzcietību, ne satraukumu vai sašutumu, tikai dziļu gandarījumu, ka pienācis ilgotais brīdis, un kārojuši vienīgi to, lai viņa trūdēšana tik ātri nebeigtos, bet turpinātos, līdz līķa smirdoņa gandarītu pat visdziļāk slēptā naida nostūrus.

Un tagad, raugi, mēs Makondo iedzīvotājiem esam laupījuši ilgi cerēto iepriecinājumu. Man ir tāda sajūta, ka mūsu iejaukšanās izraisījusi ļaužu sirdīs nevis skumju neveiksmes apziņu, bet gan pārliecību, ka atriebe atlikta vienīgi uz laiku.

Jau tāpēc vien būtu vajadzējis bērnu atstāt mājās un neiejaukt viņu šajā naida virmā, kas desmit gadu bija burzguļojusi pret dakteri, bet tagad pavērsīsies pret mums. Bērns pat nenojauš, kāpēc šajā ar visādām grabažām piekrautajā istabā atvests. Nabadziņš sēž, mulsi klusēdams, un gaida, lai kāds viņam paskaidro, ko tas viss nozīmē. Sēž, kulstīdams kājas, un, ar delnām pret sēdekli atbalstījies, cer, ka viņam kāds palīdzes orientēties šaja labirintā. Man gribētos būt drošai, ka neviens to nedarīs, neatvers neredzamās durvis, kas viņam neļauj saprast neko vairāk kā vien tieši redzamo un uztveramo.

Jau vairāk reižu zens palūkojies manī, un es zinu, ka liekos viņam sveša un nepazīstama, šajā uzvalkā iežņaug-ta, ar šo vecmodīgo cepuri, kuru esmu uzlikusi galvā tikai tāpēc, lai zem tās paglābtos pati no savām priekšnojautām.

Ja Meme dzīvotu tepat šajā mājā, viss būtu citādi. Tad varētu domāt, ka esmu atnākusi viņas dcļ. Atnākusi dalīties viņas bēdās, kādas gan Meme nemaz nejustu, taču tās varētu izrādit — un pilsētiņas iedzīvotājiem viss būtu tīri labi saprotams. Bet Meme pazudusi jau pirms kādiem vienpadsmit gadiem. Daktera nāve laupījusi iespēju uzzināt viņas dzīvesvietu vai vismaz izdibināt, kur atdusas viņas kauliņi. Memes šeit nav, taču pilnīgi iespējams, ka pat pretējā gadījumā — ja vien nebūtu atgadījies tas, kas šeit noticis un ko neviens nekad nespēs izskaidrot,— viņa būtu nostājusies pilsētiņas iedzīvotāju pusē un vērsusies pret šo vīrieti, kura guļvietu sešus gadus bija sildījusi, neizrādīdama vairāk mīlas un dvēselī-guma, nekā tas piemistu zirgēzelim.

Dzirdu nosvelpjamies vilcienu pēdēja sliežu ceļa līkuma. «Pulkstenis ir jau pustrīs,» es nodomāju, nejaudādama atvairīt bažas, ka šajā stundā visu Makondo iedzīvotāju vērība piesaistīta tam, ko mēs daktera mājā darām. Iztēlojos izdēdējušo un galīgi izžuvušo, pēc izskata un apģērba vairāk mājas garam nekā cilvēkam līdzīgo ar loga stiepļu režģa noēnoto seju seņjoru Rebeku kvernam pie elektriskā ventilatora. Viņa dzird sliežu ceļa pēdējā līkumā pazūdošā vilciena svilpienu, tveices un īgnuma izvārdzināta, pieliec galvu tuvāk ventilatoram, kura lāpstiņas virpuļo tāpat kā vecās sievietes sirds (tikai gan pārnestā nozīmē), un viņa nomurmina: «Tas viss ir nešķīstā izdarības,»— un nodreb, juzdamās saistīta pie dzīves ar ikdienas sīko sakņu stlgojumu.

Bet tizlā Ageda noskatās, kā Solita, pavadījusi savu līgavaini, atgriežas no stacijas un, nonākusi pie vientuļā mājas stūra, atver saulessargu. Juzdama Solitu tuvojamies tādā saldkaisles iekārē, kādu Ageda pati kādreiz bija pazinusi, līdz tā izvērtās pazemīgā reliģiskā apmātībā, viņa noburkšķ: «Tu drīz valstīsies pa gultu tikpat kā cūka dubļu zampā.»

Es nespēju atbrīvoties no šis iedomas. Nedomāt par to, ka pulkstenis ir jau pustrīs, neievērot, ka, svelmīgā putekļu mākulī tinies, garām paiet pasta zirgēzelis, kam nopakaļ slāj divi vīrieši, kuri pārtraukuši savu trešdienas diendusu, lai saņemtu avīžu žūksni. Cientēvs Anhels sēžus snauž ģērbkambarī, atvērto pātaru grāmatu turēdams uz sava resnā vēdera, dzird garām aizklunkurojam pasta zirgēzeli, atgaiņā mušu mākoni, kas traucē viņa snaudu, un atraugādamies noburkšķ: «Tavas frikadeles iedzīs mani kapā.»

Taču tēti nekas nespēj satraukt. Viņš pat liek pacelt zārka vāku un zem tā iebāž gultā aizmirsto kurpi. Viņš ir vienīgais, kurš spēja raizēties par šā rupjā un vulgārā cilvēka iegribām. Es nemaz nejustos pārsteigta, ja, līķi pa durvīm iznesot, mūs sagaidītu ļaužu pūlis ar nakts izkārnījumiem piepildītiem podiem un visu šo nešķīstību izgāztu uz mums, sodot par pretestību visas pilsētiņas gribai. Varbūt aiz cieņas pret lēti viņi nekā tāda nedarīs. Bet varbūt tomēr ari daris, jo ir taču pārāk zemiski laupīt ļaudīm tik ilgi kāroto atmaksas prieku, pēc kura bija alkuši kā vīrieši, tā sievietes, tveicigajas pēcpusdienas stundās iedami garām šai mājai un aizvien teikdami: «Agri vai vēlu mēs līdz sātam varēsim papriecāties par viņa maitas smirdoņu.» Un tā runāja visi Makondo iedzīvotāji, sākot no vispirmā un beidzot ar visupē-dējo.

Tūlīt pulkstenis būs trīs. Seņjoritai tas zināms. Seņjora Rebeka redz viņu paejam garām, pati aiz loga stiepļu režģa palikdama neredzama, un, uz mirkli iziedama no ventilatora virsmu apļa, uzsauc gājējai: «Seņjorita, viņš taču ir pats sātans! Jūs taču zināt.» Un rītdien skolā ieradīsies ne jau vairs mans dēls, bet cits — pavisam atšķirīgs bērns, kurš izaugs, radīs pēcnācējus un beidzot nomirs, taču nevienu pie viņa nesaistīs paLeicības saites, kas tam nodrošinātu kristīgam cilvēkam pienācīgu apbedīšanu.

Ja pie tēva pirms divdesmit pieciem gadiem ar ieteikuma vēstuli nezin no kurienes nebūtu ieradies un apmeties mūsu mājā šis cilvēks, kas pārtika no zāles un kam bija suniskas iekāres pilnas, tagad jau izvalbītas miroņa acis un kas blenza uz sievietēm, es šodien mierīgi sēdētu mājās. Taču man lemtais sods bija jau iepriekš paredzēts, vēl pirms manas piedzimšanas, tikai palicis noslēpts un atlikts līdz šim draudīgajam garajam gadam, kad es kļuvu trīsdesmit gadu veca un tētis man paziņoja: «Tev jānāk kopā ar mani.» Un tūlīt, iekāms es vēl biju paguvusi kaut ko pavaicāt, ar spieķi pret grīdu klaudzinādams, noteica: «Citas izejas mums, meit, nav. Dakteris šodien agrā rīta stundā pakaries.»

Indiāņi izgāja no istabas un atgriezās ar āmuru un naglu kasti. Taču zārku tūlīt neaiznagloja. Nolikuši atnestos rīkus uz galda, viņi apsēdās gultā, kurā atradās mironis. Vecaistēvs šķietariri ir mierīgs, taču jaušams, ka viņa mieru caurstrāvo kāds urdigs satraukums. Tas nav zārkā guļoša miroņa miers, bet drīzāk raksturīgs cilvēkam, kurš pūlas noslēpt savu nepacietību. Un tā vecaistēvs, neizrādīdams savas bažas un pielāgodamies situācijai, ar savu klibo kāju klunkuro pa istabu un cilā tur sasvaidītās mantas.

Kad es pamanu, ka istabā lidinās mušas, mani sāk mocīt iedoma, ka zārkā tās mudžēt mudž. Zārks vēl nav aiznaglots, un man liekas, ka savādā zuzēšana nāk nevis no kaimiņu elektriskā ventilatora, kā sākumā biju domājis, bet to rada mušu spiets, akli sizdamies pret zārka sienām un miroņa seju. Sapurinu galvu un cieši aizdaru acis, taču redzu, ka vecaistēvs atver kādu čemodānu un kaut ko no tā izņem, bet nevaru atšķirt, ko īsti; redzu gultā kvēlojam četras smēķu uguntiņas. Smacīgās tveices, sastingušā, nekustīgā laika un mušu zuzēšanas izraisītās pussnaudas gurdenumā iegrimis, es pēkšņi it kā dzirdu kādu balsi sakām: «Un tā gulēsi arī tu. Gulēsi mušu pilnā zārkā. Tev gan tikko kā palicis vienpadsmit gadu, tomēr kādu dienu arī tu gulēsi tāpat — mušu apsēsts, smacīgā koka kastē iesprostots.» Un, kopā saliktās kājas pastiepis, es nolūkojos savās melnajās, spoži nospodrinātajās kurpēs. «Viena kurpju saitīte atrisusi,» es nodomāju un atkal paskatos uz māmuļu. Arī viņa pamet acis uz mani un noliecas, lai sasietu atrisušo saitīti.

No māmuļas galvas uzplūst silta skapi sastāvējušos drēbju un ietrunējuša koka smaka — un man atkal nāk prātā smirdoņa noslēgtajā zārkā. Elpot kļūst grūti, gribas iziet laukā, gribas ieelpot svelmīgo ielas gaisu, un es lieku lietā ārkārtējos gadījumos aizvien iedarbīgo līdzekli. Kad māmuļa izslējās, es klusā balsī ieminos: — Māmiņ! — Viņa pasmaida: — Nu-ū? — Bet es, pieliecies tuvāk pie viņas raupjā un spīdīgā vaiga, drebēdams nočukstu: — Man vajadzētu iziet aiz pakša.

Māmuļa pasauc vecotēvu un viņam ko pasaka. Kad viņš pienāk tuvāk, aiz aceņu stikliem redzu viņa sažmiegtās acis.— Pats zini, ka tagad nevar,— viņš paskaidro. Es pastiepjos un atk^l sēžu klusi, samierinājies ar savu neveiksmi. Taču laiks velkas pārlieku gausi. Aši sarosos, pēc tam vēl reizi un vēl. Mamuļa atkal noliecas man pie pleca un apjautājas:—Nu, vai pārgāja?—Bet viņas balss ir tik slingra un nopietna, it kā tas nebūtu jautā jums, bet pārmetums. Vēders man ir pavisam tukšs, gandrīz vai izkaltis, bet māmuļas apjautāšanās vērš to mīkstu, uzpūstu un pilnu. Apskaities uz visu pasaulē, arī uz viņas nopietnību, es kļūstu pikts un izaicinošs.— Nemaz arī ne,— es atbildu.— Vēl aizvien tāpat.— Un, sažņaudzis vēderu ar rokām, es mēģinu spārdīties pret grīdu ar kājām (vēl viens ārkārtējos gadījumos visai iedarbīgs līdzeklis), bet attālums līdz grīdai ir par lielu — kājas man nokūļājas gaisā.

Istabā vēl kāds ienāk. Tas ir viens no vecātēva indiāņiem, bet viņam nopakaļ policists un vēl kāds vīrietis zaļās trinīšauduma biksēs, apjozies ar siksnu, pie kuras redzams revolveris, rokā turēdams platmali ar lieliem, uz augšu atvāztiem atlokiem. Vecaistēvs paietas viņam pretim. Vīrietis ar zaļajām biksēm pustumsā nokremšļojas, kaut ko pasaka vecamtēvam un atkal iekrekšķas. Tāpat kremšļodamies, viņš policistam pavēl atlauzt logu.

Koka sienas izskatās pavisam trauslas. Tā vien liekas, ka tās veidotas no atdzisušām, sapresētām plēnēm. Kad policists ar šautenes laidi sāk dauzīt pa loga slēdžiem, mani pārņem sajūta, ka to atvērt nebūtu nekādas vajadzības, jo ļodzīgās sienas tūlīt klusītēm sabruks, tāpat kā gaisā pajuktu no irdeniem pelniem uzbērta pils. Nodomāju, ka jau pēc otra šautenes laides trieciena mēs atradīsimies sēdus uz ielas tieši vksspīvākajā saules svelmē ar smelkni piebirušu galvu. Taču pēc otrā zvēliena logs atveras un istabā iestrāvo gaisma, iebrāžas tikpat kā nomaldījies trenkāts zvēriņš, pēkšņi durvīm atveroties; tas ieskrien, mulsā apjukumā tekalē, ošņādamies gar sienām, slienas tecinādams, skrāpē tās nevarīgā niknumā, bet pēc tam bikli iespiežas savu lamatu visdzestrākajā kaktiņā.

Logam atveroties, priekšmeti istabā kļuva jau skaidri saskatāmi, taču tas tikai vēl pastiprināja notiekošā dīvaino rēgainību. Māmuļa, dziļi nopūzdamās, pastiepj pret mani rokas un saka:— Nāc, paskatīsimies pa logu uz mūsu mājām.— Viņas roku saturēts, es nolūkojos uz pazīstamo pilsētiņu, it kā no tāla ceļojuma atgriezies. Redzu mūsu noplukušo, palso māju, taču mandeļkoku pavēnī tā šķiet vēsi patīkama, un man uzrodas tāda sajūta, it kā es nekad nebūtu bijis šajā mundri spirdzinošajā pavēnī un mūsu māja būtu tikai tā pati brīnumainā sapņu pils, kuru māmuļa man tika apsolījusi naktīs, kad es mocījos ar lietuvēna murgiem. Garām, savā izklaidībā mūs nepamanījis, svilpodams aizslāj Pepe, tik labi pazīstamais kaimiņu puika, taču tā pārvērties un tik svešāds, itin kā nule kāds viņu būtu apcirpis.

Alkalds pieceļas sasvīdis, ar atpogātu kreklu, un viņa sejas izteiksme kļuvusi pavisam citāda. Viņš pienāk man tuvāk un aiz sajūsmas par paša nupat sagudrotā iegansta svarīgumu paziņo:—Kamēr viņš nav sācis smirdēt, mēs nevaram apliecināt viņa nāves faktu.— Kreklu sapogājis, alkalds aizsmēķē cigareti un ar seju atkal pavēršas pret zārku, droši vien nodomādams: «Nu, tagad neviens nevarēs apgalvot-, ka es neievēroju likumu.» Es paskatos viņam acīs un jūtu, ka manam skatienam bijis pietiekami stingrības likt saprast, ka esmu ielūkojies viņa domu visslēptākajās dzīlēs.— Jūs tagad pārkāpjat likumu, lai izdabātu citiem.— Un viņš, it kā sagaidījis tieši to, ko cerēja no manis dzirdēt, atbild:—Jūs esat cienījams cilvēks, pulkvedi, un zināt, ka man tiesības tā rīkoties.— Es viņam saku:— Jūs labāk par jebkuru citu zināt, ka viņš ir miris.— Bet alkalds savukārt:— Tas tiesa, bet es vispirms neesmu nekas vairāk kā tikai priekšniecībai pakļauts ierēdnis. Vienīgais likumīgais pamats būtu miršanas apliecība.— Uz to es atbildu:— Ja likums ir jūsu pusē, tad lieciet atvest ārstu, kurš izrakstīs miršanas apliecību.— Bet alkalds, galvu izslējis, bez uzpūtības, pavisam mierīgi, taču bez jebkādas svārstīšanās vai apmulsuma paskaidro:— Jūs esat godājams cilvēks un zināt, ka tā būtu pilnīgi nepieļaujama patvaļa.— To izdzirdējis, es noģiedu, ka viņa truluma īstais iemesls nav vis iedzertais degvīns, bet gan bailīgums.

Man ir pilnīgi skaidrs, ka alkaldu ietekmējis pilsētiņas iedzīvotāju vispārējais ienaids. Tas briedis un nostiprinājies visus šos desmit gadus — kopš tās vētrainās nakts, kad pie mūsu durvīm atnesa ievainotos un aiz tām atskanēja kliedzieni (durvis viņš neatvēra, tāpēc vajadzēja sasaukties caur tām): «Dakter, palīdziet ievainotajiem, pārējie ārsti netiek galā!»—bet viņš, durvis vēl aizvien neatvērdams, atsacījās to darīt (ievainotie bija salikti slēgto durvju priekšā), un atkal aiz durvīm viņam kliedza: «Jūs esat vienīgais ārsts, kurš vēl palicis, jums jāizpilda žēlsirdības pienākums!»—taču viņš (tāpat aiz slēgtām durvīm)— un ļaužu pūlis varēja skaidri iztēloties, kā viņš tur stāv, istabas vidū, rokā turēdams augsti paceltu lampu, dzeltenīgajām acīm blāvi atmirdzot,— liedzās, taisnodamies: «Man no galvas izkūpējis viss, ko es dakteru lietās sajēdzu, ejiet pie kāda cita,»— un palika aiz slēgtajām durvīm (un kopš šā laika tās vairs nekad neatvērās), palika tur stāvam, bet ļaužu ienaids aizvien auga augumā, sakuploja un pārvērtās vispārējā apsēstībā, nedodams miera Makondo iedzīvotājiem visu viņa pārējo mūžu, tā ka neviena cilvēka ausīs neapklusa tajā nakti izbrēktais spriedums, kurš dakteri nolādēja pie dzīvām miesām sapūt aiz savas mājas sienām.

Desmit gadu pēc šā notikuma viņš vēl aizvien neiedrošinājās dzert pilsētas ūdeni, bīdamies, ka tas varētu būt saindēts, un pārtika tikai no dārzeņiem, kurus kopā ar savu indiāņu piegulētāju pats izaudzēja iekšējā pagalmā. Un tagad pilsētiņas iedzīvotāji jūt pienākušu brīdi, kad iespējams dakterim liegt žēlsirdību, tāpat kā viņš to bija darījis pirms desmit gadiem, un Makondo iedzīvotāji, zinādami, ka viņš ir miris (jo visiem šorīt vajadzēja pamosties ar atvieglinājuma sajūtu), grasās pilnībā izbaudīt ilgi gaidīto prieka brīdi, jo uzskata šādu atmaksu par pilnīgi pelnītu. Vienīgais, pēc ka viņi alkst, ir papriecāties par trūdoša miroņa smaku aiz durvīm, kuras toreiz viņiem bija palikušas slēgtas.

Un tagad man sāk uzmākties domas, ka es ar savu pienākuma apziņu nenieka neiespēšu pret vispārējo sašutumu, ka tikšu iedzīts strupceļā, kur man jebkādas izejas iespēju liegs pārskaitušos ļaužu bara ienaids un niknums. Pat baznīca atradusi veidu, kā nostāties pret manu apņēmību. Vēl pirms brīža cientēvs Anhels paziņoja:— Es nedrīkstu pieļaut, ka svētītā zemē apbedī cilvēku, kurš pakāries pēc tam, kad sešdesmit gadu nodzīvojis bez dieva. Mūsu dievam tam kungam labpatiks, ja ari jūs atturēsieties no apņēmības, kura nepavisam nebūs žēlsirdības darbs, bet gan iespītlbas grēks.— Tomēr es viņam atbildēju:— Apbedīt mirušos, kā stāv rakstīts, nenoliedzami ir žēlsirdības darbs.— Taču cientēvs Anhels atteica:— Jā gan. Tomēr šajā gadījumā tas ir nevis mūsu, bet sanitārā dienesta pienākums.

Un tā es ierados. Pasaucu savus četrus indiāņus, kuri bija uzauguši manā mājā. Līdzi nākt piespiedu arī savu meitu Isabelu. Tādā veidā šī izrīcība pārvērtās par kaut ko ģinteniskāku un vispārcilvēciskāku, ne tik personisku un klaju izaicinājumu, kā tas būtu izskatījies, ja es viens pats vilktu mirušā līķi pa Makondo ielām uz kapsētu. Pēc šajā gadsimtā pieredzētā es ticu, ka Makondo iedzīvotāji ir spējīgi uz visu. Bet, ja pat nesaudzētu mani, tāpēc ka esmu vecs un turklāt republikas pulkvedis ar klibu kāju un neaptraipītu sirdsapziņu, es ceru, ka viņi pažēlos manu meitu, kura taču ir sieviete. Es to nedaru pats sevis dēļ. Rasi, pat ne mirušā miera labad. Un tāpat nez vai tāpēc, lai izpildītu svētu pienākumu. Es aicināju Isabelu ne aiz gļēvulības, bet aiz gluži parastas žēlsirdības. Viņa savukārt paņēma līdzi bērnu (protams, šā paša iemesla dēļ), un tagad mēs esam teitan visi trīs un nesam šo skarbās nepieciešamības nastu.

Pirms brītiņa mēs ieradāmies. Kad atnācām, es domāju, ka līķis vēl karāsies pie griestiem, taču indiāņi bija aizsteigušies mums priekšā, nolikuši to gultā un pat saposuši apbedīšanai, klusībā domādami, ka viss neilgs vairāk par stundu. Mirušā istabā es sagaidu ienesam zārku, noskatos, kā meita ar bērnu apsēžas kaktā, un ņemos pārlūkot telpu, cerēdams,' ka dakteris būs atstājis kaut ko tādu, kas varētu izskaidrot viņa lēmumu. Ar visādiem papīriem piestūķētais rakstāmgalds ir vaļā, taču nav redzams nekas ar viņa roku rakstīts. Tur vāļājas tā pati iesietā recepšu grāmata, kas viņam bija līdzi pirms divdesmit pieciem gadiem, ierodoties pie manis un atverot milzīgo čemodānu, kurā būtu bijis iespējams salikt apģērba piederumus veselai ģimenei. Taču toreiz tajā nebija nekā vairāk kā vien divi parasti krekli, zobu protēze, kura nevarēja piederēt viņam ta vienkāršā iemesla dēļ, ka atnācējam mutē bija pašam savi zobi, veselīgi un pilnā skaitā, vēl kada fotoģīmetne un recepšu grāmata. Atveru rakstāmgalda atvilktnes un visās redzu tikai iespiestus papīrus, nekā cita ka tikai apputējušus papīrus, bet pašā apakšējā atvilktnē to pašu zobu protēzi, kas viņam bija līdzi pirms divdesmit pieciem gadiem, tikai, dīkā gulēdama, laika ritumā tā nodzeltējusi un apputējusi. Uz naktsgaldiņa līdzās nodzēstai lampai vairāki neatvērtu avīžu žūkšņi. Pārlūkoju tos. Avīzes ir franču valodā, visjaunākās trīs mēnešus vecas, no 1928. gada jūlija. Arī pārējās, tāpat neatvērtas, datētas ar 1927. gada janvāri un 1926. gada novembri. Bet visvecākās — no 1919. gada oktobra. Es nodomāju: «Pirmš deviņiem gadiem, gadu pēc ļaužu pasludinātā sprieduma, avīzes viņš vairs nav atvēris. Kopš tā laika viņš pārrāvis pēdējās saites, kas viņu vienoja ar dzimto zemi un tautu.»

Indiāņi ienes zārku un iegulda tajā līķi. Un tagad es jo skaidri atceros to dienu, kad viņš pirms divdesmit pieciem gadiem ieradās manā mājā un pasniedza ieteikuma vēstuli, ko Panamā man bija rakstījis pulkvedis Aureljā-no Buendija, kurš bija Atlantijas piekrastes ģenerālinten-dants. Daktera bezdibenīgā čemodāna tumsā sagramstu vēl dažus sīkumus. Neaizslēgtais čemodāns stāv citā kaktā, un tajā atrodama tā pati mantība, ar kādu viņš ieradās pirms divdesmit pieciem gadiem. Es atceros: tur bija divi parasti krekli, kastīte ar zobu protēzi, kada fot.oģlmetne un veca, cietos vākos iesieta recepšu grāmata. Es to visu savācu un iemetu zārkā pirms tā aizvēršanas. Ģīmetne vēl palikusi čemodānā — gandrīz tajā pašā vietā, kur toreiz. Ta ir kāda ar godazlmēm apbalvota karavīra ģīmetne. Arī to iemetu zārkā. Tāpat izrīkojos ar zobu protēzi, un, visbeidzot, to pašu ceļu aiziet recepšu grāmata. Kad tas izdarīts, pamāju indiāņiem, lai tie uzliek zārkam vāku. Es nospriežu: tagad dakteris atkal ceļajūt-īs. Un dabiski, ka viņš ņem sev līdzi tas pašas mantas, kuras viņam bija līdzi šeit ierodoties. Lai nu kā, tas vismaz ir augstākā mērā dabiski. Un tikai tagad mani pirmo reizi pārņem nojauta, ka mirušais beidzot atradis mieru.

Pārlaižu acis istabai un ieraugu, ka gultā aizmirsta viena no viņa kurpēm. To paņēmis, es vēlreiz pamāju saviem indiāņiem, un viņi atkal paceļ zārka vāku precīzi tajā mirklī, kad nosvilpj vilciens, izzu/.dams sliežu ceļa pēdējā līkumā. «Pulkstenis ir pustrīs,» es nodomāju. «Pustrīs 1928. gada 12. septembrī — gandriz uz mata tieši tikpat, cik toreiz, tajā 1903. gada dienā, kad šis cilvēks nosēdās pie mūsu galda un azaidam palūdza zāli. Adelaida toreiz viņam atjautaja: «Kādu zāli, dakter?» Un viņš savā gausajā atgremotāja dzīvnieka balsī, kura tolaik vēl nebija zaudējusi nazālās skaņas, paskaidroja: «Parasto zāli, seņjora. Tadu pašu, kādu ēd ēzeļi.»»

2

Lieta tāda, ka Memes majā vairs nav un neviens noteikti nevarētu pasacīt, kad īsti viņa pazuda. Es pēdējo reizi viņu redzēju pirms vienpadsmit gadiem. Tolaik viņai uz šā stūra bija mazs vīna veikaliņš, kurš, kaimiņu pieprasījuma dēļ, gandrīz nemanāmi pārveidojās, līdz izauga par dažādu preču tirgotavu. Viss tur bija priekšzīmīgā kartībā, viss rūpīgi izvietots, pateicoties Memes nerimtīgajam čaklumam un nenogurstošajai izdarībai, jo viņa rosījās augu dienu, gan ar vienu no pilsētiņā esošajām četrām «Domestic» firmas šujmašīnām apšūdi-nādama kaimiņus, gan tekalēdama aiz letes un apkalpodama pircējus indiāņiem raksturīgajā nenogurstošajā laipnībā, kas reizē bija gan visaptveroša, gan atturīga, savdabīgs vientiesības un neuzticības savijums.

Es ar Memi netiku redzējusies kopš tā laika, kad viņa aizgāja no mūsu mājas, un lāgā pat nevarētu pasacīt nedz to, kad viņa stūra mājā apmetās j>ie daktera, nedz ari izskaidrot, kā viņa spēja pazemoties tādā mērā, ka kļuva par piegulētāju cilvēkam, kurš savā laikā bija liedzis viņai palīdzību, lai gan abi dzīvoja mana tēva mājā: Meme kā kalpone, bet viņš kā pastāvīgs ilggadējs viesis. Pamāte zināja stāstīt, cik ļauns cilvēks ir dakteris, kurš ilgi un plaši tētim bija klāstījis, ka Memes kaite nepavisam neesot bīstama, lai gan slimnieci pats nebija izmeklējis un pat nebija iznācis no savas istabas. Varbūt Memes savārgums patiesi arī būtu pārgājis pats no sevis, dakterim vajadzēja slimniecei palīdzēt, kaut vai aiz atzinības vien par to, ka mūsu mājās tik labi pret viņu bija izturējušies visus astoņus gadus, ko viņš pie mums nodzīvoja.

Nezinu, kā notikumi risinājās tālāk, tikai vienu rītu Memes un ari daktera mūsu mājās vairs nebija. Pamāte lika viņa istabu noslēgt un vairs par viņu neieminējās visus divpadsmit gadus — līdz tai dienai, kad mēs šūdinājām man līgavas tērpu.

Taču trīs vai četras svētdienas pēc tam, kad Meme bija aizgājusi, viņa rīta dievkalpojumā pulksten astoņos bija ieradusies baznīcā, ģērbusies raibā čaukstoša, smaga zīda tērpā, ar smieklīgu platmali galvā, virs kuras slējās liels mākslīgu ziedu pušķis. Es biju pieradusi mūsu mājās viņu redzēt vienkārši ģērbušos, dienas lielāko daļu basām kājām, un svētdienā, ieraudzīdama viņu tik izgreznojušos, man ij ticēt negribējās, ka viņa ir tā pati mūsu Meme. Pirmajā rindā, starp pilsētas dāmām iespraukusies, viņa zem mugurā savilkto drānu blāķa sēdēja tādā diženībā uzpūtusies un ar visādiem vizuļiem apkarinājusies, ka likās pavisam nepazīstama. Svešāda un Memei nepiedienīga šķita pat tā ārēji dievticīgā degsme, ar kādu viņa, ceļos nometusies, noklausījās dievkalpojumu. Tāpat veidam, kādā Meme pārmeta krusta zīmi, piemita kaut kas no tās pārpušķotās, bezgaumīgās greznības un izrādīšanās, kādā viņa bija ienākusi pa baznīcas durvīm, par mulsu neizpratni visiem, kas viņu bija pazinuši mūsu mājās kā kalponi, un par pārsteigumu tiem, kuri viņu šeit redzēja pirmo reizi.

Es (tolaik man nebija vairāk par trīspadsmit gadiem) neizpratnē sev vaicāju, kam jāpateicas par šo pārvērtību, kāpēc Meme bija pazudusi no mūsu mājas un tagad

parādījusies dievnamā, ar savu izskatu atgādinādama nevis seņjoru, bet drīzāk izgreznotu Jēzus bērna silīti ziemassvētku vakarā, jo mugurā viņai bija sakarināts tik daudz drāna, ka lieldienu dievkalpojumam tajā varētu ietērpt tris meitiešus un tad vēl paliktu pāri gana vizuļu un karekļu, ar ko uzpost trešo. Kad dievkalpojums beidzās, baznīcēni sastājās pie durvīm, lai redzētu Memi iznākam. Kā sievietes, tā vīrieši drūzmējās gan uz lieve-nēm, gan divkāršā rindā bija sapulcējušies iepretim galvenajai izejai, un, kā man šķita, viņu necienīgi izsmējīgajā svinīgumā, ko nepārtrauca neviens vārds, jautās kaut kas no iepriekšējas vienošanās. Meme iznāca uz sliekšņa, aizdarīja acis un tad atkal tās atvēra, it kā saskaņodamās ar daudzkrāsainā saulessarga varavīkšņai-no uzzaigojumu. Un tā viņa soļoja starp abās pusēs stāvošajiem vīriešiem un sievietēm — bezgala smieklīga savā pāvam līdzīgajā apspalvojuma ietērpā, uz augstajiem papēžiem —, līdz kāds no vīriešiem noslēdza ielenkuma loku un viņa palika pūļa vidū pazemota un nokaunējusies, pūlēdamās pasmaidīt augstprātīgu, izmocītu smaidiņu, kurš bija tikpat saspīlēts un neīsts kā viss viņas izskats. Taču jau kopš tā mirkļa, kad Meme iznāca, atvēra saulessargu un uzsāka savu gājienu, tētis, kurš bija turpat tuvumā, aizvilka mani pie Memi apstājušā ļaužu bara. Tikko noslēdzās ielenkuma loks, tētis izspraucās cauri pūlim pie Memes, kura izbailēs mēģināja izkļūt no viņu apstājušās drūzmas, paņēma viņu pie rokas un, uz cilvēkiem ij nepaskatījies, aizveda no laukuma ar tādu cieņas un izaicinoša pārākuma stāju, kas viņam bija raksturīga aizvien, ja vajadzēja izdarīt ko pretēju vispārējai gribai.

Pagāja vēl kāds laiks, iekāms es uzzināju, ka Meme kļuvusi par daktera piedzīvotāju. Tolaik viņa jau bija atvērusi savu vīna veikaliņu un turpināja ierasties baznīcā tāpat kā visas labāko aprindu dāmas, nepiegriezdama nekādu vērību tam, ko ļaudis varētu sacīt vai domāt, it kā būtu pilnīgi aizmirsusi pirmajā svētdienas rīta dievkalpojumā notikušo. Bet pēc pāris mēnešiem viņa baznīcā vairs nerādījās.

Es atcerējos, kāds bija dakteris tanī laikā, kad viņš vēl dzīvoja pie mums. Atcerējos viņa melnās, uz augšu uzvirpinātās ūsas un saldkaislas iekāres pilnās suņa acis, ar kādām viņš blenza uz sievietēm. Tāpat atcerējos, ka allaž tiku no viņa vairījusies, varbūt tāpēc, ka es viņu nemaz neuzskatīju par cilvēku, bet gan drīzāk par dīvainu dzīvnieku, kurš sēdās pie galda tikai pēc tam, kad citi jau bija piecēlušies, lai ēstu tādu pašu zāli, no kādas pārtika ēzeļi. Līdz mana tēv£ saslimšanai — pirms gadiem trim — dakteris ne reizi netika iznācis no stūra mājas jau kopš tās nakts, kad viņš bija atteicies sniegt palīdzību ievainotajiem, tāpat kā sešus gadus agrāk bija liedzis palīdzību sievietei, kura pēc divi dienām kļuva par viņa mīlnieci. Tirgotava bija slēgta jau pirms tam, kad pilsētiņas iedzīvotāji dakterim pasludināja savu spriedumu. Bet es tomēr zināju, ka Meme vēl aizvien turpat mitinājās vairākus mēnešus vai pat gadus pēc veikala slēgšanas. Meme droši vien pazuda daudz vēlāk, vismaz tikai tad viņas izzušana kļuva zināma no kādas pie daktera durvīm piestiprinātas ķengu lapiņas. Tajā bija sacīts, ka dakteris noslepkavojis savu piegulētāju un to dārzā apracis, baidīdamies, ka ar Memes palīdzību pilsētiņas iedzīvotāji varētu viņa pārtikai piejaukt indi. Tomēr pirms savas apprecēšanās es Memi vēl redzēju. Būs gadi vienpadsmit, kad es atgriezos no visu svēto piemiņas dievkalpojuma, bet Meme iznāca pa veikaliņa durvīm un savā līksmajā, mazliet ironiskajā šķelmībā man teica: «Kā tad tā, Čabela? Tu izej pie vīra un man ne vārda nebilsti?»

— Jā,— es saku,— viņš droši vien to būs izdarījis šādā veidā.

Es paņemu virvi, kurai vienā galā vēl redzamas manu indiāņu naža griezuma svaigās šķiedras. Sasienu mezglā cilpu, kura pārgriezta, noņemot to līķim no kakla, pārmetu virvi sijai, kur tā paliek karājamies, un nostiepju ar pietiekami lielu spēku, kurš spētu izturēt ne tikai viena, bet pat vairāku cilvēku svaru, ja tie būtu nosprieduši mirt līdzīgā nāvē. Apvēdinādams ar platmali smacīgajā tveicē un degvīna skurbumā izvaikstīto seju, alkalds vēro virvi, aplēsdams tās izturību, un nosaka:— Nevar būt, ka tik tieva virve viņu noturētu.— Es atbildu:— Sī pati virve guļamtīklā noturējusi viņa svaru ilgus gadus.— Tad alkalds piebīda krēslu, pasniedz man savu platmali un pats ar rokām no visa spēka pietveras pie cilpas, asinīm aiz piepūles tumši saplūstot sejā. Pēc tam, vēl aizvien uz krēsla stāvēdams un uz līgojošās virves galu nolūkodamies, saka:— Tas nav iespējams. Virve pārāk īsa, un tās nepietiktu, lai cilpā apliktu to sev ap kaklu.— Un tad es atskārtu, ka viņš tīšām ir neloģisks, lai atrastu ieganstu, uz kuru atsaukdamies varētu ( aizkavēt apbedīšanu.

Es cieši ieurbjos ar acīm viņā un saku:— Vai jūs neesat pamanījis, ka dakteris ir vismaz galvas tiesu garāks par jums?— Bet viņš, atkal pievērsdamies zārkam, noskalda:— Vienalga, es neesmu pārliecināts, ka viņš to izdarījis ar šo virvi.

Es nešaubos, ka tā tas bijis. Un arī alkaldam tas zināms, tikai tagad viņš meklē ieganstu, lai novilcinātu laiku un izvairītos no noteikta lēmuma pieņemšanas. Bezmērķīgā rosīšanās šurp un turp pa istabu skaidri pierāda viņa gļēvumu. Divkosīgu un pretrunīgu gļēvumu: bailes kā aizliegt, tā arī atļaut apbedīšanas ceremoniju. Beidzot apstājies iepretim zārkam, viņš apcērtas uz papēža un, uz mani noskatīdamies, paziņo:— Lai es varētu pārliecināties, man viņu vajadzētu redzēt pakārtu.

Es būtu bijis ar mieru to izdarīt. Es būtu licis saviem indiāņiem atkal atvērt zārku un pakārušos vēl reizi pakārt tādā pašā slavoklī, kādā viņš bija atradies. Taču tas būtu bijis par daudz manai meitai. Tāpat arī zēnam, kuru viņai nebūtu vajadzējis vispār ņemt līdzi. Un, lai cik pretīgi man arī būtu tā izrīkoties ar mirušu būtni, apgānīt neaizsargātu līķi, traucēt pēc ilgām ciešanām beidzot atdusu raduša, no iznīcīgās miesas čaulas atbrīvotā cilvēka mieru, es to būtu izdarījis, licis, lai redzētu, cik tālu var iet varas pārstāvis alkalds, izdarījis to, par spīti saviem principiem, kuri citādi man nekad neatļautu izcelt cilvēku no zārka, kurā tas atdusas rāmā, ilgi pelnītā mūža m'ierā. Taču tas nav iespējams. Un es alkaldam atbildu:— Jūs varat būt pārliecināts, ka es saviem ļaudīm kaut ko tādu nelikšu darīt. Ja jums tas patīk, pavēliet pats pakārt mirušu cilvēku un uzņemieties visu atbildību par iespējamām sekām. Neaizmirstiet, ka mums nav zināms, cik ilgs laiks pagājis pēc viņa nāves iestāšanās.

Alkalds pat nepakustas. Visu laiku viņš stāv pie zārka, nolūkodamies manī, tad paskatās uz Isabelu, pēc tam uz zēnu, tad atkal uz zārku. Pēkšņi viņa seja iegūst drūmu un draudīgu izskatu — un viņš saka:— Jums vajadzētu apzināties, kādas sekas tas varētu sagādāt jums pašam.— Un tagad jo skaidri es noprotu, cik nopietni ir viņa draudi. Es atbildu:— Protams, es to apzinos. Mani var saukt pie atbildības.— Un viņš, rokas tagad jau uz krūtīm sakrustojis, nosvīdis, ar iedresētām kustībām, kurām vajadzētu būt draudīgām, bet kuras patiesībā ir vienkārši smieklīgas, pienāk tuvāk man un saka: — Es jums, pulkvedi, daudz ko varētu jautāt. Varētu pajautāt, kāpēc jūs pasteidzāties izņemt mirušo no cilpas, iekāms es nebiju ieradies. Varētu pajautāt, no kurienes jums zināms, ka šis cilvēks pakāries tieši šonakt.

Nogaidu, kamēr viņš pienāk cieši pie manis. Stāvu nepakustēdamies, līdz man sejā iecērtas viņa karstā, kodīgā elpa un viņš apstājas, vēl aizvien rokas uz krūtīm sakrustojis un padusē iespiesto platmali ņurcīdams. Un tikai tad es viņam atbildu:—Ja šos jautājumus jūs man uzdodat oficiāli, ar lielāko prieku jums atbildēšu.— Vēl aizvien tādu pašu stāju paturēdams, viņš stāv manā priekšā. Kamēr es runāju, viņa sejā nav nekādu pārsteiguma vai apmulsuma pazīmju. Viņš paziņo:— Protams, pulkvedi. Es jums to jautāju oficiāli.

Esmu gatavs sīki un izsmeļoši viņam uz visu atbildēt. Esmu pārliecināts, ka, neņemot vērā šķietamo uzstājību, dzelžainas, taču mierīgas un pacietīgas nelokāmības priekšā viņš saplaks. Un es paskaidroju:— Mani indiāņi izņēma mirušo no cilpas tāpēc, ka es nevarēju atļaut bezdarbīgi nogaidīt, kamēr jums labpatiks ierasties. Jau pirms divi stundām es lūdzu jūs atnākt, bet jūs nepaspējāt to laikā izdarīt, lai gan noejami bija tikai divi kvartāli.

Alkalds vēl aizvien nesakustas. Stāvu viņam tieši pretim, uz spieķa atspiedies un mazliet uz priekšu saliecies. Es saku:— Turklāt viņš bija mans draugs.— Bet, iekāms esmu paguvis ko pasacīt, alkalds ironiski pavīpsnā, taču savu stāju nemaina un vēl aizvien dveš man sejā blīvu, pēc degvīna dvingas smirdošu elpu.— Nav jau pasaulē nekā vieglāka, vai ne?—Un, pēkšņi pārstājis smīnēt, saka:—Tātad jums bija zināms, ka šis cilvēks gribēja pakārties?

Mierīgi un pacietīgi, skaidri apzinādamies, ka viņš cenšas visu samudžināt, es paskaidroju:— Vēlreiz atkārtoju, ka, līdzko uzzināju, ka viņš pakāries, steidzos šurp, tātad vairāk nekā pirms divām stundām.— Tagad jau alkalds atbild man, it kā es viņam būtu uzdevis jautājumu, un nevis sniedzis paskaidrojumu:— Es tad ieturēju brokastis.— Bet es tūlīt viņam attraucu:—Tas man zināms. Man pat liekas, ka jums bija gana laika nosnaust arī diendusu.

Tagad alkalds vairs nezina, ko sacīt, un pakāpjas atpakaļ. Tad paskatās uz lsabelu, kura sēž blakus zēnam. Pēc tam uz indiāņiem un beidzot atkal uz mani. Bet vina sejas izteiksme jau mainījusies. Tā vien liekas, ka viņš beidzot izšķīries par kaut ko tādu, kas jau labu brīdi nodarbina viņa prātu. Uzgriezis man muguru, viņš pieiet pie policista un tam ko pasaka. Policists atmet ar roku un iziet laukā.

Tad alkalds atkal pievēršas man, satverdams mani aiz piedurknes.— Es gribētu, pulkvedi, parunāt ar jums zem četrām acīm blakusistabā,— viņš saka. Tagad jau viņa balss pavisam pārmainījusies, kļuvusi saspringti apjukusi. Un, kamēr es ieeju blakusistabā, juzdams uz dilba viņa rokas nedrošo spiedienu, man pēkšņi iešaujas prātā, ka es zinu, ko viņš sacīs.

Šī telpa atšķirībā no pirmās ir plaša un dzestra. To pārplūdina no pagalma ieplūstošā gaisma. Šeit jau pavisam skaidri saredzamas alkalda apduļķotās acis un smaids, kurš neatbilst skatienam. Dzirdu viņu sakām:—Pulkvedi, mēs taču varētu to nokārtot arī citādā veidā.— Nedodams viņam laiku pabeigt, pajautāju:— Cik?— Un tūlīt viņš pārvēršas pavisam citā cilvēkā.

Meme ienesa šķīvi ar saldumiem un diviem sālspīrā-giem, ko iemācījusies cept no'manas māmuļas. Pulkstenis nosita deviņi. Meme sēdēja man iepretim istabiņā aiz veikala un ēda ar tik gariem zobiem, H kā saldumi un sālspīrāgi būtu pasniegti par godu tikai manam apciemojumam. Es to sapratu un ļāvu viņai klejot atmiņu labirintos, gremdējoties atmiņās ar nostalģiskām ilgām, kas uz letes degošā nespodrā gaismekļa spīdumā vērta viņu daudz vecāku un neglītāku nekā toreiz, ierodoties baznīcā ar augstpapēžu kurpēm kājās un platmali galvā. Varēja redzēt, ka šovakar viņai nedeva miera atmiņas. Bet man, kamēr viņa runāja, bija tāda sajūta, ka visus šos gadus laiks viņai licies sastindzis uz vietas, pārtraucot pašas mūža ritējumu, un tikai šovakar, ļaujoties atceru plūsmai, viņa atkal iekustinājusi sava personīgā laika tecējumu un sākusi apjēgt, cik ilgi viņas apziņā aizkavēta bijusi pat vecuma tuvošanās gaita.

Stingri izslējusies, Meme runāja par mūsu ģimenes feodālo spozmi iepriekšējā gadsimta pēdējos gados, vēl pirms lielā kara. Meme atcerējās manu māti. Viņai tā bija atmiņā uznirusi jau tovakar, kad es atgriezos no baznīcas un viņa savā jautrajā un mazliet izsmējīgajā šķelmībā man tika sacījusi: «Kā tad tā, Cabcla? Tu izej pie vīra un man ne vārda nebilsti?» Tas bija tieši tajā pašā laikā, kad es par māmuļu tik bieži domāju un savā iztēlē aizvien neatlaidīgāk griezos pie viņas pēc padoma. «Tu esi izspļauta māte,» Mcme teica. Un es viņai noticēju. Es sēdēju iepretim indiānietei, kura runāja ar dīvainu precizitātes un nenoteiktības sajaukuma akcentu, it kā viņas atmiņās būtu daudz leģendas elementu, taču Meme to visu atcerējās ar tādu ticības un pārliecības spēku, ka laika tecējums šķita pārvērties tālā, taču grūti aizmirstamā īstenībā. Meme stāstīja par manu vecāku ceļojumiem kara laikā, par sūrajiem klaiņojumiem, kuriem vajadzēja beigties ar apmešanos uz dzīvi Makondo pilsētiņā. Mana māmuļa un tētis, vairīdamies no kara izraisītajām nejaušībām, bija meklējuši mierīgu un uzplaukstošu nostūri, kur atrast sev mājasvietu un apmesties uz dzīvi. Viņi bija dzirdējuši ļaudis runājam par zelta aunādu un domājās to atraduši šajā tolaik vēl tikai dibināmajā pilsētiņā, ko bija radījušas vairākas bēgļu ģimenes, kuru piederīgajiem vienlīdz rūpēja kā savu tradīciju un ticības saglabāšana, tā arī savu vepru un rukšu uzbarošanas iespēja. Makondo maniem vecākiem šķita apsolītā zeme, miera osta, pasaku valstība — tāda pati kā nostāstos par zelta aunādu. Šeit līdzās citiem savu zemes stūrīti atradušiem sīkīpašnie-kiem viņiem šķita īstā vieta, kur uzcelt māju, kas pēc dažiem gadiem jau bija izvērtusies prāvā lauku saimniecībā ar trim zirgu staļļiem un divām telpām ceļavīru izmitināšanai. Meme jo skaidri atcerējās visādus sīkumus un par visneparastākajiem notikumiem runāja ar tādu degsmi, it kā alktu to visu vēlreiz no jauna pieredzēt, taču reizē ar smeldzi, ka nekad šī ilgošanās nepiepildīsies. Ceļā neviens neesot pieredzējis nekādu grūtību, nedz ciešanu, Meme apgalvoja. Pat zirgi tikuši pārsegti ar moskītu tīkliem — ne jau tāpēc, ka mans tētis būtu bijis izšķērdētājs vai izkūkojis prātu, bet gan māmuļas dīvaino labdarības iedomu un cilvēcības principu dēļ. Viņa bijusi pārliecināta, ka dieva acīs kā lopiņu, tā cilvēku pasargāšana no knišļu un odu sagādātajām mocībām bijusi vienādi nozīmīga labdarība. Visur ceļotāji stiepuši līdzi dīvainās, pārvietojoties tik apgrūtinošās paunas un saiņus, tīnes, pieblīvētas ar drēbēm, ko valkājuši jau pirms ceļotāju piedzimšanas miruši priekšteči, lai gan šo senču pīšļi vairs nebūtu atrodami, rokoties zemē kaut vai desmit

olekšu dziļumā, kastes ar virtuves piederumiem, kuri jau sen vairs netika lietoti, taču pirms CA»udziem jo daudziem gadiem piederejuši manu vecāku priekštečiem (tetis un māmuļa savstarpēji bijuši brālēns un māsīca), ieskaitot vēl lādi, pilnu ar svēto attēliem, ar kuriem ticis rotāts katrā apmešanās vietā uzceltais altāris. Tā bijusi tikpat kā dīvaina ceļojoša kumēdiņu rādītāju trupa ar zirgiem, vistām un gaiļiem, ieskaitot ari četrus gvahlro cilts indiāņus (Memes biedrus), kuri bija uzauguši mūsu mājā un visur sekoja maniem vecākiem līdzīgi piejaucētiēm cirka dzīvniekiem. ч

Meme to visu atcerējās ar dziļām skumjām. Man bija tāda sajūta, ka viņa laika tecējumu uzskata par personīgu zaudējumu un savas saplosītās sirds dzīlēs lolo ticību, ka, laika plūdumam pierimstot, viņa vēl aizvien dzīvotu toreizējo klaiņojumu dienās, kuras mani vecāki droši vien izjuta kā sodību, lai gan bērniem tas šķita īstie svētki, kad katrs mirklis nes kaut ko jaunu un negaidītu līdzīgi ainai ar moskītu tīklu pārklātajiem zirgiem.

Pēc tam viss pavērsies uz ļauno pusi, Meme sacīja. Nule topošajā Makondo pilsētiņā gadsimta pēdējās dienās ieradusies izpostīta, karā pajukusi ģimene, kura tomēr ietiepīgi vēl turējusies pie nesenās labklājības spožajām paliekām. Meme atcerējās, kā māmuļa ieradusies Makondo, sāniski uz zirgēzeļa sēdēdama, grūtniecības pēdējos mēnešos ar purva drudzī zaļgani pārvērtušos seju un piemilzuma sastindzinātām kājām. Varbūt tēva dvēselē jau asnus dzina šaubu sēkla, taču, par spīti vētrām un nedienu bangām, viņš nolēma apmesties šeit. Viņš gaidīja vienīgi piedzimstam bērnu, kurš pārgājienu laikā auga māmuļas miesās un, radību stundai tuvojoties, ar katru mirkli dzina viņu tuvāk kapam.

Gaismekļa liesmiņa iesāņus atspīdēja Memes sejā. Ar savu skarbo, spilgti indiānisko seju un gludajiem, raupjajiem zirgu astriem līdzīgajiem matiem viņa atgādināja tveicīgajā kambarī kvernošu zaļgani izkrāsotu spocīgu dievekli, kurš ieguvis spēju runāt un ļaujas atcercm par savu agrāko dzīvi zemes virsū. Nekad es viņai netiku bijusi sevišķi tuva, taču tovakar pēc pēkšņās un negaidītās sirds atklāsmes es sajutu, ka esmu ar viņu vienota vel ciešākām saitēm nekā asinsradniecība.

Uz brīdi iestājās klusums, un es izdzirdēju blakustelpā iekrekšķamies dakteri — tajā pašā istabā, kur šobrīd atrodos pati ar savu bērnu un tčti. Tas bija sauss un saraustīts klepus ar ilgu kremšjošanos, bet tam sekoja nepārprotama skaņa, kas rodas, cilvēkam gultā pagriežoties. Meme acumirkli apklusa, un viņas sejai pārslīdēja drūma un klusa mākoņa ēna. Es biju dakteri pavisam aizmirsusi. Visu laiku, kamēr mēs abas šeit sēdējām (pulkstenis varēja būt ap desmitiem), man likās, ka mājā esam tikai mēs ar Memi. Iepriekšējā saspringtlba atslāba. Sajutu, ka man nogurusi roka, kurā visu laiku turēju šķīvi ar saldumiem un sālsmaizītēm, neko no visa tā neiebaudīdama. Pieliecos tuvāk Memei un nočukstēju: «Viņš ir nomoda.» Bet viņa, tagad jau nemainīga, vēsa un pavisam citāda, atbildēja: «Viņš būs nomodā augu nakti No rītiem ieslēdzas tumšajā istabā un paliek nomodā līdz nākošajam ritam.» Un tikai tagad man pēkšņi kļuva saprotama tā nostalģija un vilšanās sajūta, kas izpaudās Memes stāstījumā par mūsus mājas agrākajām dienām Mūsu dzīve bija mainījusies, kļuvusi turīga, un Makondo pārvērtusies trokšņainas kņadas pilnā pilsētiņā, kur bija pietiekami naudas, lai sestdienas vakaros un naktīs to tērētu neprātīgā izšķērdībā, bet Meme dzīvoja, pieķērusies labākai pagātnei. Kamēr ārpusē tika cirpta zelta aunāda, Meme savā būcenī aiz veikala dzīvoja neauglīgu, nevienam nezināmu dzīvi. Dienas viņai aizritēja aiz tirgotavas letes, bet naktis viņa pavadīja ar cilvēku, kurš neaizmiga līdz pat rītausmai, staigādams apkārt pa māju, un, pienācis tuvāk, blenza uz Memi ar iekārīgām, saldkaisles pilnām suņa acīm, kuras es nekad neaizmirsīšu. Manī uzjundīja līdzjūtība, kad iztēlojos Memi vienatnē ar šo cilvēku, kurš savā laikā liedza viņai palīdzību un vēl aizvien ir nejūtīgs, sarūgtinājumam un līdzjūtībai vienādi svešs, bez rimas pa māju klīstošs dzīvnieks, un spēj laupīt saprātu pat visnosvērtākajai sievietei.

Beidzot es atguvu spēju runāt un, zinādama, ka viņš ir tepat tuvumā un katru reizi, kad aiz veikala ieskanas mūsu balsis, paver iekāres pilnās suņa acis, centos sarunu novadīt citās sliedēs.

«Un kā tev sokas ar tirgošanos?» es apjautājos.

Meme pasmaidīja. Viņas smaids bija skumjš un kluss, it kā tas nesaistītos ar noteiktām izjūtām, bet nepieciešamā reizē būtu izņemams no atvilktnes, taču, tā kā tas reti ticis lietots, tad likās, ka viņa zaudējusi vajadzīgās iemaņas un smaids uzrodas it kā nevietā. «Tā-a,» viņa atbildēja, nenoteikti galvu nogrozīdama, un atkal izklaidīgi apklusa.

Tad es nopratu, ka man laiks atvadīties. Pasniedzu šķīvi Memei, nepaskaidrodama, kāpēc neko neesmu ēdusi, un redzēju viņu pieceļamies un noliekam trauku uz letes. No turienes uz mani noskatīdamās, viņa atkārtoja: «Tu esi izspļauta māte.» Kamēr mēs sarunājāmies, es visu laiku biju sēdējusi iesāņus pret gaismu, tāpēc mazliet noēnota un Meme pietiekami skaidri nebija mani saredzējusi. Tagad, piecēlusies, lai noliktu šķīvi uz letes aiz gaismekļa, viņa mani redzēja priekšskatā un tālab ari atkārtoja: «Tu esi izspļauta māte.» Un atkal apsēdās.

Pēc tam Meme sāka atcerēties laiku, kad māmuļa bija jau nokļuvusi Makondo pilsētiņā. Tieši no zirgēzeļa muguras viņa bija pārsēdusies šūpuļkrēslā, kur, nepakustēdamās un tikai nelabprāt kaut ko ieēzdama, nosēdējusi veselus trīs mēnešus. Reizēm, brokastu tiesu rokā paņēmusi, viņa, nekustīgi sastingusi, krēslu nemaz nesalīgodama un gurdās kājas uz ķeblīša turēdama, jutusi, ka pa tām augšup lavās nāve, līdz kāds pienācis un izņēmis viņai šķīvi no rokām. Liktenīgajā dienā dzemdību sāpes māmuļu it kā sapurinājušas un viņa pati piecēlusies kājās, taču bez citu palīdzības nav spējusi noiet pārdesmit soļu pa gaiteni līdz guļamistabai—viņu bija novārdzinājusi lēnā nāve, kura deviņus mēnešus klusi bija viņu kremtusi. Ceļš no šūpuļkrēsla līdz gultai bija grūtāks, sāpīgāks, moku pilnāks nekā tālie pārgājieni pirms nedaudz mēnešiem, kamēr māmuļa nonāca līdz vietai, kur viņai bija lemts izpildīt pēdējo sava mūža pienākumu.

Kā Meme zināja stāstīt, tēvs pēc māmuļas nāves ļāvies dziļam izmisumam. Taču, palicis mājās viens, viņš teicis, ka neesot iespējams ticēt tāda pavarda godīgumam, kur puisietim līdzās neesot likumīgi pielaulāta sieva. Kādā grāmatā tēvs bija lasījis, ka pēc mīļota cilvēka nāves dzīvajos palikušajiem esot jaiedēsta jasmīna krūms, lai katru vakaru atcerētos dārgo aizgājēju, un tā viņš gar iekšpagalma sienu iedēstījis jasmīnu rindu un pēc gada devies otrā laulībā ar Adelaīdu, manu tagadējo pamati.

Brīžiem man likās, ka Meme stāstot sāks raudāt. Tomēr viņa noturējās, gandarīta, ka izpērk savu vainu, jo, būdama kādreiz laimīga, viņa pati aiz brīvas gribas bija no savas laimes atteikusies. Meme pasmaidīja. Tad ērtāk atlaidas sēdekli un jau vairs nemaz neatgādināja dievekļa tēlu. Līkas, ka viņa prātā izsvērusi sava mūža ciešanas un tagad, man tuvāk pieliekdamās, ar savu atklāto un šķel-nūgo smaidu atskārst, ka laimīgo brīžu atmiņas tajā tomēr ir pārsvarā. Bet viss pārējais, viņa man teica, sācies piecus gadus pēc tam, kad viņa, ienākdama ēdamistabā, kur tētis pusdienojis, viņam paziņojusi: «Pulkvedi, paklausieties, pulkvedi, kabinetā pēc jums vaicā kāds svešinieks.»

3

Aiz dievnama ielas otrā pusē pletās klaja nora №% kokiem. Pagājušā gadsimta beigās, kad mēs ieradāmies Makondo, baznīcas būve vēl nebija sākusies. Kailajā, izkaltušajā plikatnē pēc stundām mēdza rotaļāties bērni. Vēlāk, kad tur jau rosījās celtnieki, laukuma vienā pusē ieraka četrus stabus un kļuva redzams, ka to norobežotajā nostūrī varētu uzcelt nelielu šķūni. Tas arī tika izdarīts. Un, kamēr cēla baznīcu, tur uzglabaja dažādus materiālus.

Kad dievnams bija pabeigts, kāds šķūnīti nozieda ar māla javu un tā dibensienā izcirta durvis uz akmeņaino pagalmu, kur neauga ne agaves skupsniņa. Pēc kāda gada būcenītis jau bija iekārtots tiktāl, ka tajā varēja mitināties pāris cilvēku. Telpas iekšpuse oda pēc nedzēstiem kaļķiem. Ilgi tā šeit bija vienīgā tīkamā smaka un kopš laika gala vienīgais iepriecinājums. Vēlāk, pēc sienu nobalsināšanas, tās pašas rokas, kuras bija veikušas šo darbu, pie durvīm no iekšpuses pierīkoja aizbīdāmu šautru, bet ielas pusē pielāgoja priekškaramu slēdzeni.

Būcenītim nebija saimnieka. Neviens nepieteica savas tiesības ne uz gruntsgabalu, ne būvmateriāliem. Kad ieradās pirmais garīdznieks, tas apmetās mājā, kur dzīvoja viena no pilsētiņas cienījamākām ģimenēm, bet drīz vien viņš tika pārcelts uz citu draudzi. Taču ap šo laiku (varbūt pat — iekāms vēl bija ieradies pirmais mācītājs) būcenīti apmetās kada sieviete ar zīdaini, lai gan neviens nezināja sacīt, no kurienes un kad viņa šeit parādījās, nedz arī kā atnācēja bija attaisījusi noslēgtās durvis. Viena istabas kaktā stāvēja liels, zaļgani apsūbējis māla ūdenstrauks, bet turpat uz naglas karājās vienosas smeļamais pods. Kaļķa apziedums no sienām jau bija nobirzis un pagalmā virs akmeņiem izveidojusies lietusgāžu cieti noblietēta garoza. Patvērumam no saules sieviete bija izveidojusi blīvu zaru režģi. Tā kā viņai nebija līdzekļu,

lai mājeli apjumtu ar palmu lapām, jumstiņiem vai skārdu » pie zaru režģa visapkārt sienām viņa sastādīja vīnogulājus, bet no ļaunas acs šo mājokli pasargāja pie ielas durvīm piestiprināts alojes zaru pušķītis un maizes rieciens.

Kad 1903. gadā pienāca vēsts, ka ieradīsies jauns draudzes mācītājs, sieviete ar bērnu vēl aizvien dzīvoja taja pašā būdā. Vai puse pilsētiņas iedzīvotāju izgāja uz galvenā ceļa, lai sagaidītu jaunā garīdznieka ierašanos. Lauku orķestris spēlēja sērīgas dziesmiņas, kad aizelsies atskrēja kāds zēns un pavēstīja, ka uz zirgēzeļa jājošais priesteris esot turpat ceļa pēdējā līkumā. Mūziķi tūlīt pagājās uz priekšu un rāva vaļā maršu. Vīrietis, kuram bija uzticēts teikt apsveikuma vārdus, uzkāpa uz kaut kāda paaugstinājuma, lai, garīdzniekam parādoties, sāktu savu runu. Taču jau pēc mirkļa kareivīgais maršs aprāvās, arī runasvīrs norausās no tribīnes un pūlis izbrīnā sastinga, jo visu acu priekšā iznira jātnieks, kura mūlim uz krustiem bija uzsiets milzīgs, vēl nekad Makondo neredzēts čemodāns. Pats svešinieks pagāja garām ļaudīm, tiem ij skatienu neuzmetis. Lai gan arī priesteris ceļam būtu uzvilcis privātu tērpu, taču nevienam pat prātā neienāca, ka tumšā bronzas krāsā iedegušais tēvainis ar armijas apstilbeņiem varētu būt civildrānās ģērbies garīdznieks.

Un tas patiesi viņš arī nebija, jo šajā pašā laikā pārtiešus pa taciņu no otras puses pilsētā redzēja iejājam svešu, neiedomājami novājējušu priesteri ar kalsenu, galīgi izģindušu seju, kurš žākleniski bija uzkucis zirgēzeļa mugurā. Sutana viņam bija uzrotīta līdz ceļgaliem, bet galvai pāri uzsliets līdz pēdējam izbalējis un noskran-dis saulessargs. Aizmeimurojis līdz baznīcai, svešais priesteris apvaicājās, kur atrodama macītājmāja, un kāds nejēga, nenieka nesaprazdams no visa notiekošā, viņam atbildēja: «Tepatās šitais būcenis aiz dievnama jau tā būs, cientēv.» Mājelē dzīvojošā sieviete kaut kur bija izgājusi, un telpā aiz puspievērtajām durvīm rotaļājās tikai bērnelis. Garīdznieks norausās no zirgēzeļa un iestiepa istabā čemodānu ar izspīlētajiem sāniem, nepilnīgi aizdarītu vāku bez aizslēdžiem un apjoztu ar siksnu citādā krāsā nekā pati ceļasoma. Pārlaidis skatienu istabai, viņš sēta ieveda savu zirgēzeli un to piesēja vīnogulāju pavēnī. Pēc tam atvēra čemodānu un no tā izvilka guļamtīklu, kurš bija tikpat vecs un nolietots ka saulessargs, uzkarināja to

iešķērsām pāri istabai no viena kakta līdz otram, piesiedams pie stateniskajiem balstiem, noāva kurpes un laidās guļus, nelikdamies zinis par bērnu, kurš plaši ieplestām, izbaiļu pilnām acīm vērās visā notiekošajā.

Kad pārnāca mājelē iemitinājusies sieviete, tā lielā izbrīnā noskatījās uz negaidot uzradušos priesteri, kura seja bija tik neizteiksmīga, ka gandrīz ne ar ko neatšķīrās no nobeigušās govs galvaskausa. Uz pirkstgaliem viņai nācās pārlavīties pāri istabai, izvākt savu saliekamo gultu pa durvīm, sasiet paunā drēbes un bērna lupatiņas un iziet no mājeles, apjukumā aizmirstot par māla ūdenstrauku un smeļamo podu, jo bēc brīža no pretējās puses, kareivīgu maršu skandinādams, parādījās orķestris, bet tam pa priekšu skrēja no skolas aizbēgušu zeņķu varza. Viņi būcenī atrada guļamtīklā kņūpus sarāvušos priesteri, kurš gulēja ar vaļā atpogātu sutanu un bez kurpēm. Pie galvenā ceļa sapulcējušos sagaidītāju baram bija aiznesta vēsts, ka jaunais mācītājs ieradies, bet nevienam nebija nācis prātā pavaicāt, kas priesterim meklējams šajā ūķī. Ļaudis droši vien nodomāja, ka cientēvs ir rada tur dzīvojošajai sievietei, bet tā savukārt tūlīt izvācās no istabiņas pārliecībā, ka viņas līdzšinējais miteklis ierādīts mācītājam, vai arī viņa to darīja aiz bailēm, ka varētu sākties tincināšana, ar kādām tiesībām bez jebkādas atļaujas un iri nemaksājot viņa mitinājusies svešā mājā. Taču draudzes pārstāvjiem ne tobrīd, ne arī vēlāk neradās doma par to painteresēties, jo jaunatsūtītais mācītājs viņu runas nemaz neuzklausīja, sasēdināja visus uz grīdas un vienādi vēsi apsveicinājās kā ar vīriešiem, tā sievietēm, sūrodamies, ka ceļā cauru nakti neesot aizvēris ne acu.

Sastapušies ar tik saltu uzņemšanu, sagaidītāji drīz vien izklīda, nebrīnīdamies par tik dīvainu draudzes ganu, kādu neviens vēl nebija redzējis. Visi bija ievērojuši, ka seja viņam līdzinās govs galvaskausam, pavirši, pavisam īsi apcirptie mati nosirmojuši un ka patiesībā viņam tikpat kā nav lūpu, bet mutes vietā ir šaurs, horizontāls šķēlums, kurš, liekas, nemaz nebija tāds kopš dzimšanas, bet vēlāk iegriezts ar ašu, vienreizēju naža šņāpienu. Taču vēl tajā pašā pēcpusdienā dažs labs atcerējās viņu kādreiz redzējis. Un līdz nākamās dienas rītam visiem jau bija skaidrs, kas viņš tāds īsti ir. Tagad ļaudis jau atgādājās viņu — kā zēns ar lingu un akmeņiem rokā, kails, bet kurpēm kājās un sombrēro galvā, viņš tika

33

2—1705

•'Jo«

skraidelējis pa Makondo, kad tas vel bija vienkāršs bēgļu ciematiņš. Atradās ļaudis, kuri atcerējās, ka viņš astoņdesmit piektā gada Pilsoņkara laikā cīnījies dumpinieku armijā, jau septiņpadsmit gadu vecumā bijis ar pulkveža dienestpakāpi un baudījis drosmīga, sīksta, valdībai ļoti naidīga karavīra slavu. Bet vēlāk par viņu neviens vairs neko nebija dzirdējis, līdz viņš tagad atgriezās kā jaunieceltais draudzes garīgais tēvs. Tikai reti kāds zināja viņa kristāmo vārdu. Toties vairums kara veterānu atcerējās iesauku, kādu viņam bija devvisi māte (zēns bija reti iecirtīgs un patvaļīga rakstura zeņķis), un šajā vārdā viņu tad arī saukajuši armijā. Visiem viņš tolaik bijis Krama-piere. Un tā viņu dēvēja arī Makondo pilsētiņā lidz pat nāves stundai:

«Kramapiēre, ei, Kramapiere!»

Arī dakteris mūsu mājā ienāca tajā pašā dienā un gandrīz vai tajā pašā stundā, kad Makondo pilsētiņā iejaja Kramapiere. Tikai pirmais nāca pa galveno ceļu, neviena negaidīts un nevienam nezinot ne viņa vārdu, ne nodarbošanos, bet draudzes mācītājs jāja pa pārliešu taku tajā pašā laikā, kad visi pilsētas iedzīvotāji viņu gaidīja uz lielā ceļa.

Es nule biju atgriezies mājā. Mēs — mazliet vēlāk ntikā parasti — tikko bijām sasēdušies pie pusdiengalda, kad Meme pienāca pie manis un paziņoja: «Pulkvedi, pulkvedi, kabinetā kāds svešinieks taujā pēc jums.» Es atbildēju: «Palūdz atnācēju šurp.» Mcme paskaidroja: «Ciemiņš gaida kabinetā un apgalvo, ka viņam steigšus nepieciešams redzēt jūs.» Adelaīda pārtrauca ēdināt ar zupu Isabelu (bērnam tolaik nebija vairāk par pieciem gadiem) un izgāja pie ciemiņa. Pēc brīža viņa atgriezās acīm redzami noraizējusies.

«Viņš staigā pa'kabinetu,» Adelaīda paziņoja.

Aiz žuburainajiem svečturiem redzēju Adelaīdu atgriežamies savā vietā pie galda. Tad viņa atkal sāka ēdināt Isabelu. «Tev būtu vajadzējis viņu paaicināt šurp,» ēs teicu, turpinādams ēst. Adelaīda atbildēja: «Es jau gribēju to darīt. Bet viņš staigāja pa kabinetu, un, kad es viņam padevu labdienu, viņš neatņēma sveicienu, bet apstājies nopētīja uz dzegas nolikto uzvelkamo balerīnu. Kad es viņam otru reizi padevu labdienu, viņš tobrīd uzvilka lelli, nolika to uz rakstāmgalda un stāvēja, vērodams, kā tā dejo. Varbūt ieskanējušās mūzikas dēļ viņš nedzirdēja mani otro reizi sveicinām, es paliku turpat stāvam, un viņš, pār rakstāmgaldu noliecies, noskatījās balerīnā, bet melodija ilga krietnu bridi.» Adelalda vēl aizvien ar karoti ēdināja bērnu. Es ieminējos: «Viņš droši vien bija ļoti ieinteresējies par šo rotaļlietiņu.» Adelalda, iesmeldama Isabelai jaunu karoti viras, paskaidroja: «Kad es iegāju, viņš staigāja pa kabinetu, bet, ieraudzījis balerīnu, viņš to nocēla no dzegas, it kā jau iepriekš zinātu, kas tā par rotaļlietiņu un kā ar to rīkoties. Kad es pirmo reizi viņam padevu labdienu, viņš uzvilka atsperi un mūzika vēl nemaz neskanēja. Pēc tam viņš to nolika uz rakstāmgalda un nolūkojās dejojošajā lellē, taču nemaz nepasmaidīja, it kā viņu neinteresētu šī deja, bet gan pats mehānisms.»

Parasti viesa ierašanos man neviens nekad iepriekš nepieteica. Ciemiņi nāca vai ik dienas — tie bija pazīstami ceļavīri, kuri ieveda savus jājamlopiņus stallī un paši droši nāca iekšā, pārliecināti, ka viņus viesmīlīgi sagaidīs un kāda brīva vietiņa pie mūsu galda aizvien tiem atradīsies. Es Adelaīdai teicu: «Droši vien viņš atvedis kādu ziņu vai ieradies kādā citā uzdevumā.» Bet viņa atbildēja: «Sā cilvēka uzvedība katrā ziņā ir reti dīvaina. Viņš blenza balerīnā, līdz ar atsperi iedarbinātā mūzika bija izskanējusi, bet es kā sālsstabs stāvēju pie rakstāmgalda, neattapdamās, ko sacīt, jo man bija pilnīgi skaidrs, ka viņš man neatbildēs, iekāms mūzika neapklusīs. Kad lelle izdarīja pēdējo palēcienu kā aizvien, kad atspere atslābusi, viņš ncatsēzdamies palika stāvam, noliecies pār rakstāmgaldu. Tikai pēc tam viņš paskatījās uz mani, un man kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņš visu laiku jutis manu klātieni, tikai nav par to licies zinis, jo gribējis noskaidrot, cik ilgi lelle dejos. Šoreiz es jau vairs viņu nesveicināju, tikai pasmaidīju, kad viņš paskatījās uz mani, jo es ieraudzīju, ka viņam ir milzīgas acis ar dzeltenīgiem redzokļiem, kuros viņš ietver cilvēku pilnā augumā. Uz manu smaidu viņš neatbildēja, vienīgi formāli palocīja galvu un apjautājās: «Bet kur pulkvedis? Man vajadzīgs pulkvedis.» Un balss viņam ir savādi dobja, it kā viņš varētu runāt pat ar neatdarītu muti. Tāpat kā vēderrunātājs.

Adelalda vēl aizvien smalstīja bērnam viru, bet es turpināju mierīgi brokastot, jo domāju, ka svešinieks

35

2*

ieradies vienkārši ar kādu ziņojumu, un man ne prātā nenāca, ka todien sākas notikumi, kuru noslēgumu pieredzam tikai šodien.

Ēdinādama bērnu, Adelalda atkārtoja: «Sākumā viņš staigāja pa kabinetu,»— un es atskārtu, ka svešinieks viņu ietekmējis gluži neparastā kārtā un viņa dziļi ieinteresēta, lai to pieņemu. Taču es mierīgi brokastoju, bet viņa tāpat baroja bērnu, līdz atkal ieminējās: «Pēc tam kad viņš paziņoja, ka gribot redzēt pulkvedi, palūdzu viņu nākt man līdzi uz ēdamistabu. Bet viņš — izslējies, ar balerīnu rokā — palika nekustīgi stāvam. Kad viņš pacēla galvu, visā viņa stājā jautās kaut kas kareivīgs, man liekas, tāpēc, ka viņam kājās bija apstilbeņi, bet mugurā vienkāršs tērps un krekls ar cieši aizpogātu apkakli. Nesaņēmusi nekādu atbildi, es jau nezināju vairs, ko sacīt, un sāku pat mazliet skaisties, kad viņš tā stāvēja, ne vārda nebilzdams un lelli rokās turēdams, it kā gaidītu, lai es atkal izeju laukā un viņš atkal varētu uzvilkt tās atsperi. Tikko es biju nojautusi, ka atnācējs ir karavīrs, viņš man likās līdzīgs kādam agrāk redzētam cilvēkam »

Es Adelaīdai sacīju: «Tātad tu domā, ka ir kas nopietns.» Un palūkojos uz viņu pāri svečturu žuburiem. Bet viņa • uz mani nepaskatījās, tikai vēl arvien ēdināja meitenīti. «Kad es iegāju,» Adelaīda turpināja, «viņš staigāja pa kabinetu, es viņa seju nevarēju saskatīt. Bet, līdzko viņš kabineta galā apstājās ar augsti paceltu galvu un tik stingu skatienu, ka mirklī izskatījās pēc karavīra, es pajautāju. «Jūs droši vien gribat runāt ar pulkvedi zem četrām acīm, vai ne?» Viņš piekrītoši pamāja. Un tad es atnācu, lai tev pateiktu, ka viņš kādam līdzinās vai, pareizāk sakot, ka viņš ir tas pats cilvēks, kuram līdzinās, lai gan es nespēju sev izskaidrot, kā viņš atkļuvis šurp.»

Es turpināju ieturēt brokastis, taču atkal pāri svečturu žuburiem pavēros Adelaīdā. Viņa pārstāja ēdināt Isabelu un teica: «Es esmu pārliecināta, ka viņš nav ieradies citā uzdevumā. Esmu pārliecināta, ka viņš nelīdzinās tam, pēc kura izskatās, bet pats ir tas, kuram līdzinās. Ar vārdu sakot, esmu pārliecināta, ka viņš ir karavīrs. Viņam ir melnas, uzvirpinātas ūsas un seja kapara brūnumā. Kājās viņam apstilbeņi, un es esmu pārliecināta, ka viņš nelīdzinās tam, pēc kura izskatās, bet pats ir tas, kuram līdzinās.»

Adelaīda runāja vienmuļā, nemainīgā un ietiepīgā tonī. Istabā bija karsts, un varbūt tāpēc mani pārņēma viegls īgnums. Es viņai attraucu: «A-ā, tātad viņš kādam ļidzinās?» Un viņa atkal atkārtoja: «Sākumā, kamēr svešinieks staigāja pa kabinetu, es viņa seju neredzēju, tikai vēlāk.» Bet es, sapīcis par sievas vienmuļajiem un uzstājīgajiem vārdiem, noteicu: «Labi, labi, es paēdīšu brokastis un tad iešu pie-viņa.» Taču Adelalda, pasniegdama bērnam viru, atkal teica: «Sākumā es svešinieka seju nevarēju redzēt, jo viņš staigāja pa kabinetu. Tomēr vēlāk, kad es viņu aicināju būt tik laipnam un nākt man līdzi, viņš mierīgi palika stāvam pie sienas ar lelli rokā. Tad es atcerējos, kam viņš līdzinās, un nācu šurp tevi brīdināt. Bet acis viņam milzīgas un nekaunīgas. Kad es pagriezos, lai ietu laukā, jutu, ka viņš blenž uz manām kājām.»_

Adelalda pēkšņi apklusa. Ēdamistaba ieskaņojas viņas karotes sīkā, metāliskā šķindoņa. Es beidzu ēst un pabāzu servjeti zem šķīvja.

Un šaja acumirklī es izdzirdēju kabinetā uzvelkamās rotaļlietiņas spēlēto jautro mūziku.

4

Mūsu mājas virtuvē ir vecs ar kokgriezumiem rotāts sēdeklis bez atzveltnes, un uz tā vecaistēvs, krēslu piebīdījis tuvāk pie pavarda, mēdza izlikt žāvēšanai kurpes.

Tobīass, Ābrahāms, llilberto un es vakar šajā laikā aizšmaucām no skolas uz plantācijām ar lingu un lielu sombrēro, kurā salikt nomedītos putnus. Līdzi paņēmām ari manu jauno nazi. Ceļā es atcerējos veco, nekam vairs nederīgo, kaktā nobīdīto krēslu, uz kura agrāk mēdza sēdināt ciemiņus, bet tagad tas noderēja tikai mirušajam, kurš katru vakaru, platmali nenoņēmis, nosēdās tajā un apcerīgi blenza izdzisušā pavarda sprikstls.

Tobīass un Hilberto aizlavījās līdz tuneļveidīgās gravas viņam galam. Ta kā rīta pusē bija lijis, viņu kurpes slīdēja pa apglumušo zaļi. Viens no viņiem svilpoja, un zem kupli sazēlušo augu pārjuma tas skanēja tādā skarbā griezīgumā, it kā tuneli kāds dziedātu. Ābrahāms nāca nopakaļus, aiz manis, bruņojies ar lingu un akmeņiem, kaujas gatavībā. Bet es — ar atvāztu nazi rokā.

Pēkšņi cauri saplosīto, cieto lapu nojumei izlauzās saules spozme un likās, ka zālē līdzīgi putnam plivinādamies nokrīt gaismas žilba. «Vai redzēji?» Ābrahāms man pajautāja. Es palūkojos uz priekšu un gravas otrā galā saskatīju Hilbertu un Tobīasu. «Tas nebija nekāds putns,» es atbildēju. «Nojumei cauri izlauzās saules stars.»

Nonākuši upmalā, zēni sāka izģērbties, ar kāju spērieniem plunčādamies pa krēslaino ūdeni, kas, liekas, nemaz viņus nesaslapināja. «Laikam šodien nebūs neviena putna,» Ābrahāms ieminējās. «Lietus laikā tie aizvien pazūd,» es piekritu. Un pats tam noticēju. Ābrahāms iesmējās. Viņa smiekli ir muļķīgi un vientiesīgi un pēc skaņas atgādina ūdensstrūklas urdzēšanu no krāna. Arī viņš nometa drēbes. «Ieniršu ūdenī ar nazi — un sombrēro mums būs pilns ar zivīm,» viņš lielījās.

Ābrahāms stāvēja man iepretim ar pastieptu roku un gaidīja, ka es viņam pasniegšu nazi. Es brīdi vilcinājos. Turēju nazi delnā sažņaugtu, juzdams tērauda vēso, gludo pieskārienu. Nazi es viņam nedošu, nodomāju. Un viņam teicu: «Nazi nedošu. Tikai vakar to dabūju, un šodien es negribu to izlaist no rokām.» Bet Ābrahāms vēl aizvien stāvēja ar pastieptu roku. Tad es noteicu: «Pīķi uz puļķa!»

Ābrahāms mani saprata._ Viņš vienīgais varēja apjēgt manus vārdus. «Labs ir!» Ābrahāms noteica un devās uz ūdens pusi, šķeļot jestri blīvo gaisu.- «Ģērbies tu arī nost,» viņš mani aicināja, «mēs tevi uz akmens pagaidīsim.» Un ar lēcienu ienira ūdenī, pēc brīža atkal parādīdamies kā milzīga, sudrabota zivs, un likās, ka ūdens tikai saskarē ar viņa augumu būtu kļuvis šķidrs.

Es paliku krastmalā, atlaidies sasilušajā staignājā. Atvāzdams nazi otru reizi, es novērsu acis no Ābrahāma un pavēros augšup uz kokiem un pievakares spilgti zilajās debesīs, kas liesmoja lieliskā diženumā kā uguns liesmu pārņemti zirgu jstaļļi.

«Veicīgāk!» Ābrahāms man uzsauca no pretējā krasta. Tobīass, uz akmens sēdēdams, svilpoja. Bet es nodomāju: «Šodien peldēties neiešu. Tikai rītdien.»

Atceļā Ābrahāms iešmauca biežņā. Es grasījos viņam sekot, taču dzirdēju saucienu: «Nenāc! Man vajadzēšana.» Tālāk negāju, bet nosēdos ceļmalā trūdošajās lapās un nolūkojos vientuļā bezdelīgā, kas debesīs meta slaidus lokus. Es teicu:

«Šodien manāma tikai viena bezdelīga.»

Ābrahāms ar atbildi kavējās. Viņš klusēja, it kā mani nebūtu dzirdējis un krūmos lasītu grāmatu. Viņa klusēšana šķita dziļa un saspringta, kā slepena spēka piestrāvota. Pēc ilgāka laiciņa viņš nopūtās un noteica:

«Jā, bezdelīgas.»

Es atkārtoju savu sakāmo: «Šodien redzama tikai viena vienīga bezdelīga.» Ābrahāms vēl aizvien kavējās aiz dzelkšņainā krūmāja. Viņš neatbildēja, taču klusumā jautās saspringtība, nevis sastingums. Tas bija piepūles pilns, itin kā izmisis aprimums. Taču pēc brīža viņa balss atsaucās:

«Viena vienīga? Jāaa, tā nu gan. Skaidra bilde!»

Tagad jau es vairs ne vārda nebildu. Ābrahāms biežņā sarosījās. Zemē sēdēdams, es samanīju, ka tur, kur bija viņš, trūdošās lapas nočabēja zem viņa kājām. Pēc tam atkal iestājās klusums un likās, ka viņš pavisam būtu aizgājis. Tad, izdvesis dziļu nopūtu, viņš iejautājas:

«Ko tu teici?»

Es vēlreiz atkārtoju: «Teicu, ka šodien redzama tikai viena vienīga bezdelīga.» To sacīdams, es nolūkojos, kā putna izliektais spārns neticami zilgajās debesīs izzīmē apļus. «Bet lido lielā augstumā.»

Šoreiz Ābrahāms atsaucās mirklī:

«A-ā, tā gan, skaidra bilde! Droši vien tāpēc.»

Viņš iznāca no biežņas, bikses pogādams. Tad pavērās augšup, kur putna izliektais spārns vēl aizvien zīmēja apļus, un, vēl aizvien uz mani nepaskatīdamies, ievaicājās:

«Ko tu tur visu laiku melsi par bezdelīgām?»

Tā tikām aizkavējušies. Kad atgriezāmies pilsētiņā, logos jau bija iedegtas ugunis. Es skriešus iemetos mūsmājas gaitenī un uzdrāzos virsū abām resnajām un neredzīgajām dvīņumāsām no Sanheronimo, kuras katru otrdienu ieradās pie vecātēva, lai tam ko padziedātu priekšā. Kā māmuļa zināja sacīt, tas esot sācies jau pirms manas dzimšanas.

Visu nakti es domāju par to, ka mēs šodien pēc skolas atkal iesim uz upmalu^ tikai bez Hilberto un Tobīasa. Es gribu iet viens — ar Ābrahāmu, lai redzētu nozaigojam viņa vēderu, kad viņš iznirs no ūdens līdzīgi metāla zivij. Cauru nakti man gribējās atgriezties ar viņu zaļajā tunelī, lai, blakus ejot, varētu pieskarties viņa gurnam. Kad to daru, jūtos, it kā man kāds viegli iekostu un liktu tirpām nošalkt pār augumu.

Ja šis cilvēks, kurš blakusistabā iegājis parunāties ar manu vecotēvu, drīz aizietu, mēs varbūt pagūtu atgriezties mājās pirms pulksten četriem. Tad es ar Ābrahāmu atkal dotos uz upi.

Viņš palika dzīvojam mūsu mājā, iekārtojies vienā no tām galerijas istabām, kuras iziet uz ielu. Vienīgi tā man likās viņam piemērota, jo nospriedu, ka cilvēks ar tādu raksturu nekad nejustos apmierināts kādā no iebraucēju mājas kambarīšiem. Pie ārdurvīm viņš izlika paziņojumu, ka pieņem slimniekus (vēl pirms nedaudziem gadiem, kad māja tika no jauna pārbalsināta, ar zīmuli viņa pašrocīgi kursīviem burtiem uzrakstītais teksts tur bija redzams), un pacientu skaits bija tik liels, ka vajadzēja izvietot papildu krēslus, kur pacientiem apsēsties.

Pēc tam kad viņš man bija pasniedzis pulkveža Aureljā-no Buendijas vēstuli, mūsu saruna kabinetā tā ieilga, ka Adelaīdai vairs nebija nekādu šaubu — atnācējs ir kāds augsts militārs darbinieks, un viņa ciemiņam par godu uzklāja īstu svētku galduT Mēs runājāmies par pulkvedi Buendiju, par viņa septiņus mēnešus veco meitiņu un vieglprātīgo pirmdzimto. No sarunas es drīz vien sapratu, ka šis cilvēks labi pazīst ģenerālintendantu un ciena viņu pietiekami augstu, tā ka ieguvis pienācīgu uzticību. Kad ienāca Meme un mums paziņoja, ka galds uzklāts, es nodomāju, ka Adelaīda būs uz ātru roku kaut ko salūkojusi, lai atnācējs varētu iestiprināties. Bet lepni sakārtotais, ar jaunu galdautu pārklātais galds un uz tā saliktie Ķīnas porcelāna trauki, kas tika lietoti vienīgi ziemassvētku vakara un Jaungada ģimenes svinībās, tālu pārspēja ierasto.

Adelaīda, cēli izslējusies, sēdēja galda galā. Mugurā viņai bija līdz kaklam aizpogāta samta kleita, ko pirms mūsu kāzām, dzīvodama galvaspilsētā, viņa uzģērba tikai ģimenes svētkos. Adelaīdas uzvedība bija izsmalcinātāka nekā mūsējā, ar zināmu augstākās sabiedrības pieredzi, kura pēc apprecēšanās kaut kādā mērā ietekmēja arī mūsu mājas ļaudis. Viņa bija uzlikusi ģimenes medaljonu, ar ko lepojās tikai sevišķi svarīgos gadījumos, un no viņas, tāpat kā no visa galda, no mēbelēm un pat no ēdamistabā ieelpotā gaisa, uzstrāvoja stingra labas uzvedības un tīrības sajūta. Kad mēs ienācām ēdamistabā, pat ciemiņš, kurš allaž bija nevīžīgs kā apģērbā, tā uzvedībā, acīmredzot jutās it kā nokaunējies un neērti, jo ar roku aptaustīja apkakles augšējo pogu, it kā tā būtu kravate, un viegls samulsums jautās viņa citādi tik brīvajā un vingrajā gaitā. Visskaidrāk es atceros tieši šo brīdi, kad mēs iesoļojām ēdamistabā, jo man pašam bija tāda sajūta, it kā es būtu ģērbies pārlieku ikdienišķi, Adelaldas lepni klātajam galdam nepiemēroti.

Šķīvjos bija liellopu un medījuma gaļa. Kaut ko tadu mēs ēdām arī ikdienā, taču porcelāna traukos un starp nospodrinātiem svečturiem tas viss izskatījās daudz lepnāk nekā parasti. Lai gan Adelaīda zināja, ka mums ir tikai viens ciemiņš, viņa galdu bija klājusi astoņiem, turklāt vīna pudele galda vidū skaidri liecināja par centību, ar kādu tas darīts par godu cilvēkam, kuru viņa sākumā bija maldīgi uzskatījusi par izcilu militāru darbinieku. Nekad vēl manā mājā netika valdījusi tik nereāla gaisotne.

Adelaīdas āriene būtu varējusi likties smieklīga, ja viņai nebūtu tādas rokas (tās patiesi bija skaistas, neparasti baltas), kas ar savu ķēnišķīgo daiļumu izpirka visu lieko un pārspīlēto viņas izskatā. Kamēr ciemiņš apjucis grābstījās gar savu krekla pogu, es pasteidzos viņus iepazīstināt: «Mana otrā sieva, dakter.» Adelaīdas seja uzreiz pārmainījās, kļūdama drūma un samakusies. Viņa gan savā krēslā ij nesakustējās un, pastiepjot roku, pat pasmaidīja, taču ne vairs tajā svinīgajā sastingumā, ar kādu viņa mūs sagaidīja ienākam ēdamistabā.

Ciemiņš kareivīgi sasita papēžus un ar pirkstgaliem klasiskā militārā sveicienā pieskārās deniņiem, pec tam pienāca tuvāk Adelaīdai.

«Ļoti patīkami, seņjora,» viņš teica, taču neminēja savu uzvārdu.

Tikai tad, kad redzēju viņu tūļīgi kratām Adelaīdas roku, es pa īstam apjēdzu, cik vulgāra un neveikla ir viņa uzvedība.

Ciemiņš nosēdās galda pretējā galā starp jaunajiem kristāla traukiem un svečturiem. Viņa nepiedienīgā, tūļīgā izturēšanās tagad bija tikpat uzkrītoša kā uz galdauta uzlijis viras traips.

Adelaīda ielēja vīnu. Viņas sākotnējais satraukums bija pārvērties pasīvā nervozitātē, it kā gribēdams sacīt: «Labi, viss būs, kā sākumā tika paredzēts, taču tu esi man parādā paskaidrojumu.» Kad viņa bija ielējusi vīnu un nosēdusies savā galda galā, bet Meme vīkšījās pasniegt ēdienu, ciemiņš atzvēlās krēslā un, rokas uz galdauta atbalstījis, ironiskā nežēlībā pavīpsnādams, noteica:

«Tā vien liekas, ka mums pie galda būtu pieaicināts kāds tīģeris.»

Adelaīda paskatījās uz viņu. Es sapratu, cik neveikls stāvoklis radies, un, cenzdamies to izkliedēt, tajā pašā nevērīgajā tonī, kādā bija runājis ciemiņš, ieminējos:

«Gan jau redzēsiet, dakter. Pēc brītiņa mums pie galda būs jau seši tīģeri.»

Un, vīna glāzi pacēlis, piebildu: «Bet pagaidām iedzersim uz labu ēstgribu.» Taču ciemiņš pat nepasmaidīja, bet palika nopietns savdabīgā, īgnā dramatismā. Ar pirkstgaliem galdautu piegludinājis un uz priekšu paliecies pāri šķīvim, viņš uzmeta man savu dzeltenīgo acu skatienu un teica:

«Es, dārgo pulkvedi, gribēju sacīt, ka tikai tīģeri spētu iekārdināt tādas gaļas kaudzes.»

Uz Adelaīdu es nepaskatījos. Taču varēju iedomāties, kā viņa sēž apmulsusi, pūlēdamās nenotvīkt par nule dzirdēto asprātību, bet viņš izturējās ar tādu samākslo-tību, brīžiem apklusdams, brīžiem vaikstīdamies, brīžiem ar rokām žestikulēdams, ka arī mēs nemierīgi saknosījāmies, neapjēgdami, kam pēc brīža būs mērķēta viņa zobgalība. Taču, kad es jau sāku sašust, domādams ne tik daudz par savu māju un sevi pašu, cik par centību un pūlēm, ar kādām Adelaīda bija visu sagatavojusi, viņš pēkšņi mainīja toni, un es sapratu, ka tālākais jau tiks sacīts mierīgā, samierinošā balsī.

«Nekas, nekas,» viņš teica. «Viss jau ir ļoti labi.»

Un, pievērsies Adelaīdai, piebilda: «Ne sevis dēļ es tā runāju. Lieta tāda, ka es aizvien esmu bijis tajās domas, ka gaļu var ēst tikai zvēri, vai ne?»

«Vai jus, dakter, ar to gribat sacīt, ka nekad neēdat gaļu, ja es jūs pareizi saprotu?» _

Viņš pamāja ar galvu. Sis žests tagad jau bija primitīvi pārspīlēts apliecinājums. «Gaļas ēdāju cilvēku senči ir bijuši kanibāli,» viņš sacīja.

Es lēnitēm izdzēru savu vīna glāzi. Vēlāk es jau pieradu pie viņa runas veida un pat noticēju, ka nekad viņš nav bijis patiesīgāks kā todien pie galda. Tajā brīdī istabā ienāca Meme. Es viņai sacīju, ka dakteris neēdīs un ka viņa var nokopt galdu. Jutos tomēr mazliet sapīcis. Tālab ievaicājos:

«Un no kā jūs īsti pārtiekat, dakter?»

Ciemiņš atvēra muti, parādīja aukslējas, notraipītos, netīros zobus un, ar rādītājpirkstu pa muti paurdījies, teica: «Paskatieties, pulkvedi. Mutei taču ir augļa veids.»

Pēc tam viņš izslējās un iejautājās: «Vai jums, pulkvedi, neliekas, ka tad, ja mēs būtu gaļas ēdāji, zobi mums būtu smaili tāpat kā tīģeriem?»

Pats par saviem argumentiem sajūsminājies, viņš sakoda zobus, sažņaudza pirkstus, paskatījās uz tiem gandrīz vai ar zvērīgu skatienu un teica: «Un vai tādā gadījumā mums ari nagi nebūtu tādi paši kā tīģeriem?»

Taču es jau vairs neklausījos viņa prātojumos. Noskatījos komiskajā žestikulēšanā, ar kādu viņš runāja, it kā pie mūsu galda būtu nosēdies kāds neglābjams plānprātiņš. Izklaidīgā vienaldzībā ieminējos: «Tā jau ir gan,»—un pamāju ar galvu. Aizrautīgi izteikdamies savā puķainajā manierē, kuru es pa īstam iepazinu tikai vēlāk, viņš ilgi turpināja prātot un bārstīt nobružātas pārgudrības.

«Vienīgais, ko mums nekad nevajadzētu saviem senčiem piedot, ir tas, ka viņi nav neko darījuši, lai saglabātu tik noderīgu orgānu kā aste. Tāpēc jau arī viņi kļuva par kanibāliem.»

Man labi zināmi bija Adelaldas reliģiozie ticējumi. Negrozāmi un nesamierināmi ticējumi, un es zināju, ka šāds sarunas pavērsiens viņai bija vēl netīkamāks nekā kategoriskais nicinājums, ar kādu izteicās šis atnācējs, kura sagaidīšanai viņa bija pielikusi tik daudz pūļu. Izklaidīgi viņa vērās kaut kur tukšā telpā. Bet, kad viņš ieminējās par mūsu kanibāliskajiem senčiem, Adelaīdas seja iekvēlojās kā slēpta ugunskura atspulgā. Es brīdi nolūkojos uz dakteri. Viņa skatiens bija pievērsts Adelaīdai. Un tad es sāku nevaldāmi smieties.

Smējos tik ilgi, līdz ciemiņš atguva savu zaudēto pašapziņu. Mums visiem likās, ka esam iedzīti sprukās, un tieši tad ēdamistabā atgriezās Meme. Adelaīda pasauca Memi, lai viņai ko pasacītu, bet ciemiņš, atpakaļ pagāzies, no sava galda gala Memei uzsauca:

«Seņjorita, esiet tik laipna, uzvāriet man šķipsniņu zāles un atnesiet to viras vietā.»

Meme stāvēja kā apstulbusi. Viņa ieirgojās, taču tūlīt aprāvās un paskatījās uz Adelaīdu. Ari Adelaīda smaidīdama, tomēr acīm redzamā biklumā pavaicāja: «Kādu zāli, dakter?» Bet viņš savā laiskajā atgremotāja dzīvnieka balsi paskaidroja: «Visparastāko zāli. Tādu pašu, no kādas pārtiek ēzeļi.»

Ir brīdis, kad aprit diendusas pēdējie mirkļi. Aprimst pat paslēptā, nemanāmā un nejaušamā kukainīšu rosme, līdz dabas aprite izbeidzas, visa dzīvā radība salīgojas haosa bezdibeņa malā un sievietes siekalodamas pieceļas ar spilvena pārvalka nospiedumu uz vaiga. Tveices un nelāga omas izmocītas, viņas nodomā: «Pie mums Makon-do vel aizvien ir trešdiena.» Pēc tam tās atgriežas katra savā kaktā un tur notupušās mēģina sasaistīt pārtrūkušā sapņa un īstenības pavediena galus un lielā vienprātībā sāk strādāt pie sava sačukstēšanās auduma, it kā no kopīgi sašķeterētās dzijas vajadzētu izaust milzu palagu.

Taču te notikumi velkas izmisīgā gausumā.

Tēvs ar alkaldu izgājuši blakusistabā.

Ja ārējam laikam būtu tāds pats ritms kā iekšējam, mēs tagad saules svelmē ietu ar zārku pa ielas vidu. Arā tagad jau būtu vakars. Sutigs septembra vakars ar mēnesnīcu, un iekšējos pagalmos sasēdušās sievietes zaļganajā spoz-mē klusās balsis tērgātu, bet mēs, trīs atkritēji, šās septembra svelmes izraisītajās slāpēs tvīktu uz ielas. Apbedīšanu neviens neaizliegs. Es biju cerējusi, ka al-kalds savā apņēmībā būs daudz nelokāmāks un mēs varēsim atgriezties mājās, bērns aizies uz skolu, bet tēvs, savas tupeles uzvilcis, pārlieksies pār mazgājamo bļodu, kurā no viņa galvas šļakstīdamies tecēs vēss ūdens, bet kreisajā pusē viņam būs nolikta māla krūze ar ledaini saltu limonādi. Taču iznācis pavisam citādi. Tētis vel lieku reizi izrādījies pietiekami uzstājīgs, lai uzspiestu savu gribu alkaldam, kura apņēmība sākumā man bija likusies nesatricināmā. Pilsētiņa tagad jau kūsā, burbuļus mezdama, un lielā vienprātībā vērpj garu naida čukstu pavedienu, bet spodrajā, ne ar ko nenoēnotajā ielā tīri un neskarti liekas pat putekļi, jo pēdējais vēja pūtiens aizmēzis pēdējo vērša iemīto taku pēdu. Pilsētiņā nav manāma neviena dzīva dvēsele, māju durvis aizslēgtas, un istabās dzirdami tikai no ļaunas sirds izdvesti vārdi. Bet šeit kā sastindzis sēž mans bērns, nolūkodamies pats uz savām kurpēm. Reizēm viņš ar vienu aci uzmet skatienu gaismeklim, ar otru — avīžu žūksnim, tad ar vienu aci atkal paveras uz kurpēm, līdz beidzot ar abām blenž uz mironi, uz tā sakošļāto mēli un stiklainajām suņa acīm, kurās tagad vairs nav alkatīgās iekāres, uz izdzisušajām, pret visu vienaldzīgajām suņa acīm. Bērns skatās uz liķi> domā par mirušo, kurš, visā garumā izstiepies, guļ zem zārka dēļiem. Tad zēns skumji pavicina roku — un acumirkli viss pārvēršas: pa frizētavas durvīm tiek izstumts ķeblītis, tam nopakaļ altārveidīgs galds ar spoguli, pūdera kārbiņām un smaržūdens pudelītēm. Roka izaug liela, kļūst lasumaina un nav vairs mana bērna roka, bet liela un izveicīga delna, kura nesteidzīgi, prasmīgi aplēstā gausumā sāk uzasināt bārdas nazi, rūdītā tērauda asmenim metāliski zuzot. Bet trinējs nodomā: «Šodien klienti sāks nākt agrāk, jo ir taču trešdiena.» Un tad patiesi viņi parādās, sasēžas uz lieveņa pavēni saliktajiem sēdekļiem, draudīgi un drūmi sakrusto kājas, iespiež rokas starp ceļgaliem, nokož smēķa galus, savā starpā tērgādami, paveras visapkārt un tieši iepretim redz aizvērto logu klusajā mājā, kurā mitinās seņjora Rebeka. Taču arī viņa kaut ko aizmirsusi: aizmirsusi izslēgt ventilatoru un tālab meimuro pa istabām ar režģu pinumiem nosegtajiem logiem satraukta un nemierīga, savā neauglīgajā, moku pilnajā atraitnībā apgāzdama daždažādas sīkas grabažas un tikai ar tausti pārliecinādamās, ka viņa vēl nav mirusi un nav pienācis apbedīšanas laiks. Vārstīdama sava mājokļa durvis, viņa gaida, kad no diendusas pamodīsies sentēvu stundenis un, viņai par apmierinājumu, nositīs trīs reizes. Un viss norisinās īsajā mirklī, kamēr bērns paceļ un nolaiž roku un atkal nekustīgā sastingumā paliek sēžam, lai gan tas nav prasījis vairāk laika kā ar mašīnu strādājošai sievietei pēdējie zibenīgie adatas dūrieni, pēc kuriem var pacelt ar rullīšiem pilno galvu. Iekāms bērns savā nekustīgajā domīgumā paguvis atkal izslieties, šuvēja aizbīdījusi mašīnu gaiteņa kakta, pie friziera sēdošie vīrieši, noskatīdamies bārdasnaža vēzienos pa siksnu turpu un atpakaļ, divi reizes nokoduši smēķa galus, tizlā Ageda pēdējā kustībā nopūlējusies atdzīvināt sastingušos ceļgalus, bet Rebeka atgriezusies pie aizslēgtajām durvīm un nodomājusi: «Makondo pilsētā šodien ir trešdiena — īstais laiks sātana bērēm.» Taču bērns tagad atkal sakustas — un laika ritējumā iezīmējas jauna pārvērtība. Tā tecējums samanāms tikai tad, ja kaut kas sarosās. Citādi ne. Iekāms nekas nav sarosījies, laiks ir mūžīgs, ir sviedri, ir miesai pielipis krekls, ir neuzpērkama nāve un sakošļātās mēles saltums. Tāpēc mironim nav laika ritējuma: ja bērns sakustina roku, mirušais to nemana. Un, mironim to neapjaušot (zēns taču turpina kustināt roku), Ageda ar rožukroni rokās būs sākusi jaunu lūgsnu; seņ-jora Rebeka, atlaidusies uz saliekamā krēsla, vēsumā stingdama un nekā vairs neapjēgdama, blenž uz laikrādi, kas it kā stav pie nenovēršamā mirkļa robežas, bet Agedai bijis gana laika aizsākt jaunu lūgsnu (lai gan pēc seņjoras Rebckas stundeņa vēl nav pagājusi pat sekunde) un nodomāt: «Kas gan notiktu, ja es aizietu pie cientēva Anhela?» Bet tad bērna roka slīgst lejup, bārdasnazis aizslīd pa siksnu un viens no lieveņa dzestrumā sēdošajiem vīriem ieminas: «Pulkstenim vajadzētu būt pustrīs, vai ne?» Tad roka apstājas. Atkal pamirst stundenis uz nākamās minūtes robežas, bārdasnazis sastingst sava paša tērauda aizpildītajā telpā, bet Ageda paliek gaidām jaunu rokas kustību, lai saberzētu savus ceļgalus un ar atplestām rokām un kustēties spēju atguvušiem ceļgaliem iebrāztos cientēva Anhela ģērbkambarī, iesaukdamas: «Cientēv, cientēv!» Bet cientēvs Anhels bērnišķīgā nevarībā guļ izstiepies un ar mēli nolaiza no lūpām frikadeļu murgu sulīgo mērci, un, ieraudzījis ienākam Agedu, nosaka: «Patiesi, patiesi noticis brīnums,»— bet pēc tam diendusas gurdajā tīksmē pagriežas uz otriem sāniem un tveicīgajā pusnomodā slienādamies noņurd: «Vienalga, Ageda, tagadiņ nav īstais laiks noturēt aizlūgumu par šķīstītavā esošajām dvēselēm.» Tad sakustēšanās aprimst, istabā ienāk tētis — un līdz ar to sākas tāda rosme, ka abi laika tecējumi samierinās un seņjoras Rebekas stundenis, atguvies, ka to samulsinājis bērna laiskums, no vienas puses, un atraitnes kvēlā nepacietība, no otras, apjucis nožāvājas, ienirst mirkļa skurbajā atvarā, un, kad pēc brīža tas atkal uzpeld urdzošās straumītēs, no tā notek šķidrais laiks, nekavējoties pieņemdams precizētus un noteiktus apveidus, tā ka stundenis, ceremoniāli paklanīdamies, var svinīgi pavēstīt: «Pulkstenis ir tieši divi un četrdesmit septiņas minūtes.» Tēvs, nemaz neapjauzdams, ka salauzis mirkļu paralīzi, saka: —Tu, meitiņ, lidinies tikpat kā mākoņos.— Bet es viņam atbildu:— Vai jūs, tēt, domājat, ka tomēr kaut kas notiks?— Tētis, sviedros mirkdams, pasmaida un nosaka:— Esmu pārliecināts, ka daudzās mājās vismaz rīsi piedegs un kastroļiem pāri pārkūsās piens.

Zārkam tagad uzlikts vāks, taču es jo skaidri atceros mirušā seju. Es viņu redzu tik skaidri, ka, lūkodamies uz sienu, saskatu viņa vaļējās acis, iegrimušos un pelēkos mitrai zemei līdzīgos vaigus, mutes vienā kaktā izkārušos,

46 sakošļāto mēli. Tas man uzdzen svilinošus satraukuma drebuļus. Un tā vien liekas, ka bikšu stara nekad nepārtrauks žņaugt vienu gurnu.

Vecaistēvs ir pie māmuļas. Iznācis no blakusistabas, viņš piebīdīja tuvāk vienu krēslu un tagad sēž uz tā līdzās māmuļai, neviena vārda nesacīdams, zodu uz spieķa atbalstījis un klibo kāju uz priekšu pastiepis. Vecaistēvs kaut ko gaida. Un tāpat ari māmuļa. Ari indiāņi gultā, pārstājuši smēķēt, sēž mierīgi, uz zārku pat vairs nepaskatīdamies, un gaida.

Ja man aizsietu acis, ja mani paņemtu pie rokas un divdesmit reižu apvestu apkārt visai pilsētai, bet pēc tam atgādātu atpakaļ šajā istabā, es to tūlīt pazītu pēc smakas. Nekad es neaizmirsīšu, kā šī istaba ož pēc atkritumiem, pēc gubā samestiem čemodāniem, lai gan redzu tikai vienu, taču tik lielu, ka mēs abi ar Ābrahāmu varētu tajā paslepties un tad varbūt tajā vēl paliktu vieta Tobīasam. Es pazīstu istabas pēc tajās valdošajām smakām.

Pērn Ada iesēdināja mani sev klēpi. Piemiedzu acis un lūkojos viņā caur skropstām: redzēju Adu tik tumšu, it kā viņa nemaz nebūtu sieviete, tikai neskaidra seja, kura līgodamās blēj aitas balsi. Biju jau gandrīz aizmidzis, kad samanīju kādu smaku.

Nav mājās tādas smakas, kuras es nepazītu. Kad mani galerijā atstāj vienu, es aizmiedzu acis, izstiepju rokas un kaut kur eju. Es domāju: «Kad pamanīšu ruma un kampara smaku, es būšu pie vecātēva istabas.» Turpinu iet ar aizvērtām acīm un izstieptām rokām. Es domāju: «Tagad paeju garām māmuļas istabai, jo man uzdveš jaunu spēļu kāršu smarža. Pēc tam sajutīšu sveķu un naftalīna bumbulīšu smārdu.» Eju tālāk, samanu jaunu spēļu kāršu smaržu un tajā pašā mirklī dzirdu māmuļas balsi istabā ko dziedam. Tad sajūtu sveķu un naftalīna bumbulīšu smārdu. Es nodomāju: «Tā, tagad ož pēc naftalīna, bet, kad pagriezīšos pa kreisi, nāks svaigas veļas un aizvērta loga smaka. Un tur es apstāšos.» Pagājis soļus trīs, jūtu uzvēdām jaunu smaku, apstājos ar izstieptu roku un vēl aizvien aizvērtām acīm dzirdu Adas balsi saucam: «Puika! Vai tu jau esi pasācis staigāt ar aizvērtām acīm?»

To vakaru, ieslīgdams miegā, es sajutu smaržu, kādu netiku manijis nevienā no mūsu mājas istabām. Tas bija

47

dairs, bet spēcīgs aromāts, itin kā būtu ticis sapurināts ziedošs jasmīnu krūms. Ieelpodams spēcīgās smaržas piestrēgto gaisu, es atdarīju acis un saciju: «Vai tu jūti?» Ada stāvēja, nolūkodamās uz mani, bet, kad es ierunājos, viņa pievēra acis un pagrieza galvu uz otru pusi. Es atkārtoju: «Vai tu jūti? Liekas, kaut kur zied jasmīni.» Un tad viņa atbildēja:

«Smaržo jasmīni, kuri pirms deviņiem gadiem auga pie sienas.» Es iesēdos viņai klēpī. «Bet tagad taču jasmīnu nav,» es ieminējos. Un viņa atbildēja: «Ne, tagad nav. Bet pirms deviņiem gadiem, kad tu piedzimi, pie iekšējā pagalma sienas to bija vesela biežņa. Siltajās naktīs tie smaržoja tāpat kā tagad.» Atspiedies pret Adas plecu, es skatījos viņai mutē. «Bet tas taču bija pirms manas piedzimšanas,» es teicu. Un tad viņa paskaidroja: «Tolaik vienu gadu bija barga ziema — un nosalušos jasmīnus vajadzēja izrakt.»

Vēl aizvien bija jūtama blīvā, gandrīz vai taustāmā jasmīnu smarža, nomākdama visas pārējās nakts krāsas. Es Adai teicu: «Gribu, lai tu man par to pastāstītu.» Ada brīdi klusēja, bet tad, paskatījusies uz menesnīcas apviz-moto ar kaļķi balsināto mūri, atbildēja:

«Kad tu izaugsi liels, tad sapratīsi, ka jasmīnu smarža ātri gaist.»

Es to nesapratu, bet man pārskrēja dīvainas trīsas, it kā man kāds būtu pieskāries. Noteicu: «Labi.» Bet Ada piebilda: «Ar jasmīniem ir tāpat kā ar mirušiem cilvēkiem, kuri naktīs iznāk no kapiem un klaiņo apkārt.»

Ne varda nesacīdams, es vēl aizvien sēdēju, atspiedies pret Adas plecu. Es domāju par kaut ko citu — par virtuvē novietoto krēslu, uz kura ielauzītā sēdekļa vecaistēvs izlika žāvēties lietainā laikā izmirkušos apavus. Tagad es sapratu, ka virtuvē katru nakti ierodas kāds mironis, nosēžas tur un, cepuri nenoņēmis, veras izdzisušā pavarda pelnos. Pēc brīža es ierunājos: «Tie droši vien ir tādi paši kā virtuvē sēdošais mironis.» Ada paskatījās uz mani, ieplēta acis un jautāja: «Kāds mironis?» Es paskaidroju: «Nu tas pats, kas pa naktīm sēž krēslā, uz kura vecaistēvs žāvē kurpes.» Bet Ada iebilda: «Tur nav nekāda miroņa. Krēsls pie pavarda nolikts tāpēc, ka ir salauzts un neder nekam citam kā vien apavu žāvēšanai.»

Tas bija pērn. Bet tagad ir citādi, tagad es esmu redzējis mironi — un pietiek aizvērt plakstus, lai acu tumsā to saskatītu. Es grasos visu pastāstīt māmuļai, bet viņa sarunājas ar vecotēvu. «Vai tu domā, ka varētu kas atgadīties?» viņa jautā. Bet vecaistēvs, zodu no spieķa roktura pacēlis, nogroza galvu: «Esmu pārliecināts, ka daudzās mājās vismaz piedegs risi un kastroļiem pāri pārkūsās piens.»

6

Sākumā viņš gulēja līdz septiņiem. Bet pēc tam parādījās virtuvē, bezapkakles kreklu aizpogājis līdz pašai augšai, saņurcītās un netīrās piedurknes līdz elkoņiem atrotijis, izdilušās bikses uzrāvis gandrīz līdz krūtīm un savilcis ar siksnu krietni zemāk par jozmeni. Tā vien likās, ka bikses viņam jebkuru mirkli nošļuks, jo uz kārnajām miesām tām nebija kur turēties. Vājāks viņš nebija kļuvis, taču viņa sejā vairs nebija ne miņas no tās militārās iedomības un brašuma, kas viņam bija raksturīgs, ierodoties mūsu mājās. Tagad bija gurdenums un nespēks, liecinot, ka viņš ir pilnigā neziņā par to, kas ar viņu notiks pēc mirkļa, un patiesībā par to ne mazākā mērā neinteresejas. Pec septiņiem viņš virtuvē iedzēra melnu kafiju un tad atkal atgriezās savā istabā, vienaldzīgi sasveicinādamies ar ceļā sastaptajiem mājiniekiem.

Viņš mūsu mājā dzīvoja jau četrus gadus un pilsēta skaitījās labs ārsts, lai gan viņa skarbais raksturs un neiecietīgā izturēšanās ap viņu izveidoja gaisotni, kas vairāk līdzinājās bailēm nekā cieņai. Bet sirdzēju dēļ, kuri katru dienu ieradās pie daktera pēc padoma, viņš būtu varējis būt vēl simt reižu nelaipnāks un apātiskāks. Slimnieki ne tikai to neievērotu, bet viņiem pat nebūtu bijusi iespēja to izrādīt — tik saspringtas un skarbas bija daktera attieksmes ar saviem pacientiem.

Viņš pilsētiņā bija vienīgais ārsts, līdz tur ieradās banānu sabiedrība un sākās dzelzceļa celtniecība. Tagad mūsu daktera istabā krēsli jau kļūst lieki. Ļaudis, kuri pirmos četrus gadus Makondo bija skaitījušies viņa pacienti, tagad, kad banānu sabiedrība bija noorganizējusi medicīnisko apkalpi saviem strādniekiem, no sava agrākā daktera novērsās. Viņš nevarēja neredzēt kritušo lapu gūzmas iezīmētos jaunos ceļus, taču nebilda ne vārda. Tāpat kā agrāk, viņš no rītiem atvēra ārdurvis, pats nosēzdamies pie tām noliktā ādas krēslā, un tur nokvernēja augu dienu, un tikai pēc ilgāka laika, kad pie viņa nebija iegriezies neviens slimnieks, aizbultēja durvis, nopirka guļamtīklu un ieslēdzās savā kambarī.

Meme šajā laikā jau bija pieradusi brokastīs ienest dakterim banānus un apelsīnus. Viņš ēda augļus, to mizas mezdams kaktā, no kurienes Meme sestdienās, uzkopdama guļamistabu, tās izvāca. Taču pēc daktera izturēšanās ikviens varēja noģist, ka viņam būtu viena alga, ja kādu sestdienu tās netiktu novāktas un viņa istaba pārvērstos mēslainē.

Tagad viņš nedarīja gluži neko un visu laiku pavadīja, savā guļamtīklā zvārodamies. Pa pusatvērtajām durvīm istabas pustumsā bija saskatāms rēgs, pēc kura izģindušās, neizteiksmīgās sejas, izspūrušajiem matiem un dzelteni durstīgo acu slimīga skatiena varēja pasacīt, ka šis cilvēks ir apstākļu satriekts.

Pirmos gadus, kamēr viņš mitinājās mūsu mājā, Adelal-da izturējās tik vienaldzīgi, ka likās vai nu patiesi, vai arī tikai šķietami, nenovēršamai nepieciešamībai pakļaudamās, samierinājusies ar manu lēmumu, ka dakteris dzīvos pie mums. Bet, kad viņš pārtrauca praksi un no savas istabas iznāca tikai ēdienu reizēs, lai nosēstos pie galda savā mūžam sadrūvušajā un klusējošā apātijā, Adelaīdas pacietībai pienāca gals un viņa man paziņoja: «Mitināt viņu pie mums ir vienkārši apgrēcība. Tā mēs barojam tikpat kā pašu sātanu.» Bet es, aizvien izjuzdams pret viņu kā līdzjūtību, tā apbrīnu un žēlsirdību (lai kā man tas šodien nepatiktos, tomēr jāatzlstas, ka manās jūtās pret viņu bija krietna daļa žēlsirdības), nepiekāpos: «Viņš jāpacieš. Viņš pasaulē gluži viens, tāpēc vajadzīgs viņu saprast.»

Drīz pēc tam sāka darboties dzelzceļš. Makondo kļuva par uzplaukstošu pilsētu, tajā ik uz soļa varēja redzēt svešas sejas, tika atvērts kinoteātris un daudzas izpriecu iestādes Tajā laikā visi atrada darbu, tikai mūsu dakterim tā nebija. Noslēdzies, sadrūmis un nerunīgs viņš dirnēja savā istabā, līdz kādu rītu brokastlaikā negaidot parādījās ēdamistabā un aizrautīgi, gandrīz vai ar sajūsmu sāka klāstīt, cik lieliskas izredzes ir mūsu pilsētiņai. Torīt es pirmo reizi dzirdēju šos vārdus. Viņš teica: «Tas viss aprimsies, kad mēs būsim pieraduši pie kritušām lapām.»

Vairākus mēnešus pēc tam viņš agrīnās pēcpusdienas stundās sāka bieži iziet no mājas un ilgus mirkļus pavadīja vīru bariņā pie frizētavas, kuri tur drūzmējās ap pārvietojamo tualetes spoguli un augsto ķeblīti, ko frizieris iznesa uz ielas, lai viņa klienti varētu ieelpot spirgto pievakares gaisu.

Bananu sabiedrības dienestā esošiem ārstiem gan nemaz nebija padomā laupīt viņam eksistences iespējas, taču 1907. gadā, kad Makondo jau vairs nebija neviena pacienta, kurš atcerētos mūsu dakteri, un viņš pats jau bija pārstājis kādu gaidīt, viens no sabiedrības mediķiem alkaldam pilsētas valde bija ierosinājis, ka visiem praktizējošiem ārstiem būtu pārbaudāmi viņu izglītības dokumenti. Kādu pirmdienu galvenā laukuma visos četros stūros bija izlikti attiecīgi paziņojumi, bet mūsu dakteris ij neiedomājās, ka tie varētu attiekties arī uz viņu. Kad es ieminējos, ka vajadzētu ievērot šo priekšrakstu, viņš pavisam mierīgā un vienaldzīgā balsī atbildēja: «Nē, nē, pulkvedi. Man gar to visu nav nekādas daļas.» Un tā es nekad arī netizzināju, vai viņam maz bija ārsta diploms. Tāpat noteikti nevarēju pasacīt, vai viņš ir francūzis, par kādu visi viņu uzskatīja. Un tāpat — vai viņš atcerējās kādu no saviem tuviniekiem, jo nekad nebija par tādiem ieminējies. Dažas nedēļas vēlāk mūsu majā ieradās al-kalds ar savu sekretāru, lai pārbaudītu, vai viņam ir tiesības nodarboties ar ārsta praksi, taču viņš kategoriski atteicās iznākt no savas istabas. Un tikai šajā diena (kad viņš mūsu mājā bija nodzīvojis piecus gadus, tikpat ilgi ēdis ar mums pie viena galda un mēs garas stundas bijām pavadījuši galerijā kopīgās sarunās) es atjēdzos, ka mums nebija zināms viņa vārds.

Pat ja man nebūtu bijuši septiņpadsmit gadu (cik man bija toreiz), es būtu ievērojusi — pēc tam kad baznīcā biju redzējusi ērmīgi izgreznojušos Memi un pēc tam abas ilgi tērzējušas viņas veikaliņa —, ka mūsu māja uz ielas izejošā istabiņa ir slēgta. Vēlāk es noskaidroju, ka priekškaramo atslēgu pie tās durvīm likusi piestiprināt pamāte un viņa arī nav ļāvusi aizskart neko no daktera bijušā istabā esošajām mantām: tur atradās gulta, kuru dakteris tika lietojis, iekāms vēl nebija iegādājies guļamtīklu, medikamentu galdiņš, no kura viņš uz stūra māju nebija paņēmis līdzi itin neko, vienīgi labākajos gados iekrāto naudu (un tā nevarēja būt nekāda nieka summa, jo mūsu mājās viņš neko netērēja, turklāt tās pietika, lai

Meme varētu atvērt veikaliņu), bez tam vēl drazu un viņa dzimtajā valodā iespiesto avīžu kaudzēs mazgājamā bļoda un kaut kādi nelietojamu drēbju gabali. Visas šīs grabažas šķita inficētas ar kaut ko tādu, ko mana pamāte uzskatīja par augstākā mērā kaitīgu, tikpat kā sātanisku.

Laikam es aizslēgtajai istabai vērību sāku piegriezt oktobrī vai novembrī (trīs gadus pēc tam, kad viņš ar Memi no mūsu mājas bija aizgājis), jo loloju cerības, ka nākamajā gadā tajā varētu iekārtot Martinu. Es gribēju tur dzīvot pēc apprecēšanas, tāpēc ložņāju ap to un sarunā ar pamāti pat ierosināju, ka būtu pienācis laiks noņemt priekškaramo atslēgu un atcelt karantīnu, kas bija uzlikta vienai no intīmākajām uri tīkamākajām mūsu mājas istabām. Taču, iekams mēs sākām šūdināt manu līgavas tērpu, neviens ar mani par dakteri nebija ierunājies un vēl mazāk par atsevišķo istabu, kura vēl aizvien it kā piederēja viņam un bija daļa no viņa ar mūsu māju saistītās personības, bet šīs saites nebija pārraujamas, kamēr mūsu mājā dzīvo kāds, kas viņu atcerētos.

Pēc- nepilna gada man vajadzēja apprecēties. Nezinu, vai tas izskaidrojams ar apstākļiem, kādos noritēja mana dzīve bērnībā un agrīnās jaunības gados, bet par daudzām lietām un parādībām man šajā laikā bija visai miglains priekšstats. Vismaz tajos mēnešos, kad notika gatavošanās kāzām, es vēl neapjautu daudzus noslēpumus, kuri manai pamātei bija gluži ikdienišķi un parasti. Gadu pirms apprecēšanās es Martinu vēl aizvien iztēlojos kā neskaidru, rēgainu parādību. Varbūt tieši tādēļ es gribēju, lai viņš būtu manā tuvumā, daktera istabā, un es varētu pārliecināties, ka viņš ir reāls, dzīvs cilvēks,\nevis kāds tikai sapņos iepazīts līgavainis. Taču man nebija pietiekami drosmes par saviem plāniem ierunāties pamātei. Visdabiskākais būtu bijis pasacīt: «Es noņemšu priekškaramo atslēgu. Pie loga nolikšu galdu, bet tālākajā kaktā pie sienas gultu. Uz dzegas nolikšu podu ar neļķēm un pie durvju palodas uzkarināšu alojes zaru saišķīti.» Taču manu gļēvumu un absolūto neapņēmību pastiprināja vēl tas, ka savu iecerēto es redzeju tikai kā biezā miglā tītu. Atcerējos viņu kā neskaidru, gaistošu rēgu, kura vienīgās konkrētās iezīmes šķita spīdošās ūsas, mazliet uz kreisajiem sāniem nošķiebtā galva un mūžīgā četrpogu žakete.

Mūsu mājā viņš bija parādījies jūlija beigās. Dienu viņš pavadīja pie mums vai arī kabinetā, sarunādamies ar tēvu, kur abi plaši pārsprieda kaut kādus veikalnieciskus pasākumus, par kuriem es nekad nekā tuvāka neuzzināju. Pievakarē mēs ar Martinu un pamāti gājām pastaigāties plantācijās. Atgriežoties mājās iesārtajā mijkrēslī, viņš gāja man cieši blakus, gandrīz pieskardamies plecam, un šķila vēl tālāks un abstraktāks. Un es nojautu, ka nekad nespēšu viņu iztēloties konkrētos cilvēciskos apveidos vai sajust pietiekami sataustamu, lai, atceroties viņu, man rastos drosme un es šo atmiņu balstītā apņēmībā spētu pamātei pasacīt: «So istabu es iekārtošu Martina m.»

Pati ideja, ka es apprecēšos ar viņu, kādu gaelu pirms kāzām man šķita pilnīgi neticama. Es ar Martinu biju iepazinusies februārī Pālokemādo mazuļa bērēs. Mēs, vairākas meitenes, kuras bijām tur sanākušas, dziedājām, ar plaukstām līdzi plakšķinādamas, lai papilnam izbaudītu vienīgo mums atvēlēto izklaidēšanos. Makondo gan bija kinoteātris, gramofona spēles zāle un citas izpriecu vietas, bet mans tētis un pamāte iebilda, ka tās apmeklētu mana vecuma meitenes. «Tās piemērotas tikai kritušām lapām,» viņi mēdza sacīt.

Februārī dienas vidi bija svelmīgi. Mēs ar pamāti sēdējām galerija pie izšūšanas darbiem, bet tētis gulēja diendusā. Mēs stradājānļ, līdz dzirdējām viņu tupelēs aizšļūkājam, lai virs mazgājamās bļodas aplaistītu galvu ar vēsu ūdeni. Bet februāra vakari tomēr bija patīkami dzestri un skanīgi, un visā pilsētiņā bija dzirdamas sieviešu balsis, kas dziedāja, apstāvēdamas mirušos bērnus.

Tajā vakarā, kad mēs aizgājām izvadīt Pālokemādo mazuli, Memes Orosko balss bija vēl skanīgāka nekā parasti. Pati izdēdējusi, neizskatīga un sausa kā slota, bet balsi prata izlocīt clabāk par visiem citiem. Pirmajā atelpas bridi Henoveva Garsija teica: «Ārpusē pie durvīm sēž kāds svešinieks.» Man liekas, ka mēs visas, izņemot Remediosu Orosko, bijām pārstājušas dziedāt. «Un iedomājies tikai, viņam mugurā ir svārki,» Henoveva Garsija piebilda. «Augu vakaru viņš runā vienā runāšanā, bet visi cili klausās, mutes ieplētuši. Mugurā viņam svārki ar četrām pogām, un sēž viņš, kājas sakrustojis, tā ka redzamas zeķes ar gumijas turētājiem un ar auklām aizsaitējamie puszābaki.» Meme Orosko vēl nebija beigusi dziesmu, kad mēs visas sākām plaukšķināt un iesaucāmies: «Vajadzētu viņu apprecināt!»

Vēlāk, mājās to visu atceroties, es neredzēju, ka šiem vārdiem būtu kāds sakars ar īstenību. Man likās, it kā tos būtu sacījušas kādas citas — tikai iedomātas sievietes, kuras plaukšķināja rokas un dziedāja mājā, kur nekāda miruša bērna nemaz nebija. Turpat mums līdzās it kā būtu sēdējušas citas sievietes smēķēdamas, nopietnas un modras, garos maituputnu kaklus uz mūsu pusi pastiepušas. Tālāk, lieveņa dzestrumā, kāda cita, līdz galvai satinusies melnā šallē, gaidīja uzvārāmies kafiju. Tad pēkšņi mūsējām balsīm pievienojās kāda vīrieša balss. Sākumā tā bija juceklīga un bez vajadzīgās saskaņas, bet tad kļuva metāliski vibrējoša, tikpat kā baznīcā dziedot. Veva Garsija ar elkoni iedunkāja man sānos. Tad es pacēlu galvu un pirmo reizi ieraudzīju viņu. Viņš bija ar jauneklīgi tīru seju un spēcīgu kaklu, ģērbies cieši aizdarītos četrpogu svārkos. Un noskatījās uz mani.

Dzirdēju runājam, ka viņš atgriezīšoties decembrī, es nodomāju, ka piemērotākā apmešanās vieta viņam būtu aizslēgtā istaba. Taču skaidri viņu iztēloties es nespēju. Pati pie sevis es atkārtoju: «Martīns, Martlns, Martīns.» Tomēr tādējādi iegaumētais, izgaršotais, sastāvdaļās saskaldītais vārds zaudēja jebkuru nozīmi.

Kad mēs pēc bērna apstāvēšanas gājām laukā, viņš paņēma tukšo tasīti, kas stāvēja manā priekšā, un sacīja: «Es kafijas biezumos izlasīju jūsu likteni.» Kopā ar citām meičām laukā iedama, es dzirdēju viņa dziļo, pašpārliecināto un pieglaimīgo balsi sakām: «Saskaitiet septiņas zvaigznes — un sapnī jūs redzēsiet mani.» Durvju tuvumā zārciņā gulēja Pālokemādo bērns. Seja tam bija nopūderēta ar sasmalcinātiem rīsiem, mutē iesprausta roze, bet vaļējo acu plaksti atbalstīti ar puļķīšiem. Februāris apdvesa mūs ar bērna nāves siltās elpas plašo dvašojumu, un visu telpu piestrāvoja jasmīnu un karstumā apvītušu vijolīšu smarža. Taču mirušā klusēšanu pārtrauca neatlaidīga un vienīga balss: «Atcerieties labi! Tikai septiņas zvaigznes, neko vairāk.»

Jūlija mēnesi viņš nodzīvoja mūsu mājā. Viņam patika atbalstīties uz kāpņu margu dzegām, uz kurām bija salikti podi ar puķēm. Viņš teica: «Ielāgo, ka es nekad tev neesmu skatījies acīs. Tā ir slepena pazīme, ka vīrietis baidās iemīlēties.» Un patiesi es neatcerējos, kādā krāsā viņam ir acis. Decembrī es dzīros ar viņu apprecēties, bet jūlijā vēl nevarēju pasacīt, kāda ir viņa acu krāsa. Un pirms sešiem mēnešiem taču bija februāris, kas ne ar ko neatšķīrās no šodienas: dienas vidū valdīja dziļš klusums, simtkāju pāris, tēviņš un mātīte, savijušies vienā čemurā, gulēja vannas istabā uz grīdas; pirmdienās ieradās ubadze, lai izdiedelētu pušķīti citronmelisas, bet viņš savos mūžīgi līdz augšai aizdarītajos četrpogu svārkos, braši izslē-jies, smaidīdams sacīja: «Es panākšu, lai jūs par mani domātu katru mīļu brīdi. Pie durvīm es piestiprināju jUsu ģīmetni un tai acīs iedūru kniepadatas.» Bet Heno-veva Garsija, smieklos locīdamās, ieteica: «Tās ir muļķības, ko vīrieši samācījušies no gvahīro indiāņiem.»

Marta beigās Martīns pārcēlās uz mūsu mājām un stundām ilgi uzturējās kabinetā kopā ar tēti, nopūlēdamies pārliecināt viņu par kāda pasākuma pareizību, kuru es nekad netiku apjēgusi. Tagad apritējuši jau vienpadsmit gadu kopš mūsu apprecēšanās un deviņi gadi kopš tās dienas, kad viņš no vilciena loga man pasacīja ardievas, piekodinādams vērīgi rūpēties par bērnu, līdz viņš atkal atbrauks. Priekšā bija deviņi gadi, bet šajā laikā es gluži neko neuzzināju par Martinu, un pat tētis, ar kura atbalstu viņš bija posies šim bezgalīgajam ceļojumam, vairs ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par Martina atgriešanos. Tomēr pat trīs mūsu kopdzīves gados man par viņu neradās skaidrāks un konkrētāks priekšstats, kā es biju guvusi Pālokemādo mazuļa apstāvēšanas vakarā vai arī tajā marta svētdienā, kad es, kopā ar Vevu Garsiju atgriezdamās no baznīcas, redzēju viņu otro reizi. Viņš stāvēja viesnīcas durvīs viens pats, rokas sabāzis savu četrpogu svārku kabatās, un paziņoja: «Tagad jūs par mani domāsiet visu mūžu, jo ģīmetnes acis iedurtās kniepadatas izkritušas.» Viņš to pateica tik mierīgā un noteiktā balsī, ka šiem vārdiem varēja noticēt, lai gan pats apgalvojums šķita neparasts un dīvains. Tomēr Henoveva pastāvēja uz savu: «Tās ir no gvahīro indiāņiem aizgūtas māžeklības.» Bet trīs mēnešus vēlāk Henoveva pati aizbēga ar apkārtceļojošu komediantu trupas direktoru, lai gan tosvētdien bija šķitusi tik nopietna un klīrīga. Martīns teica: «Mani mierinās apziņa, ka Makondo kāds par mani domā.» Noskatīdamās uz viņu ar derdzīgi saviebtu seju, Henoveva Garsija noteica:

«Gatavais āksts! Šis četrpogu paltraks tā ij satrusēs viņam mugurā.»

Dakteris, lai gan bija pūlējies būt sabiedrisks un sirsnīgs, vietējiem iedzīvotājiem tomēr palika svešs, kaut pats bija cerējis uz pretējo. Viņš dzīvoja pilsētnieku vidū, tomēr viņu no tiem šķīra pagātne, kuru labot bija veltīgas pūles. Visi uz viņu noraudzījās ziņkārīgi kā uz neparastu nakts dzīvnieku, kurš ilgu laiku mitinājies tumsā, bet tagad parādījies dienas gaismā un uzvedas tik dīvaini, ka vietējie ļaudis to nevarēja novērtēt citādi kā vien par liekulīgu un pat aizdomīgu.

Vēlu vakarā atgriezies no frizētavas, viņš ieslēdzās savā istaba. Kopš kāda laika viņš atsacījās no vakariņām, un mājinieki sākumā domāja, ka viņš pārradies noguris un tūlīt licies guļamtīklā, lai atpūstos līdz nākamajam rītam.

Taču drīz vien es ievēroju, ka ar viņu naktīs^ notiek kaut kas savāds. Bija dzirdams, ka viņš nomokošā un neprātīgā ietiepībā rosās pa istabu, itin kā tur sastaptos ar to cilvēku, kāds pats agrāk bijis, un tagad abi, bijušais un tagadējais, izcīnītu sīvu ciņu, kurā bijušais nikni iestājas par savu sūro vientulību, savu neievainojamo lepnumu un nesamierināmo pašpārliecinātību, bet tagadējais savukārt, pauž ciešu un negrozāmu apņēmību atbrīvoties no sava agrākā «es». Es dzirdēju viņu nerimtīgi soļojam pa istabu līdz pat rītausmai, līdz paša spēku izsīkums pieveica neredzamo pretinieku.

Vienīgi es spēju novērtēt šis pārmaiņas dziļumu, kad viņš pārstāja valkāt apstilbeņus, sāka katru dienu mazgāties un iesmaržoties. Pēc dažiem mēnešiem viņa pārvērtība sasniedza tādas robežas, ka mana saprotošā iecietība jau pārvērtās žēlumā. Un mani aizkustināja ne tikai viņa jaunais izskats ārpus mājas. Es iztēlojos, kā viņš naktīs, savā istabā ieslēdzies, noskrubina no apaviem dubļus, mazgājamā bļodā lupatiņu mērcēdams, kā viņš ar kurpju ziedi nopūlas uzspodrināt no ilgās valkāšanas apdilušos apavus. Mani dziļi aizkustināja zem pīteņa noslēptā kārbiņa ar ziedi un apavu suka, lai neviens tās neredzētu, it kā šie sadzīves piederumi būtu kāds slēpjams un apkaunojošs netikums tādā vecumā, kad vairums vīriešu jau kļūst nopietnāki un apdomīgāki. Būtībā viņš pārdzīvoja novēlotu, neauglīgu kādreizējo jaunību, nopūlēdamies ģērbties kā agrīnos puiša gados, un šajā nolūkā tāpat ar kailām rokām, bez gluddzelža mēģina izgludināt savu ietērpu, un, nebūdams vairs nekādos jaunos gados, smagi cieš no tā, ka viņam nav neviena drauga, ar kuru dalīties savās ilūzijās un bezcerībā.

Ari pilsētiņas iedzīvotāji, jādomā, ievēroja ar dakteri notiekošās pārmaiņas, jo drīz vien sāka izplatīties nevalodas, ka viņš samīlējies friziera meitā. Es nezinu, vai šādām tenkām bija kāds pamats, tomēr tās paskubināja mani dziļāk apjēgt viņa baismīgo seksuālo vientulību un bioloģisko neprātu, kādā viņam vajadzēja mocīties visus šos drausmos vientulības un pamestības gadus.

Katru vakaru es redzēju viņu aizejam uz frizētavu, ikreiz arvien rūpīgāk uzposušos. Tagad viņš kreklam jau bija pielicis apkaklīti un valkāja aproces ar zeltītām pogām, *viņa bikses bija tīras un izgludinātas, tikai siksna vēl aizvien šļūkājās ārpus jostas iemavām. Viņš atgādināja mūždien nelaimīgi iemīlējušos līgavaini, vakara nokrēslā apkārt klimstošu mīlnieku, kurš kārtējo reizi, iedams uz pirmo satikšanos ar iecerēto, aizmirsis paņemt līdzi ziedus.

Tā viņu sastapa tūkstoš deviņi simti devītā gada pirmie mēneši, lai gan ļaužu valodām vēl aizvien nebija nekāda pamata. Vienīgi tas, ka viņš katru pievakari bija redzams pie frizētavas sarunājamies ar iebraucējiem. Tāpat neviens nevarēja apgalvot, ka dakteris kaut reizi būtu redzējies ar frizētavas īpašnieka meitu. Es skaidri saskatīju, cik ļaunprātīgas ir šīs ņirdzīgā izsmiekla pilnās nevalodas. Visiem Makondo iedzīvotājiem bija labi zināms, ka friziera meita nekad neapprecēsies, jo viņu jau veselu gadu bija apsēdis kāds Jauns gars. Tas saujām bēra meičas ēdienā smiltis, saduļķoja ūdeni dzeramajā traukā, lika apmigloties frizētavā spoguļiem un jaunavai reizēm tā sadeva, ka viņai visa seja bija vienos zilumos. Veltīgas bija visas Kramapieres pūles, jo nepalīdzēja ne svētlenšu uzlikumi, ne ārstnieciskais kurss ar svētītā ūdens palīdzību, ne svētās relikvijas, ne svinīgi dramatiskie apvārdojumi. Citas izejas neredzēdama, friziera sieva savu apsēsto meitu ieslēdza istabā un riekšām izkaisīja uz grīdas rīsa graudus, atstādama meitu nelabā varā mēmam un vientulīgam medusmēnesim, pēc kam jau visi Makondo vīrieši sāka melst, ka nešķīstā gara varā pamestā jaunava esot uz grūtām kājām. Taču nepagāja ne gads, kad pilsētiņas iedzīvotāji pārstāja interesēties par sagaidāmajām baismīgajām dzemdībām un viņu prātus nodarbināja baumas, ka dakteris esot samīlējies

friziera meitā, lai gan visiem bija zināms, ka tā ieslēgta savā istabā un drīzāk sabirs pīšļos nekā ielaidīsies ar kādu no iespējamiem preciniekiem.

Tālab es ari biju pārliecināts, ka pieņēmumam par daktera iemīlēšanos nav gluži nekāda pamata un visas šis runas ir vienīgi ļaunprātīgas, ar nolūku sagudrotas tenkas. Tūkstoš deviņi simti devītā gada beigās viņš gan vēl turpināja dirnēt pie frizētavas un ļaudis tērgāja par viņa sagaidāmajām kāzām kā par pilnīgi drošu faktu, lai gan neviens nevarēja apgalvot, ka meiča kādreiz būtu iznākusi viesistabā, kad tur atradās dakteris, un viņiem jebkad būtu bijusi iespēja pārmīt kaut vai vārdu.

Kādā tikpat svelmīgā septembra dienā kā pašreiz pirms trīspadsmit gadiem pamāte sāka šūdināt man līgavas tērpu. Katru pēcpusdienu, kamēr tēvs gulēja diendusu, mēs nosēdāmies ar šuvekli līdzās uz margu dzegām novietotajiem puķu podiem netālu no ugunīgi kvēlojošā rozmarīna. Septembri es arvien atcerējos tādu — jau kopš trīspadsmit un vairāk gadiem. Kāzu ceremonija bija paredzēta šaurā vistuvāko paziņu lokā (tā bija izlēmis tēvs), tāpēc mēs šuvām pamazītēm, tajā rāmajā gausumā un pamatīgumā, kas raksturīgs ļaudīm, kuriem nav nekādas steigas un kuriem viņu pašu tikko noģiedamais darbs kļuvis par laika tecējuma mērauklu. Šūdamas mēs pļāpājām. Es vēl aizvien domāju par ielas pusē esošo kādreizējo daktera istabu, pūlēdamās saņemt drosmi, lai ieminētos pamātei, ka tā būtu vispiemērotākā istaba Martīnam. Un šajā pēcpusdienas cēlienā es par to ierunājos.

Pamāte strādāja pie garās, liegam tīmeklim līdzīgās tērpa astes un neciešami dzidrajā un skanīgajā septembra dienā, kas bija gluži žilbinoša, šķita līdz pleciem iegrimusi septembra liegajās mākoņu pūkās. «Nē,» pamāte kā skaldīt noskaldīja. Bet brīdi vēlāk, atsākdama darbu, piebilda: «Lai nedod dievs kādam vēlreiz spert kāju šajā istabā!»—un pāri viņas pierei aizslīdēja astoņus gadus ilgu atmiņu rūgtuma ēna.

Martīns bija atgriezies jūlijā, taču neapmetās mūsu mājā. Viņam patika atspiesties pret puķu podiem uz kāpņu margu dzegām, ar skatienu vēršoties uz pretējo pusi. Un tāpat patika sacīt: «Es labprāt visu mūžu nodzīvotu Makondo pilsētā.» Pievakarēs kopā ar pamāti mēs devāmies pastaigā pa plantācijām. Atgriezāmies ap vakariņu laiku, kad pilsētiņā jau sāka iedegties ugunis. Tad viņš man teica: «Pat ja tevis nebūtu, es katrā ziņā apmestos uz dzīvi Makondo pilsētā». Un, spriežot pēc balss, kādā viņš to pasacīja, tā šķita patiesība.

Sajā laikā bija apritējuši jau gadi četri, kopš dakteris aizgājis no mūsu mājas. Un tieši tajā dienā, kad mēs sākām darināt manu līgavas tērpu, tieši tajā smacīgajā pēcpusdienas cēlienā, man ieminoties par Martlnam iecerēto istabu, pamāte pirmo reizi pastāstīja par daktera dīvainībām. •

«Pirms gadiem pieciem,» viņa teica, «dakteris vēl dzīvoja tur, vairīdamies no cilvēkiem kā meža dzīvnieks. Vēl vairāk — ļaunāk par dzīvnieku, kā zāles ēdājs, kā jebkurš atgremojošs vērsis. Ja viņš būtu apprecējies ar friziera meitu, ar šo svētuli, kura apmānīja visus pilsētas iedzīvotājus, likdama tiem noticēt, ka nokļuvusi stāvokli pēc tam, kad it kā pavadījusi medusmēnesi istabā ieslēgta kopā ar nešķīstiem gariem, iespējams, ka nekas nebūtu noticis. Taču dakteris pēkšņi mitējās ieL uz frizētavu, it kā pēdējā mirklī būtu mainījis savu nodomu, bet patiesībā tas bija tikai jauns posms viņa bezgodīgā plāna sistemātiskā izpildē. Vienīgi tavam tētim pēc visa tā varēja ienākt prātā paturēt mūsu mājā tik nekrietnu, lopam līdzīgu cilvēku, kurš visiem pilsētas iedzīvotājiem bija par piedauzību, un radit citos ļaudis tādu iespaidu, it kā mēs tīšuprāt nemitīgi mestu izaicinājumu morālai un tiklai dzīvošanai. Sā nekrietneļa plānu vainagojums bija Me-mes aiziešana no mūsu mājām. Bet pat tad tavs tēvs neatjēdza, cik smaga bijusi viņa kļūda.»

«Man no visa tā nekas nav zināms,» es paskaidroju. Bet cikādes pa to laiku iekšējā pagalmā viņpus rozmarīna bija sākušas tik negantā spalgumā čīgāt, it kā tur darbotos kokzāģētava. Pamāte runāja, neatraudamās no darba un pat acu nepaceldama no šuvekļa, uz kura viņa vija simboliskus, baltiem labirintiem līdzīgus rotājumus. Viņa stāstīja: «Tovakar mēs visi (vienīgi dakteris ne, jo viņš pēc tam, kad pēdējo reizi bija pārnācis no frizētavas, vakariņas vairs neēda) sēdējām pie galda un Meme mūs apkalpoja. Ievērojām, ka Meme pavisam pārvērtusies. «Kas tev noticis, Meme?» es apjautājos. «Nekas, seņjora.

‘Kas gan man varētu notikt?» Bet mēs redzējām, ka Meme nejūtas labi, jo viņa lampas gaismā grīļojās un visā viņas uzvedībā bija kaut kāda slimīga nedrošība un nevarība.

«Dieva dēļ, Meme, tu taču neesi vesela,» es neatlaidos. Ēdamistabā, visus spēkus saņēmusi, viņa kaut cik vēl noturējās, bet, pagriezdamās, lai iznestu paplāti virtuvē, jau pavisam nevarīgi sazvārojās. Tavs tētis, visu laiku uzmanīgi viņu novērodams, teica: «Ja jūs, Meme, nejūtaties labi, atgulieties.» Bet Meme, ne vārda neatbildēdama, pagrieza mums muguru un stebereja ar paplāti tālāk, līdz izdzirdējām plīstoša porcelāna šķindoņu. Meme stāvēja galerijā, ar nagiem iecirtusies sienā, pūlēdamās noturēties kājās. Un tad tavs tētis aizgāja uz daktera istabu, lai sniegtu Memei palīdzību.*

Visus šos astoņus gadus, kurus viņš bija pavadījis mūsu mājā,» pamāte turpināja, «mēs ne reizi nopietnākos gadījumos netikām lūguši viņa palīdzību. Tagad mēs, sievietes, aizvedām Memi uz viņas kambarīti, noguldījām, saberzējām ar spirtu un gaidījām atgriežamies tavu tēti. Taču neviens nerādījās, Isabel. Dakteris nenāca apskatīt Memi, lai gan to darīt lūdza cilvēks, kurš viņu astoņus gadus bija ēdinājis, mitinājis savā mājā, gādājis, lai daktera veļa tiktu mazgāta. Katru reizi, kad es to atceros, esmu pārliecināta, ka šā cilvēka ierašanās mūsu mājā bija dieva sods. Ka visa šī zāle, ar kuru mēs viņu ēdinājām, visa šī gādība, rūpes un raizes ir bijusi dieva griba mūs pārmācīt, ka jābūt piesardzīgākiem un nedrīkst cilvēkiem tik akli uzticēties. Bija tā, it kā mēs astoņus gadus ilgu viesmīlību, aprūpi ar pārtiku, apkopšanu būtu nometuši cūkām priekšā. Meme bija pie miršanas (vismaz mēs tā domājām), bet viņš, šis nekrietnelis, turpināja kvernēt savā istabā, atteikdamies izdarīt to, kas būtu ne tikai parasta palīdzība, bet arī pieklājības, pateicības, vienkārši cieņas akts pret cilvēkiem, kuri viņu aprūpējuši.

Tavs tētis atgriezās tikai ap pusnakti,» pamāte stāstīja. «Dakteris nevērīgi teicis, lai vājnieci noberzējot ar spirtu, tikai caurejai gan neko nedrīkstot dot. Tas bija tikpat kā pliķis. Noberzēšana ar spirtu Memei tomēr bija palīdzējusi. Pārskaitusies es kliedzu: «Ak šitā! Ar spirtu gan! To mēs jau esam izdarījušas, un Memei kļuvis labāk. Bet, lai dzirdētu tik gudru pamācību, mums nemaz nebija nepieciešams astoņus gadus mitināt šo liekēdi uz mūsu rēķina.» Bet tavs tētis savā vēl aizvien muļķīgajā samierinātībā un pielaidībā noteica: «Nav jau nekā nopietna. Pec dažām dienām tu pati to sapratīsi.» It kā šis nelietis būtu bijis kāds gaišreģis.»

To visii man izklāstīdama, pēc pamātes satrauktās balss un spīvajicm vārdiem spriežot, viņa it kā no jauna pārdzīvoja šās tālās nakts notikumus, kad dakteris atteicās apskatīt Memi. Rozmarīns septembra saules žilbinošajā spozmē, cikāžu spalgajā čirkstoņā un troksnī, ko kaimiņu mājā radīja vīri, pūlēdamies no virām izcelt durvis, izskatījās kā apvītis.

«Bet nākamajā svētdienā Meme aizgāja uz dievkalpojumu, uzcirtusies gluži kā labāko aprindu dāma,» es piezīmēju. «Vēl tagad atceros, kādā krāsu raibumā zaigoja viņas saulessargs.»

«Meme, Meme. Arī viņa mums bija dieva sods. Kad mēs mazo meiteni pievācām no viņas vecākiem, kuri bērnu mērdēja badā, atkopām viņu, devām viņai pajumti, pārtiku un pat vārdu — ari visā tajā jaušama augstākās aizgādības roka. Kad nākamajā rītā es Memi sastapu pie durvīm gaidot, līdz viņai viens no mūsu indiāņiem nonesis čemodānu, man nebija zināms, kurp viņa ies. Meme izskatījās pavisam citāda, ļoti nopietna (es viņu vēl šobrīd skaidri redzu) un stāvēja pie čemodāna, sarunādamās ar tavu tēti Viss, Cabela, notika bez manas ziņas, it kā es būtu kāds uz sienas uzzīmēts ērms. Iekāms es paguvu apjautāties, ko tas īsti nozīmē un kāpēc manā mājā notiek dīvainas lietas, par kurām man nekas nav zināms, tavs tētis, pievērsies man, teica «Memei neko nejautā. Viņa aiziet, bet pēc kāda laika varbūt atgriezīsies.» Es viņam vaicāju, uz kurieni Meme iet, taču viņš neatbildēja. Vienkārši aizslāja, ar savām tupelēm šļūkādams, it kā es nebūtu viņa sieva, bet tukša vieta.

Tikai pēc divām dienām,» viņa turpināja, «es uzzināju, ka agri no rīta aizvācies arī dakteris, neuzskatīdams pat par vajadzīgu atvadīties. Kā plukata viņš mūsu mājā bija ienācis un kā plukata tagad, pēc astoņiem gadiem, aizgāja, neatvadījies un ne vārda nebildis. Uz mata kā zaglis. Es nodomāju, ka tavs tētis viņu būs izdzinis par to, ka šis atteicās sniegt palīdzību Memei. Bet, kad es tajā pašā dienā tētim par to apjautājos, viņš neko nepaskaidroja, vienkārši noteica: «Mums par to būs gara runāšana.» Bet pagāja pieci gadi, un nekad viņš šo sarunu neatsāka.

Tikai ar tavu tēti un šajā bezjēdzīgajā mājā, kur katrs darīja, kas vien ienāca prātā, varēja kaut kas tāds notikt. Visi Makondo iedzīvotāji ne par ko citu vairs nerunāja, tikai es nezināju, ka Meme bija ieradusies baznīcā tā uzcirtusies, it kā viņa piederētu pie augstāko aprindu dāmām, un ka tavs tētis bijis tāds nelga, ka paņēmis.Mēmi zem rokas un aizvadījis no laukuma. Un tad es arī uzzināju, ka Meme nebija aizklīdusi nekur tālumā, kā es tiku domājusi, bet ka viņa dzIv<o tepat stūra mājā kopā ar dakteri. Abi bija sametušies kopā kā lopiņi, nemaz neiegriezdamies baznīcā, lai gan Meme bija kristīta. Kadu dienu es tavam tētim pateicu: «Ari par šo ķecerību dieva sods mums neies secen.» Bet arī šoreiz viņš neatbildēja ne pušplēsta vārda. Pat pēc tam, kad bija veicinājis atklātu netiklību, nekaunīgu izaicinājumu, prostitūciju, viņš palika tikpat nesatraucams kā aizvien.

Taču es tagad esmu apmierināta, ka lietas nokārtojušās šādā veida,— dakteris aizvācies no mūsu mājas. Ja tā nebūtu iznācis, viņš vēl tagad dzīvotu pie mums. Kad uzzināju, ka viņš beidzot ir prom un paņēmis līdzi savas grabažas un savu čemodānu, kurš tikai ar pūlēm bija dabūjams laukā pa ārdurvīm, man ka akmens novēlās no sirds. Tā bija mana uzvara, ko es tiku gaidījusi astoņus gadus.

Jau pēc pāris nedēļām Meme atvēra savu veikaliņu un pat iedzīvojās šujmašīnā. Viņa bija nopirkusi jaunu «Domestie» firmas mašīnu par naudu, ko dakteris bija iekrājis, dzīvodams mūsu majā. Es to izjutu ka personīgu apvainojumu un tā ari pateicu tavam tētim. Un, lai gan viņš man atkal ne vārda neatbildēja, es redzēju, ka viņš ne tikai nejuta nekādu nožēlu par savu rīcību, bet — gluži otrādi — izturējās tā, it kā, mājas godam un visiem pieklājības jēdzieniem pretstatīdams savu izdaudzināto iecietību, iejūtību un brīvdomību un pat nedaudz neprāta, būtu paveicis cildenu, dvēseles glābšanai nepieciešamu darbu. Es viņam teicu: «Tu esi cūkām sile nometis labako, kas bija tavos ticējumos.» Bet viņš, kā allaž, atbildēja:

«Arī to tu kādu dienu apjēgsi.»

Pagāja seši gadi, iekāms dakteris sāka izturēties tā, kā mēs bijām vēlējušies jau kopš pirmās dienas, kad viņš pie mums ieradās, un proti, kā ģimenes loceklis. Ar katru dienu vairāk viņš pārvērtās ierastā, mazliet paskarbā, taču ar visu savu nevienu neaizskarošo rupju mu patīkamā mainīgas omas cilvēkā, kurš pie ģimenes galda bija īsti vietā. Pēc brokastīm viņš nāca man līdzi uz kabinetu. Pat visikdienišķākie notikumi viņā izraisīja interesi un sajūsmu. Redzot viņu sēžam iemīļotajā virpuļkrēslā ar tik rimtu un laipnu skatienu skaudrajās dzeltenīgajās acīs, radās iespaids, ka viņš četrdesmit gadu brīvprātīgi nodzīvojis trimdas tuksnesī, lai no turienes atgrieztos ar saprāta briedumu, kas dod iespēju pasaules jezgu vērot visā uztveres pilnestībā. Pārlūkodams kabinetu, viņš pakavējās pie katra priekšmeta, izrakņāja visas atvilktnes un līksmā pārsteigumā nevarēja vien nopriecāties par tajās sakrātajiem sīkumiem. «Tai vajadzētu būt jaukai sajūtai, ja cilvēkam pieder tik daudz dažādu krāmu,» viņš sacīja. Šādās reizēs viņš jutās laimīgs, vērodams visas šis lietiņas, katru jo sīki izpētīdams. Pārmeklēdams mana rakstāmgalda atvilktnes, viņš atrada irbulīti ar sudraba rokturi, kurš karstās dienās man noderēja muguras pakašņāšanai, un paziņoja: «Tā, pulkvedi, ir visinteresantākā mantiņa, kādu jebkad savā mūžā esmu redzējis.» Viņš noskatījās irbulīti, izpētīja to, pakaš-ņāja sev muguru, garšīgi nosmējās, un viņa parasti rāmaja zālēdāja balsi viedās dzidrs, bērnišķīgs skanējums.

Pēdējos pāris gados viņa dīvainajā personībā es biju pieredzējis neticamas pārmaiņas. Taču šis pēdējais cilvēciskais vēriens, spontānā līksme, kādā viņš pagalmā iznesa ar atsperi uzvelkamo balerīnu un lika tai dejot pa saules apmirdzēto galerijas dzegu, pats priekā kvēlodams un itin kā pavasarīgas spozmes apmirdzēts, lika domāt, ka pēc ilgās un moku pilnās noslēgtības viņš beidzot atguvis pilnīgu līdzsvaru.

Ēdamistabā brokastojot viņš man ieminējās: «Tagad, pulkvedi, ejam palūkoties, kā klājas manai līgaviņai.» Adelaīda vēlāk sacīja: «Sis cilvēks ir jokdaris.» Bet dakteris bija smaidīgs, cilvēcīgs, iejūtīgs un neatlaidās: «Pulkvedi, mēs taču aiziesim pie manas līgaviņas, vai ne?» Un mēs abi pēc brokastīm aizgājām nolūkoties lelles dejā. Kopš šās dienas lellei jau bija vārds, un, pat viņam dzirdot, mēs to dēvējām par daktera līgavu.

Ap šo pašu laiku viņš man teica, ka esot izrakstījis kādu franču avīzi. Pēc trim mēnešiem pienāca pirmais sūtījums, un nepagāja ne gads, kad visa māja jau bija pilna ar avīzēm. Tās vāļājās viesistabā, dzīvojamās telpās un tualetē. Gvahīro tās rādīja iebraucējiem (tas bija tajā laikā, kad viņš vairs negāja uz frizētavu), un man liekas, ka līdz tam Makondo neviens pat nenojauta, ka dakteris ir sveštautietis. Bet tagad uzzināja, ka viņš ir svešzem-

nieks, kura valoda tomēr atšķiras no banānu sabiedrības darbinieku gringo runas.

Tūkstoš deviņi simti desmitā gada jūlijā apritēja vismaz gads, kopš viņš vairs negāja uz frizētavu. Sākot ar iepriekšējā gada pēdējām dienām, viņš gāja retāk, toties jo biežāk bija redzams tērzējam ar mājas ļaudīm (izņemot Adelaidu, kuru viņš vienīgi sveicināja) un vispār galīgi bija iekļāvies mājas dzīvē. Taču kādu sestdienu (tūkstoš deviņi simti desmitā gada jūlijā) viņš negaidot atkal parādījās frizētavā. Kādu nedēļu viņš piedalījās tur notiekošajās sarunās un katru reizi pārnāca mājās aizvien vairāk sapīcis un neapmierināts, it kā piedzīvojis negaidītu sarūgtinājumu. Likās, ka daktera dzīves pilnplaukā — šajā islaicīgajā uzziedā, kad viņš ar dejojošo lelli saulgozī mēdza uzkavēties pie galeriju dzegas,— viņu bUtu pārsteidzis kritisks mūža periods, kad jaunekļi sāk novecot, nemaz nepieredzējuši brieduma starpposmu, pēc tam kad pirmajos gados nelietīgi izšķiestas visas enerģijas rezerves, kurām būtu vajadzējis tikt uzkrātām pieauguša vīra dzīves posmam. Tagad dakteris sāka atgriezties agrāk. Viņu redzējām pārrodamies mijkrēslī ar laterniņu, kuru pirms durvju noslēgšanas viņš uzkarināja pie palodas. Viņa rūsganajos matos parādījās sirmas šķipsnas. Un skarbajās dzeltenīgajās acīs atplaiksnījās pirmie nāves aizmetņi. Progresējoši, redzami aizmetņi, kurus es tiku pamanījis tajā naktī, kad pūlējos viņu pierunāt sniegt palīdzību Memei, un pat jau agrāk, pēdējā vakarā, kad galerijā notika mūsu saruna.

8

Decembris ieradās kā negaidīts pavasaris — tā teikts kādā grāmatā. Un reizē ar to ieradās Martīns. Viņš parādījās pie mums mājās ar salokāmu ceļasomu rokās pēc pusdienām, vēl aizvien ģērbies savos četrpogu svārkos, tikai šoreiz tīros un izgludinātos. Man neko neteicis, viņš devās tieši kabinetā, lai aprunātos ar tēvu. Kāzu datums bija noteikts jau jūlijā. Bet divas dienas pēc Martina pājrašanās decembrī tētis iesauca pamāti kabinetā, lai viņai paziņotu, ka kāzām jānotiek pirmdien. Taču bija jau sestdiena.

Mans kāzu tērps bija gatavs. Martīns pie mums nāca katru dienu, lai aprunatos ar tēvu, bet tētis ēdienu reizēs

pastāstīja, kādu iespaidu tas atstājis. Es savu līgavaini tikpat kā nepazinu. Ne reizi es netiku pabijusi ar viņu vienatnē. Taču ar tēti Martīns acīmredzot bija vienots ciešām un drošām saitēm, un tētis par viņu runāja tā, it kā nevis es, bet gan pats postos ar Martinu apprecēties.

Domas par tuvajām kazam mani atstaja pilnīgi vienaldzīgu. Es staigāju tikpat kā palsā miglājā tīta, caur kuru manīju Martīnu atnākam, saskatāmu, bet netaustāmu, redzēju viņa rokas kustamies, aizpogājot vai atpogājot savu svārku četras pogas. Svētdienās viņš pusdienoja kopa ar mums. Pamāte mūs pie galda sasēdināja tādā kārtībā, ka Martīns bija lidzās tētim, trīs krēslu attālumā no manis. Azaida laikā mēs ar pamāti reti ieminējāmies pa vārdam, bet tētis ar Martīnu sarunājās par veikalnieciskiem jautājumiem. Cilvēku, kuram pēc gada bija lemts kļūt par mana bērna tēvu, es vēroju trīs krēslu attālumā, un mani ar viņu nesaistīja pat pavirša draudzība.

Svētdienas vakarā es pamātes guļamistaba pielaikoju līgavas tērpu. Spogulī es sevi redzēju bālu un skaidru, tērpa putu mākonī ieskautu, un es pati sev šķitu kā manas māmuļās gaistošs attēls. Spoguļa priekšā es sev teicu: «Tā esmu es, Isabela. Man mugurā līgavas tērps, un rītdien no rīta es apprecēšos.» Bet patiesībā sevi nepazinu, jo jutos tikai kā mirušās atmiņu māmuļas attēls. Meme pie stūra mājas pirms dažām dienām man par viņu bija stāstījusi. Māmuļa pēc manas piedzimšanas esot ieģērbta savās kāzu drānās un tad guldīta zārkā. Un tagad, nolūkodamās spogulī uz sevi, es redzēju māmuļas zaļgani apskapstējušos kaulus zem satrusējušā tīmekļveida auduma paliekām, kas bija sabirzušas blīvos, dzeltenīgos pīšļos. Es biju ārpus spoguļa. Bet augšāmcēlusies māmuļa no tā nolūkojās manī, no savas saltās mirušo valstības rokas pastiepusi, it kā gribēdama pieskarties nāvei, kas manā ligavas vainagā iesprauda pirmās adatas. Aiz manis istabas vidū stāvošais tētis mulsā nopietnībā ieminējās: «Sajā tērpā tu uz mata līdzinies savai māmuļai.»

Tovakar es saņēmu pirmo, pēdējo un vienīgo mīlestības vēstuli. Tie bija daži ar Martina roku zīmuļrakstā uzmesti vārdi uz kādas kinoprogrammas otras puses baltās apmales, kurai cauri vīdēja citi vārdi. Vēstulē bija sacīts: «Tā kā šovakar es nepagūšu, tad grēksūdzē ieradīšos tikai rit no rīta. Pasakiet pulkvedim, ka lieta, par kuru mēs tikām

runājuši, ir gandrīz nokārtota un tāpēc es šodien nevaru atnākt. Vai Jūs esat ļoti nobijusies? M.»

Ar sājo sajūtu, ko manī izraisīja šī vēstule, es aizgāju uz savu istabu, un, kad pēc dažām stundām pamāte mani pamodināja, man aukslējās vēl aizvien saglabājās pliekans rūgtums.

Patiesībā tomēr pagāja daudzas stundas, iekāms es pilnīgi pamodos. Ar līgavas tērpu mugurā es sajutu agrīnā rīta svaigo valgmi, kas smaržo ja pēc muskusa. Bet mute man bija izkaltusi, kā tas reizēm mēdz būt pēc garāka pārgājiena, kad pietrūkst siekalu nokostā maizes kumosa atmiekšķēšanai. Vedējtēvs un vedējmāte jau kopš pulksten četriem mani gaidīja viesistabā. Es visus pavadītājus pazinu, taču tagad viņi izskatījās svešādi un pārvērtušies; vīrieši bija ģērbušies goda drānās, sievie- j tēm galvā cepures, un viņas tērzēja, piepildot visu māju ar savu vārdu blīvo un satraucošo dvingu.

Baznīca bija gandrīz tukša. Kad es gāju pa centrālo eju līdzīgi upurjēram, kuru ved uz ziedakmeni nokaušanai, vairākas sievietes pagriezās un nolūkojās manī. Kramapie- ; re, izģindis, bet cienīgā stājā, bija vienīgais cilvēks ar noteiktām aprisēm šajā mēmajā lietuvēnīgajā murgainībā. Nonācis lejā pa kāpnēm, viņš ar četrām kārno roku kustibam nodeva mani Martīnam, kurš stāvēja turpat blakus mierīgs un smaidošs, kādu es viņu biju redzējusi j Pālokemādo mirušā bērna apstāvēšanā. Tikai šoreiz mati viņam bija īsi apcirpti, it kā kāzu dēļ viņš būtu pielicis j visas pūles, lai izskatītos vēl netveramaks nekā parastajā j ikdienā.

Šajā rītā, pēc tam kad visi kāzinieki bija ieturējuši i brokastis un pasacījuši līdzīgās reizēs aizvien sakāmos vārdus, mans jaunlaulātais vīrs izgāja uz ielas un neatgrie- ! zās līdz pat diendusas laikam. Pamāte un tētis nelikās ne j zinis par to, kā jūtos es. Viņi neatkāpās no ierastā dienas tecējuma, lai tikai neviens nesamanītu šis pirmdienas neparasto elpojumu. Es novilku līgavas tērpu, satīstīju to vīstoklī, nobāzu skapja vistālākajā stūri un, atcerēdamās savu māmuļu, nodomāju: «Šīs lupatas noderēs man vismaz par liķa drānām.»

Mans netaustāmais vīrs pārradās pulksten divos pēcpusdienā un paziņoja, ka viņš jau paēdis. Kad es viņu ieraudzīju īsi apcirptiem matiem ienākam, šķita, ka decembris vairs nav zilgs mēnesis. Martīns apsēdās man blakus, un brīdi mēs klusējām, it kā nebūtu pat saderināti

un gaidītu kādu, kas mūs iepazīstinātu. Kopš savas dzimšanas es pirmo reizi, vakaram satumstot, izjutu bailes. Laikam ar kādu žestu es to biju atklājusi, jo Martins pēkšņi atdzīvojās, pieliecās man pie pleca un iejautājās: «Par ko tu domā?» Es piepeši savā sirdī jutu ko pārtrūkstam, jo pirmo reizi svešs cilvēks mani uzrunāja ar «tu». Es paskatījos augšup, uz decembra debess milzīgo, mirdzošo kupolu, uz mirdzošo stikla bumbu, un atbildēju: «Es domāju par to, cik labi būtu, ja beidzot uznāktu lietus.»

Pēdējā nakts, kad mēs ar dakteri galerijā sarunājāmies, bija neparasti tvanīga. Pēc nedaudz dienām viņš atgriezās no frizētavas, pārstāja iet uz turieni un ieslēdzās savā istabā. Taču šajā pēdējā naktī, kas bija viena no viskarstākajām un tveicīgākajām, kādas vien man saglabājušās atmiņā, dakteris izrādījās tik saprotošs un atklāts kā vēl nekad. Vienīgās dzīvības pazīmes šajā svelmīgajā peklē bija negantā, viļņveidigi uzbangojošā cikāžu čīgāšana, kas šķita paužam sašutumu par slāpju mokās tvīkstošo dabu, kā arī bezspēcīgā, nenozīmīgā un tajā pašā laikā nenomācamā rozmarīna un tuberožu smarža, kas kvēlot kvēloja vienmujajā nakts stundā. Sākumā mēs abi kādu brīdi klusējām, izsvīzdami tik biezu un lipīgu vielu, kas tikpat kā nemaz nelīdzinājās sviedriem, bet gan drīzāk kādas gļotveidīgas, trūdošas dzīvas matērijas izdalījumiem. Dakteris palaikam pavērās zvaigznēs, kas zaigoja vasaras lieliskā diženuma pieveiktajās debesīs, itin kā arī viņš pats būtu pilnīgi pakļāvies šīs cildenās, dzīvīgās nakts varai. Tā mēs, domās iegrimuši, sēdējām iepretim viens otram — viņš savā ādas atzveltnī, bet es — šūpuļkrēslā. Kā spārna vezienu ašā bālas rūsas atplaiksnā es pēkšņi pamanīju, ka viņš vientuļā sērigumā noliecis galvu uz kreisā pleca. Man prātā nāca viņa dzīve, viņa vientulība, viņa dvēseli plosošās pretrunas. Atcerējos sāpju pilno vienaldzību, ar kādu viņš vērās dzīves izrāde. Agrāk es domāju, ka mani pie viņa saista vesels jūtu komplekss, kuras brīžiem bija tikpat pretrunīgas un mainīgas kā viņš pats. Taču šobrīd man nebija ne mazāko šaubu, ka es no visas sirds biju viņam pieķēries. Es noģidu savā iekšienē noslēpumainu spēku, kurš jau no pirmā mirkļa paskubināja mani par viņu iestāties, un ar katru miesas šķiedru izjutu, cik smacīga un tumša ir istaba, kurā viņš mīt. Es redzēju viņu drūmu un satriektu, smagu apstākļu nomāktu. Un pēkšņi, kad viņš pacēla < savas dzeltenīgās, caururbjošās acis, es viņu redzēju I jaunā gaismā un man likās, ka nakts saspringtā pulsācijā H esmu izpratis viņa labirintiskās vientulības noslēpumu. ļ Un, vēl neapzinādamies, kāpēc tā daru, es viņam jautāju: ļ

«Sakiet, dakter,— vai jūs ticat dievam?»

Viņš paskatījās uz mani. Mati lēkšķēs viņam bija ' noslīguši uz pieres, un pats viņš kvēloja kādā iekšējā j degsmē, bet viņa melnīgsnējā sejā nebija ne mazāko ] satraukuma un apmulsuma pēdu. Un, jau pilnīgi atguvis j savu rāmo atgremotāja dzīvnieka balsi, viņš atbildēja:

«Pirmo reizi mūžā man tiek uzdots šāds jautājums.»

«Bet vai jūs pats, dakter, sev nekad to neesat uzdevis?» j

Viņš neizrādīja ne vienaldzību, ne ieinteresētību. Pat likās, ka mana personība viņam tikpat kā neeksistēja. Un | tāpat mans jautājums, bet vēl mazāk nolūks, kādā es būtu varējis kaut ko tādu jautāt.

«Tas grūti pasakāms,» viņš noteica.

«Bet vai jūs šādā naktī nejūtat baiļu trīsas? Vai jums j nav tāda noģieda, ka pāri plantācijām soļo kāda par j visiem citiem daudz varenāka būtne, kuras priekšā viss ļ godbijībā sastingst un liekas sīks un nenozīmīgs?»

Dakteris neatbildēja. Cikāžu čīgāšana piepildīja visu j apkaimi aiz silti dzīvās, gandrīz cilvēciskās smaržas, ko i uzvēdīja manai pirmajai sievai par piemiņu sadēstītā ļ jasmīnu rinda. Bet cauri naktij šķita vientuļi soļojam I netverama, dižena būtne.

«Nē, pulkvedi, manu prātu, šķiet, nenodarbina šādi ļ jautājumi.» Un tomēr man likās, ka viņš ir tikpat saviļ- j ņots kā viss, kas pletās ap mums, tikpat' satraukts kā j rozmarīna un tuberožu kvēlā esiba. «Manu prātu nodarbi- ] na kas cits,» viņš teica, tieši un cieši ielūkodamies man J acis. «Manu prātu nodarbina tas, ka pasaulē ir kāds j cilvēks, kurš, piemēram, lidzīgi jums noteikti ņemas ļ apgalvot, ka pastāv šāda cauri naktij soļojoša būtne.»

«Mēs, dakter, nopūlamies glābt savu dvēseli. Tā ir visa j atšķirība.»

Un tad es gāju tālāk, nekā biju nodomājis, un pateicu: : «Jūs to nedzirdat tāpēc, ka esat ateists.»

Bet viņš pavisam mierīgi un nesatraukti, neizrādīdams ne ieinteresētību, ne vienaldzību, ne pārsteigumu, pa- ; skaidroja:

«Ticiet man, pulkvedi, es neesmu ateists. Lieta tāda, ka doma par dieva esamību mani satrauc tikpat lielā mērā

kā doma par viņa neesamību. Tāpēc es labāk par šādiem jautājumiem neliekos zinis.»

Nezinu, kāpēc man jau bija tāda priekšnojauta, ka tieši tāda būs viņa atbilde. «Viņš ir cilvēks, kuru domas par dievu uztrauc,» es nodomāju, izdzirdējis šādu paskaidrojumu, ko dakteris man izteica nevilcinādamies, skaidri un tik precīzi formulētu, it kā viņš to būtu izlasījis kādā grāmatā. Mani skurbināja rāmā nakts miegainiba, un es jutos kā nokļuvis neskaitāmu pravietisku tēlu galerijas centrā. Taču jau pēc mirkļa es pats izkliedēju šos iedomu tīmekļus, nospriezdams: «Tas viss nav nekas cits kā neizturamās tveices uzburti rēgi.»

Aiz galerijas pletās Adelaīdas un manas meitas iekoptais puķu dārzs. Tāpēc jau arī rozmarīns dega tādā kvēlē, ka viņas katru rītu to apkopa un aplaistīja, lai tas naktīs ar skurbinošu elpu piepildītu visas telpas, saldinādams atdusā iegrimušo mājinieku miegu. Jasmīns izstrāvoja savu spēcīgo aromātu, un mēs to uztvērām tāpēc, ka tas bija vienos gados ar Isabelu, tāpēc, ka šī smarža zināmā mērā bija viņas mātes turpinājums. Cikādes sizināja iekšējā pagalma krūmos, jo mēs pēc lietus nebijām tos iztīrījuši no nezālēm. Izbrīnu izraisīja un neticams šķita vienīgi tas, ka šeit sēdēja dakteris, ar milzīgu mutautu susinādams savu sviedros spīdošo pieri.

Pēc jauna klusuma brīža viņš ierunājās:

«Es labprāt vēlētos uzzināt, kāpēc jūs, pulkvedi, uzdevāt man šādu jautājumu.»

Neredzamā būtne bija pārstājusi soļot tuvākajā apkaimē. Viss šķita nekustīgi sastindzis. Kā vienmēr, kvēloja rozmarīns un tuberozes, bet neredzamā būtne savu gājienu bija pārtraukusi. «Man tāpat vien uzradās tāda iedoma,» es dakterim atbildēju. «Varbūt tāpēc, ka mani jau septiņus gadus urda vēlēšanās uzzināt, ko īsti domā tāds cilvēks kā jūs.»

Es arī norausu sviedrus un tad piebildu:

«Bet varbūt mani vienkārši satrauca vientulība, kādā jūs dzīvojat.»

Es gaidīju atbildi, bet tādas nebija. Redzēju viņu sēžam man iepretim vēl aizvien klusu un vientuļu. Es atcerējos Makondo, tās trakulīgos iedzīvotājus, kuri svētku reizēs dedzinaja naudaszīmes; atcerējos šo trūdošo lapu virpuli, kas bezmērķīgā virmo jumā pret visu izturējās ar nicīgu nevērību, valstījās netīru instinktu dumbrājā, kāroto baudu atrazdams savā izlaidībā. Es atcerējos viņa agrāko dzīvi, iekams vēl bija sācies trūdošo lapu virmojums. Un vēlāko — ar lēto smaržūdeni, nospodrinātajām vecajām kurpēm, neķītrajām tenkām, kas viņam sekoja tikpat kā paša neredzamā ēna. Un tad ieminējos:

«Dakter, vai jūs nekad neesat padomājis par to, ka jums būtu nepieciešama sieva?»

Nebiju vēl lāgā pabeidzis savu jautājumu, kad viņš jau sāka atbildēt, to darīdams ar parasto izvairību un plašajiem aplinkiem:

«Jūs taču ļoti mīlat savu meitu, pulkvedi, vai ne?»

Es atbildēju, ka tas, protams, ir gluži dabiski. Bet viņš turpināja:

«Labi. Jūs esat sevišķs cilvēks. Es neesmu redzējis cita, kuram tā patiktos pašam visur iedzīt naglas. Man gadījies redzēt, kā jūs nopūlaties iecelt virās durvis, lai gan jūsu rīcībā ir kalpotāji, kuri varētu to izdarīt. Bet jums patīk rīkoties pašam. Man tā vien liekas, ka jūsu izpratnē tā ir laime, ja varat staigāt pa savu māju ar darbarīku kasti rokās, meklējot, vai kaut kur kas nebūtu sakārtojams vai salabojams. Jūs, pulkvedi, priecātos, ja jūsu mājā būtu kāds cilvēks, kurš tīšām bojātu durvju viras. Jūs priecātos tāpēc, ka tas būtu veids, kādā atrast sev laimi.»

«Tas vienkārši ir pieradums,» es teicu, vēl nenojauzdams, uz ko viņš īsti tēmē. «Stāsta, ka mana māte esot bijusi tāda pati.»

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, mierīgā, bet dzelžainā neatlaidībā tiekdamies pēc sava.

«Tas, protams, lieliski», viņš teica. «Tas ir krietns paradums. Turklāt tāda laime, kas laikam gan vismazāk izmaksā no visām man zināmajām. Tāpēc jau arī jums pieder tāds nams kā šis un jūs esat izaudzinājis tādu meitu. Ar to es gribu sacīt, ka laikam ir ļoti jauki, ja cilvēkam tāda meita kā jūsējā.»

Man vēl aizvien nebija skaidrs, kāda jēga šiem garajiem aplinkiem. Un, to neapjauzdams, es iejautājos:

«Vai tad jūs, dakter, nekad neesat padomājis, cik labi būtu bijis, ja jums pašam būtu tāda meita?»

Pretēji tam, ko es gaidīju, dakterim šis jautājums nebija patikams. Viņš sažņaudza pirkstus dūrē, bet sejā viņam atplaiksnījās iekšējas mokas.

«Man ne, pulkvedi!» viņš atbildēja. Un pasmaidīja, bet tad atkal kļuva nopietns. «Mani bērni nebūtu tādi kā jūsējie. Tie būtu mazi, spalvaini zvērēni, kas visu mūžu tekalētu apkārt, meklēdami kaut kur izbirdinātus bamba-Jus • • Nu, kā šie ... kā tos kukaiņus sauc?»

«Vaboles,» es teicu, nodomādams, ka tas viss tik atšķirīgs no jebkad dzirdētā, turklāt tik neatbilstoši viņa raksturam, ka es vaļsirdīgi iesmējos. Turpretim dakteris klusēja dziļā nopietnībā. Tad noteica: «Jūs, protams, par to varat pasmieties. Bet es esmu pārliecināts, ka tā patiešam notiktu. Tā ir mana pārliecība, un tāpēc tas būtu neizbēgami.»

Tagad man vairs nebija ne mazāko šaubu: dakteris runāja nopietni, un šī nopietnība, visa šī situācija man šķita drausmīga. Es nodomāju: «Sādu domu dēļ viņš pelnījis vislielāko līdzjūtību. Viņam nepieciešama palīdzība.»

«Vai jūs esat ko dzirdējis par Kramapieri?» es iejautājos.

Viņš atbildēja, ka ne. Es viņam paskaidroju: «Krama-piere ir vietējās draudzes mācītājs, bet vēl lielākā mērā viņš ir visu pilsētiņas iedzīvotāju draugs. Jums būtu vajadzējis kaut ko par viņu dzirdēt.»

«A-ā, jā, jā, kaut ko pa ausu galam esmu gan dzirdējis. Un viņam pašam arī esot bērni, vai ne?»

«Ne jau tas mani šobrīd interesē,» ēs attraucu. «Ļaudis sagudro visādas tenkas, jo viņiem Kramapiere ļoti patīk, bet neviens negrib to izrādīt. Tāpēc arī visas šīs jūsu dzirdētās nevalodas. Kramapiere nav nekāds svētulis jeb, kā mēs to sakām, pātarnieks. Viņš ir īsts vīrs un izpilda savu pienākumu, kā vīram pienākas.»

Tagad dakteris ieklausījās jau uzmanīgāk. Klusēdams viņš vērās manī ar savām dzeltenīgajām, durstīgajām acīm un tad ierunājās: «Tātad viņš ir krietns cilvēks, vai ne?»

«Manuprāt, Kramapiere iekļūs svēto kārtā,» es teicu. Un tas bija domāts pavisam nopietni. «Nekad mēs Makon-do neesam redzējuši nekā līdzīga. Sākumā neviens negribēja viņam lāgā uzticēties, jo viņš ir vietējais un vecākie ļaudis atcerējās viņu vēl kā zeņķi, kurš kopā ar citiem palaidņiem skraidīja apkārt, putnus ķerdams. Pēc tam viņš cīnījās karā, izpelnījās pulkveža dienesta pakapi, un tas nemaz nebija tik viegli panakams. Kā jūs pats zināt, kara veterānus ciena ne jau gluži par to pašu, par ko cieņu izpelnās garīdznieki. Turklāt mēs neesam pieraduši, ka mums evaņģēlija vietā lasītu Bristoles kalendāru.»

Dakteris pasmaidīja. Dzirdētais droši vien viņam šķita tikpat jocīgs kā savā laikā mums. «Tas nu gan ir savādi, vai ne?» viņš noteica.

«Jā, tāds nu mūsu Kramapiere ir. Viņam vairāk rūp, lai ļaudis kaut ko sajēgtu no atmosfēriskām parādībām. Par negaisiem un aukām viņam ir gluži vai teoloģiska interese. Katru svētdienu viņš neapnicis var par tiem klāstīt. Tāpēc viņa sprediķi dibināti ne uz evaņģēlija tekstiem, bet gan uz Bristoles kalendāra laika pareģojumiem.»

Dakteris tagad jau klausījās smaidīdams un ar skaidri jūtamu labvēlīgu patiku. Arī es pats aizrāvos. «Ir vēl viens apstāklis, kurš jūs, dakter, droši vien ieinteresēs,» es turpināju. «Vai jums zināms, cik ilgi Kramapiere darbojas Makondo pilsētā?»

Viņš atbildēja noliedzoši.

«Sagadījās tā, ka viņš ieradās pie mums tajā pašā dienā, kad parādījāties jūs,» es paskaidroju. «Un ir vēl kas interesantāks: ja jums būtu vecāks brālis, tad es nešaubītos, ka tieši Kramapiere ir viņš. Fiziskā ziņā, protams.»

Tad dakteri šķita nodarbinām tikai šī doma. Pēc viņa nopietnības, sasprindzinātās un vērīgās uzmanības es nospriedu, ka pienācis laiks viņam pasacīt to, kas man visu laiku bija padomā.

«Redziet, dakter,» es teicu. «Aizejiet pie Kramapie-res — un jūs pārliecināsieties, ka viss ir gluži citādi, nekā jums liekas.»

Dakteris atbildēja piekrītoši un solījās apciemot Krama-pieri.

9

Pie durvīm piekarinātā slēdzene salti klusā nenovērša-mībā apskapstēja ar rūsu. Adelaīda to bija pielikusi, kolīdz uzzināja, ka dakteris aizgājis kopā ar Memi. Mana laulātā draudzene šo pārvākšanos uzskatīja par triumfu, par kulminācijas punktu tam sistemātiskajam un neatlaidīgajam darbam, kuru viņa bija uzsākusi kopš tā brīža, kad es pirms septiņpadsmit gadiem izlēmu, ka dakteris apmetīsies uz dzīvi pie mums. Un priekškaramā atslēga pec tam vairs netika noņemta.

Ja mans lēmums, kurš astoņus gadus palika nemainīgs, cilvēku acīs varēja tikt uzskatīts par piedauzīgu, bet dieva acīs par apgrēcīgu, tad sodu par to es saņēmu ilgi pirms savas nāves. Laikam taču bija lemts, ka man jau savas dzīves laikā vajadzēja izpirkt rīcību, kuru es uzskatīju par kristīga cilvēka pienākumu. Rūsas uzsūbē-jums uz slēdzenes vēl nebija pietiekami biezs, kad manā mājā paradījās Martins ar dažādiem projektiem piestūķētu portfeli padusē un ciešu apņēmību apprecēt manu meitu, lai gan par viņa projektu autentiskumu īstas skaidrības nebija. Viņš ieradās manā mājā, ģērbies četrpo-gu svārkos, ar visām porām izstarodams jaunības sparu, un no visas viņa būtības strāvoja pievilcības gaisotne. Pirms vienpadsmit gadiem, decembri, viņš apprecējās ar Isabelu. Bet kopš tā brīža, kad Martīns aizbrauca, vezdams sev līdzi ar manis parakstītiem saistību rakstiem pieblīvētu portfeli, solīdamies atgriezties tūlīt pēc tam, tikko būs realizējis savus pasākumus, kuru pamatā bija liekami manis izsniegtie dokumenti, apritējuši jau deviņi gadi. Taču tas man vēl nedeva tiesības domāt, ka Martīns būtu vienkārši blēdis, kurš nelietīgi izmantojis manu uzticību.

Tomēr astoņus gadus ilgajai pieredzei bija savas sekas. Daktera bijušo istabiņu būtu vajadzējis aizņemt Martī-nam, taču tam pretojās Adelaīda. Un viņas pretestība šoreiz bija nelokāma, dzelžaini nelokāma, absolūti negrozāma. Es sapratu, ka Adelaīda labāk būtu bijusi ar mieru jaunlaulāto gultu novietot zirgu stallī nekā atļaut viņiem iekārtoties daktera kādreizējā istabā. Šoreiz es nesvārstīdamies piekritu savas sievas viedoklim. Tas nozīmēja, ka viņa — kaut arī pēc astoņus gadus ilgas cīņas — bija uzvarējusi. Uzticēdamies Martīnam, mēs abi bijām kļūdījušies, un līdz ar to abu kļūdas saplūda vienā kopīgā. Šajā gadījumā neviens no mums nebija ne uzvarētājs, ne zaudētājs. Un viss, kas nāca pēc tam, bija jau pāri mūsu spēkiem tikpat kā kalendārā pareģotās atmosfēriskās parādības, kuras rod fatālu piepildījumu.

Kad es Memei paziņoju, lai viņa aiziet no mūsu mājas un izvēlas savām turpmākajām dzīves gaitām piemērotāku vietu, bet Adelaīda man vēlāk pārmeta gļēvulību un neapņēmību, es būtu varējis sadumpoties, par spīti visam, uzspiest savu gribu (kā tas agrāk aizvien bija noticis) un panākt izkārtojumu pēc sava prāta. Taču kāda nojauta lika man saprast, ka šoreiz notikumi ieguvuši tādu virzību, kuras priekšā esmu bezspēcīgs. Ne jau es vairs biju noteicējs par savā mājā notiekošo, bet kāda augstāka mistiska vara, kura nosacīja mūsu likteni un kuras rokās mēs bijām tikai paklausīgas un nenozīmīgas spēļu lietiņas. Visi pakļāvās kada augstāka paredzējuma dabiskai norisei, kur ik epizode šķita tikai atsevišķs ķēdes posms.

Pēc vērienīgās izrīcības, ar kādu Meme atvēra savu vīna veikaliņu (galu galā taču nevienam nebija nekāds noslēpums, ka izmanīgs meitietis, kura no vakara līdz ritam bijusi piegulētāja ārstam lauku apvidū, agri vai vēlu aizvien atklāj savu vīna veikaliņu), man bija skaidrs, ka dakteris, mūsu māja mitinādamies, savas agrākās prakses laikā sakrājis necerēti krietnu naudas žūksnīti, ko asignācijās un monētās uzglabāja kādā atvilktnē, pats tām nemaz nepieskardamies un nekādu vērību nepiegriezdams.

Kad Meme atvēra savu bodīti, ļaudis bija pārliecināti, ka dakteris nez kādu ļaunu garu sabiedrībā mitinās turpat telpā aiz veikala. Bija zināms, ka viņš nepieskaras pilsētā pirktiem produktiem, bet iekārtojis pats sev dārzu un ka arī Meme, kura sākumā savam patēriņam palaikam nopirka kādu gaļas gabaliņu, ciešajā saskarsmē ar dakteri tāpat kļuvusi par veģetārieti. Beidzot viņi abi dzīvoja pilnīgā noslēgtībā lidz tam laikam, kad pilsētas varas iestādes uzlauza durvis, pārmekleja visu māju un izrakņāja dārzu, cerēdami atrast pazudušās Memes līķi.

Daudzināja, ka dakteris pilnīgā noslēgtībā pavadot laiku, šūpodamies savā vecajā, sadriskātajā guļamtīklā. Bet es zināju, ka pat tajos mēnešos, kad neviens vairs negaidīja viņa atgriešanos dzīvajo vidū, viņa spītīgā noslēgtība un spīvā cīņa pret sagaidamo dieva sodu sasniegs vislielāko sasprindzinājumu jau ilgi pirms viņa nāves. Es nešaubījos, ka agri vai vēlu viņš atkal paradīsies, jo nav tāda cilvēka, kurš, pusi mūža nodzīvojis pilnīgā noslēgtībā un tālu no dieva, pēkšņi pavisam negaidot un bez jebkāda skubinājuma neparādītos, lai pirmajam uz ielas sastaptajam svešiniekam brīvprātīgi izklāstītu visu, kas citādi nebūtu no viņa izspiežams pat ar visdrausmīgāko spīdzināšanu. Neko nepanāktu ne kāju važas, ne siekstas, ne vilkšana pie kāķa vai uz rata, ne acīs bērtas gailošas ogles un durstīšana ar nokaitētu dzelzi, ne uz jēlas mēles bārstīts sāls, ne locekļu salaušana uz bluķa, ne šaustīšana ar pletnēm, ne gruzdināšana uz restēm virs uguns un pat ne mīlas mokas — nekas, gluži itin nekas nespiestu viņu atbildēt saviem inkvizitoriem, iekāms nebūtu pienācis viņa laiks. Bet dakterim šis brīdis pienāktu nedaudz gadu pirms nāves.

Es uzzināju šo patiesību jau sen, vēl pirms pēdējās nakts, kad mēs abi galerijā sarunājāmies, un ari vēlāk, kad ierados pie viņa istabā lūgt palīdzību sasirgušajai Memei. Vai es būtu spējis aizkavēt, lai viņš nedzīvo ar Memi kā vīrs ar sievu? Agrāk tas varbūt būtu bijis manos spēkos. Bet tagad ne, jo kopš trim mēnešiem likteņa grāmatā bija atšķirta jauna lapa.

Tonakt viņš nebija iekārtojies guļamtīklā, bet gan gultā. Atlaidies uz muguras, galvu atpakaļ atgāzis, ar acīm vērdamies tajā vietā, kur varētu saskatīt griestus, ja vien sveces liesma būtu spilgtāka. Daktera istabā bija gan ari elektriskā spuldze, taču viņš nekad to nelietoja. Viņam labāk patika gulēt nokrēslī, tumsā veroties. Kad iegāju istabā, viņš pat nesakustējās, lai gan es ievēroju, ka viņš, man sperot soli pāri slieksnim, tūlīt pamanīja, ka istabā vairs nav viens. Es ierunājos: «Ja tas jūs pārāk neapgrūtinātu, dakter, vajadzētu palīdzēt Memei. Liekas, ka viņa saslimusi.» Dakteris piecēlās gultā sēdus. Pirms mirkļa viņš bija jutis, ka nav istabā viens, bet tagad jau zināja, kurš ir ienācējs. Acīmredzot tās bija divas pilnīgi atšķirīgas izjūtas, jo viņš tūlīt pārvērtās, piegludināja matus un nogaidoši palika sēžam uz gultas malas.

«Redziet, dakter, Adelaīda . . . Viņa vēlas, lai jūs slimnieci izmeklētu,» es teicu.

Bet viņš savā laiskajā atgremotāja dzīvnieka balsī atbildēja:

«Nav nekādas vajadzības. Lieta tāda, ka viņa ir uz grūtām kājām.»

Tad, uz priekšu saliecies, viņš, liekas, vērīgi ielūkojās man sejā un sacīja: «Jau astoņus gadus Meme guļ ar mani.»

Jāatzīstas, ka es nejutos pārsteigts. Nejutu ne īgnuma, ne apmulsuma, ne dusmas. Nejutu itin nekā. Varbūt viņa atzīšanās bija pārāk smaga manai uztverei un sniedzās tālu pāri manu priekšstatu pasaules robežām. Bet citādi biju pilnīgi mierīgs, lai gan pats neizpratu, kāpēc. Tāpat kājās stāvēdams, bez jebkāda satraukuma, vēsi un vienaldzīgi noklausījos daktera stāstījumu un tikpat vēsa un vienaldzīga bija arī viņa gausā atgremotāja dzīvnieka balss. Un tikai pēc ilgāka klusuma brīža, kad viņš vairs nerunāja, bet vēl aizvien nekustīgi sēdēja uz gultas malas, it kā nogaidīdams, lai es pirmais ko sacītu, es visā pilnībā apjēdzu dzirdētā nozīmi. Bet tad jau bija pārāk vēlu izrādīt satraukumu.

«Protams, jūs, dakter, nevarat nezināt, ko tas viss nozīmē.» Un tas bija viss, ko es spēju pasacīt. Bet viņš nekavējoties atsaucās:

«Šādās reizēs katrs jau ir piesardzīgs, pulkvedi. Ikviens taču saprot, ar kādu risku tas saistīts. Bet, ja kādreiz noiet greizi, tas nozīmē, ka gadījies kas neparasts, pāri cilvēka spēkiem stāvošs.»

Man šāda veida aplinka runāšana jau bija pazīstama. Un, kā aizvien, es lāgā nevarēju aptvert, uz ko vir,iš īsti tēmē. Bet tad dakteris piecēlās, savilka ciešāk siksnas sprādzi un sakārtoja bikses. Pēc tam, nostājies istabas viņā gala, turpināja:

«Es noteikti biju piesardzīgs, jo vairāk tāpēc, ka viņa jau otro reizi ir stāvoklī. Pirmo reizi Las bija pirms pusotra gada, un toreiz jūs nekā nepamanījāt.»

Runāja viņš tikpat vienaldzīgā balsī, atkal pieiedams pie gultas. Pustumsā dzirdēju viņa laiskos un stingros soļus uz ķieģeļu klona.

«Taču toreiz,» dakteris paskaidroja, «viņa bija gatava uz visu. Bet šoreiz vairs ne. Pirms diviem mēnešiem viņa man pateica, ka ir stāvoklī, un es piedāvājos izdarīt to pašu, ko pirmo reizi. Es viņai teicu, lai atnāk vakarā, kad es visu būšu sagatavojis. Bet viņa atbildēja, ka šodien negribētos neko darit, lai atliekot visu uz rītdienu. Tomēr, kad es iegāju virtuvē izdzert kafiju un pie reizes pasacīju, ka gaidu, viņa paziņoja, ka vispār nenākšot.»

Dakteris bija pienācis pie gultas, taču neatsēdās. Man muguru uzgriezis, viņš alkal sāka staigāt pa istabu. Es dzirdēju viņu runājam, dzirdēju viņa balss uzplūdus un atplūdus, it kā viņš šūpotos savā guļamtīklā. Viss, ko viņš teica, tika sacīts mierīgi, bet stingrā pašpārliecinātībā. Es sapratu, ka veltīgs būtu katrs mēģinājums viņu pārtraukt. Viņš taču nekā cita nedzirdēja. Un turpināja: «Tomēr pēc divām dienām viņa atnāca. Man viss bija sagatavots. Teicu viņai nosēsties šeit un pats aizgāju pie galda pēc glāzes. Bet, kad es viņai pasniedzu glāzi un teicu, lai to izdzer, viņa paziņoja, ka šoreiz to nedarīšot. Bez smaida nolūkodamās manī, viņa cietsirdīgā balsī noteica: «Šoreiz es bērnu neizmetīšu. Šoreiz es viņu laidīšu pasaulē un izaudzināšu. »»

Viņa miers mani iedzina vai izmisumā. Es teicu: «Tas nav nekāds attaisnojums, dakter. Jūsu rīcība ir divkār-sēji negodīga: vispirms šāda veida sakari manā mājā, bet pēc tam vēl aborts.»

«Jūs taču redzat, pulkvedi, ka esmu darījis visu, kas manos spēkos. Vairāk es neko nespēju. Kad es redzēju, ka situācija kļūst neglābjama, es jau gribēju ar jums aprunāties. Šajās dienās es to būtu paguvis.»

«Jūs droši vien zināt, kas šādās reizēs darāms, ja kāds patiesi grib novērst negodu. Un tāpat jums nevar būt nezināms, pēc kādiem principiem mēs šajā mājā dzīvojam,» es teicu.

Bet viņš atbildēja:

«Es nekādā ziņā negribu jums, pulkvedi, sagādāt nepatikšanas. Ticiet man, lūdzu. Gribēju jums teikt sekojošo: es ar indiānieti pārcelšos dzīvot tukšajā stūra mājā.»

«Tā būs atklāta netiklība, dakter,» es attraucu. «Vai jūs apzināties, ko tas mūsu ģimenei nozīmē?»

Viņš atgriezās pie gultas, apsēdās un, ar elkoņiem uz ceļgaliem atspiedies, salīka uz priekšu. Tagad viņa balss jau kļuva citāda. Vispirms salta. Bet tad skarba un izaicinoša. Viņš teica:

«Es jums, pulkvedi, piedāvāju vienīgo atrisinājumu, kurš jums nesagādātu itin nekādas neērtības. Vēl jau pastāv ari cits — apgalvot, ka bērns nav mans.»

«Meme sacīs patiesību,» es iebildu, sākdams skaisties. Viņa runas veids jau bija kļuvis pārāk- izaicinošs un nekaunīgs, lai es spētu saglabāt mieru.

Taču viņš tikpat nepiekāpīgā un stingrā tonī atbildēja:

«Jūs varat absolūti droši man ticēt, ka Meme to nedarīs. Tikai tādēļ es jau arī piedāvājos pārcelties uz stūra māju, lai jums nesagādātu nekādas neērtības. Tas ir viss, kas man sakāms, pulkvedi.»

Viņa noteiktais apgalvojums, ka Meme neiedrošināsies uzdot viņu par gaidāmā bērna tēvu, mani izsita no sliedēm. Manī modās neskaidra nojauta, ka viņa vārdiem ir kāds dziļāks un spēcīgāks pamatojums. Es teicu:

«Mēs Memei ticam tikpat kā pašu meitai, dakter. Šajā reizē mēs nostāsimies viņas pusē.»

«Ja jūs, pulkvedi, zinātu to, ko es, tad jūs šādā tonī nerunātu. Atvainojiet mani par šādu izteicienu, bet jūs, pielīdzinādams indiānieti savai meitai, apvainojat savu bērnu.»

«Jums nav nekāda pamata šādam apgalvojumam,» es teicu.

Tomēr viņš atbildēja ar to pašu rūgtumu balsi: «Ir gan, pulkvedi. Un, ja es saku, ka viņai nav tiesību uzrādīt mani par sava bērna tēvu, tad ari tam ir noteikts pamats.»

Viņš atmeta galvu atpakaļ, dziļi ievilka elpu un tad teica:

«Ja jums būtu bijis laika pavērot Memes nakts-gaitas, jūs no manis neprasītu pat to, lai es viņu ņemu sev līdzi. Risks šajā gadījuma, pulkvedi, ir mans. Es uzveļu sev plecos mironi, lai izvairītos no nepatikšanām.»

Tagad es sapratu, ka kopā ar Memi viņš nerādīsies pat baznīcas tuvumā. Taču vissmagākā bija atskārta, ka daktera pēdējie vārdi mani nespēja paskubināt atsacīties no tā, kas vēlāk kā smaga nasta varētu gulties uz manas sirdsapziņas. Manās rokās bija vairākas spēcīgas kārtis, taču ar vienīgo, kura bija viņam, pietika, lai strupceļā iedzītu manu sirdsapziņu.

«Labi, dakter,» es teicu. «Tūlīt pat es došu rīkojumu sakārtot stūra māju. Tomēr noteikti gribu pasvītrot, ka es, dakter, jūs izraidu no savas mājas. Jūs neaizejat pēc paša vēlēšanās. Pulkvedis Aureljāno Buendija būtu jūs piespiedis dārgi samaksāt par nekrietno veidu, kādā jūs izmantojāt viņa uzticību.»

Es domāju, ka viņš apvainosies līdz sirds dziļumiem, un gaidīju sašutuma vētras izvirdumu, kurā viņš ļaus vaļu visneapvaldītāRiem instinktiem, taču viņš pret mani vērsās vienīgi ar visu savas pašcieņas svaru.

«Jūs esat kārtīgs cilvēks, pulkvedi,» viņš sacīja. «Par to neviens nešaubās. Un arī es esmu pietiekami ilgi nodzīvojis jūsu mājā, lai man vēl lieku reizi vajadzētu to apstiprināt.»

Kad dakteris piecēlās, viņā nebija gluži itin nekā no uzvarētāja stājas. Nebija pat jaušams, ka viņu apmierinātu iespēja šādā veidā mums atlīdzināt par astoņus gadus ilgu viesmīlību. Vienīgi neērta vainas izjūta. Sajā vakarā samanījis viņa skarbajās dzeltenīgajās acis nāves iedīgļus, kuri kļuva aizvien redzamāki, es atskārtu, ka mana rīcība bijusi savtīga un ka tikai ar šo vienīgo traipu uz sirdsapziņas pietiktu, lai viss mans turpmākais mūžs būtu nemitīgs vainas izpirkums. Viņš turpretim varēja būt ar sevi mierā un tāpēc bez jebkāda satraukuma noteica:

«Memi gan derētu noberzēt ar spirtu. Tikai nekādā ziņā nedrīkst dot caurejas līdzekļus.»

Mans vecaistēvs ir atgriezies pie māmuļas. Viņa vēl aizvien sēž tepat līdzās uz krēsla, taču šķiet esam tālu prom. Viņas drēbes un cepure ir tepat, bet pati māmuļa liekas esam citur. Vecaistēvs pienāca klāt, bet, redzēdams māmuļu tik izklaidīgu, novicina ar spieķi viņai gar seju un saka:—Pamosties, meitiņ!—Māmuļa samirkšķina acis un nopurina galvu.— Par ko tu, meit, domā?—vecaistēvs vaicā. Bet viņa, ar pūlēm izmocīdama smaidu, atbild: —Es domāju par Kramapieri.

Vecaistēvs atkal apsēžas māmuļai blakus un, zodu uz spieķa roktura atbalstījis, saka:— Ir gan divaina sagadīšanās! Es domāju tieši par to pašu.

Viņi viens otru saprot. Runā, viens uz otru pat nepaskatīdamies; māmuļa sēž, taisni izslējusies, ar delnām pa atzveltņa rokturi paplakšķinādama, bet vecaistēvs turpat blakus — ar zodu uz spieķa roktura. Tomēr viņi viens otru saprot, gluži tāpat kā mēs ar Ābrahāmu saprotamies, kad ejam pie Lukrēsijas.

Es Ābrahāmam saku: «Tagad šļūcam ļiru-ļeru iztirināties!» Bet Ābrahāms, kā parasti, slāj soļus trīs man pa priekšu. Atpakaļ nepalūkojies, viņš saka: «Vēl ne, pēc kada brīža.» Bet es iebilstu: «Kaut tikai ļiru-ļeru jam-pamps neizjuktu!» Ābrahāms ari tagad nepavērš seju uz manu pusi, bet es samanu, ka viņš klusītēm ieirgojas īsu, muļķīgu smiekliņu, kas atgādina no vērša purslām note-košu ūdens pavedieniņu pēc tam, kad dzīvnieks padzēries. Ābrahāms saka: «Viss jampadracis sāksies tikai piecos.» Gabaliņu paskrējis, viņš piebilst: «Ja ejam tūdaļ, joks var izjukt.» Es tomēr neatlaižos: «Lai nu kā, šito ļiruļerumu garām palaist būtu par skādi.» Ābrahāms tagad pagriežas pret mani un tad metas uz priekšu teciņus, piekrizdams: «Labs ir, tad laižamies uz turieni!»

Lai ieraudzītu Lukrēsiju, mums jāizskrien cauri kādiem pieciem ar kokiem aizaugušiem un grāvjiem izvagotiem pagalmiem. Jāpārraušas pāri ari kādam no ķirzakām gluži zaļam aizžogam, kur agrāk meitieša balsī dziedāja kads punduris. Ābrahams joņo, saules spozmē zibēdams kā metāla atspere, bet pakaļ viņam riedama jož suņu varza. Tad pēkšņi viņš apstājas. Esam klāt pie vajadzīgā loga. Paklusām mēs uzsaucam: «Lukrēsij!»—it kā viņa vēl būtu aizmigusi. Taču Lukrēsija ir nomodā un sēž gultā

basām kājām un baltu, iecietinātu naktskreklu mugurā, kurš sniedzas viņai līdz pat potītēm.

Izdzirdusi mūsu balsis, Lukrēsija paceļ galvu, pārlūkodama istabu, un tad ieurbjas mūsos ar vienu apaļu un lielu dumpja redzoklim līdzīgu aci. Pec tam viņa iesmejas un iziet istabas vidū. Mute viņai pavērta, tā ka redzami strupi un sīki zobi. Uz apaļās galvas mati viņai apcirpti īsi — tikpat kā vīrietim. Izgājusi istabas vidū, Lukrēsija pārtrauc smieties, noliecas un pamet skatienu uz durvju pusi, bet tad, rokas līdz potītēm nolaidusi, lēnītēm, ar gudru aprēķinu un reizē splvu izaicinājumu,— lēnītēm ceļ kreklu uz augšu. Mēs ar Ābrahāmu kā sastinguši stāvam, pie loga piespiedušies. Lukrēsija pamazītēm velk kreklu uz augšu, lūpas savādā bailīgā un elsojošā iekārē saverkšķījusi, visu laiku savu zaigojošo, milzīgo dumpja aci no mums nenovērsdama. Mēs redzam viņas balto vēderu, kas zemāk pāriet blīvā zilganumā. Bet tad viņa ar kreklu aizsedz seju un paliek tā stāvam istabas vidū, kājas kopā sakļāvusi un tās spiezdama ar tādu spēku, ka gurnu trīsas nojaušamas pat papēžos. Taču tad Lukrēsija spēji norauj kreklu no sejas, pastiepj pret mums pirkstu un sāk kliegt tik drausmīgā, visā mājā atskanošā balsī, ka liekas, no dobuļa izlēks pat viņas milzīgais redzoklis. Acumirklī atveras arī durvis un ieskrien kāda sieviete, mums uzkliegdama: «Vācieties uz mājām jampampāties ar savu māti!»

Mēs jau sen vairs neesam bijuši uzglūnēt Lukrēsijai. Šodien pa ceļu cauri plantācijām mēs iesim uz upmalu. Ja tikai laikā tiktu vaļā no sasodītajām bērēm — Ābrahāms mani gaidīs. Taču vecaistēvs vēl nemaz nekustas. Dirn blakus māmuļai, zodu uz spieķa atspiedis. Es nolūkojos viņā, pētīdams vecātēva acis aiz briļļu stikliem, un viņš droši vien jūt manu skatienu, jo pēkšņi smagi nopūšas, noskurinās un klusā, skumjā balsī nosaka māmuļai:— Kramapiere atdzītu viņus šurp ar pletni.

Pēc tam vecaistēvs pieceļas un gausi aizslāj pie miroņa.

Es šajā istabā esmu otro reizi. Pirms gadiem desmit, kad biju šeit pirmo reizi, viss bija tādā pašā kārtībā. Liekas, kopš tās reizes viņš nekam nav pieskāries vai arī kopš tā agrīnā rīta, kad ar Memi atnāca uz šejieni, būtu mitējies izrādīt jebkādu interesi par savu dzīvi. Avīzes un citi papīri vāļājas turpat, kur agrāk. Galds un novalkātās

ikdienas drēbes — viss atrodas agrākajās vietās. It kā tas būtu noticis tikai vakar, kad mēs šeit ieradāmies kopā ar Kramapieri, lai panāktu izlīgumu starp dakteri un pilsētas varas iestādēm.

Tolaik banānu sabiedrība no mums jau bija izspiedusi pēdējo sulas pilīti un aizvākusies no Makondo ar visām mums atnestajām drazu drazām. Tai nopakaļ aizvēlās arī trūdošo lapu vērpete tāpat kā pēdējās pēdas no tā, kas tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā tika uzskatīts par Makondo uzplaukuma pazīmēm. Pāri palika nolaists ciematiņš ar četriem tumšiem un nabadzīgiem veikaliņiem, ciematiņš ar pieviltiem, īgniem un dīkiem ļaudīm, kurus kremta atmiņas par rosmīgo pagātni un rūgtums par pašreizējo sastingumu un nomāktību. Nākotnē viņus negaidīja nekas cits kā vien drūmā un draudīgā svētdiena, kurā vajadzēja notikt vēlēšanām.

Pirms sešiem mēnešiem pie mājas durvīm kāds bija piestiprinājis paskvilu. Neviens par to neinteresējās, un ķengu lapele karājās ilgi, līdz lietusgāzmas galīgi noskaloja tajā izzīmētos burtus un arī paša papīra pēdējās driskās aizmēza februāra vēji. Bet tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada beigās, kad tuvējās vēlēšanas spieda valdību turēt vēlētājus pastāvīgā satrauktībā un modrībā, kāds varas iestādēm no jauna bija atgādinājis, ka Makondo pilsētiņā mīt kāds vientuļš ārsts, par kuru ilgu * laiku nevienam nebija gluži nekas zināms. Varas iestādēm droši vien bija ticis arī paziņots, ka viņš dzīvojis kopā ar kādu indiānieti, kura agrākajos uzplaukuma gados, kad zēla ikviens — pat visnenozīmīgākais — pasākums, atvērusi vīna veikaliņu. Kādu dienu (neviens vairs noteikti neatcerējās ne datumu, pat ne dienu, kad tas bija noticis) veikaliņa durvis palika aizslēgtas. Vietējie iedzīvotāji bija pārliecināti, ka dakteris un Meme vēl aizvien tur mīl savā noslēgtībā, pārtikdami no pagalmā izaudzētiem dārzeņiem. Bet pie durvīm piestiprinātajā paskvilā bija apgalvots, ka dakteris savu piegulētāju nogalinājis un dārzā apracis, bīdamies, ka ar indiānietes palīdzību vietējie iedzīvotāji viņu varētu noindēt. Visneizskaidrojamākais bija tas, ka šāds apgalvojums parādījās tieši tādā laikā, kad vietējiem iedzīvotājiem nebūtu bijis nekāda iemesla tīkot pēc daktera dzīvības. Manuprāt, vietējās varas iestādes viņu bija pilnīgi aizmirsušas līdz tam brīdim, kad valdība sakarā ar vēlēšanām nostiprināja policiju un izspiedzi ar sev uzticamiem cilvēkiem. Tad ari

tika uzrakņāta vecā leģenda par kādreizējo paskvilu — un policija, uzlauzusi stūra mājas durvis, izdarīja kratīšanu, izvandīja dārzu un izurķēja pat ateju, meklēdama Memes liki. Taču netika atrastas pat visniecīgākās pēdas.

Pretējā gadījumā dakteris neapšaubami būtu izvilkts no mājas, pa ielu aizvazāts uz centrālo laukumu un tur nobendēts kā acīmredzams apliecinājums varas iestāžu izdarībai. Taču šajā lietā iejaucās Kramapiere, kurš ieradās pie manis un uzaicināja iet viņam līdzi pie daktera — pārliecībā, ka man tas sniegs apmierinošu paskaidrojumu.

Iegājuši pa iekšdurvim, mēs ieraudzījām guļamtīklā pamestas cilvēka paliekas. Nekas pasaulē, šķiet, nevar but baismīgāks par cilvēka paliekām. Bet sevišķi šaušalīgs bija ši bezdzimtenes ieklideņa grausts, kurš, redzot mūs ienākam, ar pūlēm uzslējās sēdus. Viņu klāja, liekas, tā pati putekļu kārta, kas jau izsenis bija nogulsnējusies pār visu šajā telpā. Galva viņam bija nosirmojusi, taču acis saglabājies tas pats iekšējais nesalaužamais spēks, kuru es pazinu kopš tā laika, kad viņš vēl dzīvoja mūsu mājā. Bet citādi likās, ka, paskrubinot ar nagu, viņa izdēdējušais ķermenis sabirztu pīšļu kaudzītē. Osas viņš bija apcirpis, nevis noskuvis. Tāpat apcirpta bija bārda, tāpēc viņa zods šķita klāts nevis ar durstīgiem, rupjiem rugājiem, bet gan ar baltu, mīkstu un vilnainu pūku. Redzēdams viņu šādā*izskatā guļamtīklā, es nodomāju: «Viņam nav vairs nekādas līdzības ar cilvēku. Viņš drīzāk līdzinās līķim, kuram dzīvas vēl palikušas tikai acis.»

Kad viņš ierunājās, tad izrādījās, ka balss dakterim saglabājusies agrākā — laiska atgremotāja dzīvnieka balss, kāda viņam bija raksturīga jau mūsu mājās. Šis ģiltenis paziņoja, ka viņam nekas neesot mums sakāms. Un tad, it kā mēs paši to nezinātu, vēl piebilda, ka policija patvaļīgi uzlauzusi durvis un bez viņa piekrišanas izrakņājusi dārzu. Taču tas nebija protests, bet drīzāk gan gauduhga un skumja atziņa.

Viņa paskaidrojumi attiecībā uz Memi būtu varējuši likties bērnišķīgi, ja vien tie nebūtu izsacīti tādā pašā balsi, kādā viņš runāja, teikdams patiesību. Meme aizgājusi— un tas bija viss, ko viņš zināja. Kad Meme slēgusi savu vīna veikaliņu, māja viņai apriebusies. Viņa ne ar vienu neesot runājusi, tāpat viņai neesot bijis nekādu sakaru ar ārpasauli. Kādu dienu dakteris redzējis viņu sakravājam ceļasomu, taču Meme viņam neko neesot sacījusi. Neviena vārda viņa neesot bildusi ari tad, kad jau ielas drēbēs, augstpapēžu kurpēs un ceļasomu rokā nostājusies istabas durvis. Licies, ka viņa šādā veidā saposusies tikai tāpēc, lai parādītu, ka iet prom. «Tad,» dakteris piebilda, «es piecēlos un iedevu viņai atvilktnē atlikušo naudu.»

Es iejautājos: «Pirms cik ilga laika tas notika, dakter?»

Viņš atbildēja: «Aprēķiniet pēc maniem matiem. Viņa man los apcirpa.»

Kramapiere šā apmeklējuma laikā runāja maz. Kopš ienākšanas šajā dzīvokli viņš likās izbrīnījies, sastapdams šeit vienīgo cilvēku, ar kuru, piecpadsmit gadus ilgi dzīvodams Makondo, nebija paguvis iepazīties. Bet mani vairak nekā jebkad (varbūt tāpēc, ka dakteris bija apcirpis ūsas) pārsteidza abu šo cilvēku ārkārtēji lielā līdzība. Viņi nebija gluži uz mata vienādi, bet izskatījās pēc brāļiem. Viens no viņiem bija dažus gadus vecāks, vairāk izģindis un sīkāks. Taču viņi bija tik līdzīgi, kādi mēdz būt brāļi pat tad, ja viens vairāk atsities tēvā, bet otrs mātē. Tad es atcerējos mūsu nakts sarunu galerijā un teicu:

«Sis ir Kramapiere, dakter. Kādreiz jūs man solījāties, ka apmeklēsiet viņu.»

Dakteris pavīpsnāja. Paskatījies uz priesteri, viņš teica: «Tas ir tiesa, pulkvedi. Pats nezinu, kāpēc neesmu to izdarījis.» Un visu laiku kā pētīdams vērīgi viņā nolūkojās, līdz beidzot Kramapiere ierunājās.

«Labs pasākums nekad nenāk par vēlu,» viņš teica. «Es priecātos, ja mēs kļūtu draugi.»

Šās sarunas laikā es manīju, ka Kramapiere, sastapies ar šo svešinieku, it kā zaudē savu ierasto spēku. Viņš runāja bikli, bez tās nesatricināmas pašpārliecības, ar kādu viņa balss dimdēja no kanceles, pārjutekliskā un draudīgā tonī vēstīdama laika pareģojumus no Bristoles kalendāra.

Tā viņiem bija pirmā sastapšanās. Un arī pēdējā. Taču nevarēja būt nekādu šaubu, ka dakteris nodzīvoja līdz šai rīta stundai tāpēc, ka Kramapiere otro reizi iestājās par viņu tajā naktī, kad dakteris tika lūgts sniegt palīdzību ievainotajiem, bet viņš pat durvis neatvēra, un tad viņam tika izkliegts drausmīgais spriedums, kura izpildi es pašreiz biju apņēmies aizkavēt.

Mēs grasījāmies jau aiziet, kad es pēkšņi atcerējos, ka jau ilgus gadus es dakterim gribēju ko pavaicāt. Es teicu Kramapierem, ka vel brīdi šeit pakavēšos, bet viņš lai griežas ar ziņojumu varas iestādēs. Kad bijām palikuši ar dakteri divata, es iejautājos:

«Pasakiet man vienu, dakter. Kas notika ar bērnu?» Mierīgi, sejā nemaz nepārmainījies, viņš atjautāja: «Ar kādu bērnu, pulkvedi?»— «Nu, ar jūsējo. Meme taču bija mātes cerībās, kad jūs aizgājāt no manas mājas?» Un viņš tikpat mierīgi, bez mazākā satraukuma atbildēja: «Nudien, jums taisnība, pulkvedi. To es pavisam biju aizmirsis.»

Mans tēvs bridi klusēja un tad noteica:— Kramapiere atdzītu viņus šurp ar pletni.— Bet tēva acis jautās nervoza pašsavaldīšanās. Un visu laiku, kamēr mēs esam šeit (būs jau krietna pusstunda, jo pulkstenim vajadzētu būt ap trim), mani satrauc mazā dēlēna savādais domlgums, sejas izklaidīgā izteiksme, it kā viņam nebūtu nekādas daļas par apkārt notiekošo, saltais un vienaldzīgais miers, kurš viņu dara tik pārsteidzoši līdzīgu savam tēvam. Mans dēls šodienas tveicē grasās izgaist gluži tāpat kā tajā tālajā trešdienā Martlns, kad viņš pirms deviņiem gadiem man pamāja ar roku pa vilciena logu un pazuda uz visiem laikiem. Visas manas pūles dēla labā izrādīsies veltīgas, ja viņš nepārstās līdzināties savam tēvam. Veltīgi es lūgšu dievu, lai tas no zēna izveidotu vīrieti ar miesu un asinīm, noteiktā veidolā, ar noteiktu svaru un krāsu, kā jau visi vīrieši. Ja viņam asinīs ir sava tēva iedīgļi, tad viss veltīgi.

Pirms pieciem gadiem zēns vēl ne ar ko neatgādināja Martinu. Bet tagad, kopš mūsu pilsētiņā atgriezusies Henoveva Garsija, mans dēls kļuvis pārsteidzoši līdzīgs Martīnam. Henoveva pārradās ar sešiem bērniem, no kuriem divi pāri ir dvīņi. Viņa pa šo laiku kļuvusi tukla un stipri novecojusi. Ap acīm viņai saviesušās sīkas grumbiņas, kas agrāk tik gludajai un tīrajai ādai piešķir peleki duļķainu nokrāsu. Taču kopā ar saviem bērneļiem, kuri ieģērbti vienādos baltos tērpos ar volāniem un baltās kurpēs, viņa atklāti izrāda savu trokšņaini juceklīgo mātes laimi. Zinot, ka Henoveva savā laikā bija aizbēgusi ar leļļu teātra direktoru, man viņas bērni izraisīja savādu derdzīguma izjūtu, jo viņu kustībās šķita kaut kas automātisks, it kā tās iedarbinātu kāda kopēja mehāniskā atspere;

turklāt viņi visi bija sīciņi un visi satraucoši vienādi ar vienādām kurpēm un vienādiem tērpu volāniem. Henove-vas juceklīgā laime man šķita skumja un nožēlojama tāpat kā viņas dižošanās ar dažādiem lielpilsētas atribūtiem, kuri bija tik brēcošā pretrunā ar mūsu panīkušās, putekļiem pārklātās mazpilsētiņas ieražām. Kaut kas sūrs, līdzīgs negribētam smieklīgumam jautās visās viņas manierīgajās kustībās un izrādītajā laimīgumā, kas tanī pašā laikā it kā pauda nicinošu neapmierinātību ar mūsu dzīves veidu, kurš, protams, krasi atšķīrās no leļļu teātri pierastā.

Ieraudzījusi Henovevu, es neviļus atcerējos agrākos laikus. «Ei, meitiet,» es viņai teicu, «tu esi varen apvēlusies.» Tas Henovevu apbēdināja. «Liekas, atmiņas mūs padara resnas,» viņa atbildēja, vērīgi nolūkodamās uz manu zēnu. «Bet kas noticis ar brīnumdari četrpogu svārkos?» Un, tā kā viņai jau viss bija zināms, es strupi atbildēju: «Viņš izčibēja.» — «Un atstāja tevi tikai ar vienu puišeli?» Atbildēju, ka tā nu gan iznācis — tikai ar vienu vienīgu. Henoveva vulgārā izlaidībā nosmējās: «Tad šim bijis maz dukas, ja piecu gadu laikā spējis pagādāt tikai vienu bērneli,»— un kā klukste sāka rosīties pa savu mazuļu baru. «Bet es, dumjā zoss, savā laikā biju kā uzburta uz viņu,» Henoveva nosmējās. «Nudien, ja mēs nebūtu iepazinušies mirušā bērna apstāvēšanas laikā, es tev būtu izgriezusi pogas. Bet tolaik es vēl biju pārlieku māņticīga.»

Atsveicinoties Henoveva vēlreiz vērīgi nolūkojās manā dēlā un teica: «Dieva sods, viņš ir izspļauts tēvs! Trūkst tikai četrpogu svārku.» Un kopš šās reizes zēns man patiesi sāka likties līdzīgs tēvam, itin kā Henoveva to būtu nobūrusi. Es sāku ievērot, ka zēns, tāpat kā tēvs, sēž, ar elkoņiem uz galda atspiedies, galvu uz kreisā pleca noliecis, ar miglainu skatu nez kurp vērdamies. Viņš ir līdzīgs Martīnam, kad tas, atbalstījies pret galerijas margām, teica: «Ja pat tevis šeit nebūtu, es labprāt uz visu mūžu apmestos Makondo pilsētā.» Reizēm man pat liekas, ka zēns arī tā pasacīs; piemēram, viņš tā varētu ierunāties jau šobrīd, man blakus sēdēdams un tveicē sakarsušo degunu knibinādams.— Vai tev sāp?— es viņam jautāju. Bet viņš atbild noliedzoši, tikai viņš domājot, ka nevarēšot uz sava deguna uzlikt acenes.— Tev nav nekādas vajadzības lauzīt galvu par ko tādu,— es nosaku un atraisu viņam kakla lentīti.— Kad pāriesim mājās,

varēsi noskaloties un atvilkt elpu,— es vēl piebilstu. Un tad paskatos uz tēvu, kurš šajā bridi uzsauc:— Kataure!— aicinādams vecāko no saviem indiāņiem. Tas ir drukns pazema auguma vīrs, kurš sēž uz gultas un smēķē, bet, izdzirdējis savu vārdu, paceļ galvu un ar mazajam, tumšajām ačtelēm meklē tēva seju. Taču, kolīdz tēvs grasās ko sacīt, blakustelpā aiz veikaliņa kļūst dzirdami soļi — un istabā grīļodamies ienāk alkalds.

------— : fl

11

Šodien mūsu mājās bija drausmīgi. Lai gan ziņa par daktera nāvi man nesagādāja nekāda pārsteiguma, jo tā jau sen bija gaidāma, es nespēju iedomāties, ka tā manā ģimenē izraisīs tādu satraukumu. Kādam vajadzēja pavadīt mani uz šim bērēm, un es domāju, ka tā būs mana sieva, jo sevišķi pēc manas slimības pirms gadiem trim un kopš tās pēcpusdienas, kad viņa, rakņādamās pa mana rakstāmgalda atvilktnēm, atrada tur irbulīti ar sudraba rokturi un uzvelkamo balerīnu. Es domāju, ka pa ilgajiem gadiem mēs šo rotaļlietiņu jau būsim aizmirsuši, tomēr ari šoreiz mēs uzvilkām lelles atsperi — un balerīna dejoja, tāpat kā senāk, tās pašas mūzikas ritmā, kura agrāk gan bija jautrāka, bet tagad pēc ilgās klusēšanas rakstāmgalda atvilktnē skanēja klusinātākā, nostalģiskākā tonī. Adelaīda noskatījās lellē, ļaudamās atmiņām. Kad Adelaīda pavērās manī, viņas acīs viedās valgas skumjas.

«Ko tu šai bridi atceries?» viņa iejautājās.

Un es nojautu, par ko Adelaīda domāja, kamēr lelle ar savu mazliet aizsmakušo mūziku uzjundīja mūsos vieglas skumjas. «Jā,» es teicu, «atcerējos, ka mēs viņu dēvējām par daktera līgavu.»

«Nez kas ar dakteri noticis?» Adelaīda domīgi ierunājās, atcerēdamās to tālo pagājības dienu spārnu vēdas, kad viņš sešos vakarā parādījās istabas durvīs, lai pie palodas uzkarinātu spuldzi.

«Viņš dzīvo tepat stūra mājā,» es teicu. «Un kādu dienu visā drīzumā mums viņu vajadzēs apbedīt.»

Vērodama lelles deju, Adelaīda neteica ne vārda, un es sajutu, ka arī manī pamostas viņas nostalģija. Un tad es iejautājos: «Man vienmēr gribējies pavaicāt, par ko tu

viņu noturēji, kad viņš ieradās mūsu mājā. Tu uzklāji tik lepnu galdu tāpēc, ka viņu uzskatīji par kādu citu.»

Adelaīda atbildēja, aizplīvuroti pavīpsnādama:

«Tu mani izsmiesi, ja es pasacīšu, par ko es viņu uzskatīju, redzēdama viņu stāvam tur, tajā kaktā, ar lelli rokā.» Un Adelaīda ar roku pamāja uz vietu, kur pirms divdesmit četriem gadiem bija redzējusi stāvam vīrieti apstilbeņos un armijas tērpam līdzīgās drēbēs.

Es nospriedu, ka šajā dienā viņi atmiņās izlīguši, un tāpēc šodien Adelaīdai teicu bēru dienā uzvilkt melnu tērpu un nākt man līdzi uz izvadīšanu. Bet lelle jau tagad nolikta atvilktnē un mūzika zaudējusi savu valdzinājumu. Adelaīda sevi nomoka. Viņa ir skumja, nomākta un stundām ilgi kvernē savā istabā, skaitīdama lūgsnas. «Tikai tev varēja rasties galvā doma par bērēm,» viņa man pārmeta. «Pēc visām likstām, kuras mēs esam pieredzējuši, trūka tikai vēl šā garā gada. Bet pēc tam kaut vai grēku plūdi!» Veltīgi es mēģināju viņai ieskaidrot, ka esmu ķīlā licis savu godavārdu un citādi nespēju.

«Mēs taču nevaram noliegt, ka esmu viņam paradā savu dzīvību,» es teicu.

Bet Adelaīda nepiekāpās:

«Viņš bija mūsu parādnieks. Glābdams tev dzīvību, viņš nedarīja nekā cita kā vien kaut kādā veidā nolīdzināja to, ko mums bija parādā par pajumti, pārtiku un apmazgāšanu, ko tikām viņam sniegviši astoņus gadus.»

Un Adelaīda pagrieza savu krēslu uz galerijas margu pusi. Droši vien ari tagad viņa sēd turpat ar māņticības un nomāktības aizmiglotām acīm. Viņas apņēmība izskatījās tik nesatricināma, ka mēģināju viņu nomierināt. «Nu labi. Tadā gadījumā iesim mēs ar Isabelu,» es teicu. Adelaīda neatbildēja. Kad mēs jau gājām laukā, viņa sēdēja tikpat nesatricināma un neaizskarama, tā ka es, mēģinādams viņu nomierināt, teicu: «Kamēr mēs neesam atgriezušies, tu varētu par mums kapelā noskaitīt lūgsnas.» Galvu uz durvju pusi pavērsusi, viņa teica: «Es neskaitīšu pat lūgsnas. Kamēr pie mums katru otrdienu ierodas šī sieviete pēc citronmelisas pušķīša, manam lūgsņām nav nekādas jēgas.» Un tad viņas balsī ieskanējās tumšs un neskaidrs drauds:

«Es neizkustēšos no šis vielas līdz pastarai tiesai. Vienīgi ja nu termīti sagrauzis krēslu, uz kura es sēdu.»

Tētis paliek sēžam ar izstieptu kaklu, ieklausīdamies pazīstamos soļos, kas atskan no blakustelpas. Viņš jau aizmirsis, ko gribēja sacīt Kataurem, un, atspiedies uz spieķa, mēģina pagriezties, taču klibā kā ja viņu traucē un viņš bezmaz pakrīt, kā tas bija noticis pirms gadiem trim, kad tētis novēlās limonādes peļķē, krūzei ar blīkšķi sašķīstot lauskās, koka tupelēm un krēslam norībot un bērnam izbailēs brēcot, jo neviena cita šajā mirklī nebija klāt.

Kopš tā laika tētis klibo, pievilkdams kāju, kura pēc nedēļu ilgām ciešanām, kad mēs jau bijām pārliecināti, ka viņš nekad vairs neatlabs, zaudēja lokanibu. Tagad, redzēdama, ka tēvs atgūst līdzsvaru, atspiezdamies uz alkalda rokas, es nodomāju, ka šī nespēcīgā, tomēr izdziedētā kaja droši vien ir iemesls, kura dēļ viņš uzskata par savu pienākumu spītēt visu pilsētiņas iedzīvotāju gribai.

Liekas, tētis dakterim jūtas pateicību parādā par izveseļošanos. Pēc tam kad viņš toreiz tik liktenīgi bija pakritis galerijā, juzdamies, kā pats vēlāk izteicās, it kā būtu nogrūsts no augsta torņa, abi pēdējie vēl Makondo palikušie ārsti deva viņam padomu sagatavoties goda pilnai nāvei. Atceros piekto dienu, kad tētis gluži nevarīgs gulēja, palagos savīstīts, atceros viņa kārno augumu, kas atgādināja gadu iepriekš uz kapiem ar milzīgu godu un neskaitāmiem ziediem iedzīvotāju drūzmas izvadīto Kramapieri. Zārkā guļošā priestera diženībā jautās tā pati slēptā nevarība un pamestība, kādu es saskatīju sava tēva sejā, kad viņš nesamaņas murgos savā guļamistabā pilnā balsī ko runaja par svešo karavīru, kurš astoņdesmit piektā gada kara laikā kādu nakti bija ieradies pulkveža Aureljāno Buendijas apmetnē, ģērbies ar tīģera zobiem un nagiem rotātā ādā, platmalē un zābakos, bet atteicies atbildēt uz jautājumu: «Kas jūs tāds esat?» Dīvainais karavīrs nebija atbildējis arī uz jautājumu: «No kurienes jūs nākat?» Un tāpat bez atbildes palicis jautājums: «Kurā pusē jūs karojat?» Un tā visi palikuši pilnīgā neziņā, līdz kāds raitnieks no ugunskura paķēris gailējošu pagali, pacēlis tuvāk pie svešinieka sejas, to brīdi vērojis un sašutumā iekliedzies: «Sūdu būšana! Tas taču ir hercogs Mārlboro!»

Dzirdot šādus baismīgus murgus, ārsti izrīkoja likt tēti nomazgāt. Tā arī tika izdarīts. Bet nākamajā dienā viņam vēderā bija kaut kas pasliktinājies. Tad ārsti pavisam aizgāja no mūsu mājas, piebilzdami, ka vienīgais padoms būtu pienācīgi sagatavot viņu nāvei.

Vājnieka guļamistaba iegrima klusumā, ko palaikam pārtrauca tikai nāves spārnu vienmuļās un rimtās žūžas. 51 tikko noģiedamā šalkoņa aizvien jaušama mirēju istabās, kurās uzvēda cilvēku smaka. Pēc tam kad cien-tēvs Anhels viņam bija sniedzis pēdējo svaidījumu, pagāja vairākas stundas, bet mēs neviens nekustējāmies, vienīgi nolūkojāmies nāvei lemtā tuvinieka smailajā sejā. Nošķindēja pulkstenis, un pamāte piecēlās, lai pasniegtu viņam karoti zāļu. Mēs pacēlām tēva galvu un pūlējāmies pavērt viņa žokļus, lai pamāte varētu mirēja mutē iebāzt karoti. Un tad mēs izdzirdējām galerijā gausus, bet stingrus soļus. Pamāte palika turam karoti gaisā, pārstāja murmināt lūgsnu un pēkšņi stingā nobālumā pavērsās uz durvju pusi. «Es pat šķīstītavas ugunis pazītu šos soļus,» viņa paguva vēl izsacīt, kad pavērās durvis un parādījās dakteris. Uz sliekšņa stāvēdams, viņš nolūkojās mūsos.

Savai meitai es teicu:— Kramapiere viņus atdzītu ar pletni,— un devos pie zārka, nodomādams: «Kopš dakteris pametis mūsu māju, es esmu pārliecināts, ka cilvēka rīcību nosaka kāda augstāka griba, kurai pretoties mēs nespējam nedz ar visu savu spēku sasprindzinājumu, nedz arī piedaloties Adelaldas neauglīgajā izrīcībā, jo viņa no visa noslēdzas savās lūgsnās.

Kad es, nolūkodamies uz saviem indiāņiem, kuri, uz gultas sasēdušies, mierīgi smēķē, tuvojos zārkam, man liekas, ka reizē ar pirmajām virs mirušā virmojošām gaisa strāvām es ieelpoju visu tās liktenīgās nolemtības sūrmi, kas izpostījusi mūsu pilsētu. Es nešaubos, ka alkalds neaizkavēs apbedīšanas atļaujas izsniegšanu. Zinu, ka ārā, svelmes izkveldētās ielās, mūs gaidīdami, drūzmējas ļaužu bari. Zinu, ka logos sastājušās sievas, kas allaž alkst kāda notikuma, pilnīgi aizmirsušas uz pavarda kūsājošo pienu un piedegušos rīsus. Bet tāpat es zinu, ka šis dumpīguma uzliesmojums sniedzas pāri nomākto un pagurušo ļautiņu pēdējām iespējām. Viņu cīņasspars izsīcis jau kopš vēlēšanu svētdienas, kad viņi sarosījās, kaldami dažādus plānus, bet tika sakauti un tomēr palika tajā pārliecībā, ka paši izlēmuši savu likteni. Taču patiesībā viss jau iepriekš bija paredzēts un notikumi ievirzīti

tādā gultne, kura mus ar liktenīgu neizbegamlbu novadīja līdz šai trešdienai.

Pirms desmit gadiem, kad sākās šis posta dienas, visiem, kuri alka glābiņa, apvienojoties kolektīvā spēkā, vēl būtu bijis iespējams ko paveikt. Būtu pieticis, ja visi izietu banānu sabiedrības noplicinātajos laukos, iztīrītu tos no nezālēm un atkal sāktu visu no jauna. Taču kritušo lapu laiks cilvēkus jau bija padarījis nepacietīgus; viņi neticēja vairs ne pagātnei, ne nākotnei. Viņi bija mācīti ticēt tikai pašreizējam brīdim un vienīgi tajā remdināt savu nesātīgo ēdelibu. Nevajadzēja nemaz daudz laika, lai atskārstu, ka trūdošo lapu virpulis aizvēlies un bez tā nekādas atjaunotnes vairs nevar būt. Kritušo lapu virpulis bija visu aiznesis un tāpat visu aizmēzis. Izpostītās pilsētiņas drupās pāri palika tikai šī svētdiena un negantā ālēšanās vēlēšanu pēdējā naktī, kad uz pilsētas centrālā laukuma policijas un politiskās apsardzes stiprināšanai bija izliktas četras lielās pīteņpudeles ar sīvo.

Ja tajā nakti Kramapiere prata savaldīt pūli, kad tajā dzīvs bija dumpiguma gars, tad šodien viņš jau būtu varējis ar suņu pletni apstaigāt pilsētas mājas un to iemītniekus sadzīt uz mirušā daktera izvadībām. Priesteris prata viņus savaldīt ar dzelzs roku. Vēl pēc savas nāves — gadu pirms manas saslimšanas — šī dzelzs roka bija manāma tajā nevaldāmajā kaismē, kādā pilsētiņas iedzīvotāji savos dārzos noplūca visas puķes, aplauza košuma krūmus un tos sanesa uz mirušā dvēseļu gana kapa, lai tādā veidā apliecinātu Kramapierem savu pēdējo cieņu.

Dakteris bija vienīgais cilvēks, kurš nepiedalījās šajās bērēs. Un reizē arī vienīgais, kuram par savu dzīvību bija jāpateicas tai nesatricināmajai paklausībai un neizprotamajai padevībai, kādā priesteris turēja savu draudzi. Jo tajā nakti, kad uz centrālā laukuma bija izliktas četras pīteņpudeles sīvā, Makondo bija kļuvusi pār apbruņotu mežoņu asiņainas izrēķināšanās vietu, kur iebiedētajiem iedzīvotājiem neatlika nekas cits, kā kopējā masu kapā aprakt savus kritušos,— šajā naktī kāds neviļus bija atcerējies, ka stūra mājā dzīvo ārsts. Tad pie viņa nama durvīm sanesa ievainotos un viņam kliedza (kliedza tāpēc, ka dakteris neatvēra durvis un vajadzēja sasaukties caur tām): «Dakter, palīdziet ievainotajiem, pārējie ārsti netiek galā!»—bet viņš atbildēja: «Nesiet viņus citur, es visu esmu aizmirsis,»— taču pūlis neatlaidās: «Dakter, jūs esat vienīgais ārsts, kurš vēl mums ir. Jums viņiem jāpalīdz!»— un tomēr (vēl aizvien durvis neatvērdams) viņš nepiekāpās, un mutuļojošais pūlis iztēlē redzēja viņu stāvam istabas vidū ar augšup paceltu lampu, Kuras gaisma atplaiksnījās viņa skarbajās dzeltenīgajās acīs, un atkal dzirdēja viņa vārdus: «Esmu aizmirsis visu, ko kādreiz zināju. Nesiet viņus kur citur,»—un tā arī palika aiz slēgtajām durvīm (kuras nekad vairs neatvērās), bet to priekšā nāves mokās mira Makondo iedzīvotāji, sievietes un vīrieši. Ļaužu vairums šajā naktī bija spējīgi uz visu. Tie jau grasījās aizdedzināt daktera māju, lai pārvērstu pelnos viņa mitekli kopā ar tās iemītnieku. Bet tieši tajā mirklī uzradās Kramapiere. Vēlāk ļaudis runāja, ka viņš tur visu laiku bijis, tikai neredzams, rūpēdamies, lai tiktu novērsta mājas nopostīšana un cilvēka nogalināšana. Stāstīja, ka Kramapiere uzsaucis: «Neviens lai nepieskaras šīm durvīm!» Un vēl stāstīja, ka vairāk viņš neko neesot teicis, tikai ar krustveidā izplestām rokām nostājies durvju priekšā, neizteiksmīgajā un saltajā beigtas govs galvaskausam līdzīgajā sejā atmirdzot vispārējā niknuma liesmām. Tad sašutums pamazītēm aprimies un izplūdis citā virzienā, taču tam vēl bijis spēka gana, lai izkliegtu mūžos negrozāmo spriedumu, kuram vajadzēja piepildīties šajā trešdienā.

Dodamies pie gultas, lai pateiktu saviem indiāņiem, ka jāatver durvis, es nodomāju: «Viņam jāierodas kuru katru bridi.» Un nospriedu — ja viņš piecu minūšu laikā neparādīsies, mēs tāpat bez atļaujas iznesīsim zārku uz ielas un turpat pie mājas tad ari apraksim. — Kataure!— es pasaucu vecāko no saviem vīriem, bet, tikko tas paguva pacelt galvu, es jau blakustelpā izdzirdēju alkalda soļus.

Zinādams, ka viņš nāk tieši pie manis, es mēģinu veikli pagriezties uz papēžiem, taču slimā kāja man samisas un es krītu uz priekšu, vēl pagūdams nodomāt, ka uz zārka malas es noteikti pārsitīšu pieri, bet tad jau ari samanu alkalda roku un cieši tai pietveros, dzirdēdams viņu mierīgi stulbajā balsī nosakām:— Neraizējieties, pulkvedi! Es jums garantēju, ka nekādu šķēršļu vairs nebūs.— Alkaldam es ticu, bet apzinos, ka viņš tā saka, tikai sevi drošinādams. — Nedomāju, ka kaut kas vēl varētu atgadīties,— es saku, domādams gluži pretējo, bet viņš man ieminas kaut ko par kapsētā augošajiem seibas kokiem un pasniedz apbedīšanas atļauju. Tajā neielūkojies, es papīru saloku, iebāžu vestes kabatā un viņam saku: — Tik un tā, kam lemts notikt, tas arī notiks. Viss paredzēts iepriekš gluži kā kalendārā.

Alkalds pieiet pie maniem indiāņiem. Viņš liek tiem aiznaglot zārku un atvērt durvis. Es redzu, ka tie sarosās, meklēdami āmuru un naglas, lai uz mūžiem noslēptu nelaimīgā cilvēka seju, kuram nt^kur pasaulē nav bijis paliekamas mājvietas, un atceros, ka pirms trim gadiem es viņu redzēju pie savas slimības gultas, bet jau tad viņa galva un vaigs bija apzīmogoti ar pāragra paguruma zīmogu. Taču toreiz viņš mani paglāba no nāves. Tas pats spēks, kas viņu atveda, uzzinot, ka esmu saslimis, droši vien noturēja viņu pie manas gultas, paziņojot:

«Slimo kāju vajadzēs gan mazliet pavingrināt. Iespējams, ka turpmāk jums būs nepieciešams spieķis.»

Pēc pāris dienām es dakterim pajautāju, cik esmu viņam parādā, un viņš man atbildēja: «Neko jūs man neesat parādā, pulkvedi. Ja nu vienīgi, tad esiet tik laipns un uzmetiet man kādu sauju smilšu, kad būšu salts un sastindzis. Tikai tas man nepieciešams, lai nekļūtu par ēsmu maitu ērgļiem.»

Pēc šās saistības, ko man vajadzēja uzņemties, pēc veida, kā viņš to ierosināja, pēc viņa soļiem uz istabas klona bija nojaušams, ka šis cilvēks jau sen sācis mirt, lai gan vēl vajadzēja paiet trim gadiem, iekāms ieilgusī un gausā nāve viņu galīgi pieveica. Tas notika šodien. Manuprāt, viņam nemaz nevajadzēja ņemt palīgā cilpu. Būtu pieticis visniecīgākā dvašas pūtiena, lai nodzēstu tikko samanāmo liesmiņu, kas vēl gailēja viņa skarbajās dzeltenīgajās acīs. Es to nojautu jau kopš tās nakts, kad sarunājāmies, pirms viņš kopā ar Memi aizgāja no mums. Tāpēc, kad dakteris tagad ieminējās par pienākumu, ko man nāktos uzņemties, es nemaz nejutos izbrīnījies un vienkārši viņam atbildēju:

«Sāds lūgums ir pilnīgi lieks, dakter. Jūs taču mani pazīstat, un jums vajadzētu zināt, ka es jūs būtu apbedījis, par spīti visam, pat tādā gadījumā, ja es jums nebūtu dzīvību parādā.»

Viņa skarbās dzeltenīgās acis pirmo reizi atmaiga smaida atplaiksnā:

«Tas viss ir pareizi, pulkvedi. Tikai neaizmirstiet, ka miris cilvēks nespētu mani apbedīt.»

Tagad jau vairs neviens nespēs novērst šo negodu. Alkalds tētim izsniedzis apbedīšanas atļauju, un tētis pasacījis: «Tik un tā, kam lemts notikt, tas arī notiks. Viss paredzēts iepriekš gluži kā kalendārā.» Un sacīja viņš to tādā pašā vienaldzībā, ar kādu bija izlēmis apmesties uz dzīvi topošajā Makondo, palikdams līdz galam uzticīgs čemodāniem, kuros glabājās pirms manas piedzimšanas mirušo cilvēku drēbes. Kopš tā laika viss gāja lejup. Manas pamātes možums, viņas rakstura valdonīgums un dzelžainums pamazītēm pārtapa sērīgās skumjās. Viss ar laiku kļuva tālāks un palsāks, un viņas vilšanas bija tik dziļa, ka šodien pamāte jau nosēdās pie galerijas margām un paziņoja: «Es neizkustēšos no šīs vietas līdz pat pastarai tiesai.»

Mans tēvs aizvien prata panākt to, ko gribēja. Tā arī šodien viņš darīja visu, lai izpildītu savu apkaunojošo apņēmību. Viņš atrodas šeit un ir pārliecināts, ka viss norisināsies bez nopietnākām sekām. Mierīgi viņš noskatās uz indiāņiem, kuri sarosījušies, lai atvērtu durvis un aiznaglotu zārku. Kad viņi pienāk tuvāk, es pieceļos un paņemu bērnu pie rokas, jo negribu būt visiem acu priekšā, kad atvērs durvis.

Zēns ir apmulsis. Kad es piecēlos, viņš pavērās manī ar neizpratnes pilnu un mazliet pārsteigtu skatienu. Bet tagad apjucis stāv man blakus un noskatās uz indiāņiem, kuri sviedriem vaigā nopūlas atdarīt dzintelēs ierūsējušos aizbīdņus. Ar čerkstošu, klusu vaidu metāls beidzot padodas — un durvis pamazītēm atveras. Es atkal ieraugu ielu, spīdoši baltos un karstos putekļus, kuri klāj mājas, visai pilsētiņai piešķirdami nožēlojamu vecām, nobružātām istablietām līdzīgu izskatu. Liekas, ka pats dievs tas kungs izlēmis, ka Makondo nevienam nav vajadzīga, un izmetis to mēslainē, kurā vāļājas nevienam pasaulē vairs nevajadzīgas mazpilsētas un ciemati.

Zēns, kuru pirmajā brīdī bija apžilbinājusi pēkšņā gaisma (kad durvis tika atvērtas, viņa roka manā delnā nodrebēja), spējā, saspringtā uzmanībā pacēla galvu un jautāja:—Vai tu dzirdi?—Un tikai tad es saklausīju dienas stundu pavēstošo dumpja māvienu kādā no kaimiņu pagalmiem.— Jā,— es atbildu.— Pulkstenim vajadzētu būt jau ap trim,— un tieši šajā brīdī nodārd pirmais āmura sitiens pret zārka naglas galviņu.

Pūlos neklausīties sirdi plosošajās skaņās, kas saltām tirpām liek pāršalkt pār muguru, taču negribu, lai to pamana dēls, un tāpēc pagriežu galvu uz loga pusi, aiz kura saskatāma cita aina — melanholiskie, apputējušie mandeļkoki ar mūsu māju pēcplānā. Neredzamā posta vēju satricināta, ari tā ir klusa, nenovēršama sabrukuma priekšvakarā. Un tapat ari visa Makondo pilsētiņa kopš tā laika, kad banānu sabiedrība no tās izsūkusi dzīvības sulas. Ap visu satinas efeju stigas, ielas pamazītēm pārvēršas brikšņos, un gaišā dienas laika guļamistabās nereti sastopamas ķirzakas. Kopš mēs pārstājām audzēt rozmarīnu un tuberozes, kopš neredzama roka skapī sasita ziemsvētku svinībām domātos porcelānā traukus un neviena nevalkātajās drēbes saviesās kodes, viss izskatās galīgam postam pamests. Ja tagad izļogās kādas durvis, nav vairs nevienas rokas, kas vīžotu tās salabot. Kopš tētis pēc negadījuma uz visiem laikiem palicis klibs, viņam vairs nav agrākā sparlguma. Aiz ventilatora mūždien paslēpusies, seņjora Rebeka nīkst dīkā bezdarbībā, un nekas nespēj kliedēt ienaidu un nenovīdību, kādu viņā pret visu cilvēku cilti uzurda neauglīgi mokošā atraitnība. Agedu nomāc tizlums un reliģiska murgainiba, bet cientēvam Anhelam, šķiet, nav cita gandarījuma kā vien diendusas laikā aizvien pārēsties frikadeles un nodoties negausības nenovēršamajām sekām. Tāpat nemainīga saglabājusies Sanheronimo dvīņumāsu dziedāšana, kā ari noslēpumainās ubadzes apciemojumi, kura katru otrdienu ierodas mūsu mājā, lai izlūgtos citronmeli-sas zariņu, un, šķiet, nemaz nekļūst vecāka. Klusumu četras reizes dienā pārtrauc vienīgi dzelteni krāsotā, apputējušā vilciena svilpieni, lai gan no šejienes neviens ar to nekur nebrauc. Bet vakaros pilsētiņā sāk tarkšķēt elektriskā stacija, ko, no Makondo aizvākdamās, šeit atstājusi banānu sabiedrība.

Es pa logu raugos uz mūsu māju, un man nāk prātā, ka pamāte vēl aizvien ir tur un, nekustīgi savā krēslā sēdēdama, domā, ka liktenīgā vēja brāzma, kura no zemes virsas noslaucīs mūsu pilsētiņu, varbūt sāksies, kamēr mēs vēl neesam atgriezušies. Tad izzudīs viss, izņemot mūs pašus, jo mūs pie zemes saista istabā sakrautie čemodāni, kuros sastūķēti daždažādi mājsaimniecības piederumi, manu vecvecāku drēbes un brezenta pārklāji, ar kuriem apsedza zirgus, kad mani vecāki, bēgdami no kara, ieradās Makondo. Mēs šajā zemē esam ieauguši ar atmiņām par sen mirušiem tuviniekiem, kuru kauli vairs nebūtu sameklējami pat divdesmit olekšu zem zemes. Čemodāni istabā glabājas kopš kara pēdējām dienām, un turpat tie atradīsies ari šodien, kad atgriezīsimies no daktera apbedīšanas, ja vien pirms tam nebūs uznākusi liktenīgā vētras brāzma, kura aizmēzis Makon-do ar visiem istabās ieklīdušo ķirzaku bariem un visiem nerunīgajiem, atmiņu nomāktajiem pilsētiņas iedzīvotājiem.

Piepeši vecaistēvs pieceļas un, uz spieķa atbalstīdamies, pastiepj savu garo putna galvu, uz kuras tik droši turas acenes, it kā tās būtu daļa no viņa sejas. Man gan laikam grūti būtu valkāt brilles. Tikko es pakustētos, to izloki nekad nenoturētos aiz ausim. Un, visu to apsvērdams, es ar pirkstu piebakstu degunam. Māmuļa uzmet man skatienu un iejautājas: — Vai tev sāp? — Atbildu, ka ne, ka domāju vienīgi par to, kā es uz sava deguna varēšu uzlikt acenes. Māmuļa pasmaida, dziļi nopūšas un saka:— Tu droši vien esi caurcaurēm izmircis sviedros.— Un tā patiešām ir. Drēbes šķiet svilinām ādu, biezais, zaļais, līdz pašai augšai sapogātais velvets slapjš no sviedriem, līp pie muguras un nepatīkami knieš.— Jā,— es atbildu. Māmuļa pieliecas man tuvāk, atraisa vaļīgāk apkakles lentīti, apvēdina mani un saka:— Kad tiksim mājā, varēsi noskaloties un atvēsināties.

— Kataure!— es vecotēvu dzirdu sakām.

Šajā mirkli pa iekšdurvlm ienāk tas pats cilvēks ar revolveri. Durvis viņš noņem platmali un soļo lēnītēm, it kā bītos uzmodināt mironi. Taču viņš to dara, lai izbiedētu manu vecotēvu, kurš no grūdiena paklūp, sazvārojas, bet tad pieķeras pie rokas ienācējam, kurš bija tīkojis viņu notriekt zemē. Pārējie vīrieši pārtrauc smēķēt, taču paliek gultā sēžam tikpat kā uz steķa nometušies četri kraukļi, saliek kopā galvas, par kaut ko sačukstas, bet tad viens no viņiem pieceļas, pieiet pie galda un paņem no turienes kastīti ar naglām un āmuru.

Vecaistēvs ar ienācēju sarunājas pie zārka. Vīrietis ar revolveri saka:— Neraizējieties, pulkvedi! Es jums garantēju, ka nekādu šķēršļu nebūs.— Bet vecaistēvs atbild:— Es domāju, ka kaut kas vēl varētu atgadīties.— Tad ienācējs paskaidro:— Jūs viņu varat aprakt ārpusē, pie kapsētas kreisā aizžoga, tur, kur aug augstie seibas koki.— Pēc tam viņš vecamtēvam pasniedz kādu papīriņu, sacīdams:— Gan jau redzēsiet pats, ka viss itin labi nokārtosies.— Vecaistēvs ar vienu roku atbalstās uz spieķa, ar otru paņem papīriņu un ieliek vestes kabatā, kurā viņam ir kvadrātveida zelta pulkstenītis ar važiņu, un nosaka:—Tik un tā, kam lemts notikt, tam jānotiek. Tas ir tikpat kā kalendārā ierakstīts.

Vīrietis vēl paskaidro:— Logos gan ir daži cilvēki, taču tikai aiz ziņkāres. Meitiešiem allažiņ uz kaut ko jāblenž.— Bet man liekas, ka vecaistēvs to nemaz nav dzirdējis, jo viņš veras uz ielu. Vīrietis ar revolveri atkal sarosās, pieiet pie gultas un, ar platmali apvēdinādamies, tur sēdošajiem indiāņiem saka:—Tagad varat naglot ciet. Tikai pirms tam attaisiet durvis, lai ieplūst svaigs gaiss.

Indiāņi sāk rīkoties. Viens no viņiem noliecas pie kastes ar naglām un āmuru, bet pārējie pieiet pie durvīm. Pieceļas arī māmuļa. Viņa ir bāla un nosvīdusi. Māmuļa pabīda krēslu sāņus un paņem mani pie rokas, lai garām varētu paiet vīri, kuri dodas atvērt durvis.

Vispirms vīri mēģina izkustināt aizbīdni, kurš liekas kā saaudzis ar sarūsējušām dzintelēm, taču tas neizdodas. Tā vien liekas, ka ārpusē kāds no visa spēka turētu durvis ciet. Bet, kad viens no indiāņiem atspiežas pret tām un sāk sparigi grūstīt, istabā vienlaikus saceļas lūstoša koka brīkšķi, ierūsējušu viru čīkstoņa, ieēdušos slēdžu skrak-šķi, līdz padodas pildiņš pēc pildiņa un milzīgi augstās durvis, pa kurām varētu iziet divi viens otram uz pleciem pakāpušies vīri, ar spalgi stieptiem plīstošu dēļu un atmodinātas dzelzs ļerkšķiem atveras. Un, iekāms mēs pagūstam atjēgties, kas noticis, istabā aumašām iebrāzmo nevaldāmas žilbinošas gaismas pali, kuri līdz šim, liekas, tikuši atturēti kādi divi simti gadu ar divi simti vēršiem piemītošu spēku,— iebrāzmo un varenā jonī aizveļas pār mugurām un gar sienām, savā virmojošā plūsmā līdzi aizraudami lietu ēnas. Cilvēku augumi spēji atsedzas brutālā noteiktībā, tikpat kā zibens atplaiksna skaidrās debesīs, un tad saļogās, un man šķiet, ka viņiem jāsaturas kopā, lai spozmes spēks tos nenotriektu zemē.

Kad durvis atvērušās, kaut kur pilsētā nodimd dumpja maujošie brēcieni. Tagad ieraugu arī ielu. Ieraugu spožos, sakveldētos putekļus. Redzu vairākus vīrus ielas pretējā pusē pie ietves stāvam ar sakrustotām rokām un noraugāmies uz atvērtajām durvīm. Otru reizi izdzirdu dumpja māvienu un pavaicāju māmuļai:—Vai dzirdi?—Viņa atbild, ka dzirdot un pulkstenim vajagot būt tieši trim.

jjet Ada man agrāk tika sacījusi, ka dumpji maujot, sajuzdami līķa smaku. Gribu to pasacīt māmuļai, bet tieši ģajā mirklī izdzirdu spēcīgus āmura zvēlienus pa zārka pirmo naglu. Āmurs nodārd reizi, tad vēl un vēl, nomākdams visus citus trokšņus, brīdi atpūšas un tad atkal sāk dunēt, sešas reizes pēc kārtas ar ikkatru triecienu likdams naglai urbties zārka dēļu miesās, un to atmodinātā koksne žēli un ilgi vaid, bet māmuļa pavērsusi seju uz otru pusi, pret logu, noskatās uz ielu.

Kad aprimstas āmura dārdi, dzirdamas vairāku dumpju balsis. Vecaistēvs pamāj ar roku saviem indiāņiem. Tie noliecas un, zārku augšup celdami, to mazliet sašķiebj, bet alkalds, vēl aizvien istabas kaktā stāvēdams un ar platmali apvēdīdamies, vecamtēvam saka:— Neraizējieties, pulkvedi!—Vecaistēvs uztraucies pagriežas pret kaktu, un kakls viņam pietūcis sarkans kā cīņas gailim. Taču viņš nebilst ne vārda. Bet kaktā stāvošais cilvēks atkal ierunājas. Viņš saka:—Es gandrīz vai ticu, ka pilsētiņā nav vairs neviena, kas to atcerētos.

Un šajā brīdī es patiešām jūtu, ka man vēderā kas sagriežas. «Tagad nu gan man vajadzētu izskriet ārā aiz pakša,» es nodomāju, taču redzu, ka ir jau par vēlu. Indiāņi piepūlē pēdējo reizi sasprindzinās, izvelk no zemes klona tur iestigušos papēžus — un zārks jau peld gaismā, it kā uz kapsētu vestu mirušu kuģi.

Es vēl nodomāju: «Tagad tie saodīs līķa smaku. Tagad visi dumpji varēs uzsākt savu dziesmu.»

1955

PULKVEDIM NEVIENS NERAKSTA

Pulkvedis atvēra kafijas karbas vāku un pārliecinājās, ka tajā palikusi tikai nepilna tējkarotes tiesa. Viņš noņēma no pavarda katliņu, pusi ūdens izlēja uz zemes klona un ar nazi virs katliņa saka skrubināt kārbas iekšieni, līdz tika izbirdināti pēdējie kafijas graudiņi kopā ar skārda rūsas plēkām.

Gaidīdams kafiju uzvārāmies, pulkvedis apsēdās turpat līdzās no māliem samūrētam pavardiņam un ļāvās bezdarbīgām, vērojošām gaidām. Kaut kur zarnās viņš sajuta augam it kā indīgas piepes un sagļotējušas glives. Bija oktobris. Viens no tiem rītiem, kuri pat tādam daudzus līdzīgus rītus pieredzējušam cilvēkam kā viņš šķita velkamies bezgalīgā gausumā. Visus piecdesmit sešus pēc* pēdējā Pilsoņkara apritējušos gadus pulkvedis nekā cita nebija darījis kā vien gaidījis. Oktobris piederēja pie tā nedaudzā, ko viņam bija izdevies sagaidīt.

Sieva, redzēdama viņu ienākam guļamistabā ar kafijas trauku rokā, pacēla moskītu tīklu. Šonakt sievu atkal bija mocījusi astmas lēkme, un pašlaik viņa jutās pavisam gurdena. Tomēr viņa piecēlās sēdus, lai saņemtu pasniegto tasi ar kafiju.

— Bet tev pašam?

— Es jau padzēros,— pulkvedis meloja.— Palika pāri vesela ēdamkarote.

Sajā mirklī sāka skanēt zvani. Pulkvedis pavisam bija J aizmirsis par bērēm. Kamēr sieva dzēra kafiju, viņš 1 atraisīja guļamtīkla galu un to saritināja līdzās otrajam ļ aizdurvē. Sieva domāja par nomirušo.

— Viņš piedzima tūkstoš deviņi simti divdesmit otrajā 1 gadā,— sieva teica.— Tieši mēnesi pēc mūsu dēla. SeptI- I tajā aprīlī.

Aizgūtnēm saraustītās elpas starpbrīžos viņa turpināja dzert kafiju. Viņa bija sieviete ar bāliem, kaulainiem locekļiem un kumpu, gandrīz stīvu mugurkaulu. Elpošanas grūtības viņu spieda jautājumus izsacīt apgalvojuma

veidā.

Izdzērusi kafiju, viņa vēl aizvien domāja par nomirušo.

—Tikt apraktam oktobri droši vien ir briesmīgi,— viņa teica. Taču pulkvedis šos vārdus likās nedzirdam. Viņš atvēra logu. Pagalmā valdīja oktobris. Noskatīdamies augu valsts leknajā zaļumā un slieku atstātajās vadziņās valgajā zemē, pulkvedis atkal sajuta gadalaika postlgo iedarbi savās iekšās.

— Man izžulguši visi kauli,— viņš noteica.

— Tas no ziemas,— sieva atbildēja.— Kopš sākušās lietavas, es tev mūždien atgādinu, ka vajag gulēt ar zeķēm kājās.

— Es jau veselu nedēļu guļu ar tām.

Smidzināja sīks, bet nepārtraukts lietus. Pulkvedis labprāt būtu atkal savīstījies vilnas segā un guļamtīklā licies uz auss. Taču ieplaisājušo zvanu bronzas šķindoņa viņam atgādināja par bērēm.— Ir oktobris,— viņš noburkšķēja un aizslāja līdz istabas vidum. Un tikai tad viņam ienāca prātā pie gultas kājas piesietais gailis. Tas bija cīņas gailis.

Aiznesis kafijas tasi uz virtuvi, viņš viesistabā uzvilka vēzēkļa stundeni, kas bija ielikts ar kokgriezumiem rotātā ietvarā. Atšķirībā no guļamistabas, kura ar astmu slimam cilvēkam noteikti bija pārāk šaura, viesistaba izrādījās plaša — ar četriem no klūgām pītiem šūpuļkrēsliem ap galdiņu ar biezu galdautu un ģipša kaķi uz tā. Pie sienas, kas atradās iepretim stundenim, karājās glezna, kas attēloja baltās muslīna drānās ģērbtu sievieti ar rozēm pilnā laivā un amoriņiem visapkārt.

Kad pulkvedis beidza uzvilkt pulksteni, tas rādīja divdesmit minūtes pāri septiņiem. Pēc tam viņš aiznesa gaili uz virtuvi, piesēja to pie viena no pavardiņa balstiem, apmainīja tasītē ūdeni un turpat blakus pabārstīja sauju kukurūzas. Cauri sapostītajam mājeles aizžogam izlīda bariņš bērnu, satupās ap gaili un klusēdami ņēmās uz to blenzt.

— Neglūniet tik daudz uz dzīvnieku,— pulkvedis teica.— Gaiļiem tas nepatīk, ja uz viņiem tā noskatās.

Taču bērneļi tam nepiegrieza nekādas vērības. Viens no tiem uz mutes ermoņikām sāka spēlēt populāru dziesmiņu.— Šodien nedrīkst spēlēt,— pulkvedis viņam teica.

— Pilsētā ir nomiris cilvēks.— Zēns nobāza mutes ermoņikas bikšu kabatā, bet pulkvedis iegāja istabā, lai sapostos bērēm.

Sievas astmas dēļ baltais tērps nebija izgludināts. Tāpēc pulkvedim vajadzēja izšķirties par veco, melno vilnas uzvalku, ko pēc savām kāzām uzvilka tikai sevišķos gadījumos. Ar pūlēm viņš to atrada lādes dibenā, ietītu avīzēs un apbārstītu ar naftalīna bumbiņām, lai pasargātu no kodēm. Sieva, gultā atlaidusies, turpināja domāt par mirušo.

— Viņš, rasi, jau būs saticies ar Agustlnu,— viņa spriedelēja.— Kaut tikai nu neizstāstītu, kādā postā mēs esam nokļuvuši pēc Agustīna nāves!

— Viņi pašreiz strīdas par gaiļu cīņām,— pulkvedis piebilda.

Lādē viņš atrada ari milzīgu, vecu lietussargu. To sieva kādreiz bija laimējusi politiskā loterijā, kas savulaik tikusi sarīkota, lai savāktu līdzekļus politiskai partijai, pie kuras piederēja pulkvedis. Tajā pašā vakarā viņi bija piedalījušies kādā brīvdabas izrādē, kuru nepārtrauca, par spīti uznākušajam lietum. Pulkvedis, viņa sieva un dēls Agustīns, kuram toreiz bija astoņi gadi, visi kopā zem lietussarga patvērušies, nosēdēja līdz pat izrādes beigām. Tagad Agustīns jau bija miris, bet lietussarga baltā atlasa padrēbe bija kožu izkrimsta.

— Paskat, kas palicis pāri no mūsu ērmotā, tikai cirka klaunam derīgā lietussarga,— pulkvedis izmeta vienu no saviem ierastajiem izteicieniem un atvēra virs galvas samudžinātu metāla irbulīšu jūkli.— Tagad, stāvot zem tā, var skaitīt zvaigznes.

Pulkvedis pasmaidīja. Bet sieva uz lietussargu pat acu nepameta. — Un tā paiet viss, — viņa nopurpināja.

— Mēs sapūstam pie dzīvām miesām.— Un aizvēra acis, lai ciešāk nodotos pārdomām par mirušo.

Pēc piesardzīgas noskūšanās — spoguļa viņam nebija jau krietni sen —• pulkvedis klusēdams apģērbās. Bikses, kuras gandrīz tikpat cieši apspīlēja kājas kā apakšveļa, pie potītēm bija sasietas ar siksniņām, bet jozmenī turējās uz divām tāda paša auduma savilktnītēm, tās izverot cauri misiņa sprādzēm nieru augstumā. Virskrekls — vecas papes krāsā un gandrīz tikpat ciets — tik augšā aizpogāts ar vara pogu, pie kuras varēja piestiprināt arī pieliekamo apkaklīti, bet, tā ka tā bija nodriskāta, tad pulkvedis iztika bez kaklasaites.

Pulkvedis ģērbās tā, it kā izpildītu kādu svinīgu rituālu. Ada viņam uz rokām bija kā pārvilkta ar cietu, spīdīgu un sarkaniem iāsumiem izraibinātu plēvīti un tāpat arī kakls. Lakādas kurpes neuzāvis, viņš vispirms noskrāpēja no to paroļu šuvēm dubļus. Sieva šajā reizē redzēja viņu apģērbtu tāpat kā toreiz — kāzu dienā. Taču tikai tagad viņa ievēroja, cik ļoti virs novecojis.

— Tu tā uzcērties — itin kā par godu kādam svarīgam notikumam,— viņa ieminējās.

— Bēres jau arī ir svarīgs notikums,— pulkvedis atteica.— Tā ir pirmā dabiskā nāve daudzu pēdējo gadu laikā.

Pēc pulksten deviņiem lietus mitējās. Pulkvedis dzīrās jau iziet pa durvīm, kad sieva viņu sagrāba aiz svārku piedurknes.

— Sasukā matus,— viņa aizrādīja.

Pulkvedis mēģināja ar raga ķemmi sakārtot tēraudai-nos sarus. Taču visas pūles bija veltīgas.

— Es izskatos droši vien pēc papagaiļa,— pulkvedis skaitās.

Sieva vērīgi viņu aplūkoja. Pēc viņas domām, tā nu gluži vis nebija. Pulkvedis nelīdzinājās papagailim. Viņš bija stiegrs virs stingri kā ar uzgriežņiem sastiprinātiem kauliem. Un acīs dzirkstīja tāds dzīvīgums, ka viņu nekādā ziņā nevarēja pieskaitīt pie spirta burkās uzglabātiem vecūkšņiem.

— Būs jau labi tāpat vien,— sieva noteica un, kad viņš gāja jau laukā, piebilda:

— Pavaicā dakterim, vai šinī mājā kāds viņu būtu applaucējis ar verdošu ūdeni!

Viņi dzīvoja pilsētiņas nomalē mazā mājelē ar aplupu-šām kleķa sienam un palmu lapu jumtu. Gaiss vēl bija valgs, bet lietus vairs nelija. Pulkvedis pa mazu, ar cieši sablīvētām mājelēm apbūvētu ielu nogriezās uz pilsētas centrālo laukumu. Iznākot uz galvenās ielas, viņam pār augumu pārskēja tirpas. Cik tālu vien sniedzās skatiens, visa pilsētiņa bija segta ar ziedu paklāju. Melni ģērbušās sievas, pie māju durvīm sēdēdamas, gaidīja bēru gājienu.

Kad pulkvedis iznāca uz centrālā laukuma, atkal sāka līņāt. Biljarda spēles salona īpašnieks ieraudzīja pulkvedi pie savas iestādes durvīm un, rokas ieplezdams, uzsauca viņam:

— Pulkvedi, pagaidiet mirklīti, es jums aizdošu lietussargu!

Galvu uz to pusi nepavērsdams, pulkvedis atbildēja:

— Tencinu, man tāpat ir labi.

Bēru gājiens vēl nebija sācies. Baltās drēbēs ģērbušies vīrieši ar melnām kaklasaitēm, zem lietussargiem patvērušies, sarunājās pie mirušā mājas durvīm.

— Nāciet šeit, sābri! — kāds aicināja, izbrīvodams pulkvedim vietu zem lietussarga.

— Tencinu, sābri!—pulkvedis atsaucās, taču uzaicinājumu nepieņēma.

Viņš iegāja mirušā mājā, lai tā mātei izsacītu savu līdzjūtību. Pirmais, ko pulkvedis samanīja, bija daždažādo puķu smarža. Pēc tam tveice. Viņš pūlējās izspiesties cauri ļaužu drūzmai, kas bija sanākuši istabā. Kāds uzlika pulkvedim roku uz muguras un pastūma viņu uz priekšu dziļāk istabā garām veselai apmulsušu seju galerijai, līdz viņš ieraudzīja mirušā dziļās un platās nāsis.

Turpat sēdēja arī nelaiķa māte, ar savīstītu palmu lapu vēdekli pūlēdamās aizgaiņāt no zārka mušas. Citas melnās drēbēs ģērbušās sievietes nolūkojās mirušajā ar tādu pašu sejas izteiksmi, ar kādu mēs veramies upes straumē. Pēkšņi dziļāk istabā ieskanējās balss. Pulkvedis paspraucās garām kādai sievietei, iesāņus nokļuva pie mirušā mātes, uzlika viņai roku uz pleca un sakoda zobus.

— Mana visdziļākā līdzjūtība,— viņš teica.

Māte pat galvu nepagrieza. Muti atvērusi, viņa iegaudojās.

Pulkvedis nodrebēja, juzdams, ka bezveidīga masa, spalgi vaimanādama, grūž viņu virsū zārkā guļošajam. Mēģinādams pret kaut ko atbalstīties, viņš pastiepa rokas, taču tās nesniedzās līdz sienai, un viņš varēja atspiesties tikai pret citiem cilvēkiem. Kāds viņam turpat pie auss gausā un ļoti maigā balsī ierunājās:— Uzmanīgāk, pulkvedi!— Galvu pagriezis, viņš skaidri saredzēja mirušo, bet pirmajā mirkli to nepazina: agrāk tik ņiprais un spēcīgais vīrietis — savīstīts baltos pārvalkos un ar korneti rokās — izskatījās tikpat apmulsis kā pulkvedis pats. Kad pulkvedis atkal pacēla galvu, lai pāri vaimanājošiem cilvēkiem ievilktu krūtis malku svaigāka gaisa, viņš ieraudzīja, ka aizvērtais zārks, gaisā līgodamies cauri ziedu vijām, tās pret sienu atbīdīdams, peld uz durvju

pusi. Pulkvedis bija viss vienos sviedros. Viņam sāpēja locītavas. Pēc mirkļa viņš atjēdzās, ka atrodas uz ielas, jo plakstos atkal cirtās lietus un kāds, viņu pie elkoņa satvēris, ierunājās:

—- Pasteidzieties, sābri, es jūs jau gaidīju.

Tas bija dons Sabass, pulkveža mirušā dēla krusttēvs, vienīgais no viņa partijas vadoņiem, kuram bija palaimējies izvairīties no politiskām vajāšanām un turpināt dzīvot pilsētiņā.— Tencinu, sābri,— pulkvedis pateicās un klusēdams gājā tālāk, jau zem lietussarga patvēries. Orķestris sāka spēlēt sēru maršu. Pulkvedis tūlīt pamanīja, ka viena misiņa instrumenta pietrūkst, un pirmo reizi jo skaidri atskārta, ka mirušais patiesi miris.

— Nabaga puisis,— viņš nomurmināja.

Dons Sabass nokremšļojās. Lietussargu viņš turēja kreisajā rokā, to pacēlis gandrīz līdz galvai, jo bija daudz mazāka auguma nekā pulkvedis. Kad bēru gājiens bija nogājis no laukuma, ļaudis sāka sarunāties. Dons Sabass pagrieza savu sadrūmušo seju pret pulkvedi un apvaicājās:

— Sābri, kā klājas gailim?

— Dzīvo — kā jau gailis,— pulkvedis atbildēja.

Sajā brīdī atskanēja sauciens:

— Kurp jūs velkaties ar mironi?

Pulkvedis pacēla acis un uz policijas kazarmas balkona oratora pozā ieraudzīja alkaldu. Tas bija ģērbies īsās biksītēs un flaneļa kreklā, neskuvies, pietūkušu seju. Orķestris pārstāja spēlēt. Pēc brīža pulkvedis izdzirdēja cientēva Anhela balsi sasaucamies ar alkaldu. Cauri lietus šalkoņai pulkvedis tomēr saprata, par ko abi sakliedzas.

— Par ko tur runa?— dons Sabass jautāja.

— Nekas sevišķs,— pulkvedis paskaidroja.— Alkalds aizrāda, ka bēru gājiens nedrīkst virzīties gar policijas nutni.

— Man tas pavisam bija izkritis no prāta!— dons Sabass iesaucās. — Es vienmēr piemirstu, ka ir aplenkuma stāvoklis.

—-Bet nenotiek taču nekāda sacelšanās,— pulkvedis Piezīmēja.— Mēs izvadām uz kapsētu nabaga muzikantu.

Bēru gājiens mainīja virzienu. Trūcīgo ļaužu kvartālos sievietes klusītēm noskatījas gājienā, nagus košļādamas.

pēc tam izskrēja uz ielas vidus, izkliegdamas sēru, Pateicības un atvadu saucienus, it kā mirušais zārkā to

varētu dzirdēt. Kapsētā pulkvedis jutās pavisam nelāgi. Kad dons Sabass pulkvedi pie apžoga pabīdīja sāņus, lai dotu ceļu zārka nesējiem, un smaidīdams pagriezās pret viņu, tad ievēroja, ka pulkvedim seja gluži kā pārakmeņojusies.

— Kas ar jums notiek, sābri?— viņš apjautājās.

Pulkvedis nopūtās.

— Oktobris, sābri.

Mājup viņi gāja pa to pašu ielu. Lietus bija aprimies. Debesis kļuvušas dziļas, it kā spilgtā zilumā iekrāsotas. «Jā, lietus mitējies,» pulkvedis nodomāja, juzdamies jau labāk, taču vēl aizvien bija saguris. Dons Sabass ieminējās:

— Jums, sābri, vajadzētu aiziet pie ārsta.

— Es neesmu slims,— pulkvedis iebilda.— Lieta tāda, ka oktobrī man allažiņ tāda sajūta, it kā zarnas krimstu kāds plēsoņa.

— A-ā,— dons Sabass noteica. Un atvadījās pie sava nama durvīm — tā bija jauna divstāvu celtne ar dzelzs kalumiem logos. Bet pulkvedis devās uz savu mājeli, vēlēdamies jo ātrāk novilkt svētku kārtu. Taču pēc brīža atkal no turienes iznāca, lai stūra veikaliņā nopirktu kārbu kafijas un savam gailim pusmārciņu kukurūzas.

Pulkvedis nodarbojās ar gaili, lai gan šo ceturtdienu labprātāk būtu pavadījis guļamtīklā. Debesis nenoskaidrojās jau vairākas dienas. Nedēļas tecējumā glīves viņa iekšās bija izpletušās vēl plašāk. Naktīs viņam neļāva gulēt ar astmu slimās sievas plaušu svelpoņa. Bet oktobra negantība pierimās piektdienas pēcpusdienā. Agustīna darbabiedri, kuri ar pulkveža dēlu kopā bija strādājuši drēbnieku darbnīcā, tāpat kā viņš, bija dedzīgi gaiļu cīņas fanātiķi un tagad, izmantodami labo laiku, ieradās apskatīt pulkveža gaili. Tas bija formā.

Kad pulkvedis atkal bija viens, viņš iegāja pie sievas.

— Nu, ko šie saka?— viņa apjautājās.

— Puiši ir stāvā sajūsmā,— pulkvedis teica.— Visi krāj naudu, lai būtu ko likt derībās par gaili.

— Nesaprotu, kas viņiem var patikt tik pretīgā putnā,— sieva brīnījās.— Man viņš liekas gatavais spoks ar pārmērīgi mazo galviņu un tik lielām kājām.

— Viņi apgalvo, ka gailis esot labākais visā departamentā,— pulkvedis paskaidroja.— Tā vērtība esot kādus piecdesmit peso.

Pulkvedis bija pārliecināts, ka šis arguments ļaus viņam saglabāt gaili, jo tas bija mantojums no dēla, kurš pirms deviņiem mēnešiem gaiļu cīņas laikā bija nošauts par nelegālas literatūras izplatīšanu.— Tā tikai iedoma, ka gailim varētu būt tāda vērtē,— sieva iebilda.— Kad kukurūza būs beigusies, mums vajadzēs gaili ēdināt pašiem ar savām aknām.— Drēbju skapi meklēdams darbdienas bikses, pulkvedis kļuva aizvien domīgāks.

— Jāpaciešas vēl tikai daži mēneši,— viņš sievai teica.— Es noteikti zinu, ka gaiļu cīņas sāksies janvāri. Pēc tam mēs viņu varēsim pārdot par daudz lielāku naudu.

Bikses nebija gludinātas. Sieva tās izplāja virs krāsniņas un saka gludināt ar diviem uz oglēm sakarsētiem gludekļiem.

— Kāda tev vajadzība iziet no mājas?— viņa apjautājās.

— Pienāk taču pasts.

— Pavisam biju piemirsusi, ka ir piektdiena,— viņa ieminējās, atgriezusies istabā. Pulkvedis bija gandrīz jau apģerbies, tikai vēl bez biksēm. Sieva noskatījās uz vira kurpēm.

— Jau sen būtu laiks tās izmest, — viņa aizrādīja.

— Velc laķenes.

Pulkvedis bija izmisis.

— Bet tās taču izskatās kā bāreņu patversmes apavi,— viņš iebilda.— Katru reizi, kad es tās uzvelku, man tāda sajūta, it kā es būtu izbēdzis no patversmes.

— Bet mēs pēc dēla nāves taču ari esam bāreņi,— sieva noteica.

Viņa atkal bija pulkvedi pārliecinājusi. Viņš devās uz ostu, iekāms kuģīši vēl nebija nosvilpuši. Lakādas kurpēs, baltās biksēs bez siksnas un tāpat ar vara pogu augšā aizpogātā kreklā bez pieliekamās apkaklītes. Pulkvedis no sīrieša Moiseja bodītes noskatījās kuģīšu pienākšanā. Pēc astoņas stundas ilgās nekustīgās sēdēšanas pasažieri izkāpa krastā gluži stīvi. Tie bija parastie apkārtceļojošie tirgoņi, kā arī vietējie pilsētiņas iedzīvotāji, kuri iepriekšējā nedēļā bija aizbraukuši un tagad atgriezās mājās.

Pēdējais kuģītis veda pastu. Pulkvedis tā pienākšanā noskatījās ar bažīgu satraukumu. Uz klāja, piesietu pie tvaika caurulēm un pārklātu ar vaskadrānu, viņš saskatīja pasta maisu. Piecpadsmit gadus ilgā gaidīšana bija saasinājusi viņa nojautu. Kopš pasta pārzinis bija uzkāpis uz kuģīša, atraisījis maisu un uzmetis to sev mugurā, pulkvedis nenovērsa no viņa acu.

Pa kuģīša piestātnei līdztekus ejošo ielu pulkvedis sekoja viņam cauri sīku veikaliņu un krāsainu, apskatīšanai izliktu preču bodīšu labirintam. Katru reizi, kad pasta pienākšanas dienā pulkvedis to darīja, viņu urdīja aizvien atšķirīga, taču allaž skaudra, bailēm līdzīga izjuta. Pasta telpas pulkvedis sastapa ārstu, kurš tāpat bija gaidījis kuģīša pienākšanu.

— Mana sieva lika apvaicāties, dakter, vai jūs kādreiz mūsu mājā neesat applaucēts ar verdošu ūdeni,— pulkvedis viņu uzrunāja.

Ārsts bija jauns, ar spīdošām, it kā nolakotām cirtām klātu galvu un neticami spēcīgi veidotiem zobiem. Viņš apjautajas, kā jūtas astmas slimniece. Pulkvedis sniedza ārstam sīku atskaiti, taču visu laiku neatlaidīgi vēroja katru pasta pārziņa kustību, kurš salika vēstules pa attiecīgām nodalēm. Šis norises gausums pulkvedi dzina vai izmisumā.

Ārsts saņēma viņam pienākošos korespondenci un žūksni avīžu. Nolicis sāņus zinātniskās informācijas biļetenus, ārsts pavirši pārlūkoja personiskās vēstules. Pārzinis pa to laiku izdalīja pastu klātesošiem adresātiem. Pulkvedis rūpīgi novēroja viņa uzvārda iniciālim atbilstošo nodali. Kāda pa gaisa pastu sūtīta vēstule ar zilu apmali vēl vairāk sasprindzināja viņa nervus.

Ārsts uzlauza aizzīmogotā avīžu žūkšņa laku un pārlaida acis atsevišķām svarīgākām ziņām, bet pulkvedis pa to laiku ar stingu skatienu vērās savā nodalē, gaidīdams, vai pārzinis neapstāsies pie tās. Taču tas nenotika. Ārsts beidza pārlūkot avīzes un paskatījās uz pulkvedi. Pēc tam uz pasta pārzini, kas jau bija apsēdies pie telegrāfa aparāta, bet tad vēlreiz uz pulkvedi.

— Mēs ejam,— viņš ierunājās.

Pasta pārzinis pat nepacēla galvu.

— Pulkvedim nekas nav atsūtīts, — viņš paskaidroja.

Pulkvedis jutās apkaunots.

— Es neko negaidīju,— viņš sameloja. Tad pagrieza uz ārstu gluži bērnišķīgu skatienu: — Man neviens neraksta.

Klusēdami viņi griezās atpakaļ. Ārsts iedziļinājās avīžu pārlūkošanā. Bet pulkvedis soļoja savā parastajā gaitā, it kā uz agrāk staigāta ceļa pazudušu monētu meklēdams. Bija rēna pievakare. Laukumā augošie mandeļkoki noskurināja pēdējās satrūdējušās lapas. Kad viņi nonāca pie ārsta kabineta durvīm, jau metās krēsla.

— Kas avīzēs jauns?— pulkvedis apjautājās.Ārsts viņam iedeva vairākus laikrakstus.

— Nekas lāgā nav apjēdzams, — dakteris paskaidroja.— Starp cenzūras atļautajām rindām grūti ko uzminēt.

Pulkvedis pārlaida acis galvenajiem virsrakstiem. Starptautiskā informācija. Pašā augšā četras slejas par Suecas kanāla nacionalizāciju. Gandrīz visu pirmo lappusi aizņēma paziņojumi par bērēm.

— Tātad uz vēlēšanām nav ko cerēt?— pulkvedis painteresējās.

— Neesiet tik naivs, pulkvedi! — ārsts atbildēja.

— Mēs taču neesam vairs tajos gados, lai gaidītu mesiju.

Pulkvedis dzīrās sniegt atpakaļ viņam iedotās avīzes,

bet ārsts tās neņēma.

— Paķeriet avīzes līdzi uz māju,— viņš teica. — Pa vakaru izlasīsiet un rit man atdosiet.

Drīz pēc pulksten septiņiem baznīcas torni ieskanējās zvana sitieni, pavēstīdami kinocenzūras jaunumus. Cien-tēvs Anhels šādā veidā darīja zināmu filmu morālo novērtējumu, kāds sniegts ik mēnesi pa pastu viņam piesūtītā sarakstā. Pulkveža sieva saskaitīja divpadsmit zvana šķindienus.

— Tātad uzskatīta par kaitīgu visiem.— Jau kādu gadu par tādam atzītas visas filmas.

Un, aizsegdamās ar moskītu tiklu, nomurmināja:

— Visa pasaule iestigusi netiklības zaņķī.— Taču pulkvedis neatsaucās. Pirms apgulšanās viņš pie gultas kājas piesēja gaili. Pēc tam izkvēpināja guļamistabu ar insekticīdiem, tad nolika lampu uz grīdas, uzkarināja guļamtīklu un atlaidās lasīt avīzes.

Viņš tās lasīja hronoloģiskā secībā no pirmās līdz Pēdējai lappusei kopā ar sludinājumiem. Pulksten vienpadsmitos taures signāls pavēstīja, ka sākusies komandanta stunda. Pēc pusstundas viņš beidza lasīt avīzes, atvēra durvis uz pagalmu un izčurājās, uzmācīgo odu dēļ to izdarīdams jo aši. Kad pulkvedis atgriezās istabā, sieva vēl bija nomodā.

— Vai par veterāniem neko neraksta? — viņa iejautājās.

— Neviena vārda,— pulkvedis atbildēja un pirms atlaišanās guļamtīklā nodzēsa lampu.— Sākumā vismaz publicēja jauno pensionāru sarakstus. Bet tagad jau piecus gadus nedara pat to.

Pēc pusnakts atkal sāka smidzināt. Pulkvedis aizmiga, bet jau pēc īsa brīža viņu pamodināja sāpes vēderā. Kaut kur mājā viņš sadzirdēja pilam lietus lāses. Satinies vilnas segā līdz pat galvai, pulkvedis tumsā pūlējās nosacīt, kur īsti tek jumts. Pār mugurkaulu kā pavediens noslīdēja saltu sviedru straumīte. Pulkvedim bija drudzis. Viņš jutās tā, it kā virmojošos apļos peldētu saglumējušā dīķī. Kāds viņam ko teica, un pulkvedis tam atbildēja, gulēdams savā revolūcijas kareivja saliekamajā gultā.

— Ar ko tu sarunājies?— sieva iejautājās.

— Ar kādu par tīģeri pārģērbušos angli, kurš parādījās pulkveža Aureljāno Buendijas apmetnē,— pulkvedis atbildēja, savā guļamtīklā pagriezdamies sāņus.— Tas bija hercogs Mārlboro.

No rīta viņš pamodās kā salauzits. Nošķindot zvanam, kas aicināja uz otro dievkalpojumu, viņš izmetās no guļamtīkla un atjēdzās kādā nereālā, gaiļa dziesmas pieskandētā pasaulē. Galva vēl aizvien griezās koncentriskos apļos. Viņam šķebināja. Izgājis pagalmā, viņš cauri ziemas sīkajai čaboņai un drūmajam smārdam devās uz ateju. Ar skārdu apjumtajā koka būdā no atejas bedres pretim cirtās amonjaka iztvaikojumiem piesmirdis gaiss. Sēdekļa vāku paceļot, no bedres uzvirmoja trīsstūrainu mušu spiets.

Taču trauksme izrādījās aplama. Attupies uz neēvelēto dēļu paaugstinājuma, viņš sajuta īgnumu par to, ka bija ļāvies veltīgai dziņai. Tagad viņu sāka mocīt trula sāpe zarnās. «Nekādu šaubu nevar būt,» pulkvedis nodomāja. «Tā pati parastā liksta, kas mani piemeklēja oktobrī.» Un viņš sastinga paļāvīgu gaidu pozā, līdz zarnās norimsies tur saaugušās glīves. Bet pēc tam atgriezās istabā pie gaiļa.^

— Šonakt tu karstumos murgoji,— sieva teica.

Viņa jau bija sākusi uzpost istabu, pēc nedēļu ilgās astmas lēkmes juzdamās atspirgusi.

— Tie nebija karstumi,— pulkvedis meloja.— Es atkal sapnī redzēju zirnekļu tīmekļus.

Kā parasti pēc kārtējām lēkmēm, sieva jutās sevišķi

mundra un darbīga. Jau rīta cēlienā viņa visu māju bija apgriezusi olrādi. Katra istablieta bija nolikta citā vietā, atskaitot vēzēkļa pulksteni un gleznu ar nāras attēlu. Viņa bija tik sīciņa un lokana, ka savās vilnas čībās un cieši pieguļošajā melnās drānas kleitā likās spējīga iziet cauri sienām. Bet ap pusdienas laiku viņa jau bija atguvusi materiālu taustāmību un cilvēcisku svaru. Gultā viņa parasti šķila esam tukša vieta. Bet tagad, rosīdamās starp paparžu un begoniju podiem, viņa ar savu klātieni it kā pārplūdināja vai visu māju.—Ja būtu pagājis gads kopš Agustīna nāves, es labprāt ko uzdziedātu,— viņa teica, apmaisīdama katlu, kur, sīkos gabaliņos sagriezts, vārījās viss, ko cilvēka iztikai spēja sniegt leknā tropu augsne.

— Ja tev prāts nesas uz dziedāšanu, tad rauj vien vaļā!— pulkvedis teica.— Dziedāšana nāk par labu žults-pūslim.

Ārsts ieradās pēc brokastlaika. Pulkvedis ar sievu virtuvē patlaban dzēra kafiju, kad tika atgrūstas ārējās durvis un kāda balss iesaucās:

— Vai mani pacienti jau būtu apmiruši?

Pulkvedis piecēlās sagaidīt ārstu.

— Ir tā, kā es allažiņ saku, dakter,— pulkvedis ierunājās, ievezdams ciemiņu viesistabā. — Jūsu pulkstenis nostādīts pēc gaiļu laika.

_ Si>eva izgāja guļamistabā, lai sagatavotos apskatei. Ārsts ar pulkvedi palika viesistabā. Kaut arī bija karsts, daktera nevainojamais linaudekla uzvalks uzdvesa svaigmi. Kad sieva paziņoja, ka viņa sagatavojusies, ārsts pulkvedim iedeva aploksnē saliktas vairākas salocītas lapiņas. Iziedams pie slimnieces, viņš paskaidroja:

— Tur ir tas, par ko neraksta vakardien lasītās avīzes.

Pulkvedis tā jau bija domājis. Uz pavairošanas aparāta novilktas slepenai izplatīšanai domātās lapiņas saturēja īsu informāciju par svarīgākajiem pēdējā laika notikumiem valsts dzīvē, kā arī ziņas par bruņoto pretestību zemes iekšienē. Pulkvedis jutās satricināts. Lai gan viņš jau desmit gadus lasīja slepeno informāciju, tomēr vēl aizvien nebija iemācījies apzināties, ka vissvarīgākās aizvien ir pēdējā mēneša ziņas. Kad ārsts atkal atgriezās viesistabā, pulkvedis lapiņas jau bija izlasījis.

— Slimniece ir veselāka par mani,— ārsts teica.— Ja man būtu tāda astma, es gatavotos nodzīvot vismaz simt gadus. ’

Pulkvedis ar drūmu skatienu pavērās ārstā. Neviena vārda nesacīdams, viņš pastiepa aploksni, taču ārsts to neņēma.

— Iedodiet arī citiem palasīt, — viņš klusā balsī piebilda.

Pulkvedis iebāza aploksni bikšu kabata. Sieva ienāca viesistabā, sacīdama:—Kādu dienu es^ drīzumā nomiršu un paraušu jūs līdzi uz elli, dakter.— Ārsts neko neatbildēja, tikai nomirdzināja savus baltos zobus. Piebīdījis pie galdiņa krēslu, viņš no somas izņēma vairākas bezmaksas paraugzāļu pudelītes. Slimniece neapstādamās devās uz virtuvi, iepriekš paskaidrojusi:

— Brīdi pagaidiet, es jums uzsildīšu kafiju.

— Nē, liels paldies,— ārsts teica, uz veidlapas rakstīdams receptes.— Negribu dot jums nekādu iespēju noindēt mani.

Viņas smiekli nošalca jau virtuvē. Beidzis rakstīšanu, ārsts skaļā balsī nolasīja receptes, apzinādamies, ka neviens nespēs saburtot viņa rokrakstu. Pulkvedis nopūlējās ielāgot lasīto. Atgriezusies no virtuves, sieva ievēroja, cik slikti izskatās vīra seja pēc pagājušās nakts murgiem.

— Šorīt viņam bija karstumi,— sieva teica par savu vīru.— Kādas pāris stundas muldēja visādas nejēdzības no Pilsoņkara laika.

Pulkvedis satrūkās.

— Nekādu karstumu man nebija,— viņš liedzās, atkal atgūdamies.— Turklāt,— viņš paskaidroja,— es nevienam rokā nedošos pat tad, ja patiesi jutīšos slikti. Labāk pats sevi izmetīšu mēslu bedrē.

Un izgāja sameklēt avīzes, ko bija saņēmis no ārsta.

— Paldies par laipnību,— ārsts pateicās.

Kopā viņi abi aizgāja līdz laukumam. Gaiss bija sauss. Tveicē sāka atmiekšķēties ielu asfalts. Kad ārsts atvadījās, pulkvedis klusā balsī caur sakostiem zobiem ievaicājās:

— Cik mēs jums esam parādā, dakter?

— Pagaidām vēl neko,— ārsts atbildēja, pulkvedim pa plecu uzsizdams.— Kad jūsu gailis būs uzvarējis, tad piesūtīšu pamatīgi biezu rēķinu.

Pulkvedis devās uz drēbnieku darbnīcu, lai Agustīna draugiem nodotu uzsaukumus. Kopš viņa partijas biedri bija apmiruši vai no pilsētas izsūtīti un viņš pats pārvērsts par vientuli, kuram nav citas nodarbības kā vien katru piektdienu gaidīt pastu, pulkvedim dēla kādreizējā darbavieta bija vienīgais patvērums.

Pēcpusdienas svelme viņa sievu paskubināja uz vēl lielāku rosmi. Apsēdusies galerija starp begonijām pie kādas kasies ar novalkātām drēbēm, viņa kārtējo reizi nodevās brīnumainai izrīcībai, ne no kā radot jaunus apģērba piederumus. No vecām piedurknēm un aprocēm tapa jaunas apkaklītes, bet no muguras gabaliem, pat tad ja tie bija dažādās krāsās, jauni kvadrātveida ielāpi. Pagalmā sparīgi čirkstēja cikāde. Saule sliecās uz rietu, taču viņa neredzēja to noejam aiz begonijām. Galvu augšup viņa pacēla tikai tad, kad pulkvedis, vakaram satumstot, pārradās mājā. Ar abām rokām izspaidīdama sastingušos kakla skriemeļus, viņa teica:—Smadzenes man pavisam izkaltušas — tikpat kā koka pagale.

— Tev tās allažiņ tādas bijušas,— pulkvedis teica, bet tad, pamanījis, ka sieva viscaur noklāta ar krāsainiem ielāpiem, piebilda:—Tu izskaties gluži ka dzeņu māte.

— Lai mums būtu ko apsegt plikumu, man gandrīz par tādu jākļūst,— viņa atbildēja un izplāja no trim dažādu krāsu auduma gabaliem sadiegtu vīrieša kreklu, kuram tikai apkakle un aproces bija vienādā krāsā.

— Kad tu iesi uz karnevālu, tev vajadzēs tikai novilkt žaketi.

Viņu pārtrauca uz vakara dievkalpojumu aicinošā zvana šķindoņa.—«Un tā kunga eņģelis pavēstīja Marijai»,— viņa skaļā balsī noskaitīja lūgsnas fragmentu un ar jaundarināto apģērba gabalu iegāja guļamistabā, bet pulkvedis aprunājās ar bērneļiem, kuri, nākdami no skolas, bija ieskrējuši apskatīt gaili. Tad viņš atcerējās, ka nākamajai dienai vairs nav kukurūzas, un iegāja guļamistabā palūgt sievai naudu.

— Rādās, ka mums palikuši pāri tikai piecdesmit sentāvo,— viņa teica.

Naudu viņa glabāja zem gultas matrača, iesietu lakatiņa stūrī. Tā bija iegūta, pārdodot Agustīna šujmašīnu. Deviņus mēnešus tika tērēts sentāvo pēc sentāvo, sadalot starp pašu un cīņas gaiļa vajadzībām. Tagad vairs bija tikai divas divdesmit piecu un viena desmit sentāvo monētas.

-— Nopērc mārciņu kukurūzas, — sieva teica.

— Bet par pāri palikušo rītdienai kafiju un četras unces siera.

— Un vēl zeltītu ziloni, ko pakarināt pie durvīm,— pulkvedis turpināja.— Kukurūza vien maksā četrdesmit divus sentāvo.

Bridi abi kļuva domīgi.— Gailis ir dzīvnieks un tāpēc var paciesties,— sieva iesāka. Taču vira sejas izteiksme lika viņai pārdomāt. Pulkvedis bija atsēdies uz gultas, ar elkoņiem atspiedies pret ceļgaliem, un abās delnas šķindināja sentāvo monētas.— Es taču ne jau sevis labā,— viņš pēc brīža ierunājās.— Manis dēļ kaut vai šovakar gaili varētu likt katlā. Vēdergraizēm piecdesmit peso vērtībā vajadzētu būt tīri pamatīgam.— Tad viņš pieklusa, lai nospiestu uz kakla uzmetušos uzmācīgu odu, bet pēc tam pārlaida skatienu pār istabu, ar acīm sekodams sievas kustībām.

— Mani nomāc tas, ka nabaga puiši.taupa katru grasi, lai būtu ko likt uz derībām par gaili.

Tagad domīga kļuva sieva. Viņa staigāja pa istabu, izsmidzinādama insekticīdu. Pulkvedim sievas rīcība likās tik rēgaina, it kā viņa saaicinātu uz apspriedi visus mājas garus. Pēdīgi viņa nolika pulverizatoru uz litografēto svētbilžu sastatnlša un ar savām sīrupa krāsas acīm ieurbās pulkveža sīrupa krāsas acis.

— Pērc kukurūzu,— viņa teica.— Gan ar dieva gādību mēs kaut kā izkulsimies.

«Tas līdzinās Jēzus brīnumdarbam ar maizes pārlaušanu,» turpmākās nedēļas laikā pulkvedis aizvien atkārtoja, sēzdamies pie galda. Līdzās savām brīnišķīgajām spējām kaut ko sašūdināt, salāpīt, pārtaisīt sieva tagad, liekas, bija apguvusi prasmi mājsaimniecībā gatavot visu no nekā. Oktobris turpināja dot atelpu. Mitruma vietā bija stājies rāms laiskums. Kapara krāsas saules uzmundrinātā sieva trīs pēcpusdienas cēlienus veltīja matu sakārtošanai.— Tā, tagad sākas dievkalpojums ar dziedāšanu,— pulkvedis noteica tajā pēcpusdienā, kad sieva ar retzobu ķemmi sāka sukāt savas zilgās matu pinkas. Otrās pēcpusdienas cēlienā, nosēdusies pagalmā un klēpī izklājusi baltu palagu, viņa ar sīkzobu ķemmi ņēmās izskaust utis, kas bija saviesušās matos astmas lēkmes laikā. Visbeidzot viņa izmazgāja galvu ar smaržūdeni, nogaidīja, kamēr mati izžūs, tad sapina tos un ar matadatu sasprauda uz pakauša mezglā. Bet pulkvedis nogaidīja. Naktī pamodies, viņš stundām ilgi lauzīja galvu par gaiļa likteni. Trešdienā gaili nosvēra, un tad izrādījās, ka tas ir labā formā.

Tajā dienā, kad Agustīna biedri pēc gaiļa aplūkošanas aizgāja, mundrā noskaņojumā pareģodami tā uzvaru, ari pulkvedis pats jutās formā. Sieva viņam apcirpa matus.— Tu mani esi padarījusi par gadiem divdesmit jaunāku,— viņš nopriecājās, ar rokām galvu iztaustīdams. Un sieva piekrita, ka tas patiešām tiesa.

— Kad man laba oma, es spēju pat miroņus uzmodināt,— viņa lielījās.

Taču šai pašpārliecinātībai bija īss mūžs. Mājās vairs nebija nekā pārdodama, palicis vienīgi sienas pulkstenis un glezna. Un ceturtdienas vakarā, kad viņi bija jau pilnīgi tukšā, sieva sāka bažīties.

— Neraizējies,— pulkvedis viņu mierināja.— Rītdien pienāk pasts.

Nākamajā dienā, stāvēdams iepretim ārsta kabinetam, pulkvedis atkal gaidīja pienākam kuģīšus.

— Lidmašīna ir apbrīnojama lieta, — pulkvedis prātoja, ar acīm urbdamies pasta maisā.— Stāsta, ka vienas nakts laikā ar to varot nokļūt Eiropā.

— Jā, tas tiesa,— ārsts apstiprināja, apvēdinādamies ar ilustrētu žurnālu. Pulkvedis bija atklājis pasta pārzini ļaužu pūlītī, kuri nogaidīja, kamēr kuģītis būs piestājies, lai tad uzkāptu uz tā. Pārzinis uzlēca pirmais un saņēma no kapteiņa aizzīmogotu aploksni. Bet pēc tam pagājās tālāk pa klāju, kur starp divām petrolejas mucām bija piesiets pasta maiss.

—- Tikai bīstamība gan arī jāņem vērā,— pulkvedis runāja. Viņa skatienam bija nozudis pasta pārzinis, bet drīz vien viņš to pamanīja pie ratiņiem ar atspirdzinošiem dzērieniem krāsainās pudelēs.— Par progresu cilvēcei jāmaksā.

— Tagad lidot ir mazāk bīstami nekā braukt ar kuģi,— ārsts iebilda.— Divdesmittūkstoš pēdu augstumā lido jau virs negaisu joslas.

— Divdesmittūkstoš pēdu!— pulkvedis atkārtoja, lāgā nespēdams aptvert tādu augstumu.

Bet saruna ārstu bija ieinteresējusi, un viņš, pastiepis žurnālu ar abām rokām, centās panākt pilnīgu nekustību.

— Šādā stāvoklī valda perfekta stabilitāte, — ārsts Paskaidroja.

Bet pulkvedis nenovērsa acu no pasta pārziņa. Viņš redzēja, ka pārzinis iztukšo ar rožainām putām klātu

dzēriena glāzi, to turēdams kreisajā rokā. Labējā viņam bija pasta maiss.

— Turklāt jūrā ir noenkuroti kuģi, kas nakts lidojumu laikā uztur ar lidmašīnām pastāvīgus sakarus,— ārsts turpināja klāstīt.— Ņemot vērā visus šos drošības pasākumus, lidot ir mazāk bīstami nekā braukt pa jūras ceļu.

Pulkvedis paskatījās uz viņu.

— Droši vien,— pulkvedis piekrita.— Sajūtai vajadzētu būt tādai kā uz lidojoša paklāja.

Pasta pārzinis nāca šurp tieši pie viņiem. Nepārvarama tieksme izlasīt adresi uz aizzīmogotās aploksnes spieda pulkvedi pakāpties atpakaļ. Pārzinis atvēra maisu un pasniedza ārstam avīžu žūksni. Pēc tam viņš atvēra paciņu ar privāto korespondenci, pārbaudīja sūtījumu skaitu pēc līdzās pieliktā saraksta un izlasīja adresātu uzvārdus. Ārsts pa to laiku pārlūkoja avīzes.

— Aizvien vēl Suecas problēma,— viņš noteica, pārskatījis virsrakstus.— Rietumi zaudē savas pozīcijas.

Pulkvedi pašlaik neinteresēja avīžu ziņas, jo viņam vajadzēja visiem spēkiem turēties pretim uznākušajām vēdergraizēm.— Kopš ieviesta cenzūra, avīzes raksta tikai par notikumiem Eiropā,— viņš ieminējās.— Visla-bakais būtu, ja eiropieši pārceltos uz šejieni, bet mēs uz Eiropu. Tadā veidā ļaudis uzzinātu, kas īsti notiek pašu zemē.

— Eiropiešiem Dienvidamerika ir tāda zeme, kur vīrieši audzē ūsas, staigā apkārt ar ģitārām un revolveriem,— ārsts nosmējās, skatīdamies žurnālā.— Par mūsu problēmām viņiem nav nekādas jēgas.

Pasta pārzinis pasniedza ārstam vēstules. Pāri palikušās viņš atlika atpakaļ maisā un atkal to aizdarīja. Ārsts dzīrās pārskatīt personiskās vēstules. Taču pirms aplokšņu atvēršanas viņš uzmeta acis pulkvedim un tad pasta pārzinim.

— Vai pulkvedim vēstuļu nav?

Pulkvedi pārņēma šausmas. Pasta pārzinis uzcēla sūtījumu maisu plecā, nokāpa uz ietves un, galvu atpakaļ nepavērsdams, atbildēja:

— Pulkvedim neviens neraksta.

Šoreiz pulkvedis negāja tieši uz mājām, kā viņš to parasti darīja, bet aizstaigāja uz drēbnieku darbnīcu. Kamēr Agustīna biedri pāršķirstīja avīzes, viņš iebaudīja kafiju. Pulkvedis jutās piekrāpts. Vislabprātāk viņš paliktu šeit līdz nākamajai piektdienai, lai tikai nevajadzētu rādīties sievai ar tukšām rokām. Bet, kad darbnīcu aizvēra, viņam vajadzēja rēķināties ar dzīves īstenību. Sieva viņu jau gaidīja.

— Tukšā?— viņa jautāja.

— Tukšā,— pulkvedis atbildēja.

Nākampiektdien kuģīša pienākšanas laikā viņš atkal bija piestātnē. Un, tāpat kā citās piektdienās, atgriezās majā, nesaņēmis gaidīto vēstuli.— Mēs gana esam izgaidījušies,— tovakar teica sieva.— Patiesi jābūt ar vērša pacietību, kāda ir tev, lai piecpadsmit gadus cerētu uz kādu vēstuli.— Bet pulkvedis atlaidās guļamtīklā pārlūkot avīzes.

— Jāsagaida, sava rinda,— viņš teica.— Mūsu numurs ir tūkstoš astoņi simti divdesmit trīs.

— Kopš mēs gaidām, šis numurs jau divas reizes ticis izlozēts,— sieva teica.

Pulkvedis, kā aizvien, izlasīja avīzes no pirmās lappuses līdz pēdējai ar visiem sludinājumiem. Taču šoreiz viņš nespēja koncentrēties, jo lasot visu laiku domāja par savu veterāna pensiju. Pirms deviņpadsmit gadiem, kad kongress bija izdevis attiecīgu likumu, sākās astoņus gadus ilgs reabilitācijas laiks. Pēc tam bija vajadzīgi vēl seši gadi, lai iekļūtu attiecīgos sarakstos. Paziņojums par to bija pēdējā vēstule, kuru savā laikā pulkvedis tika saņēmis.

Viņš beidza lasīt tikai pēc tam, kad bija atskanējusi komandanta junda. Iedams nodzēst spuldzi, pulkvedis pamanīja, ka sieva vēl nav aizmigusi.

— Vai tev šis avīžu izgriezums saglabājies?

Sieva bridi padomāja.

— Jā. Tam jābūt pie citiem papīriem.

Sieva atmeta moskītu tiklu un skapī sameklēja koka šķirstiņu, kurā atradās pēc datumiem sagrupētu un ar gumijas lentīti pārsietu vēstuļu kaudzīte. No tā viņa izņēma kādas advokātu sabiedrības paziņojumu, kurā bijušajiem karavīriem bija solīta aktīva palīdzība pensijas jautājumu kārtošanā.

— Pa to laiku, kamēr es nopūlos tev iestāstīt, ka vajadzīgs cits advokāts, mēs būtu varējuši pensiju ne tikai saņemt, bet arī iztērēt, — sieva teica, vīram pasniegdama vajadzīgo avīzes izgriezumu.

— Kāda jēga būs, ja mums šo naudu pa indiāņu paražai ieliks līdzi zārkā?

Pulkvedis pārlasīja divus gadus veco avīžu izgriezumu un tad to iebāza aizdurvē uzkarinātā krekla kabatā.

— Nelaime tāda, ka advokāta nomaiņai vajadzīga nauda.

— Nekādas naudas nav vajadzīgs, — sieva apņēmīgi noteica.— Jāaizraksta un jāpaziņo, lai savu daļu viņi atskaita no piešķirtās pensijas. Tas ir vienīgais veids, kā viņus ieinteresēt šajā pasākumā.

Un tā sestdienas pēcpusdienā pulkvedis aizgāja pie .sava advokāta. Viņš to sastapa uz vēdera izlaidušos guļamtīklā. Advokāts bija milzīga auguma nēģeris, kuram mutē nebija vairāk zobu kā vien augšējā žokli divi vareni ilkņi. Kājas iebāzis sandalēs ar koka pazolēm, viņš atvēra kantora logu virs apputējušas pianolas, kuras skaņu veltnīšu atverēs bija sasprausti daždažādi papīri, bet līdzās tiem vāļājās vecas norēķinu grāmatas ar tajās salīmētiem izgriezumiem no «Diario Olicial», kā arī atsevišķi inspekcijas biļeteni. Pianola, kurai taustiņu vairs nebija, reizē kalpoja ari par rakstāmgaldu. Nepaskaidrojis apmeklējuma iemeslu, pulkvedis vispirms advokātam izklāstīja savas bažas par gauso pensijas jautājuma kārtošanu.

— Es taču jūs brīdināju, ka dažu dienu laikā kaut kas tāds nav nokārtojams,— advokāts ierunājās, izmantodams brīdi, kad pulkvedis uz mirkli bija apklusis. Tveice viņu galīgi bija nomocījusi, tāpēc, atspiedies pret sēdekļa atzveltni, viņš atlaidās gandrīz guļus un apvēdinā-jās ar kādu reklāmas plakātu.

— Taču mani pilnvarotie'bieži ziņo, ka nav nekāda pamata ļauties izmisumam.

— To es dzirdu jau veselus piecpadsmit gadus,— pulkvedis iebilda.— Tas jau sāk līdzināties pasaciņai par izrāmītā gaiļa dziesmu.

Tad advokāts visai izteiksmīgos vārdos sāka aprakstīt grūtības, ar kādām nākas sastapties administratīvajos labirintos. Krēsls viņa ļumīgajai pakaļai bija par šauru. — Pirms piecpadsmit gadiem, — viņš skaidroja,

— viss bija daudz vienkāršāk. Tad pastāvēja kara veterānu municipālā apvienība, kurā ietilpa abu partiju pārstāvji.— Ievilcis plaušās svilinošo gaisu, viņš paziņoja, it kā nule atklājis jaunu patiesību:

— Vienībā spēks.

— Šoreiz nekāda spēka tajā nav bijis,— pulkvedis teica, itin kā pirmo reizi klaji apjauzdams savu vientu-lību.— Visi mani clņubiedri apmiruši, veltīgi gaidīdami pastu.

Bet advokāts palika pie sava.

— Likums tika pieņemts pārliecīgi vēlu,— viņš skaidroja.— Ne jau visiem tā palaimējās kā jums, divdesmit gadu vecumā kļūstot par pulkvedi. Turklāt likumā nebija norādīts, no kurienes ņemami nepieciešamie līdzekļi, tā ka valdībai vajadzēja pārkārtot visu budžetu.

Mūždien vieni un tie paši penteri. Katru reizi, kad pulkvedis tos dzirdēja, viņu pārņēma drūms īgnums.— Mēs nelūdzam ubagu dāvanas,— viņš teica.— Nekāda labdarība mums nav vajadzīga. Lai glābtu republiku, mēs ķīlā likām savas dzīvības.— Bet advokāts tikai noplātīja rokas.

— Tā jau ir, pulkvedi,— viņš piekrita.— Ļaužu nepateicībai nav robežu.

Taču arī šī dziesmiņa pulkvedim bija pazīstama. Pirmo reizi viņš to bija dzirdējis nākamajā dienā pēc Neerlandi-jas līguma parakstīšanas, kad valdība apsolīja apmaksāt ceļu un atlīdzināt citus zaudējumus divsimt revolūcijas armijas virsniekiem. Apmeties pie Neerlandijas milzīgā seibas koka, revolucionāru bataljons, kas sastāvēja galvenokārt no skolu pametušiem jauniešiem, gaidīja trīs mēnešus. Pēc tam viņi paši saviem līdzekļiem kaut kā nokļuva mājās un turpināja gaidīt. Kopš tā laika pulkvedis veselus sešdesmit gadus gaidīja un gaidīja.

Atmiņu satraukts, viņš neviļus izslējās svinīgā stājā. Izģindušo labējo roku tikpat izģindušos sānos iespraudis — viss viņa augums šķita sastāvam tikai no kauliem, kurus kopā saturēja cīpslas un nervi,— viņš nomurmināja:

— Tālab tagad esmu pieņēmis lēmumu.

Advokāts saausījās.

— Un, proti, kādu?

— Nomainīt advokātu.

Dzeltenīgu pīlēnu pavadībā advokāta kantori iezvāļājās pilu māte. Advokāts piecēlās, lai nekaunīgos putnus izdzītu laukā.— Kā jums patīk, pulkvedi,— viņš teica, pīles trenkādams.— Kā jums patīk. Ja manos spēkos būtu paveikt brīnumdarbus, tad es nekvernētu šajā kūtī.— Aizlicis durvīm priekšā redeļu aizslietni, viņš atgriezās savā krēslā. '

— Mans dēls strādāja visu savu mūžu,— pulkvedis teica.— Mana māja apgrūtināta ar hipotēku parādiem.

Bet advokātiem likums par pensijām noderējis par mūža ienākumu avotu.

— Par mani to nevar sacīt,— advokāts protestēja.

— Visu savu naudu līdz pēdējam sentāvo esmu iztērējis, tiesu darīšanas kārtodams.

Iedomājoties, ka viņš izturējies netaisnīgi, pulkvedim' iesmeldzās sirds.

— Tā jau es to arī biju domājis,— pulkvedis centās visu vērst par labu un ar piedurkni norausa sev sviedrus.— Šādā speltes svelmē galvā sarūs visi uzgriežņi.

Pēc tam advokāts apvērsa otrādi savu kantori, meklēdams pulkveža izsniegto pilnvaru. Saule jau bija pietuvojusies no neēvelētiem dēļiem sanaglotās būdas centram. Pēc ilgas un veltīgas rakņāšanās pa visiem stūru stūriem advokāts beidzot sēkdams nometās četrrāpus un no piano-las apakšas izvilka saritinātu papīru žūksni.

—Teitan būs,— viņš pastiepa pulkvedim zīmogpapīra lapu.— Tagad vēl vajadzēs aizrakstīt maniem pilnvarotājiem, lai viņi anulē visus norakstus.

Pulkvedis nopurināja putekļus no dokumenta un ielika to krekla kabatā.

— Saplēsiet pats to,— advokāts ieteica.

— Nē,— pulkvedis atbildēja.— Ar to saistītas divdesmit gadus ilgas atmiņas.— Un gaidīja, ka advokāts turpinās meklēšanu, taču tas nenotika. Piegājis pie guļamtīkla, viņš noslaucīja sviedrus un paskatījās uz pulkvedi tikpat kā caur bula ņirbu.

— Man vajadzīgi arī pārējie dokumenti,— pulkvedis ieminējās.

— Kādi?

— Pamatojums ierosinājumam.

Advokāts noplātīja rokas.

— Tas nu nekādā ziņā nebūs iespējams.

Pulkvedis sāka uztraukties. Kā Makondo apvidus revolucionāro spēku kasieris viņš savā laikā bija veicis sešas dienas garu grūtu ceļojumu, uzsējis zirgēzelim mugurā divas lādes ar revolucionārās armijas fondiem. Aiz pavadas sev līdzi vilkdams badā galīgi pārgurušo zirgēzeli, , viņš bija ieradies Neerlandijas apmetnē pusstundu pirms > līguma parakstīšanas. Pulkvedis Aureljāno Buendija — Atlantijas piekrastes revolucionārā karaspēka intendants — izrakstīja kvīti par atvesto fondu saņemšanu un pašus šos fondus ietilpināja nododamā inventāra sarakstā.

— Siem dokumentiem ir ārkārtīgi liela vērtība,— pulkvedis teica.— Uz tiem ir pulkveža Aureljāno pašrocīgs paraksts.

— Esmu ar jums pilnīgi vienis pratis, — advokāts piekrita.— Bet tie ir izgājuši caur daudziem tūkstošiem roku daudzos tūkstošos iestāžu, līdz apgūlušies kāda nevienam nezināmā kara ministrijas nodaļā.

— Sāda veida dokumentus neviens no ierēdņiem nevarēja atstāt bez ievērības,— pulkvedis neatlaidās.

— Bet pēdējo piecpadsmit gadu laikā ierēdņi daudzkārt mainījušies,— advokāts iebilda.— Ņemiet vērā, ka mums bijuši septiņi prezidenti, katrs prezidents vismaz desmit reižu mainījis savu kabinetu un katrs ministrs savus darbiniekus mainījis, mazākais, simt. reižu.

— Neviens taču šos dokumentus nevarēja paņemt sev līdzi uz majam,— pulkvedis neatlaidās.— Ikvienam jaunam ierēdnim tos vajadzēja atrast agrākajā vietā.

Advokātam uzmācās izmisums.

— Turklāt, ja šie papīri nonāks ārpus ministrijas, tiem būs jāveic iepriekšējais aplis, iekāms jūs atkal iekļūsiet sarakstā.

— Vienalga,— pulkvedis noteica.

— Tas var ilgt gadsimtus.

— Vienalga. Kas gaidījis ilgi, var pagaidīt mirkli.

Viesistabā pulkvedis nolika uz galdiņa kaudzīti līnijota papīra, spalvaskātu ar spalvu, tintnīcu un dzēšpapīra lapu, durvis uz guļamistabu atstādams atvērtas, lai vajadzības gadījumā varētu konsultēties ar sievu, kura ar rožukroni skaitīja lūgsnas.

— Kāds mums šodien datums?

, — Divdesmit septītais oktobris.

Pulkvedis rakstīja ļoti rūpīgi, roku ar spalvaskātu nolicis uz dzēšpapīra lapas, mugurkaulu iztaisnojis, lai vieglāk būtu elpot, — gluži tā kā skolā bija mācīts. Noslēgtajā viesistabā tveice kļuva neizturama. Liela sviedru lāse viņam nopilēja uz papīra. Pulkvedis to nosusināja ar dzēšpapīru, pēc tam mēģināja izplūdušos burtus izkasīt un iztaisīja kleksi. Tad viņš lapas malā izdarīja atzīmi un turpat pierakstīja: «Visas tiesības saglabā savu spēku,» — Pēc tam no jauna pārlasīja visu rindkopu.

— Kad mani uzņēma sarakstā?

Lai apdomātos, sieva pat nepārtrauca lūgsnu.

— Tūkstoš deviņi simti četrdesmit devītā gada divpadsmitajā augustā.

Pēc brīža sāka līt. Pulkvedis pierakstīja veselu lapu ar prāviem, mazliet bērnišķīgiem ķeburiem, kādus bija mācījies Manaures pamatskolā. Pēc tam vēl pusi no lapas un parakstījās.

Vēstuli viņš nolasīja sievai. Ar galvas mājienu viņa deva savu piekrišanu katram teikumam. Kad viss teksts bija nolasīts, pulkvedis aizlīmēja aploksni un nodzēsa spuldzi.

— Tu varētu palūgt kādam, lai vēstuli pārraksta ar mašīnu.

— Nē,— pulkvedis noteica.— Esmu noguris no nemitīgās diedelēšanas.

Kādu pusstundu viņš dzirdēja lietus šņākoņu jumta seguma lapās. Šķita, ka pilsētā sākušies grēku plūdi. Pēc jundas, kas pavēstīja komandanta stundas sākšanos, pulkvedis sadzirdēja kaut kur istabā lietus lāšu pilēšanu.

— To būtu vajadzējis izdarīt jau daudz agrāk,— sieva ierunājās.— Allažiņ labāk pašam visu kārtot.

— Nekad nav par vēlu ko izdarīt, — pulkvedis atbildēja, ieklausīdamies lietus lāšu plakšķēšanā.— Varbūt viss atrisināsies, iekams būs beidzies hipotēkas parāda termiņš.

— Paliek vēl divi gadi,— sieva piezīmēja.

Pulkvedis iededza spuldzi, lai atrastu, kurā vietā viesistabā ir jumta tece. Palicis zem tās gaiļa kārbu, viņš atgriezās guļamistabā, dzirdēdams lietus lāšu metālisko šķindoņu tukšajā kārbā.

— Iespējams, ka, gribēdami saņemt savu maksājuma tiesu, viņi visu nokārto vēl līdz janvārim,— pulkvedis minēja, mēģinādams pats sevi pārliecināt.— Tad būs pagājis Agustīna sēru gads — un mēs varētu aiziet uz kino.

Sieva klusā balsī iesmējās.— Es pat vairs neatceros, kādi izskatās šie ķinīša ķēmi,— viņa noteica. Pulkvedis mēģināja saskatīt sievu caur moskītu tiklu.

— Kad tu pēdējo reizi biji kinoteātri?

— Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmajā gadā,— viņa atbildēja.— Toreiz izrādīja filmu «Mirušā testaments».

— Vai kautiņi arī tur bija?

— Es nezinu. Kad rēgs mēģināja meitenei nolaupīt krelles, sāka gāzt lietus.

Viņus abus miegā iežūžoja lietus šalkoņa. Pulkvedis sajuta zarnās vieglu urdoņu. Taču par to viņš neraizējās. Drīz būs nodzīvots vēl viens oktobris. Satinies vilnas segā, pulkvedis caurmiegā pēkšņi izdzirdēja sievas saraustīto elpu, viņai ļaujoties citam — tālam sapnim. Tas pulkvedi pamodināja, un viņš sāka ar kaut ko runāties.

Pamodās ari sieva.

— Ar ko tu sarunājies?

— Ne ar vienu,— pulkvedis atbildēja.— Es domāju par to, ka mums bija taisnība, kad mēs Makondo sanāksmē ieteicām pulkvedim Aureljāno nepadoties. Ar šo bridi sākās visas nedienas.

Lietus turpinājās cauru nedēļu. Otrajā novembri pretēji pulkveža gribai sieva aiznesa ziedus uz Agustlna kapu. Pēc atgriešanās no kapsētas viņai sākās jauna lēkme. Visa šī nedēļa bija grūta. Grūtākā par oktobra četrām nedēļām, kad pulkvedis domāja, ka viņa tās nepārdzīvos. Ārsts ieradās pie slimnieces un, iznākdams no viņas istabas, skaļā balsi sauca:— Ar šitādu astmu man vajadzētu apbedit visus pilsētiņas iedzīvotājus!— Bet pēc tam dakteris ar pulkvedi aprunājās zem četrām acīm un noteica slimniecei speciālu režīmu.

Ari pulkveža veselības stāvoklis no jauna krasi pasliktinājās. Stundām ilgi viņš kvernēja atejā, lielas mokas ciezdams, saltus sviedrus svīzdams un juzdams, ka gabalos sadrūp viņa zarnās saaugušās piepes un glīves. «Kā jau ziemā,» viņš neizmisdams atkārtoja. «Viss mitēsies, kad rimsies šīs sasodītās lietavas.» Un pats patiesi tam ticēja, būdams pārliecināts, ka viņš nodzīvos līdz vēstules pienākšanas brīdim.

Tagad viņam mājās atkal vajadzēja uzņemties saimniekošanu. Ne reizi vien ar sakostiem zobiem tuvējos veikaliņos nācās izlūgties šo vai to uz parāda. «Tikai līdz nākamajai nedēļai,» viņš apgalvoja, pats nemaz nebūdams pārliecināts, ka tā būtu patiesība. «Piektdien man jāsaņem kāds maksājums.» Kad sieva mazliet atspirga, tā tikko pazina savu vīru.

— No tevis pāri palikuši vienīgi kauli,— viņa teica.

— Es dzīros sevi pārdot,— pulkvedis zobojās.— Man jau ir noruna ar kādu klarnešu fabriku.

Bet patiesībā viņu pie dzīvības uzturēja tikai cerības saņemt vēstuli. Pulkvedim bija izsīkuši pēdējie spēki, bezmiegā izsmelguši visi kauli, un tikai ar lielām pūlēm viņš spēja apkopt māju un gaili. Novembra otrā pusē, kad

gailim divas dienas bija vajadzējis iztikt bez kukurūzas, pulkvedis jau bažījās, ka tas nobeigsies. Un tad viņš atcerējās sauju pupiņu, ko jūlijā bija uzlicis žāvēties uz krāsns. Izlobījis sakaltušās pupiņas no pākstīm, viņš tās sabēra kārbā.

— Panāc šurp,— sieva viņu aicināja.

— TUlitās,— pulkvedis atbildēja, vērodams, ko darīs gailis.

— Vēders nav spieģelis.

Piegājis pie sievas, viņš redzēja, ka tā pūlas piecelties no gultas. No viņas kārnā auguma uzvēdīja dažādu dziedniecības augu smaržas. Lēnitēm, katru vārdu atsevišķi izrunādama, viņa paziņoja savu lēmumu:

— Tev nekavējoties jāpārdod gailis.

Pulkvedis bija paredzejis, ka pienāks šāds bridis. Viņš to apzinājās jau kopš tās liktenīgas pēcpusdienas, kad, ložu caururbts, mira dēls, bet pats bija apņēmies gaili paturēt. Tā ka viņam bija bijis gana laika visu apsvērt.

— Tagad vairs nav vērts,— pulkvedis teica.— Pēc trim mēnešiem sāksies gaiļu cīņas, pēc tām mēs gaili pārdosim par daudz augstāku cenu.

— Runa nav par naudu,— sieva paskaidroja.— Kad atnāks puiši, saki, lai viņi pievāc gaili un dara ar to, ko vien grib.

— Es gaili turu Agustīna pēc,— pulkvedis lika lietā jau sen apsvērtu argumentu.— Iedomājies dēla seju, kad viņš ierastos, lai mums paziņotu, ka uzvarējis viņa gailis.

Sieva atcerējās dēlu.

— Nolādētie gaiļi iegrūda viņu postā,— sieva izdvesa.— Ja viņš trešajā janvāri būtu palicis mājās, nekas nebūtu atgadījies.— Un, izdilušo pirkstu uz durvju pusi pavērsusi, viņa iesaucās:

— Es vēl tagadiņ redzu, kā viņš aiziet ar gaili padusē! Es viņu brīdināju nemeklēt nelaimi un neiet uz arēnu, bet viņš tikai nospīdināja zobus un par mani pasmējās, sacīdams: «Nebīsties, māt, vēl šovakar mums būs naudas kā spaļu!»

Spēku izsīkumā viņa atslīga gultā. Pulkvedis saudzīgi sievu pievirzīja tuvāk spilvenam. Viņa acis sastapās ar otru pilnīgi līdzīgu acu pāri.— Papūlies nekustēties,— pulkvedis teica, juzdams svelpoņu viņas krūtis. Sieva acumirkļa pagurumā atslāba un aizvēra acis. Tās atkal atdarījusi, viņa elpoja jau vieglāk.

— Vainīgi apstākli, kādos mēs dzīvojam,— viņa teica.— Grēks atraut kumosu pašiem sev no mutes, lai ēdinātu gaili.

Pulkvedis ar palaga stūri norausa sievai sviedrus no pieres.

— Trīs mēnešus mēs vēl izvilksim.

— Un ko mēs pa to laiku ēdīsim?— sieva iejautājās.

— Es nezinu, — pulkvedis atzinās. — Bet, ja mums būtu lemts mirt bada nāvē, tad mēs jau būtu nomiruši.

Gailis, mundrs un žirgts, stāvēja pie tukšās kārbas. Ieraudzījis pulkvedi, viņš izgrūda gandrīz cilvēcisku no rīkles skaņām veidotu monologu un atmeta galvu atpakaļ. Pulkvedis saprotoši uzsmaidīja gailim:

— Jā, brāl, nav viegli dzīvot šai pasaulē.

Pēc tam viņš izgāja uz ielas un ilgi klaiņoja pa diendusas laikā kluso pilsētu, neko nedomādams un pat nemēģinādams apjēgt, ka viņa problēmām nav nekāda atrisinājuma. Viņš staigāja pa vientuļajām ielām tik ilgi, līdz jutās pilnīgi paguris, un tad atgriezās mājās. Sieva redzēja vīru ienākam un no istabas viņu pasauca.

— Kas ir?— pulkvedis jautāja.

Uz vīru nepaskatījusies, viņa atbildēja:

— Mēs varētu pārdot pulksteni.

Pulkvedis par to jau bija domājis.— Es esmu droša, ka Alvaro tev par to nekavējoties samaksās četrdesmit peso,— sieva teica.— Atceries, cik labprāt viņš nopirka Agustīna šujmašīnu!

Runa bija par drēbniekmeistaru, pie kura tika strādājis Agustīns.

— Rītdien es ar viņu aprunāšos, — pulkvedis piekrita.

— Kāpēc atlikt uz rītdienu?— sieva neatlaidās.— Tūlīt aiznes viņam stundeni, noliec uz galda un saki: «Alvaro, es tev atnesu pulksteni, lai tu no manis to nopirktu.» Viņš tūdaļ sapratīs.

Pulkvedis jutās pavisam neērti.

— Tas ir tikpat kā staigāt apkārt pa pilsētu ar pestītāja svēto zārku,— viņš iebilda.— Ja mani ielās redzēs ar tādu vitrīnu padusē, es tūdaļ tikšu apsmiets zobgaļa Rafaela Eskalonas joku dziesmās.

Taču arī šoreiz sieva panāca savu. Viņa pati noņēma stundeni no sienas, savīstīja to papīros un iespieda pulkvedim rokās.— Šoreiz nerādies mājās bez četrdesmit peso!— viņa piekodināja. Ar tīstokli padusē pulkvedis klunkuroja pa ielām uz drēbnieku darbnīcu. Agustīna darbabiedrus viņš ieraudzīja sasēdušos durvīs.

Viens no viņiem aicināja atsēsties arī pulkvedi, kurš bija pavisami samulsis un nezināja, ko sacīt. — Tencinu,— viņš izmocīja.— Es tāpat vien, garām iedams.— No darbnīcas iznāca arī Alvaro un gaitenī uz stieples, kas bija novilkta starp diviem balstiem, žāvēšanai uzkarināja samitrinātu drēbes gabalu. Alvaro bija tvirts un šķaut-ņains vīrietis mirdzošām acīm. Arī viņš aicināja pulkvedi piesēst. Tagad pulkvedis jutās jau mierīgāks. Atbalstījis ķeblīti pret durvju aplodu, viņš apsēdās, lai pagaidītu, līdz paliks viens ar Alvaro, un tad izsacītu viņam savu piedāvājumu. Bet tūlīt arī pats pamanīja, ka atrodas ciešā puišu ielenkumā.

— Vai es netraucēju?— pulkvedis apjautājās.

Visi to noliedza. Viens no puišiem pieliecās viņam tuvāk un tikko dzirdamā balsī iečukstēja:

— Ir viena lapiņa, ko rakstījis vēl Agustīns.

Pulkvedis pavērās apkārt tukšajā ielā.

— Un kas tajā jauns?

— Tas pats vien ir.

Puisis viņam iedeva pagrīdes lapiņu. Pulkvedis to iebāza bikšu kabatā. Pēc tam viņš izklaidīgi sāka ar pirkstiem bungot pa savu tīstokli, līdz pamanīja, ka uz viņu sāk nolūkoties, un pilnīgi apjuka.

— Ko jūs tur, pulkvedi, nesat?

Pulkvedis vairījās no Hermaņa zaļo acu caururbjošā skatiena.

— Neko,— viņš sameloja.— Tāpat vien, jāaiznes pulkstenis pie vācieša salabošanai.

— Nedariet tādas aplamības, pulkvedi,— Hermāns teica, mēģinādams pulkvedim atņemt tīstokli.— Pagaidiet brītiņu — un es tepat jums to salabošu.

Pulkvedis negribēja puisim stundeni dot. Viņš neko neteica, bet viņam pietvīka pat plaksti. Iejaucās arī pārējie:

— Dodiet Hermānam savu pulksteni! Viņam šādos darbos ir nags.

— Es negribu viņu apgrūtināt.

— Kāds nu tas apgrūtinājums!— Hermāns neatlaidās un paņēma pulksteni.— Vācietis jums noplēsīs desmit peso un tā kā tā neko neizdarīs.

Hermāns iegāja darbnīcā, pulksteni paņemdams sev līdzi. Alvaro šuva ar mašīnu. Tālāk pie sienas, kur uz naglas karājās ģitāra, zem tās sčdēja kāda meitene un piediedza drēbju gabaliem pogas. Virs ģitāras bija uzraksts: «Sarunāties par politiku aizliegts». Pulkvedis nezināja, kur dēties, un sēdēja, kājas uz ķeblīša šķērskoka atbalstījis.

— Sūdu būšana, pulkvedi!

Pulkvedis satrūkās.— Rupjības gan nevajadzētu runāt,— viņš pamācīja.

Alfonso pabīdīja sev uz deguna brilles, lai labāk varētu nopētīt pulkveža kurpes.

i — Es jau tikai šo kurpju pēc, — viņš taisnojās.

— Jums pirmoreiz kājas tik lepnas kurpes.

— To jau var pasacīt, nemaz nelietojot rupjus vārdus,— pulkvedis teica un parādīja savu lakādas kurpju pazoles.— Šiem kājaviem jau četrdesmit gadu, bet rupjības tie dzird pirmo reizi mūžā.

— Darīts!— Hermāns istabā iesaucās, un tūlīt arī atskanēja stundeņa sitieni. Kaimiņu mājā kāda sieviete pieklauvēja pie sienas un aizrādīja:

— Lieciet ģitāru mierā — no Agustīna nāves vēl nav pagājis gads!

Nošalca smiekli.

— Tas bija tikai pulkstenis.

Hermāns iznāca ar tīstokli rokā.

— Nekādas vainas slundenim nebija, — viņš teica.

— Ja gribat, es aiziešu līdzi un palīdzēšu pareizi piekārt pie sienas.

Pulkvedis piedāvājumu nepieņēma.

— Cik es tev esmu parādā?

— Neraizējieties, pulkvedi,— Hermāns atbildēja, nosēzdamies savā agrākajā vietā.— Janvāri samaksās gailis.

Šie vārdi pulkvedim bija kārots iegansts.

— Zini, ko es tev teikšu?— viņš ierunājās.

— Nē, ko tad?

— Es gaili tev uzdāvinu,— pulkvedis paziņoja, vērdamies apkārtējo sejās.— Gaili es uzdāvinu jums visiem kopā.

Hermāns izbrīnījies nolūkojās pulkvedī.

-— Es esmu par vecu šitādām izdarībām,— pulkvedis turpināja, piešķirdams savai balsij pārliecinošu stingrību.— Tā man ir pārāk liela atbildība. Jau ilgāku laiku rnan tā vien liekas, ka gailis grasās nobeigties.

— Esiet bez bažu, pulkvedi, — ierunājās Alfonso.

— Lieta tāda, ka šajā laikā gaiļi met spalvu. Tāpčc tiem knieš āda.

— Nākamajā mēnesī viss atkal būs kārtībā,— arī Her-māns apstiprināja.

— Vienalga, es gaiļa vairs negribu,— pulkvedis paziņoja.

Hermans cieši ielūkojas viņam acīs.

— Pulkvedi, neaizmirstiet vienu,— Hermāns neatlaidās.— Ir svarīgi, lai ar Agustīna gaili arēnā ierodaties jūs.

Pulkvedis brīdi padomāja*— Es to neaizmirstu,— viņš teica.— Tāpēc jau arī visu lāfjku ar gaili nomokos.— Un tad, zobus sakodis, ar lielu piespiešanos atzinās:

— Nelaime tāda, ka uz to jāgaida vēl trīs mēneši.

Hermāns visu saprata.

— Ja tik vien tās nelaimes, tad tā nav nekāda problēma,— viņš pulkvedi mierināja.

Un nāca ar savu ierosinājumu. Pārējie to pieņēma. Kad, vakaram satumstot, pulkvedis ar tīstokli padusē ienāca savā mājā, sieva jutās dziļi vīlusies.

— Nekas neiznāca?— viņa iejautājās.

— Neiznāca, — pulkvedis atbildēja. — Bet tagad tas vairs nav svarīgi. Puiši apņēmās uzturēt gaili.

— Pagaidiet, sābri, es jums aizdošu lietussargu.

Dons Sabass atvēra kantora sienā ierīkotu skapi. Kļuva redzama juceklīga iekšiene, kur vienā kaudzē bija sasvaidīti jātnieku zābaki, kāpšļi, daždažādas siksnas un alumīnija kaste, pilna ar visādiem piešiem. Virsū rēgojās kāds pusducis lietussargu un sieviešu saulessargs. Pulkvedim likās, ka tas viss palicis pāri pēc kādas katastrofas.

— Tencinu, sābri,— viņš teica, atspiezdamies pret palodzi.— Es labāk pagaidīšu, kamēr noskaidrojas.— Taču dons Sabass skapi neaizvēra. Viņš nostājās pie rakstāmgalda elektriskā ventilatora darbības joslā, bet pēc tam no kādas atvilktnes izņēma vatē ietītu medicīnisko šļirci. Pulkvedis cauri lietus sīpām vērās svina palsajos mandeļkokos. Bija vientuļa pēcpusdienas stunda.

— Kad tā caur logu noskatās lietū, — viņš teica,

— tas liekas pavisam citāds, itin kā lītu nevis šeit, bet kādā citā pilsētā.

— Lietus paliek lietus, alga viena, kā uz to skatīties,— dons Sabass iebilda. Tad uzlika šļirci vārīties turpat uz rakstāmgalda stikla virsas.— Mūsu pilsēta ir draņķīgā vietā.

Pulkvedis paraustīja plecus un pagājās dziļāk kantori ar zaļu flīžu grīdu un mīkstām, spilgtās krāsās ieturētām mēbelēm. Tālāk nekārtīgās kaudzēs rēgojās maisi ar sāli, medus trauki, zirgu segli. Dons Sabass ar pilnīgi iztukšotu skatienu nolūkojās uz pulkvedi.

— Jūsu vietā es gan tā nedomātu,— pulkvedis piebilda.

Apsēdies un kājas sakrustojis, viņš ar mierīgu skatienu vērās pār rakstāmgaldu nolikušajā cilvēkā. Tas bija pamaza auguma, drukns, bet ļenganu miesu, ar žēlīga krupja skatienu.

— Jums, sābri, vajadzētu aprunāties ar ārstu,— dons Sabass ieminējās.— Kopš bēru dienas jums ir pārāk drūms paskats.

Pulkvedis pacēla galvu.

— Es jūtos pavisam labi,— viņš teica.

Dons Sabass gaidīja, līdz uzvārīsies ūdens, kurā bija ielikta šļirce.— Ja ari es varētu sacīt to pašu!— viņš gaudās.— Jūs, laimīgais, varat rīt iekšā kauču vai kapara kāpšļus.— Bet pēc tam vērīgi apskatīja savu ar brūnganiem lāsumiem nosēto delnu virsas. Uz pirksta viņš valkāja laulības gredzenu ar tumšu akmeni.

— Jā, tā ir gan,— pulkvedis piekrita.

Pa durvīm, kuras savienoja kantori ar pārējām mājas telpām, dons Sabass pasauca savu sievu un tad, seju sāpīgā viepll sašķobījis, izklāstīja, kāda diēta viņam jāievēro. No krekla kabatas izvilcis pudelīti, viņš uz rakstāmgalda uzlika mazu — zirņa grauda lielumā — baltu tabletīti.

— Gatavā mocība visur līdzi vazāt šo pudelīti!— viņš sūrojās.— It kā es nēsātu līdzi savu nāvi.

Pulkvedis piegāja pie rakstāmgalda un noskatījās uz mazo tabletīti saujā, līdz dons Sabass viņam piedāvāja to nogaršot.

— Tā ir domāta kafijas saldināšanai,— dons Sabass paskaidroja.— Cukurs bez cukura.

— Uz to pusi ir gan,— pulkvedis noteica, sajuzdams siekalās pliekanu saldumu.— It kā zvanītu bez zvana.

Pēc tam kad sieva viņam bija izdarījusi iešļircinājumu, dons Sabass, aptvēris galvu rokam, ar elkoņiem atbalstījās uz rakstāmgalda. Pulkvedis nezināja, ko iesākt. Dona Sabasa sieva izslēdza elektrisko ventilatoru, nolika to uz seifa un piegāja pie skapja.

— Nezinu, kāpēc, bet lietussargi man vienmēr atgādina nāvi,— viņa ierunājās.

Pulkvedis tam nepiegrieza vērību. Viņš bija izgājis no savas mājas pulksten četros, lai ietu sagaidīt pastu, bet lietus viņu spieda iegriezties dona Sabasa kantori. Gāzme nebija aprimusi ari vēl tad, kad nosvilpa pienākošie kuģīši.

— Nez kāpēc visi iztēlojas nāvi sievietes izskatā?— doņja Sabasa turpināja. Viņa bija tukla, augumā lielāka par viru, ar spalvainu kārpu uz augšējās lūpas. Viņas balss atgādināja elektriskā ventilatora zuzēšanu.— Bet man gan tā neatgādina sievieti,— viņa teica, aizvēra skapi un ar skatienu aicināja pulkvedi izsacīt savas domas šajā jautājumā.— Es to iedomājos kā dzīvnieku ar plēsīgiem nagiem.

•—Tas ir pilnīgi iespējams, — pulkvedis piekrita.

— Pasaulē reizēm notiek pilnīgi neticamas lietas.

Pulkvedis domāja par to, ka šajā brīdī pasta pārzinis ar lietusmēteli mugurā uzlec uz kuģīša. Bija pagājis jau mēnesis, kopš pulkvedis nomainīja advokātu. Viņam bija iegansts gaidīt atbildi. Dona Sabasa sieva turpināja klāstīt savas domas par nāvi, līdz viņa pamanīja pulkveža norūpējušos skatienu.

— Kaimiņ, — viņa apjautājās, — vai jums ir kādas raizes?

Pulkvedis sparīgi izslējās.

— Ir gan, kaimiņien,— viņš samelsa.— Domāju par to, ka pulkstenis ir jau pieci, bet manam gailim vēl nav izdarīti iešļircinājumi.

. Doņja Sabasa samulsa.

— Vai tad gaiļiem ari izdara iešļircinājumus tāpat kā cilvēkiem?— viņa iesaucās. — Tā taču svētuma zaimošana!

Dons Sabass vairs neizturēja. Pacēlis savu pietvīkušo seju, viņš sievai uzsauca.

— Pievaldi taču reiz mēli!— viņš pavēlēja. Un sieva patiešām pacēla roku pie mutes.— Jau veselu pusstundu tu neliec pulkvedi mierā ar savām muļķībām.

— Nē, nē, nekādā ziņā!— pulkvedis iebilda.

Sieva izgāja, ar blīkšķi aizcirzdama durvis, bet dons Sabass ar smaržūdenī samērcētu lakatiņu nosusināja sev kaklu. Pulkvedis piegāja tuvāk pie loga. Lietus vēl aizvien nerimās. Pāri tukšajam laukumam aiztipināja vista ar garām, dzeltenām kājām.

— Vai tiesa, ka gailim izdara iešļircinājumus?

— Tiesa gan,— pulkvedis apgalvoja.— Nākamajā nedēļā sākas treniņi.

— Tas ir neprāts,— dons Sabass teica.— Jums jau nu gan nevajadzētu ar to nopūlēties.

— Esmu vienis prātis ar jums, — pulkvedis piekrita.— Taču tas nav pietiekams iemesls gailim noraut galvu.

— Galīgs neprāts,— dons Sabass noteica, pienākdams pie loga. Pulkvedis sajuta viņa sēcošo elpu, kas nāca tikpat kā no plēšām. Ari sābra acis viņā izraisīja līdzjūtību.

— Uzklausiet manu padomu, — dons Sabass teica.

— Pārdodiet gaili, iekāms nav par vēlu.

— Nekad nekas nav par vēlu,— pulkvedis atbildēja.

— Neesiet taču tāds aplamnieks!— dons Sabass neatlaidās.— Jūs ar vienu šāvienu nogāzīsiet divus zaķus. No vienas puses* tiksiet vaļā no liekām klapatām, bet, no otras,— iebāzīsiet sev kabatā kādus deviņsimt peso.

— Deviņsimt peso!— pulkvedis iesaucās.

— Deviņsimt peso.

Pulkvedis pūlējās aplvert šo skaitli.

— Jūs domājat, ka par gaili man maksās tādu lēveni naudas?

— Es ne tikai tā domāju, bet esmu par to pilnīgi drošs,— dons Sabass atbildēja.

Tas bija visaugstākais skaitlis, kāds jebkad bija uzniris pulkveža galva pec tam, kad viņš atbilstoši noslēgtajam līgumam bija izmaksājis revolucionārā karaspēka kasi. Iziedams no dona Sabasa, zarnās viņš sajuta asas graizes, taču šoreiz bija pārliecināts, ka to cēlonis nav nelāgais laiks. Pasta kantorī viņš griezās tieši pie pārziņa.

— Es gaidu steidzamu vēstuli, — viņš teica. — Pa gaisa pastu.,

Pasta pārzinis parakņājās pa attiecīgajam alfabēta burtam atbilstošo kastīti. Izlasījis tur sakārtoto sūtījumu adreses, viņš vēstules atlika atpakaļ, ne vārda neteikdams. Tad nopurināja delnas un ar nozīmīgu skatienu pavērās pulkvedī.

— Šodien noteikti vajadzēja būt, — pulkvedis apgalvoja.

Pārzinis paraustīja plecus.

— Vienīgais, kas noteikti pienāk, ir mirstamā stunda.

Sieva pulkvedi sagaidīja ar šķīvi kukurūzas strebekļa. Viņš to izēda klusēdams, pamazītēm, ar garām apdomas pauzēm starp katru karoti. Sieva, iepretim viņam sēdēdama, nojauta, ka mājā kaut kas ir mainījies.

— Kas tev noticis?— viņa apiautājās.

— Es domāju par ierēdni, no kura ir atkarīga manas pensijas izmaksa, — pulkvedis meloja. — Pēc piecpadsmit gadiem mēs mierīgi gulēsim zem velēnām, kamēr šis nabaga cilvēciņš katru piektdienu savukārt mocīsies neziņā, vai pensija viņam piešķirta vai ne.

— Tā ir slikta zīme,— sieva noteica.— Vai gribi teikt, ka pats sāc jau zaudēt cerības?— Un viņa atkal piegriezās strebeklim, taču pēc brīža pamanīja, ka vīrs ir pavisam izklaidīgs.

— Vienīgais, ko tagadiņ tev vajadzētu darīt, ir ēst strebekli.

— Jā, tas tev padevies varen labs,— pulkvedis teica.

— Kur tu tādu izrāvi?

— Atņēmu gailim,— sieva atbildēja.— Puiši atstiepa tik daudz kukurūzas, ka nospriedu kādu mazumiņu pievākt arī mums pašiem. Tāda ir dzīve.

— Jā, tāda tā nu reiz ir,— pulkvedis nopūtās.— Nekā jaukāka neviens nav izgudrojis.

Pulkvedis paskatījās uz gaili, kurš bija piesiets pie pavardiņa balsta. Šoreiz tas viņam izskatījās citāds nekā parasti. Arī sieva uz to paskatījās.

— Šodien es skolas puišeļus aiztrencu ar koku,— viņa teica.— Iedomājies, šie bija atstiepuši vecu vistu, lai mūsu gailis to izbradātu un tādējādi uzlabotu vistas pēcnācēju sugu.

— Tas dzīvē nenotiek pirmo reizi, — pulkvedis piebilda.— Savā laikā daudzos ciematos tāpat notika ar pulkvedi Aureljāno Buendiju. Arī pie viņa veda meičas, lai pulkvedis uzlabotu tām pēcnācējus.

Sacītais sievu iepriecināja. Arī gailis izgrūda kaut kādas rīkles skaņas, kas galerijā izklausījās kā neskaidra cilvēka runa.— Reizēm man tā vien liekas, ka šis dzīvnieks sāks runāt,— sieva ieminējās. Pulkvedis vēlreiz paskatījās uz gaili.

— Ja, šim lopiņam daudz kas iekšā, — pulkvedis piekrita un, celdams pie mutes karoti ar kukurūzas strebekli, aši kaut ko aplēsa.— Viņš mums varētu nodrošināt iztiku gadiem trim.

— No tukšām iedomām neviens nepārtiek, — sieva iebilda.

— Pārtikt, protams, nepārtiek, bet iztiek tiri brangi,— pulkvedis paskaidroja.— Tas ir tāpat kā ar dona Sabasa b rlnum tab le tē m.

Tonakt pulkvedis gulēja pavisam nemierīgi, augu nakti galvā kaut ko aplēsdams un prātodams. Nākamajā dienā sieva brokastīs atkal pasniedza kukurūzas strebekli. Viņa pati ēda ar zemu noliektu galvu, ne vārda nerunādama. Pulkvedis juta, ka sievas nelāgā oma pielīp arī viņam.

— Kas tev lēcies?

— Nekas,— sieva atbildēja.

Pulkvedis nojauta, ka tagad pienākusi sievas kārta melot un mānīties, un centās viņu nomierināt. Taču sieva palika pie sava.

— Nekas sevišķs nav gadījies, — viņa apgalvoja.

— Man tikai kremt tas, ka pagājuši jau divi mēneši, bet es mirušā mātei vēl neesmu izteikusi līdzjūtību.

Tāpēc viņai to vajagot izdarīt vēl šovakar. Pulkvedis pavadīja sievu līdz mirušā mājai un tad, skaļruņu mūzikas pievilināts, devās uz kinoteātra pusi. Uz savas mājas sliekšņa sēdēdams, cientēvs Anhels novēroja Jaudis, kas devās uz kino, par spīti viņa divpadsmit ar zvana palīdzību izsacītiem brīdinājumiem. Gaismas pali, spalgā mūzika un bērnu klaigāšana izveidoja gandrīz vai fiziski samanāmu pretestību visiem, kas tuvojās kinoteātrim. Viens no zēniem apturēja pulkvedi ar savu no koka izdrāzto šauteni.

— Kā klājas gailim, pulkvedi?— viņš bargā balsī noprasīja.

Pulkvedis padodamies pacēla rokas.

— Gailis dzīvo, kā dzīvojis.

Četrās krāsās veidots plakāts stiepās gandrīz gar visu kinoteātra fasādi. Uz tā bija rakstīts «Nevainīgās jaunavas pusnakts stunda» un līdzās attēls — kāda sieviete balles tērpā, kas, līdz gurnam pavēries, atsedza viņas kāju. Pulkvedis klaiņoja pa tuvāko apkaimi, līdz pamalē sāka zibsnīt un ducināt pērkons. Tad viņš griezās atpakaļ, lai pavadītu sievu uz mājām.

Taču mirušā mājās viņas nebija. Tāpat arī savējās.

Pulkstenis bija apstājies, taču pulkvedis aplēsa, ka līdz komandanta stundai palicis pavisam nedaudz laika. Juzdams tuvojamies negaisu, viņš brīdi gaidīja un dzīrās iet atkal sievu meklēt, bet tad jau viņa arī parādījās durvīs.

Pulkvedis iznesa gaili guļamistabā. Sieva novilka izejamās drānas un iznāca viesistabā, kur pulkvedis patlaban beidza uzvilkt pulksteni un gaidija jundas signālu, lai vēzēkli iedarbinātu pareizajā laikā.

— Kur tu biji?— pulkvedis jautāja.

— Turpatās vien, — sieva atbildēja. Ielikusi glāzi trauku skapī, viņa, uz vīru nepaskatījusies, gribēja atgriezties guļamistabā.— Neviens nevarēja iedomāties, ka tik ātri atkal sāks līt,— viņa teica. Pulkvedis nebilda ne vārda. Kad noskanēja komandanta stundas signāls, viņš pulksteni nostādīja uz vienpadsmitiem, aizdarīja stunde-ņa durtiņas un nolika krēslu atpakaļ vietā. Sieva pa to laiku, rožukroni virpinādama, bija sākusi skaitīt lūgsnas.

— Tu man neesi atbildējusi uz vienu jautājumu,— pulkvedis atgādināja.

— Uz kādu?

— Kur tu biji?

— Turpatās vien aizsēdējos,— sieva teica.— Es tik ilgi nekur netiku bijusi.

Pulkvedis uzkarināja guļamtīklu. Tad aizslēdza durvis, ar pulverizatoru izsvēpēja istabu un atlaidās guļamtīklā.

— Es tevi saprotu,— viņš skumji ierunājās.— Visļaunākais grūtā brīdī ir tas, ka esi spiests melot.-

Sieva izdvesa skaļu nopūtu.

— Es biju pie cientēva Anhela,— viņa atzinās.— Gribēju palūgt aizdevumu, ieķīlājot laulības gredzenus.

— Un ko viņš tev atbildēja?

— Atbildēja, ka esot grēks tirgoties ar svētām lietām.

Sieva turpināja runāt zem moskītu tīkla.— Pirms divām dienām es mēģināju pārdot stundeni,— viņa teica.

— Bet nevienu tas neinteresē, jo uz nomaksu pārdod modernus stundeņus ar spīdošiem skaitļiem, tā ka pat tumsā iespējams saredzēt, cik rāda pulkstenis.— Pulkvedis atskārta, ka nav pieticis ar četrdesmit gadus ilgu kopīgu dzīvi, kopīgu badu un kopīgām ciešanām — ar visu to nav pieticis, lai iepazītu savu sievu. Viņš juta, ka kaut kas arī viņu mīlestībā ir novecojis.

/

— Tāpat neviens negrib pirkt gleznu, — sieva turpināja.— Gandrīz visiem ir tādas pašas. Es biju aizgājusi pat. uz turku bodītēm.

Pulkvedis bija sarūgtināts:

— Tad jau tagad visi zina, ka mēs ciešam badu.

— Es esmu nogurusi,— sieva teica.— Vīrieši nekad neliekas zinis par mājas raizēm. Vairāk reižu es jau esmu likusi katlā vārīt akmeņus, lai tikai kaimiņi neuzzinātu, ka mums daudzkārt nekā nav bijis, ko likt katlā.

Pulkvedis nokaunējās.

— Tas patiesi ir pazemojums,— viņš teica.

Sieva atmeta moskītu tīklu un pienāca pie viņa.— Esmu apņēmusies izbeigt liekulību un klīrēšanos, kas valda šajā mājā, — viņa paziņoja, balsij sapīkumā satumstot.

— Man līdz kaklam apnikusi pieticīgā atteikšanās un māžeklīgā pašcieņa.

Pulkvedim sejā nepakustējās neviens muskulis.

— Divdesmit gadu gaidām debesmannu, ko tev sasola katrās vēlēšanās, bet mums nomiris vienīgais dēls,— viņa turpināja.— Nekā vairāk mums nav kā vien mirušais dēls.

Pie šāda veida pārmetumiem pulkvedis jau bija pieradis.

. — Mēs izpildām savu pienākumu,— viņš teica.

— Bet viņi divdesmit gadus izpilda savējo, katru mēnesi senātā saņemdami tūkstoš peso!— sieva atcirta.— Palūkojies tepat uz savu sābri Sabasu, kuram ir divstāvu māja un tad vēl nav kur grūst naudas kaudzes, bet ieradās viņš šeit kā zāļu pauninieks, ap kaklu apvijis čūsku.

— Toties tagad viņš beidzas nost no diabēta,— pulkvedis iebilda.

— Bet tu beidzies nost no bada, — sieva neatlaidās.

— Vai tu reiz nāksi pie atjēgas, ka no pašcieņas neviens nevar pārtikt?

Sievas vārdus pārtrauca zibens uzplaiksnījums. Pērkona dārdiens uz ielas sašķīda gabalos, ievēlās istabā un kā akmens aizkūleņoja pagultē. Sieva pietrūkās, lai aiz moskītu tīkla sameklētu rožukroni.

Pulkvedis pasmīnēja.

— Tas tev bija par mutes palaišanu, — viņš teica.

— Es allažiņ esmu teicis, ka mēs ar dievu esam vienas partijas biedri.

Taču patiesībā pulkvedis jutās apbēdināts. Pēc brīža viņš nodzēsa lampu un zibens uzliesmojumu saskaldītajā tumsā iegrima domās. Viņš atcerējās Makondo. Desmit gadu pulkvedis bija gaidījis, līdz tiks izpildīti Neerlan-dijā dotie solījumi. Kādreiz diendusas snaudas laikā viņš bija redzējis pienākam dzeltenu, noputējušu vilcienu, tā pārpildītu ar svelmē nomocītiem vīriešiem, sievietēm un dzīvniekiem, ka pasažieri bija sakāpuši pat uz vagonu jumtiem. Bija sācies banānu drudzis. Divdesmit četru stundu laikā pārveidojās visa pilsētiņa. «Es braukšu prom,» pulkvedis toreiz bija teicis. «Man iekšas sagriežas jau no banānu smakas vien.» Un ar atpakaļejošu vilcienu trešdien, tūkstoš deviņi simti sestā gada divdesmit septītajā jūnijā, pulksten divos un astoņpadsmit minūtēs pēcpusdienā viņš pameta Makondo. Bija nepieciešams vesels pusgadsimts, iekāms pulkvedis atskārta, ka viņam kopš Neerlandijas kapitulācijas nav bijis neviena vienīga mierīga brīža.

Pulkvedis pavēra acis.

— Par to nav vērts krimsties,— viņš noteica.

— Ko tu saki?

— Es domāju par gaili,— pulkvedis atbildēja sievai.

— Rītdien pat es to par deviņsimt peso pārdošu sābrim Sabasam.

Pa kantora logu bija dzirdamas kastrēto dzīvnieku vaimanas juku jukām ar dona Sabasa klaigām. «Ja viņš neparādīsies desmit minūšu laikā, es iešu prom,» pulkvedis sev nosolījās pēc tam, kad divas stundas veltīgi bija gaidījis. Taču viņš gaidīja vēl divdesmit minūtes. Pulkvedis grasījās iziet, kad kantorī ienāca dons Sabass kalpu grupas pavadībā. Vairāk reižu viņš pagāja garām pulkvedim, uz to pat nepaskatījies. Pulkvedi viņš pamanīja tikai tad, kad kalpi bija izgājuši.

— Vai jūs, sābri, pie manis?

— Jā, sābri,— pulkvedis atbildēja.— Bet, ja jums pašreiz nav laika, varu pienākt vēlāk.

Dons Sabass viņā neklausījās, jo bija jau aiz durvīm.

— Es tūlīt būšu atpakaļ!—viņš tikai nokliedza.

Bija tveicīgs dienvidus. Kantoris žilba saules atspulgos. Svelmes nogurdinātais pulkvedis negribot pievēra acis, un tūlīt viņam sapņos rādījās sieva. Dona Sabasa laulātā draudzene ienāca uz pirkstgaliem.

— Nosnaudieties vien, pulkvedi, — viņa teica. — Es aizvilkšu aizkarus, citādi šeit svilina kā peklē.

Pulkvedis nolūkojās viņai pakaļ ar neizpratnes pilnu skatienu.

Aizvilkdama aizkarus, viņa istabas noēnojumā iejautājās:

— Vai jūs bieži redzat sapņus, pulkvedi?

■ — Dažreiz redzu gan,— pulkvedis atbildēja, nokaunējies par to, ka bija ļāvies snaudai.— Gandrīz vienmer redzu, ka esmu sapinies zirnekļu timekļos.

— Bet es redzu murgus katru nakti, — sieviete teica.

— Tagad man ir skaidrs, kas tie tādi par svešiniekiem, kuri man naktis rādās sapņos.

Viņa ieslēdza elektrisko ventilatoru.— Pagājušo nedēļu es redzēju sapni kādu sievieti, kura stāvēja pie gultas pagalvja,— viņa turpināja.— Saņēmu dūšu un iejautājos, kas šī tāda, un viņa man atbildēja: «Esmu tā sieviete, kura pirms divpadsmit gadiem nomira šai istabā.»

— Bet māja taču uzcelta pirms nepilniem diviem gadiem, — pulkvedis teica.

— Tā jau ir,— doņja Sabasa piekrita.— Tas nozīmē tikai to, ka arī mirušie maldās.

Elektriskā ventilatora zuzēšana pustumsu vērta vēl blīvāku. Gurdenums un doņjas Sabasas vienmuļais pļāpī-gums, kurš no murgiem bija pārlēcis uz mirušo dvēseļu pārmiesošanos, kaitināja pulkvedi. Viņš jau gaidīja kādu pauzi sievietes vārdu plūdos, lai aizietu, kad kantorī ienāca dons Sabass ar saimniecības vadītāju.

— Es tev jau četras reizes esmu uzsildījusi viru,— sieva teica.

— Ja tev patīk, vari to sildīt kaut vai desmit reižu,— dons Sabass noteica.— Bet tagad neuzplijies un nepārbaudi manu pacietību.

Seifu atvēris, viņš saimniecības vadītājam pasniedza naudas žūksni, reizē izsacīdams virkni norādījumu. Naudas saņēmējs atvirzīja aizkarus, lai pārskaitītu saņemto summu. Dons Sabass tālāk kantorī labi saredzēja pulkvedi, taču izlikās to nemanām un turpināja sarunāties ar saimniecības vadītāju. Bridi, kad abi vīrieši dzīrās atkal iziet no kantora, pulkvedis izslējās. Dons Sabass pie durvīm uz mirkli apstājās.

— Kādā vajadzībā jūs, sābri?

Pulkvedis juta sev pievērstu saimniecības vadītāja skatienu.

— Nekas sevišķs, sābri,— viņš atbildēja.— Man vajadzētu ar jums parunāt.

— Ja jums kas sakāms, tad klājiet vaļā tūlīt,— dons Sabass noteica.— Man nav ne minūtes brīva laika.— Un palika stāvam, roku uz durvju kloķa uzlicis. Sekojošās piecas sekundes pulkvedim šķita visgarākās viņa mūžā. Tad, zobus sakodis, viņš nomurmināja:

— Es tajā pašā gaiļa lietā.

Dons Sabass atvēra durvis.

— Tajā pašā gaiļa lietā,— viņš smīnēdams atkārtoja un pabīdīja saimniecības vadītāju tālāk gaiteni.

— Pasaule iet bojā, bet mans sābris noņemas ar savu gaili!— Un tad, pavērsies pret pulkvedi, paziņoja:

— Labs ir, sābri. Es tūlīt būšu atpakaļ.

Pulkvedis palika stāvam kantora vidū, līdz dzirdēja izskanam aizgājēju soļus gaiteņa viņā galā. Tad izgāja laukā un aizklunkuroja pa dienvidus svelmē izmirušajām ielām. Drēbnieku darbnīcā neviena nebija. Ārsta pieņemamā istaba bija slēgta. Neviens nevēroja siriešu veikaliņu skatlogos izliktās preces. Upe atgādināja nekustīgu tērauda plāksni. Ostā kāds vīrietis gulēja uz četrām petrolejas mucām, un viņam likās, ka viņš ir vienīgā dzīvā būtne visā pilsētiņā.

Sieva viņu sagaidīja ar pusdienām.

— Es paņēmu veikalā uz parāda, solīdamās rīt agri samaksāt,— viņa paskaidroja.

Ieturēdams pusdienas, pulkvedis viņai izstāstīja visu, ko bija pieredzējis pēdējās trīs stundās. Sieva nepacietīgi viņu uzklausīja.

— Nelaime tā, ka tev pietrūkst rakstura stingrības,— viņa teica.— Tu izturies tā, itin kā lūgtu ubaga dāvanu, bet vajadzētu ieiet iekšā ar paceltu galvu, paaicināt savu sābri sāņus un viņam paziņot: «Sābri, es esmu apņēmies pārdot savu gaili.»

— Dzīvē allažiņ iznāk citādi.

Sieva sparīgi izslējās. Šorīt viņa bija uzposusi māju un tāpēc apģērbusies pavisam neparasti. Ar vecajām pulkveža kurpēm kājās, aizsējusies vaskadrānas skoteli un galvu savīstījusi kādā pie ausīm ar diviem mezgliem sasietā lupatā.— Tev nav ne mazākās sajēgas, kā kārtojamas veikala padarīšanas,— viņa paziņoja.— Ja gribi ko pārdot, tad jārāda tāda seja, it kā tu taisītos ko pirkt.

Sieva šfdā ģērbā viņam likās pavisam jocīga.

— Paliec tāda, kāda tu pašlaik esi,— pulkvedis smaidīdams pārtrauca sievu.— Tu esi līdzīga cilvēciņam uz auzu pārslu iepakojuma.

Sieva norāva galvā uzsieto lupatu.

— Es. runāju ar tevi nopietni,— viņa teica.— Tūdaļ es aiznesīšu gaili sābrim un esmu ar mieru derēt, uz ko vien vēlies, ka pēc pusstundas atgriezīšos ar deviņsimt peso.

— Tev nezin kas sakāpis galvā,— pulkvedis atbildēja.— Tu jau esi sākusi izrīkoties ar gaiļa naudu.

Pulkvedim nebija viegli sievu" atrunāt. Viņa jau no rīta bija sākusi kaldināt plānus, kā organizēt trīs gadus ilgo mierīgo dzīvi bez piektdienās ierastajām mokām. Māja bija sagatavota deviņsimt peso uzņemšanai un sastādīts vesels saraksts visnepieciešamāko mantu iegādei, arī par jaunām kurpēm pulkvedim tika padomāts. Guļamistabā viņa jau bija izvēlējusies vietu spogulim. Ieplānoto pasākumu pēkšņais sabrukums viesa viņā jauktas apkaunojuma un sarūgtinājuma izjūtas.

Sieva atgūlās īsai diendusas snaudai. Kad viņa pamodās, pulkvedis sēdēja pagalmā.

' — Un ko tu tagad dari?— viņa apjautājās.

— Patlaban es domāju,— pulkvedis atbildēja.

— Tad jau viss kārtībā. Nepaies ne piecdesmit gadu — un nauda būs mums rokā.

Taču pulkvedis bija izšķiries vēl šodien gaili pārdot. Viņš iztēlojās donu Sabasu vienu savā kantorī pie elektriskā ventilatora sagatavojamies kārtējam iešļircinājumam. Jau paredzētas bija arī viņa atbildes.

— Ņem gaili līdzi,— sieva ieminējās, kad pulkvedis dzīrās iziet.— Neviens negrib sivēnu maisā pirkt.

Bet pulkvedis tam nepiekrita. Sieva viņu izvadīja pa ielas ārdurvīm ar izmisuma pilnām cerībām.

— Alga viena, kauču viņa kantorī būtu vesels pulks zaldātu, — viņa pamācīja vīru. — Droši saņem viņu pie rokas un nelaid vaļā, iekāms viņš nav samaksājis deviņsimt peso.

— Iznāk, it kā mēs gatavotu kādu uzbrukumu.

— Ielāgo, ka gailis ir tavs, — sieva neatlaidās. — Ielāgo, ka tas esi tu, kas viņam izrādi laipnību.

— Labi.

Dons Sabass ar ārstu bija guļamistabā.— Izmantojiet šo _ iespēju, kaimiņ,— namamāte pulkvedim teica. •— Ārsts viņu gatavo izbraukumam uz mūsu lauku'mājām,

un viņš neatgriezīsies agrāk kā ceturtdien.— Pulkvedi pārņēma pretējas izjūtas: lai arī viņš bija apņēmies gaili pārdot, viņš tomēr vēlējās, kaut būtu atnācis stundu vēlāk un nebūtu donu Sabasu saticis.

— Es varu pagaidīt, — viņš teica.

Taču doņja Sabasa neatlaidās. Viņa ieveda pulkvedi guļamistabā, kur vīrs sēdēja troņveida gultā, ar savam bezkrāsainajām acīm ārstā blenzdams. Pulkvedis pagaidīja, kamēr ārsts sasildīja mēģeni ar pacienta urīnu, paostīja tā izgarojumus un atzinīgi pamāja donam Sabasam ar galvu.

— Viņu vajadzētu nošaut,— ārsts ierunājās, griezdamies pie pulkveža.— Diabēts, ir pārāk gausa slimība, bagātnieku pieveikšanai.

— Jūs jau nu gan šajā nolūkā esat darījis visu iespējamo ar savām sasodītajām insulīna šļircēm,— dons Sabass teica, paplikšķinādams pa savu ļumīgo pakoju.— Taču es esmu vīrs ar aknām, mani nav tik viegli pieveikt.— Un, griezdamies pie pulkveža, piebilda:

— Nāciet tuvāk, sābri. Pirmīt es steidzos jūs meklēt, taču neatradu vairs pat cepuri.

— Es cepuri nevalkāju, lai neviena priekšā man to nevajadzētu noņemt.

Dons Sabass sāka ģērbties. Ārsts svārku kabatā ielika stikla mēģeni ar donam Sabasam analīzēm noņemtajam asinīm. Pēc tam viņš sakārtoja somu. Pulkvedim likās, ka dakteris tūlīt ies prom.

— Jūsu vietā, dakter, es viņam piesūtītu rēķinu par simt tūkstošiem peso,— pulkvedis teica.— Tad viņš nebūtu mūždien tik aizņemts.

— Es viņam piedāvāju darījumu par vienu miljonu pfeso,— ārsts piebilda.— Labākās zāles pret diabētu ir nabadzība.

— Paldies par recepti,— dons Sabass atbildēja, nopūlēdamies iespīlēt savu resno vēderu jātnieka biksēs. —Es tomēr to nepieņemšu, lai nesagādātu jums postu, ko sev līdzi nes bagātība.— Somas niķelētajos slēdžos ārsts redzēja savu žilbinošo zobu atspulgu. Bet dons Sabass, vilkdams zābakus, nepacietīgi vērsās pie pulkveža:

— Labi. Bet kā klājas jūsu gailim?

Pulkvedis nojauta, ka arī ārsts nogaida vrtja atbildi, un sakoda zobus.

— Nekas, sābri,— viņš nomurmināja.— Es atnācu to pārdot.

Dons Sabass beidza vilkt zābakus.

— Labi,— viņš vienaldzīgi noteica.— Tas ir visprātīgākais, ko jus varat darīt.

— Esmu jau par vecu visām šīm klapatām,— pulkvedis taisnojās, ieskatīdamies ārsta neizdibināmajā sejā.— Bijis es gadu divdesmit jaunāks, tad būtu cila lieta.

— Jūs vienmēr esat gadu divdesmit jaunāks par saviem gadiem,— ārsts piebilda.

Pulkvedis atvilka elpu. Viņš gaidīja, ka dons Sabass vēl ko sacīs, taču tas neko neteica. Tikai uzvilka ādas jaku ar rāvējslēdzi un grasījās iziet no guļamistabas.

— Ja gribat, sābri, parunāsimies nākamajā nedēļā,— pulkvedis piebilda.

— Taisni to es gribēju jums sacīt, — dons Sabass paskaidroja.— Man ir viens klients, kurš varbūt jums samaksās četrsimt peso. Taču mums jāpagaida līdz nākamajai ceturtdienai.

— Cik jūs teicāt?— ārsts iejautājās.

— Četrsimt peso.

— Bet es esmu dzirdējis runājam, ka gailis daudz vairāk vērts,— ārsts paskaidroja.

— Jūs man minējāt deviņsimt peso,— pulkvedis teica, ārsta izbrīna paskubināts.— Tas ir labākais gailis visā departamentā.

Dons Sabass atbildēja ārstam.

— Agrāk kāds varbūt būtu maksājis arī tūkstoti,— viņš paskaidroja.— Bet tagad neviens neiedrošinās rādīties ar labu gaili, jo pastāv iespēja, ka arēnā vari dabūt lodi.— Un, pagriezies pret pulkvedi, ar liekuļotu nožēlu piezīmēja:

— Tas ir viss, ko es jums, sābri, gribēju sacīt.

Pulkvedis pamāja ar galvu.

— Labi,— viņš teica.

Nopakaļ abiem pārējiem vīriešiem viņš steberēja pa gaiteni. Viesistabā ārstu aizkavēja dona Sabasa sieva, kas viņam lūdza kādas zāles «pret kaitēm, ar kurām dažkārt sasirgsti, pats nezinādams, kas tev vainas». Pulkvedis pagaidīja ārstu kantorī. Dons Sabass atvēra seifu, sabāza naudu visās kabatās un četras zīmes pasniedza pulkvedim.

— Šeit jums, sābri, būs sešdesmit peso,— viņš teica.

— Kad pārdosiet gaili, tad norēķināsimies.

Pulkvedis pavadija ārstu gar ostmalas veikaliņiem un pārdotavām, kur, pievakares spirgtumam iestājoties, bija sākusies rosme. Lejup pa straumes šauro pavedienu peldēja ar cukurniedrēm piekrauta liellaiva. Pulkvedis sajuta no ārsta uzvēdām neparastu noslēgtību.

— Un kā klājas jums, dakter?

Ārsts paraustīja plecus.

— Puslīdz,— viņš atbildēja.— Liekas, ka man pašam nepieciešams ārsts.

— Pie visa vainīga ziema,— pulkvedis teica.— Man arī iekšas galīgi beigtas.

Ārsts pavērās viņā ar skatienu, kurā absolūti nebija nekā no profesionālas intereses. Tad pamāja sveicienus sīriešiem, kuri sēdēja savu veikaliņu durvis. Kad abi bija apstājušies pie ārsta pieņemamās istabas ieejas, pulkvedis izklāstīja savus apsvērumus par gaiļa pārdošanu.

— Es citādi nevarēju,— viņš paskaidroja.— Sis dzīvnieks pārtiek no cilvēku gaļas.

— Vienīgais lops, kurš pārtiek no cilvēku gaļas, ir dons Sabass,— ārsts iebilda.—- Es nešaubos, ka viņš jūsu gaili pārdos tālāk par deviņsimt peso.

— Jūs domājat?

— Esmu pilnīgi drošs par to, — ārsts paskaidroja.

— Tas ir tikpat apaļš darījums kā viņa slavenais patriotiskais nolīgums ar alkaldu.

Pulkvedis negribēja tam ticēti— Mans sābris ielaidās uz šo nolīgumu, lai glābtu savu ādu,—: viņš teica.— Tāpēc, lai varētu palikt pilsētā.

— Un tāpēc varēja par puscenu uzpirkt savu partijas biedru mantas, kad alkalds tos izsūtīja,— ārsts noteica, pieklauvēdams pie savām durvīm, jo kabatās nevarēja atrast atslēgu. Bet pēc tam vērsās pie pulkveža, kura seja pauda neticību.

— Neesiet tik vientiesīgs, pulkvedi, — viņš teica.

— Donu Sabasu nauda interesē vairāk nekā paša āda.

Vakarā pulkveža sieva izgāja iepirkties. Pulkvedis

pavadija viņu līdz sīriešu veikaliņiem, visu laiku pārdomādams no ārsta dzirdēto.

—- Aizej vēlāk pie puišiem un pasaki, ka gailis ir pārdots,— sieva viņam teica.— Lai viņi nedzīvo veltīgās iedomās.

— Gailis neskaitās pārdots, kamēr nebūs atgriezies mans sābris Sabass,— pulkvedis atbildēja.

Alvaro viņš sastapa biljarda zālē spēlējam ruleti. Kā jau svētdienas vakarā, iestāde bija stāvgrūdām pilna. Visā skaļumā uzgrieztā radio dārdoņa tveici šeit vērta vēl nomācošāku. Pulkvedis ieinteresēts aplūkoja uz lielās, melnās vaska galddrānas uzkrāsotos spilgtos numurus, ko apgaismoja uz kādas kastes nolikta petrolejas lampa. Alvaro visu laiku ietiepīgi lika uz «divdesmit trīs» un nemitīgi zaudēja. Pāri puiša plecam vērdamies, pulkvedis noskatījās spēlē un ievēroja, ka no deviņiem pagriezieniem četras reizes laimē vienpadsmitais numurs.

— Liec uz vienpadsmit,— viņš iečukstēja Alvaro ausī.

— Sis skaitlis laimē visbiežāk.

Alvaro ilgi pētīja skaitļus uz galda. Nākamajā griezienā viņš vēl nelika. No bikšu kabatas izvilcis naudu, viņš to kopā ar kādu papīra lapiņu pa galda apakšu pasniedza pulkvedim.

— Tas no Agustīna,— viņš teica.

Pulkvedis lapiņu iebāza kabatā. Alvaro uz «vienpadsmit» lika prāvu summu.

— Sāc ar mazumiņu,— pulkvedis pamācīja.

— Jums jābūt labai priekšnojautai,— Alvaro atbildēja. Tuvumā esošo spēlētāju grupa atsauca savus agrākos skaitļus un arī lika uz «vienpadsmit», kad milzīgā, krāsainā ripa jau bija sākusi griezties. Pulkvedis jutās vīlies. Pirmo reizi mūžā viņš izjuta azarta spēles valdzinājumu, cerību un vilšanās spējo nomaiņu.

Laimēja piecnieks.

— Tā jau man likās,— pulkvedis nokaunējies piebilda un nepārvaramā vainas apziņā sekoja koka grābeklītim, kurš sarausa Alvaro naudu.— Kāds nelabais mani kūdīja jaukties spēlē!

Alvaro, uz pulkvedi nepaskatījies, pasmaidīja.

— Neraizējieties, pulkvedi! Pamēģiniet laimi mīlestībā!

Pēkšņi apklusa trompetes, kuras spēlēja mambo. Spēlētāji paklīda ar augšup paceltām rokām. Pulkvedis sev* aiz muguras izdzirdēja šautenes salto un sauso aizslēgu klakstu un saprata, ka iekļuvis policijas tvarstā, bet kabatā viņam pagrīdes uzsaukums. Viņš pagriezās, rokas nepaceldams. Un tad pirmo reizi mūžā vaigu vaigā ieraudzīja cilvēku, kurš bija nošāvis viņa dēlu. Tas stāvēja pulkveža priekšā, šautenes stobru spiezdams viņam vēderā. Policists bija ma'ia auguma, ar indiāņa sejas vaibstiem, saulē iedegušu ādu, un no viņa uzvēdīja maziem bērniem raksturīgais smārds. Pulkvedis sakoda zobus un ar pirkstgaliem viegli atvirzīja šautenes stobru sāņus.

— Atļaujiet,— viņš teica.

Pulkveža skatiens sastapās ar mazām'un šaurām sikspārņa ačtelēm. Kādu mirkli viņš juta, ka šis acis viņu aprij, sakošļā, sagremo un tūlīt pēc tam izspļauj.

— Ejiet, pulkvedi!

Pulkvedim nemaz nevajadzēja atvērt logu, lai pateiktu, ka sācies decembris. Viņš to jau bija jutis savos kaulos virtuvē, sasmalcinādams augļus gaiļa brokastim. Tagad viņš atvēra durvis — un pagalma izskats apstiprināja viņa nojautu. Tas bija brīnišķīgs. Zāle, koki un mazmājiņas sienas it kā peldēja rēnā dzidrumā kādu sprīdi virs zemes.

Sieva palika gultā lidz pulksten deviņiem. Kad viņa ienāca virtuvē, pulkvedis jau bija uzposis māju un virtuvē sarunājās ar bērneļiem, kuri bija sastājušies ap gaili. Lai piekļūtu pie pavarda, viņai vajadzēja mest līkumu.

— Pavācieties pie malas!— viņa uzbrēca un uzmeta gailim piktu skatienu.— Nesaprotu, kad mēs beidzot tiksim vaļā no šā nelaimes putna!

Pulkvedis paskatījās uz gaili, nesaprazdams, ar ko tas aizkaitinājis sievu. Putns ne ar ko nevarēja aizdot dusmas. Tas bija sagatavots treniņiem. Ar savu kailo, spalvas nometušo, sarkanīgo kaklu, saskrāpētajiem stilbiem un saplosīto seksti putns izskatījās pagalam izdēdējis un neaizsargāts.

— Paveries labāk pa logu un aizmirsti gaili,— pulkvedis teica, kad bērneļi bija izgājuši.— Tādā rītā tā vien gribas nofotografēties sev par atmiņu.

Sieva izliecās pa logu, taču viņas seja nepauda nekādu sajūsmu.— Man patiktu iesēt rozes,— viņa teica, atgriezdamās pie pavarda. Bet pulkvedis uzkāra spoguli pie balsta, lai noskūtos.

— Ja tev patiktu iesēt rozes, sēj tās,— viņš teica, pūlēdamicst naža vilcienus pielāgot spoguli redzamā attēla kustībām.

— Tās apris cūkas,— sieva atbildēja.

— Tad jau pavisam labi,— pulkvedis piebilda.— Ar rozēm barotu cūku gaļai vajadzētu būt sevišķi garšīgai.

Sameklējis spoguli sievas attēlu, pulkvedis pārliecinājās, ka viņas sejas izteiksme saglabājusies tada pati. Uguns atplaiksnā viņas seja šķita veidota no tā paša māla kā pavards. Acis no sievas nenovērsdams, pulkvedis turpināja skūties pēc taustes, kā bija pieradis to darīt ilgus gadus. Savās domas iegrimusī sieva ilgi klusēja.

— Tālab es nemaz negribu sēt rozes,— viņa teica.

— Labi, nu tad nesēj,— pulkvedis sacīja.

Viņš bija labā omā. Decembris viņa iekšās sazēlušās glīves bija izkaltējis. Šorīt, pulkvedim atgadījās tikai viena ķeza, un tas notika, kad viņš izmēģinājās uzvilkt jaunās kurpes. Nopūlējies šā un tā, pulkvedis saprata, ka tas ir veltīgi, un uzāva savas laķenes. Sieva to tūlīt ievēroja.

— Ja tu nenēsāsi jaunās kurpes, nekad tās neieval-kāsi,— viņa pamācīja.

— Tās domātās tizliem,— pulkvedis iebilda.— Kurpes drīkstētu pārdot tikai tad, kad tās jau kādu mēnesi valkātas.

Pulkvedis izgāja uz ielas pacilātā nojautā, ka šodien vajadzētu pienākt gaidītajai vēstulei. Tā kā vēl nebija kuģīšu laiks, pulkvedis iegriezās dona Sabasa kantorī. Taču tur viņam apgalvoja, ka saimnieks atgriezīsies tikai pirmdien. Pulkvedis neizmisa, lai gan šāda aizkavēšanās nebija paredzēta. «Agri vai veļu, bet galu galā viņam tomēr jāpārrodas,» pulkvedis pie sevis nodomāja un devās uz ostu, nopriecādamies par dzidra spirgtuma caurausto stundu.

— Visu gadu varētu būt decembris,— viņš noburkšķēja, sēdēdams sīrieša Mozus veikaliņā.— Sajūta tāda, it kā cilvēks pats būtu no stikla.

Sīrietim Mozum vajadzēja papūlēties, lai dzirdēto pārtulkotu savā gandrīz pilnīgi aizmirstajā arābu valodā. Viņš bija austrumnieciska tipa mierīgs cilvēks ar laiskām slīkoņa kustībām, līdz pat galvas virsai blīvi iespīlēts gludā ādā, kurā neredzēja nevienas krunciņas, un tā vien likās, ka viņš nule izvilkts no ūdens.

— Agrāk jau tā esot bijis,— viņš teica.— Ja tagad pieturētos tāds pats laiks, tad man jau būtu astoņi simti deviņdesmit septiņi gadi. Un cik gadu ir tev?

— Septiņdesmit pieci,— pulkvedis atbildēja, bet ar acīm sekoja pasta pārziņa kustībām. Un tikai tad viņš pamanīja cirku, ieraudzījis pazīstamo ielāpiem klāto telti, kura bija izstiepta uz kuģīša klāja starp dažādu krāsainu priekšmetu kaudzēm. Uz mirkli viņš izlaida no acim pat pasta pārzini, ar skatienu meklēdams zvērus starp kastēm, kas bija sakrautas uz citiem kuģīšiem. Taču nekādu zvēru tur nebija.

— Atbraucis cirks,— viņš teica.— Pirmais pēdējo desmit gadu laikā.

Sīrietis šo ziņu tūlīt apsprieda ar sievu. Abi runāja arābu un spāņu valodas sajaukumā. Sieva viņam atbildējā no telpas, kas atradās aiz veikaliņa. Kaut ko vēl pats pie sevis nomurminājis, sīrietis savas raizes pastāstīja pulkvedim:

— Viņai jānoslēpj kaķis, pulkvedi. Citādi puikas tos tvarsta un pārdod cirkam.

Pulkvedis dzīrās sekot pasta pārzinim.

— Tas nav zvēru cirks,— viņš teica.

— Alga viena,— sīrietis atbildēja.— Virves dejotāji ēd kaķus, lai pašiem būtu lunkanāki kauli.

Pulkvedis gāja nopakaļ pasta pārzinim gar ostmalas bodītēm līdz pat pilsētas laukumam. Tur viņu pārsteidza skaļa jezga gaiļu cīņas arēnā. Kāds garāmgājējs kaut ko pulkvedim ieminējās par viņa gaili. Un tikai tad pulkvedis atcerējās, ka šodien taču bija paredzēts sākt ciņas gai(u treniņus.

Pagājis garām pastam, pulkvedis pēc brītiņa jau atradās gailu cīņas arēnas virmojošā gaisotnē. Tur viņš arēnas vidū ieraudzīja savu gaili, vienu, neaizsargātu, ar lupatās ietīstītiem piešiem, un no dzīvnieka kāju dreboņas bija redzams, ka tas ir nobijies. Viņa pretinieks bija drūms palss gailis.

Pulkvedis bez jebkāda satraukuma noskatījās abos gaiļos. Salēkšanās vienmērīgi sekoja cita pēc citas. Tad, juceklīgām ovācijām skanot, momentāni noņirbēja spalvu, kāju un lupatās savīstītu piešu ņudzeklis. Atmests pie barjeras dēļiem, palsais gailis pārmeta kūleni un atkal traucās uzbrukumā. Bet pulkveža gailis bija mierīgs. Atsitis pretinieka uzbrukumus, viņš katru reizi atkāpās vienā un tajā pašā vietā. Taču kājas tam vairs nedrebēja.

Hermāns pārlēca pāri barjerai, pacēla gaili abās rokās un to parādīja publikai tribīnēs. Sacēlās nevaldāma aplausu un kliedzienu vētra. Pulkvedis juta, ka nav īsta samērīguma starp ovācijām un paša notikuma nozīmīgumu. Viss viņam šķita farss, kurā apzināti un pēc pašu gribas piedalās arī gaili.

Vieglas un mazliet nicīgas ziņkāres pārņemts, viņā nolūkojās apļveida tribīnēs. Satrauktu ļaužu pūlis no tām metās uz arēnu. Pulkvedis vērīgāk ielūkojās skatītāju pietvīkušajās, uzbudinātajās, pārmērīgi priecīgajās sejās. Tie bija jauni cilvēki. Visi pilsētas jaunieši. Un tad kā tālas, kaut kur atmiņas pamalē izdzisušas pagātnes atplaik-sna viņā pamodās nojausma par kādreiz bijušo. Pulkvedis pārlēca pāri barjerai, izspiedās cauri cilvēku drūzmai arēnā, un viņa acis sastapās ar Hermāna mierīgo skatienu. Plakstus nesamirkšķinot, viņi vērās viens otrā.

— Labdien, pulkvedi!

Pulkvedis paņēma no viņa gaili un nopurpināja:

— Labdien.— Bet vairāk neteica ne vārda, jo bija pārsteigts par dzīvnieka ķermenī jūtamajām dziļajām un siltajām trīsām. Viņam likās, ka vēl nekad savās rokās nav turējis kaut ko tik dzīvu.

— Jūs nebijāt mājās,— Hermāns mulsi paskaidroja.

Viņu pārtrauca jaunas ovācijas. Pulkvedis jutās iebiedēts. Aplausu un kliedzienu apdullināts, viņš, ne uz vienu nepaskatīdamies, atkal izspraucās cauri pūlim un ar gaili padusē izgāja uz ielas.

Visi pilsētiņas iedzīvotāji — lielāko tiesu mazie ļaudis— iznāca uz ielas, lai redzētu, kā pulkvedis, skolēnu bara pavadīts, dodas uz savu māju. Milzīga auguma nēģeris, aptinis ap kaklu čūsku un uz galdiņa pakāpies, bez vajadzīgās atļaujas kādā laukuma nostūrī pārdeva zāles. No ostas atpakaļ nākošie cilvēki barā bija apstājušies paklausīties viņa izsaucienos, bet, kad garām gāja pulkvedis ar gaili padusē, visu vērība tika piegriezta viņam. Ceļš līdz mājai pulkvedim nekad vel nebija licies tik garš.

Taču pulkvedis neko nenožēloja. Pilsētiņa bija iegrimusi stingā snaudā, kas ilga jau desmit gadu. Bet šajā piektdienā — pulkvedis atkal veltīgi bija gaidījis vēstuli — tā pamodās. Pulkvedis atcerējās agrakos laikus. Atcerējās, kā viņš ar sievu un dēlu, patvērušies zem lietussarga, sēdēja izrādē, kura turpinājās, par spīti lietus-gāzmei. Atcerējās savas partijas vadītājus, kuri, rūpīgi sasukājušies un mūzikas ritmā ar vēdekļiem apvēdināda-mies, sēdēja viņa pagalmā. Un pulkveža ausīs un visā iekšienē gandrīz vai sāpīgi atbalsojas bungu dārdoņa.

Pulkvedis šķērsoja ielu, kas veda līdztekus upei, un arī šeit sastapa ļaužu pūļus, kas ar savu kņadu atgādināja kādreizējas tālo vēlēšanu svētdienas. Barā sastājušies

cilvēki nolūkojās, kā tiek izkrauti cirka piederumi. No kāda veikaliņa sievietes balss viņam ko uzsauca par gaili. Taču pulkvedis, iegrimis izklaidīgās domas, turpināja ceļu mājup, vēl aizvien dzirdēdams laužu balsis, it kā viņam līdzi nāktu tribīnē sacelto ovāciju atbalsis.

Pie mājas durvīm viņš pievērsās lidzi nakošajam bērnu baram.

— Bet tagad visi uz mājām!— viņš uzsauca.— Kas nāks iekšā, to aiztriekšu ar siksnu.

Aizšāvis aizbīdni, viņš devās tieši uz virtuvi. Sieva, aizgūtnēm elpu tvarstīdama, iznāca no guļamistabas.

— Viņi aiznesa gaili ar varu!— sieva sauca.— Es veltīgi teicu, ka gailis no šīs mājas neizies, kamēr es vien būšu pie dzīvības.— Pulkvedis piesēja gaili pie pavarda kājas. Un tad apmainīja tam kārbā ūdeni, vēl aizvien dzirdēdams sievas sirdīgo šķendēšanos.

— Bet šie atbildēja, ka aiznesīšot gaili pat pāri mūsu līķiem,— viņa stāstīja.— Jo gailis nepiederot tikai mums, bet gan visai pilsētai.

Beidzis nodarboties ar gaili, pulkvedis ielūkojās savas sievas pārvērstajā sejā. Un nemaz nebija izbrīnījies, sajuzdams, ka viņā nepamostas ne vainas apziņa, ne līdzjūtība.

— Viņi rīkojās pareizi,— pulkvedis mierīgi noteica. Un pēc tam, sev kabatas izčamdīdams, neizprotamā lēnprātībā piebilda:

— Gaili mēs nepārdosim.

Sieva viņam sekoja lidz pat guļamistabai. Pulkvedis šķita esam tāds pats kā aizvien, tikai kaut kā savādi netverams, it kā uz ekrāna skatīts. No drēbju skapja izņēmis dažas naudaszīmes, viņš tām pievienoja kabatās sameklētās, saskaitīja un visu noglabāja skapī.

— Seit ir divdesmit deviņi peso, kas atdodami sābrim Sabasam,— viņš teica.— Atlikumu viņam atmaksās, kad es būšu saņēmis pensiju.

— Un ja nu tu pensiju nesaņemsi?— sieva iejautājās.

— Saņemšu.

— Bet ja nu ne?

— Tad arī viņam es neko nemaksāšu.

Pagultē pulkvedis sameklēja jaunās kurpes. Pēc tam no skapja izņēma papes kastīti, ar lupatu noslaucīja kurpju pazoles un apavus iepakoja tāpat, kā sestdienas vakarā sieva tos bija pārnesusi no veikala. Viņa pat nepakustējās.

— Kurpēs mēs dosim atpakaļ,— pulkvedis paziņoja. — Tur būs vēl trīspadsmit peso manam sābrim.

— Kurpes atpakaļ neviens neņems,— sieva atrunājās.

— Viņiem jāņem,— pulkvedis neatlaidās.— Es tās tikai divas reizes esmu uzāvis.

— To turki nesapratīs,— sieva tiepās.

— Viņiem jāsaprot.

— Bet ja nu tomēr nesapratīs?

— Tad lai arī nesaprot!

Viņi apgūlās neēduši. Pulkvedis nogaidīja, kamēr sieva beigs skaitīt lūgsnas, un tad nodzēsa lampu. Taču aizmigt viņš nevarēja. Nozvanīja kinocenzūras zvani un gandrīz tūlīt pēc tam — tikai trīs stundas vēlāk — komandanta stundas signāls. Rīta puses dzestrumā sievas sēcošā elpa kļuva pavisam saraustīta. Pulkvedis vēl gulēja vaļējam acīm, kad sieva rimtā, izlīgumu meklējošā balsi ierunājās:

— Tu vēl esi nomodā.

— Jā.

— Pamēģini nākt pie prāta,— sieva teica.— Es rīt parunāšu ar sābri Sabasu.

— Viņš atgriezīsies tikai pirmdien.

— Tas vēl labāk,— viņa nopriecājās.— Tad tev būs vēl trīs dienas laika apdomāties.

— Man nav ko apdomāties,— pulkvedis atbildēja.

Samirkušo oktobra gaisu vairs nejuta, bija iestājies

nomierinošs svaigums. Dumpja māvieni apstiprināja, ka patiesi ir decembris. Līdz pulksten diviem pulkvedis vēl nebija varējis aizmigt. Taču viņš zināja, ka nomodā ir arī sieva, kas mēģināja guļamtiklā pagriezties uz otriem sāniem.

— Tu vēl aizvien nomodā,— sieva ierunājās.

— Jā.

Viņa brīdi padomāja.

— Mēs nevaram to atļauties,— viņa teica.— Padomā tikai, ko mums dod četrsimt peso!

— Tagad jau drīz piesūtīs pensiju, — pulkvedis teica.

— Tu to saki jau piecpadsmit gadus.

— Tieši tāpēc,— pulkvedis paskaidroja.— Cik tad ilgi var vilcināties!

Sieva apklusa. Bet, kad viņa atkal ierunājās, pulkvedim šķita, ka klusuma brīža nemaz nav bijis.

— Man tā vien liekas, ka nekādu pensiju nekad neizmaksās.

— Izmaksās gan.

— Un ja nu ne?

Pulkvedim vairs nebija ko sacīt. Pirmais gaiļa skan-diens viņu uz mirkli atsauca īstenībā, bet pēc tam pulkvedis tūlīt atkal iegrima dziļā, mierīgā un drošā bezsapņu miegā. Kad viņš no jauna pamodās, saule jau stāvēja augstu debesīs. Sieva vēl gulēja. Ierasti, tikai ar divu stundu nokavēšanos pulkvedis paveica savu parasto rīta soli un tad gaidīja sievu pamostamies, lai brokastotu.

Sieva piecēlās, bet no viņas sejas nekas nebija nojaušams. Padevuši viens otram labrītu, abi klusēdami apsēdās pie brokastgalda. Pulkvedis izdzēra tasi melnas kafijas, piekozdams saldmaizīti un gabaliņu siera. Visu rīta cēlienu viņš pavadīja drēbnieku darbnīcā. Pulksten vienos viņš atgriezās mājā un redzēja sievu sēžam starp begoniju podiem un kaut ko lāpām.

— Būtu laiks ieturēt pusdienas,— pulkvedis ierunājās.

— Nekādu pusdienu nebūs,— sieva atbildēja.

Pulkvedis paraustīja plecus. Pēc tam viņš mēģināja

aizdarīt žogā caurumus, lai bērneļi vairs nevarētu iekļūt virtuvē. Kad pulkvedis atgriezās mājā, pusdienu galds bija uzklāts.

Pusdienojot pulkvedis redzēja, ka sieva visiem spēkiem savaldās, lai nesāktu raudāt. Tas viņu uztrauca. Viņš pazina savas sievas raksturu, kas bija stingrs, jau no dabas skarbs un vēl stingrāks norūdījies vairāk nekā četrdesmit gadu ilgās grūtībās. Pat dēla bērēs viņa nebija nobirdinājusi nevienas asaras.

Pulkvedis pārmetoši paskatījās sievai acīs. Viņa sakoda lūpas, ar piedurkni norausa plakstus un turpināja ēst.

— Tu nemaz nerēķinies ar mani,— viņa teica.

Pulkvedis neatbildēja.

— Tu esi ietiepīgs, cietsirdīgs un nerēķinies ar citiem,— viņa atkārtoja, salikdama ēdampiederumus krustām uz šķīvja, bet tūlīt māņticīgi tos izjauca.— Visu mūžu esmu pacietīgi nesusi savu krustu, bet tagad iznāk, ka esmu mazāk ievērības vērta par gaili.

— Tas ir pavisam kas cits,— pulkvedis paskaidroja.

— Tas nav nekas cits,— sieva iebilda.— Tev vajadzētu sajēgt, ka es mirstu, ka mana kaite nav vis kāda slimība, bet agonija.

Pulkvedis nebilda ne vārda, iekams nebija beidzis ēst.

— Ja ārsts man garantē, ka tava astma pāries, kad gaiļa vairs nebūs, es tūlīt to pārdošu,— pulkvedis teica,

— bet. citādi ne.

Pecpusdienā viņš aiznesa gaili uz arēnu. Atgriezies mājās, viņš redzēja, ka sievai sākusies jauna lēkme. Izspūrušiem, uz pleciem noslīgušiem matiem un ieplestām rokam viņa staigāja pa galeriju no viena gala uz otru un, plaušām svelpjot, aizgūtnēm tvarstīja elpu. Tads stāvoklis turpinājās līdz vēlai vakara stundai. Pēc tam viņa nolikās gulēt, vīram ne vārda nepasacījusi.

Vēl pec komandanta stundas signāla viņa kādu brīdi turpināja burkšķēt lūgsnas. Tad pulkvedis dzīrās nodzēst lampu. Taču sieva tam nepiekrita.

— Es negribu nomirt tumsā,— viņa sacīja.

Pulkvedis atstāja lampu uz grīdas. Viņam sāka uzmākties nogurums un tā vien gribējās visu aizmirst, vienā paņēmienā nogulēt palikušās četrdesmit četras dienas un pamosties tikai divdesmitajā janvārī trijos pēcpusdienā gaiļu cīņas arēnā un tieši tajā mirklī, kad gailim būs jāuzsāk cīņa. Taču sievas nomods arī viņam neļāva aizmigt.

— Mūžam viens un tas pats,— viņa pēc kāda brīža ierunājās.— Mēs ciešam badu, lai citi būtu paēduši. Un tā tas turpinās jau četrdesmit gadus.

Pulkvedis klusēja, līdz sieva uz mirkli pieklusa, lai apjautātos, vai viņš vēl nomodā. Pulkvedis atbildēja apstiprinoši. Un tad viņš vienmuļā, mierīgā, bet nepielūdzamā balsī turpināja:

— Visiem atlēks savs labums no gaiļa, tikai mēs paliksim bešā. Mēs esam vienīgie, kuriem nav ne sentāvo, ar ko piedalīties spčlē.

— Gaiļa īpašniekam tāpat ir tiesības uz divdesmit procentiem.

— Tev tāpat bija tiesības uz kādu algotu amatu, kad vēlēšanu laikā tevi sūtīja uz tādām vietām, kur viegli varēja lauzt kaklu,— sieva atbildēja.— Tāpat tev bija tiesības uz veterāna pensiju pēc tam, kad tu biji riskējis ar savu ādu Pilsoņu kara laikā. Tagad visiem ir nodrošināta dzīve, bet tu mirsti badā gluži viens.

— Es neesmu viens,— pulkvedis iebilda.

Pulkvedis mēģināja sievai ko ieskaidrot, bet tad viņu pieveica miegs. Taču sieva turpināja runāt, līdz beidzot saprata, ka vīrs aizmidzis. Tad viņa atmeta moskītu tīklu

un tumsā pārgāja pāri viesistabai, vēl aizvien runādama. Gaismiņai svīstot, pulkvedis pasauca sievu.

Viņa iznira durvīs kā rēgs. Uz grīdas stāvošā gandrīz pilnīgi izdzisusī lampa meta uz viņu vāru gaismu. Pirms viņa likās gulēt, viņa lampu nodzēsa, taču vēl aizvien turpināja runāt.

— Mums kaut kas jādara,— pulkvedis sievu pārtrauca.

— Vienīgais, ko mēs varam darīt, ir pārdot gaili,— viņa teica.

— Tikpat labi varam pārdot arī pulksteni.

— Neviens to nepirks.

— Rīt pamēģināšu par to no Alvaro dabūt četrdesmit peso.

— Viņš tev tos nedos.

— Nu, tad pārdosim gleznu.

Atmetusi moskītu tīklu, sieva atkal sāka runāt. Pulkvedis juta no viņas uzvedām dziedniecības augu aromātu.

— Arī gleznu neviens nepirks,— viņa paziņoja.

— Gan to redzēsim,— pulkvedis rāmi piebilda, un viņa balsī nebija jūtama ne mazākā pārmaiņa.— Bet tagad liecies gulēt. Ja rītdien neizdosies neko pārdot, tad sagudrosim ko citu.

Pulkvedis nopūlējās turēt acis vaļā, taču tās aizvēra miegs. Viņš iekrita kādā esamībā, ārpus laika un telpas, kur sievas sacītajiem vārdiem bija pavisam cita nozīme. Taču pēc brīža viņš juta, ka tiek purināts aiz pleca.

— Atbildi man!

Pulkvedis lāgā neatskārta, vai viņš šos vārdus dzirdējis pirms vai pēc iemigšanas. Ausa gaisma. Logs iezīmējās svētdienas zaļganajā dzidrumā. Pulkvedim šķita, ka viņam piemeties drudzis. Tvīka acis, un tikai ar lielu piepūli viņš atguva apziņas skaidrību.

— Pasaki man — ko mēs darīsim, ja mums nebūs nekā, ko pārdot?— sieva atkārtoja.

— Tad jau būs pienācis divdesmitais janvāris,— pulkvedis atbildēja pavisam skaidrā atskārtā.— Gaiļa īpašniekam divdesmit procentu izmaksā tūlīt uz vietas.

— Ja gailis uzvar,— sieva teica.— Bet ja nu viņš zaudē? Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka gailis var arī zaudēt?

— Tāds gailis nevar zaudēt.

— Bet pieņemsim, ka viņš zaudē.

— Vēl atliek četrdesmit četras dienas laika par to domāt,— pulkvedis noteica.

Sievai uznaca izmisums.

— Bet ko mēs pa to laiku ēdīsim?— vina neatlaidās, sagrāba pulkvedi aiz flaneļa krekla apkakles un sparīgi sapurināja.

— Pasaki man, ko mēs pa to laiku ēdīsim!

Pulkvedim bija vajadzējis nodzīvot septiņdesmit piecus gadus — mats matā sava mūža septiņdesmit piecus gadus— lai nokļūtu šādā situācijā. Taču viņš jutās tīrs, noteikts un nepieveicams, kad sievai atbildēja:

— Sūdus!

NESTUNDĀ

1

Cientēvs Anhels svinīgā piepūlē izslējās sēdus. Ar pirkstu skrumšļiem paberzējis plakstus, viņš atmeta moskītu tīklu un palika domīgi sēžam uz kailā paklāja, lai apjēgtu, ka pats ir dzīvs, pie reizes arī atcerētos, kāds šodien datums un kurš no svētajiem godājams. «Otrdiena, ceturtais oktobris,» viņš nodomāja un klusā balsi noteica:— Asīzes svētais Francisks.

Nenomazgājies un lūgsnu nenoskaitījis, viņš apģērbās. Cientēvs bija liela auguma, sarkaniem vaigiem, ar piejaucēta vērša rāmo stāju, tāpat ar savām laiskajām, skumjajām kustībām viņš atgādināja vērsi. Gausiem pirkstiem, itin kā arfas stīgas pārbaudīdams, iztaustījis savas sutanas aizpogājumu, viņš atvilka šautru un atvēra durvis uz iekšējo pagalmu. Lija lietus, un piemirkušās tuberozes viņam sauca atmiņā kādas dziesmas vārdus.

— «Un pārplūdis jūra no asarām manām», — viņš nopūtās.

Cientēva guļamistabu ar baznīcu savienoja slēgta galerija, kuras klona grīda bija no ķieģeļiem ar paviršu salaidumu, tā ka pa to spraugām augšup tiecās oktobra mēnesī sazēlusī zāle. Galeriju rotāja rindās salikti puķu podi. Pirms iešanas uz baznīcu cientēvs Anhels iegriezās atejā, kur nolaida spēcīgu urīna strūklu, aizturējis elpu, lai nevajadzētu ieelpot kodīgo amonjaka smirdoņu, no kuras acis sariesās asaras. Pēc tam viņš atkal atgriezās galerijā, atcerēdamies: «Bet sapņu laivā es sasniegšu tevi.» Baznīcas šaurajās durtiņās viņš pēdējo reizi juta uzvēdām tuberožu smaržu.

No pašas baznīcas pretim dvesa sasmakurns. Tās galvenā eja tāpat bija izlikta ar nevīžīgi salaistiem ķieģeļiem,

bet izejas durvis veda uz pilsētas laukumu. Cientēvs Anhels devās tieši uz torni. Ieraudzījis, ka stundeņa atsvaru bumbas atrodas vairāk nekā metru virs galvas, viņš nodomāja, ka tās vēl kādu nedēju var palikt neuzvilktas. Viņam uzmācās odi. Ar spēcīgu delnas atvēzienu viņš vienu no tiem nosita sev uz skausta un pēc tam notīrīja roku pie zvana virves. Tad virs galvas viņš izdzirdēja zarnu gurkstoņai līdzīgo sarežģītā mehānisma troksni, kuram tūlīt sekoja pieci dobji un dziļi sitieni, atbalsodamies kaut kur dziļi paša iekšienē.

Cientēvs nogaidīja pēdējo sitienu, tad ar abām rokām satvēra zvana virvi, aptina to ap delnu un apņēmīgi sāka šķindināt ieplaisājušo bronzu. Viņš bija tieši sešdesmit vienu gadu vecs. Zvana skandināšana šajā vecumā jau bija pārlieku smags darbs, taču viņš aizvien pats bija iezvanījis aicinājumu uz rīta dievkalpojumu, un, izpildīdams šo pienākumu, jutās morāli pacilāts.

Zvanam vēl dimdot, Trinidada atgrūda ieejas durvis un devās uz kaktu, kur viņa iepriekšējā vakarā bija izlikusi peļu lamatas. Saskatījusi nobeigušās peles, Trinidada reizē izjuta pretīgumu un patiku.

Atvērusi pirmās lamatas, viņa ar rādītāja pirkstu un īkšķi satvēra peli aiz astes un iemeta papes kastē. Bet cientēvs Anhels atdarīja ieejas durvis līdz galam.

— Labrīt, cientēv!—Trinidada sveicināja.

Taču atbildes sveicienam viņa nedzirdēja atskanam cientēva skaisto baritonu. Tukšais laukums, lietus šļācēs snaudošie mandeļkoki, agrīnā oktobra rīta snaudā iegrimusi pilsētiņa — tas viss viņā bija izraisījis nomācošu nevarības sajūtu. Bet, kad cientēva ausis pierada pie lietus šalkoņas, viņš laukuma otrā galā izdzirdēja Pastora klarnetes liego un mazliet it kā nereālo skanējumu. Tikai tad cientēvs atbildēja uz viņam padoto labrītu:

— Pie serenādes dziedātājiem Pastors nebija.

— Nē,— Trinidada apstiprināja un pienāca tuvāk ar beigto peļu kasti.— Viņš bija pie ģitāristiem.

— Kādas pāris stundas viņi dziedāja muļķīgu dziesmiņu,— cientēvs teica.— «Un pārplūdīs jūra no asarām manām.» Tāds, liekas, bija tās skanējums.

— Tā ir Pastora jaunākā dziesma, — Trinidada paskaidroja.

Nekustīgi stāvēdams pie atvērtajām durvīm, cientēvs uz mirkli izju*ta dīvaina valdzinājuma varu. Jau daudz gadu viņš bija dzirdējis Pastora klarneti, kad tas divus

kvartālus tālāk katru dienu pulksten piecos uz ķeblīša, pievirzījis to pie baložu būra balsta, vingrinājās uz sava instrumenta. Tādēļ likās, ka pilsētiņai būtu savs precīzi strādājošs mehānisms: vispirms pulksten piecos pieci stundeņa sitieni, pēc tam pirmais zvana aicinājums uz rīta dievkalpojumu, bet tad no Pastora mājas iekšējā pagalma klarnetes skaņas, kuras ar savu dzidrumu un lokanību šķita iztīrām baložu pieķēzīto gaisu.

— Mūzika jau ir laba, — cientēvs piebilda, — tikai teksts muļķīgs. Vārdus vari sakārtot, kā vien gribi, vienādi un otrādi, bet iznāk allažiņ viens un tas pats. «Un sasniegšu tevi es sapņu laivā.»

Un, pasmaidījis par savu atklājumu, cientēvs pagriezās un aizslāja pie altara iedegt sveces. Trinidada viņam sekoja. Viņa bija ģērbusies garā, baltā virsvalkā ar laicīgās kongregācijas zilo zida lenti apsietām piedurknēm, kas sniedzās līdz pat delnām. Zem kopā saaugušajām uzacīm redzokļi viņai dzirkstīja kā divas ogles.

— Cauru nakti viņi tepat tuvumā klaigāja.

— Tas bija pie Margo Ramīresas mājas,— Trinidada izklaidīgi paskaidroja, sakratīdamas beigtās peles papes kastē.— Taču šonakt bija jau kaut kas labāks par serenādēm.

Cientēvs apstājās un ieurbās viņā ar savām mēmi zilajām acīm.

— Un kas īsti?

— Nelegālas lapiņas,— Trinidada atbildēja, iesmiedamās sīku, nervozu smiekliņu.

Trīs mājas tālāk Sēsaram Montēro sapnī rādījās ziloņi. Svētdien viņš tos bija redzējis kinoteātrī. Pusstundu pirms izrādes beigām bija sācis gāzt lietus, un tagad viņš sapnī noskatījās filmas beigas.

Pagriezies viņš ar visu sava auguma svaru uz brīdi piespiedās pie sienas, bet pārbiedētie indiāņi briesmīgās ' izbailēs metās bēgt no ziloņu bara. Sieva viegli piebikstīja viņam pie sāniem, taču neviens no abiem nepamodās.— Eima prom,— viņš nomurmināja un pagriezās agrākajā stāvoklī. Tad viņš pamodās. Šajā brīdī otro reizi nošķindēja zvans, aicinādams uz rīta dievkalpojumu.

Istabai bija plaši stiepļu pinuma aizžogi. Pie loga, kas izgāja uz laukumu un tāpat bija segts ar stiepļu pinumu, karājās kretona aizkari ar dzelteniem ziediņu rakstiem.

Uz naktsgaldiņa stāvēja portatīvs radiouztvērējs, lampa un pulkstenis ar spīdošu skaitienīcu. Otrā pusē, pie sienas piebīdīts, atradās milzīgs skapis ar spoguļstikla durvīm. Vilkdams jātnieka stulmeņus, Sēsars Montēro izdzirdēja Pastoru spēlējam klarneti. Zābaku ādas saites dubļos bija saskretušas. Viņš tās vilka ar visu spēku, laizdams tām slīdēt gar delnām, kas bija vēl raupjākas par pašām saitēm. Pēc tam sāka meklēt pagultē piešus, taču tos tur neatrada. Pustumsā viņš turpināja ģērbšanos, cenzdamies to izdarīt pēc iespējas klusāk, lai nepamodinātu sievu. Kreklu aizpogājis, viņš paskatījās pulkstenī uz naktsgaldiņa, pēc tam atkal sāka meklēt piešus. Vispirms viņš čamdījās tāpat ar rokām. Pēc tam pakāpeniski nometās četrrāpus un izgrābstīja pagulti. Pamodās sieva.

— Ko tu meklē?

— Piešus.

— Tie iekarināti skapī,— sieva paskaidroja.— Tu pats tos sestdien tur noliki.

Viņa atbīdīja moskītu tīklu un uzdedza gaismu. Sēsars Montēro nokaunējies piecēlās. Viņš bija spēcīga auguma vīrs platiem, stūrainiem pleciem, taču viņa kustības izskatījās atsperīgas pat ar jātnieka stulmeņiem kājās, lai gan apavu pazoles bija cietas — gluži kā no koka. Viņa veselīgumā jautās kaut kas mežonīgs. Sēsara Montēro vecumu bija grūti nosacīt, bet pēc kakla grumbām varēja nomanīt, ka piecdesmitais gads viņam jau aiz muguras. Montēro apsēdās uz gultas malas, lai piestiprinātu piešus.

— Līst vienā līšanā, — ierunājās sieva, manīdama, ka viņas sīkie gluži kā pusaudzes kauli piesūkušies ar nakts valgmi.— Es jūtos tikpat kā sūklis.

Sīciņa, ar garu, smailu degunu, mūždien izskatīdamās nomiegojusies, viņa pūlējās caur aizkariem saredzēt lietus sīpas. Sēsars Montēro piesprādzēja piešus, tad piecēlās kājās un vairāk reižu noklaudzināja papēžus. Visa māja nodrebēja piešu kapara šķindā.

— Oktobrī jaguāri ir trekni,— viņš noteica.

Taču sieva, aizrautīgi klausīdamās Pastora spēlētajā melodijā, neko nedzirdēja. Kad viņa atkal paskatījās uz vīru, tas pie spoguļskapja, kājas iepletis un galvu noliecis, sukāja matus, taču viņa vareno augumu spogulis nespēja ietilpināt.

Sieva klusā balsī atkārtoja Pastora dziesmas melodiju.

— Ļirināja šo meldiņu cauru nakti,— viņš noteica.

— Tā ir ļoti jauka dziesmiņa^^-sieva piezīmēja.

Atraisījusi no gultas galvgaļa lenti, viņa sakārtoja matus uz pakauša mezglā un, tagad jau pilnīgi pamodusies, nopūtās:—«Līdz nāvei es patveršos sapnī tavā.»— Sēsars Montēro sievas vārdiem nepiegrieza nekādu vērību. No skapja atvilktnes, kur atradās dažas rotas, mazs sieviešu aproces pulkstenītis un pildspalva, viņš izņēma kabatas portfeli. Atskaitījis četras naudaszīmes, viņš pārējās nolika agrākajā vietā. Bet pēc tam krekla kabatā iebāza sešas medību patronas.

— Ja lietus nemitēsies, es sestdien nebūšu atpakaļ.

Sēsars Montēro atvēra durvis uz iekšējo pagalmu un

brīdi palika stāvam uz sliekšņa, ieelpodams oktobra drūmo gaisu, līdz acis pierada pie tumsas. Viņš jau grasījās aizvērt durvis, kad guļamistabā ietrinkšķējās modinātāja zvans. Sieva izlēca no gultas. Roku uz durvju roktura uzlicis, viņš brīdi vilcinājās, līdz sieva pārtrauca modinātāja tarkšķi un tad, uz viņu paskatījies, domīgi teica:

— Es šonakt sapnī redzēju ziloņus.

Pēc tam aizvēra durvis un gāja apseglot zirgēzeli.

Pirms trešā baznīcas zvana šķindiena lietus pastiprinājās. Vēja brāziens, kas šķita nākam no pašas zemes, nopurināja pēdējās lapas no mandeļkokiem, kas auga centrālajā laukumā. Pilsētas apgaismes ugunis vairs nedega, bet mājas vēl visur bija noslēgtas. Sēsars Montēro pajāja zem virtuves nojumes un, no segliem nenokāpis, uzsauca sievai, lai viņam iznes lietusmēteli. Noņēmis divstobreni, kas viņam karājās aiz muguras, viņš to nolika līmeniski uz segliem, nostiprinādams ar siksnu. Pa to laiku sieva parādījās virtuves durvīs ar lietusmēteli.

— Pagaidi, kamēr atausīs gaisma,— sieva bikli ieminējās.

Klusēdams viņš uzvilka lietusmēteli. Un tad pārlaida skatienu iekšējam pagalmam.

— Laiks nenoskaidrosies līdz pat decembrim.

Sieva ar skatienu pavadīja viņu līdz galerijas otram galam.

Lietusgāzme smagi triecās pret sarūsējušām skārda jumta plāksnēm, taču tas viņu neatturēja. Iecirtis piešus zirgēzelim sānos, viņš pieliecās, lai, izjājot no nojumes pagalmā, ar galvu neuztriektos izejas šķērskokam. No pažobeles šļācošās lāses kā skrotis triecās viņam mugurā. Pie izejas vārtiem, galvu atpakaļ nepavērsis, viņš uzsauca:

— Uz redzēšanos sestdien!

— Uz redzēšanos sestdien!— sieva atbildēja.

Atvērtas bija vienīgi tuvējās baznīcas durvis. Sēsars

paskatījās augšup un ieraudzīja zemās, piesmirkušās debesis pāris olekšu virs galvas. Pārmetis krustu, viņš iecirta zirgēzelim piešus sānos un piespieda pakaļkājās uzrauto dzīvnieku pāris reižu apgriezties uz vietas, lai stingrāk atspertos uz slidenās zemes. Un tad ieraudzīja pie savas mājas durvīm piesprausto ķengu lapu.

Nenokāpis no zirga, Sēsars Montēro to izlasīja. Burtu krāsu lietus bija izplūdinājis, bet, tā kā tie bija ar otiņu izzīmēti iespiedburti, tad gandrīz visus varēja salasīt. Sēsars aizvirzīja zirgēzeli cieši pie sienas, norāva lapiņu un to saplēsa driskās.

Uzšāvis zirgēzelim ar pavadas galu, viņš uzņēma daudzām stundām paredzētu mērenu riksi. No laukuma Montēro aizjāja pa šauru, līkumotu ieliņu ar kleķa mājelēm, pa kuru durvīm, tām paveroties, izplūda nakts miega tveice. Viņš sajuta kafijas smaržu. Kad pēdējās pilsētiņas mājeles palika aiz muguras, Sēsars Montēro pagrieza zirgēzeli atpakaļ un tajā pašā mērenajā un vienmērīgajā riksī atkal izjāja uz laukuma, kur apstājās pie Pastora mājas durvīm. Tur viņš nokāpa no segliem, paņēma bisi un piesēja dzīvnieku pie staba, to visu izdarīdams mierīgi un nesteidzīgi.

Pastora mājeles durvīm aizbīdņa nebija, un tās saturēja vienīgi liela, spirālveidīga atspere apakšā pie sliekšņa. Sēsars Montēro iegāja patumšajā priekšistabā un tur izdzirdēja dzidru, augstu skaņu, pēc kuras iestājās nogaidošs klusums. Viņš pagāja garām četriem krēsliem, kuri bija sakārtoti ap nelielu ar vilnas pārsegu pārklātu galdiņu, ko rotāja vāzīte ar mākslīgiem ziediem. Beidzot apstājies pie durvīm uz iekšējo pagalmu, viņš atmeta atpakaļ lietusmēteļa kapuci, sataustīja bises aizsargu un mierīgā, gandrīz vai draudzīgā balsī pasauca:

— Pastor!

Pastors parādījās durvju ielogā, tad noskrūvēja klarnetei iemutni. Viņš bija kalsens, mazliet izstīdzējis jauneklis ar tikko uzdīgušām, bet jau apcirptām Ūsiņām. Kad Pastors ieraudzīja Sēsaru Montēro, kurš stāvēja, ar papēžiem cieši atspēries pret zemes klonu, gurnu augstumā turēto bisi pavērsis tieši pret viņu, jauneklis pavēra muti. Taču viņš neteica ne vārda. Tikai nobālēja un pasmaidīja. Sēsars Montēro vispirms vēl spēcīgāk ar papēžiem atspiedās pret klonu, tad ar elkoni piekļāva bisi ciešāk pie gurna, pčc tam sakoda zobus un nospieda ieroča sprūdu. Mājele notrīsēja šāviena dārdā, taču Sēsars Mon-tēro neatskārta, vai tas notika pirms vai arī pēc šāviena, kad redzēja Pastoru viņpus sliekšņa kā tārpu lokāmies zemē, kura bija sētiņ nosēta ar sīkām, asiņainām baložu spalvām. Alkalds slīga miegā tieši tajā brīdī, kad norībēja šāviens. Zoba sāpju mocīts, viņš trīs naktis bija pavadījis bez miega. Šorīt, kad noskanēja pirmais uz rīta dievkalpojumu aicinošais zvana šķindiens, viņš bija ieņēmis pretsāpju tableti. Sāpes pierima. Lietus graboņa pa skārda jumtu palīdzēja viņam iemigt, lai gan zobs, kurš sāpēt vairs nesāpēja, caurmiegā lika sevi manīt ar nepatīkamu pulsēšanu. Izdzirdējis šāvienu, alkalds ar vienu lēcienu pietrūkās un paķēra patronu jostu ar revolveri, kas vienmēr atradās uz krēsla turpat pie guļamtīkla, lai aizvien būtu pa tvērienam kreisajai rokai. Bet, tā kā viņš vairs nekā cita nedzirdēja kā vien lietus graboņu uz jumta, tad nodomāja, ka dzirdētais bijis tikai murgs, un atkal sajuta smeldzam zobu.

Alkaldam bija neliels drudzis. Paskatījies spogulī, viņš redzēja, ka vaigs sācis pietūkt. Attaisījis cibiņu ar mentol-vazelīnu, viņš ieberzēja sāpošo neskūto vietu, kura likās sastingusi. Pēkšņi cauri lietus šalkoņai alkalds sadzirdēja tālu balsu murdoņu. Viņš izgāja uz balkona. No mājām izsteidzās iedzīvotāji, daži pat vēl tikai naktsdrēbēs, un skrēja uz laukumu. Kāds zēns, galvu pret alkaldu pagriezis un rokas svaidīdams, skriešus viņam uzsauca:

— Sēsars Montēro nogalinājis Pastoru!

Sēsars Montēro grozījās laukumā, bises stobrus pret ļaužu pūli pavērsis. Alkalds tikai ar pūlēm viņu pazina. Ar kreiso roku revolveri no maksts izņēmis, arī viņš steidzās uz laukumu. Dodams alkaldam ceļu, pūlis pašķīrās. No biljarda zāles izmetās kāds policists, pacelto šauteni uz Sēsaru notēmējis. Alkalds klusā balsī viņam uzsauca:—Nešauj, lops tāds!—Atlicis revolveri atpakaļ makstī, viņš paņēma no policista šauteni un devās uz laukuma vidu, ieroci šaušanas gatavībā turēdams. Cilvēki saspiedās pie mājeļu sienām.

— Sēsar Montēro!—alkalds uzsauca.— Dod šurp bisi!

Sēsars Montēro līdz šim nebija viņu pamanījis. Vienā

lēcienā viņš apmetās apkārt. Alkalds piespieda šautenes sprūdu, taču nešāva.

— Nāciet un paņemiet! — Sesars Montero viņam uzkliedza.

Kreisajā rokā šauteni turēdams, alkalds ar labējo izslaucīja no plakstiem lietus lāses. Pirkstu cieši uz sprūda turēdams un acis no Sēsara Montēro nenovērsdams, viņš aplēsa katru savu soli. Tad piepeši apstājās un gluži draudīgā tonī noteica: — Met bisi zemē, Sēsar! Pietiek māžoties!

Sēsars Montēro pakāpās atpakaļ. Alkalds nāca aizvien tuvāk, pirkstu tāpat uz sprūda turēdams. Viņam nenotrī-sēja neviens muskulis, līdz Sēsars Montēro nolaida bisi un ļāva tai nokrist zemē. Un tikai tad alkalds atjēdzās, ka viņam kājās ir vienīgi pidžamas bikses, ka, lietū stāvēdams, viņš caurcaurēm izmircis sviedros un zobs viņam pārstājis sāpēt.

Atvērās mājeļu durvis. Divi ar šautenēm bruņoti policisti skriešus devās uz laukuma centru. Pūlis joza viņiem nopakaļ. Pa pusei pavērsušies pret ļaudīm un šautenes pacēluši, viņi uzkliedza:

— Nenākt tuvāk!

Alkalds mierigā balsī, ne uz vienu nepalūkodamies, pavēlēja:

— Atbrīvot laukumu!

Pūlis izklīda. Alkalds iztaustīja Sēsaru Montēro, nelikdams viņam novilkt mēteli. Krekla kabatā viņš atrada četras patronas, bet bikšu pakaļkabatā dūci ar kaula spalu. No citas kabatas viņš izņēma piezīmju grāmatiņu, aplīti ar trim atslēgām un četras naudaszīmes simt peso vērtībā. Sēsars Montēro padevīgi ļāva sevi izkratīt, rokas ieplētis un mazliet sakustēdamies, ja tas bija nepieciešams viņa iztaustīšanai. Kad kratīšana bija pabeigta, alkalds pieaicināja abus policistus, nodeva tiem visas atrastās lietas un arī pašu Sēsaru Montēro.

— Aizvediet viņu tūlīt uz otro stāvu,— alkalds noteica.— Un pielūkojiet, jūs man par viņu atbildat.

Sēsars Montēro novilka lietusmēteli un atdeva to vienam no policistiem. Abu policistu apsardzībā viņš aizgāja, nepievērsdams uzmanību ne lietum, ne uz laukuma sapulcējušos ļaužu apmulsumam. Alkalds domīgi nolūkojās viņam pakaļ. Tad pagriezās pret ļaužu pūli un, ar rokām it kā vistas gaiņādams, uzsauca:

— Izklīsti

Ar kailu roku seju norausis, viņš šķērsoja laukumu un iegāja Pastora mājā.

Krēslā sagumusi tur sēdēja nogalinātā māte, bet ap viņu stāvēja sievu bariņš, ar vēdekļiem sparīgi uzvēdinā-damas viņai gaisu. Alkalds vienu no sievām pavilka sāņus.— Ļaujiet taču viņai elpot,— viņš teica. Sieva pagriezās pret alkaldu:

— Viņa bija jau saposusies uz rīta dievkalpojumu.

— Labi,— alkalds atbildēja,— bet tagad gan ļaujiet viņai elpot.

Pastors kņūpus gulēja galerijā uz asiņainajām spalvām ar galvu pie baložu būra. Skaudri smirdēja pēc baložu mēsliem. Kad alkalds parādījās uz sliekšņa, vairāki viri grasījās pacelt mirušo no zemes.

— Izklīst!— alkalds uzbrēca.

Viri atkal nolika mirušā augumu uz baložu spalvām tādā pašā stāvokli, kādā tas bija atradies, un klusēdami pakāpās atpakaļ. Aplūkojis līķi, alkalds pavērsa viņu otrādi. Uzvirmoja sīkas baložu spalviņas. Jostas apvidū vairākas spalvas bija saķepušas ar vēl siltajām un dzīvajām asinīm. Alkalds ar roku pašķīra tās. Krekls bija saplosīts un siksnas sprādze sašķaidīta. Zem krekla rēgojās atsegtas zarnas. Brūce jau bija mitējusies asiņot.

— Viņš šāvis ar jaguāru medībām pielādētu bisi.

Alkalds izslējās un, vēl aizvien uz līķi lūkodamies, pret

baložu būdas balstu notīrīja pie rokām pielipušās asiņainās spalvas, pēc tam noslaucīja tās gar pidžamas biksēm un noteica šeit sanākušajiem ļaudīm:

— Mirušo neaiztieciet.

— Vai tad atstāsiet viņu tāpat guļam?— kāds no vīriešiem iejautājās.

— Līķa iznešana jākārto atbilstoši likumam,— alkalds paskaidroja.

Istabā sievas sāka raudāt. Cauri sievu vaimanām un smacīgajai smirdoņai, kas istabā šķita laupām elpošanai nepieciešamo gaisu, alkalds izspraucās laukā. Ārējās durvīs viņš sastapās ar cientēvu Anhelu.

— Vai Pastors miris?— cientēvs apjucis ievaicājās.

— Beigts kā vepris,— alkalds atbildēja.

Mājelēs ap laukumu durvis bija atvērtas. Lietus bija pierimis, bet debesis peldēja tepat virs mājeļu jumtiem, un tajās nebija manāma ne spraudziņa, pa kuru izspiesties saules staram. Cientēvs satvēra alkaldu pie rokas.

— Sēsars Montēro ir labs cilvēks, — cientēvs teica.

— Viņš to būs izdarījis prāta aptumsuma brīdī.

— To es pats zinu, — alkalds nepacietīgi atbildēja.— Neraizējieties, cientēv, nekas viņam nenotiks. Ejiet iekšā — tur jūs esat vajadzīgs.

Pie durvīm postenī stāvošajiem policistiem viņš lika iet prom un aizgāja arī pats, kaut kā īgni sāņus sacirties. Ļaužu pūlis, kurš līdz šim bija turējies tālāk, tagad traucās uz Pastora māju. Bet alkalds iegāja biljarda salonā, kur viens no policistiem viņu gaidīja ar tīrām drēbēm— leitnanta formas tērpu.

Parasti šajā stundā biljarda salons nebija atvērts, bet šodien tas bija vaļā kopš pulksten septiņiem. Pie galdiņiem ar četriem krēsliem vai tāpat pret leti atspiedušies vīri dzēra kafiju. Lielākā daļa no tiem bija pidžamās un mājas šļūcenēs.

Alkalds turpat visu acu priekšā izģērbās, apslaucījās ar pidžamas biksēm un klusēdams sāka vilkt formas tērpu, pa brīdim ieklausīdamies vīru izmestajās piezīmēs. Kad alkalds izgāja no salona, notikuma norise viņam jau bija skaidra. •

— Pielūkojiet man,— viņš no durvīm bargi uzsauca,— visus, kas radīs pilsētā kādas nekārtības, es tūlīt ietupināšu aiz restēm.

Nevienu nesveicinādams, taču nojauzdams pilsētā valdošo satraukumu, viņš pa akmeņiem bruģēto ielu devās tālāk. Alkalds bija jauns, vingrām kustībām, un ikvienā viņa solī jautās pašapziņa, kuru pilsētas iedzīvotājiem vajadzēja ņemt vērā.

Pulksten septiņos nosvilpa kuģīši, kuri trīs reizes nedēļā uzturēja preču un pasažieru satiksmi, un aizbrauca no piestātnes neviena neievēroti, lai gan parasti tas bija pilsētiņas iemītniekiem visai svarīgs notikums. Alkalds pagāja garām galerijai, kur sīriešu tirgoņi izlika savas daudzkrāsainās preces. Ārsts Oktāvio Hiraldo, nenosakāma vecuma vīrietis, kura galvu klāja pēc izskata lakota cirtu biežņa, no savas pieņemamās istabas durvīm noskatījās aizbraucošajos kuģīšos. Arī viņam bija mugurā tikai pidžama, bet kājās mājas čības.

— Dakter, — alkalds viņu uzrunāja, — apģērbieties — jums jānāk uz līķa sekciju.

Ārsts ieinteresēts nolūkojās viņā. Atsegdams garu virteni baltu un spēcīgu zobu, dakteris nobrīnījās:—No kura laika mēs izdarām līķu sekcijas? — un pats piebilda:

— Acīmredzot arī pie mums sācies progress.

Alkalds mēģināja pasmaidīt, taču satūkušais vaigs lika sevi manīt, un viņš to aizsedza ar delnu.

* — Kas jums lēcies?— ārsts apvaicājās.

— Draņķa zobs.

Dakteris Hiraldo šķita noskaņots uz tērzēšanu. Bet alkalds bija nevaļīgs.

Piestātnes viņā galā alkalds pieklauvēja pie kādas mājeles, kuras sienas veidoja tikai bambusa maikstis bez jebkāda apmetuma, bet palmu lapām klātais jumts nolaidās gandrīz līdz pašam ūdens līmenim. Durvis atvēra jauna sieviete ar zaļganu sejas krāsu, acīmredzot grūtniecības astotajā mēnesī. Viņa bija basām kājām. Pabīdījis sievieti sāņus, alkalds iegāja pustumšā istabā.

— Tiesnesi!— viņš pasauca.

Iekšējās durvīs, sandaļu koka zoles šļūkādams, parādījās tiesnesis Arkādio. Viņš bija ģērbies rupja auduma biksēs bez jostas, tāpēc tās bija nošļukušas zem nabas un viss viduklis rēgojās kails.

— Sagatavojieties līķa iznešanas noformēšanai,— alkalds viņam paziņoja.

Tiesnesis apmulsumā iesvilpās.

•— Kas tad tie tādi par jauninājumiem?

Alkalds sekoja tiesnesim guļamistabā.— Tas ir sevišķs gadījums,— viņš paskaidroja, atvērdams logu, lai pēc nakts piesmakušajā istabā ielaistu svaigu gaisu.

— Labāk visu nokārtot, kā pienākas.— Gar izgludinātajām biksēm noslaucīdams ar putekļiem apķepušās rokas, alkalds gluži bez jebkādas ironijas iejautājās:

— Jūs taču zināt, kādas tur formalitātes nepieciešamas?

— Protams,— tiesnesis atbildēja.

Pie loga alkalds aplūkoja savas rokas.— Paņemiet līdzi arī savu sekretāru rakstu darbiem,— viņš bez jebkāda sarkasma piebilda. Bet tad pagriezās pret jaunuvi un pastiepa rokas ar augšup pavērstām delnām. Uz tām bija saskatāmas asiņu pēdas.

— Kur es varētu nomazgāt rokas?

— Baseinā,— sieviete atbildēja.

Alkalds izgāja pagalmā. Jaunuve sameklēja lādē tīru dvieli un ietina tajā tualetes ziepju gabaliņu.

Viņa izgāja pagalmā tajā brīdī, kad alkalds jau atgriezās guļamistabā, pa ceļam noskurinādams rokas.

— Es jums nesu ziepes,— viņa teica.

— Būs jau tāpat labi,— alkalds atbildēja un paskatījās uz savām delnām. Paņēmis dvieli, viņš noslaucīja rokas, domīgi nolūkodamies uz tiesnesi Arkādio.

— Tur viss bija vienās baložu spalvās,— alkalds

noteica.

Apsēdies uz gultas, viņš maziem malkiem dzēra melnu kafiju, gaidīdams, līdz tiesnesis būs apģērbies. Jaunā sieviete viņiem nopakaļ izgāja priekšistabā.

— Kamēr slimo zobu neizrausiet,— viņa alkaldam teica,— pietūkums nenoplaks.

Alkalds izbīdīja tiesnesi uz ielas, pagriezās atpakaļ un ar pirkstu pieskārās sievietes izspīlētajam vēderam.

— Un šis pietūkums? .Kad tas tev noplaks?

— Nu jau drīz vien,— viņa atbildēja.

Cientēvs Anhels todien nedevās savā parastajā vakara pastaigā. Pēc bērēm viņš bija iegājis parunāties kādā no nomales kvartālu mājelēm un tur aizkavējies līdz vēlam vakaram. Cientēvs jutās labi, lai gan ilgo lietavu laikā viņam parasti sāka smelgt mugura. Kad viņš nonāca pie savas mājas, ielās jau iedegās pilsētas apgaismes ugunis.

Trinidada galerijā aplēja puķes. Cientēvs viņai pajautāja, kur atrodas svētā vakarēdiena nesvētītās maizītes, un Trinidada atbildēja, ka tās noliktas galvenajā altārā. Tikko cientēvs bija iededzis gaismu, viņam uzplijās vesels mākonis moskītu. Atstājis durvis atvērtas, viņš izsvēpēja telpu ar insekticīdu, ne uz mirkli nepārtraukdams šo nodarbību, lai gan nelāgās smakas dēļ pašam vajadzēja nemitīgi šķaudīt. Kad cientēvs beidza cīņu ar moskītiem, viņš bija vienos sviedros. Apmainījis melno sutanu pret balto un salāpīto, ko viņš mēdza valkāt mājās, cientēvs aizgāja noskaitīt lūgsnas dievmātei.

Atgriezies istabā, viņš uzlika uz pavarda pannu ar gaļas gabalu un sīkās šķēlītēs sagrieztu sīpolu. Pēc tam sakrāva visu uz šķīvja, kur jau bija no brokastīm pāri palicis kumoss sautētas maniokas un šķipsna apceptu rīsu. Sanesis visu uz galda, cientēvs nosēdās ieturēt azaidu.

Viņš ēda visu vienā laidā, sagriezdams gaļu sīkos kumosiņos un tos ar nazi sarausdams uz dakšiņas. Ar saviem pamatīgi saplombētajiem zobiem cientēvs rūpīgi sakošļāja katru kripatiņu, lūpas turēdams cieši sakniebtas. Sīs procedūras laikā viņš dakšiņu un nazi nolika uz šķīvja malas, bet ar ilgu, vērīgu skatienu pārlūkoja istabu. Tieši pretim viņam stāvēja skapis ar bieziem draudzes arhīva sējumiem, bet kaktā bija novietots pīts šūpuļkrēsls ar atzveltni, pie kuras vajadzīgā augstumā piestiprināts izšūts spilventiņš galvas atbalstam. Aiz šūpuļkrēsla bija aizslietnis ar krucifiksu un pretklepus līdzekļa reklāmas kalendārū. Viņpus aizslietņa stāvēja gulta.

Pēc azaida cientēvs juta, ka viņam pietrūkst elpas. Atskrūvējis gvaijabu biezeņa pudelēs vāciņu, viņš pielēja glāzi līdz malām ar ūdeni un, skatiena no kalendāra nenovērsdams, sāka ēst saldo biezeni, palaikam uzdzerdams virsū ūdens malku, taču acis no kalendāra nenolaida. Beidzot cientēvs atraugājies ar piedurkni noslaucīja lūpas. Jau deviņpadsmit gadus viņš tā bija ēdis viens savā darbistabā, atkārtodams katru kustību ar negrozāmu precizitāti. Un nekad nebija kaunējies savas vientulības.

Kad cientēvs beidza skaitīt lūgsnas ar rožukroni, Trini-dada viņam palūdza naudu arsēna pirkšanai. Jau trešo reizi viņš atteicās naudu šai vajadzībai dot, atrunādamies, ka pilnīgi pietiekot ar lamatām. Taču Trinidada neatlaidās:

— Mazākās peles tikai nokremt sieru, bet lamatās neiekļūst. Tāpēc sieru vajag saindēt.

Cientēvs atzina, ka Trinidadai taisnība. Bet, iekāms viņš paguva to pasacīt, baznīcas klusumā ielauzās kinoteātra pļerkšķošais skaļrunis turpat viņpus ielas. Vispirms bija dzirdama tikai dobja čerkstoņa. Pēc tam adatas skrāpēšanās uz plates, bet tālāk sekoja mambo motīvs, ko ievadīja spalgi trompetes spiedzieni.

— Vai tad šodien notiek kinoizrāde? — cientēvs iejautājās.

Trinidada atbildēja apstiprinoši.

-—Vai zini, kādu filmu rāda?

-•^-«Tarzāns un zaļā dieviete», — Trinidada paskaidroja.— To pašu, kuru svētdien lietus dēl nepaguva līdz galam izrādīt. Filmu skatīties atļauts visiem.

Cientēvs Anhels aizsteidzās uz zvanu torni un divpadsmit reizes gausi nošķindināja zvanu. Trinidada jutās satriekta.

— Jūs alojaties, cientēv,— viņa ierunājās, rokas satraukti vēcinādama, un pēc acu mirdzuma varēja redzēt, cik ļoti viņa neapmierināta.— Filmu atļauts skatīties visiem. Atcerieties, svētdien jūs taču netikāt zvanījis.

— Tā tomēr ir necieņas izrādīšana pilsētai,— cientēvs teica, noslaucīdams sviedrus no skausta. Un elsodams atkārtoja:— Necieņas izrādīšana pilsētai.

Trimdada saprata.

— Vajadzēja tikai redzēt šīs bēres!— cientēvs turpi-naja.— Vīrieši ķīvējās, lai tiktu pie zārka nešanas.

Atlaidis meiteni, viņš aizvēra durvis, kuras izgāja uz tukšo pilsētas laukumu, un nodzēsa baznīcā gaismu. Atgriezdamies pa galeriju guļamistabā, viņš ar delnu iesita sev pa pieri, atcerējies, ka aizmirsis iedot Trinida-dai naudu arsēnam. Bet nebija viņš aizgājis vēl līdz guļamistabai, kad atkal no jauna to aizmirsa.

Pēc kāda laiciņa apsēdies pie darba galda, viņš dzīrās pabeigt vēstuli, ko bija sācis rakstīt iepriekšējā vakarā. Cientēvs līdz vēderam atpogāja sutanu un sakārtoja uz galda bloknotu, tintnīcu un susināmo papīru, pēc tam sāka rakņāties pa kabatām, meklēdams acenes. Pēc brīža viņš atcerējās, ka brilles atstājis sutanā, kura viņam bija mugurā bēru laikā, un piecēlās, lai tās atnestu. Cientēvs bija pārlasījis iepriekšējā vakarā uzrakstīto un iesācis jaunu rindkopu, kad pie durvīm atskanēja trīs klauvējieni.

— Iekšā!

Ienāca kinoteātra īpašnieks. Tas bija maza auguma bāls, rūpīgi skuvies vīrietis ar nolemtības izteiksmi sejā. Ģērbies viņš bija nevainojami spodrā linu drānas uzvalkā, ar divkrāsu kurpēm kājās. Cientēvs Anhels pamāja viņam sēsties pītajā šūpuļkrēslā, bet ienācējs vispirms no bikšu kabatas izvilka mutautiņu, to rūpīgi atlocīja un norausa no sēdekļa putekļus, pēc tam ar atplestām kājām apsēdās.

— Esmu jūsu rīcībā,— cientēvs Anhels ierunājās.

— Cientēv,— kinoteātra īpašnieks gandrīz vai bez elpas teica,— piedodiet, ka es iejaucos jūsu darīšanās, taču šovakar noticis pārpratums.

Cientēvs apstiprinoši pamāja ar galvu un gaidīja.

— «Tarzāns un zaļā dieviete» ir filma, kuru skatīties atļauts visiem,— kinoīpašnieks turpināja.— Jūs pats svētdien to atzināt.

Cientēvs Anhels mēģināja runātāju pārtraukt, bet kinoīpašnieks pacēla roku par zīmi, ka viņš vēl nav beidzis.

— Esmu piekritis tam, ka ar baznīcas zvanu pavēstī par nepieļaujamām filmām,— viņš paskaidroja,— jo patiešām ir arī piedauzīgas lentes. Taču šajā nekā tāda nav. Mēs pat bijām domājuši sestdien rīkot bērniem speciālu izrādi.

Cientēvs Anhels viņam paskaidroja, ka patiesi filma

nav atzīmēta morālas kvalifikācijas sarakstos, ko viņam ik mēnesi piesūta pa pastu.

— Taču šodien rīkot filmas izrādi būtu necieņas izrādīšana pilsētai, kurā nule apbedīts nelaiķis. Tam taču arī ir morāla nozīme.

Kinoīpašnieks uzmeta cientēvam skatienu.

— Pērn policija nogalināja cilvēku pašā kinoteātrī, un, kolīdz līķis bija aizvākts, turpinājās filmas izrāde,— viņš brīnījās.

— Šoreiz nav tā,— cientēvs paskaidroja.— Alkal-da nostāja ir citāda.

— Kad sāksies vēlēšanu kampaņa, atkal notiks cilvēku slepkavošana, — izmisušais kinoīpašnieks iebilda.

— Tā tas šajā pilsētiņā aizvien noticis, kamēr tā pastāv.

— Redzēsim,— cientēvs piebilda.

Kinoīpašnieks vērās garīdzniekā ar smagu skatienu. Kad viņš atkal sāka rimāt, purinādams kreklu, lai uzvēdītu krūtīm svaigu gaisu, viņa balsij jau bija lūdzoša pieskaņa.

— Tā šogad ir tikai trešā filma, kuru atjauts noskatīties visiem,— viņš teica.— Svētdien trīs daļas neizdevās parādīt lietus dēļ, un ir daudz cilvēku, kuri gribētu redzēt, kā tā beidzas.

— Aizliegums ar zvanu ir jau dots,— cientēvs aizbildinājās.

Kinoīpašnieks izmisumā nopūtās. Nolūkodamies garīdznieka sejā un ne par ko citu vairs nedomādams kā vien par smacīgo tveici, viņš iejautājās:

— Tātad nekas teitan nav līdzams?

Cientēvs Anhels pamāja.

Kinoīpašnieks uzsita ar delnu sev pa ceļgaliem un piecēlās.

— Labi,— viņš noteica.— Neko darīt.

Atkal atlocījis mutautiņu, viņš norausa sviedrus no kakla un pārlaida rūgtu skatienu baznīckunga istabai.

— Te ir gatavā pekle,— viņš piezīmēja.

Cientēvs pavadīja apmeklētāju līdz durvīm. Tad, aizšāvis aizbīdni, viņš apsēdās, lai pabeigtu vēstuli. Vēlreiz to no sākuma pārlasījis un pabeidzis iesākto rindkopu, viņš apstājās un padomāja. Sajā brīdī skaļruņa mūzika mitējās.— Darām zināmu godājamai publikai,— kāda bezpersoniska balss teica,— ka šīvakara izrāde tiek atcelta, jo arī mēs gribam pievienoties vispārējām sērām.— Pazinis kinoīpašnieka balsi, cientēvs Anhels pavīpsnāja.

Tveice kļuva aizvien spiedīgāka. Priesteris turpināja rakstīt ar īsiem pārtraukumiem, lai nosusinātu sviedrus un pārlasītu iepriekšējo tekstu, līdz bija piepildījis divas papīra lapas. Tikko viņš bija beidzis, pēkšņi uznāca lietusgāzme. Istabā iespiedās valgie zemes izgarojumi. Cientēvs uz aploksnes uzrakstīja adresi, aizdarīja tintnīcu un grasījās pārlasīt vēstuli. Taču pirms tMi viņš vēlreiz pārlūkoja pēdējo piebildi: «Atkal sācis līt. Sāda ziema un viss iepriekšējais, par ko es Jums pastāstīju, liecina, ka mūs gaida sūras dienas.»

2

Piektdiena atausa Sausa un silta. Tiesnesis Arkādio, kurš dižojās ar to, ka kopš pirmās reizes, kad bija gulējis ar sievieti, tas aizvien spējis izmīlēties vienā naktī trīs reizes, labākajā brīdī neviļus pārrāva moskītu tīklu saturošās auklas un kopā ar savu meitieti novēlās uz grīdas, sapīdamies mežģīņveidlgajā audumā.

— Lai paliek tāpat, — viņa izdvesa. — Vēlāk es sakārtošu.

Pilnīgi kaili viņi izkūņojās no moskītu tīkla sarežģītā jucekļa. Tiesnesis Arkādio aizgāja pie lādes sameklēt tīras apakšbikses. Kad viņš atgriezās, sievišķis jau bija apģērbies un patlaban sakārtoja moskītu tiklu. Uz viņu nepaskatījies, tiesnesis pagāja garām, apsēdās gultas otrā pusē un, vēl aizvien ņo mīlas baudas neatguvies, smagi elpodams, sāka aut kājas. Sieviete pienāca pie viņa, ar apaļo, tvirto vēderu atspiedās pret tiesneša plecu un ar zobiem sameklēja viņa ausi. Tiesnesis sievieti liegi atbīdīja.

— Liec mani mierā!—viņš noburkšķēja.

Jaunuve atbildēja ar veselībā dzirkstošu smieklu šalti. Viņa sekoja tiesnesim pāri visai istabai un telpas otrā galā ar rādāmo pirkstu iebikstīja tam krustos.— Nu-ū-ū, ēzelīt!— viņa noteica. Tiesnesis palēcās un atgrūda sievietes roku. Viņa aprimās, tad atkal ieirgojās, bet tūlīt arī kļuva nopietna un izbīlī iesaucās:

— Jēzus Marija!

— Kas noticis?—viņš apjautājās.

— Durvis visu laiku bijušas līdz galam vaļā!— meitietis iesaucās.— Kāds kauns un negods!

Un, garšīgi nosmiedamās, aizsteidzās mazgāties.

Tiesnesis Arkādio aizgāja, kafiju nesagaidījis. Juzdams mutē spirdzinošo zobu pastas garšu, viņš soļoja pa ielu. Saule šķita kā no vara izlieta. Savu veikaliņu durvis sēdošie sīrieši nolūkojās rāmajā upes plūdumā. Iedams garām daktera Hiraldo pieņemamās istabas durvīm, tiesnesis ar nagu noskripšķināja pa metālisko stiepļu pinumu un neapstādamies uzsauca:

— Dakter, kas ir labākais līdzeklis pret galvas sāpēm?

Ārsts no iekšienes atbildēja:

— Nedzert uz nakti.

Upes piestātnē bariņš sieviešu skaļās balsis pārsprieda pagājušajā naktī piespraustās lapiņas saturu. Tā kā rītausma bija bijusi dzidra un bez lietus, tad uz agrīno dievkalpojumu ejošās sievietes pulksten piecos to bija izlasījušas, un tagad tās saturs bija zināms jau visai pilsētiņai. Tiesnesis Arkādio neapstājās. Viņš jutās kā vērsis, kuru aiz purslās ieliktā apļa kāds velk uz priekšu, uz biljarda salona pusi. Tur nonācis, tiesnesis pasūtīja aukstu alu un palūdza tableti pret galvas sāpēm. Stunde-nis tikko bija nositis deviņi, taču telpa jau bija pārpildīta.

— Liekas, visiem pilsētas iedzīvotājiem šorīt sāp galva,— tiesnesis Arkādio ieminējās.

Ar savu pudeli alus viņš aizgāja pie galdiņa, ap kuru pie alus glāzēm mulsi kvernēja trīs vīrieši, un noslīga uz brīvā sēdekļa.

— Atkal parastā nebūšana?— tiesnesis apjautājās.

— Šodien agri no rīta četras.

— Par Rakelu Kontrērasu lasījuši visi,— viens no vīriešiem paskaidroja.

Tiesnesis Arkādio sakošļāja tableti, uzdzerdams virsū alu no pudeles. Pirmais malks šķita netīkams, bet tad kuņģis pierada, un drīz vien viņš jutās kā no jauna piedzimis.

— Un kas tur bija rakstīts?

— Visādas cūcības, — vīrietis atbildēja, — šogad viņa braukusi nevis apvilkt zobus, kā pati apgalvoja, bet gan izdarīt abortu.

— Par to nebūtu vērts rakstīt lapelē,— tiesnesis Arkādio teica,— jo tas jau tā kā tā visiem zināms.

Kad viņš izgāja no biljarda salona, saules spozme sāpīgi iedūrās acīs, taču nelādzīgā pašsajūta bija mitējusies. Viņš devās tieši uz tiesas namu. Viņa sekretārs, kārns večuks, kurš tobrīd plūca vistai spalvas, pāri aceņu ietvariem ar neticīgu skatienu pavērās viņā:

— Kādi jauni brīnumi?

— Reiz jādara gals šai cūku būšanai,— tiesnesis

atteica

Ar čībām šļūkādams, sekretārs iznāca pagalmā un pusnoplūkto vistu pāri aizžogam pasniedza viesnīcas virtuvenei. Vienpadsmit mēnešu laikā pēc stāšanās amatā tiesnesis Arkādio pirmo reizi bija parādījies savās darba telpās.

Noplukušo telpu koka margas pārdalīja divās daļās. Ārējā nodalījumā zem taisnības dievietes attēla ar aizsietam acīm un svaru kausiem rokā bija novietots koka sols. Otrā istabas pusē atradās divi iepretim viens otram sabīdīti veci rakstāmgaldi, etažere ar apputējušām grāmatām un rakstāmmašīna. Pie sienas virs tiesneša galda bija pakarināts krustā sistā tēls, bet pie pretējās ielogota litogrāfija ar smaidoša, resna un plikpauraina vīrieša portretu, kuram pār krūtīm stiepās prezidenta amata lente ar zeltītu uzrakstu apakšā: «Par Mieru un Taisnību». Sī litogrāfija bija vienīgais jaunais priekšmets visā telpā.

Aizsedzis seju gandrīz vai līdz acīm ar mutautiņu, sekretārs ar slotiņu no rakstāmgaldiem ņēmās raust putekļus.— Ja neaizsedz degunu, tad iesnas klāt kā likts,— viņš paskaidroja. Taču tiesnesis šim ieteikumam nepaklausīja. Atgāzies virpuļkrēslā un kājas izstiepis, viņš pārbaudīja sēdekļa atsperu izturTbu.

— Vai tas nevar sabrukt?— viņš painteresējās.

Sekretārs noliedzoši papurināja galvu.— Kad nogalināja tiesnesi Vitelu,— viņš paskaidroja,— tad atsperes gan izlēca, bet pēc tam krēslu izlaboja.— Un, kabatlakatiņu no mutes noņēmis, piebilda:

— Pats alkalds pavēlēja krēslu salabot, kad nomainījās valdība un uz visām pusēm sāka sūtīt revidentus.

— Tātad alkalds vēlas, lai tiesa darbotos,— tiesnesis piezīmēja.

Atvēris vidējo atvilktni, viņš no tās izņēma atslēgu saišķi un citu pēc citas atdarīja pārējās. Tās bija pilnas ar papīriem. Tiesnesis pavirši pārlūkoja to saturu, papīrus pāršķirstīdams ar rādītājpirkstu, lai pārliecinātos, vai starp tiem nav kas ievērības vērts, pēc tam atkal visus aizbīdīja un sakārtoja uz galda saliktās rakstāmlietas: stikla tintnīcu ar diviem nodalījumiem — vienu sarkanai, bet otru zilai tintei — un katrai piemērotas krāsas spalvaskātu. Tinte bija izžuvusi.

— Jūs alkaldam esat iepaticies, — sekretārs ieminējās.

Krēslā šūpodamies, tiesnesis ar drūmu skatienu nolūkojās savā sekretārā, kamēr tas tīrīja barjeras margas, bet sekretārs savukārt pavērās tiesnesī, it kā gribētu uz visiem laikiem atmiņā saglabāt sava priekšnieka izskatu tieši šādā apgaismojumā un stāvoklī, un tad, ar pirkstu norādīdams, paziņoja:

— Uz mata tāpat kā pašreiz jūs, sēdēja arī tiesnesis Vitels, kad viņu ar vairākiem šāvieniem nolaida no kājas.

Tiesnesis aptaustīja deniņos pietūkušās vēnas. Viņam atkal bija iesāpējusies galva.

— Es sēdēju, palūk, tur,— sekretārs turpināja, norādīdams uz rakstāmmašīnu un pats aiziedams viņpus barjeras. Stāstījumu nepārtraucis, viņš atspiedās uz margām un ar spalvu kā šautenes stobru notēmēja uz tiesnesi Arkādio tāpat kā kovboju filmās redzētie pasta aplaupītāji.

— Trīs policisti nostājās, lūk, tur,— sekretārs turpināja.— Tikko tiesnesis Vitels viņus ieraudzīja, tā tūlīt pacēla rokas un lēnītēm noteica: «Nenogaliniet mani.» Taču pēc mirkļa, svina nopļauts, pats nogāzās uz vienu pusi, bet krēsls uz otru.

Tiesnesis Arkādio ar rokām sažņaudza deniņus. Viņš juta galvā pulsējam smadzenes. Sekretārs noņēma no mutes kabatlakatiņu un spalvu slotiņu uzkarināja aizdurvē.— Un tas viss tikai tāpēc, ka viņš dzērumā kādreiz bija palaidis muti, sacīdams, ka esot šeit, lai garantētu vēlēšanu likumīgu norisi, — sekretārs vēl piebilda. Tad sastinga, redzēdams, ka tiesnesis Arkādio, ar rokām vēderu sažņaudzis, salīkst pār rakstāmgaldu.

— Vai jums nelabi?

Tiesnesis atbildēja apstiprinoši un, pastāstījis par iepriekšējo vakaru, palūdza sekretāru atnest no biljarda salona kādu pretsāpju līdzekli un divas pudeles vēsa alus. Kad pirmā bija iztukšota, tiesnesis Arkādio savā sirdī vairs nemanīja ne mazākās nožēlas. Galva viņam jau bija pilnīgi skaidra.

Sekretārs nosēdās pie rakstāmmašīnas.

— Un ko mēs tagad darīsim?— viņš apjautājās.

— Neko,— tiesnesis atbildēja.

— Tādā gadījumā es ar jūsu atļauju iešu palīdzēt Marijai noplūkt vistām spalvas.

To tiesnesis neatļāva.— Šeit ir vieta tiesas spriešanai, nevis vistu plucināšanai,— viņš noteica. Un, pārlaizdams nožēlas pilnu skatienu savam padotajam no galvas līdz kājām, vēl piebilda:

— Turklāt es jūs palūgšu turpmāk darbā ierasties ar kurpēm, nevis šļūcenēm kājās.

Tuvojoties dienas vidum, tveice kļuva aizvien neizturamāka. Kad stundenis nosita divpadsmit, tiesnesis Arkādio bija jau izdzēris kādu duci pudeļu alus. Viņš ļāvās atmiņām, laiskā gurdenumā stāstīdams par pagātni, kurā viņam nekā neesot trūcis, par jūras malā pavadītām garām svētdienām un neremdināmām mulatēm, kuras nodevušās mīlestībai kājās stāvot kaut kur priekšnamu aizdurvēs.— Jā, tā tikai bija dzīve!— viņš teica, uzsizdams knipi, bet sekretārs rāmā izbrīnā, ne vārda nebilzdams, klausījās, piekrītoši ar galvu mādams. Sākumā tiesnesis Arkādio jutās savādi notrulināts, bet, atmiņu pavedienu ritinādams, aizvien vairāk atdzīvojās.

Kad torņa pulkstenis noskandēja pirmo pēcpusdienas stundu, sekretārs sāka izrādīt nepacietības pazīmes.

— Pusdienu vira atdzisīs,— viņš ieminējās.

Taču tiesnesis neļāva viņam piecelties.— Ne jau vienmēr šajās mazpilsētiņās rodas izdevība sastapties ar talantīgu cilvēku,— viņš teica, un sekretāram neatlika nekas cits kā pateikties un krēslā sagrozīties, lai gan versmīgajā karstumā jutās pavisam noguris. Šķita, ka šai piektdienai nebūs gala. Zem sakveldētajām jumta plāksnēm abi vīrieši norunāja vēl kādu pusstundu pēc tam, kad pilsētiņa jau bija sākusi vārīties diendusas tveices katlā. Tad pagalam spēkus zaudējušais sekretārs ieminējās par pilsētā izplatītajām ķengu lapelēm. Bet tiesnesis Arkādio tikai paraustīja plecus.

— Tad jau tu pats arī esi ieinteresēts šajās blēņās,— tiesnesis teica, pirmo reizi savu sekretāru uzrunādams ar «tu».

Izsalkuma un sutoņas nogurdinātajam sekretāram nebija nekādas patikas turpināt sarunu, taču viņš piebilda, ka neuzskatot lapeles par blēņām.— Viens līķis mums jau ir,— viņš aizrādīja.— Ja tā turpināsies, sāksies grūtas dienas.— Un pastāstīja, par kādu pilsētiņu, kura paskvilu pēc septiņu dienu laikā gājusi bojā, jo tās iedzīvotāji cits citu nogalinājuši. Pāri palikušie no turienes aizgājuši, iepriekš izrakdami savu mirušo tuvinieku kaulus un paņemdami tos līdzi, lai būtu droši, ka nekad vairs neatgriezīsies dzimtajā pusē.

Kamēr sekretārs runāja, tiesnesis ar zobgalīgu sejas izteiksmi lēnām atpogāja krekla pogas, nodomādams, ka viņa darbinieks acīmredzot aizraujas ar šausmu nostāstiem.

— Tas atgādina visai lētu detektīvromānu,— viņš noteica.

Sekretārs noliedzoši papurināja galvu. Bet tiesnesis Arkādio pastāstīja, ka studiju gados universitātē sastāvējis kādā pulciņā, kura dalībnieki nodarbojušies ar kriminālromānos aprakstīto notikumu iepriekšēju atminējumu. Katrs no tā dalībniekiem izlasījis kādu sarežģītu šausmu romānu līdz tādai vietai, kurā sācies intrigas atrisinājums, un pēc tam sestdienās visi sapulcējušies, lai atšifrētu aprakstītā notikumā atrisinājumu. — Un es ne reizi nekļūdījos,— tiesnesis paziņoja.— Droši vien man palīdzēja klasiķu darbu laba pazīšana, kuros ir tik dziļa dzīves loģikas atklāsme, ka tā savukārt spēj atsegt jebkuru noslēpumu.— Un tūlīt viņš sekretāram uzdeva atrisināt šādu sarežģījumu: desmitos vakarā viesnīcā ierodas svešinieks un apmetas viņam ierādītajā istabā, bet nākamās dienas rītā, kad apteksne ienes kafiju, tā atrod gultā ja-u trūdēt sākušu līķi. Sekcija noskaidro, ka iepriekšējā vakarā atnākušais svešinieks miris pirms astoņām dienām.

Sekretārs piecēlās, locītavām nokrakšķot.

— Tātad iznāk, ka viesnīcā ieradies cilvēks septiņas dienas pēc savas nāves,— sekretārs teica.

— Sis stāsts bija uzrakstīts pirms divpadsmit gadiem,— tiesnesis Arkādio paskaidroja, nepiegriezdams vērību tam, ka sekretārs viņu bija pārtraucis,— bet tā atrisinājumu sniedzis Heraklīts piecsimt gadu pirms Jēzus Kristus piedzimšanas.

Kad tiesnesis grasījās izklāstīt šo atminējumu, sekretārs jau bija galīgā izmisumā.— Nekad kopš laika gala nevienam nav izdevies izdibināt, kas īsti izplata ķengu lapeles,— sekretārs jau klajā naidīgumā noteica. Tiesnesis Arkādio pavērās viņā ar izvalbītām acīm.

— Vai gribi saderēt, ka es to atklāšu?— viņš sacīja.

— Lai notiek!

Pretējās mājas tveicīgajā guļamistabā, galvu spilvenā iespiedusi, smaka vai nost Rebeka de Asisa, veltīgi pūlēdamās iegrimt diendusas snaudā. Uz deniņiem viņa sev bija salikusi veldzējošas lapas.

— Roberto, — viņa teica, vērsdamas pie sava vī-r3i— ja tu neatvērsi logu, mēs šajā sutoņā nobeigsimies.

Vīrs atvēra logu tieši tajā mirkli, kad no savām dienesta telpām iznāca tiesnesis Arkādio.

r

— Mēģini aizmigt,— Roberto Asiss lūdzoši teica savai tumīgajai sievai, kura ar izplestām rokām gulēja zem rožāinā baldahīna vieglā neilona krekliņā.— Es apsolu, ka nekad tev vairs to neatgādināšu.

Sieva nopūtās.

Roberto Asiss nakti bija pavadījis bez miega, staigādams pa guļamistabu un citu pēc citas aizdedzinādams cigaretes no iepriekšējā izsmēķa. Šorīt viņš bezmaz būtu notvēris ķengu lapeles autoru, jo agrā rīta stundā bija pie savas mājas izdzirdējis papīra čaukstoņu un atkārtotus roku skrapšķus, kādam cenšoties nogludināt uz sienas līmējamu uzsaukumu. Taču viņš atguvās pārāk vēlu, kad lapele jau bija pielīmēta. Roberto Asiss atrāva logu, taču laukumā vairs neviena nebija.

No tā brīža līdz pulksten diviem pēcpusdienā, kad viņš Rebekai tika apsolījis, ka aizmirsīs ķengu lapelē rakstīto, sieva bija pielietojusi visus pārliecināšanas līdzekļus, lai vīru nomierinātu. Visbeidzot viņa bija piedāvājusi jau galēja izmisuma nosacītu formulu — lai pierādītu savu bezvainību, • viņa bija ar mieru, vīram klātesot, skaļā balsī izsūdzēt grēkus cientēvam Anhelam. Šis piedāvājums, kurš sievu ļoti pazemotu, tomēr izrādījās visai iedarbīgs, jo ar visu šaubu vētru, kas plosījās Roberto Asisa dvēselē, viņš neiedrošinājās iet tik tālu un bija spiests padoties.

— Aizvien ir labāk visu izrunāt līdz galam,— acis neatvērdama, viņa teica.— Būtu taču drausmīga nelaime, ja tu savā sirdī nēsātu šādas aizdomas.

Iziedams Roberto Asiss rūpīgi aizvēra durvis. Plašo, cieši noslēgto telpu pustumsā viņš dzirdēja dūcam elektrisko ventilatoru pie savas mātes, kas gulēja diendusu blakusmājā. Kamēr Roberto Asiss sev glāzē ielēja limonādi no ledusskapī uzglabātas pudeles, melnā virtuvene vērās viņā ar miegainu skatienu.

Uzvēdīdama savdabīgu, tikai viņai vienai piemītošu vēsuma gaisotni, virtuvene apjautājās, vai saimnieks nevēloties ieturēt azaidu. Roberto Asiss pacēla katla vāku. Ar gaisā paslietām ķepām verdošajā ūdenī peldēja vesels bruņurupucis. To ieraudzījis, viņš pirmo reizi notrīsēja, iedomādamies, ka rupucis iemests katlā un tā sirds vēl pukstēs, kad, uz galda pasniegtu,, to sagriezīs gabalos.

— Nē, man nav ēstgribas,— viņš teica, uzlicis katlam vāku. Un, jau pie durvīm stāvēdams, piebilda:

— Arī seņjora neko neēdīs. Viņa visu dienu nomocījusies ar galvas sāpēm.

Abas mājas bija savienotas ar galeriju, kuras grīdu veidoja zaļu flīžu klons. No turienes kopējā iekšējā pagalma dziļumā bija redzama ar stiepļu pinumu apjozta vistu mītne. Galerijas otrā galā, tuvāk mājai, kurā dzīvoja māte, pie pārjumes bija uzkarināti vairāki putnu būri un uz margu dzegām salikti daudzi podi ar koši ziedošām puķēm.

Tikko no diendusas guļamkrēslā pamodusies, viņu ar raudulīgu sveicienu sagaidīja septiņus gadus vecā meita. Bērnam uz viena vaiga vēl skaidri saskatāms bija auduma raksta nospiedums.

— Pulkstenis tūlīt būs trīs,— viņš pavisam klusā balsī ierunājās. Un tad skumji piebilda:— Tāpēc laiks celties.

— Es sapnī redzēju stikla kaķi,— meitenīte sacīja.

Roberto Asiss nespēja atvairīt vieglas trīsas.

— Un kāds tas izskatījās?

— Viss no stikla,— meitenīte paskaidroja, nopūlēdamās ar rokām parādīt, kāds bijis sapnī redzētais dzīvnieks.— Tikpat kā stikla putniņš, bet īsts kaķis.

Lai gan bija diena un spoži spīdēja saule, Roberto Asiss jutās kā svešā pilsētā apmaldījies.— Aizmirsti to,— viņš nomurmināja.— Ko tādu atcerēties nav vērts.— Bet šajā brīdī viņš guļamistabas durvīs ieraudzīja savu māti un jutās glābts.

— Tu izskaties labāk,— viņš mātei teica.

Atraitnes de Asisas sejā iezīmējās rūgts vaibsts.— Ar katru dienu jūtos labāk un tuvāk tālā ceļa jūtīm,— viņa sūrojās, mezglā sakārtodama kuplos tērauda krāsas matus. Tad viņa iznāca galerijā un putnu būros sāka apmainīt ūdeni.

Roberto Asiss atlaidās guļamkrēslā, kur nule bija gulējusi viņa meita. Skaustu uz rokām atbalstījis, viņš ar nespodrām acīm vēroja izģindušo, melnās drēbēs ģērbto sievieti, kura klusā balsī runājās ar putniem. Tie pērās svaigajā ūdenī, ar mundriem spārnu vēzieniem apšļakstīdami savas kopējas seju. Kad māte beidza savu darbu pie putnu būriem, viņa pievērsās dēlam, un viņš sajuta neziņas gaisotni, kas mātei bija tik raksturīga.

— Es domāju, ka tu esi kalnos,— viņa teica.

— Es tomēr paliku mājās,— viņš atbildēja.— Man šis un tas te bija kārtojams.

— Tagad jau nevarēsi izrauties līdz pirmdienai.

No dēla acīm bija redzams, ka viņš ar māti vienis prātis.

Cauri viesistabai basām kājām izgāja mājkalpotāja nēģeriete ar mazo meiteni, kuru tā veda uz skolu. Atraitne de Asisa uzkavējās galerijā, līdz abas bija izgājušas. Pēc tam viņa pamāja dēlam ar roku, aicinādama viņu sev līdzi guļamistabā, kur dūca elektriskais ventilators. Seit viņa, izskatīdamās galīgi pārgurusi, iepretim ventilatoram atslīga noplukušā no liānām pītā šūpuļkrēslā. Pie sienām, kas bija nofoalsinātas ar kaļķi, vara griezumiem rotātos ielogos karājās seni bērnu fotoattēli. Roberto Asiss atlaidās troņveidīgajā, greznajā gultā, kur, vilšanās rūgtuma nomākti, vecumdienās bija miruši dažs labs no fotogrāfijās redzamajiem bērniem un pērnā gada decembrī arī viņa paša tēvs.

— Nu, un kā patiesībā ir?— atraitne iejautājās.

— Vai tu tici ļaužu valodām?—viņš savukārt atvai-cāja.

— Manos gados jātic visam,— atraitne atbildēja. Un nepacietīgi noprasīja:—Bet ko tad īsti melš?

— Ka Rebeka Isabela neesot mana meita.

Atraitne krēslā sāka šūpoties.— Meitenei ir Asisu ģimenes deguns,— viņa teica. Un, brīdi padomājusi, izklaidīgi iejautājās:-«- Bet kurš to apgalvo?—Roberto Asiss kodīja nagus.

— Bija izlikuši ķengu lapeli.

Un tikai tagad atraitne atskārta, ka tumšie apļi ap dēla acīm nav tikai ilgstoša bezmiega sekas.

— Ķengu lapeles nav nekādi cilvēki, — viņa secināja.

— Tajās apgalvots tikai tas, par ko visi jau runa,— Roberto Asiss teica,— lai gan cilvēkam pašam tas nemaz nav zināms.

Viņai, protams, bija zināms, ko pilsētiņā jau ilgus gadus runā par viņu ģimeni. Tādā mājā kā viņu, kas pilna ar istabenēm, audžumeitām un citādā veidā atbalstāmām visdažādākā vecuma sievietēm, nebija iespējams noslēgties guļamistabā tā, ka lajā neiespiestos nekas no tā, par ko melsa ielās. Nemierīgā Asisu ģimene, kas bija dibinājusi pilsētiņu, paši vēl būdami tikai cūkgani, izrādījās garšīgs kumoss daždažādām tenkām.

— Ne jau viss, ko ļaudis melš, ir patiesība,— viņa piebilda,— pat tādā gadījumā, ja tu pats to zini.

— Visiem zināms, ka Rosārio de Montēro gulējusi ar Pastoru,— Roberto Asiss teica.— Viņa pēdējā dziesma bijusi veltīta Montēro sievai.

— Visi tā runāja, taču nevienam nebija noteikti zināms, vai tā ir patiesība,— atraitne iebilda.— Turpretim tagad noskaidrots, ka dziesmiņa sacerēta Margo Ramīresai. Abi posās uz kāzām, bet to zināja tikai viņi paši un Pastora māte. Bijis labāk, ja tik centīgi nebūtu ticis glabāts vienīgais noslēpums, kurš šajā pilsētiņā par tādu arī palika.

Roberto Asiss nolūkojās mātē ar satrauktu, traģisku skatienu.— Šorīt bija tāds brīdis, kad man likās, ka es tūlīt nobeigšos,— viņš ieminējās. Atraitne saglabāja

• vienaldzību.

— Visi Asisu ģimenes locekļi ir greizsirdīgi,— viņa teica,— un tā ir lielākā šās mājas nelaime.

Abi ilgi klusēja. Pulkstenis bija jau gandrīz četri, un dienas tveice sāka pierimt. Kad Roberto Asiss izslēdza elektrisko ventilatoru, visa māja piepildījās ar meitiešu balsīm un putnu vidžināšanu.

— Pasniedz man pudelīti no naktsgaldiņa,— atraitne teica.

Ieņēmusi divas pelēkas un apaļas mākslīgām pērlēm līdzīgas tabletes, viņa iedeva pudelīti dēlam, sacīdama:— Iedzer pāris tabletīšu — tēs tev palīdzēs aizmigt.— Viņš tās iedzēra ar ūdeni, kas bija atlicis mātes glāzē, un atkal atlaida galvu uz spilvena.

Atraitne nopūtās. Ilgāku laiku viņa domīgi klusēja. Bet tad — kā aizvien, izdarīdama plašu vispārinājumu attiecībā uz visu pilsētiņu, kad patiesībā runa bija tikai par pusduci ģimeņu, kas piederēja pie tās pašas šķiras, pie kuras Asisi,— viņa paziņoja:

— Mūsu pilsētas nelaime ir tā, ka, vīriešiem aizejot kalnos, sievietes paliek vienas.

Roberto Asiss jau grima miegā. Māte nolūkojās uz viņa neskūto zodu, garo degunu ar platajiem skrimšļiem un atcerējās savu nelaiķi vīru. Adalberto Asiss tāpat bija izbaudījis, ko nozīmē izmisums. Viņš bija bijis milzīga auguma kalnietis, kurš celuloīda apkaklīti savā mūžā bija uzlicis tikai vienreiz uz piecpadsmit minūtēm, kad vajadzēja nofotografēties ģīmetnei, kura vēl bija saglabājusies uz naktsgaldiņa. Bija izplatītas baumas, ka šajā pašā guļamistabā viņš nogalinājis kādu vīrieti, kuru pārsteidzis guļam ar viņa sievu, un slepus to apracis iekšējā pagalmā. Patiesība tomēr bija citāda: Adalberto Asiss ar bises šāvienu nogalināja pērtiķi, kurš, tupēdams uz sijas, onanēja, blenzdams viņa sievā, kad tā pārģērbās. Četrdesmit gadus vēlāk viņš nomira, nepaguvis atspēkot par viņu sacerēto leģendu.

Cientēvs Anhels uzrausās pa stāvajām kāpnēm ar retajiem kāpšļiem. Otrā stāva gaitenī, kura tālākajā galā pie sienas bija sakarinātas šautenes un patronu jostas, kāds policists augšpēdu gulēja saliekamajā gultā un lasīja žurnālu. Viņš tā bija aizrāvies, ka cientēvu pamanīja tikai tad, kad tas padeva labdienu. Salocījis žurnālu, policists pieslējās guļvietā sēdus.

— Ko jūs lasāt?— cientēvs Anhels apvaicājās.

Policists viņam parādīja žurnālu:

— «Terijs un laupītāji».

Cientēvs pārlaida ilgu skatienu trim dzelzsbetona kamerām bez logiem. Durvju vietā tām uz gaiteni bija resnu dzelzs stieņu režģi. Centrālajā kamerā guļamtīklā, plaši izpleties, gulēja kāds cits — tikai apakšbiksītēs ģērbies policists. Pārējās kameras bija tukšas. Cientēvs apjautājās par Sēsaru Montēro.

— Viņš atrodas tur,— policists teica, ar galvu norādīdams uz kādu citu kameru ar aizvērtām durvīm.— Tā ir priekšnieka istabiņa.

— Vai es varu ar viņu parunāties?

— Viņam ir -«.stingrās izolācijas režīms,— policists paskaidroja.

Cientēvs Anhels neuzstāja. Tikai painteresējās, vai apcietinātais jūtas labi. Policists pastāstīja, ka Sēsaram Montēro ierādīta labākā telpa ar pietiekamu apgaismojumu un tekošu ūdeni, bet apcietinātais jau divdesmit četras stundas neko. neēdot. Viņš atteicies no ēdieniem, kurus alkalds apcietinātajam licis piegādāt no viesnīcas.

— Montēro baidās, ka viņu nenoindē, — policists piebilda.

— Būtu vajadzējis norunāt, lai viņam atnes pārtiku no mājām,— cientēvs aizrādīja.

— Viņš negrib, ka tiek apgrūtināta viņa sieva.

It kā pats ar sevi runādamies, cientēvs nomurmināja.

— Par visu to jāapspriežas ar alkaldu,— un devās tālāk gaiteni, kur alkalds bija ierīkojis sev ar bruņuplāk-snēm nodrošinātu kabinetu.

— Priekšnieka šeit nav, — policists paskaidroja.

— Viņš jau divas dienas nīkuļo ar sāpošu zobu.

Cientēvs aizgāja pie alkalda. Tas valstījās guļamtīklā,

līdzās nolicis krēslu, uz kura atradās krūze ar sālsūdeni, paciņa pretsāpju tablešu un josta ar revolveri un patronu somu. Vaigs viņam vēl aizvien bija pietūcis. Cientēvs Anhels piebīdīja vienu no krēsliem pie paša guļamtīkla.

— Lieciet izraut slimo zobu,— viņš ierunājās.

Alkalds naktspodā izspļāva malku sālsūdens.— To

viegli pasacīt,— viņš norūca, galvu vēl aizvien virs naktspoda noliecis. Cientēvs Anhels saprata un klusā balsī teica:

— Ja jūs atļaujat, es parunāšu ar zobārstu,— un, dziļāk elpu ievilcis, iedrošinājās piebilst:— Viņš ir iejūtīgs cilvēks.

— Tikpat kā zirgēzelis,— alkalds noteica.— Viņu var saraustīt gabalos — un arī tad nenieka nepanāksi.

Cientēvs Anhels noskatījās, kā alkalds aizsteberē pie mazgājamā trauka. Atgriezis krānu, alkalds pabāza piepampušo vaigu zem vēsās ūdens strūklas un ar svētlaimes izteiksmi sejā to kādu brīdi tā paturēja. Pēc tam sakošļāja vienu pretsāpju tableti un, ar delnām no krāna pasmēlis ūdeni, to iešļakstīja mutē.

— Nopietni,— cientēvs neatlaidās,— es varu parunāt ar zobārstu.

Alkalds nepacietīgi atmeta ar roku.

— Dariet, kā jums patīk, cientēv!

Atkal augšpēdus atlaidies guļamtīklā, viņš salika rokas zem pakauša, aizvēra acis un sirdīgā ritmā sāka elpot. Sāpes pamazītēm pierima. Kad alkalds atkal atdarīja acis, viņš redzēja, ka cientēvs sēž turpat pie guļamtīkla un klusēdams noraugās viņā.

— Kas jūs attrencis manā -mājoklī?— alkalds iejautājās.

— Atnācu Sēsara Montēro dēļ,— cientēvs bez aplinkiem paziņoja.— Viņam nepieciešama grēksūdze.

— Sēsars Montēro atrodas stingrā izolācijā,— alkalds noteica.— Rīt pēc pirmās nopratināšanas viņš varēs izsūdzēt grēkus. Pirmdien viņu sūtīsim prom.

— Viņš jau četrdesmit astoņas stundas atrodas apcietinājumā,— -cientēvs piebilda.

— Bet es jau divas nedēļas nomokos ar savu zobu,— alkalds atcirta.

Tumšajā istabā sāka sīkt moskīti. Cientēvs paskatījās pa logu un ieraudzīja virs upes peldam gaiši rožainu mākoni.

— Bet kā viņu ēdina?— viņš apjautājās.

— Es savu pienākumu esmu izpildījis, — alkalds atbildēja.— Bet viņš negrib apgrūtināt sievu un nevēlas saņemt pārtiku no viesnīcas.

Alkalds sāka izsmidzināt istabu ar insekticīdu. Cientēvs Anhels rakņājās pa kabatām, meklēdams mutautiņu, ar ko aizsegt degunu, lai nevajadzētu šķaudīties, taču izvilka saņurcītu vēstuli.— Ai!—viņš iesaucās, mēģinādams ar pirkstiem vēstuli izlīdzināt. Alkalds pārtrauca smidzināšanu. Cientēvs aizspieda degunu ar roku, taču tas neko nelīdzēja — un viņš divas reizes nošķaudījās.

— Veseli, cientēv!— alkalds novēlēja un pasmaidījis zīmīgi noteica:

— Mēs taču dzīvojam demokrātijā.

Arī cientēvs Anhels pasmaidīja. Parādīdams aizlīmēto aploksni, viņš paskaidroja:— Aizmirsu nodot vēstuli pastā.— Atradis mutautiņu aizspraustu aiz piedurknes, viņš iztīrīja insekticīda sakairinātās nāsis. Taču visu laiku viņam prātā bija Sēsars Montēro.

— Tātad iznāk, ka viņš tiek turēts pie maizes un ūdens,— cientēvs noteica.

— Ja tāda ir viņa paša vēlēšanās, — alkalds atbildēja,— tad ar varu mēs viņu ēdināt nevaram.

— Mani vairāk satrauc viņa sirdsapziņa,— cientēvs ieminējās. ;

Kabatlakatiņu no deguna neatņēmis, viņš ar skatienu sekoja alkaldam, līdz tas bija beidzis smidzināšanu.

— Acīmredzot sirdsapziņa vīram nav diez cik tīra, ja baidās, ka viņu varētu noindēt,— alkalds piebilda un nolika insekticīda baloniņu uz grīdas. — Viņš taču zināja, ka ar Pastoru visi ir draugos.

— Bet tāpat arī ar Sēsaru Montēro,— cientēvs piebilda.

— Jā gan, tomēr nejaušā kārtā beigts ir Pastors.

Cientēvs nolūkojās uz vēstuli. Gaisma bija kļuvusi jau

mēļa. — Jā, Pastors, — viņš nomurmināja.— Pasto-

ram nebija laika pat izsūdzēt grēkus.— Alkalds iededza gaismu un tikai tad atlaidās guļamtīklā.

— Rīt man būs labāk,— viņš teica.— Pēc nopratināšanas jūs varēsiet no Sēsara Montēro pieņemt grēksūdzi. Vai tagad esat apmierināts?

Cientēvs Anhels bija apmierināts.— Tas tikai Sēsara Montēro sirdsapziņas labad,— viņš vēlreiz apgalvoja un tad gausā cildenumā uzslējās kājās, brīdinādams alkaldu neaizrauties ar pretsāpju līdzekļu lietošanu. Bet alkalds savukārt cientēvam ieteica neaizmirst nodot vēstuli pastā.

— Ir vēl viena lieta,— alkalds pēc mirkļa piebilda.

— Pamēģiniet tomēr parunāt ar šo zobu rāvēju.— Un viņš nolūkojās pakal garīdzniekam, kurš jau dzīrās kāpt lejup pa kāpnītēm. Pavīpsnājis alkalds vēl noteica:

— Arī tas varētu nākt par labu vispārējā miera nostiprināšanai.

Pasta pārzinis, savas iestādes durvīs sēdēdams, nolūkojās pievakares rēnajā dziesnā. Kad cientēvs Anhels iedeva viņam vēstuli, pārzinis iegāja kantorī, ar mēli saslapināja piecpadsmit sentāvo pastmarku — aviosūtījums plus uzcenojums celtniecības vajadzībām — un turpināja rakņāties pa rakstāmgalda atvilktnēm. Iedegoties ielu apgaismes spuldzēm, cientēvs uz barjeras nolika vairākas sīknaudas monētas un neatsveicinājies aizgāja.

Pārzinis vēl aizvien rakņājās pa atvilktnēm. Pēc brīža, noguris no papīru cilāšanas, viņš aploksnei uz viena stūra ar tinti atzīmēja, ka pastā nav piecu sentāvo mārku, parakstījās un uzspieda pasta zīmogu.

Vakarā pēc lūgsnu noskaitīšanas cientēvs svētītā ūdens tvertnē atrada peldam nobeigušos peli. Trinidada pašlaik uzstādīja lamatas uz kristītavas apmalēm. Cientēvs satvēra noslīkušo peli aiz astes galiņa.

— Tevis dēļ vēl notiks kāda nelaime,— viņš teica Trinidadai, kalpones acu priekšā šūpodams beigto peli.

— Vai tad tu nezini, ka daži ticīgie no tvertnes pudelēs ielej ūdeni, lai ar to ārstētu savus slimniekus?

— Un kas tur sevišķs?—Trinidada brīnījās.

— Kā — kas tur sevišķs? — cientēvs atkārtoja.

— Slimnieki taču sadzersies svētīto ūdeni ar arsēnu. Trinidada cientēvam atgādināja, ka viņš līdz šim vēl

nav iedevis naudu arsēna iegādei.— Tas ir ģipsis,— viņa paskaidroja un izstāstīja, kā viss noticis. Viņa baznīcas kaktos salikusi ģipsi, pele to saēdusies un tad, slāpju mocīta, gājusi padzerties pie svētītā ūdens tvertnes. Ūdenī ģipsis sacietējis un aizsprostojis pelei zarnas.

— Lai nu būtu kā būdams, — cientēvs atbildēja,

— labāk ienāc pēc naudas arsēnam. Es negribu vairs redzēt nosprāgušas peles peldam svētajā ūdenī.

Darbistabā viņu gaidīja katoļu dāmu komisija Rebekas de Asisas, vadībā. Iedevis Trinidadai naudu arsēnam, cientēvs pasūrojās, ka istabā ir neizturams karstums, un apmetās pie darba galda iepretiņi dāmām, kuras sēdēja, ne vārda nebilzdamas.

— Esmu jūsu rīcībā, cienījamās seņjoras.

Sievietes saskatījās. Rebeka de Asisa atvēra vēdekli, uz kura bija uzkrāsota japāņu ainava, un bez aplinkiem paziņoja:

— Mēs, cientēv, esam, ieradušās sakarā ar pilsētā izplatītajām ķengu lapām.

Izteiksmīgi izlocīdama balsi, it kā viņa stāstītu bērniem pasaku, Rebeka de Asisa izklāstīja satraukumu, ko tās izraisa pilsētiņas iedzīvotājos. Lai gan Pastora nāve būtu iztulkojama «kā absolūti personiska lieta», labāko aprindu ģimenes domājot, ka to pienākums esot kaut ko darīt sakarā ar ķengu lapeļu izplatīšanos.

Adalhisa Montoija, kura bija vecākā no visām, uz saulessarga roktura atbalstīdamās, runāja tiešāk:

— Pie katoļu draudzes piederīgās dāmas ir apņēmušās šajā sakarā spert kādus soļus.

Cientēvs Anhels dažus mirkļus apdomājās. Rebeka de Asisa izdvesa dziļu nopūtu* un cientēvs pats sev vaicāja, kā gan no šīs sievietes varēja izstarot tik kvēls aromāts. Viņa bija ražena un ziedoša, žilbinoši balta un kaisli veselīga. Cientēvs runāja, stingi vērdamies kādā nenoteiktā punktā.

— Manuprāt, — viņš teica, — nav vērts piegriezt vērību ķengām. Mums jāpaceļas pāri nekrietnajām nievām un, tāpat kā allažiņ līdz šim, jāklausa dieva likumiem.

Adalhisa Montoija piekrītoši pamāja ar galvu. Taču pārējās tam nepiekrita, jo viņām šķietot, ka «šī liksta laika tecējumā varot novest pie traģiska iznākuma». Sinī brīdī iepļerkstējās kinoteātrā skaļrunis. Cientēvs Anhels ar delnu noplakšķināja sev pa pieri.— Piedodiet,— viņš teica, galda atvilktnē meklēdams katoliskās cenzūras piesūtīto sarakstu.

— Ko šodien izrāda?

— «Kosmosa pirātus»,— Rebeka de Asisa atbildēja.

— Tā ir filma par karu.

Cientēvs Anhels meklēja sarakstā pēc alfabēta, ar rādītājpirkstu līdzi vilkdams un pa zilbēm murminādams filmu nosaukumus. Uz mirkli viņš apstājās, lai pāršķirtu saraksta lapu.

— «Kosmosa pirāti».

Ar rādītājpirkstu vilkdams līmeniski, lai atrastu filmas morālo vērtējumu, viņš turpināja meklēt, līdz apklusa filmu ievadošā skaņuplate un atskanēja teātra direktora balss. Tā paziņoja, ka slikto laika apstākļu dēļ filmas izrāde atlikta. Viena no sievietēm paskaidroja, ka kino-īpašnieks pieņēmis šādu lēmumu tāpēc, ka publika pieprasot atmaksāt biļešu vērtību, ja lietus dēļ nāktos pārtraukt izrādi pirms filmas beigām.

— 2ēl gan,— cientēvs Anhels piezīmēja.— Filma atzīta par labu visiem skatītājiem.

Aizvēris sarakstu, viņš turpināja:

.— Kā jau es allažiņ esmu teicis, šis pilsētiņas iedzīvotāji ir dievbijīgi ļaudis. Pirms deviņpadsmit gadiem, kad es pārņēmu draudzi, vienpadsmit labāko aprindu ģimenes dibinājās uz netiklu, baznīcas nesvētītu kopdzīvi. Tagad tāda palikusi vairs tikai viena, un es ceru, ka arī tā turpināsies vairs tikai neilgu laiku.

— Mēs ne jau sevis labad,— Rebeka de Asisa ierunājās.— Taču vienkāršā tauta . . .

— Nav nekāda pamata bažīties, — cientēvs turpināja, neievērodams izsacīto piezīmi.— Vajadzīgs tikai paskatīties, kā pārmainījusies visa pilsētiņa. Tolaik kāda krievu balerīna gaiļu cīņas arēnā sniedza izrādi tikai vīriešiem un beigās publiskā izsolē pārdeva visu, kas vien viņai bija mugurā.

Adalhisa Montoija viņu pārtrauca.

— Tā patiešām bija,— viņa noteica.

Viņa atcerējās, ko bija dzirdējusi par šo skandalozo atgadījumu: kad balerīna bijusi jau gluži plika, kāds vecūksnis skatītāju solos sācis kliegt, uzrausies līdz amfiteātra pēdējai rindai un sācis čurāt lejup uz publiku. Bet pēc tam, kā dāmai bija ticis stāstīts, visi pārējie, sekodami vecīša paraugam un nelabās balsīs aurodami, ņēmušies slapināt cits uz citu.

— Tagad,— cientēvs turpināja,— ir pierādīts, ka mūsu pilsētiņa visā apustuliskajā prefektūrā ir visstingrākā dieva baušļu ievērotāja.

Cientēvs no sava apgalvojuma iekvēlojās un sāka klāstīt daždažādus grūtus piemērus no savas cīņas pret cilvēku dzimuma vājībām un nepilnībām, līdz tveicē nogurušās dāmas pārstāja viņā klausīties. Rebeka de Asisa atkal izvērsa savu vēdekli, un tad cientēvs Anhels pēkšņi atskārta, kur meklējams jaukā aromāta avots. Stiprās sandalkoka smaržas cēlonis bija istabā valdošās miegainības gaisotne. Cientēvs no piedurknes izņēma mutautiņu un ar to aizspieda degunu, lai apvaldītu šķavas.

— Bet tajā pašā laikā,— viņš turpināja,— mūsu dievnams ir pats trūcīgākais visā apustuliskajā prefektūrā. Zvani ieplaisājuši un baznīcas telpas peļu apsēstas, jo mans mūžs pāgājis nemitīgās raizēs, rūpējoties par draudzes morāli un tiklu dzīvošanu.

Cientēvs atpogāja apkaklīti.— Ar fizisku, darbu var tikt galā kurš katrs jauneklis,— viņš noteica, pieceldamies kājās.— Turpretim morālai atjaunotlbai nepieciešama ilgu gadu gaitā izkopta pieredze un neatlaidība.— Rebeka de Asisa pacēla augšup savu caurspīdīgo roku, kuru greznoja virs laulības riņķa uzvilkts ar smaragdiem rotāts gredzens.

— Tālab mēs jau arī bažījāmies, ka šīs ķengu lapeles varētu nākt par ļaunu jūsu nopietnajiem pūliņiem.

Vienīgā no klātesošajām sievietēm, kura līdz šim bija klusējusi, izmantoja īso pārtraukuma mirkli, lai iejauktos sarunā:

— Turklāt mēs domājam, ka tagad, kad visa valsts atplaukst, mūsu pilsētā uzradusies nediena ar lapelēm varētu kļūt par vispārējās attīstības kavēkli.

Cientēvs, sameklējis skapī vēdekli, sirdīgi sāka ar to apvēdināties.

— Vienam ar otru nav nekāda sakara,— viņš skaidroja.— Mēs esam pārdzīvojuši grūtu politisko situāciju, taču ģimenes morāle palikusi neskarta.— Un, nostājies dāmu priekšā, pavēstīja:

— Pēc nedaudziem gadiem es apustuliskajam prefektam paziņošu: palūk, es jums atstāju priekšzīmīgu draudzi. Tagad jums vajadzētu uz šejieni atsūtīt sparīgu un uzņēmīgu jaunekli, lai viņš gādātu, ka pilsētiņā tiek uzcelta prefektūras vislepnākā baznīca.

Pēc tam, mazliet paklanījies, izsaucās:

— Un tad es varēšu mierīgi šķirties no šīs pasaules savu senču mājokli!

Dāmas protestēja. Adalhisa Montoija izteica viņu visu domas:

— Seit ir tikpat kā jūsu senču pilsēta, cientēv. Un mēs vēlamies, lai jūs paliktu šeit līdz sava mūža pēdējam brīdim.

— Ja vajadzīgs celt jaunu dievnamu,— Rebeka de Asisa teica,— mēs varam sākt nepieciešamo kampaņu bez kavēšanās.

— Visam ir savs laiks,— cientēvs Anhels sacīja.

Un tad jau pavisam citā tonī piebilda:— Es nekādā ziņā negribētu kļūt vecs un nevarīgs savas draudzes acu priekšā. Es negribētu, ka ar mani notiktu tas pats, kas ar Kastaņedas un Montēro Altāra svētā vakarēdiena draudzes ganu lēnprātīgo Antonio Isabelu, kurš savam bīskapam ziņoja, ka viņa draudzes teritorijā no debesīm lijis mirušu putnu lietus. Kad bīskaps izsūtīja savu pārstāvi, lai šo notikumu noskaidrotu, tas garīdznieku sastapis pilsētas laukumā ar bērniem spēlējam laupītājus un policistus.

Dāmas izsacīja savu izbrīnu par šādu uzvedību.

— Kas viņš fāds bija?

— Mācītājs, kurš stājās manā vietā Makondo pilsētā,— cientēvs atbildēja.— Viņam bija simt gadu.

3

Ziema, kuras nesaudzība bija nojaušama jau septembra pēdējās dienās, visā bardzībā iestājās nedēļas beigās. Alkalds svētdienu pavadīja guļamtīklā, zīžļādams pretsāpju tabletes, bet no gultnes izkāpuši upe jau pārplūdināja tuvumā esošās zemākās ielas.

Pirmdienas rītausmā, kad lietus pirmo reizi uz laiciņu pierima, pilsētiņas iedzīvotājiem bija nepieciešamas vairākas stundas, lai kaut cik atjēgtos. Biljarda salons un frizētava tika atvērta agrīnā rīta stundā, bet lielākā daļa mājeļu bija aizslēgtas līdz pulksten vienpadsmitiem. Seņ-jors Kārmaikls bija pirmais, kurš ieraudzīja palu apdraudēto rajonu iedzīvotājus pārvācam savus mājokļus uz augstākām vietām, un šī aina viņu satrieca. Trokšņainā varzā ļaudis bija izrāvuši no zemes savu mītņu balstus un tagad neizjauktā veidā stiepa tālāk vieglās mājeles ar apkleķētā liānu pinuma sienām un palmu lapu klātajiem jumtiem.

Ar atvērtu lietussargu paglābies zem frizētavas nojumes, seņjors Kārmaikls nolūkojās, kā sokas šis smagais darbs, līdz frizieris viņu iztraucēja no pārdomām.

— Viņiem būtu vajadzējis nogaidīt, līdz lietus aprimsies,— frizieris teica.

— Tas nerimsies savas pāris dienas,— seņjors Kārmaikls atbildēja un aizvēra lietussargu.— To es sajūtu pēc sāpēm locītavās.

Ļaudis, līdz potītēm pa dubļiem brizdami, stiepa savas izjauktās mājeles, reizēm ar to stūriem uzgrūzdamies frizētavas sienām. Seņjors Kārmaikls pa kādas būdeles logu no ārpuses saskatīja tās izvandīto iekšieni, kur guļamistaba bija pilnīgi zaudējusi šādām telpām piemītošo intimitāti, un viņu pārņēma drausmīga posta nojausma.

Likās, ka pulkstenis varētu būt ap sešiem, taču tukšais vēders liecināja, ka ir jau kādi divpadsmit. Sīrietis Moisejs viņu aicināja pasēdēt veikaliņā, kamēr lietus pārstās. Taču seņjors Kārmaikls atkārtoja savu pareģojumu, ka tas nemitēsies tuvāko divdesmit četru stundu laikā. Brīdi vilcinājies, viņš pārlēca uz ietvi pie tuvākās mājas. No zēnu bariņa, kurš spēlēja karu, kāds meta dubļu piku, un tā sašķīda pret sienu tikai dažu metru attālumā no viņa nesen izgludinātajām biksēm. Sīrietis Eliass ar slotu rokā izmetās no savas bodītes, bārdamies uz zēniem dīvainā arābu un spāņu valodas sajaukumā.

Zeņķi sajūsmā lēkāja:

— Turku ķēmrausis!

Seņjors Kārmaikls pārliecinājās, ka viņa uzvalks nav cietis. Tad aizvēra lietussargu, iegāja frizētavā un nosēdās krēslā.

— Es aizvien esmu teicis, ka jūs esat prātīgs cilvēks,— frizieris paziņoja un apsēja klientam ap kaklu palagu.

Seņjors Kārmaikls ieelpoja lavandas smaržūdens aromātu, kurš viņā izraisīja to pašu netīksmi, ko zobārstniecības kabinetā stindzinošās pretsāpju līdzekļu smakas. Frizieris ar šķērēm sāka apgriezt viņam matus uz skausta. Seņjors Kārmaikls nepacietīgi ar acīm meklēja kaut ko lasāmu. .

— Vai avīžu jums nav?

Darbu nepārtraukdams, frizieris atbildēja:

— Mums valstī nav citu avīžu kā vien oficiālās, bet tās manā iestādē neparādīsies, kamēr vien es vēl būšu dzīvs.

Seņjoram Kārmaiklam neatlika nekas cits kā nodoties savu novalkāto kurpju vērošanai, līdz frizieris viņam apvaicājās par Montjela atraitnes labklājību. Seņjors Kārmaikls nāca no viņas mājas. Ilgus gadus viņš bija strādājis pie dona Čepes Montjela par grāmatvedi, bet pēc tā nāves pie seņjoras Montjēlas kļuvis par lietu pārvaldnieku.

— Seņjorai klājas labi.

— Jā, tā mēs plēšamies un cits citu aizraidām uz viņu sauli,— frizieris prātoja, itin kā pats ar sevi runādamies,— bet viņai vienai pieder tik daudz zemes, ka pat piecās dienās ar zirgu tām neizjāsi cauri. Liekas, viņai pieder kāds desmits municipālo novadu.

— Tikai trīs,—seņjors Kārmaikls paskaidroja. Un tad dziļā pārliecībā piebilda:— Viņa ir viscildenākā sieviete pasaulē.

Frizieris piegāja pie tualetes galdiņa, lai iztīrītu suku. Seņjors Kārmaikls spogulī redzēja viņa āža sejas atspulgu un vēl lieku reizi saprata, kāpēc frizieris tik neciešams. Bet, tas, savā attēlā vērdamies, turpināja:

— Ir gan jauka padarīšana — mana partija ir pie varas, policija piedraud ar nāvi maniem politiskajiem pretiniekiem, bet es uzpērku viņu zemes un ganāmpulkus par cenu, ko pats nosaku.

Seņjors Kārmaikls nolieca galvu. Frizieris atsāka cirpt matus.— Kad paiet vēlēšanas, — viņš secināja,— man pieder jau trīs municipālie novadi un nav neviena konkurenta. Un tā es dzīvoju cepuri kuldams pat tādā gadījumā, ja valdīšana mainās. Nav vārdam vietas: tas ir izdevīgāk nekā viltot naudu.

— Hosē Montjels bija bagāts jau daudz gadu pirms tam, kad sākās politiskie ķīviņi,— seņjors Kārmaikls noteica.

— Bet vienās apakšbiksēs ģērbies kvernēja rīsa sudma- , lu durvīs,— frizieris piezīmēja.— Vēsture māca, ka pirmo kurpju pāri viņš uzvilcis tikai pirms deviņiem gadiem.

— Un, ja tā arī būtu patiesība,— seņjors Kārmaikls iebilda,— viņa atraitnei nekad nav bijis nekā kopīga ar Montjela veikala darīšanām.

— Bet par plānprātiņu gan kļuvusi,— friziteris piezīmēja.

Seņjors Kārmaikls pacēla galvu. Atraisījis palaga mez-glu^pie kakla, lai brīvāk varētu elpot, viņš protestēja:

— Man vienmēr labāk paticis, ka matus .apgriež sieva.

Nekas nav jāmaksā, turklāt esi pasargāts no mēļošanas par politiku.— Frizieris pagrūda viņa galvu uz priekšu un klusēdams turpināja savu darbu, brīžiem tāpat vien gaisā noklikšķinādams šķēres, lai demonstrētu virtuozu amata prasmi. Seņjors Kārmaikls izdzirdēja kņadu un, paskatījies spogulī, redzēja gar durvīm aizejam bērnu un sieviešu varzu, kas nesa jaunajā vietā aizgādāto mājeļu istablietas un citus piederumus. Sapīcis viņš ierunājās:

— Jau tā liksta likstas galā, bet jūs vēl ar savām politiskajām blēņām un ienaida kurināšanu! Vairāk nekā gadu neviens netiek vajāts, tomēr jūs vēl melšat vienu un to pašu.

— Nevērība pret mūsu vajadzībām tāpat ir vajāšana,— frizieris teica.

— Bet neviens jūs neaizskar pat ne ar pirkstu,— Kārmaikls neatlaidās.

— Pamešana dieva ziņā tāpat ir sava veida vardarbība, pat vairāk nekā aizskaršana ar pirkstu.

Seņjors Kārmaikls bija tuvu izmisumam.

— Tas viss ir avīzēs sagrābstītas aplamības.

Frizieris klusēja. Ķirbja traukā sakūlis ziepju putas,

viņš tās uzzieda seņjoram Kārmaiklam uz skausta.

— Gauži jau kārojas izkratīt sirdi, — viņš taisnojās.

— Ne jau katru dienu laimējas sastapt objektīvu cilvēku.

— Nav cilvēka, kurš nebūtu objektīvs, ja viņam jāuztur Vienpadsmit bērnu,— seņjors Kārmaikls ieminējās.

— Tas gan tiesa,— frizieris noteica.

Bārdas nazis, asināts pret delnas ādu, viegli iedziedājās. Frizieris klusēdams izskuva klientam skaustu," ziepju putas norausdams tāpat ar pirkstiem, kurus savukārt noslaucīja biksēs. Visbeidzot viņš ar alauna gabaliņu ieberzēja skaustā kādu vietu. Un tad, ne vārda nebildis, beidza savu darbu.

Aizpogādams apkaklīti, seņjors Kārmaikls ieraudzīja pie dibensienas piestiprinātu uzrakstu: «Par politiku sarunāties aizliegts».

Nopurinājis no pleciem tur pieķērušās matu šķiezniņas, viņš iekarināja elkonī lietussargu un ar pirkstu norādīja uz uzrakstu:

— Kāpēc jūs to nenoņemat?

— Tas nav domāts jums,— frizieris atbildēja.— Mēs taču esam vienis prātis, ka jūs esat objektīvs cilvēks.

Seņjors Kārmaikls šoreiz nevilcinājās uzlēkt uz ietves. Frizieris ar skatienu viņu pavadīja līdz stūrim un tad stingi vērās duļķainajā, draudīgi pārplūdušajā upē. Lietus bija mitējies, taču smaga tūce bija nekustīgi sablīvējusies pāri pilsētiņai. Dažas minūtes pirms vieniem frizētavā ienāca sīrietis Moisejs, sūrodamies, ka mati viņam no galvvirsas izkrītot, turpretim uz skausta augot nepieredzētā ātrumā.

Sīrietis lika sev apgriezt matus katru pirmdienu. Parasti viņš nolieca galvu fatālā padevībā, un drīz vien no viņa mutes atskanēja arābu valodai līdzīga krākoņa, bet frizieris skaļā balsī sarunājās pats ar sevi. Taču šo pirmdienu sīrietis nodrebēdams pamodās, jau izdzirdot pirmo jautājumu: v

— Vai jūs zināt, kas nupat te bija?

— Kārmaikls,— sīrietis atbildēja.

— Sasodītais nēģeris Kārmaikls, — frizieris apstiprināja tādā balsī, it kā šo vārdu vajadzētu atburtot.— Es ienīstu viņam līdzīgus cilvēkus.

— Kārmaikls nav cilvēks,— sīrietis Moisejs apstiprināja.— Pagājuši kādi trīs gadi, kopš viņš nopircis pēdējo kurpju pāri. Bet politikā gan viņš rīkojas prātīgi: noņemas ar savu grāmatvedību, ne par ko citu nelikdamies zinis.

Sīrietis ļāva zodam noslīgt uz krūtīm, lai atkal sāktu krākt, bet frizieris nostājās viņa priekšā un, rokas sakrustojis, bargi noprasīja:— Pasakiet man vienu, sūda turks tāds,— kurā pusē jūs galu galā esat?— Un sīrietis vienaldzīgā balsi viņam paskaidroja:

— Pats savā pusē.'

— Tas nekam neder,— frizieris iebilda.— Jums vismaz vajadzētu paturēt prātā tās četras ribas, kuras jūsu tautieša Eliasa dēlam pārlauza pēc dona Cepes Montjela pavēles.

— Eliass bija nelga, ļaudams dēlam iepiņķēties politikā. Tomēr tagadiņ zēns vienos priekos danco Brazīlijā, bet Čepe Montjels atstiepis kājas.

Pirms iziešanas no savas istabas, kurā pēc garo nakšu ciešanām valdīja neiedomājama nekārtība, alkalds noskuva labo vaigu, atstādams uz kreisā astoņas dienas vecus bārdas rugājus. Pēc tam viņš uzģērba tīru formas tērpu, uzvilka lakādas zābakus un, izmantodams brīdi, kad lietus bija pierimis, devās uz viesnīcu ieturēt brokastis.

Viesnīcas ēdamzālē neviena nebija. Pagājis garām galdiņiem ar četriem krēsliem, viņš nosēdās vientulīgākā vietā pašā salona galā.

— Masku!— viņš pasauca.

Aši parādījās pavisam jauna meiča īsā kleitiņā, kas cieši apspīlēja kā akmens cietās krūtis. Uz apteksni nepaskatījies, alkalds pasūtīja brokastis. Meiča, atpakaļ nākdama, ieslēdza radioaparātu, kurš bija novietots zāles galā uz sienas plaukta. Pašlaik pārraidīja ziņas ar iestarpinātiem citātiem no iepriekšējā vakarā teiktās valsts prezidenta runas, bet pēc tām kārtējo preču sarakstu, kuras bija aizliegts ievest. Diktora balsij aizpildot visu telpu, zālē kļuva aizvien tveicīgāk. Kad apteksne atgriezās ar viru, alkalds apvēdinādamies mēģināja nosusināt sviedrus.

— Arī man, kad dzirdu radio, vienmēr jāsvīst,— meiča ieminējās.

Alkalds sāka strēbt viru. Viņš aizvien bija domājis, ka vientuļā viesnīca, kura pārtika no laiku pa laikam iebraucošiem tirdzniecības firmu pārstāvjiem, ir pilnīgi atšķirīga no visas pārējās pilsētiņas. Patiesībā tā bija vecāka par pašu pilsētu. No centra atbraukušie komersanti, kas bija ieradušies, lai uzpirktu rīsa ražu, naktis pavadīja noplukušajā balkonā, spēlēdami kārtis un gaidīdami vēsākās rītausmas stundas, kad būs iespējams aizmigt. Pats pulkvedis Aureljāno Buendija pa ceļam uz Makondo, kur vajadzēja parakstīt pēdējā Pilsoņu kara kapitulācijas noteikumus, bija pārgulējis nakti uz šā balkona tajā laikā, kad visā daudzas jūdzes plašā apkaimē vēl nebija nevienas apdzīvotas vietas. Jau toreiz viesnīca bija tā pati — ar koka sienām, cinkota skārda jumtu un tām pašām istabiņām, ko citu no citas atdalīja kartona šķērssienas, tikai bez elektriskās apgaismes un sanitārajām labierīcībām. Kāds vecs ceļojošs tirzniecības aģents zināja stāstīt, ka līdz gadsimta sākumam pie ēdamzāles sienām karājušās klientiem domātas maskas, kuras viņi uzlikuši, kad gājuši pagalmā nokārtot savas dabiskās vajadzības visu ļaužu acu priekšā.

:-Lai tiktu galā ar viru, alkaldam vajadzēja atpogāt apkaklīti. Pēc radioziņām sekoja skaņuplate ar pantos sarakstītiem reklāmas sludinājumiem. Tālāk nāca salkana bolero melodija. Kāds vīrietis sīrupsaldā balstiņā, mīlas ilgās tvīkdams, solījās pēc savas mīļotās apbraukt apkārt pasaulei. Gaidīdams turpmākos ēdienus, alkalds ieklausī-

%.

jās dziedāšanā, līdz viņa vērību piesaistīja divi bērni, kuri pagāja garām viesnīcai, stiepdami divus sēdekļus un šūpuļkrēslu. Nopakaļ tiem slāja divas sievietes un vīrietis ar katliem, podiem un citiem iedzīves piederumiem.

Alkalds piegāja pie durvīm un uzsauca:

— Kur jūs esat nočiepuši šīs grabažas^1?

Sievietes apstājās. Vīrietis viņām paskaidroja, ka plūdu dēļ pārvietojis savu māju augstākā vietā. Alkalds painteresējās, uz kurieni viņš to pārcēlis. Vīrietis pamāja ar platmali dienvidu virzienā:

— Tur tālāk, uz zemes gabala, ko dons Sabass mums izīrēja par trīsdesmit peso.

Alkalds nolūkojās ģimenes iedzīvē. Salauzts šūpuļkrēsls, ieplaisājuši podi — visa mazo ļaužu bagātība. Mirkli padomājis, Viņš teica:

— Nesiet savas.grabažas uz brīvo zemi pie kapsētas.

Vīrietis apmulsa.

— Tā ir pašvaldībai piederoša zeme, un jums nekas par to nebūs jāmaksā,— alkalds paskaidroja.— Pilsētas valde jums to dod par brīvu.

Un tad, vērsdamies pie sievietēm, piebilda:— Bet donam Sabasam pasakiet, ka es ieteicu viņam apvaldīt savu alkatību.

Alkalds beidza pusdienot, vairs neizjuzdams ēdiena garšu. Pēc tam viņš aizdedzināja cigareti. Tad aizkūpināja vēl otru no iepriekšējā izsmēķa un, 5r elkoņiem uz galda atbalstījies, ilgi sēdēja, domās iegrimis, bet radio pa to laiku smilkstināja savus gaudulīgos bolero.

— Par ko jūs domājat?— iejautājās meiča, aizvākdama tukšos traukus.

Alkalds nepamirkšķināja ne acu.

— Par šiem nabaga ļaudīm.

Cepuri galvā uzlicis, viņš šķērsoja ēdamzāli un, durvīs atpakaļ pagriezies, noteica:

— Pienācis laiks ko darīt, lai mūsu pilsētā nenotiktu tādas cūcības.

Uz ielas stūra alkaldam ceļu aizsprostoja asiņainā kautiņā saķērušies suņi. Viņš redzēja gaudojošā kamolā savijušos kumbrus un ķepas, redzēja nošņarkstam kailus ilkņus, bet pēc tam kāds no suņiem aizļepatoja, ķepu vilkdams un asti starp kājām iežmiedzis. Alkalds, sāņus turēdamies, pagāja ņudzeklim garām un pa ietvi devās uz policijas mītni.

Vienā no kamerām spalgi kliedza sieviete, bet sargs, saliekamajā gultā kņūpus atlaidies, gulēja diendusu. Al-kalds ar kājas spērienu pagrūda gultu. Sargs vienā lēcienā pietrūkās.

— Kas te notiek?— alkalds uzbrēca.

Sargs sastinga miera stājā.

— Sievišķis izplatīja skrejlapas.

Alkalds izgāza pār saviem padotajiem rupju lamuvārdu šalti, gribēdams uzzināt, kas sievieti aizturējis un pēc kā pavēles tā ieslodzīta. Policisti sāka plaši paskaidrot.

— Kad viņu iesēdināja?

Sieviete bija apcietināta sestdienas naktī.

— Tūlīt es viņu atlaidīšu, bet iespundēšu vienu no jums!— alkalds kliedza. — Kamēr meitietis tupēja kamerā, pilsētā izplatīts vesels lēvenis lapeļu.

Līdzko atvērās smagās dzelzs durvis, no kameras izmetās kaulaina sieviete vidējos gados ar smagā mezglā sakārtotiem matiem, ko saturēja augsta saspraude.

— Vācies ratā!—alkalds viņai uzsauca.

Sieviete atlaida vaļā matu kamolu, vairākas reizes nopurināja garās un kuplās matu krēpes un kā negaiss brāzās lejup pa kāpnēm, kliegdama:—Jātavnieki tādi! Jātavnieki!

Alkalds noliecās pār margām un no visa spēka viņai nopakaļ nokliedza tik skaļā balsī, it kā gribēdams, lai to dzird ne tikai sieviete un viņa policisti, bet visa pilsētiņa.

— Un nedzeniet man nekādu velnu ar savām ķengu lapelēm!

Lai gan lietus vēl aizvien smidzināja, cientēvs Anhels izgāja vakara pastaigā. Iet pie %lkalda uz norunāto tikšanos vēl bija par agru, un tāpēc cientēvs devās apskatīt pārplūdušo pilsētas daļu. Viņš ieraudzīja starp ziediem peldam tikai kādu noslīkušu kaķi.

Kad cientēvs Anhels nāca atpakaļ, laiks bija kļuvis jau sausāks un novakare izvērtēs gaiša un spoža. Pa blīvo un stingo upi lejup slīdēja ar asfaltu apķepusi liellaiva. No kādas pussabrukušas mājas izskrēja zēns, saukdams, ka gliemežvākā esot atklājis jūru. Arī cientēvs pielika gliemežvāku pie auss. Un patiesi — tajā bija jūra.

Tiesneša Arkādio meitietis sēdēja savas mājas durvīs un kā apburta, rokas uz vēdera sakrustojusi, stingām acīm vērās liellaivā. Trīs mājas tālāk sākās veikaliņi ar izliktām sīkprecēm un durvis sēdošiem mūžam nesatraucamiem sīriešiem. Novakares stunda mira spilgti rožainos mākoņos un papagaiļu un mērkaķīšu saceltajā kņadā upes pretējā krastā.

Pamazām sāka atvērties mājeļu durvis. Laukumā zem notašķītajiem mandeļkokiem ap atspirdzinājumu pārdevēju rateļiem vai apdrupušajām lopu dzirdinātavu granīta apmalēm sanāca vīri, lai patērzētu. Cientēvs Anhels nodomāja, ka katru pievakari šajā pilsētiņā notiek brīnumaina pārvērtība.

— Cientēv, vai jūs atceraties koncentrācijas nometnēs ieslodzītos?

Cientēv^ Anhels dakteri Hiraldo neredzēja, taču iztēlojās to smaidām aiz loga stiepļu pinuma sieta. Godīgi sakot, viņš šos fotoattēlus neatcerējās, taču bija pārliecināts, ka ir tos kādreiz redzējis.

— Ienāciet pieņemamajā istabā, — ārsts viņu aicināja.

Cientēvs Anhels pagrūda ar stiepļu sietu aizrežģotās

durvis. Uz paklāja gulēja nenosakāma dzimuma būtne, kas drīzāk bija vieni vienīgi ar dzeltenīgu ādu apspīlēti kauli. Pret šķērssienu atspiedušies, gaidīdami sēdēja divi vīrieši un viena sieviete. Cientēvs nekādas smakas nejuta, bet nodomāja, ka šādai būtnei vajadzētu skaudri smirdēt.

— Kas tas tāds ir?—viņš jautāja.

— Mans dēls,— sieviete atbildēja. Un it kā atvainodamās paskaidroja:— Jau divus gadus vēders viņam iziet ar asinīm.

Slimnieks pagrieza acis pret durvīm, galvu nemaz nepavērsdams. Cientēvs izjuta reizē šausmas un žēlumu.

— Un ko jūs viņam darāt?

— Jau ilgu laiku ēdinām ar zaļiem banāniem, — sieviete atbildēja.— Bet tie viņam nepatīk, lai gan banāni ir labs līdzeklis pret šķidru vēderu.

— Jums vajadzētu viņu atvest uz grēksūdzi,— cientēvs noteica.

Taču viņš to sacīja bez drošas pārliecības. Durvis piesardzīgi aizvēris, viņš ar nagu paskrāpēja pie loga sieta un pieliecās tuvāk ar seju, lai saskatītu ārstu. Dakteris Hiraldo kaut ko grūda piestiņā.

— Kas viņam vainas?— cientēvs pajautāja.

— Es viņu vēl neesmu izmeklējis,— ārsts atbildēja un domīgi piemetināja:— Ir lietas, kas notiek tikai pēc dieva gribas.

Cientēvs Anhels neteica ne vārda.

— Neviens no mirušajiem, kurus es savā mūžā esmu redzējis, nav bijis tik lielā mērā miris kā šis nabaga puisis,— viņš sacīja, bet pēc tam atvadījās.

Ostā nebija neviena kuģīša vai liellaivas. Metās krēsla. Cientēvs Anhels manīja, ka viņa oma pēc redzētā mainījusies. Drīz vien attapies, ka viņš nokavējis ierašanos pie alka Ida, cientēvs paātrināja soli un steidzās uz policijas namu.

Galvu ar abam rokam aptvēris, alkalds sagumis dirnēja saliekamā krēslā.

— Labdien!— cientēvs gausi novilka.

Alkalds pacēla galvu, un cientēvs nodrebēja, ieraudzījis viņa izmisumā piesarkušās acis. Alkaldam viens vaigs bija spirgts un nesen noskūts, bet otru klāja ar pelēku ziedi pietriepti biezi sazēluši bārdas rugāji. Ar dobju vaidu alkalds izsaucās:

— Cientēv, es nošaušos!

Cientēvs Anhels apmulsa.

— Jūs sevi saindējat ar pretsāpju līdzekļiem,— viņš teica.

Kājām šļūkādams, alkalds piemeimuroja pie sienas un, ar abām rokām matos ieķēries, sirdīgi sāka dauzīt galvu pret dēļiem. Cientēvs nekad vēl nebija redzējis tik neciešamas sāpes.

— Ieņemiet vēl divas tabletltes,— viņš ierunājās, atskārzdams, ka šādu padomu dod tikai pats savā dvēseles mulsumā.— No vēl divām jūs taču nenomirsiet

Cientēvs Anhels ne tikai zaudēja galvu, redzēdams citu ' sāpes, bet pats ari labi to apzinājās. Ar acīm viņš tukšajā istabā meklēja, kur šeit varētu būt noliktas zāles. Gar sienām bija sarindoti kāds pusducis ar ādu pārvilktu •ķeblīšu, vēl tur stāvēja ar noputējušiem papīriem piebāzts stiklots skapis un, uz naglas uzkarināta, rēgojās valsts prezidenta ģīmetne. Bet vienīgās pretsāpju līdzekļu pēdas bija uz grīdas izsvaidītie celofāna papīriņi.

— Kur ir tabletes?— viņš izmisis jautāja.

— Tās man neko nelīdz!—alkalds izdvesa.

Priesteris piegāja viņam tuvāk, atkārtodams:—Sakiet

man, kur tās ir!— Alkalds pēkšņi it kā palēcās, un cientēvs pavisam tuvu, tikai dažus centimetrus no savām acīm, ieraudzīja viņa milzīgo, saverkšķīto seju.

— Deviņi pērkoni!— alkalds kliedza.— Es jau teicu, nedzeniet ar mani velnu!— Un, pacēlis vienu no ķeblīšiem pāri galvai, ar visu izmisuma spēku trieca to skapja

stikla durvīs. Cientēvs Anhels notiekošo atskārta tikai tajā mirklī, kad birstošo stikla šķembu krusā un sacelto putekļu mākulī kā rēgu ieraudzīja iznirstam alkalda tēlu. Bridi valdīja kapa klusums.

— Leitnant,— cientēvs nomurmināja.

Galerijas durvīs parādījās policisti ar paceltām šautenēm. Neko neredzēdams, alkalds kā kaķis elsdams un šņākdams vērās viņos, un policisti nolaida šautenes, taču palika nekustīgi stāvam durvīs. Cientēvs Anhels alkaldu aiz rodas pieveda pie saliekamā krēsla.

— Kur ir tabletes?— garīdznieks neatlaidās.

Acis aizvēris, alkalds atgāza galvu.— Šos mēslus es vairs nedzeršu,— viņš teica.— Man no tiem ausīs džinkst un galvu plēš pušu.— Sāpēm uz mirkli pierimstot, viņš pagrieza galvu uz cientēva Anhela pusi un iejautājās:

— Vai jūs ar zobu rāvēju parunājāt?

Cientēvs klusēdams pamāja ar galvu. Pēc viņa sejas izteiksmes alkalds saprata, kāds bijis sarunas iznākums.

— Kāpēc jums negriezties pie daktera Hiraldo?—cientēvs ierosināja.— Ir ārsti, kuri rauj arī zobus.

Alkalds brīdi klusēja un tikai tad atbildēja:—Dakteris Hiraldo pasacīs, ka viņam nav knaibļu.— Bet tad noteica:

— Tā ir sazvērestība.

Sāpju norimes brīdi alkalds izmantoja, lai atpūstos pēc šās pēcpusdienas ciešanām. Kad viņš atvēra acis, istaba bija pustumsā. Uz cientēvu Anhelu nemaz nepalūkoda-mies, alkalds ieminējās:

— Jūs droši vien atnācāt Sēsara Montēro lietā.

Atbildi nedzirdēdams, viņš turpināja:—Sasodīto sāpju

dēļ es neko neesmu paguvis izdarīt.— Tad alkalds piecēlās, lai iedegtu gaismu, un tūlīt no balkona istabā ielauzās pirmais moskītu vilnis. Cientēvs Anhels skaudri izjuta šās stundas liktenīgumu.

— Laiks paiet,— viņš ieminējās.

— Trešdien katrā ziņā viņš man jānosūta,— alkalds teica.— Rītdien no rīta es visu vajadzīgo nokārtošu, bet pēcpusdienā jūs varēsiet pieņemt no viņa grēksūdzi.

— Cikos?

— Pulksten četros.

— Pat tad, ja līs?

Alkalds vienā skatienā izpauda divas nedēļas ilgo ciešanu laikā uzkrājušos nepacietību.

— Pat tad, ja pasaule ietu bojā, cientēv.

Tabletes pret alkalda zobu sāpēm vairs neko neiespēja. Cerēdams, ka novakara dzestrumā izdosies aizmigt, al-kalds guļamtīklu no istabas iznesa uz balkona. Taču pirms astoņiem viņu jau atkal pieveica izmisums — un viņš izgāja pilsētas laukuma, kas dusēja blīvās sutoņas letarģiskajā snaudā.

Kādu laiciņu paklaiņojis apkārt, bet nerazdams nekā tāda, kas palīdzētu remdēt sāpju lēkmi, alkalds iegriezās kinoteātri. Taču tā bija kļūda. Kara lidmašīnu rēkoņa sāpju skaudrumu tikai pavairoja. Jau pirms starpbrīža viņš no kinoteātra atkal aizgāja un iegriezās aptiekā tieši tajā bridi, kad dons Lalo Moskote dzirās slēgt durvis.

— Dodiet man visstiprākās zāles, kādas vien jums ir, pret zobu sāpēm.

Aptiekārs ar izbrinējušos skatienu pavēroja alkalda vaigu. Tad starp divām skapju rindām ar stiklotām durvīm, aiz kurām bija salikti ar zilu uzrakstu gravējumiem izraibināti fajansa podiņi, aizgāja uz telpas otru galu. Nolūkodamies no muguras viņa apaļīgajā, rožainajā skaustā, alkalds nodomāja, ka šis cilvēks varbūt pašreiz pārdzīvo vienu no sava mūža laimīgākajiem mirkļiem. Alkalds viņu labi pazina. Aptiekārs dzīvoja turpat divās dibenistabās, un viņa sieva, ļoti resns meitietis, jau ilgus gadus bija paralizēta.

Dons Lalo Moskote atgriezās pie letes ar kādu podiņu, kuram nebija uzraksta. To atverot, uzvēdīja saldens zāļu aromāts.

— Kas tās ir par zālēm?

Aptiekārs iegremdēja pirkstus podiņā ar izžāvētām sēkliņām.— Kreses,— viņš paskaidroja.— Labi tās sakošļājiet un sulu pamazītēm norijiet. Pret smaganu sastrutojumu labāka līdzekļa nav.— Uzmetis vairākas sēkliņas sev uz delnas un pāri aceņu stikliem vērdamies alkaldā, aptiekārs teica:

— Atveriet muti.

Alkalds parāvās sāņus. Tad paņēma podiņu rokās un pagrozīja, lai pārliecinātos, ka uz ta nav nekāda uzraksta, pēc tam uzmeta aptiekāram skatienu.

— Dodiet man kādas ārzemju zāles,— viņš teica.

— Sis zāles ir labākas par jebkuriem ārzemju līdzekļiem,— dons Lalo Moskote paskaidroja.— To iedarbību garantē trīstūkstoš gadus sena tautas gudrība.— Un sāka ievīstīt sēkliņas avīžu papīra gabalā.

Šajā brīdi dons Lalo Moskote neizskatījās pēc ģimenes tēva. Ar rūpīgu gādību ievīstīdams krešu sēkliņas, viņš drīzāk līdzinājās tēvocim, kurš māsas bērneļiem izgatavo lidināmus papīra putniņus. Pacēlis galvu, viņš pasmaidīja.

— Kāpēc jūs zobu neizraujat?

Alkalds neatbildēja. Viņš samaksāja papīra naudā un, nenogaidījis izdodam sīknaudu, aizgāja.

Bija jau pāri pusnaktij, bet alkalds vēl aizvien grozījās guļamtīklā, neiedrošinādamies košļāt sēkliņas. Ap pulksten vienpadsmitiem, kad sutoņa bija visneizturamākā, sāka kā ar spaiņiem gāzt lietus, taču drīz vien tas izvērtās sīkā smidzoņā. Drudža nomocītais alkalds, drebēdams un svīzdams lipīgus, saltus sviedrus, izstiepās guļamtīklā kņūpus, pavēra muti un klusītēm sāka lūgt dievu. Viņš lūdza kvēli, visus muskuļus līdz pēdējam sasprindzinājis, taču atskārzdams, "ka, jo dedzīgāk viņš meklēja saskarsmi ar dievu, jo spēcīgāk pretējā virzienā viņu atgrūda sāpes. Tad alkalds uzvilka zābakus, virs pidžamas uzģērba lietusmēteli un devās uz policijas mītni. Viņš iebrāzās tur, skaļā balsī aurodams. Neapjēgdami, kas notiek īstenībā un kas murgos, policisti juceklīgā burzmā metās gaitenī, tumsā meklēdami ieročus. Kad iedegās gaisma, viņi pus-apģērbušies stāvēja, gaidīdami pavēles.

— Gonsāless, Rovīra, Peralta!—alkalds izkliedza.

Trīs nosauktie atdalījās no pārējo bariņa un sastājās ap

savu priekšnieku. Nebija nekāda redzama iemesla, kāpēc tika izsaukti tieši šie trīs, jo tie bija tādi paši parasti metisi kā visi citi. Vienam no viņiem — ar bērnišķīgu seju un pavisam īsi apcirptiem matiem — mugurā bija tikai flaneļa krekls. Arī pārējiem zem neaizpogātajām karavīru blūzēm bija tādi paši krekli.

Nekādas noteiktas pavēles viņi nesaņēma. Lēkdami pār četriem pakāpieniem uzreiz, viņi rindā metās pakal alkal-dam laukā no policijas mītnes, neievērodami lietusgāzmi, pārskrēja pāri ielai un apstājās pie mājas, kurā dzīvoja zobārsts. Pāris saskaņotu zvēlienu ar šauteņu laidēm sadragāja durvis. Policisti bija jau mājā, kad priekšnamā iedegās gaisma. Dibenistabas durvīs, pūlēdamies uzģērbt rītasvārkus, parādījās maza auguma cīpslains vīrietis ar kailu galvasvirsu, īsām biksītēm kājās. Pirmajā mirklī viņš ar augšup paceltu roku un pavērtu muti palika kā pārakmeņojies stāvam, it kā viņu būtu pārsteidzis fotogrāfa zibspuldzes uzliesmojums. Tad viņš palēcās atpakaļ un uztriecās virsū savai sievai, kura naktskreklā iznāca no guļamistabas.

— Tikai mieru!— leitnants pavēlēja.

Ar rokām muti aizspiedusi, sieviete izdvesa:—Ai!— un metās atpakaļ guļamistabā. ZoTaārsts, sasiedams rīta-svārku viduča auklu, panācās priekšnamā un tad ieraudzīja pret viņu pavērstās policistu šautenes un alkaldu, kurš stāvēja mierīgi, rokas lietusmēteļa kabatās sabāzis, bet no visa viņa auguma straumītēm plūda ūdens.

— Ja seņjora iznāks no guļamistabas, uz viņu nekavējoties tiks šauts,— alkalds paziņoja.

Satverdams durvju rokturi, zobārsts uzsauca sievai:

— Vai tu dzirdēji, mazulīt?— Rūpīgi aizdarījis durvis, viņš devās uz zobārstniecības kabinetu, bet starp nolietotajām, no klūdziņām pītajām istablietām, viņā draudīgi blenza šauteņu stobru apkvēpušie redzokļi. Divi policisti aizsteidzās viņam priekšā pa kabineta durvīm. Viens no tiem iededza gaismu, bet otrs piegāja tieši pie darba galda un no kādas atvilktnes izņēma revolveri.

— Vēl vajag būt otram,— alkalds sacīja.

Viņš kabinetā iegāja pēdējais — nopakaļ zobārstam. Divi no policistiem aši, bet rūpīgi pārmeklēja kabinetu, trešais apsargāja durvis. Policisti apgāza uz darba galda stāvošo instrumentu kastīti, izmētādami pa grīdu veidņus, nepabeigtas protēzes, atsevišķus zobus un to kronīšus. No stikla vitrīnas viņi izsvaidīja fajansa trauciņus un naskiem durkļu vēzieniem uzšķērda ārstniecības krēsla galvas atbalsta vaskadrānas spilventiņu un virpuļsēdekļa atsperoto virsu.

— Tas ir trīsdesmit astotā kalibra ierocis,— alkalds precizēja.

Stingri viņš ar acīm urbās zobārstā.^- Būs labāk, ja jūs tūlīt pateiksiet, kur tas meklējams, — alkalds noteica.

— Mēs neieradāmies tāpēc, lai apgrieztu otrādi visu māju.— Zobārsta šaurās un mierīgās acis aiz brillēm zelta ietvaros neko nepauda.

— Man nav nekādas steigas,— viņš pavisam mierīgi atbildēja.— Ja jums tas sagādā prieku, varat apgriezt māju otrādi.

Alkalds mirkli padomāja. Vēlreiz nopētījis šo istabeli ar neēvelētu dēļu sienām, viņš piegāja pie zobārstniecības krēsla, izdalīdams saviem apakšniekiem strupas pavēles. Vienam no tiem viņš lika nostāties pie mājas ārdurvīm, otram pie ieejas kabinetā, bet trešajam pie loga. Tikai iekārtojies zobārstniecības krēslā, viņš aizpogāja savu izmirkušo lietusmēteli, un viņu pārņēma sajūta, ka nokļuvis salta metāla žņaugos. Dziļi ieelpodams ar kreozotu piesātināto gaisu, alkalds atspieda pakausi pret galvas balsta spilventiņu un mēģināja noregulēt elpu. Zobārsts savāca dažus no instrumentiem, kas bija izsvaidīti pa grīdu, un tos ielika kādā kastrolītī, lai novārītu.

Alkaldam muguru uzgriezis, ārsts stāvēja, nolūkodamies spirta lampiņas zilgajā liesmā ar tādu sejas izteiksmi, it kā kabinetā neviena cita nebūtu. Kad ūdens bija uzvārījies, viņš ar papīru apvīstīja kastrolīša rokturi un piegāja pie zobārstniecības krēsla. Viņam priekšā nostājās viens no policistiem. Nolaidis kastrolīti zemāk, lai pāri garaiņiem varētu saredzēt alkaldu, ārsts teica:

— Pavēliet šim slepkavniekam, lai viņš stāv tā, ka es netieku traucēts.

Alkalds pamāja ar roku — un policists pakāpās sāņus no loga, un ārsts varēja piekļūt pie krēsla. Policists piebīdīja kādu ķeblīti tuvāk pie sienas un nosēdās uz tā ar ieplestām kājām, šauteni nolicis šķērsām pāri klēpim, ne uz mirkli nesamazinādams spriego vērību. Ārsts iededza spuldzi. Pēkšņā spilgtuma apžilbinātais alkalds aizvēra acis un atdarīja muti. Sāpes piepeši bija mitējušās.

Ar rādītājpirkstu atvilcis iekaisušo vaigu un ar otru roku virzīdams spuldzi, ārsts, ne mazāko vērību nepiegriezdams pacienta satrauktajai elpai, aplūkoja slimo dzerokli. Tad, piedurknes atrotijis, sagatavojās to izraut.

Alkalds satvēra viņu pie rokas.

— Pretsāpju līdzekli,— viņš ieminējās.

Abu skatieni pirmo reizi sastapās.

— Jūs nogalināt bez pretsāpju līdzekļiem,— gandrīz vai maigā balsī noteica ārsts.

Alkalds turēja satverto ārsta roku, kurā bija knaibles, taču nejuta, ka tā mēģinātu atbrīvoties.— Atnesiet ampulas,— viņš teica. Kaktā norīkotais policists pavērsa šautenes stobru pret viņiem, un abi pie krēsla sadzirdēja pret plecu nošvīkstam šautenes laidi.

— Pieņemsim, ka man nekādu ampulu nav,— zobārsts noteica.

Alkalds atlaida ārsta delnu.— Tām jābūt,— viņš attrauca, nolūkodamies uz grīdas izkaisītajos ārstniecības piederumos. Ārsts līdzjūtīgā vērībā nolūkojās viņā. Tad pagrūda alkalda galvu atpakaļ pret balstu un, pirmo reizi izrādīdams nepacietības pazīmes, sacīja:

— Neesiet taču tāds nelga, leitnant! Sastrutojumam nelīdzēs nekāda anestēzija.

Kad alkalda mūžā visdrausmīgākais mirklis bija pagājis, viņš, atbrīvodams saspringto muskulatūru, ļengani palika sēžam krēslā un nolūkojās dīvainajos rakstos, ko uz gludajiem griestiem veidoja valgmes plankumi, juzdams, ka tie līdz pat nāves brīdim saglabāsies viņa atmiņā. Bija dzirdams, ka ārsts nomazgā rokas un tad klusēdams sāk savākt uz grīdas izsvaidītos instrumentus.

— Rovīra! — alkalds pasauca.— Pasaki Gonsālesam, lai nāk iekšā un savāc pa grīdu izsvaidītos piederumus, līdz viss atkal būtu tādā pašā kārtībā, kāda šeit valdīja, mums ienākot.

Policisti sāka sakārtot kabinetu. Zobārsts ar pinceti paņēma vates piciņu, iemērca to kādā dzelzskrāsas šķidrumā un ielika brūcē. Alkalds sajuta vieglu svilinājumu. Kad ārsts viņam atkal bija aizvēris muti, viņš turpināja sēdēt, stingi griestos vērdamies un ieklausīdamies, kā rosījās policisti, kas pēc atmiņas mēģināja kabinetā atjaunot agrāko precīzo kārtību. Stundenis tornī nosita divi. Cauri lietus šalkoņai bija dzirdams, ka ar nelielu nokavēšanos to pašu laiku ar saviem brēcieniem pavēstī dumpis. Pēc brīža, sapratis, ka viss beidzies, alkalds saviem policistiem pamāja atgriezties mītnē.

Zobārsts visu laiku bija uzkavējies turpat pie ārstniecības krēsla. Kad policisti izgāja, viņš no smaganām izņēma tur ielikto tamponu, bet pēc tam spuldzes gaismā vērīgi aplūkoja alkalda mutes iekšieni, aizvēra viņam žokļus un nodzēsa spuldzi. Viss bija beidzies. Smacīgajā istabā iestājās neērta klusuma sajūta, kādu pazīst tikai teātra apkopējs pēc tam, kad aizgājis pēdējais aktieris.

— Jūs esat nepateicīgs,— alkalds ierunājās.

Zobārsts, rokas rītasvārku kabatās sabāzis, pakāpās

soli atpakaļ, lai palaistu alkaldu sev garām.— Mums bija pavēle izvandīt visu jūsu māju,— alkalds turpināja, pūlēdamies aiz gaismas loka saskatīt ārsta seju.— Bija stingrs rīkojums atrast ieročus un munīciju, kā arī dokumentus ar sīki izstrādātiem pret nacionālo drošību vērstiem sazvērestības plāniem.— Un, ar savām valgajām acīm stingri zobārstā nolūkodamies, piebilda:—Es domāju, ka, nepaklausīdams pavēlei, rīkojos pareizi, tomēr esmu maldījies. Tagad pie mums viss ir citādi, opozīcijai dotas drošības garantijas, visi dzīvo dieva mierā, bet jūs neatsakāties no saviem sazvērnieciskajiem plāniem.— Zobārsts ar piedurkni noslaucīja krēsla pagalves spilventiņu un pavērsa to uz otru — nesapostīto pusi.

— Jūsu rīcība ir kaitīga pilsētas interesēm,— alkalds turpināja, norādīdams uz spilventiņu un nelikdamies zinis par domīgo skatienu, ar kādu ārsts nolūkojās uz viņa vaigu.— Tagad municipalitātei vajadzēs samaksāt par visu šo jezgu, ieskaitot sabojātās ielas durvis. Tur sanāks smuka summiņa, un tas viss tikai jūsu ietiepības dēļ.

— Skalojiet muti ar salviju uzlievi,— zobārsts teica.

4

Tienesis ielūkojās pastam piederošajā vārdnīcā, jo no viņējās bija izplēstas lapas ar vajadzīgajiem burtiem. Tomēr īstu skaidrību viņš neguva. «Paskvila — kāda Senās Romas kurpnieka vārds, kurš bija slavens ar savām pret visiem vērstajām satīrām,» tur bija sacīts, kā ari citi tamlīdzīgi nesvarīgi sīkumi. Ar tādu pašu vēsturisku pamatojumu pie māju durvīm pielipinātās anonīmās ķengu lapeles varētu dēvēt par marforijām^1! Taču tiesnesis nejutās vilies. Sajās pāris minūtēs, kuras bija nepieciešamas, lai sameklētu vajadzīgo vārdu, viņš pēc ilga laika pirmo reizi izjuta apmierinājumu, kādu sniedz izpildīts pienākums.

Telegrāfists redzēja tiesnesi noliekam vārdnīcu atpakaļ uz etažeres, kura bija pieblīvēta ar aizmirstiem priekšrakstu un instrukciju krājumiem par telegrāfa darbību, un ar sparīgu uzsitienu pabeidza uzklaudzināto telegrammu. Tad, spēļu kārtis jaukdams, viņš pienāca tuvāk tiesnesim, lai tam parādītu pašreiz modē esošo trīs kāršu uzminējuma triku. Bet tiesnesis Arkādio tam nepiegrieza vērību.

— Pašreiz es esmu ļoti aizņemts,— viņš aizbildinājās un izgāja uz tveices sakveldētās ielas, nepatīkami drošās apziņas urdīts, ka pulkstenis vēl nav ne vienpadsmit un šajā otrdienā viņam priekšā daudz stundu, par kurām nav zināms, kā tās īsti aizpildīt.

Tiesneša kabinetā viņu gaidīja alkalds svarīgas morālas problēmas dēļ. Pēdējo vēlēšanu laikā policija opozīcijas partiju piekritējiem bija konfiscējusi un iznīcinājusi vēlētāju apliecības, un tā tagad vairumam pilsētiņas iedzīvotāju nebija nekādu personas apliecību. — Sie ļautiņi, kuri čakli noņemas ar savu mājeļu pārvietošanu,— alkalds noplātīja rokas,— pat nemaz nezina, kā viņus sauc.

Tiesnesis Arkādio saprata, ka aiz šā roku noplātījuma slēptas patiesas raizes. Taču problēma bija viegli atrisināma: vajadzēja tikai panākt civilstāvokļa aktu reģistratora iecelšanu. Tiesas sekretārs vēl vairāk vienkāršoja tās atrisinājumu.

— Vajadzīgs vienkārši viņu aicināt šurp,— sekretārs paskaidroja.— Reģistrators iecelts jau vairāk nekā pirms gada.

Alkalds to nebija piemirsis. Pirms dažiem mēnešiem, kad viņš saņēma paziņojumu par reģistratora iecelšanu, viņam bija telefoniska tālsaruna, lai noskaidrotu, kā jaunā amatpersona sagaidāma. «Ar šāvieniem,» —tā alkaldam tika atbildēts. Bet tagad pienāca citādi rīkojumi. Rokas kabatās sabāzis, viņš pagriezās pret sekretāru un teica:

— Uzrakstiet vēstuli.

Rakstāmmašīnas tarkšķēšana izraisīja kancelejā rosīgu-ma gaisotni, kura tomēr bija krasā pretrunā ar tiesneša Arkādio noskaņojumu. Viņš jutās iztukšots. No krekla kabatas izņēmis saņurcītu cigareti, viņš pirms aizsmēķēša-nas sāka to ripināt starp delnām. Pēc tam atlaidis krēsla atzveltni atpakaļ, cik tālu vien to atļāva atsperes, viņš atzvila tajā un šajā stāvoklī pēkšņi jo skaudri atskārta, ka pašreiz pārdzīvo svarīgu savas dzīves mirkli.

Prātā rūpīgi apsvēris sakāmo frāzi, viņš alkaldam paziņoja:

— Es jūsu vietā ieceltu arī Sabiedrisko lietu ministrijas pilnvaroto.

Pretēji tam, ko tiesnesis bija gaidījis, alkalds ar atbildi vilcinājās. Viņš uzmeta acis pulkstenim, taču neievēroja, cik tas rāda, vienīgi noģida, ka līdz pusdienām vēl laika daudz. Un tikai tad alkalds ierunājās, taču it kā negribīgi: viņš nezinot, kāda ir nepieciešamā procedūra šādai iecelšanai.

— Agrāk Sabiedrisko lietu ministrijas pilnvaroto iecēla municipalitāte, — tiesnesis Arkādio paskaidroja.

— Bet, tā kā tagad tā nedarbojas un vēl aizvien spēkā ir aplenkuma stāvoklis, jums ir tiesības to darīt.

Alkalds noklausījās viņā, parakstīdams nepārlasīto vēstuli. Tiesneša ierosinājumu viņš uzņēma ar sajūsmu, taču sekretāram bija ētiskas dabas iebildumi pret priekšnieka ierosinājumu. Bet tiesnesis pastāvēja uz savu: tā esot ārkārtēja riclba ārkārtējos apstākļos.

— Skaidrs,— alkalds noteica.

Viņš noņēma cepuri, lai apvēdinātos, un tiesnesis Arkā-dio alkaldam uz pieres ievēroja cepures apmales iespiedumu. Pēc apvēdināšanās veida tiesnesis noprata, ka alkalds vēl joprojām domā. Ar garo un izliekto mazā pirkstiņa nagu nobirdinājis traukā cigaretes pelnus, tiesnesis gaidīja.

— Vai jums būtu padomā kāds kandidāts?— alkalds iejautājās.

Bija jaušams, ka viņš griezies pie sekretāra.

— Kandidāts?— acis pievērdams, atjautāja tiesnesis.

— Es šajā amatā ieceltu tikai godīgu cilvēku,— sekretārs sacīja.

Tiesnesis izlaboja nekaunīgo piezīmi.— Tas jau pats par sevi saprotams,— viņš teica, pārmaiņus uzmezdams abiem skatienu.

— Piemēram?— alkalds apvaicājās.

— Pašlaik man nekas nenāk prātā,— tiesnesis domīgi noteica.

Alkalds devās uz durvju pusi.— Padomājiet,— viņš vēl ieminējās.— Kad izkulsimies no šīs palu ķezas, sāksim lauzīt galvu par to, ko likt pilnvarotā amatā.— Sekretārs vēl aizvien sēdēja, sakņupis pār mašīnu, kad izdzirdēja aizejošā alkalda papēžu klaudzienus.

— Viņš ir prātu izkūkojis,— sekretārs pēc tam ierunājās.— Pirms pusotra gada pilnvarotajam ar šauteņu laidēm sašķaidīja galvu, bet tagad šis meklē, kam piedāvāt šo amatu.

Tiesnesis Arkādio pēkšņi pietrūkās kājās.

— Es eju,— viņš teica.— Negribu, ka tu ar saviem briesmu stāstiem man sagandē pusdienas.

Tiesnesis izgāja no kancelejas. Dienasvidus gaisotnē viedās kaut kas Jauns. Sekretārs ar savu noslieci uz māņticīgiem paredzējumiem to samanīja jo skaidri. Uzliekot durvīm priekškaramo atslēgu, viņam bija tāda sajūta, it kā darītu ko aizliegtu. Aši viņš steidzās prom un pasta durvīs panāca tiesnesi Arkādio, kuram bija iekārojies uzzināt, vai triks ar kārtīm būtu izmantojams pokera spēlē. Telegrāfists atteicās atklāt noslēpumu. Beidzot gan viņš bija ar mieru to atkārtot tik ilgi, līdz tiesnesis pats būs uzminējis tā atslēgu. Viņa izdarības vēroja arī sekretārs. Tam trika būtība beigās bija skaidra. Turpretim tiesnesis Arkadio, uz šīm trim kārtīm pat nepalūkojies, izvelk tieši vajadzīgās.

— Tā ir burvestība,— telegrāfists noteica.

Tiesnesis Arkādio nodomāja, ka vajadzētu pārkļūt pāri

ielai otrā pusē. Izlēmis, ko darīt, viņš satvēra sekretāru aiz rokas delma un aizvilka sev līdzi, it kā piespiezdams to mesties izkausēta stikla gaisotnē. Abi kopā viņi iznira uz noēnotās ietves. Un tad sekretārs viņam paskaidroja kāršu trika būtību. Tā bija tik vienkārša, ka tiesnesis Arkādio jutās apvainots. Kādu gabaliņu viņi gāja klusēdami.

— Protams, — nepamatotā īgnumā tiesnesis pēkšņi ieminējās,— jūs neesat noskaidrojis faktus.

Sekretārs uz brīdi apmulsa, pūlēdamies atminēt sacītā jēgu.

— Tas ir ļoti grūts uzdevums,— beidzot viņš atbildēja.— Paskvilas parasti noplēš, iekāms ataususi gaisma.

— Ari šo triku es nevaru atminēt,— tiesnesis Arkādio sacīja.— Paskvilas, kuras neviens nelasa, man netraucētu gulēt.

— Lieta ir pavisam cita,— sekretārs teica apstādamies, jo bija nonācis pie savas mājas durvīm.— Ļaudis uztrauc nevis pašas lapiņas, bet gan bailes no to parādīšanās.

Lai gan sekretāra savāktās ziņas bija visai nepilnīgas, tiesnesis Arkādio vēlējās tās dzirdēt. Viņš atzīmēja visus šos gadījumus ar vārdiem un datumiem: vienpadsmit —•' septiņās dienās. Šiem vienpadsmit vārdiem nebija nekāda savstarpēja sakara. Pēc to cilvēku domām, kuri paskvilas bija redzējuši, tās bija rakstītas ar otiņu un zilu tinti, ar iespiedburtiem, juku jukām lietojot lielos un mazos burtus, kā to mēdz darīt bērni. Pareizrakstības kļūdas bija tik uzkrītošas, ka šķita ar nolūku ieviestas. Nekādi noslēpumi tajās netika izklāstīti: lapiņās bija runa tikai par to, kas atklātībai jau krietnu laiku bija zināms. Tiesnesis savā prātā jau bija pārcilājis daždažādus pieņēmumus, kad piepeši sīrietis Moisejs no savas pārdotavas viņam uzsauca:

— Vai jums nebūtu viens peso?

Tiesnesis nesaprata, kāpēc sīrietim tas vajadzīgs, taču izrakņāja kabatas. Tajās viņš atrada divdesmit piecus sentāvo un kādu ziemeļamerikāņu naudas gabalu, kuru kopš universitātes laikiem nēsāja sev līdzi kā amuletu. Sīrietis pievāca atrastos divdesmit piecus sentāvo.

— Izvēlieties manā veikalā visu, kas jums patīk, un samaksājiet par to, kad jums ienāk prātā,— viņš teica, tukšajā atvilktnē pašķindinādams monētas.— Man nepatīk, ja pulkstenis nosit divpadsmit, bet nav par ko pateicībā pieminēt dievu.

Un tā, stundenim sitot divpadsmit, tiesnesis Arkādio atgriezās mājās, apkrāvies ar dāvanām savam meitietim. Viņš atsēdās gultā, lai apmainītu apavus, bet sievišķis pa to laiku ietīstījās raibā zīda audumā, iztēlodamās, kāda viņa pēc dzemdībām izskatīsies jaunajā kleitā, bet pēc tam noskūpstīja tiesnesi uz deguna. Tiesnesis mēģināja izvairīties, bet sieviete nogāza viņu šķērsām gultā un uzvēlās virsū. Abi uz mirkli palika nekustīgi. Viņš glāstīja sievietes muguru, sajuzdams tās piebriedušā vēdera siltumu, līdz pamanīja trīsas viņas gurnos.

Sieviete pacēla galvu un caur zobiem izdvesa:

— Pagaidi, es aizslēgšu durvis.

Alkalds nogaidīja, līdz beigs uzsliet pēdējo mājeli. Divdesmit četru stundu laikā bija izveidota jauna, plata un kaila iela, kura pēkšņi atdūrās pret kapsētas žogu. Strādādams plecu pie pleca ar mājeles īpašniekiem, viņš palīdzēja izvietot iedzīves piederumus un tad iegāja tuvākajā virtuvē. Virs pavarda, kas uz ātru roku bija sakrauts no akmeņiem, māla vārāmajā podā kūsāja vira. Alkalds pacēla poda vāku un uz mirkli ieelpoja tās garaiņus. Pavarda otrā pusē klusu stāvēdama, viņā vērās kalsena sieva ar lielām un rāmām acīm.

— Ieturēsim pusdienas,— alkalds noteica.

Namamāte viņam neatbildēja. Uzaicinājumu negaidīdams, alkalds sev šķīvī iesmēla viru. Tad sieviete no istabas iznesa sēdekli un nolika to pie galda, lai alkaldam būtu kur apsēsties. Viru strēbdams, viņš godbijīgā izbīlī nolūkojās pagalmā. Vakar šeit vēl bija klaja nora. Bet tagad jau karājās veļa un dubļos valstījās divi rukši.

— Jūs varētu kaut ko iedēstīt,— alkalds sacīja.

Galvu nepaceldama, namamāte atbildēja:—Tā kā tā

cūkas noēdīs,— bet pēc tam uz šķīvja uzlika sautētu gaļas gabalu, divas jukas šķēles, pusi zaļa banāna un to visu pasniedza galdā, šajā laipnības aktā klaji izrādīdama tik daudz vienaldzības, cik vien iespējams. Alkalds smaidīdams ar skatienu meklēja sievietes acis.

— Pietiks visiem,— viņš ieminējās.

— Kaut dievs jums uzsūtītu vēdergraizes!— sieva noteica, uz viņu nepaskatīdamās.

Alkalds izlikās nedzirdam šo ļauno novēlējumu un nodevās pusdienošanai, nejuzdams sviedru straumes, kas viņam plūda lejup pa kaklu. Kad viņš beidza ēst, saimniece aizvāca tukšo šķīvi, vēl aizvien uz viņu neskatīdamās.

— Cik ilgi jūs domājat tā turpināt? — alkalds iejautājās.

Saglabādama nesatraucamu mieru, sieviete atbildēja:

— Līdz jūs no miroņiem pamodināsiet tos, ko esat noslepkavojuši.

— Bet tagad taču viss ir citādi, — alkalds paskaidroja.— Jaunā valdība rūpējas par tautas labklājību. Turpretim jūs . . .

Sieviete viņu pārtrauca:

. — Viss palicis pa vecam . . .

— Vesels pilsētas kvartāls, kurš uzradies divdesmit četrās stundās, kā, piemēram, šis, agrāk nav redzēts,— alkalds palika pie sava.— Mēs nežēlojam nekādas pūles, lai pilsētai būtu pieklājīgs izskats.

Sieviete novāca uz stieples sakarināto veļu un to ienesa istabā. Alkalds ar skatienu sekoja viņai, līdz izdzirdēja atbildi:

— Pilsētai bija pieklājīgs izskats, iekāms nebijāt ieradušies jūs.

Kafiju alkalds nenogaidīja.— Nepateicīgie!—viņš sacīja.— Mēs jums uzdāvinām zemi, bet jūs vēl aizvien kurnat.— Sieviete neatbildēja. Bet, kad alkalds pāri virtuvei devās uz izeju, viņa, noliekusies pār pavardu, nopurpināja:

— Seit būs vēl sliktāk. Mēs jūs atcerēsimies biežāk, jo mirušie atdusas tepat līdzās.

Alkalds mēģināja nosnausties diendusu līdz kuģīšu pienākšanai. Taču tveice bija neizturama. Vaiga uztūkums bija sācis atslābt. Tomēr pašsajūta nebija nekāda labā. Divas stundas viņš nolūkojās upes nemanāmajā tecējumā, istabā dzirdēdams kādas cikādes nepārtraukto čirkstēšanu. Galvā nebija nevienas domas.

Izdzirdējis kuģīšu motoru dūkoņu, alkalds izģērbās kails, ar dvieli nosusināja sviedrus un pārmainīja formas tērpu. Pēc tam uzmeklēja cikādi, satvēra to divos pirkstos un izgāja uz ielas. No ļaužu pūļa, kas gaidīja pienākam kuģīšus, atdalījās kāds tīrs, labi ģērbts zēns un aizšķēr-

soja alkaldam ceļu, draudēdams ar plastmasas automātu. Alkalds atdeva viņam notverto cikādi.

Bridi vēlāk, sēdēdams sīrieša Moiseja veikaliņā, alkalds vēroja kuģīšu manevrēšanu. Minūtes desmit piestātnē murdēja ļaužu drūzma. Alkalds vēderā juta smagumu un sāpīgus dūrienus galvā un atcerējās sievietes ļaunos novēlējumus, bet tad nomierinājās, vērodams atbraucējus, kuri nokāpa pa dēļu laipām, ievingrinādami muskuļus pēc astoņas stundas ilgā nekustīguma.

— Allažiņ viens un tas pats,— viņš noteica.

Sīrietis Moisejs viņam atgādināja, ka šoreiz ir ari kas no jauna: atbraucis cirks. Alkalds jau to zināja, lai gan nevarētu pasacīt, no kurienes. Varbūt to apliecināja uz kuģīša nojumes sakrautās kārtis un krāsainie audekli, kā arī vienādos puķainos tērpos ģērbušās divas sievietes, kurās noskatoties likās, ka divi reizes redzams viens un tas pats cilvēks.

— Vismaz ieradies cirks,— viņš noburkšķēja.

Sīrietis ierunājās par dresētiem zvēriem urr^onglieriem.

Bet alkaldam, redzot cirku, prātā nāca citas domas. Kājas pastiepis, viņš blenza savu kurpju purngalos.

— Mūsu pilsētiņa progresē,— viņš paziņoja.

Sīrietis Moisejs pārstāja vicināt vēdekli.— Vai jūs zināt, cik es šodien esmu ietirgojis?— viņš iejautājās. Alkalds negribēja riskēt, minot noteiktu skaitli, tāpēc gaidīja, lai tirgonis pats pasaka.

— Divdesmit piecus sentāvo,— sīrietis paskaidroja.

Sajā brīdi alkalds redzēja, ka pasta pārzinis atdara

sūtījumu maisu, lai dakterim Hiraldo nodotu tam pienākošos korespondenci. Alkalds pasta ierēdni pasauca pie sevis. Oficiālie sūtījumi atradās atsevišķā aploksnē. To atvēris, alkalds redzēja, ka tur bija tikai parastie paziņojumi un valdības propagandas iespiestās lapiņas. Kad viņš beidza tās pārlūkot, piestātne izskatījās jau citāda, jo tur bija sakrauti daždažādi preču saiņi, grozi ar vistām un ceļojošā cirka mīklainie piederumi. Diena sliecās uz vakaru. Alkalds nopūzdamies izslējās:

— Divdesmit piecus sentāvo.

— Divdesmit piecus sentāvo,— sīrietis atkārtoja stingrā balsī, šoreiz gandrīz bez neparasta piedvašojuma.

Dakteris Hiraldo kuģīšu izkraušanas darbus vēroja, līdz tie bija beigušies. Viņš ari pievērsa alkalda uzmanību kādam brašam, svētās statujai līdzīgam meitietim ar vairākām aprocēm uz katra delma. Likās, ka, zem krāsainā saulessarga stāvēdama, viņa gaida mesijas atnākšanu. Taču sieviete alkaldā sevišķu interesi neizraisīja.

— Viņa droši vien ir zvēru dīdītāja,— alkalds ieminējās.

— Jā, zināma mēra jums ir taisnība,— dakteris Hiral-do piebalsoja, vārdus košļādams ar abām nosmailētiem akmeņiem līdzīgajām zobu rindām. —Tā ir Sēsara Mon-tēro sievasmāte.

Alkalds devās tālāk. Ielūkojies pulksteni, viņš redzēja, ka ir bez divdesmit piecām minūtēm četri. Policijas mītnes durvis sargs viņam paziņoja, ka cientēvs Anhels pusstundu gaidījis un solījies atgriezties pulksten četros.

Nezinādams, ko iesākt, alkalds atkal izgāja uz ielas, ieraudzīja pie loga stāvam zobārstu un piegāja pie viņa palūgt uguni. Zobārsts to pasniedza, nolūkodamies alkal-da uztūkušajā vaigā.

— Sāpes jau mitējušās,— alkalds sacīja un atvēra muti.

— Vairākiem zobiem vajadzētu uzlikt kronīšus,— zobārsts piezīmēja.

Alkalds sakārtoja vidusjostu ar revolveri.— Es pie jums ieradīšos,— viņš apņēmīgi paskaidroja. Zobārsta sejas izteiksme nemainījās.

— Ierodieties, kad vien jums labpatīk, lai piepildītos mana vēlēšanās redzēt jūs nobeidzamies manā mājā.

Alkalds uzplakšķināja zobārstam pa plecu.— Sī vēlēšanās nepiepildīsies,— viņš jautrā omā piebilda. Un, rokas iepletis, secināja:

— Mani dzerokļi stāv pāri partiju ķīviņiem.

— Tātad tu nedomā salaulāties?

Tiesneša Arkādio meitietis, sēdēdams uz ķeblīša, papleta kājas.— Ne prātā nenāk, cientēv,— viņa atbildēja. Un vismazāk tagad, kad es drīzumā dzemdēšu puiku.— Cientēvs Anhels novērsa skatienu uz upes pusi. Rāmās straumes tecējumā peldēja milzīgs noslīkušas govs liemenis, uz kura tupēja maitu vanagi.

— Bet tas jums būs nelikumīgs dēls,— cientēvs iebilda.

— Nav svarīgi,— viņa atbildēja.— Tagad Arkādio pret mani izturas labi. Ja es piespiedīšu viņu salaulāties, viņš jutīsies saistīts un man par to atdarīs.

Viņa bija nometusi koka sandales un sēdēja, ceļgalus atkļāvusi, ar kāju pirkstiem aptvērusi ķeblīša šķērskoku. Klēpī viņai bija vēdeklis, bet rokas sakrustotas uz piemil-zušā vēdera.— Ne prātā nenāk, cientēv,— viņa atkārtoja, jo Anhels bija pieklusis.— Dons Sabass nopirka mani par divsimt peso, trīs mēnešu laikā izsūca no manis visu dzīyības sulu, bet pēc tam tikpat kā pliku izmeta uz ielas. Ja Arkādio nebūtu mani pievācis, es nomirtu badā.— Viņa pirmo reizi paskatījās tieši uz garīdznieku:

— Vai arī būtu kļuvusi par ieleni.

Cientēvs Anhels nopūlējās viņu pierunāt jau veselus sešus mēnešus.

— Tev viņš jāpiedabū salaulāties un jānodibina kārtīga ģimene,— cientēvs atsāka.— Veids, kādā jūs dzīvojat tagad, tavu stāvokli padara nedrošu, turklāt jūs sniedzat nelāgu paraugu visai mūsu pilsētai.

— Labāk visu darīt atklāti,— viņa iebilda.— Citi rīkojas tāpat, tikai klusītēm. Vai tad jūs neesat lasījis lapiņas?

— Tajās ir meli,— cientēvs teica.— Tev vajag padarīt par likumīgu savu stāvokli un pasargāt sevi no Jaunām valodām.

— Man?— viņa attrauca.— Man nav vajadzības pasargāt sevi no ļaunām valodām, jo es visu daru gaišā dienas laikā. Tālab arī neviens nešķiež savu laiku, lai uz manām durvīm uzlīmētu kādas ķengas, turpretim labāko aprindu dāmām pilsētas centrā visas durvis nolīmētas ar lapiņām.

— Tu esi nesapraša,— cientēvs teica.— Taču debesu tēvs tev piešķīris laimi sastapt cilvēku, kurš pret tevi izturas godprātīgi. Tālab arī tev jāsalaulājas un jānodibina kārtīga ģimene.

— Es neko nesajēdzu no šām lietām, — viņa paskaidroja,— bet, lai būtu kā būdams, arī tagad man ir kur pārgulēt un netrūkst pārtikas.

— Bet ja viņš tevi atstāj?

Viņa iekoda lūpās. Mīklaini pasmaidījusi, viņa atbildēja:

— Viņš mani nepametīs. Es zinu, kāpēc tā saku.

Bet arī tagad cientēvs Anhels neatzina sevi par uzvarētu un ieteica viņai vismaz ierasties uz dievkalpojumiem. Viņa atbildēja, ka «šajās dienās» to izdarīšot, un cientēvs turpināja savu ceļu cerībā, ka pienākusi stunda tikties ar alkaldu. Kāds no sīriešiem viņam ieminējās par jauko laiku, taču cientēvs tam nepiegrieza vērību. Vairāk viņu ieinteresēja cirks, kurš dzidrajā novakarē izkrāva savus nobijušos zvērus. Tur cientēvs uzkavējās līdz pulksten četriem.

Alkalds, atvadīdamies no zobārsta, ieraudzīja šurpu nākam cientēvu Anhelu.— Esam gan mēs precīzi!— al-kalds teica, paspiezdams garīdzniekam roku.— Precīzi, lai gan nemaz nelīst.— Grasīdamies jau kāpt augšup pa stāvajām kāpnēm, cientēvs Anhels piebilda:

— Un ari pastarā diena nav jaušama.

Pēc divām minūtēm viņu ieveda istabā, kurā bija ieslodzīts Sēsars Montēro.

Kamēr ilga grēksūdze, alkalds sēdēja gaiteni. Prātā viņam nāca cirks, sieviete, kura piecu metru augstumā turējās, ar zobiem pieķērusies pie kāda stienīša, un vīrietis zilā, ar zeltu izšūdinātā livrejā, kurš rībināja bungas. Pēc pusstundas cientēvs Anhels atgriezās no Sēsara Montēro istabas. ^

— Jau nodarījāt?— alkalds apjautājās.

Cientēvs Anhels īgni noskatījās viņā.

— Jūs pastrādājat noziegumu,— viņš teica.— Jau vairāk nekā piecas dienas šis cilvēks nav ēdis. Viņš izdzīvojis tikai tāpēc, ka ir izturīgs.

— Viņš pats tā gribēja,— alkalds mierīgi atbildēja.

— Nav tiesa,— cientēvs attrauca, savai balsij piešķirdams skaudru sparlgumu.— Jūs esot pavēlējis turēt viņu badā.

Alkalds padraudēja cientēvam ar pirkstu:— Piesargie-ties! Jūs pārkāpjat grēksūdzes noslēpuma noteikumu.

— Tā nav daļa no grēksūdzes!— cientēvs atcirta.

Alkalds pietrūkās kājās.— Neceliet traci,— viņš teica,

pēkšņi iesmiedamies.— Ja tas jums tik gauži rūp, mēs tūlīt visu vērsīsim par labu.— Pasaucis vienu no policistiem, viņš tam pavēlēja no viesnīcas atnest pusdienas Sēsaram Montēro.— Lai atsūta veselu vistu, tikai labi treknu, šķīvi ar kartupeļiem un bļodu vinegreta,— alkalds teica un, vērsdamies pie garīdznieka, piebilda:

— Tas viss uz municipalitātes rēķina, cientēv. Lai jūs redzētu, kā tagad mainījušies laiki.

Cientēvs Anhels nolieca galvu.

— Kad jūs viņu sūtīsiet tālāk?

— Kuģīši dodas ceļā rītdien,— alkalds paskaidroja.

— Ja viņš šonakt nāks pie prāta, tad jau rit pat viņu aizgādāsim prom. Sēsaram Montēro tikai jāapjēdz, ka es nopūlos darīt visu viņa labā.

— Tikai par pārlieku augstu cenu, — cientēvs piezīmēja. — Ja kāda labā kaut kas tiek darīts, tas aplaimotajam aizvien ko izmaksā,— alkalds teica. Cieši ielūkojies garīdznieka dzidrajās acīs, alkalds piebilda:

— Es ceru, ka jūs viņam to visu paskaidrojāt.

Cientēvs Anhels neatbildēja. Nokāpis lejā pa kāpnēm,

viņš pie izejas atsveicinādamies ko noburkšķēja. Pēc tam alkalds šķērsoja gaiteni un nepieklauvējis iegāja pie Sēsara Montēro.

Ieslodzījuma istabiņa bija vienkārši iekārtota: mazgājamais trauks un dzelzs gulta. Sēsars Montēro, neskuvies un ģērbies tajā pašā uzvalkā, ar kādu iepriekšējās nedēļas otrdienā bija izgājis no mājām, gulēja, atlaidies gultā. Ieraudzījis alkaldu, viņš pat acis nepamirkšķināja.— Tagad, kad tu esi nokārtojis rēķinus ar dievu,— alkalds teica,— tev pienāktos to darīt ar mani.— Viņš piebīdīja krēslu pie gultas un jāteniski apsēdās uz tā, ar krūtīm atspiezdamies pret klūgu atzveltni. Sēsars Montēro vērīgi nolūkojās griestu sijās. Viņš neizskatījās noraizējies, lai gan nošjukušie lūpu kaktiņi liecināja par ilgu, saspringtu sarunu pašam ar sevi.— Mums aplinki nav vajadzīgi,—-alkalds turpināja.— Rītdien es tevi nosūtīšu tālāk. Ja tev palaimēsies, pēc pāris vai trim mēnešiem ieradīsies speciāls izmeklētājs. Mums vajadzēs viņam visu paskaidrot. Ar nākamās nedēļas kuģīti viņš aizbrauks pārliecībā, ka tu esi izdarījis muļķību.

Iestājās klusuma mirklis, taču Sēsars Montēro vēl aizvien bija tikpat nesatraucams.

— Tiesas un advokāti vēlāk tev noplēsīs vismaz divdes-mittūkstoš peso. Vai pat vairāk, ja speciālais izmeklētājs viņiem būs darījis zināmu, ka tu esi miljonārs.

Sēsars Montēro pavērsa galvu pret alkaldu. Kustība bija gandrīz nemanāma, taču gultas atsperes nobrakšķēja.

— Un galu galā,— alkalds turpināja dvēseļu gana balsī, pēc visas šīs papiru jezgas tev iegriezīs vislabākajā gadījumā pāris gadiņu.

Alkalds juta, ka Sēsajra Montēro skatiens pievēršas viņa kurpju purniem un gausi slīd augšup. Kad Sēsara Montēro acis sastapās ar alkalda skatienu, tas vēl aizvien runāja. Taču viņa tonis bija mainījies.

— Par visu, ko tu esi ieguvis, tev jāpateicas man,— alkalds teica.— Bija pavēle tevi likvidēt. Paslepus nolaist no kājas un tavus ganāmpulkus konfiscēt, lai valdībai būtu līdzekļi, ar ko segt milzīgos vēlēšanu izdevumus mūsu departamentā. Tu zini, ka citi alkaldi citās municipalitātēs tā ari darīja. Es turpretim pavēlei nepaklausīju.

Šajā brīdī alkalds pirmo reizi pamanīja, ka Sēsars Montēro sācis domāt, un papleta plašāk kājas. Ar rokām atbalstījies pret krēsla atzveltni, viņš atbildēja uz apsūdzību, ko viņa sarunu biedrs vārdos nemaz nebija ietvēris.

— Neviens sentāvo no tās naudas, ko tu samaksāji par savu dzīvību, nenonāca manā kabatā, — viņš teica.

— Viss tika iztērēts vēlēšanu sarīkošanai. Tagad jaunā valdība izlēmusi, ka visiem jāsniedz mierīgas dzīves garantijas, bet es kuļos kā pliks pa nātrēm ar savu smieklīgo aldziņu. Taču tev naudas kā spaļu. Nav vārdam vietas — tev šis darījums bija izdevīgs.

Sēsars Montēro pamazītēm ar lielu piepūli sāka slieties kājās. Kad viņš bija izslējies pilnā augumā, alkalds it kā ieraudzīja sevi — sīciņu un nožēlojamu šā monumentālā zvēra priekšā. Alkalda skatienā, ar kuru viņš pavadīja Sēsaru Montēro līdz logam, iezvērojās savādas liesmiņas.

— Visizdevīgākais darījums tavā mūžā,— alkalds nomurmināja.

Istabas logs izgāja uz upi. Taču Sēsars Montēro to nepazina. Viņam likās, ka atrodas kādā citā pilsētā, kurā tāpat nejauši pagadījusies upe.— Es mēģinu tev palīdzēt,— viņš dzirdēja balsi sev aiz muguras.— Visiem zināms, ka aizskarts bija tavs gods, taču tev būs grūti to pierādīt. Aiz muļķības tu saplēsi uz durvīm uzlīmēto ķengu lapeli.

Šajā mirkli istabā ielauzās šķebīga smirdoņa.

— Govs,— alkalds ieminējās.— Tā būs kaut kur krastā aizķērusies.

Sēsars Montēro palika stāvam pie loga, nepiegriezdams vērību riebīgajai puvuma smakai. Ielā nebija neviena cilvēka. Piestātnē rēgojās trīs kuģīši, kuru apkalpe gulēšanai izkarināja guļamtīklus. Nākamajā dienā pulksten septiņos no rīta viss būs mainījies: veselu pusstundu tur ņudzēt ņudzēs ļaudis, kas būs sanākuši, lai noskatītos, kā uz kuģīša uzved apcietināto. Sēsars Montēro nopūtās. Rokas kabatās sabāzis, viņš ciešā apņēmībā, bet nesteidzīgi divos vārdos ietvēra savas domas:

— Par cik?

Atbilde sekoja nekavējoties:

— Piectūkstoš peso pērnā gada telēs.

— Pielikšu vēl piecas teles,— Sēsars Montēro teica,

— ja tikšu nosūtīts jau šovakar pēc kinoizrādes ar speciālu kuģīti.

Kuģītis nosvilpa, upes vidū pagriezās, un piestātnē sanākušais ļaužu pūlis, kā ari sievietes no māju logiem pēdējo reizi redzēja Rosārio de Montēro. Līdzās savai mātei viņa sēdēja uz tā paša ar skārdu apsistā čemodāna, ar kuru pirms septiņiem gadiem bija ieradusies pilsētiņā. Dakterim Oktāvio Hiraldo, kurš savā pieņemamajā istabā pašreiz skuvās, tā vien likās, ka šī aizbraukšana ir sava veida atgriešanās īstenībā.

Dakteris Hiraldo viņu bija redzējis šeit atbraucam kādu pievakari padilušā skolotāju semināra studentes formas tērpā un vīriešu kurpēm kājās, kad viņa piestātnē meklēja kādu, kurš par lētāku maksu aiznestu viņas čemodānu uz skolu. Šķiet, viņa bija sagatavojusies sagaidīt vecumdienas šajā pilsētiņā, kuras vārdu pirmo reizi — kā pati stāstīja — bija izlasījusi uz zīmītes, ko izņēma no platmales, kad starp vienpadsmit semināra aspirantiem tika izlozētas sešas vakantās skolotāju vietas. Viņa iekārtojās skolas istabiņā, kur atradās mazgājamais trauks un dzelzs gulta. Savos brīvajos brīžos, kamēr uz petrolejas pavardiņa vārījās kukurūzas biezenis, viņa izšuva galdautus. Tā paša gada ziemsvētkos kādā skolas sarīkojumā viņa iepazinās ar Sēsaru Montēro. Viņš bija neprecējies nezināmas izcelsmes tēvainis, kurš, tirgodamies ar kokmateriāliem, bija iedzīvojies bagātībā. Sēsars Montēro mitinājās mūžamežā kopā ar plēsonīgiem suņiem un pilsētā parādījās tikai izretis, neskuvies, ar dzelzi apkaltiem zābakiem kājās un divstobra bisi uz muguras. «Bija tā, it kā viņa otru reizi no platmales izvilktu laimīgo lozi,» nodomāja dakteris Hiraldo ar ziepju putām klātu zodu, bet šajā mirklī viņu no atmiņām izrāva šķebinoša smirdoņa.

Upes pretējā krastā augšup pacēlās bars maitu vanagu, ko bija izbiedējis kuģīša saceltais viļņojums. Puvuma smaka kādu brīdi lidinājās virs muliņa, tad to uztvēra spirgtā rīta vēsma un atnesa sev līdzi pilsētiņas namos.

— Jau atkal, velns parāvis! — nošķendējās alkalds, no balkona vērdamies maitu vanagu lidojošā jūklī.— Nolādētā sprāgoņas govs!

Viņš aizspieda degunu ar mutautu, aizvēra balkona durvis un iegāja guļamistabā. Taču uzmācīgā smirdoņa iekjuva ari tur. Cepuri nenoņēmis, alkalds uz naglas

uzkarināja spoguli un piesardzīgi mēģināja noskūt vēl aizvien mazliet iekaisušo vaigu. Brīdi vēlāk pie durvīm pieklauvēja cirka īpašnieks.

Alkalds aicināja to apsēsties un, bārdu skūdams, vēroja atnācēju spoguli. Tas bija ģērbies melnrūtainā kreklā, jātnieku biksēs ar apstilbeņiem ap kājām un rokā turēja steku, ar kuru nemitīgi pleitēja sev pa ceļgaliem.

— Par jums ienākusi pirmā sūdzība,— alkalds teica, ar skujamo nazi kašņādams izmisuma nedēļu laikā sazēlušos bārdas rugājus.— Jau šovakar.

— Un par ko tā būtu?

— Par to, ka jūs sūtāt puišeļus zagt kaķus.

— Tas nav tiesa, — cirka īpašnieks paskaidroja.

— Mēs nopērkam dzīvsvarā katru kaķi, ko mums piegādā, nevaicādami, no kurienes tas nāk. Nepieciešams taču ēdināt zvērus.

— Un jūs dodat tiem dzīvus kaķus?

— Ai nē! — cirka īpašnieks protestēja.— Tas zvēros pamodinātu plēsoņas instinktus.

Alkalds nomazgājās un tad atkal atgriezās, dvielī seju slaucīdams. Un tikai tagad viņš pamanīja, ka cirka īpašniekam gandrīz vai uz katra pirksta ir gredzens ar krāsainu akmentiņu.

— Jums vajadzēs sagudrot ko citu, — alkalds teica.

— Medījiet kaimanus, ja gribat, vai vāciet zivis, kuras šajā laikā apsprāgst. Bet dzīvus kaķus ne, nekādā ziņā.

Cirka īpašnieks paraustīja plecus un alkaldam nopakaļ izgāja ārā. Piestātnē tērzēja bariņš vīru, lai gan no pretējā krasta brikšņiem plūda nepanesama pūstošās govs smirdoņa.

— Ei, pļāpukules!— alkalds uzsauca.— Labāk jau vakar būtu metušies kopā un aizvākuši nosprāgušo govi, nevis pa meitiešu vīzei kulstījuši mēles.

Vairāki vīrieši pienāca tuvāk.

— Piecdesmit peso,— alkalds piedāvāja,— tam, kurš stundas laika man uz kanceleju atnesīs govs ragus.

Muliņa viņā galā sacēlās balsu kņada. Vairāki vīri,-izdzirduši alkalda piedāvājumu, salēca savās kanoe un, savstarpēji lamādamies, sāka tās atraisīt.— Simt peso,— sajūsminātais alkalds paaugstināja likmi.— Piecdesmit peso par katru ragu.— Cirka direktoru viņš aizvilka sev līdzi uz muliņa viņu galu. Tur abi nogaidīja, kamēr pirmās laivas sasniedza pretējā krasta sēri. Tad alkalds smaidīdams pagriezās- pret cirka direktoru.

— Laimīga pilsētiņa,— alkalds noteica.

Cirka direktors piekrītoši pamāja ar galvu.— Vienīgais, kā mums trūkst, ir līdzīgi pasākumi,— alkalds turpināja.— Aiz dīkdienības Jaudīm nāk prātā visādas aplamības.— Pamazām ap viņiem bija sapulcējies pūlītis bērnu.

— Cirks tepat tuvumā,— direktors ieminējās.

Alkalds aiz rokas viņu vilka uz laukuma pusi.

— Ko laba šoreiz rādīsiet?— alkalds jautāja.

— Visādus numurus, — direktors paskaidroja.— Programma mums ir daudzpusīga — kā bērniem, tā pieaugušajiem.

— Ar to vien nepietiek,— alkalds iebilda.— Vēl vajadzīgs, lai tā būtu visiem saprotama.

— Arī to mēs esam ņēmuši vērā,— direktors paskaidroja.

Abi kopā viņi aizgāja līdz kailajai norai aiz kinoteātra, kur jau tika celta balagāna telts. Drūma izskata vīri un sievietes no milzīgiem, ar fantastiskiem misiņa ornamentiem apkaltiem čemodāniem vilka laukā daždažādus krāsainus audeklus un citus cirka piederumus. Sekodams direktoram cauri šim cilvēcisku būtņu un daždažādu grabažu jūklim un visiem roku spiezdams, alkalds jutās tā, itin kā būtu nokjuvis uz bojā ejoša kuģa. Kāda ražena auguma sieviete ar sparīgiem žestiem un gandrīz vai vienā zeltā mirdzošiem zobiem, sarokodamās ar alkaldu, brīdi vēroja viņa delnu.

— Tu drīz vien piedzīvosi ko neparastu,— sieviete noteica.

Alkalds izrāva roku, nespēdams novaldīt mirkļa nomāktību. Direktors uzsita ar savu steku sievietei pa delmu.

— Liec leitnantu mierā!—viņš noteica un neapstādamies bīdīja alkaldu uz plikatnes viņu galu, kur bija novietoti zvēri.

— Vai jūs ticat gaišreģiem?— viņš alkaldam pavaicāja.

— Kā kuro reizi,— tas atbildēja.

— Mani gan viņiem nav izdevies pārliecināt,— direktors paskaidroja.— Kad ciešāk šādos pareģojumos ielūkojas, tad beidzot netici vairs nekam citam kā vien cilvēka gribai.

Alkalds noskatījās zvēros, kas tveicē šķita pavisam miegaini. No būriem uzvēdīja kodīgi, silti izgarojumi, un rāmajā zvēru elpošanā viedās bezcerīga nomāktība. Direktors ar steku pabakstīja kāda leoparda purnu, kas saverk-šķījās žēlā viepll.

— Kā viņu sauc?— alkalds apjautājās.

— Par Aristoteli.

— Es jautāju par meitieti,— alkalds paskaidroja.

— A-ā,— direktors saprata.— Mēs viņu dēvējam par Kasandru, nākamības spoguli.

Alkalda seja sadrūma.

— Es labprāt ar viņu pārgulētu,— viņš ieminējās.

— Tas ir iespējams,— direktors atbildēja.

Montjela atraitne atvirzīja guļamistabas aizkarus un nomurmināja:— Nabaga ļaudis!— Viņa sakārtoja naktsgaldiņu, ielika atvilktnē lūgšanu krelles un lūgsnu grāmatu un notīrīja iesārto šļūceņu zoles uz tīģera ādas, kas bija izklāta pie gultas. Pēc tam viņa apstaigāja istabu, aizslēgdama tualetes galdiņu, spoguļskapja trīs durvis, kā ari četrstūru skapi, uz kura stāvēja svētā Rafaela ģipša figūra. Vispēdīgi tika aizslēgta arī istaba.

Kāpdama lejup pa platajām, ar sīku sprēgājumu tīkliņu iezīmētajām akmens plākšņu kāpnēm, viņa atcerējās Rosārio de Montēro dīvaino likteni. Cauri balkona režģiem nolūkojoties, kā Rosārio aiziet ap stūri uz piestātnes pusi savā ierastajā gaitā kā skolniece, kurai piekodināts nekad nelūkoties apkārt, Montjela atraitnei bija tāda sajūta, ka pašreiz galīgi izbeidzas kaut kas tāds, kas jau sen bija sācis sliekties uz noslēgumu.

Nokāpjot no pēdējā pakāpiena, pagalmā viņu sagaidīja lauku gadatirgum līdzīga kņada. Turpat līdzās kāpņu margām slējās sastatnes, uz kurām bija izvietoti svaigās lapās satīti siera kluči, mazliet nostāk, ārējā galerijā, grēdās bija sakrauti maisi ar sāli un ādas kules ar medu, bet tālāk stiepās stallis zirgiem un mūļiem, kur uz šķērskokiem karājās segli un citi jājampiederumi. Visa māja bija piestrēgta ar skaudru jūga dzīvnieka smaku, kurai piejaucās vēl ādu miecētavas un cukurniedru smalci-nātavas smārds.

Kantori atraitne sasveicinājās ar seņjoru Kārmaiklu, kurš sēdēja pie rakstāmgalda, paciņās skaitidams papīra naudu un summas salīdzinādams ar ierakstiem rēķinvedības grāmatās. Atraitne atvēra logu uz upes pusi — un spoža rīta gaisma iestrāvoja ar lētiem greznojumiem pieblīvētajā istabā, kur atradās lieli, ar pelēkiem pārvalkiem segti atzveltņu krēsli un palielināts Hosē Montjela fotoattēls ar sēru lenti pie ietvara. Maitas smirdoņu Montjela atraitne saoda jau tad, kad vēl nebija ievērojusi laivas pie upes pretējā krasta sērēm.

— Kas notiek viņā pusē?— viņa jautāja.

— Viri pūlas atbrīvot brikšņos ieķērušos beigtu govi,— seņjors Kārmaikls atbildēja.

— Tagad man skaidrs, ko tas viss nozīmēja,— atraitne noteica.— Cauru nakti es sapņos sajutu šo smirdoņu.— Viņa paskatījās uz seņjoru Kārmaiklu, kurš bija iegrimis savā darbā, un piebilda:— Tagad mums trūkst vēl tikai plūdu.

Galvu augšup nepaceldams, seņjors Kārmaikls atbildēja:

— Tie sākušies jau pirms divām nedējām.

— Nudien,— atraitne piekrita, — pienācis pastarais gals. Mums atliek tikai gulties kapā un dienas saulgozi vai nakts dzestrumā gaidīt pienākam nāvi. Seņjors Kārmaikls ieklausījās atraitnē, kura žēlojās, ka mūsu pilsētiņā nekas nenotiekot, līdz viņa turpināja:—Bet tagad pēkšņi sākusies tāda traģēdija, it kā dievam tam kungam būtu labpaticies, lai vienā reizē pār mums nāktu visas tās nedienas, no kurām līdz šim tik ilgus gadus bijām pasargāti.

Seņjors Kārmaikls bija piegājis pie seifa, bet tagad pagriezās, lai paskatītos uz atraitni, kura stāvēja, ar abiem elkoņiem uz palodas atspiedusies, un stingām acīm vērās upes pretējā krastā. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā tērpā ar piedurknēm līdz pat pirkstiem un košļāja nagus.

— Kad mitēsies lietavas, viss pavērsīsies uz labo pusi,— seņjors Kārmaikls noteica.

— Tās nemitēsies,— Montjela atraitne iebilda.— Nelaime nekad nenāk viena. Vai jūs redzējāt Rosārio de Montēro?

Seņjors Kārmaikls viņu bija redzējis.— Un visam šim tracim nav nekāda pamata,— viņš paskaidroja.— Ja mēs ticēsim ķengu lapām, tad mums prātā jāsajūk.

— Jā, sasodītās paskvilas,— atraitne nopūtās.

— Uz manām durvīm tās jau ari bija uzlīmētas,— seņjors Kārmaikls piebilda.

Bezgala izbrīnā atraitne piegāja tuvāk rakstāmgaldam.

— Uz jūsējām?

— Uz manējām, — seņjors Kārmaikls apstiprināja.

— Pagājušo sestdien, varen liela un ar visādiem sīkumiem. Tikpat kā kinoteātra afiša.

Atraitne piebīdīja pie rakstāmgalda krēslu.— Tā nu ir nelietība!— viņa izsaucās.— Ko gan kāds varētu sacīt par tik priekšzīmīgu ģimeni, kāda ir jūsējā!— Bet seņjors Kārmaikls palika tikpat nesatraucams.

— Tā kā mana sieva ir baltā, bērni mums piedzimuši dažādās krāsās,— viņš paskaidroja.— Un, iedomājieties tikai, to ir veseli vienpadsmit.

— Jā, tas man zināms,— atraitne piebilda.

— Un tā nu ķengu lapā bija teikts, ka es esot tikai melno bērnu tēvs. Bet papildus sniegts vesels saraksts, kurā uzskaitīti pārējo bērnu tēvi. Tajā minēts pat nelaiķis dons Cepe Montjels.

— Mans laulātais draugs?!

— Jā, jūsējais un vēl citu četru godājamu dāmu laulātie draugi,— seņjors Kārmaikls paskaidroja.

Montjela atraitne sāka šņukstēt.— Par laimi, manas meitas ir tālu no šejienes,— viņa sacīja.— Bērni raksta, ka negribot atgriezties šajā mežonīgajā zemē, kur uz ielām nogalina studentus. Es atbildu, ka meitenēm taisnība. Lai viņas uz visiem laikiem paliek Parīzē.— Seņjors Kārmaikls, noskārtis, ka atkal sākas diendienā atkārtotās nepatīkamās runas, pagrieza krēslu sāņus.

— Jums nav par ko raizēties,— viņš teica.

— Ir gan,— atraitne šņaukājās.— Man pirmai būtu vajadzējis sakravāt mantas un aizvākties no pilsētas, lai tad arī zudumā ietu visi šie zemes īpašumi un ik dienas kārtojamie tirdznieciskie darījumi, kas postu vien nesuši. Nē, seņjor Kārmaikl, nav vajadzīgi zelta spļaujamie trauki, lai tajos krēpotu asinis.

Seņjors Kārmaikls pūlējās viņu nomierināt.

— Jums jānes sava atbildības nasta, — viņš teica.

— Nevar vienkārši pa logu izmest tādu mantību.

— Nauda nāk no paša velna,— atraitne nerimās.

— Bet šajā gadījumā tā ir arī dona Čepes Montjela sūrā darba rezultāts.

Atraitne kodīja pirkstus.

— Jūs labi zināt, ka tas nav tiesa, — viņa iebilda.

— Sī nauda nākusi pa nelāgiem ceļiem, un kā pirmais par to sodu saņēma Hosē Montjels, nomirdams bez grēksūdzes.

Tā nebija pirmā reize, kad atraitne to pieminēja.

— Protams, galvenā vaina gulstas uz šo noziedznieku,— viņa izsaucās, norādīdama uz alkaldu, kurš gāja pa pretējo ietvi, satvēris pie rokas cirka direktoru.— Taču šo grēku izpirkt nākas man.

Seņjors Kārmaikls, viņai vairs vērību nepiegriezdams, kartona kastītē salika ar gumijas auklu pārsietās naudas zīmju paciņas un, durvis nostājies, alfabētiskā secībā sāka izsaukt algādžu vārdus.

Montjela atraitne juta paejam garām vīrus, lai saņemtu kārtējo trešdienās izmaksājamo algas daļu, taču neatbildēja uz viņu sveicieniem. Viņa dzīvoja viena drūmajā deviņistabu mājā, kur bija mirusi Dižā Māte un ko savā laikā bija nopircis Hosē Montjels, nemaz nenojauzdams, ka tajā sava mūža noslēguma vientuļās dienas līdz pat nāvei vajadzēs nodzīvot viņa atraitnei. Naktis, ar insekticīda baloniņu apstaigādama tukšās istabas, viņa gaiteņos sastapa Dižo Māti kaujam utis un tad apjautājās: «Kad es galu galā beidzot miršu?» Taču no viņpasaules saņemtās laimīgās atbildes viņas neziņu tikai palielināja, jo tās bija muļķīgas un pretrunīgas, kā jau palaikam visi miroņu sniegtie paskaidrojumi.

Nedaudz minūtes pēc vienpadsmitiem atraitne caur asarām ieraudzīja cientēvu Anhelu soļojam pāri laukumam.— Cientēv, cientēv!—viņa sauca, juzdamās tā, it kā aicinātu pati savu nāvi. Taču cientēvs Anhels šos saucienus nedzirdēja. Uz ietves ielas pretējā pusē apstājies, viņš pieklauvēja pie atraitnes de Asisas durvīm, un tās klusītēm mazliet pavērās, lai ielaistu apmeklētāju.

No putnu dziesmām skanošajā galerijā, audekla guļam-krēslā atlaidusies, gulēja atraitne de Asisa, seju apklājusi ar Floridas smaržūdenl samērcētu mutautiņu. Jau no klauvējiena viņa bija pazinusi cientēvu Anhelu, taču vēl aizvien ļāvās mirkļa atvieglojumam, līdz izdzirdēja atnācēja sveicienu. Tikai tad viņa atsedza bezmiega izmocīto seju.

— Piedodiet, cientēv,— viņa ierunājās,— es tik agri jūs negaidīju.

Cientēvs Anhels nezināja, ka viņš uzaicināts uz pusdienām. Mazliet apmulsis, viņš atvainojās un paskaidroja, ka ari viņu pašu šorīt mocījušas galvas sāpes un viņš gribējis pārkļūt pāri laukumam vēl pirms tveices iestāšanās.

— Ir jau labi,— atraitne teica.— Es tā ieminējos tikai tālab, ka šorīt ļoti slikti jutos.

Garīdznieks izvilka no kabatas noplukušu lūgsnu grāmatu.— Ja vēlaties, varat vēl kādu bridi atpūsties, kamēr es lūgšu dievu.— Taču atraitne tam nepiekrita.

— Es jau jūtos labāk,— viņa paskaidroja.

Acis neatdarīdama, atraitne aiztipināja līdz galerijas viņam galam un, atgriezusies atpakaļ, l°ti rūpīgi izklāja lakatiņu uz saliekamā krēsla paroceņa. Kad viņa apsēdās iepretim, cientēvam Anhelam likās, ka atraitne kļuvusi par vairākiem gadiem jaunāka.

— Cientēv,— atraitne de Asisa bez jebkāda dramatisma ierunājās,— man nepieciešama jūsu palīdzība.

Garīdznieks lūgsnu grāmatu atlika atpakaļ kabatā.

— Esmu jūsu rīcībā.

— Runa atkal būs par manu dēlu Roberto Asisu.

Par spīti savam solījumam aizmirst paskvilā sarakstīto, Roberto iepriekšējā dienā bija atvadījies, solīdamies atgriezties tikai sestdien, taču pēkšņi pārradies tajā pašā vakarā. Augu nakti gaidīdams atnākam sievas mīļāko, par kuru paskvilā bijusi runa, viņš nosēdējis istabā, gaismu neiededzis, līdz rīta svīdā viņu pieveicis nogurums.

Cientēvs Anhels apjucis noklausījās šajā stāstījumā.

— Nebija nekāda pamata tā rīkoties,— viņš teica.

— Jūs, cientēv, nepazīstat de Asisu ģimenes piederīgos,— atraitne paskaidroja.— Viņi spēj iztēloties visas pekles negantības.

— Rebekai ir zināms mans viedoklis ķengu lapu jautājumā,— cientēvs Anhels ieminējās.— Bet, ja jūs vēlaties, es varu parunāt arī ar Roberto Asisu.

— Nekādā gadījumā!—atraitne iebilda.— Tā jūs tikai ieliesiet eļļu ugunī. Bet, ja jūs par paskvilām parunātu kārtējā svētdienas sprediķī, esmu pārliecināta, ka tas paskubinātu Roberto kļūt apdomīgākam.

Cientēvs Anhels noplātīja rokas.

— Tas nav iespējams. Ar to šim jautājumam tiktu piešķirta tāda nozime, kāda tam nemaz nav.

— Kas gan varētu būt vēl svarīgāks par nozieguma aizkavēšanu?

— Jūs domājat, ka lieta varētu noiet tik tālu?

— Es ne tikai tā domāju,— atraitne atbildēja,— bet pat esmu pārliecināta, ka ar saviem spēkiem es nespēšu to aizkavēt.

Bridi pēc tam viņi sēdās pie galda. Kalpone basām kājām atnesa rīsus ar turku pupiņām, sautētas saknes un prāvu bļodu ar frikadelēm, kurām bija pārlieta brūna, bieza mērce. Cientēvs Anhels klusēdams ķērās pie azaida. Kodīgie pipari, mājas dziļais klusums un mulsa, kura šajā brīdi pārpildīja cientēva sirdi, viņu atkal it kā pārcēla trūcīgajā istabiņā, kurā viņš kā iesācējs garīdznieks bija mitinājies Makondo svelmainajos dienasvidos. Kādudien, kad laiks bija tikpat tveicīgs un putekļains kā šobrīd, viņš tur bija atteicies kā kristieti uz kapiem izvadīt no paša rokas cilpā mirušu cilvēku, kuram cietsirdīgie Makondo iedzīvotāji bija tīkojuši vispār liegt apbedīšanu.

Cientēvs Anhels atpogāja sutanas apkakli, lai noraustu sviedrus.

— Lai jau notiek!— viņš atraitnei teica.— Tikai parūpējieties, lai Roberto Asiss svētdien ierastos uz dievkalpojumu.

Atraitne de Asisa to apsolīja.

Dakteris Hiraldo ar sievu, kuri nekad negulēja dienas-vidu, šo pēcpusdienu aizvadīja, lasīdami kādu Dikensa stāstu. Viņi bija iekārtojušies iekšējā terasē — dakteris klausījās, atlaidies guļamtīklā, kopā sakļautos pirkstus zem pakauša salicis, bet viņa sieva ar grāmatu klēpi sēdēja, muguru pagriezusi rombveida gaismas ailēm, kur liesmoja ģerāniju ziedi. Viņa lasīja bez sevišķas aizrautības, bet ar profesionālu izteiksmību, nemainīdama krēslā ieņemto pozu. Sieva pacēla galvu tikai tad, kad beidza lasīt, taču arī tad atvērto grāmatu paturēja klēpī, noskatīdamās uz vīru, kurš zem mazgajāmā trauka krāna apskalojās. Tveicīgā sutoņa solīja pērkona negaisu.

— Vai stāsts ir garš?— viņa iejautājās pēc vērīga pārdomu brīža.

Ar precīzām kustībām, kādas viņš bija apguvis operāciju zālē, dakteris atvirzīja galvu no krāna.— Uzskata, ka šis esot īsromāns, — viņš atbildēja, nostājies pie spoguļa un sameklējis briljantīnu.— Bet es drīzāk teiktu, ka tas ir garstāsts.— Ar pirkstiem matus ieziezdams, viņš secināja:

— Kritiķi gan nospriestu, ka stāsts ir īss, tikai izplūdis.

Sieva dakterim palīdzēja ieģērbties baltā linauduma

uzvalkā. Viņu varēja uzskatīt par daktera vecāko māsu ne tikai pēc rimtās vērības, ar kādu sieva vīram pakalpoja, bet arī pēc vēsajām acīm, kas viņu darīja vecāku. Pirms aiziešanas dakteris Hiraldo atstāja sievai savu mājas vizīšu secības sarakstu, lai steidzamā gadījumā

viņš būtu sameklējams, bet uzgaidāmajā telpā speciāla stundeņa radītājus nostādīja pret uzrakstu: «Dakteris atgriezīsies pulksten piecos».

Āra gaiss svelmē šķita sanam. Dakteris Hiraldo gāja pa ietvi ēnas pusē, nespēdams atbrīvoties no sajūtas, ka, lai gan bija smacīgs karstums, līdz vakaram lietus neuznāks. Cikāžu čirksti upes piestātnes vientulību vērsa jūtamāku, bet noslīkušās govs maita no pretējā krasta brikšņiem bija atbrīvota un aizpeldējusi lejup pa straumi. Tā kā ierastās puvuma smirdoņas vairs nebija, gaisotne šķita dīvaini tukša.

No viesnīcas pasta ierēdnis viņam uzsauca:

— Vai telegrammu jau saņēmāt?

Dakteris Hiraldo to nebija saņēmis.

— «Paziņojiet piegādes noteikumus, paraksts: Arko-fāns,»— ierēdnis pēc atmiņas noskaitīja.

Kopā viņi aizgāja uz pastu. Kamēr dakteris rakstīja atbildi, ierēdnim snaudā sāka līgoties galva.

— Tas ir par sālsskābi,— ārsts paskaidroja, taču viņa balsī sevišķi lielas zinātniskas pārliecības nebija. Un, kad beidza rakstīt, tad pretēji savai nojautai samierinoši piebilda:— Varbūt šovakar uznāks lietus.

Pasta ierēdnis saskaitīja, cik vārdu telegrammā. Tam ārsts vērību nepiegrieza. Viņa uzmanību piesaistīja atvērta bieza grāmata turpat līdzās telegrāfa aparātam. Viņš pārliecinājās, ka tas ir romāns.

— Viktora Igo «Nožēlojamie»,— izklaudzinādams telegrammu, ierēdnis paskaidroja. Uzspiedis zīmogu telegrammas norakstam, viņš pienāca pie barjeras ar grāmatu rokās.— Ceru, ka mums ar to pietiks līdz decembrim.

Dakteris Hiraldo jau daudzus gadus zināja, ka telegrāfists savas brīvās stundas pavada, izklaudzinādams dzejoļus savai Sanbernardo del Viento kolēģei. Taču ārsts nezināja, ka viņš pārraida arī romānus.

— Šis romāns ir pārāk nopietns,— ārsts ieminējās, pārlapodams biezo papīra blāķi, kurš viņā izraisīja agrīnās jaunības neskaidrās izjūtas.— Aleksandrs Dimā būtu piemērotāks.

— Bet viņai patīk šis,— telegrāfists iebilda.

— Vai tu jau esi ar viņu iepazinies?

Telegrāfists noliedzoši papurināja galvu.

— Tam nav nozīmes,— viņš paskaidroja,— es viņu pazītu pēc lēkājošā burta «r» telegrammās jebkurā pasaules nostūrī.

Ari šajā pēcpudienas cēlienā dakteris Hiraldo bija atlicinājis laiku donam Sabasam. Iegriezies pie sava pacienta, ārsts viņu atrada gurdeni atlaidušos gultā un no vidukļa uz leju apklājušos ar dvieli.

— Nu, vai konfektes bija labas?—dakteris Hiraldo apjautājās.

— Tas no karstuma,— dons Sabass sūrojās, pagriezdams uz durvju pusi savu ļengano vecas sievas augumu.

— Pēc pusdienām es sev izdarīju iešļircinājumu.

Ārsts atvēra somu uz šim nolūkam atbrīvota maza galdiņa pie loga. Iekšējā pagalmā čirkstēja cikādes, un istabā bija sutīgs kā siltumnīcā. Dons Sabass ietecināja vārgu strūkliņu urīna traukā. Kad ārsts mēģenē iepildīja dzeltenīgā šķidruma paraugu, slimnieks jau jutās mundrāks. Analīzi vērodams, viņš teica:

— Pacentieties, dakter, es negribētu nomirt, neuzzinājis, kā beigsies visa šī jezga.

Dakteris Hiraldo mēģenē iemeta zilu tabletiti.

— Kāda jezga?

— Nu, ar šīm ķengu lapelēm.

Kamēr ārsts karsēja mēģeni uz spirta lampiņas liesmas, dons Sabass ar lūdzošu skatienu visu laiku blenza viņā. Dakteris mēģeni paostīja. Slimnieka ūdeņainajās acīs jautās mēms jautājums.

— Analīze nav slikta,— ārsts teica, mēģenes saturu izliedams atpakaļ urīna traukā. Pēc tam viņš vērīgi palūkojās uz donu Sabasu:— Vai tad jūs arī tā satrauc?

— Mani pašu ne,— slimnieks atbildēja.— Bet man, tāpat kā japāņiem, baudu sagādā citu izbailes.

Dakteris Hiraldo sagatavoja šļirci.

— Turklāt,— dons Sabass turpināja,— pirms divām dienām līdzīga lapele bija uzlipināta arī uz manām durvīm. Tās pašas blēņas par maniem bērniem un senās pasakas par darījumu ar ēzeļiem.

Ārsts ar gumijas caurulīti sažņaudza dona Sabasa del-mu. Slimnieks turpināja ko runāt par ēzeļiem, bet viņam par šo darījumu vajadzēja pastāstīt sīkāk, jo dakterim tas nebija zināms.

— Runa ir par veikalniecisku darījumu ar ēzeļiem pirms kādiem divdesmit gadiem,— dons Sabass paskaidroja.— Dīvainā kārtā visus ēzeļus, ko es biju pārdevis, pēc pāris dienām no rīta atrada nobeigušos, lai gan nekādu vardarbības pazīmju nebija.

Dons Sabass pastiepa delmu ar ļenganajiem muskuļiem, lai ārsts noņemtu asinsparaugu analīzei. Kad dakteris Hiraldo ar pinceti pie dūriena brūcītes piespieda vates kušķīti, 'dons Sabass salieca delmu un turpināja:

— Vai jūs zināt, ko ļaudis pēc tam sāka melst?

Ārsts noliedzoši papurināja galvu.

— Tika palaistas tenkas, ka es pats naktīs ielavījies sētās un ēzeļus nošāvis, revolvera stobru iebāzdams tiem dibenā.

Dakteris Hiraldo ielika svārku kabatā stikla caurulīti ar noņemto asinsparaugu.

— Šīs tenkas varētu pilnīgi atbilst patiesībai,— viņš piezīmēja.

— Patiesībā vainīgas bija čūskas,— dons Sabass paskaidroja, izsliedamies gultā sēdus kā elku dieva tēls.

— Bet, lai nu kā, jābūt pēdīgam nelgām, lai rakstītu lapelēs to, kas visiem jau tā kā tā zināms.

— Tā ir raksturīgākā šo lapiņu īpatnība,— ārsts ieminējās.— Tajās aizvien ir runa par to, kas visiem jau zināms un kas gandrīz vienmēr atbilst patiesībai.

Uz mirkli donam Sabasam kļuva pavisam slikti.— Tā jau nu ir gan,— viņš nomurmināja, ar palaga stūri noslaucīdams sviedrus no pietūkušajiem plakstiem, taču tūlīt arī saņēmās:

— Lieta tāda, ka mūsu zemē veltīgi meklēt bagātību bez nosprāguša ēzeļa.

Šo paskaidrojumu dakteris Hiraldo izdzirdēja, noliekdamies pār mazgājamo bļodu, lai noskalotu rokas. Dzidrajā ūdeni viņš ieraudzīja savu atspulgu — vispirms balti mirdzošos zobus, kas bija tik nevainojami, ka šķita mākslīgi. Pār plecu palūkojies uz savu pacientu, ārsts teica:

— Dārgo don Sabas, es aizvien esmu bijis tādās domās, ka vienīgais jūsu tikums ir nekaunība.

Slimnieks bija sajūsmināts. Ārsta dotie triecieni viņā izraisīja kaut ko līdzīgu pēkšņiem jaunības uzplūdiem.

— Jā gan, un vēl — mans spēks meitiešu izmīlēšanā,— viņš teica, savus vārdus pavadīdams ar spēju delma izliekumu augšup, kas gan varēja būt domāts asinsaprites veicināšanai, taču ārstam šķita izteikti bezkaunīgs žests. Dons Sabass pat nedaudz palēcās gultā.

— Tālab varu vai nobeigties aiz smiekliem, iedomājoties šis ķengu lapeles. Tajās sacīts, ka mūsu pusē mani dēli nepalaižot secen nevienu uzplaukstošu skuķēnu, bet es saku: viņi ir sava tēva cienīgi dēli.

Pirms aiziešanas dakterim Hiraldo vēl vajadzēja noklausīties dona Sabasa izpušķotos izteikumus par viņa kādreizējām mīlas dēkām.

— Skaistā jaunība!— slimnieks beigās izsaucās.— Laimīgie laiki, kad sešpadsmitgadīga meitene bija lētāka par pērnā gada teli!

— Tādas atceres jums palielina cukura koncentrāciju,— ārsts brīdināja.

Dons Sabass iepleta muti.

— Pavisam pretēji,— viņš noskaldīja.— Tās ir labākas par jūsu sasodītajiem insulīna iešļircinājumiem.

Kad ārsts izgāja uz ielas, viņam pēkšņi likās, ka dona Sabasa dzīslās sācis ritēt tumīgs buljons. Bet viņa domas pievērsās paskvilām. Jau vairākas dienas runas par tām nonāca līdz viņa pieņemamajai istabai. Šodien pēc vizītes pie dona Sabasa viņš pēkšņi atskārta, ka jau kādu nedēļu patiesībā par to vien dzirdējis runājam.

Stundas laikā viņš vēl pabija pie vairākiem slimniekiem, un visur viņam tikai par skrejlapām vien stāstīja. Viņš šos nostāstus noklausījās bez jebkādām piebildēm, izrādīdams zobgalīgu vienaldzību, bet patiesībā pūlējās nonākt pie kāda noteikta secinājuma. Atgriezdamies-mājup, dakteris sastapa cientēvu Anhelu, kurš iznāca no Montjela atraitnes mājas, un tas pārtrauca viņa pārdomas.

— Kā klājas slimniekiem, dakter? — cientēvs Anhels apjautājās.

— Manējie jūtas labi, cientēv,— ārsts atbildēja.—Un jūsējie?

Cientēvs Anhels saknieba lūpas. Satvēris dakteri pie rokas, viņš devās pāri pilsētas laukumam.

— Kāpēc jūs man tā jautājat?

— Pats nezinu,— ārsts paskaidroja.— Bet man ir ziņas, ka jūsu klientūras vidū sākusies grūta epidēmija.

Cientēvs Anhels izvairījās no atbildes, un dakterim šķita, ka tas darīts tīšām.

— Es nule aprunājos ar Montjela atraitni,— cientēvs teica.— Nabaga sievietei pavisam slikti ar nerviem.

— Tas varbūt no nelāgas sirdsapziņas,— ārsts mēģināja nosacīt diagnozi.

• — Viņu apsēdušas domas par nāvi.

Lai gan abi dzīvoja pretējās pilsētas pusēs, cientēvs pavadīja dakteri Hiraldo līdz viņa kabinetam.

- Bet, nopietni runājot, ko jūs domājat par pilsētā izplatītajām skrejlapām?—ārsts iejautājās.

— Es par tām nedomāju,— garīdznieks atbildēja.

Bet, ja jūs mani piespiestu to darīt, tad es teiktu, ka tās

izraisījusi nepatika pret priekšzīmīgo kārtību, kāda līdz šim valdījusi pilsētiņā.

— Mēs, ārsti, līdzīgu diagnozi neuzstādījām pat viduslaikos,— dakteris Hiraldo noteica.

Viņi apstājās pie daktera pieņemamās istabas. Gausi apvēdinādamies, cientēvs otru reizi šajā dienā atkārtoja, ka «nav jāpiešķir lietām tāds nozīmīgums, kāds tām nepiemīt».

Dakteris Hiraldo juta, ka viņam uzmācies spējš izmisums.

— Bet no kurienes jums, cientēv, zināms, ka lapiņās rakstītais ir tikai meli?

— Es uzzinātu patiesību no grēksūdzes.

Ārsts ar saltu skatienu pavērās garīdzniekam acīs.

— Ja jūs grēksūdzē neko neesat uzzinājis, tad lieta ir vēl ļaunāka.

Cientēvs Anhels šajā pēcpusdienā pārliecinājās, ka par paskvilām runā arī mazo laužu mājās, taču citādā tonī, visbiežāk garšīgi pasmejoties. Vakara dievkalpojuma laikā cientēvs sajuta durstīgas galvas sāpes, kuras, pēc viņa domām, bija izraisījusi mielošanās ar frikadelēm, bet pēc tam bez jebkādas ēstgribas viņš ieturēja vakariņas Tad pārbaudīja filmu morālās kvalifikācijas sarakstu un pirmo reizi savā mūžā, dodams divpadsmit zvana skandienus, kas nozīmēja izrādes absolūtu aizliegumu, viņš izjuta neskaidru pārākuma apziņu. Visbeidzot, nolicis pie parādes durvīm ķeblīti un juzdams, ka galva aiz sāpēm vai pušu plīst, cientēvs nosēdās uz tā, lai pats personīgi pārliecinātos, kurš no pilsētiņas iedzīvotājiem, neraugoties uz viņa brīdinājumu, ierodas kinoteātrī.

Ienāca alkalds. Nosēdies partera“ kaktā, viņš pirms filmas sākuma izsmēķēja divas cigaretes. Smaganu iekaisums bija pilnīgi izdziedināts, taču organismā savas pēdas bija atstājušas mokpilnās naktis, tāpat lielā daudzumā norītās pretsāpju tabletes, un cigaretes viņu šķebināja.

Kinoteātris bija ar cementa sienu apjozts pagalms, ko līdz partera vidum sedza cinkota skārda nojume. Tur sazēlusī zāle šķita katru rītu no jauna spraucamies cauri

sasvaidītajām košļājamās gumijas pļeckām un cigarešu izsmēķiem. Uz brīdi alkaldam apreiba galva un balti krāsotais laukums dibensienas vidū, kur parasti rādīja filmu, salīgojās kā skurbulī.

Kad nodzisa gaisma, alkalds mazliet atžirga. Reizē ar to apklusa grie2īgā skaļruņu mūzika, toties jo sajūtamākas kļuva līdzās projektoram dēļu būdā uzstādītā elektroģene-ratora vibrācijas.

Pirms filmas tika parādīti propagandas diapozitīvi. Mijkrēsli iztraucēja klusināta sačukstēšanās, juceklīga mīņāšanās un aprauti smiekli. Uz brīdi iztrūcinātais alkalds nodomāja, ka pilsētiņas iedzīvotāju slepenā ierašanās kinoteātrī ir nepārprotama nepakļaušanās cientēva An-hela stingrajiem priekšrakstiem.

Odekolona smaržu uzviļņojums bija neapšaubāma liecība, ka alkalda tuvumā pārādījies kinoteātra īpašnieks.

— Bandīt,— satverdams viņu pie rokas, alkalds nočukstēja.— Tev vajadzēs samaksāt speciālu nodokli.

Caur zobiem iesmiedamies, kinoteātra īpašnieks nosēdās blakus alkaldam.

— Filma ir laba,— viņš noteica.

— Man labāk patiktu,— alkalds paskaidroja,— ja visas filmas būtu sliktas. Nav nekā apnicīgāka par tikumīgu kino. Pirms dažiem gadiem neviens pret cenzūras spriedumu, ko cientēvs Anhels pavēstīja ar baznīcas zvaniem, neizturējās sevišķi nopietni. Taču katru svētdienu galvenā dievkalpojuma laikā cientēvs no kanceles nosauca sievietes, kuras aizritējušā nedēļā bija pārkāpušas viņa norādījumus, un tās izraidīja no baznīcas.

— Vienīgais glābiņš bija pakaļējās durtiņas,— kinoteātra īpašnieks paskaidroja.

Alkalds jau bija sācis sekot vecajai kinohronikai. Tagad viņš runāja ar pārtraukumiem, apklusdams ik reizi, kad ekrānā parādījās kas ievērības cienīgs.

— Kāda tur starpība!— viņš teica.— Cientēvs nepieņem pie dievgalda sievietes, kuras valkā īsas piedurknes, taču viņas turpina to darīt un tikai dievkalpojuma laikā uzvelk pieliekamas garās piedurknes.

Kinohronikai sekoja nākamajā nedēļā izrādāmo filmu reklāma. To viņi noskatījās klusēdami, bet pēc tam kinoteātra īpašnieks pieliecās tuvāk alkaldam.

— Leitnant,— viņš čukstēja,— nopērciet no manis šo būdu.

Alkalds nenovērsa skatienu no kinoekrāna.

— Kino ne velna neienes.

— Man ne,— kinoīpašnieks paskaidroja.— Jums turpretim tā būtu īsta zelta bedre. Nevar būt nekādu šaubu — cientēvs jums neuzplītos ar saviem zvaniem.

Alkalds mirkli padomāja un tikai tad atbildēja:

— Jā, tā nu būtu gan.

Taču no noteiktas atbildes viņš izvairījās. Uzlicis kājas uz priekšējā sēdekļa, alkalds iedziļinājās izrādāmās drāmas samudžinājumos, līdz beidzot nosprieda, ka tās dēļ nebūtu vērts nošķindināt zvanu kaut vai tikai četras reizes.

Pēc kinoizrādes alkalds iegriezās biljarda zālē, kur notika loterijas izloze. Tur valdīja sutīga tveice un radiouztvērējs rīstīdamies izvirda kādu stostīgu mūzikas gabalu. Izdzēris pudeli minerālūdens, alkalds devās mājup, lai liktos uz auss.

Dīkā vaļībā viņš gāja pa krastu, samanīdams uzplūdušās upes šalkoņu, sava vēdera gurkstus un liela dzīvnieka smārdu, ko izdvesa viņa augums. Pie mājas durvīm, kas veda tieši guļamistabā, viņš pēkšņi palēcās soli atpakaļ un izrāva no maksts revolveri.

— Nāc gaismā!— viņš bargi uzsauca.— Vai arī es tevi nokniebšu!

No tumsas atskanēja liega balss:

— Neesiet tik nervozs, leitnant.

Alkalds palika stāvam ar paceltu revolveri, līdz balss īpašnieks iznāca gaismā. Tā bija Kasandra.

— Tu par mat£ tiesu biji no nāves,— alkalds noteica un ieveda Kasandru guļamistabā.

Ilgāku laiku Kasandra nerimās rimāt par šo un to. Viņa bija apsēdusies guļamtīklā, tērzēdama nometa kurpes un dīvainā vientiesībā vērās savos spilgti sarkani nokrāsota*-jos kāju pirkstos.

Kasandrai iepretim nosēdies un ar cepuri apvēdināda-mies, alkalds korektā pieklājībā uzturēja sarunu. Viņš atkal bija aizsmēķējis cigareti. Kad stundenis nosita divpadsmit, Kasandra augšpēdus atlaidās guļamtīklā, pastiepa pret alkaldu ar žvadzošām aprocēm izrotātu roku un ieknieba viņam degunā.

— Ir jau vēls, mazulīt,— viņa teica.— Nodzēs gaismu.

Alkalds pavīpsnāja.

— Ne jau tādēļ es tevi aicināju,— viņš paskaidroja.

Kasandra nesaprata.

— Vai tu vari izlikt kārtis?— alkalds jautāja.

Kasandra atkal apsēdās guļamtīklā.— Protams,— viņa atbildēja. Un tad, beidzot atjēgusies, atkal uzvilka kurpes.

— Bet man tās nav līdzi,— viņa ieminējās.

— Kas grib dancot, gādā muzikantus,— alkalds pasmaidīja un no somiņas izvilka nosmulētu kāršu kavu.

Kasandra nopietnā vērībā no vienas puses un no otras pārbaudīja katru kārti.— Manējās būtu labākas,— viņa ieminējās.— Bet, lai nu kā, svarīgākais, ko tās rāda.— Alkalds pievirzīja galdiņu, apsēdās iepretim Kasandrai, un viņa sajauca kārtis.

— Par mīlas vai veikala būšanām?— viņa apvaicājās.

Alkalds noslaucīja sasvīdušās plaukstas.

— Par veikala būšanām,— viņš paskaidroja.

6

Noklīdis ēzelis paglābās no lietus zem mācītājmājas nojumes un cauru nakti spārdīja guļamistabas sienu. Bija nemierīga nakts. Uz rīta pusi iesnaudies satrauktā nomiedzi, cientēvs Anhels pamodās ar tādu sajūtu, it kā viss būtu klāts ar putekļiem. Lietū noļengušās tuberozes, atejas smirdoņa un drūmā baznīcas iekšiene pēc tam, kad piecos bija nošķindējuši zvani,— viss šķita sazvērējies, lai šo ritu darītu cik vien iespējams drūmu.

No ģērbkambara, kur cientēvs uzvilka amata tērpu, viņš dzirdēja, kā rosās Trinidada, savākdama nobeigušās peles, un baznīcā klusītēm ierodas apmeklētājas, kuras viņš šeit redzēja katru ritu. Dievkalpojuma laikā cientēva Anhela sapīkumu aizvien vairāk kāpināja izpalīga pieļautās kļūdas un kroplā latīņu valoda, tā ka dievkalpojuma nobeigšanas brīdī viņu pārņēma tāds īgnums, kādu viņš bija izjutis tikai sava mūža ļaunākajās dienās.

Cientēvs devās ieturēt brokastis', bet tad viņam ceļu aizšķērsoja priekā mirdzošā Trinidada.— Šodien iekritušas vēl sešas!— viņa iesaucās, sakratīdama kārbā nobeigušās peles. Cientēvs Anhels centās pārvarēt savu sapīkumu.

— Lieliski!— viņš ierunājās.— Tagad mums tikai jāatrod vēl peļu midzeņi, lai tās pilnīgi izdeldētu.

Trinidada perēkļus jau bija atradusi. Viņa pastāstīja, kā dažādās dievnama vietās, jo sevišķi tornī un pie kristāmā trauka, atradusi peļu alas un tās aizlējusi ar asfaltu. Šorīt viņa bija redzējusi satrakotu peli sitamies pret sienu pēc tam, kad tā augu nakti veltīgi bija izmeklējusies ieeju savā midzenī.

Viņi abi izgāja ar akmeņiem izbruģētajā pagalmiņā, kur pirmie tuberožu stublāji jau sāka izslietieā. Trinidada atpalika, lai peles iemestu atejā. Iegājis savā istabā, cientēvs dzīrās ieturēt brokastis un pacēla salveti, zem kuras katru rītu kā pēc burvju mājiena parādījās brokastis, ko viņam sūtīja de Asisa atraitne.

— Es gandrīz aizmirsu pateikt, ka nevarēju nopirkt arsēnu,— istabā ienākdama, paziņoja Trinidada.— Dons Lalo Moskote teica, ka viņš to nevarot pārdot bez ārsta receptes.

— Nu jau tas vairs nebūs vajadzīgs,— cientēvs Anhels paskaidroja.— Peles visas apsprāgs aizsprostotajās alās.

Viņš nosēdās pie galda un izkārtoja tasīti, šķīvi ar kukurūzas maizes riecieniem un kafijas kannu ar tajā iegravētu japāņu pūķi, bet Trinidada pa to laiku atvēra logu.— Labāk ir sagatavoties gadījumam, ka peles atkal parādās,— viņa teica. Cientēvs Anhels sāka liet sev kafiju, bet tad pēkšņi sastinga un nolūkojās Trinidadā, kas tuvojās galdam, ģērbusies ķēmīgā paltrakā, ar invalīda kurpēm kājās.

— Tu pārlieku ar tām noņemies,— cientēvs teica.

Cientēvs Anhels nekad, ne tagad, ne agrāk, nebija

Trinidadas biezajās, izspūrušajās uzacīs pamanījis kādas neapmierinātības pazīmes. Nespēdams apvaldīt vieglās trīsas pirkstos, viņš pabeidza liet tasē kāliju, iebēra tajā divas karotītes cukura un maisīja to, stingi vērdamies pie sienas uzkarinātajā krucifiksā.

— Kad tu pēdējo reizi biji pie grēksūdzes?

— Piektdien,— Trinidada paskaidroja.

— Pasaki man vienu,— cientēvs Anhels turpināja.

— Vai tu kādreiz esi noklusējusi kādu savu grēku?

Trinidada noliedzoši papurināja galvu.

Cientēvs Anhels pievēra acis. Pēkšņi viņš pārstāja maisīt kafiju, nolika karotīti uz šķīvja un satvēra Trini-dadu aiz rokas.

— Meties ceļos!— viņš pavēlēja.

Satrauktā Trinidada nolika kartona kārbu uz klona un nometās ceļos cientēva priekšā.— Skaiti: «Es, nabaga grēcinieks, lūdzos,» viņš teica, piešķirdams savai balsij grēksūdzei pienācīgo tēvišķīgo toni. Rokas pie krūtīm

\

piespiedusi, Trinidada murmināja lūgsnu, līdz cientēvs viņai uzlika roku uz pleca un noteica:

— Pietiek.

— Es esmu melojusi,— Trinidada atzinās.

— Un ko vēl?

— Esmu turējusi Jaunas domas.

Tā bija viņas grēksūdžu parastā secība. Viņa vienmēr uzskaitīja vienus un tos pašus grēkus vienā un tajā pašā secībā. Taču šoreiz cientēvs Anhels nespēja pretoties tieksmei nopietnāk iedziļināties tajos.

— Piemēram?— viņš iejautājās.

— Es nezinu,— Trinidada svārstījās.— Reizēm uznāk ļaunas domas.

Cientēvs Anhels izslējās taisnāk.

— Vai tev nekad nav ienācis prātā laupīt sev dzīvību?

— Visšķīstā dievmāte Marija! — galvu nepacēlusi, iesaucās Trinidada, tajā pašā laikā ar pirkstu skrumšļiem pret galda kāju sizdama. Un tad atbildēja:—Nekad, cientēv.

Garīdznieks lika viņai pacelt galvu augšup un, juzdamies vīlies, redzēja meitenes acis pildāmies ar asarām.

— Vai tu gribi sacīt, ka arsēns patiesi bija domāts pelēm?

— Jā, cientēv.

— Kāpēc tādā gadījumā tu raudi?

Trinidada pūlējās noliekt galvu, taču cientēvs sparīgi saturēja viņas zodu. Meitenei izlauzās asaras. Cientēvs Anhels tās sajuta uz saviem pirkstiem kā remdenu etiķi.

— Papūlies norimties, — viņš pamācīja.— Tu vēl neesi beigusi savu grēksūdzi.

Cientēvs Anhels ļāva meitenei nomierināties klusās

* raudās. Kad juta, ka Trinidada mitējusies liet asaras, cientēvs Anhels piemīlīgā balsī paskubināja:

— Labi, tagad izstāsti man visu.

Trinidada izšņauca degunu brunčos un norija biezas, no asarām sāļas siekalas. Kad meitene atkal ierunājās, viņa bija atguvusi savu neparasto, kā baritons skanīgo balsi.

— Tēvocis Ambroso man uzmācas,— viņa teica.

— Kādā veidā?

— Tēvocis grib, lai es atļautu viņam pavadīt vienu nakti savā gultā,— Trinidada paskaidroja.

— Turpini.

— Vairāk jau nekā nav,— Trinidada teica.— Dievs sodi, nav itin nekā vairāk!

— Nezvēri,— cientēvs viņu pamācīja. Un tad savā mierīgajā garīdznieka balsī jautāja:—Saki man — ar ko tu guli?

— Ar māmuļu un citām sievietēm, — Trinidada atbildēja.— Mēs guļam septiņas vienā istabā.

— Bet viņš?

— Otrā istabā ar vīriešiem,— Trinidada paskaidroja.

— Vai viņš nekad nav ienācis pie tevis naktī?

Trinidada noliedzoši papurināja galvu.

— Saki patiesību,— cientēvs Anhels neatlaidās.— Pastāsti man, nenieka nebīdamās,— vai viņš nekad nav mēģinājis iekļūt tavā istabā?

— Tikai vienu reizi.

— Un kā tas notika?

— Pati nezinu,— Trinidada turpināja.— Kad es pamodos, jutu, ka viņš ielīdis pie manis zem moskītu tīkla pavisam klusītēm un teica, ka negribot man neko darīt, tikai pagulēt kopā, jo baidoties no gaijiem.

— No kādiem gaijiem?

— Es nezinu,— Trinidada atbildēja.— Bet viņš man tā teica.

— Un ko tu viņam sacīji?

— Es sacīju, ja viņš neies prom, es kliegšu un visus pamodināšu.

— Un ko viņš darīja?

— Kastula pamodās un jautāja man, kas noticis. Es viņai atbildēju, ka nekas, ka viņai droši vien kas rādījies sapņos, bet tēvocis gulēja pavisam klusītēm, tikpat kā miris, un es gandrīz nemaz nejutu, kad viņš pacēla moskītu tīklu un aizvācās.

— Viņš bija apģērbies,— cientēvs apstiprinošā balsī ieminējās.

— Viņš bija ģērbies tā, kā naktīs guļ, — Trinidada teica.— Kājās tikai bikses un nekas vairāk.

— Vai viņš nemēģināja tev pieskarties?

— Nē, cientēv.

— Saki man patiesību.

— Nudien, cientēv, — Trinidada pastāvēja pie sava. •— Tik tiešām kā dievs debesīs.

Cientēvs Anhels atkal pacēla meitenes zodu un ielūkojās viņas valgajās, skumju apmirdzētajās acīs.

— Kāpēc tu man to noklusēji?

— Man bija bailes.

— No kā bailes?

— Pati nezinu, cientēv.

Uzlicis meitenei roku uz pleca, cientēvs Anhels viņai gari ko skaidroja. Trinidada piekrītoši māja ar galvu. Beidzis runāt, cientēvs Anhels kopā ar meiteni klusā balsī noskaitīja lūgsnu:— Jēzu Kristu, cilvēka un dieva dēls . . .— Cientēvs lūdzās kvēli, it kā baiļu pārņemts, lūgsnas laikā atcerēdamies visu savu dzīvi, cik vien tālu atmiņa sniedzās. Kad cientēvs Trinidadai atlaida grēkus, viņa dvēselē jau sāka iezagties nelaimes nojausma.

Alkalds atgrūda durvis, iesaukdamies:— Tiesnesi!— Rokas brunčos slaucīdama, guļamistabas durvīs parādījās tiesneša Arkādio meitietis.

— Divas naktis viņš nav rādījies mājās,— viņa teica.

— Velns parāvis! — alkalds nošķendējās. — Vakar viņš tiesas namā nav redzēts. Es viņu meklēju malu malās, man jākārto steidzama lieta, bet nevienam nekas par viņu nav zināms. Vai jums nav kāda nojausma, kur viņš varētu būt?

— Droši vien pie palaistuvēm.

Alkalds izgāja, durvis neaizdarīdams. Pēc tam viņš iegriezās biljarda salonā, kur automātiskais atskaņotājs pilnā spēkā spēlēja salkanu dziesmiņu, un tiešā ceļā devās uz dibenistabu, saukdams:— Tiesnesi!— Biljarda salona īpašnieks dons Roke, kas pašlaik noņēmās ar ruma liešanu pīteņpudelē, pārtrauca savu darbu.— Seit viņa nav, leitnant!— dons Roke atsaucās. Alkalds iegāja ar dēļu starpsienu nodalītā telpā. Tur vairākas vīriešu grupas spēlēja kārtis. Bet tiesnesi Arkādio neviens nebija redzējis.

— Lai velns par stenderi!— alkalds iebrēcās.— Šajā sasodītajā ūķl vienmēr zināms, ko dara visi citi, bet tagad, kad vajadzīgs tiesnesis, neviens nevar pasacīt, kur šis nolīdis.

— Pajautājiet to ķengu lapeļu izplatītājam.

—- Vācieties ratā ar savām lapelēm!— alkalds uzbrēca.

Tiesnesis Arkādio nebija ari savā darbavietā. Pulkstenis rādija tikai deviņi, taču tiesas sekretārs pagalma galerijā bija jau iesnaudies. Tad alkalds devās uz policijas mītni, lika saposties trim policistiem un tos aizsūtīja meklēt tiesnesi Arkādio deju zālē vai pie trim visai pilsētiņai pazīstamām vieglas uzvedības sievietēm. Pats viņš izgāja uz ielas, lāgā neapjēgdams, kurp doties.

Tiesnesi Arkādio viņš atrada frizētava, ar ieplestām kājām atgāzušos krēslā un karstā ūdenī samērcētu dvieli uz sejas.

— Velns lai jūs parauj, tiesnesi!— alkalds uzkliedza.

— Jau trīs dienas es jūs meklēju malu malās.

Frizieris noņēma tiesnesim no sejas dvieli — un alkalds ieraudzīja pietūkušas acis un zodu, ko noēnoja trīs dienas veci bārdas rugāji.

— Jūs esat pazudis, bet jūsu meitietis laiž pasaulē bērnu!

Tiesnesis Arkādio pietrūkās no krēsla:

— Draņķīga būšana!

Skaļi iesmiedamies, alkalds viņu atgrūda atpakaļ krēslā.— Neesiet nelga!— alkalds noteica.-— Es jūs meklēju cita iemesla pēc.— Ar aizvērtām acīm tiesnesis no jauna atgāzās krēslā.

— Beidziet savu uzpošanos un nāciet līdzi uz tiesu,— alkalds teica.— Es jūs pagaidīšu.

Atsēdies uz sola, alkalds painteresējās:

— Kur, pie velna, jūs bijāt nolīdis?

— Tepat vien,— tiesnesis paskaidroja.

Alkalds reti kad iegriezās frizētavā. Jau agrāk kādu reizi viņš bija ievērojis pie sienas izlikto uzrakstu «Aizliegts sarunāties par politiku», taču tad viņam tas bija licies pats par sevi saprotams. Bet šoreiz uzraksts saistīja viņa uzmanību.

— Gvardiola!— viņš pasauca.

Frizieris noslaucīja bārdasnazi pie biksēm un sastinga gaidās.

— Kas noticis, leitnant?

— Kas jums atļāvis izlikt šādu uzrakstu?— alkalds jautāja, norādīdams uz sienu.

— Rūgta pieredze,— frizieris paskaidroja.

Alkalds piebīdīja pie frizētavas dibensienas ķeblīti un uzkāpa uz tā, lai norautu uzrakstu.

— Pie mums vienīgi valdībai ir tiesības kaut ko aizliegt, — viņš teica. — Mēs dzīvojam demokrātiskā iekārtā.

Frizieris atsāka savu darbu.— Neviens nedrīkst aizliegt tautai izteikt savus uzskatus,— alkalds turpināja, saplēsdams uzrakstu. Papīra driskās viņš izmeta saslauku kurvī un piegāja pie tualetes galdiņa nomazgāt rokas.

— Tā, redzi, Gvardiola,— tiesnesis Arkādio nosprieda,— pie kā noved divkosība.

Alkalds ar skatienu spoguli sameklēja frizieri un redzēja to iegrimušu darbā. Rokas slaucīdams, alkalds viņu neizlaida no acīm.

— Atšķirība starp kādreizējiem laikiem un tagadējiem ir tāda,— alkalds paskaidroja,— ka agrāk noteikšana bija politiķiem, bet tagad tā ir valdībai.

— Vai tu dzirdēji, Gvardiola?—jautāja tiesnesis, ar putām noziestu seju sēdēdams krēslā.

— Kā nu ne,— frizieris atbildēja.

Izejot no frizētavas, alkalds pabīdīja tiesnesi Arkādio uz tiesas nama pusi. Lietus lija jau ilgu laiku, un ielas šķita slidenas kā svaigas ziepes.

— Es aizvien esmu bijis pārliecināts, ka frizētava pie mums ir nemiernieku midzenis,— alkalds ierunājās.

— Viņi tikai kulsta mēles, — tiesnesis Arkādio piezīmēja,— taču tālāk neiet.

— Tieši tas man rada visvairāk bažu, — alkalds teica.

— Viņi izliekas pārlieku rāmi.

— Cilvēces vēsturei nav bijis zināms neviens vienīgs frizieris, kurš būtu bijis sazvērnieks,— tiesnesis nosprieda.— Turpretim nav neviena vienīga drēbnieka, kurš tāds nebūtu bijis.

Alkalds neatlaida tiesneša Arkādio roku, iekāms viņš tiesnesi nebija nosēdinājis virpulkrēslā. Tiesas sekretārs žāvādamies ienāca, nesdams kādu mašīnraksta papīru.

— Tā,— alkalds noteica,— tagad ķeramies pie darba.— Atbīdījis cepuri pakausī, viņš paņēma ar mašīnu aprakstīto lapu.

— Kas tas tāds?

— Tas domāts tiesnesim, — sekretārs paskaidroja.

— Seit ir to personu saraksts, pie kuru durvīm nav izlīmētas paskvilas.

Alkalds pavērās tiesnesī ar neizpratnes pilnu skatienu.

— Velns parāvis!— viņš izsaucās.— Tātad arī jūs šīs cūcības interesē!

— Tas līdzinās detektīvromāna lasīšanai,— tiesnesis kā atvainodamies ieminējās.

Alkalds pārlaida acis sarakstam.

— Gudri izdomāts,— sekretārs piezīmēja,— paskvilu autoram jābūt vienai no šajā sarakstā minētajām personām. Loģiski, vai ne?

Tiesnesis paņēma papīru no alkalda.— Tas viss kaķim zem astes,— viņš alkaldam teica. Un tad, pievērsdamies sekretāram, nosprieda:— Ja es izplatītu lapeles, tad aizdomu novēršanai vispirms pielīmētu kādu pie savas mājas durvīm. Kā jums šķiet, leitnant?

— Lai ar šīm padarīšanām noķēpājas paši pilsētas iedzīvotāji!— alkalds teica.— Viņiem taču zināms, kas tās raksta. Mums tur nav ko bāzt savu degunu.

Tiesnesis Arkādio pārplēsa sarakstu, saņurcīja to pikā un izmeta pagalmā.

— Tik tiešām, tiesa.

Bet alkalds jau šo starpgadījumu bija aizmirsis. Ar delnām uz rakstāmgalda atbalstījies, viņš teica:

— Man pie jums pavisam cita padarīšana, kas būtu noskaidrojama jūsu likumu grāmatās. Plūdu dēļ pilsētas zemāko kvartālu iemītnieki savas mājeles pārcēluši uz augstākām vietām aiz kapsētas, bet šīs zemes ir mans īpašums. Kas man šajā lietā darāms?

Tiesnesis Arkādio pasmīnēja.

— Tāda nieka dēļ nebija vērts nākt uz tiesas namu,— viņš teica.— Tā ir pasaulē visvienkāršākā lieta: municipalitāte šīs zemes piešķir ļaudīm, kas tur meklējuši patvērumu, un izmaksā attiecīgu atlīdzinājumu personai, kura var pierādīt, ka tai ir likumīgas īpašuma tiesības uz iedalītajiem gruntsgabaliem.

— Man ir visi vajadzīgie papīri,— alkalds paziņoja.

— Tādā gadījumā tikai nozīmējami eksperti gruntsgabalu novērtēšanai,— tiesnesis paskaidroja.— Un municipalitāte samaksās.

— Kas ieceļ ekspertus?

— Jūs pats varat tos iecelt.

Sakārtodams revolvera maksti, alkalds devās uz durvju pusi. Redzēdams viņu aizejam, tiesnesis Arkādio paguva nodomāt, ka dzīve nav nekas cits kā vien sevis saglabāšanai nepieciešamu nepārtrauktu izdevību virkne.

— Tik vienkāršas lietas dēļ nav ko nervozēt,— viņš pavīpsnāja.

— Es nenervozēju,— alkalds nopietni atbildēja, — tomēr tā ir ķēpīga padarīšana.

— Protams, jums iepriekš jāieceļ pilnvarnieks,— tagad iejaucās sekretārs.

Alkalds pievērsās tiesnesim:

— Vai tas taisnība?

— Aplenkuma stāvoklī tas nav absolūti nepieciešams,— tiesnesis paskaidroja.— Protams, jūsu lieta būtu daudz skaidrāka, ja — ņemot vērā, ka jūs, būdams zemesgabalu īpašnieks, šajā darījumā esat ieinteresētā puse,— tā tiktu kārtota ar pilnvarnieka starpniecību.

— Tādā gadījumā viņš jāieceļ,— alkalds sacīja.

Nenovērsdams skatienu no maitu vanagiem, kuri ielas vidū plēsās ap kāda sprāgoņa zarnas gabalu, seņjors Benhamīns no kastes nocēla vienu kāju, pēc tam turpat uzlika otru. Viņš vēroja uzpūtīgo un splīnīgo putnu lepnās kustības, it kā tie dietu kādu senlaiku deju, un apbrīnoja, cik ļoti tie atgādina cilvēkus, kuri meteņu karnevālā mēdza pārģērbties par maitu vanagiem. Pie seņjora Benhamīna kājām notupies, puišelis ar cinka oksīdu notriepa otru viņa kurpi un pieklaudzināja ar suku pie kastes, lai seņjors atkal pārmainītu kājas.

Seņjors Benhamīns, kurš agrākos laikos bija pelnījis iztiku, ļaudīm rakstīdams iesniegumus, nemēdza steigties. Veikalā, kuru viņš sentāvo pēc sentāvo bija noēdis tik tālu, ka tajā pāri palika tikai balons petrolejas un paciņa tauku sveču, laika tecējums bija gandrīz nemanāms.

— Lai gan līst lietus, taču tveice tāda pati, — puišelis ieminējās.

Seņjors Benhamīns tam nepiekrita. Viņš bija ģērbies nevainojami spodrā linauduma uzvalkā, turpretim zēnam krekls mugurā bija sviedros caurcaurēm izmircis.

— Tveice ir intelektuāls jautājums,— seņjors Benhamīns teica.— Svarīgākais ir tai nepiegriezt vērību.

Puišelis neko neiebilda. Viņš vēlreiz pieklaudzināja pie savas kastes, un pēc īsa brīža darbs bija pabeigts. Iegājis savā drūmajā bodītē ar tukšajiem plauktiem, seņjors Benhamīns uzvilka žaketi. Pēc tam uzlika salmu platmali, zem lietussarga patvēries, pārgāja pāri ielai un pieklauvēja pie pretējās mājas loga. Pusatvērtajā loga pusē parādījās meitenes galva ar spoži melniem matiem un ļoti bālu seju.

— Labdien, Mina! — seņjors teica. — Vai tu vēl neej pusdienās?

Meitene atbildēja, ka ne, un platāk atdarīja logu. Viņa sēdēja pie liela.groza, kas bija pilns ar sagrieztiem stiepļu gabaliem un krāsainu papīru. Klēpī meitenei atradās dzijas kamoliņš, šķēres un nepabeigts mākslīgu ziedu pušķis. No skaņuplašu atskaņotāja plūda kāda melodija.

— Esi tik labiņa un uzmet acis manam veikalam, līdz es pārnāku,— seņjors Benhamīns lūdza.

— Vai jūs aizkavēsieties?

Seņjors Benhamīns ieklausījās skaņuplatē.

— Es aiziešu pie zobārsta,— viņš paskaidroja.— Nepilnas pusstundas laikā būšu atpakaļ.

— A, tas ir labi,— Mina teica.— Mana aklā vecmāmuļa negrib, ka es kavējos pie loga.

Seņjors Benhamīns pārstāja klausīties skaņupati.— Visas šolaiku dziesmas ir vienādas,— viņš piebilda. Mina piestiprināja pabeigto ziedu pie gara stieples stublāja, kas bija aptīts ar zaļu papīru, un to pagrozīja pirkstos, nobrīnīdamās par pilnīgo saskaņu starp skaņuplates spēlēto dziesmu un viņas izgatavoto ziedu.

— Jums nepatīk mūzika,— viņa sacīja.

Bet seņjors Benhamīns jau bija prom, iedams uz pirkstgaliem, lai neaizbiedētu vistas. Mina neatsāka darbu, iekāms nebija redzējusi viņu pieklauvējam pie zobārsta mājas.

— Manuprāt, — durvis atdarīdams, zobārsts teica,

— hameleona jutīgums ietverts viņa acīs.

— Var jau būt,— seņjors Benhamīns piekrita.— Bet kāpēc tu par to interesējies?

— Es nule pa radio dzirdēju, ka neredzīgi hameleoni nemainot krāsu,— zobārsts paskaidroja.

Kaktā nolicis neaizvērto lietussargu, seņjors Benhamīns uz vienas un tās pašas naglas uzkarināja svārkus un platmali, pēc tam iesēdās krēslā. Dakteris pa to laiku piestā samīcīja rožainu masu.

— Daudz ko melš,— seņjors Benhamīns piezīmēja.

Viņš ne tikai patlaban, bet aizvien runāja ar tādu kā

noslēpumainības pieskaņu balsī.

— Par hameleoniem, vai?

— Par visu ko pasaulē.

Zobārsts pienāca pie krēsla, rokā turēdams sagatavoto pastu, lai dabūtu veidņus. Seņjors Benhamīns no mutes izņēma nolietoto protēzi, ievīstīja to mutautā un nolika uz stikla paliktņa pie krēsla. Bez zobiem, ar šaurajiem pleciem un izģindušajiem locekļiem viņš līdzinājās svētajam. Uzspiedis pastu uz pacienta smaganām, zobārsts lika seņjoram Benhamīnam aizvērt muti.

— Tā jau nu ir,— zobārsts teica, viņam acīs lūkodamies.— Es esmu gļēvulis.

Seņjors Benhamīns mēģināja dziļāk ievilkt elpu, taču ārsts turēja viņa muti aizvērtu. «Nē,» seņjors Benhamīns iekšēji attrauca. «Tā tas nepavisam nav.» Tāpat kā citi pilsētiņas iedzīvotāji, viņš zināja, ka zobārsts ir vienīgais no visiem nāvei nolemtajiem, kurš nebija atstājis savu māju. Ar šauteņu lodēm viņa mājai bija caururbtas visas sienas, un viņam bija pavēlēts divdesmit četru stundu laikā atstāt pilsētiņu, taču nekas nespēja viņu iebiedēt. Savu ārsta kabinetu viņš pārcēla uz kādu no iekšējām istabām un strādāja, revolveri pa tvērienam nolicis, spītēdams visam, līdz mitējās garie terora mēneši.

Darīdams savu darbu, zobārsts vairākkārt seņjora Ben-hamīna acīs izlasīja vienu un to pašu, tikai dažādās izjūtu asuma pakāpēs paustu spriedumu. Taču viņš turēja pacienta muti aizvērtu, gaidīdams, kamēr pasta sacietēs. Un tikai tad izņēma veidņus.

— Es nerunāju par to notikumu,— seņjors Benhamīns beidzot paguva izelst.—Man prātā paskvilas.

— A-ā,— ārsts ierunājās.— Tātad arī tevi tas interesē.

— Tas ir sociālā pagrimuma simptoms,— seņjors Ben-hamīns teica.

Viņš jau bija atlicis atpakaļ savu protēzi un uzsācis sarežģīto svārku uzvilkšanas procedūru.

— Tas apliecina patiesību, ka agri vai vēlu viss kļūst zināms,— ārsts vienaldzīgi noteica Caur logu palūkojies samākušajās debesīs, viņš ierosināja:— Ja gribi, vari pagaidīt tepat, līdz laiks noskaidrojas.

Seņjors Benhamīns elkonī iekabināja lietussargu.

— Veikalā neviena nav,— viņš paskaidroja, savukārt pavērdamies lietus piesmirkušajā tūcē, un pieskārās platmalei, lai atvadītos.

— Un izmet to no galvas, Aurēlio!— seņjors Benhamīns sacīja, jau stāvēdams durvīs.— Nevienam nav tiesību uzskatīt tevi par gļēvuli, tāpēc ka tu alkaldam esi izrāvis dzerokli.

— Tādā gadījumā mirkli pagaidi,— zobārsts noteica. Piegājis pie durvīm, viņš seņjoram Benhamīnam pastiepa divkārši salocītu lapiņu:

— Izlasi un dod tālāk.

Seņjors neuzskatīja par vajadzīgu lapiņu atlocīt, lai uzzinātu, par ko tajā runa. Muti pavēris, viņš nolūkojās tajā:

— Jau atkal?

Zobārsts apstiprinoši pamāja ar galvu un palika durvīs stāvam, līdz seņjors Benhamīns bija izgājis.

Divpadsmitos sieva viņu aicināja pusdienās. Ārsta divdesmit gadus vecā meita Anhela lāpīja zeķes vienkārši un trūcīgi mēbelētajā ēdamistabā, kur visas lietas šķita vecas jau kopš to sākotnes. Uz koka balustrādes līdz iekšējam pagalmam rindā bija salikti sarkani nokrāsoti puķu podi ar ārstniecības augiem.

— Nabaga Benhamīniņš!— apsēzdamies savā vietā pie apaļā galda, teica zobārsts.— Paskvilu dēl noraizējies arī viņš.

— Visi noraizējušies,— viņam atbildēja sieva.

— Tovaru ģimene brauc prom no pilsētas,— Anhela piebilda.

Savākdama šķīvjus, lai tajos salietu viru, māte teica:

— Viņi steidzīgi izpārdod visu iedzīvi.— Viras siltā aromāta ietekmē zobārsts jutās tāls visām sievas bažām.

— Gan jau atbrauks atpakaļ,— viņš noteica.— Kaunam īsa atmiņa.

Uzpūzdams karotei un tikai pēc tam to izstrēbdams, zobārsts gaidīja, ko sacīs viņa meita Anhela. Viņa līdzīgi tēvam izskatījās paskarba, lai gan meitenes acīs jautās draisks žirgtums. Taču pretēji tēva gaidām neko neteica par aizbraucējiem, bet sāka runāties par cirku. Anhela zināja stāstīt, ka tur uzstājoties kāds vīrs, kurš savu sievu ar rokas zāģi pārzāģējot vidū pašu, pundurītis, kurš dziedot, galvu iebāzis lauvas rīklē, un akrobāts, kurš izdarot trīskāršu nāves cilpu virs smailu tuteņu platformas. Zobārsts klusēdams klausījās un ēda. Pusdienu beigās viņš apsolījās vakarā ar visu ģimeni aiziet uz cirku, ja vien nelīs lietus.

Guļamvietā uzkārdams tīklu diendusai, viņš saprata, ka šis solījums nebija grozījis sievas omu. Arī viņa bija noskaņota pamest pilsētu, ja pie viņu durvīm tiktu uzlīmēta paskvila.

Zobārsts bez jebkāda izbrīna noklausījās sievas vārdos.— Tas tik būtu joks! — viņš ieminējās.— Ar lodēm mūs nespēja aizdzīt, bet tagad mēs muksim, nobijušies no ķengu lapeles, ko mums uzlīmētu uz durvīm.— Viņš novilka kurpes un ar zeķēm atlaidās guļamtīklā, mierinādams sievu:

— Neraizējies, nav ne mazākā pamata bīties, ka uz mūsu durvīm uzlīmētu kādas ķengas.

— Viņi nerespektē neviena,— sieva atbildēja.

— Kā nu kuro reizi,— zobārsts palika pie sava.— Viņi zina, ka ar mani nav nekādi joki.

Sieva atlaidas gultā, izskatīdamās bezgala nogurusi.

— Ja vismaz būtu zināms, kas īsti tās izlīmē.

— Pašam līmētājam tas noteikti zināms,— zobārsts atteica.

Alkalds dienām ilgi iztika bez ēšanas. Viņš gluži vienkārši aizmirsa paēst. Viņa rosība, kas reizēm šķita drudžaina, bija tikpat nepastāvīga kā ilgie dīkdienības un nomāktības starplaiki, kad alkalds bez jebkāda mērķa klaiņoja apkārt pa pilsētu vai arī ieslēdzās savā darbistabā ar ložu necaurlaidīgām sienām, neapjauzdams laika tecējumu. Allaž viens, allaž pakļauts gadījuma varai — viņš nekad neizjuta nevienu noteiktu noslieci un pat neatcerējās, ka savā rīcībā kādreiz būtu vadījies pēc pastāvīga paraduma. Vienīgi nepārvaramas dziņas urdīts, viņš jebkurā brīdī varēja ierasties viesnīcas restorānā un noēst visu, kas viņam tika pasniegts.

Todien viņš brokastoja kopā ar tiesnesi Arkādio. Kopīgi viņi pavadīja arī pēcpusdienas cēlienu, līdz tika legalizēta gruntsgabalu pārdošana. Eksperti savu pienākumu bija izpildījuši. Ieceltais pagaidu pilnvarnieks savu uzdevumu paveica divu stundu laikā. Kad drīz pēc četriem abi ienāca biljarda salonā, viņi šķita atgriežamies no nogurdinoša ceļojuma pa nākamību.

Tā, tas nu reiz nodarīts,— alkalds teica, nopurinādams delnas.

Tiesnesis Arkādio sacītajam nepiegrieza vērību. Alkalds redzēja viņu taustāmies pie letes pēc sēdekļa un iedeva tiesnesim pretsāpju tabletīti.

— Glāzi ūdens!— alkalds pavēlēja donam Rokem.

— Kausu vēsa alus! — tiesnesis Arkādio izlaboja, ar pieri atbalstīdamies pret leti.

— Kausu vēsa alus!— alkalds atkārtoja, nolikdams naudu uz letes. — Viņš to nopelnījis, strādādams kā zvērs.

Izdzēris pasūtīto alus kausu, tiesnesis Arkādio ar pirkstiem saberzēja galvas ādu. Cirka artistu parādes gājiena gaidas dzertuvē viesa svētku noskaņu.

Alkalds tajā nolūkojās pa biljarda salona logu. Orķestra vara tauru un timpānu metālisko skaņu ritmā līgodamās, vispirms jāšus uz pundurzilonīša, kura ausis atgādināja malangas lapas, parādījās ar sudrabu cauraustās drānās ģērbusies meitene. Aiz viņas nāca klauni un akrobāti. Laiks jau bija pilnīgi noskaidrojies, un rieta saules staros silti gozējās lietus šaltīs spodri nomazgājusies pievakare. Kad mūzika apklusa, lai uz ķekatām soļojošais vīrietis nolasītu cirka programmu, klusuma brīnumā visa pilsētiņa šķita paceļamies augšup.

Cientēvs Anhels, kurš noskatījās gājienā pa savas darbistabas logu, līgoja galvu mūzikas ritmā. Sis laimīgais, vēl no bērnības saglabātais pieradums pavadīja viņu vakariņu laikā un arī vēlāk, kad viņš jau bija beidzis kontrolēt kinoteātra apmeklētājus un atgriezās guļamistabā. Pēc vakara lūgsnām skumjā pacilātībā cientēvs pakavējās no klūgām pītajā krēslā, nemaz nepamanīdams stundeni nositam deviņi, nedz arī apklustam kinoteātra skaļruni, kura vietā tad kļuva dzirdama vientuļas vardes kvakšķēšana. No guļamistabas cientēvs Anhels izgāja pie darbagalda uzrakstīt vēstuli alkaldam.

Alkalds sēdēja kādā no cirka godavietām, kuru viņam bija ierādījis pats direktors, un paguva noskatīties pirmos akrobātu vingrojumus, kā arī klaunu uzstāšanos. Kad parādījās Kasandra, ģērbusies melnā samta tērpa, aizsietām acīm un piedāvājās uzminēt klātesošo domas, alkalds aizbēga Parastajā apgaitā pastaigājis pa pilsētu, desmitos viņš devās uz policijas mītni. Tur viņu gaidīja uz skolas burtnīcas lapas visai piesardzīgos vārdos uzrakstītais cientēva Anhela uzaicinājums. Alkaldu satrauca lūguma oficiālais tonis.

Cientēvs Anhels sāka jau izģērbties, kad alkalds pieklauvēja pie durvīm.— Piķis ar ārā!—cientēvs izsaucās.— Es negaidīju, ka jūs ieradīsieties tik drīz.— Ienāk-dams alkalds noņēma cepuri.

— Man patīk atsaukties uz vēstulēm, — viņš pasmaidīja

Cepuri kā disku pavirpinājis, viņš to nometa pītajā krēslā Bet cientēvs Anhels no dzērienu skapīša apakšā noliktas māla bļodas, kur ūdenī dzesējās vairākas gāzēta šķidruma pudeles, izņēma vienu.

Vai iedzersiet limonādi?

Alkalds piedāvājumu pieņēma.

— Es jūs apgrūtināju,— garīznieks ierunājās, tieši pāriedams pie jautājuma, kura dēl bija uzaicinājis alkaldu,

— lai izsacītu savas bažas sakarā ar to, ka jūs tik nevērīgi izturaties pret paskvilu izplatīšanu pilsētā.

Cientēvs Anhels to pasacīja tādā veidā, ka viņa vārdus varētu uzskatīt arī par joku, taču alkalds tos uztvēra burtiski Apmulsis viņš sev jautāja, kāpēc cientēvs par lapiņām tik ļoti noraizējies, ka spēris šādu neparastu soli.

— Savādi, cientēv, ka ari jūs par tām interesējaties.

Cientēvs Anhels rakņājās pa atvilktnēm, meklēdams

pudeļu attaisāmo.

— Ne jau lapeles pašas par sevi mani satrauc,— cientēvs, mazliet apjucis, atbildēja, nezinādams, ko iesākt ar pudeli.— Man sagādā raizes, sacīsim tā, zināmā netaisnība, kas raksturīga šīm izdarībām.

Alkalds paņēma pudeli un vienā rāvienā gar sava zābaka dzelzim to atdarīja, rīkodamies ar kreiso roku tik izmanīgi, ka tūlīt pievērsa cientēva Anhela uzmanību. Alkalds nolaizīja no pudeles kakla izplūstošās putas.

— Pastāv taču personīgā dzīve,— alkalds iesāka, bet nepabeidza.— Nudien, cientēv, man nav ne jausmas, ko te varētu līdzēt.

Cientēvs Anhels nosēdās pie rakstāmgalda.— Jums vajadzētu gan zināt,— viņš teica.— Galu galā tas jums nav nekas jauns. — Un, pārlaidis izklaidīgu skatienu istabai, jau citādā toni noteica:

— Būtu svarīgi līdz svētdienai kaut ko izdarīt.

— Šodien ir ceturtdiena,— alkalds aizrādīja.

— Tas man zināms,— garīdznieks paskaidroja. Un, ļaudamies kādam slēptam impulsam, piebilda:—Varbūt nemaz nav vēl par vēlu, lai jūs izpildītu savu pienākumu.

Cientēvs Anhels vēroja alkaldu soļojam pa istabu no viena gala līdz otram. Un viņš bija tik stalts, vingrs un jauneklīgs, ka cientēvs Anhels jo skaudri izjuta, cik nevarīgs ir viņš pats.

— Kā jau jūs pats redzat,— cientēvs Anhels piebilda,

— runa nav par kaut ko ārkārtēju.

Stundenis torni nosita vienpadsmit. Alkalds nogaidīja, līdz pagaisa pēdējās zvana trīsas, < un tad, ar rokām uz galda virsas atspiedies, pieliecās tuvāk cientēvam. Viņa sejā jautās tādas pašas apvaldītas bažas, kādas skanēja balsī.

— Paturiet prātā vienu, cientēv,— viņš iesāka.— Pilsētā valda miers un ļaudis sāk uzticēties varas iestādēm. Jebkura spēka manifestācija bez pienācīga iegansta šajā' brīdī būtu savienota ar pārāk lielu risku.

Cientēvs Anhels piekrītoši pamāja ar galvu un mēģināja paskaidrot.

— Es runāju vispārinātā veidā par zināmiem varas iestāžu soļiem.

— Katrā gadījumā es, — alkalds turpināja, savu pozu nemainīdams, — paturu prātā reālos apstākļus. Jums tas labi zināms: man policijas mītnē kvern septiņi vīri, kuri saņem algu, bet neko nedara. Veltīgi esmu mēģinājis panākt, lai viņus nomaina.

— Es jūs saprotu, — cientēvs Anhels teica. — Un nekādā ziņā jūs nevainoju.

— Patiesībā nevienam nav nekāds noslēpums,— alkalds jau iekaisis turpināja, nelikdamies zinis par cien-tēva iestarpinājumiem,— ka trīs no maniem policistiem ir vienkārši kriminālnoziedznieki, kuri atbrīvoti no ieslodzījuma un ieģērbti policistu drēbēs. Šādos apstākļos es neiedrošinos viņus izvest uz ielas, lai tvarstītu kādu iedomu rēgu.

Cientēvs Anhels noplātīja rokas.

— Skaidrs, skaidrs,— viņš apņēmīgi piekrita.— Par to, protams, nevar būt nekādas runas. Bet kāpēc jūs, piemēram, neizmantojat krietno pilsoņu palīdzību?

Alkalds izslējās un negribīgi iedzēra no pudeles dažus malkus. Krūtis un pleci viņam sviedros bija caurcaurēm izmirkuši.

— Krietnie pilsoņi, kā jūs tos nosaucāt, par lapelēm smejas locīdamies,— viņš teica.

— Ne jau visi.

— Turklāt nebūtu taisnīgi satraukt ļaudis nieka pēc, kuram galu galā nav nekādas'nozīmes. Atklāti runājot, cientēv,— viņš labā omā secināja,— līdz šim vakaram man ij prātā nebija nācis, ka jums par šīm cūcībām varētu būt kāda interese.

CientēVa Anhela stāja nu bija gluži mātišķa.— Zināmā mērā jums taisnība,— viņš sāka cītīgi taisnoties, izmantodams arī vārdus no dievkalpojuma sprediķa, kuru savā galvā bija sācis izstrādāt jau kopš vakardienas pusdienām pie de Asisa atraitnes.

— Runa ir,— viņš secināja,— ja tā varētu to apzīmēt, par terorisma aktu pret sabiedrisko morāli.

Alkalds atklāti pavīpsnāja. — Labi jau, labi,— viņš cientēvu gandrīz pārtrauca.— Bet nav ari ko filozofēt par šīm lapelēm. —»■ Un, nolicis neizdzerto pudeli uz galda, viņš, cik vien samierinoši iespējams, sacīja:

— Ja jūs piešķirat šai lietai tik lielu nozīmi, paskatīsimies, kas tur darāms.

Cientēvs Anhels pateicās alkaldam. Neesot taču nekas patīkams, viņš paskaidroja, svētdienā kāpt uz kanceles, ja prātā domas par ķengu lapelēm. Alkalds centās viņu saprast. Taču atskārtis, ka ir jau vēla vakara stunda un viņš draudzes ganam neļauj doties pie miera, atvadījās.

7

Bungu rīboņa šķita pagātnes rēgs. Tā sākās pulksten desmitos no rīta iepretim biljarda salonam, likdama pilsētiņai sagrīļoties nedrošā līdzsvarā ap savu smaguma centru, līdz beidzot nodunēja trīs sparīgi brīdinājuma sitieni un pāri palika atkal tikai baismas.

— Tā ir nāve!— iekliedzās Montjela atraitne, redzēdama, ka visapkārt atveras durvis un logi un ļaudis no visām pusēm traucas uz pilsētas laukumu.— Pienācis nāves brīdis!

Atguvusies no sākotnējām šausmām, viņa atrāva aizkarus no balkona loga un noskatījās mutuļojošā ļaužu virpulī ap policistu, kurš grasījās nolasīt varas iestāžu paziņojumu. Lasītāja balss pazuda mēmajā klusumā, kas pēkšņi bija iestājies laukumā. Pielikusi roku pie auss, Montjela atraitne centās kaut ko sadzirdēt, taču viņas pūles bija veltīgas, jo saprotami bija tikai pāris vārdi.

Neviens no mājas ļaudīm neko nezināja paskaidrot. Varas iestāžu paziņojums tika nolasīts ar sen jau parasto valdonīgumu, pasaulē nodibinājās jauna kārtība, bet Montjela atraitne nevarēja atrast neviena, kurš ko zinātu. Virtuvene nobijās, ieraudzīdama savu pavēlnieci tik bālu.

— Kas tika paziņots?

— Es jau arī pūlos to izdibināt, bet nevienam nekas nav zināms. Taču skaidrs ir viens,— Montjela atraitne piebilda,— kopš laika gala tādi paziņojumi nekā laba nav vēstījuši.

Izgājusi uz ielas, virēja pēc kāda brīža atgriezās ar tuvākām ziņām. Sākot ar šodienas vakaru līdz laikam, kad vairs nebūs to apstākļu, kuru dēļ pieņemts šāds lēmums, pilsētā tiek izsludināta komandanta stunda. Pēc pulksten astoņiem vakarā līdz pulksten pieciem ritā neviens, kam nav alkalda parakstītas un apzīmogotas caurlaides, nedrīkst iziet uz ielas. Policijai dots rīkojums pēc trīskārtēja brīdinājuma šaut uz jebkuru cilvēku, kas tai nepaklausīs. Alkalds organizē viņa paša izraudzītu civilpersonu apgaitas patruļas, kuru uzdevums palīdzēt policijai nakts uzraudzībā.

Nagus kodīdama, Montjela atraitne apjautājās, kādu iemeslu dēl izdots šāds rīkojums.

— Paziņojumā par to nekas neesot sacīts,— virtuvene atbildēja,— bet ļaudis vienā balsi apgalvo, ka tas darīts lapeļu pēc.

— Sirdī es jau to nojautu!— Montjela atraitne izsaucās šausmīgā nobīlī.— Mūsu pilsētā sāksies nāves pļauja.

Viņa lika ataicināt seņjoru Kārmaiklu. Paļaudamās kādam spēkam, kurš bija senāks un varenāks nekā mirkļa iedomu impulss, atraitne pavēlēja no noliktavas atnest ādas čemodānu ar misiņa atslēgām, kuru Hosē Montjels bija nopircis vienīgajam ceļojumam savā mūžā gadu pirms nāves. Atraitne no skapja izņēma vairākas kleitas, veļu un kurpes un to visu salika čemodānā. To darot, viņu sāka apņemt absolūta miera gaisotne, par kuru atraitne tik bieži bija sapņojusi, iztēlodamās sevi tālu no šis pilsētiņas un šīs mājas, istabiņā ar pavardu un mazu teraslti, kur izvietotas kastes raudeņu audzēšanai un kur viņai vienai būtu tiesības atcerēties Hosē Montjelu un viņas vienīgā nodarbošanās būtu gaidīt pēcpusdienas cēlienu pirmdienās, lai pārlasītu no savām meitām saņemtās vēstules.

Montjela atraitne sakravāja čemodānā pašas nepieciešamākās drēbes, ādas futrāllti ar šķērēm, leikoplastu, pudelīti ar joda tinktūru, šujampiederumus un pēc tam apavu kastīti ar rožukroni un lūgsnu grāmatu, bet jau tad viņu sāka mocīt bažas, vai tikai nav līdzi pievākusi vairāk mantu, nekā dievs to viņai spētu piedot. Visbeidzot atraitne zeķē ietina svētā Rafaela ģipša tēlu, saudzīgi iebāza to starp savām lupatām un čemodānu aizslēdza.

Kad ieradās seņjors Kārmaikls, viņa to sagaidīja, ģērbusies savās vispieticīgākajās drēbēs. Šodien seņjors Kārmaikls ieradās bez lietussarga; to varētu iztulkot kā nākamības paredzējuma zīmi, taču atraitne to nemaz neievēroja. Viņa izņēma no kabatas visas mājas atslēgas. Pie katras no tām bija piestiprināta mašīnraksta zīmīte ar norādījumu, kas ar to slēdzams, un visas tās viņa pasniedza seņjoram Kārmaiklam, sacīdama:

— Nododu jūsu rokās Hosē Montjela apgrēclgo pasauli. Dariet ar to, ko gribat.

Seņjors Kārmaikls par šo bridi jau sen bija baiļojies.

— Vai jūs ar to gribat sacīt,— viņš mēģināja iztaustīt,— ka jūs vēlaties kaut kur aizbraukt, kamēr pie mums viss norimstas?

Atraitne mierīgā, bet noteiktā toni atbildēja:

— Es aizbraucu uz visiem laikiem.

Seņjors Kārmaikls, neizrādīdams savu satraukumu, viņai izskaidroja, kāds ir ģimenes materiālais stāvoklis. Hosē Montjela mantojums neesot realizēts. Krietna daja mantojuma bija šā vai tā iegūta uz ātru roku, formalitātes nenokārtojot, un tagad atradās juridiski neskaidrā stāvoklī. Kamēr šī haotiskā mantība, par kuru pašam Hosē Montjelam mūža pēdējos gados bijis tikai aptuvens priekšstats, nav legalizēta, mantojumu realizēt nav iespējams. Montjelu vecākajam dēlam, kurš Vācijā atradās konsulārā dienestā, un abām meitām, kuras bija savaldzinājis Parīzes tīkamais tirgus, vajadzēja atgriezties vai arī iecelt pilnvarniekus, lai panāktu savu tiesību apstiprināšanu. Pirms tam nekas nebija pārdodams.

Gaismas atplaiksna, uz mirkli apskaidrodama krēslas labirintus, kuros Montjela atraitne bija maldījusies jau divus gadus, tomēr nespēja satricināt viņas apņēmību.

— Tas viss nav svarīgi,— viņa tiepās.— Mani bērni Eiropā ir laimīgi, un viņiem nav ko meklēt šajā mežoņu zemē, kā viņi paši to dēvē. Ja jūs, seņjor Kārmaikl, vēlaties, varat visu šajā mājā atrodamo savīstīt vienā aizsainī un izmest cūkām.

Seņjors Kārmaikls viņai neiebilda. Ar ieganstu, ka viņam sakara ar šo aizbraukšanu vēl šis tas nokārtojams, viņš izgāja, lai sameklētu ārstu.

— Nu, tagad mēs, Gvardiola, redzēsim, kāds ir tavs patriotisms.

Frizieris un grupa vīriešu, kas trieca frizētavā, pazina alkaldu, jau iekāms tas vēl bija parādījies durvīs.— Un tāpat arī jūs abi,— alkalds turpinājā, norādīdams vēl uz diviem jaunekļiem.— Šovakar jūs saņemsiet šautenes, pēc kurām tā ilgojaties, un tad redzēsim, vai jūs būsiet tik nepateicīgi un tās pavērsīsiet pret mums. — Balss, kādā alkalds to sacīja, bija nepārprotami sirsnīga.

— Labāk jau nu gan slotu, — frizieris attrauca.— Raganu dzenāšanai vislabākais ierocis ir slota.

Alkalds uz viņu pat nepaskatījās. Frizieris patlaban skuva šārīta pirmā klienta skaustu un alkaldu neņēma nopietni. Tikai redzēdams, ka alkalds pārbauda, kuri no vīru bariņa ir rezervisti un tātad prot rīkoties ar šauteni, frizieris apjēdza, ka viņi ir atlasīti visā nopietnībā.

— Vai patiešām, leitnant, jūs mūs iejauksiet šajā ķēpā?— viņš iejautājās.

— Eh, lai velns par stenderi! — alkalds atsaucās. .— Visu mūžu to vien jūs zināt kā sačukstējies par šaujamrīkiem, bet tagad, kad jums tos dod, negribat tam ticēt.

Alkalds bija nostājies frizierim aiz muguras, no kurienes spogulī viņš varēja redzēt vīru bariņu.— Pavisam nopietni!— viņš teica pavēlošā balsi.— Šovakar pulksten sešos pirmās šķiras rezervistiem jāierodas policijas iecirknī.— Frizieris no spoguļa palūkojās alkaldā.

— Un ja nu es saslimstu ar plaušu karsoni?— viņš iejautājās.

— To mēs tev cietumā izārstēsim, — alkalds paskaidroja.

Biljarda salonā atskaņotājs grāva kādu sentimentālu bolero. Salons bija tukšs, bet uz dažiem galdiņiem stāvēja glāzes un pusizdzertas pudeles.

— Nu gan esam dimbā,— dons Roke teica, redzēdams ienākam alkaldu.— Man sava iestāde būs jāslēdz pulksten septiņos.

Alkalds devās tieši dibenistabā, kur pie spēļu galdiņiem un kārtīm tāpat neviena nebija. Viņš pavēra atejas durvis, ielūkojās tajā, pēc tam noliktavā un tad atgriezās pie letes. Iedams garām biljarda galdam, viņš pēkšņi pacēla galdautu, kas uz tā bija izklāts, un uzsauca:

— Pietiek ķēmoties!

Divi jaunekļi izlīda no pagaldes, nopurinādami no biksēm putekļus. Viens no tiem bija nobālis, bet otram, jaunākajam, kvēloja ausis. Alkalds vieglītēm pagrūda abus pie ieejai tuvākajiem galdiņiem.

— Nu, tagad jau jūs zināt, — viņš tiem teica,— sešos vakarā jābūt iecirkni.

Dons Roke vēl aizvien kavējās aiz letes.

— Sitās cūku būšanas dēļ neatliks nekas cits kā ķerties pie kontrabandas.

— Tas ir tikai uz pāris trim dienām, — alkalds paskaidroja.

Kinoteātra īpašnieks viņu notvēra pie stūra. — Tā tikai man vēl trūka! — kinovlrs kliedza. — Vispirms baznīckungs ar savu zvanīšanu, bet tagad vēl jundas taure!— Alkalds uzsita viņam uz pleca un mēģināja paiet garām.

— Es jūsu kino vēl atsavināšu,— viņš noteica.

— To jūs nevarat,— kinolpašnieks atbildēja.— Kino nav sabiedrisks iestādījums.

— Aplenkuma apstākļos ari kino var pasludināt par sabiedrisku iestādījumu.

To pasacījis, alkalds vairs nesmaidīja. Lēkdams uzreiz pār diviem pakāpieniem, viņš iesteidzās policijas iecirknī, noplātīja rokas un iesmējās.

— Velna milti! — alkalds iesaucās.— Arī jūs esat klāt?— Ar austrumu patvaldnieka nevarību atlaidies gu-ļamkrēslā, sēdēja cirka direktors un smēķēja jūrasvilka pīpi. It kā atrazdamies pats savās mājās, viņš ar roku pamāja alkaldam apsēsties.

— Parunāsimies par veikala lietām, leitnant!

Alkalds piebīdīja tuvāk krēslu un apsēdās iepretim

cirka direktoram. Turēdams pīpi ar dažādiem zaigojošiem akmeņiem izrotātajos pirkstos, direktors mīklaini pamāja ar roku.

— Vai varam runāt pilnīgi atklāti?

Alkalds piekrītoši pamāja.

— Es to zinu jau kopš tā brīža, kad redzēju jūs skujamies,— direktors teica.— Tātad — lai notiek! Esmu cilvēku pazinējs un saprotu, ka šis aplenkuma stāvoklis jums . . .

Alkalds vērās viņā ar skaidri jaušamu interesi.

— ... turpretim man, pēc tam kad esmu jau samaksājis visus izdevumus par cirka ierīču uzstādīšanu, paturot prātā, ka man jāpaēdina septiņpadsmit cilvēku un deviņi dzīvnieki, tā ir vissūrākā nediena.

— Un tad?

— Es ierosinu, — direktors paskaidroja, — komandanta stundas sākumu pārcelt uz pulksten vienpadsmitiem un ienākumus no vakara izrādes sadalīt divās daļās.

Alkalds, nemainīdams savu pozu krēslā, vēl aizvien smaidīja.

— Droši vien,— viņš teica,— jums nebija pārāk grūti pilsētā atrast tādu, kurš jums apgalvoja, ka es esmu nelietis.

— Tas ir gluži likumīgs darījums,— direktors protestēja.

Viņš nepamanīja, kurā brīdī alkalda seja kļuvusi pavisam nopietna.

— Parunāsim pirmdien,— leitnants nenoteiktā balsi atbildēja.

— Pirmdien es jau būšu ieķīlājis pats savu ādu,— direktors atbildēja.— Mēs dzīvojam no rokas mutē.

Uzsitis direktoram uz pleca, alkalds viņu izvadīja līdz kāpnēm.— Nestāstiet man blēņas!— viņš teica.— Es zinu, cik jūs pelnāt.— Bet kāpņu galā viņš samierinoši piebilda:

— Šovakar atsūtiet pie manis Kasandru.

Direktors grasījās pagriezties atpakaļ, bet sajuta mugurā apņēmīgu rokas grūdienu.

— Protams,— viņš atbildēja. — Un tas netiks ieskaitīts.

— Atsūtiet man Kasandru,— alkalds atkārtoja,— un rīt parunāsim.

Seņjors Benhamīns ar pirkstgaliem pagrūda stiepļu režģa durvis, taču mājā iekšā negāja. Slēptā izmisumā viņš uzsauca:

— Logi, Nora!

Nora de Hakoba, prāva auguma sieviete vidējos gados ar īsi apcirptiem matiem kā vīrietim, gulēja pustumšajā viesistabā iepretim elektriskajam ventilatoram. Viņa gaidīja ierodamies Benhamīnu, lai ieturētu brokastis. Izdzirdējusi saucienu, viņa ar pūlēm uzsvempās un atvēra ielas pusē četrus logus. Siltuma vilnis iestrāvoja viesistabā ar flīžu grīdu, kur uz katras plāksnītes attēlotais stilizētais pāvs kopumā veidoja neskaitāmu daudzumu šo putnu, bet visas mēbeles bija segtas ar puķainiem pārklājiem. Ikvienā šās telpas priekšmetā bija vērojama nevajadzīga greznība.

— Vai ļaužu valodām ir kāds pamats?— viņa apjautājās seņjoram Benhamīnam. ‘

— Ļaudis daudz ko melš.

— Es runāju par Montjela atraitni,— Nora de Hakoba paskaidroja.— Runā, ka viņa esot sajukusi.

— Manuprāt, viņa jau sen nav pie pilna prāta,— seņjors Benhamīns teica. Un it kā vilies piebilda:

—Tā tas ir — šorīt viņa grasījusies nolēkt no balkona.

Uz galda, kurš no ielas bija skaidri saskatāms, abos galos bija nolikti ēdampiederumi. — Tas ir dieva sods,— noteica Nora de Hakoba, saplikšķinādama plaukstas, lai apteksne pasniegtu ēdienu. Elektrisko ventilatoru aiznesa uz ēdamistabu.

— Viņas māja kopš paša rīta pilna ar cilvēkiem,— seņ-jors Benhamlns teica.

— Tā ir laba iespēja no iekšpuses apskatīt, kā viņa dzīvo,— Nora de Hakoba piebilda.

Nēģeru meitene ar matos sasietām lentītēm dažādās krāsās pasniedza galdā karstu viru. Ēdamistabu piepildīja vārīta cāļa smarža, un karstums telpā kļuva neciešams. Seņjors Benhamlns, aiz apkakles aizsprauzdams servjeti, noteica:—Veseli ēduši!'—un ar sakarsušo karoti ķērās pie viras.

— Papūt to, neesi taču tāds nejēga!— Nora de Hakoba nepacietīgi aizrādīja.— Turklāt tev vajadzētu novilkt svārkus. Aiz tavām bailēm nākt iekšā, kamēr logi nav atvērti, mēs šajā speltē nobeigsimies.

— Pašreiz jābūt piesardzīgākiem nekā jebkad agrāk,— seņjors Benhamlns aizrādīja.— Lai neviens nevarētu sacīt, ka no ielas bijis redzams viss, kas šeit notiek, kamēr esmu pie tevis.

Nora de Hakoba smaidā atsedza savus žilbinošos mākslīgos zobus un smaganas, kas atgādināja dokumentu apzīmogošanai lietojamo laku.— Nekļūsti smieklīgs,— viņa aizrādīja.— Manis dēļ lai ļaudis runā, kas vien viņiem prātā nāk.— Sākdama strēbt viru, viņa pastarpām vēl ieminējās:

— Jā, man raizes sagādā tikai tas, ko varētu sacīt Monika,— runādama par savu piecpadsmit gadus veco meitu, kura vēl ne reizi kopš savas aizbraukšanas uz koledžu brīvdienās nebija rādījusies mājās.— Par mani neviens nevar sacīt neko vairāk kā tikai to, kas jau tā kā tā visiem zināms.

Seņjors Benhamīns šoreiz nepalūkojās uz viņu ar savu ierasto neatzinīgo skatienu. Sēdēdami pie galda divu metru attālumā viens no otra — un tā bija vistuvākā distance, kādu atļāvās seņjors Benhamīns, jo sevišķi—• citiem redzot,— viņi klusēdami strēba viru. Kad pirms divdesmit gadiem viņa pati vēl mācījās koledžā, seņjors Benhamīns viņai bija rakstījis garas, taču labām tradīcijām atbilstošas vēstules, uz kurām kā atbildi saņēma īsas, kvēlu jūtu pilnas zīmītes. Kādu brīvdienu laikā ilgākā pastaigas gājienā pa laukiem Nestors Hakobs, būdams pamatīgā žvingulī, aiz matiem bija pievilcis meiteni pie kādas sētas un kategoriskā, iebildumus nepieļaujošā tonī paziņojis: «Ja tu ar mani neprecēsies, es tevi nošaušu.»

Brīvlaikam beidzoties, viņi apprecējās. Bet desmit gadus vēlāk izšķīrās.

— Lai nu kā,— seņjors Benhamīns noteica,— nav nekādas jēgas ar aizslēgtām durvīm veicināt kaimiņu iztēli.

Pēc kafijas iebaudīšanas viņš piecēlās un paziņoja:

— Tagad es iešu. Mina būs galīgā izmisumā.— Bet, durvīs apstājies un platmali galvā uzlikdams, piebilda:

— Sajā mājā ir gatavā pekles svelme.

— Es tev jau to esmu teikusi,— viņa atbildēja.

Nogaidījusi, kamēr seņjors Benhamīns pie pēdējā loga

ar paceltu roku, it kā svētību sniegdams, bija atvadījies, viņa, nesdama līdzi ventilatoru, atgriezās guļamistabā, aizslēdza durvis un izģērbās gluži kaila. Pēc tam, kā aizvien pēc pusdienu ieturēšanas, iegāja vannasistabā un, savām slepenajām domām ļaudamās, apsēdās uz klozeta poda.

Četras reizes dienā viņa redzēja Nestoru Hakobu paejam garām savai mājai. Visiem bija zināms, ka viņš dzīvo ar citu sievieti, kura viņam dzemdējusi četrus bērnus un ka viņš tiek uzskatīts par priekšzīmīgu tēvu. Pēdējos gadus viņš vairāk reižu ar saviem bērniem bija pagājis garām mājai, bet nekad ar viņu māli. Nora redzēja Nestoru Hakobu izdēdējām, redzēja viņu kļūstam vecu un bālu un pārvēršamies pilnīgi svešā cilvēkā, ar kuru kādreizējā intīmā tuvība šķita pilnīgi neiedomājama. Tomēr dažkārt vientulīgajās diendusas stundās viņā no jauna pamodās kveldējoša tieksme pēc Nestora Hako-ba — taču ne pēc tāda, kāds viņš izskatījās, iedams garām viņas mājai, bet gan pēc tāda, kāds viņš bija bijis pirms Monikas piedzimšanas, laikā, kad viņa īsā un konvencionālā mīlestība vēl nebija kļuvusi neciešama.

Tiesnesis Arkādio nogulēja līdz pēcpusdienai. Tālab viņam par aplenkuma stāvokļa izsludināšanu nekas nebija zināms, līdz viņš ieradās tiesas mājā. Turpretim viņa sekretārs dzīvoja vienā satraukumā jau kopš astoņiem rītā, kad pie viņa bija ieradies alkalds un lūdzis izrediģēt oficiālā dekrēta tekstu.

— Lai nu kā,— tiesnesis Arkādio nosprieda, pēc tam kad bija uzzinājis visus sīkumus,— dekrēts ieturēts pārlieku skarbā tonī. Pēc tāda nebija nekādas vajadzības.

— Dekrēta teksts ir tāds pats kā aizvien.

— Tā jau nu gan, — tiesnesis piekrita.— Tomēr apstākļi mainījušies, līdz ar to nepieciešams, lai mainītos arī tonis. Iedzīvotāji droši vien nobijušies.

Bet, kā viņš pārliecinājās vēlāk, spēlēdams kārtis biljarda salonā, bailes nepavisam nebija dominējošā izjūta iedzīvotāju vidū. Drīzāk tā bija kolektīva uzvaras sajūta, ka apstiprinājusies visiem kopīgā pārliecība: nekas nav mainījies. Iziedams no biljarda salona, tiesnesis nespēja izvairīties no sastapšanās ar alkaldu.

— Paskvilu rakstītāji veltīgi pūlējušies, — tiesnesis teica.— Ļaudis ir labā omā.

Alkalds satvēra tiesnesi pie delnas:— Sis pasākums nav vērsts pret ļaudīm. Līdzīgos gadījumos aizvien sperti šādi soļi. — Tiesnesim šādas sarunas pastaigu gājienos bija galīgi apnikušas. Alkaldam piemita paradums iet ašā gaitā, it kā kaut kur steidzoties, un tikai pēc krietna brīža viņš atguvās, ka gājienam nav noteikta mērķa.

— Tas nav uz ilgu laiku, — viņš turpināja.— Līdz svētdienai šis lapeļu putniņš būs mums rokā. Nez kādēļ man tā vien liekas, ka vainīga ir kāda sieviete.

Tiesnesis Arkādio tam neticēja. Ar visu nevarību, ar kādu viņš bija uzklausījis sava sekretāra sniegto informāciju, tiesnesis nonāca pie vispārēja secinājuma, ka lapeļu izlīmēšana nav viena cilvēka darbs. Un tāpat tajā nebija jaušams nekāds saskaņots plāns. Pēdējās dienās dažas no tām bija pavisam atšķirīgas — zīmējumu veidā.

— Var jau arī būt, ka vainīgais nav vienīgi kāds vīrietis vai arī sieviete, — tiesnesis Arkādio izteica savu spriedumu.— Iespējams, ka tie ir dažādi vīrieši un dažādas sievietes, kas rīkojas neatkarīgi cits no cita.

— Nesarežģījiet man visu šo lietu, tiesnesi, — alkalds sacīja.— Jums vajadzētu zināt, ka tādās padarīšanās, lai arī tur piedalītos daudz personu, vainīgais allaž ir tikai viens.

— To, leitnant, teicis jau Aristotelis, — tiesnesis Arkādio atbildēja. Un pārliecināti piebilda:— Bet, lai nu kā, spertie soļi man liekas bez jebkādas sajēgas. Lapeļu izplatītāji vienkārši nogaidīs, līdz tiks atcelta komandanta stunda.

— Nav svarīgi, —' alkalds iebilda,— galu galā taču jāsaglabā cieņa pret valdīšanu.

Iecirknī jau bija sākuši pulcēties jauniesauktie. Mazais iekšējais pagalms ar augstajām betona sienām, kas vietumis bija notašķītas ar izžuvušām asinīm un izrobotas ar ložu trāpījumiem, sauca atmiņā tos laikus, kad kamerās visiem apcietinātajiem nebija vietas un tos turēja zem klajas debess. Bet pašreiz apakšbiksltēs ģērbušies policisti bez ieročiem klaiņoja pa iecirkņa gaiteņiem.

— Rovlra! — leitnants no durvīm uzsauca.— Iznes zēniem ko dzeramu!

Policists sāka apģērbties.

— Rumu, vai?

— Kas vēl nebūs!— alkalds uzkliedza, ieiedams savā kancelejā ar ložu necaurlaidīgajām sienām.— Tāpat kaut ko vēsāku.

Sasēdušies gar iekšējā pagalma mūri, jauniesauktie smēķēja. Tiesnesis Arkādio noskatījās viņos no otrā stāva galerijas.

— Vai tie ir brīvprātīgie?

— Kur nu!— alkalds atbildēja.— Man vajadzēja viņus izvilkt no pagultēm, it kā šos kāds grasītos iespundēt.

Tiesnesis iesaukto vidū neredzēja nevienas nepazīstamas sejas.

— Liekas, ka tos būtu mobilizējusi opozīcija,— viņš piebilda.

Kancelejas tērauda durvis atveroties uzdvesa saltu elpu. — Tas nozīmē, ka viņi tēsiņā var būt lieti noderīgi,— alkalds nosmīnēja, iededzis gaismu savā privātajā cietoksnī. Tā otrā galā bija redzama karavīra saliekamā gulta, uz šķīvja nolikta stikla karafe ar glāzi un pagultē naktspods. Pie kailajām sienām bija pieslietas šautenes un automāti. Telpai citas ventilācijas nebija kā vien šaurie un augstie jumta lodziņi, pa kuriem bija pārskatāma osta un abas galvenās ielas. Istabas otrā galā stāvēja rakstāmgalds un tam līdzās seifs.

Alkalds uzgrieza seifa slēdzenes šifru.

— Tas vēl būtu nieks,— viņš ierunājās, — bet mēs viņiem izsniegsim arī šautenes.

No aizmugures kancelejā ienāca policists. Alkalds tam iedeva vairākas naudaszīmes, sacīdams:— Atnesiet katram arī divas paciņas cigarešu.— Kad viņi bija atkal palikuši divatā, alkalds no jauna pievērsās tiesnesim Arkādio:

— Kā jums šāda veida izrīkošanās patīk?

Tiesnesis domīgi atbildēja:

— Es to uzskatu par nevajadzīgu risku.

— Ļaudis no izbrīna rokas vien noplātīs,— alkalds sacīja.— Turklāt man liekas, ka nabaga zēni nemaz neapjēdz, ko iesākt ar šautenēm.

— Var jau būt, ka pašreiz viņi ir apmulsuši,— tiesnesis atzina,— bet tas nevilksies ilgi.

Pūlēdamies apvaldīt tukšuma sajūtu vēderā, tiesnesis domīgi turpināja:— Esiet piesardzīgāks, leitnant. Jūs liekat visu uz spēles.— Alkalds, noslēpumaini pamājis, pavilka tiesnesi sev līdzi uz durvju pusi.

— Nerunājiet aplamības, tiesnesi,— alkalds iečukstēja viņam ausi.— Viņiem izsniegs tikai apmācības patronas bez lodēm.

Kad abi nokāpa pagalmā, tur jau bija iedegtas ugunis. Jauniesauktie dzēra limonādi zem netīrajām spuldzēm, pret kurām sitās naktstauriņi. Iedams no viena gala uz otru pagalmā, kur vietumis vēl bija saglabājušās sasmakušas lietusūdens pančkas, alkalds tēvišķīgā balsī jauniesauktajiem paskaidroja, kāds šonakt būs viņu uzdevums. Pa diviem viņus izvietošot svarīgāko ielu stūros ar pavēli šaut uz jebkuru personu, vienalga, vīrieti vai sievieti, kas nepaklausīšot trīskārtējam uzsaucienam apstāties. Alkalds viņus pamācīja būt drosmīgiem un apdomīgiem. Pēc pusnakts viņiem tikšot piegādāts ēdiens. Viņš cerot, ka ar dieva žēlastību viss noritēšot gludi un pilsētas iedzīvotāji pratīšot novērtēt varas iestāžu pūles sociālā miera saglabāšanā.

Kad baznīcas tornī stundenis sāka ieskandēt astoto stundu, cientēvs Anhels piecēlās no galda. Nodzēsis gaismu iekšējā pagalmā, viņš aizšāva aizbīdni un virs lūgsnu grāmatas pārmeta krustu: «Dieva tā kunga vārdā.» Kaut kur tālākā sētā iebrēcās dumpis. Atraitne de Asisa, gulēdama galerijā līdzās ar tumšu drānu pārklātajiem putnu būriem, dzirdēja otro stundeņa sitienu un, acis nepavērusi, iejautājās:—Vai Roberto jau pārnācis?— Pie durvju aplodas sakņupusī mājkalpotāja atbildēja, ka jaunais seņjors aizgājis gulēt pulksten septiņos. Neilgi pirms tam Nora de Hakoba bija pieklusinājusi radio un tagad aizkustināta ieklausījās liegā mūzikā, kura šķita izstarojam no tīkamām un tīrām sfērām. Kāda balss, pārlieku tāla, lai izklausītos reāla, kaut kur pamalē izsauca vārdu, un tūlīt atskanēja arī suņu rejas.

Zobārsts pēdējās ziņas nenoklausījās līdz galam. Atcerējies, ka Anhels iekšējā pagalmā zem spuldzes nopūlējās atrisināt kādu krustvārdu mīklu, turp nepalūkojies, uzsauca viņai:—Aizslēdz vārtus un nāc risināt savu mīklu istabā!— Sieva notrīsēja un pamodās.

Roberto Asiss, kurš patiešām bija apgūlies jau pulksten septiņos, piecēlās, lai pa puspavērto logu palūkotos uz pilsētas laukumu, taču redzēja vienīgi mandeļkoku tumšās aprises un pēdējo gaismiņu nodziestam Montjela atraitnes balkonā. Viņa sieva iededzināja spuldzi uz naktsgaldiņa un aizžņaugtā čukstā aicināja viru apgulties. Nošķinda piektais stundeņa sitiens, un kaut kur sāka riet suns. (

Ar tukšām skārda kārbām un noputējušām pudelītēm pieblīvētajā tveicīgajā kambarīti krāca dons Lalo Mosko-te ar avīzi uz vēdera un uz pieres uzbīdītām acenēm. Viņa paralizētā sieva, kuru bija satraukušas atmiņas par agrāk pieredzētām līdzīgām naktīm, prātā skaitīdama stundeņa sitienus, ar lupatu atgaiņāja odus. Pēc tālajiem kliedzieniem, suņu rejām un klusas soļu dipoņas iestājās klusums.

— Neaizmirsti ielikt kordiamīnu,— dakteris Hiraldo atgādināja sievai, kura pirms apgūlās, ārsta somā salika nepieciešamākos medikamentus. Viņi abi domāja par Montjela atraitni, kura pēc pēdējās luminala devas gulēja kā mirusi. Vienīgi dons Sabass pēc ilgas sarunas ar seņjoru Kārmaiklu bija zaudējis laika atjautu. Viņš savā darbistabā uz svariem izsvēra nākamās dienas brokastu devu, kad atskanēja stundeņa septītais sitiens un no guļamistabas ar izspūrušiem matiem iznāca sieva. Upes plūdums likās aprimis. Kad atskanēja stundeņa astotais sitiens, dziļš un neatsaucams, un pilnīgi nodzisa pirms sekundēm piecpadsmit sākusies neizprotamā dzirksteļošana, kāda balss tumsā nomurmināja:— Ir tāda pati nakts, kāda bija toreiz.

Kolīdz atskanēja pļerkstošais taures pūtiens, pavēstīdams komandanta stundas iestāšanos, dakteris Hiraldo aizvēra grāmatu, ko bija lasījis. Viņa sieva nolika uz naktsgaldiņa ārsta somu, apgūlās ar seju pret sienu un nodzēsa savu naktsspuldzīti. Dakteris atkal atvēra grāmatu, taču vairs nelasīja. Abi lēnītēm elpoja — vieni visā pilsētiņā, kuru pārmēra klusums šķita sašaurinājis līdz viņu istabiņas izmēriem.

— Par ko tu domā?

— Ne par ko,— dakteris atbildēja.

Viņš nespēja koncentrēties līdz pulksten vienpadsmitiem, kad atkal atvēra grāmatu tajā pašā lapaspusē, kura bija atšķirta, kad stundenis nosita astoņi. Atlocījis lapas stūri, viņš nolika grāmatu uz naktsgaldiņa. Sieva jau bija aizmigusi. Kādreiz abi bija palikuši nomodā līdz rīta svīdumam, pūlēdamies noteikt, kur un kādos apstākļos sākusies šaudīšana. Vairākas reizes zābaku dipoņa un ieroču žvadzēšana bija atskanējusi turpat pie viņu mājas durvīm — un abi, gultā sēdus pietrūkušies, gaidīja, ka svina krusa tās sašķaidīs. Daudzas naktis, kad viņi jau bija iemācījušies atšķirt baismu bezgalīgi dažādās nokrāsas, abi gulēja nomodā, galvas iespieduši spilvenos, kuros bija sabāzti izplatīšanai paredzētie nelegālo uzsaukumu žūkšņi. Kādu rītu pie uzgaidāmās istabas durvīm viņi dzirdēja klusinātu kņadu, kāda parasti ievada serenādes dziedēšanu, bet tad alkalds nogurušā balsī bija ieminējies: «Nē, šeit nav vērts. Viņš nekur nav iejaukts.» Dakteris nodzēsa spuldzi un mēģināja iemigt.

Lietus sākās pēc pusnakts. Frizieris un otrs jauniesauktais, kuri bija nolikti postenī pie ostas stūra, atstāja savu vietu un patvērās zem seņjora Benhamīna veikala nojumes. Frizieris, aizsmēķēdams cigareti, sērkociņa gaismā apskatīja savu šauteni Tas bija gluži jauns ierocis. «Made in USA,» viņš izlasīja.

Viņa biedrs iztērēja vairākus sērkociņus, meklēdams uzrakstu uz sava ieroča, taču to neatrada. N*> pažobeles piloša lietus lāse uzkrita uz šautenes laides, izšķīzdama sīkās šļācēs.— Ir gan neredzēta cūcība!— viņš šķendējās, ar piedurkni nosusinādams ieroča laidi.— Mēs šeit mirkstam lietū, un katram rokā šautene.— Visā pilsētiņā ar nodzēstajām ugunīm nekas cits nebija dzirdams kā vien lielus lāšu čābēšana uz nojumes.

— Mēs esam deviņi,— frizieris prātoja.— Viņi, ieskaitot alkaldu, ir septiņi, bet tris vēl atstāti iecirknī.

— Man jau krietnu brīdi prātā tādas pašas domas,— biedrs atsaucās.

Alkalda kabatas laternas skarbā gaisma pēkšņi izrāva abus no tumsas — un kļuva redzams, ka viņi kvern, pie sienas piekņupuši, pūlēdamies pasargāt savas šautenes no lietus lāsēm, kuras līdzīgi skrotīm triecās pret abu apaviem. Pazinis viņus, alkalds nodzēsa laternu un panāca zem nojumes. Mugurā viņam bija lietusmētelis, bet kaklā uzkarināts automāts. Reizē ar viņu bija ieradies vēl viens policists. Palūkojies savā aproces pulkstenī, ko viņš nēsāja uz labās rokas, alkalds policistam pavēlēja:

— Aizej uz iecirkni un uzzini, kas tur notiek ar pārtikas piegādi.

Tikpat apņēmīgi viņš būtu arī devis pavēli šaut. Poli-

cists pagaisa lietū. Pēc tam alkalds nosēdās zemē—tur . pat blakus jauniesauktajiem.

— Vai kas atgadījies?— viņš apjautājās.

— Nē, viss kārtībā,— frizieris atbildēja.

— Uz cik ilgu laiku, leitnant, jūs mūs esat iepiņķējis?

— Nezinu,— alkalds atbildēja.— Pagaidām līdz komandanta stundas beigām. Rīt redzēsim, kā būs turpmāk.

— Līdz pulksten pieciem!— frizieris iesaucās.

— Tē tev nu bija!— iesaucās otrs.— Es esmu uz kājām jau kopš četriem rītā.

Cauri lietus šalkoņai viņi atkal izdzirdēja suņu vaukšķēšanu. Alkalds nogaidīja, līdz tā pierima un atskanēja vēl tikai viena suņa riešana. īgni pievērsies jauniesauktajam, viņš ierunājās:

— Un kas tur liels? Es pusi mūža tā esmu nodzīvojis, lai gan aiz noguruma krītu vai no kājām.

— Un gluži veltīgi,— frizieris piezīmēja.— Visa šī' padarīšana nav šņauciena vērta. Liekas, tā ir vienkārši meitiešu ķēmošanās.

— Es jau sāku domāt tāpat,— alkalds nopūtās.

Atgriezās aizsūtītais policists un ziņoja, ka iecirknī viss

sagatavots un gaida tikai pierimstamies lietu, lai pārtiku atgādātu šurp. Un vēl piebilda, ka iecirknī alkaldu gaidot kāda sieviete, kura aizturēta bez caurlaides.

Tā bija Kasandra. Viņa gulēja izvelkamajā krēslā, apsegusies ar vaskadrānas apmetni, nelielajā istabā, ko apgaismoja balkona nespodrā spuldze. Alkalds ar diviem pirkstiem saspieda viņas degunu. Sieviete iestenējās, satrūkās un izbailēs pamodās.

— Es redzēju sapni,— viņa teica.

Alkalds iededza istabā gaismu. Ar delnām acis aizsegusi, sieviete kā sāpēs sagriezās, bet alkaldā, pamanot viņas sudrabotos nagus un izskūto padusi, uz mirkli sarosījās žēlums.

— Tu nu gan esi bezkauņa,— viņa ierunājās.— Esmu šeit jau kopš vienpadsmitiem.

— Es tevi gaidīju dzīvoklī,— alkalds ka atvainodamies noteica.

— Man taču nebija caurlaides.

Iepriekšējo vakaru viņas mati bija vara krāsā, bet tagad sudraboti sirmi. — Tas man nemaz neienāca prātā,— alkalds pasmaidīja un, uzkarinājis lietusmēteli, apsēdās krēslā turpat līdzās Kasandrai.— Ceru, ka policisti

tevi nav noturējuši par lapeļu izplatītāju.— Kasandra jau bija atguvusi savu brīvo uzvedību.

— Diemžēl ne,— viņa atbildēja.— Man patīk asi pārdzīvojumi.

Pēkšņi Kasandru pārņēma tāda sajūta, it kā alkalds nemaz neatrastos šajā telpā, bet pavisam kur citur. Pirkstu skrumšļus knakšķinādams, viņš kaut kā nenoteikti nomurmināja:—Man nepieciešama tava palīdzība.— Kasandra vērīgi palūkojās viņā.

— Lai tas paliktu tikai mūsu starpā, — alkalds turpināja,— bet vai tu neizliktu kārtis un man nepasacītu, kurš šo putru ievārījis?

Kasandra novērsa seju.— Es saprotu,— viņa pēc īsa klusuma brīža noteica. Bet alkalds viņu skubināja:

— Jo vairāk tāpēc, ka tas notiek cirka ļaužu labā.

Kasandra piekrītoši pamāja ar galvu.

— Jā, es jau to esmu izdarījusi,— viņa atbildēja.

Alkalds nespēja noslēpt savas bažas.— Tas ir visai rets

gadījums,— Kasandra turpināja ar apsvērtu melodrama-tismu.— Visas zīmes bija tik skaidras, ka es nobijos, tās uz galda redzēdama.— Pat viņas elpa tagad likās teatrāla.

— Un kurš tas ir?

— Visa pilsētiņa, bet tajā pašā laikā neviens.

8

De Asisa atraitnes dēli bija ieradušies uz svētdienas dievkalpojumu. Viņi bija septiņi, neskaitot Roberto Asisu. Visi veidoti kā vienā lējumā: drukni un smagnēji, ar zirgēzeļiem piemītošu noslieksmi uz smagu darbu, bet tajā pašā laikā pret māti maigi un viņai akli paklausīgi. Jaunākajam no brāļiem, Roberto Asisam, vienīgajam, kurš bija precējies, ar pārējiem kopīga pazīme bija tikai kūkums deguna kaulā. Ar savu trauslo veselību un labo uzvedību viņš Asisa atraitnei zināmā mērā aizstāja meitu, kuru viņa veltīgi bija izgaidījusies.

Virtuvē, kur visi septiņi Asisi bija sanesuši savu jūga dzīvnieka kravu, atraitne rosījās starp lēveni samestām vistām ar sasietām kājām, daždažādiem dārzeņiem, siera rituļiem, tumšiem maizes klaipiem un sālītas gaļas gabaliem, izrīkodama kalpones. Kad virtuve bija kaut cik savesta kārtībā, viņa lika labākos gabalus no atvestā cienasta atlasīt cientēvam Anhelam.

Draudzes gans pašreiz skuva bārdu. Laiku pa laikam viņš izbāza roku iekšējā pagalmā, lai ar lietus valgmi saslapinātu zodu. Viņš savu darbu gandrīz jau bija beidzis, kad ieradās divas baskāju skuķes, nepieklauvējušas pagrūda durvis un cientēva priekšā nokrāva vairākus ananasus, banānu saišķus, maizes klaipus, siera gabalus un kurvi ar dārzeņiem un svaigām olām.

Cientēvs Anhels skuķēm pamirkšķināja ar aci.—Tas ir tikpat kā pasakā «Galdiņ, klājies»,— viņš nopriecājās. Mazākā meitene, acis iepletusi, ar pirkstu norādīja uz garīdznieku un brīnīdamās izsaucās:

— Vai tad cientēvi ari dzen bārdu?!

Otra meitene mazāko vilka uz durvju pusi.— Bet ko tad tu domāji?— cientēvs pasmaidīja un tad nopietni piebilda:—Tādi paši cilvēki vien arī mēs esam.— Pēc tam, aplūkojis uz grīdas sakrautos pārtikas produktus, saprata, ka vienīgi Asisu atraitnes namam ir pa spēkam šāda devība.

— Pasakiet puišiem, ka dievs viņiem par to atmaksās ar labu veselību!—viņš gandrīz vai nokliedza meitenēm nopakaļ.

Cientēvs Anhels, kurš četrdesmit gadus ilgajā garīdznieka darbības laikā nebija iemācījies pārvarēt uztraukumu, ko aizvien izjuta pirms svinīgākiem dievkalpojumiem, nepabeidzis bārdas dzīšanu, noglabāja skūšanās piederumus. Pēc tam viņš savāca atnesto pārtiku, salika to zem trauku skapīša un, rokas sutanā noslaucījis, iegāja ģērbkambarī.

Baznīca bija ļaužu pilna. Divos kancelei vistuvākajos — ar vara plāksnītēs iegravētiem vārdiem rotātos solos, ko bija dāvinājusi Asisu ģimene, sēdēja tās locekļi ar māti un vedeklu. Kad viņi pirmo reizi kopš vairākiem mēnešiem kopīgi iesoļoja baznīcā, tas notika ar tādu dimdoņu, it kā visi būtu jāšus. Vecākais no brāļiem, Kristobals Asiss, tikai pirms pusstundas bija ieradies no kalnu ganībām, tāpēc nebija noskuvies un kājās viņam bija stulmeņi ar piešiem. Redzot šo milzīga auguma tēvaini, varēja noticēt ļaužu valodām, ka Sēsars Montēro ir vecā Adalberto Asisa ārlaulības dēls, lai gan citādi tās nekāda apstiprinājuma nebija guvušas.

Cientēvam Anhelam ģērbkambarī atgadījās nepatīkama klizma: viņš ierastajā vietā neatrada visus dievkalpojumam nepieciešamā tērpa piederumus. Izpalīgs ierau-dzija viņu ar sapīkušu seju rakņājamies pa kastēm un īgni kaut ko nesaprotamu pie sevis murminām.

— Pasauc Trinidadu, — cientēvs pavēlēja,— un paprasi, kur viņa iegrūdusi trejkrustu apsēju!

Cientēvs bija aizmirsis, ka Trinidada jau kopš sestdienas apslimusi. Izpalīgs domāja, ka viņa ko no svēttērpa piederumiem būs paņēmusi līdzi uz mājām, lai tur sakārtotu. Cientēvam Anhelam neatlika nekas cits kā uzvilkt sēru dievkalpojumiem paredzēlo ietērpu. Nekādi viņš nespēja koncentrēties. Steigā aizelsies, viņš nepacietīgi uzrausās kancelē, juzdams, ka iepriekšējās dienās rūpīgi izstrādātajiem argumentiem nav tāda pierādījuma spēka, kā bija licies dzīvojamās istabas vientulībā.

Viņa svētruna ilga minūtes desmit. Pārteikdamies un pīdamies iepriekš apsvērtajos vārdos, kuros viņš vairs nejaudāja ietilpināt domu jūkli, cientēvs ieraudzīja atraitni de Asisu sēžam savu dēlu pulkā. Viņš tajos nolūkojās kā vairākus gadsimtus vecā, izbalējušā ģimenes attēlā. Cilvēciska un saprotama viņam likās vienīgi Rebeka de Asisa, kura savu krāšņo krūšu priekšā vicināja sandalkoka vēdekli. Cientēvs Anhels beidza svētrunu, tā ij tieši neieminējies par pilsētā izplatītajām paskvilām.

Atraitne de Asisa, dievkalpojumam turpinoties, kādu bridi sēdēja sapīkusi, slēptā izmisumā noņemdama un atkal uzmaukdama pirkstā laulājamo gredzenu. Tad viņa pārkrustījās, piecēlās un pa centrālo eju izgāja no dievnama. Trokšņainu kņadu saceldami, viņai sekoja visa dēlu varza.

Tādā rītā, kāds bija šodien, dakteris Hiraldo izprata pašnāvības iekšējo mehānismu. Kamēr viņš tīrīja zobus, klusītēm sijājās sīks lietus, tuvējā mājā klaigāja vālodze, bet viņa sieva kaut ko tērgāja.

— Cik neparastas svētdienas!— viņa teica, uzklādama brokastgaldu.— Tā vien liekas, ka tās sagraizītas gabalos, jo ož pēc jēlas gaļas.

Ārsts sakārtoja skuvekli un sāka dzīt bārdu. Acis viņam bija valgas un plaksti pietūkuši.— Tu slikti esi gulējis,— sieva teica. Un vieglā sarūgtinājumā piebilda:— Kādā no līdzīgām svētdienām tu pamodīsies — un būsi jau vecs.— Sievai mugurā bija svītroti rītasvārki, bet mati satīti uz rullīšiem.

— Esi tik laipna un, lūdzama, apklusti,— dakteris aizrādīja.

Sieva izgāja virtuvē, uzlika uz pavarda kafiju un gaidīja, kamēr tā uzkūsās. Vispirms viņa ieklausījās vālodzes svilpjos, bet bridi vēlāk dušas šalkoņā. Tad atkal iegāja istabā, lai virs, no vannasistabas iznācis, atrastu tīras drēbes. Atnesusi brokastis, viņa redzēja viru jau saposušos iziešanai. Ar savām haki krāsas biksēm un sporta kreklu mugurā virs viņai šķita drusku jaunāks.

Brokastis viņi iebaudīja klusēdami. Paēdis ārsts nolūkojās sievā ar siltu skatienu. Galvu lejup noliekusi, viņa dzēra kafiju, vēl aizvien mazliet aizvainota.

te* Tas sasodīto aknu dēļ,— viņš aizbildinājās.

— Nekas neattaisno uzpūtīgu izturēšanos,— sieva atbildēja, galvu augšup nepaceldama.

— Es droši vien esmu saindējies,— viņš teica.— Aknu lēkmes lietus laikā kļūst aizvien jūtamākas.

— To esmu dzirdējusi jau diendienā, — sieva piebilda,— bet tu neko nedari. Ja nebūsi vērīgāks, tev nāksies sevi norakstīt.

Vīrs šķita viņai piekrītam.— Decembrī pāris nedēļu padzīvosim pie jūras,— viņš teica. Brīdi pavēries caur koka režģu ailēm, kas atdalīja ēdamistabu no oktobra lietavās sadrūmušā iekšējā pagalma, viņš piebilda:—Tad vismaz kādus četrus mēnešus nebūs tādas svētdienas kā pašlaik.— Sieva savāca traukus un iznesa tos virtuvē. Kad viņa atgriezās ēdamistabā, vīrs jau bija uzlicis galvā salmu platmali un sakārtoja savu ārsta somu.

— Tātad atraitne de Asisa jau atkal aizgājusi no baznīcas,— viņš ierunājās.

Sieva to bija pastāstījusi, pirms viņš sāka tīrīt zobus, taču tobrīd ārsts tam nebija piegriezis vērību.

— Jau trešo reizi viņa šogad tā izrīkojas,— sieva apstiprināja. — Acīmredzot cita laika kavēkļa viņa nebija varējusi sagudrot.

Ārsts nožilbināja savus lieliskos zobus.

— Kam naudas daudz, var trakot.

Vairākas sievietes atceļā no baznīcas bija iegriezušās apciemot Montjela atraitni. Ārsts sasveicinājās ar tām, kuras uzkavējās viesistabā. To apslēptos^ smieklus viņš sadzirdēja vēl otrā stāva kāpņu pakājē. Ārsts pamanīja, iekāms vēl nebija pieklauvējis pie durvīm, ka arī atraitnes guļamistabā ir apmeklētājas. Kāda balss aicināja viņu iekšā. Montjela atraitne sēdēja gultā, matus klaidā izlaidusi. Krūtis viņa bija aizsegusi ar palaga malu, bet klēpī turēja spogulīti un raga suku.

— Vai tad ari jūs pošaties svētkiem?— ārsts apjautājās.— Viņa atzīmē savu piecpadsmito dzimšanas dienu,— kāda no sievietēm paskaidroja.

— Astoņpadsmito,— Montjela atraitne izlaboja, sērīgi pasmaidīdama. Atkal atlaidusies gultā, viņa uzvilka segu sev līdz kaklam.— Protams, neviena vīrieša es neesmu ielūgusi,— viņa labā omā piebilda.— Un vismazāk jūs, dakter. Jūsu ierašanās ir nelāga zīme.

Ārsts nolika izmirkušo platmali uz kumodes.— Tas ir lieliski,— viņš noteica, vērīgā domlgumā nolūkodamies slimniecē.— Tādā gadījumā man šeit nav ko darīt.— Bet tad, vērsdamies pie apmeklētājām, atvainojās:

— Jūs atļausiet?

Kad viņi bija palikuši divatā, Montjela atraitne atkal savilka rūgtu sirdzējas seju. Taču ārsts nelikās to redzam. Turpinādams runāties tajā pašā draiskajā tonī, viņš uz naktsgaldiņa salika no somas izņemtos piederumus.

— Esiet tik laipni, dakter,— atraitne lūdzās.— Neizdariet vairs nekādus iešļircinājumus. Es jau tā esmu sadurstīta kā siets.

— Iešļircinājumi,— ārsts pasmaidīja,— ir vislabākais līdzeklis, lai dotu mediķiem iespēju nopelnīt sev iztiku.

Ari Montjela atraitne pasmaidīja.

— Nudien,— viņa teica, caur palagu aptaustīdama sev gurnus.— Seit viss sadurstīts. Ij pieskarties nevaru.

— Tad nepieskarieties,— ārsts teica.

Slimniece iesmējās.

— Vai jūs, dakter, vismaz svētdienās nevarētu runāt nopietni?

Dakteris atsedza atraitnes delmu, lai izmērītu asinsspiedienu.

— Man ārsts to aizliedzis,— viņš atbildēja.— Nopietnība kaitē aknām.

Kamēr dakteris mērīja spiedienu, atraitne ar bērnišķīgu interesi vēroja aparāta skalu.— Tas ir visneparastākais pulkstenis, kādu vien savā mūžā esmu redzējusi,— viņa piezīmēja. Ārsts vērīgi lūkojās indikatorā, spaidīdams aparatūras gumijas bumbieri.

— Tas ir vienīgais stundenis, kurš rāda pareizo piecelšanās laiku,— viņš sacīja.

Beidzis savu darbu, ārsts saritināja spiediena mērītāja caurulītes, vērīgi ielūkodamies slimnieces sejā. Uz naktsgaldiņa viņš nolika pudelīti ar baltām tabletēm un sacīja, ka tās dzeramas ik pa divpadsmit stundām, pa vienai ripiņai.— Ja jums nepatīk mani iešļircinājumi, tad es tādus vairs neizdarīšu,— viņš teica.— Jūs esat veselāka par mani.— Atraitne nepacietīgi atmeta ar roku.

— Man nekad nekas nav kaitējis, — viņa paskaidroja.

— Tam es ticu,— ārsts teica,— taču man kaut kas jāsagudro, lai attaisnotu apmaksājamo lēsi.

Izvairīdamās no piebildēm, atraitne jautāja:

— Vai man jāpaliek gultā?

— Gluži otrādi,— ārsts paskaidroja,— es jums to kategoriski aizliedzu. Ejiet lejā viesistabā un uzņemiet apmeklētājas, kā pieklājas. Turklāt,— viņš ironiski piebilda,

— jums taču būs ne mazums notikumu, ko pārrunāt.

— Dieva dēļ, dakter!— slimniece iesaucās.— Neesiet taču tāds zobgalis! Jūs droši vien esat paskvilu izplatītājs.

Dakteris garšīgi nosmējās. Iziedams viņš uzmeta paviršu skatienu ādas čemodānam ar vara slēdžiem, kurš, sakārtots gaidāmajam ceļojumam, bija nolikts guļamistabas kaktā.— Kad atgriezīsieties no brauciena apkārt pasaulei,— viņš no durvīm uzsauca,— atvediet ari man kaut ko!— Atraitne jau atkal bija atsākusi sarežģīto matu sakārtošanas darbu.

— Noteikti, dakter.

Lejā viesistabā atraitne nenogāja. Viņa palika gultā, līdz bija pazudusi pēdējā apmeklētāja, un tikai pēc tam apģērbās. Kad ieradās seņjors Kārmaikls, viņa, sēdēdama pie pusatvērtajām balkona durvīm, ieturēja pusdienas.

Atraitne atņēma seņjora Kārmaikla sveicienu, nenovērsdama skatienu no balkona durvīm.— Galu galā,— viņa ierunājās,— šī sieviete man patīk, jo drosmes tai netrūkst.— Arī seņjors Kārmaikls pameta skatienu uz de Asisas māju, kuras durvis un logi bija atvērti jau no pulksten vienpadsmitiem.

— Tāda jau ir viņas iedaba,— viņš piebilda.— Ar tik vīrišķīgu raksturu viņa varēja laist pasaulē tikai dēlus, citādi tas nemaz nav iedomājams.— Un, pievērsdamies de Montjela atraitnei, ieminējās:— Bet arī jūs ziedat kā roze.

Atraitnes de Motjelas smaida svaigums šķita apstiprinām šo apgalvojumu.— Vai zināt ko?— viņa iejautājās. Un, redzēdama, ka seņjors Kārmaikls samulst, nesaprazdams, ko atbildēt, viņa paskaidroja:

— Dakteris Hiraldo ir pārliecināts, ka es esmu vājprātīga.

— Ko jūs sakāt!

Atraitne apstiprinoši pamāja ar galvu.— Es nemaz nebrīnītos,— viņa turpināja,— ja viņš ar jums jau būtu aprunājies, kādā veidā mani nogādāt uz trakomāju.— Seņjors Kārmaikls tā samulsa, ka nezināja, ko iesākt.

— Es visu rīta cēlienu netiku izgājis no mājām,— viņš teica, atkritis mīkstajā ādas krēslā, kurš stāvēja blakus gultai. Atraitne atcerējās Hosē Montjelu atslīgušu šajā krēslā, tikko viņu bija ķērusi pēkšņa trieka, piecas minūtes pirms nāves.— Tādā gadījumā,— viņa teica, nokratīdama nelāgās atmiņas,— dakteris droši vien iegriezīsies pēcpusdienā.— Un, gaiši pasmaidījusi, pievērsās citai tēmai:

— Vai jūs aprunājāties ar manu sābri donu Sabasu?

Seņjors Kārmaikls apstiprinoši pamāja ar galvu.

Patiesi, piektdien un sestdien viņš mēģināja iztaustīt

dona Sabasa visslēptākās domas, mēģinādams uzzināt, kā tas izturētos, ja izpārdošanā nāktu Hosē Montjela mantojums. Dons Sabass — tā bija licies seņjoram Kārmaik-lam — šādā darījumā piedalītos. Atraitne de Montjela noklausījās šo ziņojumu, neizrādīdama nekādas nepacietības pazīmes. Ja ne šajā trešdienā, tad nākamajā viņa noteikti aizbrauks — tāda bija atraitnes mierīgā, bet negrozāmā apņēmība. Sā vai tā, bet pirms oktobra beigām viņa bija nolēmusi pamest pilsētiņu.

Zibenīgā kustībā ar kreiso roku alkalds izrāva no maksts revolveri. Galīgā muskuļu sasprindzinājumā viņš bija gatavs šaut, līdz pamodās pilnīgi un pazina tiesnesi Arkādio.

— Velna milti!

Tiesnesis Arkādio sastinga kā pārakmeņojies.

— Tā kā tas lai vairs neatkārtotos!— alkalds noteica, ielikdams revolveri atpakaj makstī, un atkal atzvila brezenta krēslā.— Kad es guļu, dzirde man ir asāka.

— Durvis bija vaļā,— tiesnesis Arkādio aizbildinājās.

Rītam austot, alkalds bija aizmirsis tās noslēgt. Nepārvarama noguruma pievārēts, viņš bija iemidzis, kolīdz atlaidās krēslā.

— Cik ir pulkstenis?

— Tūlīt būs divpadsmit,— tiesnesis Arkādio teica, un viņa balsī vēl bija jūtamas izbaiļu trīsas.

— Trakoti nāk miegs,— alkalds teica.

Plaši nožāvājoties un izstaipoties, viņam bija-tāda sajūta, it kā laika tecējums būtu apstājies. Par spīti viņa modrībai un bez miega pavadītajām naktīm, lapiņas turpināja parādīties. Šorīt, gaismiņai svīstot, viņš bija atradis pie savas guļamistabas durvīm pielipinātu šāda satura papīra gabaliņu: «Netērējiet veltīgi pulveri, leitnant!» Ielās ļaudis skaļi mēļoja, ka ķengu lapas izlīmējot paši patruļu dalībnieki, lai tādā kārtā kliedētu nomodā pavadīto nakšu garlaicību. «Pilsētas iedzīvotāji,» alkalds nodomāja, «droši vien smejas vēderus turēdami.»

— Sapurinieties, —tiesnesis Arkādio paskubināja,

— un iesim kaut ko iekost.

Taču alkaldam nebija ēstgribas. Viņš vēlējās vēl kādu stundiņu nosnausties un pirms iziešanas laukā ieiet vannā. Turpretim tiesnesis, svaigs un modrs, jau atgriezās mājās, lai ieturētu brokastis. Iedams garām alkalda guļamistabai un redzēdams, ka durvis vaļā, viņš bija nodomājis iegriezties un palūgt alkaldam nakts caurlaidi, kad spēkā bija komandanta stunda.

Taču alkalds viņam tieši acis pasacīja:— Nē.— Bet pēc tam kā taisnodamies tēvišķīgā gādībā pamācīja:

— Jums pieklājas naktis pavadīt mierīgi savā mājā.

Tienesis Arkādio aizsmēķēja cigareti. Apcerīgi nolūkodamies sērkociņa liesmā, viņš nogaidīja, lai īgnums pierimtos, taču arī tad neatrada, ko atbildēt.

— Neceliet tūlīt seksti gaisā,— alkalds piebilda.— Ticiet, ka es labprāt mainītos ar jums, lai ietu gulēt astoņos vakarā un celtos, kad man ienāk prātā.

— Kā nu ne,— tiesnesis teica. Un ar neslēptu ironiju piebilda:—Tā tikai man vēl trūka — trīsdesmit piecu gadu vecumā iemantot jaunu tētiņu!

Uzgriezis alkaldam muguru, viņš ņēmās vērot lietus mākoņu gūzmām pietūkušās debesis. Alkalds ilgi klusēja. Bet tad skarbā balsī ierunājās:

— Tiesnesi!

Tiesnesis Arkādio pagriezās pret alkaldu, un viņi abi lūkojās viens otram acis.— Caurlaidi jūs nedabūsiet,— alkalds paziņoja.— Vai saprotat?

Cigareti košļādams, tiesnesis dzīrās ko sacīt, taču savaldījās. Alkalds dzirdēja viņu lēnā gaitā ejam lejup pa kāpnēm. Pārliekdamies pār margām, alkalds pēkšņi iesaucās:

— Tiesnesi!

Atbildes nebija.

— Bet draugi mēs paliekam!— alkalds uzsauca tiesnesim nopaka|.

Ari šoreiz atbildes nebija.

Pārliecies pār margām, alkalds pagaidīja, lai tiesnesim dotu nepieciešamo atjēgsmes mirkli, līdz dzirdēja durvis aizveramies, un viņš atkal palika viens ar savām atmiņām. Viņš pat nepūlējās vairs aizmigt. Gaišā dienas laikā alkalds kvernēja nomodā, iestidzis šajā pilsētiņā, kura palika neizdibināma un sveša pat tagad, daudzus gadus pēc tam, kad viņš bija uzņēmies atbildību par tās likteni. Agrīnā rīta stundā viņš pirms daudziem gadiem ar sagrabējušu, auklām sasaistītu čemodānu un pavēli par katru cenu nemierīgo pilsētiņu pakļaut valdībai, zagšus bija nokāpis no kuģīša, sajuzdams bailes, no kurām nekad vairs nespēja atbrīvoties. Alkalda vienīgais atbalsta punkts bija vēstule kādam nepazīstamam valdības partijas piekritējam, kuru nākamajā dienā viņš sastapa apakš-biksltēs sēžam pie rīsa sudmalu vārtiem. Vadoties pēc šā cilvēka norādījumiem un izmantodams reizē arī līdzi atbraukušo trīs algoto slepkavu nežēlību, viņš savu uzdevumu veica. Bet šodien, pat nemaz nejaušot neredzamos zirnekļu tīmekļus, kurus ap viņu bija saaudis laiks, pietiktu tikai ar kādu eksplozīvu gaišredzības brīdi, lai alkalds sev pajautātu, kurš gan kuru īsti bija pakļāvis.

Ar vaļējām acim sēdēdams pie balkona, ko šaustīja spī-vas lietus šaltis, alkalds ļāvās pārdomām, līdz pulkstenis rādīja jau piektās stundas sākumu. Tad viņš iegāja vannā, uzvilka lauka formas tērpu un nokāpa lejup pa kāpnēm, lai aizietu uz viesnīcu pabrokastot. Pēc tam, veikdams ierasto apgaitas gājienu, alkalds atģidās, ka, rokas kabatās sabāzis, nez kāpēc apstājies uz kāda stūra.

Biljarda salona īpašnieks, pievakarei satumstot, redzēja viņu, tāpat ar kabatās sabāztām rokām, ienākam spēļu zālē. Iestādes saimnieks ienācēju sveicināja no tukšās telpas viņa gala, taču alkalds sveicienu neatņēma.

— Pudeli minerālūdens!— alkalds noteica.

Notrinkšķēja ledusskapī pārcilātās pudeles.

— Kādu dienu,— saimnieks teica,— ledusskapim vajadzēs izdarīt operāciju, un tad atklāsies, ka tam aknas pilnas ar pūslīšiem.

Alkalds uzmanīgi apskatīja glāzi. Malciņu iedzēris, viņš atraugājās un, ar elkoņiem uz letes atbalstījies un stingo skatienu no glāzes nenovērsis, atraugājās vēlreiz. Zālē neviena nebija.

— Labi,— alkalds ierunājās.— Kas noticis, ka neviens nerādās?

— Šodien taču svētdiena,— salona īpašnieks paskaidroja.

— A-ā!

Nolicis uz letes naudu, alkalds neatvadījies devās prom. Laukuma stūrī viņš sastapa cilvēku, kas gāja, it kā nopakaļ sev stiepdams milzīgu asti. Cilvēks kaut ko teica, bet alkalds nesaprata sacīto, līdz atģidās un neskaidri noskārta, ka kaut kas noticis, un steidzās uz policijas iecirkni. Dažos lēcienos viņš uzdrāzās pa kāpnēm, nepiegriezdams vērību laužu bariņam, kas drūzmējās pie vārtiem. Viņam pretim iznāca policists. Paņēmis pasniegto papīra lapiņu un uzmetis tai paviršu skatienu, alkalds mirkli saprata, kas noticis.

— Viņš tās izplatīja gailu cīņas arēnā,— policists ziņoja.

Alkalds aizdrazas pa gaiteni. Atvēris pirmās kameras durvis, viņš palika stāvam ar roku uz durvju aizbīdņa un ielūkojās telpā valdošajā pustumsā: tas bija gadus divdesmit vecs jauneklis ar pelēcīgu, smailu, baku rētām izraibinātu seju. Galvā tam bija beisbolista cepure, bet uz deguna acenes ar bieziem stikliem.

— Kā tevi sauc?

— Pepe.

— Pepe? Un tālāk?

— Pepe Amadors.

Alkalds brīdi vēroja puisi, pūlēdamies atcerēties, kur viņš to redzējis. Jauneklis sēdēja uz betona paaugstinājuma, kurš apcietinātajiem bija gultas vietā. Viņš izskatījās pavisam vienaldzīgs. Noņēmis acenes, viņš tāš notīrīja krekla stērbelē, samiegtām acīm vērdamies alkaldā.

— Kur es tevi esmu redzējis?

— Tepat,— Pepe Amadors paskaidroja.

Kamerā neieiedams pat ne soli, alkalds turpināja domīgi noskatīties puisi un tad lēnām sāka vērt ciet durvis.

— Labi, Pepe,— viņš teica,— domāju, ka tagad tu esi dimbā.

Aizšāvis aizbīdni un atslēgu iemetis kabatā, viņš izgāja priekštelpā, lai vēl un vēl pārlasītu pagrīdes uzsaukumu.

Alkalds apsēdās pie atvērtajām balkona durvīm un ašiem roku vēzieniem sita uzmācīgos moskītus, kamēr tukšo ielu mājelēs sāka iedegties ugunis. Viņam šis rieta stundas miers bija labi pazīstams. Kādreiz tādā pašā novakarē viņš pirmo reizi visā pilnībā bija izbaudījis varas sniegto spēka izjūtu.

— Tātad viss sākas no jauna,— alkalds skaļā balsī ieminējās.

Jā, viss atkal bija sācies no jauna. Tāpat kā agrāk, atkal bija parādījušās hektografētas pagrīdes lapiņas ar tekstu uz abām pusēm, kuras viņš jebkurā laikā un jebkurā vietā būtu pazinis pēc tām piemītošā pagrīdes bažu uzsūbē-juma.

Salocīdams un no jauna atlocīdams pagrīdes uzsaukuma lapiņu, alkalds ilgāku laiku sēdēja aizvien sabiezējošā mijkrēslī, līdz pieņēma noteiktu lēmumu. Beidzot iebāzdams uzsaukumu kabatā, viņš tur sataustīja kameras durvju atslēgu.

— Rovīra!— alkalds pasauca.

No tumsas iznira policists, kuru alkalds uzskatīja par savu uzticības personu. Alkalds tam pasniedza atslēgu.

— Nodarbojies ar šo puisi, — viņš teica. —Pamēģini viņu pierunāt, lai nosauc tos, kuri pilsētā nodarbojas ar pagrīdes propagandu. Ja ar labu nekas nav panākams,— alkalds precizēja,— pielieto visus līdzekļus, lai viņš tev pasacītu vajadzīgo.

Policists atbildēja, ka viņam šonakt esot dežūra.

— Aizmirsti to!— alkalds teica.— Ne ar ko citu nenodarbojies, līdz saņemsi jaunu pavēli. Jā, un vēl kas.— It kā pēkšņi ko atcerējies, viņš piebilda:— Iekšējā pagalmā sapulcējušos vīrus aizsūti uz mājām. Šonakt patruļu apgaitu nebūs.

Kancelejā ar ložu necaurlaidīgajām sienām alkalds ieaicināja trīs policistus, kuri pēc viņa rīkojuma līdz šim bezdarbībā bija kvernējuši iecirknī. Viņš tiem lika ieģērbties aizslēgtā skapī uzglabātos formas tērpos un, kamēr policisti tos uzvilka, novāca no galda mācību patronas, kuras iepriekšējā naktī tika izsniegtas patruļniekiem, un no seifa paņēma sauju kaujas patronu.

— Šonakt apgaitā iesiet jūs,— alkalds teica, pārlūkodams šautenes, lai izvēlētos vislabākās.— Nekas sevišķs jums nav jādara, vienīgi jāparūpējas, lai ļaudis zinātu, ka ielās ir jūsu patruļa.— Kad policisti bija sakārtojušies, viņš tiem pasniedza kaujas patronas un pats nostājās viņiem iepretim.

— Bet lieciet aiz auss vienu,— alkalds brīdināja,— pirmo, kurš izdarīs kādu nejēdzību, es pavēlēšu iekšējā pagalmā pielikt pie sienas un nošaut.— Brīdi nogaidījis,

kāda būs patruļnieku reakcija, bet nekā nemanījis, al-kalds noprasīja:—Vai sapratāt?

— Sapratām, manu leitnant.

— Un vēl kas, — alkalds teica jau pavisam citā — paskaidrojošā balsi.— Asisu ģimenes puiši ir pilsētā, un nebūtu nekāds brīnums, ja jūs šonakt sastaptu kādu no viņiem — varbūt iedzērušu un meklējam kašķi. Lai tad ' notiktu kas notikdams, neiepiņķējieties ar viņiem!—Un alkalds atkal nogaidīja, kāda būs viņa viru reakcija, taču tāpat veltīgi.— Vai sapratāt?

— Sapratām, manu leitnant.

— Nu, tad jau jums viss zināms,— alkalds secināja.

— Turiet acis un ausis vaļā!

Aizslēdzis baznīcu pēc vakara dievkalpojuma, kas tagad komandanta stundas dēļ notika agrāk, cientēvs saoda puvuma smaku. Tas bija īss smirdoņas uzplūds, kuram sākumā cientēvs nepiegrieza vērību. Tikai vēlāk, cepdams vakariņām zaļa banāna šķēlītes un sildīdams pienu, viņš atskārta, no kurienes nākusi smirdoņa: kopš sestdienas slimā Trinidada no lamatām nebija izņēmusi nobeigušās peles. Tad viņš atgriezās dievnamā, atvēra un iztīrīja lamatas un pēc tam aizgāja pie Minas divus kvartālus tālāk no baznīcas.

Toto Visbals pats atvēra cientēvam durvis. Mazajā, krēslainajā viesistabiņā, kur atradās vairāki juku jukām izvietoti ķeblīši ar dažādiem ādas pārvalkiem un pie sienām sakarinātas litogrāfijas, Minas māte un aklā vecmāmuļa no tasītēm dzēra kādu karstu, smaržīgu dzērienu. Mina pati izgatavoja mākslīgos ziedus.

— Būs jau piecpadsmit gadu, — neredzīgā vecmāmuļa ieminējās,— kopš jūs, cientēv, šajā mājā neesat rādījies.

Tas bija tiesa. Katru pēcpusdienas cēlienu cientēvs gāja garām logam, pie kura sēdēja Mina, izgatavodama mākslīgās puķes, bet nekad nebija iegriezies Visbalu mājelē.

— Laiks aiztraucas nemanot,— cientēvs aizbildinājās. Un tad, likdams saprast, ka viņš steidzas, griezās pie Toto Visbala:— Es nāku lūgt, vai jūs neatļautu Miņai no rītdienas iet uz baznīcu, lai novāktu peļu lamatas.— Un, vērsdamies pie Minas, paskaidroja:—Trinidada kopš sestdienas ir apslimusi.

Toto Visbals deva savu piekrišanu.

— Vienīgi laiks tiek veltīgi izšķiests,— iejaucās neredzīgā vecmāmuļa.— Lai nu kā, bet šogad pasaule ies bojā.

Minas māte uzlika vecītei uz ceļgaliem plaukstu par zīmi klusēt. Taču vecmāmuļa nobīdīja uzlikto roku sāņus.

— Par māņticību draud dieva sods!— garīdznieks brīdināja.

— Stāv rakstīts,— vecīte attrauca,— asinis plustin plūdis pa ielām un nebūs ļaužu spēkos tās apturēt.

Cientēvs ar nožēlu uzmeta skatienu aklajai: viņa bijā ļoti veca, ārkārtīgi bāla, un viņas mirušās acis šķita iespiežamies lietu būtības noslēpumos.

-— Nu, tad izpeldēsimies asinīs,;— Mina pajokoja.

Tagad cientēvs pievērsās viņai. Meitene ar spoži melnajām acīm un seju, kas bija tikpat bāla kā aklajai vecmāmuļai, šķita iznirstam no lenšu un krāsaino papīru mudžekļa. Viņa atgādināja alegorisku figūru kādā skolas sarīkojuma pantomīmā.

— Šodien svētdiena, — cientēvs pārmeta, — bet tu strādā.

— Es jau viņai esmu teikusi,— atkal iejaucās vecīte.— Sveloši pelni birs uz viņas galvas.

— Kad vajadzēšana spiež, suns rij ari mušas,— Mina pavīpsnāja.

Tā kā cientēvs vēl aizvien stāvēja kājās, Toto Visbals piebīdīja viņam ķeblīti un aicināja apsēsties. Toto bija trausls vīriņš aiz bikluma šaudīgām kustībām.

— Tencinu,— cientēvs Anhels atteicās.— Mani var pārsteigt komandanta stunda.— Un, pamanījis dziļo klusumu pilsētiņā, piebilda:

— Liekas, pulkstenis jau ir pāri astoņiem.

Pēkšņi viņš atskārta: gandrīz divus gadus kameras bija stāvējušas tukšas, bet tagad Pepe Amadors ieslodzīts un pilsētiņa nodota noziedznieku rokās. Ļaudis jau kopš sešiem bija patvērušies savās mājās.

— Savādi gan,— cientēvs Anhels noteica, it kā runādamies pats ar sevi.— Tā jau ir pavisam neprātīga izrīcība.

— Agri vai vēlu tam bija jānotiek,— Toto Visbals teica.— Visai zemei uzliktie ielāpi šķīst un jūk kā zirnekļu tīmekļi.

Cientēvu Anhelu viņš pavadīja līdz durvīm.

— Vai jūs pagrīdes lapiņas neesat redzējis?

Cientēvs Anhels apmulsumā apstājās.

— Ko? Vai jau atkal?

— Augustā,— iestarpināja vecmāmuļa,— uznāks trīs pekles tumsības dienas.

Mina pastiepa roku, lai vecītei pasniegtu aizsāktu mākslīgo ziedu.— Apklusti,— viņa teica,— un pabeidz šo ziedu.— Neredzīgā vecmāmuļa to aptaustīja.

— Tātad atkal,— cientēvs noteica.

— Ir jau kāda nedēļa, kopš uzsaukumi parādījušies,— Toto Visbals teica.— Viens bija nolikts arī mums, taču nevienam nav ne mazākās jausmas, kas to būtu darījis. Jūs jau zināt, kā tas notiek.

Cientēvs pamāja ar galvu.

— Tajā bija sacīts, ka viss palicis pa vecam,— Toto Visbals turpināja.— Kad mainījusies valdība, apsolīts miers un tiesību nodrošināšana, un sākumā visi tam noticējuši. Taču varasvīri palikuši tie paši.

— Tas gan tiesa,— iejaucās Minas māte.:— Mums atkal pasludināta komandanta stunda un pa ielām vazājas tie paši trīs slepkavas.

— Bet ir arī kāds jaunums,— Toto Visbals teica.— Runā, ka valsts iekšienē pret valdību atkal tiekot organizēts partizānu karš.

— Par visu to jau sacīts svētajos rakstos,— piebilda neredzīgā vecmāmuļa.

— Tā ir nejēdzība,— cientēvs domīgi noteica.— Vajadzētu taču apjēgt, ka stāvoklis ir mainījies. Vai, mazākais,— viņš pats sevi izlaboja,— bija mainījies līdz šim vakaram.

Pēc dažām stundām, grozīdamies tveicē zem moskītu tīkla, viņš tomēr sev jautāja, vai patiesībā laika tecējums nebija stāvējis uz vietas visus šos deviņpadsmit gadus, ko viņš tika pavadījis šajā draudzē. Savas mājas priekšā viņš dzirdēja nodipam zābakotus soļus un nožvakstam ieročus, kam agrākos laikos parasti bija sekojušas šāvienu zalves. Tikai šoreiz soļi attālinājās, kādu stundu vēlāk atgriezās, bet šāvienu nebija. Un tikai pēc tam bezmiega un tveices nogurdinātais cientēvs Anhels atģidās, ka jau pirms laba laika nodziedājuši gaiļi.

9

Mateo Asiss pēc gaiļu dziedāšanas mēģināja noteikt, cik varētu būt pulkstenis. Beidzot viņš atgriezās īstenībā.

— Cik ir pulkstenis?

Nora de Hakoba pustumsā pastiepa roku un paskatījās uz naktsgaldiņa stāvošā pulksteņa fosforescējošos rādītājos. Nepaguvusi atbildēt, Nora de Hakoba pamodās pilnīgi.

— Puspieci,— viņa sacīja.

— Velns parāvis!

Mateo Asiss izlēca no gultas. Galvas sāpes un metāliskā piegarša mutē tomēr spieda viņu kustēties lēnāk. Ar kājām viņš tumsā sameklēja šļūcenes.

— Vēl mazdrusciņ — un mani pārsteigtu rīts,— viņš teica.

— Tas gan būtu jauki,— Nora de Hakoba atbildēja. Iededzinājusi naktsspuldzīti, viņa atkal ieraudzīja vīrieša muguru ar skriemeļu izciļņiem un bālo sēžamvietu.

— Mēs ieslēgtos, un tu paliktu pie manis līdz nākamās dienas ritam.

Viņa bija pilnīgi kaila, tikai kājstarpi mazliet piesegusi ar palaga stūri. Gaismai degot, pat viņas balss bija ko zaudējusi no savas siltās aušības.

Mateo Asiss uzvilka kurpes. Viņš bija gara auguma un drukns. Noru de Hakobu, kura jau pāris gadu viņu palaikam izguldīja, nospieda liktenīgā nepieciešamība turēt slepenībā savus sakarus ar vīrieti, kurš šķita radīts tam, lai sieviete visiem par viņu stāstītu.

— Ja tu nepiesargāsies, kļūsi resns,— viņa teica.

— Tas no labas dzīves,— viņš atbildēja, pūlēdamies noslēpt nepatiku. Un tad pavīpsnādams piebilda:— Laikam būšu mātes cerībās.

— Kur nu! — viņa nopūtās. — Ja vīriešiem vajadzētu dzemdēt, tad viņi būtu iejūtīgāki.

Mateo Asiss ar apakšbiksītēm pacēla no grīdas prezervatīvu, iegāja vannasistabā un izmeta to klozeta podā. Viņš nomazgājās, sargādamies dzijāk ieelpot, jo rītausmā jebkura smarža šķita uzvēdām no viņas. Atgriezies istabā, viņš Noru atrada vēl sēžam gultā.

— Kādudien man šī slēpšanās spēlīte apniks,— Nora de Hakoba teica,— un es visu izstāstīšu visai pasaulei.

Mateo Asiss uz viņu nepaskatījās, iekāms nebija pilnīgi apģērbies. Nora de Hakoba, zinādama, ka viņas krūtis apļengušas, līdz kaklam apsedzās ar palagu.

— Es nevaru vien sagaidīt to mirkli,— viņa turpināja,— kad mēs gultā ieturēsim brokastis un turpat paliksim cauru dienu. Es esmu spējīga uzlīmēt ķengu lapeli pati uz savas mājas durvīm.

Mateo Asiss garšīgi iesmējās.

— Tad jau vecais Benhamīniņš atstieps ķepas,— viņš teica.— Kā ar viņu īsti ir?

— Iedomājies tikai,— Nora de Hakoba paskaidroja. __Viņš gaida nomirstam Nestoru Hakobu.

Viņa redzēja Mateo Asisu durvīs atvadāmies ar rokas mājienu.— Mēģini atkal parādīties ziemsvētku vakarē,— Nora teica. Viņš apsolījās to darīt. Uz pirkstgaliem šķērsojis iekšējo pagalmu, viņš pa vārtiem izgāja uz ielas. Smidzināja sīks, salts lietutiņš. Pilsētas laukumā viņu pārsteidza uzsauciens:

— Stāt!

Turpat acu priekšā viņam nožilba kabatas laternas gaismas strēle. Viņš pavērsa seju sāņus.

— Eh, sasodīts ar vienu aci!— nošķendējās aiz gaismas stara nesaskatāmais alkalds.— Paskat tik, ko esam notvēruši! Tu ej turp vai nāc no turienes?

Laterniņa nodzisa, un Mateo Asiss ieraudzīja alkaldu triju policistu pavadībā. Alkalda seja izskatījās svaigi mazgāta, siksnā uz krūtīm viņam bija automāts.

— Nāku,— Mateo Asiss paskaidroja.

Alkalds panācās tuvāk pie apgaismes laternas staba, lai

palūkotos pulkstenī. Bija bez desmit minūtēm pieci. Ar rokas mājienu viņš pavēlēja policistiem notaurēt komandanta stundas beigu jundu un palika stāvam, līdz rītausmā skumjā tonī izskanēja taures pūtiens. Pēc tam alkalds atlaida policistus un pavadīja Mateo Asisu pāri laukumam.

— Tā, tas nu darīts,— alkalds teica.— Cūkošanās ar lapelēm beigusies.

Bet viņa balsī drīzāk jautās nogurums nekā apmierinājums.

— Vai notvērāt vainīgo?

— Vēl ne,— alkalds atbildēja.— Bet mēs beidzām pēdējo apgaitas apli, un varu droši apgalvot, ka šorīt pirmo reizi nebūs parādījusies neviena lapele. Vajadzēja tikai stingrāk saņemt aiz dziesmas.

Kad abi bija nonākuši pie Asisu mājas vārtiem, Mateo pasteidzās priekšā, lai apvaldītu suņus. Virtuvē sievietes tikko bija uzcēlušās. Alkaldam ienākot pagalmā, viņu sagaidīja niknas pievažoto suņu rejas, bet drīz vien tie nomierinājās, aprima, sāka luncināties un smilkstēt. De Asisa atraitne atnācējus ieraudzīja turpat pie virtuves galerijā dzeram kafiju. Ausa gaisma.

— Nakts klaidonis,— atraitne teica,— var izrādīties labs ģimenes galva, taču aizvien būs slikts laulāts draugs.

Lai gan viņa bija labā omā, sejā skaidri bija jaušamas spriegas bezmiega nakts pēdas. Alkalds atņēma viņas sveicienu. Paņēmis zemē nolikto automātu, viņš to uzkarināja plecā.

— Ja vēlaties, iemalkojiet kafiju, leitnant,— atraitne teica.— Taču nenesiet manā mājā šaujamos rīkus.

— Taisni otrādi,— Mateo Asiss novlpsnāja.— Tev pašai vajadzētu tādu izlūgties, lai droši varētu iet uz rīta dievkalpojumu. Vai nav tiesa?

— Aizsardzībai man šaujamie nav vajadzīgi,— atraitne noteica.— Mēs esam dieva aizgādības paspārnē. Asisu ģimenes piederīgie,— viņa paskaidroja,— dievam kalpoja jau tad, kad visapkārt jūdzēm tālu nebija sastopams neviens garlznieks.

Alkalds atvadījās.— Man jāpaguj,— viņš teica.— Tā jau ir suņa dzīve.— Viņš izgāja, pašķirdams sev ceļu cauri plju,. vistu un tītaru bariem, kuri sāka lauzties istabā. Atraitne putnus pakliedēja. Mateo Asiss aizgāja uz guļamistabu, nomazgājās, pārģērbās un no jauna iznāca ārā, lai apseglotu savu zirgēzeli. Viņa brāli bija devušies ceļā, jau gaismai svīstot.

Kad dēls parādījās iekšējā pagalmā, atraitne de Asisa rosījās ap saviem vistu būriem.

— Ielāgo, ka viena lieta ir pasargāt savu ādu, bet otra — prast saglabāt savu cieņu.

— Viņš ienāca, tikai lai izdzertu tasīti kafijas,— Mateo Asiss aizbildinājās.— Mēs gājām sarunādamies, un es nemaz neapjēdzu, ka esmu jau mājās.

Mateo Asiss stāvēja galerijas viņā galā, nolūkodamies uz māti, taču viņa runāja, nepagriezdamās uz dēla pusi, un šķita vēršamies tikai pie saviem putniem.— Vairāk es tev neko neteikšu,— atraitne de Asisa piebilda.— Tikai slepkavas tu manā mājā gan neved.— Pabeigusi rosīšanos ap putnu būriem, viņa pievērsās tieši dēlam:

— Un tu — kur tad tu īsti biji?

Tiesnesis Arkādio torlt redzēja ļaunas zīmes visparastākos ikdienas dzīves notikumos.— Man sāp galva,— viņš teica, mēģinādams savam sievišķim izskaidrot uznākušās bažas. Rīts bija saulains. Upe pirmo reizi vairāku nedēļu

laikā bija zaudējusi savu draudīgo izskatu un jēlmītas ādas smaku. Tiesnesis devās uz frizētavu.

— Justīcija var klibot,— frizieris viņu sagaidīja,— taču galu galā tā ir klāt.

Frizētavas grīda ieziežot bija atsvaidzināta un spoguļi notriepti ar svina baltumu. Frizieris sāka tos spodrināt ar lupatu, bet tiesnesis Arkādio iekārtojās krēslā, f — Labāk lai pirmdienas pasaulē nemaz nebūtu!— tiesnesis ierunājās.

Frizieris jau bija sācis cirpt tiesnesim matus.

— Vainīgas ir svētdienas,— viņš paskaidroja.— Nebijis svētdienu,— viņš turpināja,— tad nebūtu ari pirmdienas.

Tiesnesis Arķadio aizvēra acis. Šoreiz pēc desmit stundu ilga miega, pēc vētraina mīlas akta un peldes vannā viņam nebija ko pārmest svētdienām. Taču pirmdiena izrādījās smaga. Kad torņa stundenis bija nositis deviņi un zvanu dunoņas vietā tuvējā mājā sāka tarkšķēt šujmašīna, tiesnesim uzkrita vēl viena ļaunu vēstījoša zīme — ielās valdīja neparasts klusums.

t — Tā jau ir gatavā spoku pilsēta,— viņš nosprieda.

— Jūs to tādu gribējāt,— frizieris teica.— Agrāk šajā laikā pirmdienās es biju apcirpis matus vismaz pieciem klientiem. Šodien ar dievu uz pusēm jūs esat tikai pirmais.

Tiesnesis Arkādio atvēra acis un kādu brīdi spoguli vēroja upi.— Jūs?—viņš atkārtoja. Un tad iejautājās:

— Un kuri tad būtu «mēs»?

• —Jūs...— frizieris saminstinājās.— Agrāk, pirms jūs nebijāt parādījušies, šī bija tāda pati draņķīga pilsētele kā visas citas, bet tagad tā ir pati draņķīgākā.

— Tu man to saki tikai tāpēc,— tiesnesis atbildēja, F-— ka es pie visa neesmu vainīgs. Vai tu iedrošinātos,—

viņš bez jebkāda ļaunuma iejautājās,— to visu sacīt leitnantam?

Frizieris atbildēja, ka neiedrošinātos vis.

— Jūs nesaprotat,— viņš teica,— ko nozīmē katru rītu pamosties ar pārliecību, ka tevi šodien nogalinās, bet paiet gadi desmit — un tevi neviens nenogalina.

— Nezinu vis,— tiesnesis Arkādio atbildēja,— nedz arī gribu to zināt.

— Dariet visu, kas jūsu spēkos,— frizieris paskaidroja,— lai nekad to neuzzinātu.

Tiesnesis palocīja galvu. Pēc ilgāka klusuma brīža viņš iejautājās:— Vai zini, Gvardiola, ko es tev teikšu?—

Atbildi nenogaidījis, viņš turpināja:— Leitnants iekārto jas pilsētiņā uz palikšanu. Un ar katru dienu aizvien stingrāk, jo šeit atradis kaut ko tik patīkamu, no kā reti kāds mēdz atsacīties: pamazītēm un bez lieka trokšņa viņš iedzīvojas mantā.— Tā kā frizieris klusuciezdams viņu uzklausīja, tiesnesis secināja:

— Esmu gatavs ar tevi saderēt, ka vairāk uz viņa rēķina nebūs neviena nogalinātā.

— Vai jūs tā domājat?

— Esmu gatavs ar tevi saderēt, liekot simtu pret' vienu,— tiesnesis Arkādio neatlaidās.— Šobrīd viņai visizdevīgākais darījums ir miers.

Frizieris beidza tiesnesim apcirpt matus, atlaida krēsla atzveltni atpakaļ un, ne vārda nebilzdams, apmainīja pārklāju. Kad frizieris beidzot ierunājās, viņa balsi jautās viegls izbrīns.— Ir savādi, ka tieši jūs to sakāt,— viņš teica,— un ka jūs to sakāt man.

Ja stāvoklis krēslā viņam to atļautu, tiesnesis būtu paraustījis plecus.

— Ne jau pirmo reizi es to saku,— viņš paskaidroja.

— Leitnants taču ir jūsu labākais draugs,— frizieris brīnījās.

Viņš runāja saspriegti klusinātā, piesardzīgā balsi. Visu vērību darbam piegriezis, viņš atgādināja lāgā rakstīt neprotošu cilvēku, kuram par kaut ko jāparakstās.

— Saki man, Gvardiola, vienu lietu,— tiesnesis Arkādio nozīmīgi apvaicājās,— kādās domās tu esi par mani?

Frizieris, kurš jau bija sācis tiesnesi skūt, brīdi padomāja un tikai tad atbildēja:

— Līdz šim es domāju, ka jūs esat cilvēks, kurš zina, ka no šejienes aizbrauks, un labprāt to darīs.

— Turpini vien tā domāt,— tiesnesis pasmaidīja.

Viņš ļāva sevi noskūt tikpat padevīgi, kā būtu ļāvis sev

nocirst galvu. Acis aizmiedzis, viņš sēdēja, kamēr frizieris viņam ieberzēja zodu ar alaunu, nopūderēja seju un pēc tam ar mikstsaru otiņu norausa lieko pūderējumu. Noņemdams tiesnesim no pleciem pārsegu, frizieris it kā neviļus krekla kabatā viņam ieslidināja kādu papīriņu.

— Vienā jautājumā gan jūs, tiesnesi, alojaties,— frizieris teica.— Mūsu zemē tomēr ies vaļā varens ļembasts.

Tiesnesis Arkādio pavērās visapkārt, lai pārliecinātos, vai viņi frizētavā vēl aizvien ir divatā. Svelmīgā saule,

Šujmašīnas tarkšķēšana agrīnās rīta stundas klusumā, kad pulkstenis vēl bija tikai pusdeviņi, un pirmdienai piemītošā nomāktība tiesnesi radīja tādu iespaidu, it kā bez viņiem abiem visā pasaulē nebūtu nevienas citas dzīvas dvēseles. Pēc tam tiesnesis izvilka no kabatas uzsaukuma lapiņu un to pārlasīja. Muguru viņam uzgriezis, frizieris sakārtoja tualetes galdiņu.— Divus gadus ilgas veltīgas runas,— viņš pēc atmiņas citēja.— Bet vēl aizvien tas pats aplenkuma stāvoklis, tā pati preses cenzūra, tās pašas amatpersonas.— Spoguli redzēdams, ka tiesnesis beidzis uzsaukumu lasīt, frizieris viņam teica:

— Iedodiet to ari citiem.

Tiesnesis noglabāja uzsaukumu atkal kabatā.

— Tu esi drosmīgs vīrs,— viņš ierunājās.

— Ja es cilvēku novērtējumā kaut reizi būtu kļūdījies, es jau sen gulētu svina ložu caururbts,— frizieris teica, pēc tam nopietnā balsī piebilzdams:— Un atcerieties, tiesnesi, vienu lietu — par visu to nevienam ne pušplēsta vārda.

Izgājis no frizētavas, tiesnesis Arkādio juta, ka aukslējas viņam izkaltušas. Biljarda salonā viņš pasūtija divas porcijas grādīgā, bet pēc tam, kad tās vienu pēc otras bija izdzēris, juta, ka viņam tas tīrais nieks. Kādreiz universitātes gados klusās nedēļas sestdienā viņš mulsuma kliedē-šanai bija lietojis triecienterapijas paņēmienu: pilnīgi skaidrā prātā iegājis kāda bāra tualetē, uz šankra brūcēm uzbēris šaujampulveri un tam pielaidis uguni.

Ar ceturto porciju dons Roke devu samazināja.— Ieturot šādu tempu,— viņš pasmaidīja,— jūs vajadzēs iznest uz pleciem kā toreadoru pēc vēršu cīņas.— Arī tiesnesis pavīpsnāja, taču tikai ar lūpām, acis saglabājot nedzīvo stingumu. Pēc pusstundas viņš iegāja tualetē, atviegloja pārpildīto pūsli un pirms iziešanas pagrīdes lapiņu iemeta klozetā.

Atgriezies pie letes, tiesnesis ieraudzīja, ka tur nolikta glāze ar pudeli, kuras satura līmenis atzīmēts ar svītriņu.— Tas speciāli jums,— dons Roke teica, pamazītēm apvēdinādamies. Tiesnesis Arkādio ielēja sev pusglāzi un nesteigdamies to izdzēra. Salonā viņi bija tikai divi.

— Vai jums tas zināms?—viņš pajautāja donam Rokem. Un, tā kā nebija skaidrs, vai dons Roke viņu dzirdējis vai ne, tiesnesis pavēstīja:

— Ies vaļā varens ļembasts.

Dons Sabass izsvēra savu niecīgo, it ka putnam domāto

brokastu tiesu, kad viņam paziņoja, ka atkal ieradies seņjors Kārmaikls.— Pasaki viņam, ka es vēl guļu,-^» viņš iečukstēja sievai ausi. Un patiesi — pēc pāris minūtēm viņš atkal bija iemidzis. Donam Sabasam pamos- j toties, gaiss bija kļuvis sauss un māju stindzināja svel-» migs karstums. Pulkstenis bija pāri divpadsmitiem. 1

— Ko tu redzēji sapni?—sieva viņam apjautājās.

— Neko. (

Viņa bija gaidījusi viru pieceļamies, to nemodinot, f Bridi vēlāk viņa verdošā ūdeni applaucēja injekciju šļirci — un dons Sabass izdarīja insulīna iešļircinājumu sev gurnā.

— Jau trīs gadus tu neko neredzi sapņos,— sieva ar vēlīnu nožēlu teica.

— Velns parāvis!— dons Sabass iebrēcās.— Ko vēl tu galu galā negribēsi? Es taču pēc tavas iedomas ar varu nespēju redzēt sapņus.

Kādreiz pirms vairākiem gadiem īsas diendusas laikā dons Sabass sapnī bija redzējis ozolu, kura zaros auga bārdas skujamie naži, nevis lapas. Iztulkojusi šo sapni, f sieva bija laimējusi loterijā.

— Nu, ja šodien sapņi nerādījās, tad rītdien tos redzēsi.

— To nebija šodien un nebūs arī rītdien,— dons Sa- ; bass nepacietīgi noskaldīja.— Tavu muļķīgo iedomu dēļ man jau nu nesāks rādīties sapņi.

Viņš no jauna atzvila gultā, bet sieva pa to laiku sāka uzpost istabu. Visi griežamie un duramie rīki jau iepriekš bija aizvākti. Dons Sabass pēc kādas pusstundas, cenzda-■§. mies neuztraukties, vairākos paņēmienos uzslējās stāvus un sāka ģērbties.

— Tā, tā,— viņš ierunājās.— Un ko īsti Kārmaikls teica?

— Ka pienākšot vēlāk.

Laulātie draugi vairs nepārmija ne vārda, līdz apsēdās pie galda. Dons Sabass paknābāja vienkāršo diētas devu. Sieva sev uzlika pamatīgas pusdienas, kas no pirmā acu

uzmetiena izskatījās pārāk bagātīgas, ņemot vērā viņas__„

sīko augumu un garlaikoto sejas izteiksmi. Iepriekš visu ilgi apdomājusi, viņa beidzot iedrošinājās pavaicāt:

— Kas Kārmaiklam vajadzīgs?

Dons Sabass pat nepacēla galvu.

— Kas viņam varētu būt vajadzīgs? Protams, nauda, ļ

— Es jau tā domāju,— sieva nopūtās un līdzjūtīgā balsī turpināja:— Nabaga Kārmaikls! Jau daudzus gadus ‘caur viņa rokām plūst naudas straumes, bet viņam jādzī-<vo no žēlastības dāvanām.— Runādama viņa zaudēja interesi par ēdienu.

i — Iedod viņam ko, mīlulīt!—sieva lūdzošā balsī ierunājas.— Dievs tev to atmaksās,— viņa šķīvī sakrustoja nazi un dakšiņu un pēc tam ziņkāri iejautājās: — Un cik viņam vajadzīgs?

— Divsimt peso,— dons Sabass mierīgi atbildēja.

— Divsimt peso!

P — Iedomājies tikai!

Pretēji svētdienām, kad dons Sabass bija visvairāk aizņemts, pirmdienas pievakares viņam bija samērā brīvas. Tad viņš stundām ilgi varēja snauduļot savā kantorī pie elektriskā ventilatora, bet ganībās pa to laiku auga, barojās un vairojās viņa ganāmpulki. Bet šopirmdien viņam nebija neviena mierīga brīža, r — Tas no karstuma,— sieva ieminējās.

Dona Sabasa ūdeņainajos redzokļos iegruzdējās īgnuma dzirksts. Šaurajā kantorī, kas bija pieblīvēts ar koka rakstāmgaldu, četriem ādas atzveltņu krēsliem un kaktos sasvaidītām zirglietām, aizvilkto portjeru dēļ gaiss bija sutīgs un sasmacis.

— Var jau būt,— viņš atbildēja.— Oktobrī nekad vēl nav bijusi tāda tveice.

— Pirms piecpadsmit gadiem tādā pašā sutoņā uznāca zemestrīce,— sieva teica.— Vai tu atceries?

— Nē, es neatceros,— dons Sabass izklaidīgi paskaidroja.— Tu labi zini, ka es nekad un neko neatceros. Turklāt,— viņš nīgri piebilda,— šodien man negribētos runāt par nelāgām lietām.

Acis aizvēris un rokas uz vēdera sakrustojis, viņš izlikās iemiegam.— Ja atnāk Kārmaikls,— dons Sabass nomurmināja,— saki viņam, ka manis nav mājās.—Sievas sejā pavīdēja lūdzoša izteiksme, kas pilnīgi pārveidoja viņas izskatu.

— Tu esi slikts cilvēks,— viņa teica.

Taču dons Sabass negribēja runāt. Sieva izgāja no kantora, bez jebkāda trokšņa aizvērdama stiepļu pinuma durvis. Metās jau pievakare: kad dons Sabass — šoreiz pēc patiesa nomiedža — atdarīja acis, viņš sev pretim, gluži kā sapņa turpinājumu, ieraudzīja sēžam alkaldu, kurš gaidīja viņu pamostamies.

— Tāds cilvēks, kāds esat jūs, nedrīkstētu gulēt pie neaizslēgtām durvīm.

Dons Sabass ne ar ko neizrādīja savu sapīkumu.

— Jums,— viņš teica,— manas durvis allaž ir atvērtas,— un pastiepa roku, lai pašķindinātu zvaniņu. Taču alkalds ar rokas mājienu viņu aizkavēja.

— Vai kafiju jūs nevēlaties?—dons Sabass iejautājās.

— Pašlaik ne,— alkalds atbildēja, pārlaizdams istabai nostalģisku skatienu.— Kamēr jūs gulējāt, šeit bija tik labi. Tā vien likās, ka esam kādā citā pilsētā.

Dons Sabass ar pirkstu virsu noslaucīja plakstus.

— Cik pulkstenis?

Alkalds paskatījās savējā.— Tūlīt būs pieci,—viņš teica. Bet tad, ieņemdams atzveltnes krēslā citu pozu, bez jebkāda skarbuma lietišķi apjautājās:

— Nu, vai parunāsimies?

— Man jau nekas cits neatliek,— dons Sabass atbildēja.

— Nebūtu ari vērts liegties,— alkalds teica.— Galu galā tas nevienam nav nekāds noslēpums.— Un tad tikpat mierīgi, ne uz bridi nepaceldams balsi, ne ’arī izdarīdams kādu asāku kustību, noprasīja:

— Pasakiet man vienu lietu, don Sabas,— cik atraitnei Montjelai piederošu liellopu jūs esat pievācis un licis apzīmogot kā savu īpašumu kopš tā brīža, kad viņa piedāvāja tos pārdošanai?

Dons Sabass paraustīja plecus.

— Nav ne jausmas.

— Bet vai jums zināms,— alkalds turpināja,— kā sauc šādu izrīcību?

— Par dzīvnieku zādzību,— dons Sabass atbildēja.

— Tieši tā,— alkalds apstiprināja.— Pieņemsim, piemēram, — balsi nepārmainīdams, alkalds sacīja, — ka triju dienu laikā jūs esat pievācis divsimt dzīvnieku.

—- Kur nu!

— Tātad saskan — divsimt., — alkalds atkārtoja.

— Jūs zināt, kādi ir noteikumi: par katru aizdzīto dzīvnieku jāmaksā piecdesmit peso.

— Četrdesmit.

— Piecdesmit.

Dons Sabass klusēja, un tā bija piekrišanas zīme. Viņš bija atslīdzis pret mīkstā krēsla atzveltni un grozīja pirkstā uzmaukto gredzenu ar spoži melnu akmeni, stingām acīm blenzdams iztēlē redzamā šaha spēles dēlītī.

Alkalds vērīgi nolūkojās viņā ar skatienu, kurā nebija viešama ne vismazākā līdzjūtība.— Šoreiz tomēr viss beigsies citādi,— viņš turpināja.— Lai kur arī tie atrastos, kopš šā brīža visi Hosē Montjela mantojumā ietilpstošo ganāmpulku dzīvnieki ir municipalitātes aizsardzībā.— Un, veltīgi nogaidījis, ko teiks dons Sabass, viņš paskaidroja:

— Kā jau jums zināms, nabaga sieviete ir pilnīgi 7audējusi prātu.

— Un Kārmaikls?

— Kārmaikls,— alkalds teica,— jau divas stundas atrodas apcietinājumā.

Dons Sabass vērās alkaldā ar tādu sejas izteiksmi, kuru vienādi labi varēja iztulkot kā par apbrīnas, tā par apmulsuma pazīmi. Bet tad, gluži negaidot, ar visām ļenganajām un izplūdušajām miesām saguma pār rakstāmgaldu, drebēdams nevaldāmos iekšējos smieklos.

— Ir gan varens grābiens, leitnant, ko?—viņš teica.

— Jums tāds droši vien pat sapņos nebija rādījies.

Novakarē dakterim Hiraldo radās skaidra izjūta, ka pie viņa atgriezusies krietna daļa pagājības. Mandeļkoki pilsētas laukumā atkal bija pārklājušies ar putekļiem. Bija aizgājusi atkal viena ziema, atstādama atmiņā dziļas pēdas. Cientēvs Anhels, pārnākdams no vakara pastaigas, sastapa ārstu, kad tas patlaban aizslēdza savas pieņemamās istabas durvis.

— Nu, redziet nu, dakter,— cientēvs pasmaidīja,

— pat durvju aizslēgšanai ir vajadzīga dieva palīdzība.

— Vai arī kabatas laterniņa,— ārsts savukārt pasmaidīja.

Pagriezis atslēgu slēdzenes caurumā, viņš pievērsās cientēvam Anhelam. Mijkrēslī cientēva seja izskatījās uzblīdusi un tumši iesarkana.— Acumirklīti uzkavējieties, cientēv,-*— ārsts teica.— Man liekas, jums nav labi ar aknām.— Un satvēra viņu aiz piedurknes.

— Vai tas varētu būt?

Ārsts iededzināja augšas gaismu un ar acīm, kurās bija vairāk cilvēciskas līdzjūtības nekā profesionālas intereses, nopētīja garīdznieka seju. Pēc tam viņš atslēdza ar stiepļu režģi aizvilktās ieejas durvis un iededza gaismu pieņemamajā istabā.

— Nebūs nekāds grēks, cientēv, ja jūs mirklīti vērības veltīsiet arī savam ķermenim,— viņš teica.— Paskatīsimies, kāds ir jūsu asinsspiediens.

Cientēvam Anhelam nebija laika, taču, pakļaudamies ārsta nepiekāpībai, viņš iegāja pieņemamajā istabā un atrotīja piedurkni asinsspiediena mērīšanai.

— Manā laikā nebija šādu instrumentu,— viņš ieminējās.

Dakteris Hiraldo nolika krēslu cientēvam pretim, atsēdās un sāka sakārtot fonometru.

— Jūsu laiks, cientēv, iesniedzas tagadējā,— viņš pasmaidīja.— Ja vien jūsu ķermenis darbojas.

Kamēr ārsts vēroja aparāta mērījumus, cientēvs Anhels vientiesīgā ziņkārē, kādu mums mēdz iedvest ārstu pieņemamās istabas, pārlaida tai skatienu. Pie sienām bija piestiprināts nodzeltējis diploms, litogrāfija ar sarkani violetu meitenes attēlu, kurai uz vaiga bija zilgans izkremtums, un glezna, kas atLēloja ārsta cīņu ar nāvi kailas sievietes dēļ. Istabas viņā galā aiz balti krāsotas dzelzs gultas stāvēja skapis ar pudelītēm, uz kurām bija uzlīmētas etiķetes. Līdzās logam atradās stiklots skapis ar instrumentiem un vēl divi — pieblīvēti ar grāmatām. Vienīgā skaidri jaušamā smaka bija denaturētā spirta smārds.

Kad ārsts beidza mērīt spiedienu, viņa sejā nekas nebija izlasāms.

— Sajā telpā trūkst kāda svētā attēla,— cientēvs Anhels noburkšķēja.

Ārsts palūkojās uz istabas sienām.— Ne tikai šeit,— viņš teica.— Tādu trūkst visā pilsētiņā.— Ielicis aparātu ādas futrālī un sparīgi pavilcis tā rāvējslēdzi, dakteris piebilda:

— Ziniet, cientēv, jūsu asinsspiediens ir ļoti labs.

— Tas man nav nekāds jaunums,— garīdznieks atbildēja. Un mulsā nedrošībā paskaidroja:—Nekad oktobra mēnesī es neesmu juties labāk.

Gausām kustībām cientēvs Anhels sāka norotīt piedurkni. Sutana ar apskretušu apakšmalu, novalkātas kurpes un raupjas rokas ar pirkstu galiem, kas izskatījās kā apgruzdējuši,— tas viss šajā mirklī ļāva izsecināt pašu svarīgāko: viņš dzīvoja galējā nabadzībā.

— Un tomēr es esmu par jums noraizējies,— ārsts turpināja.— Jūsu dzīves veids nav īsti atbilstošs tādam laikam, kāds pieturas šā gada oktobri.

— Dieva tā kunga prasības ir stingras,— cientēvs iebilda.

Uzgriezis cientēvam Anhelam muguru, ārsts pa logu nolūkojās satumsušajā upē.— Stingras, bet cik lielā mērā?— viņš ierunājās.— Negribētos ticēt, ka dievam būtu patīkami, ja kāds tik ilgus gadus nopūlas cilvēku instinktus iekalt cietā čaulā, pats labi apzinādamies, ka tajā viss turpinās pa vecam.

Un pēc ilga klusuma brīža iejautājās:

— Vai jums pašam nav radies iespaids, ka jūsu sūrais darbs pēdējās dienās sācis izplēnēt?

— Tāds iespaids man bijis jebkuru mana mūža nakti,— cientēvs Anhels atbildēja.— Bet tas man allažiņ bijis paskubinājums nākamajā dienā visu sākt ar atjaunotiem spēkiem.

Viņš jau bija piecēlies kājās.— Tūlīt pulkstenis būs seši,— cientēvs noteica, grasīdamies aiziet. Ārsts nekustīgi stāvēja pie loga, bet tā vien šķita, ka viņš pastiepis roku, lai cientēvu aizkavētu un tam pasacītu:

— Cientēv, kādu nakti uzlieciet roku uz sirds un pavaicājiet sev, vai jūs nepūlaties morālas kaites dziedināt ar plāksteru palīdzību.

Cientēvs Anhels nespēja noslēpt, ka ir satricināts līdz dvēseles dzīlēm. — Savā nāves stundā, — viņš teica,

— jūs apjautīsiet, kāds svars ir jūsu vārdiem, dakter.— Un, novēlējis ārstam labu nakti, viņš lēnītēm aizvēra izejas durvis.

Lūgsnās cientēvs nespēja koncentrēties. Kad viņš aizslēdza baznīcas durvis, pienāca Mina un teica, ka lamatās divu dienu laikā iekļuvusi tikai viena pele. Cientēvam likās, ka Trinidadas prombūtnes laikā savairojies tāds daudzums peļu, ka tās jau draud izgrauzt pašus dievnama pamatus. Protams, lamatas Mina arvien uzstādīja. Tāpat viņa bija izlikusi saindētu sieru, cientēvam palīdzēdama, meklējusi peļu alu ieejas un tās aizziedusi ar asfaltu.

«Ieliec savā darbā vairāk ticības,» cientēvs Minu bija pamācījis, «un peles kā jēriņi nāks tavās lamatās.»

Cientēvs pirms iemigšanas ilgāku laiku grozījās uz savas kailās guļvietas paklāja. Urdlgajā bezmiegā viņš skaidri apjauta, ka daktera vārdi viņa sirdi izraisījuši neveiksmes sajūtu. Šī apziņa, peļu tekalēšanas čaboņa dievnamā un komandanta stundas baiļu pilnais sastingums — tas viss savijās aklā spēkā un cientēvu pretēji

paša gribai aizvirzīja tādā atceru jūklī, no kura viņš visvairāk baidījās.

Drīz pēc ierašanās pilsētiņā nakts vidū viņš bija ticis uzmodināts, lai dotu pēdējo svaidījumu Norai de Hakobai. Mirējas guļamistabā, kur viss jau bija sagatavots nāves sagaidīšanai, atstājot tajā tikai krustā sistā tēlu virs gultas pagalvja un rindu gar sienām izvietotu tukšu krēslu, garīdznieks noklausījās dramatisku, mierīgu un visos sīkumos izklāstītu grēksūdzi. Mirēja tajā atzinās, ka viņas vīrs Nestors Hakobs nav viņas nesen dzimušās meitenītes tēvs. Jaunais garīdznieks bija ar mieru dot grēku atlaidi tikai tādā gadījumā, ja Nora de Hakoba grēksūdzi atkārtotu un nožēlu izsacītu sava laulātā drauga klātienē.

10

Paklausīdami cirka īpašnieka raitajām pavēlēm, artisti bariņiem vien citu pēc cita atbrīvoja izrāžu telts balstus, un pati telts, diženā katastrofā saplakdama, izdvesa žēlu svelpoņu, kas atgādināja vēja šalkoņu koku lapotnēs. Rītausmā tā jau bija sasaiņota, un sievietes ar bērniem ieturēja brokastis uz ceļasomām, bet vīrieši uz liellaivas sadzina zvērus. Kad kuģīši nosvilpa pirmo reizi, ugunskuru vietas kailajā norā bija vienīgais liecinieks, kas apstiprināja, ka cauri pilsētiņai bija izsoļojis aizvēsturisks dzīvnieks.

Alkalds naktī nebija gulējis. No balkona novērojis cirka telts iekraušanu baržā, vēlāk viņš, vēl aizvien ģērbies savā formas tērpā, ar bezmiegā iekaisušām acīm un divas dienas neskūtas bārdas rugājiem skarbi noēnotu seju iejaucās pūlī, kurš murdēja ostas piestātnē. Cirka īpašnieks pamanīja viņu no kuģīša klāja.

— Sveicināti, leitnant!— viņš uzsauca.— Pametu šo valstību jūsu ziņā.

Cirka īpašnieks bija ģērbies platā un spīdošā apmetnī, kurš viņa druknajai sejai piešķīra priestera izskatu. Ap delnu viņam bija savīstīta pletne.

Alkalds pienāca tuvāk krastam.— 2ēl gan, ģenerāl!— viņš savukārt uzsauca šķietami labā omā, rokas iepletis.— Ceru, ka jūs paskaidrosiet, kāpēc mūs pametat.— Un, pavērsies pret ļaužu pūli, skaļā balsi paziņoja:

— Es atcēlu izrāžu atļauju tāpēc, ka viņš atteicās sniegt vienu bezmaksas izrādi bērniem.

Kuģīši iesvilpās pēdējo reizi, un tūlīt iedārdējās ari motori, noslāpēdami atbildi. No ūdens uzdvesa uzvandīto dūņu smārds. Cirka īpašnieks nogaidīja, līdz kuģīši bija iegriezušies upes vidū, tad atspiedās pret klāja margām un, plaukstas salicis kā skaļruni, no visa spēka uzsauca:

— Ardievu, policijas jātavniek!

Alkalda seja palika tāda pati. Rokas no kabatām neizņēmis, viņš nogaidīja, līdz tālumā pagaisa motoru rūkoņa. Tad izspiedās cauri smīnošajam pūlim un iegāja sīrieša Moiseja bodītē.

Pulkstenis bija gandrīz astoņi. Sīrietis jau bija sācis novākt bodītes priekšā izliktās preces.

— Tātad jūs arī aizbraucat?— alkalds apjautājās.

— Uz neilgu laiku,— sīrietis atbildēja, debesis vērdamies.— Savelkas uz lietu.

— Trešdienās nelīst,— alkalds apgalvoja.

Ar elkoņiem uz letes atspiedies, viņš vēroja tumšās tūces, kas peldēja virs upes ostas, līdz sīrietis pabeidza vākt savas preces un lika sievai atnest kafiju.

— Ja tā tas turpināsies,— alkalds it kā pie sevis nopūtās,— mums vajadzēs aizņemties cilvēkus no citām pilsētām.

Alkalds dzēra kafiju retiem malciņiem. Vēl trīs citas ģimenes bija pametušas pilsētiņu. Kopā ar tām, pēc sīrieša Moiseja aplēses, sanāca jau piecas ģimenes, kuras no šejienes bija aizbraukušas pēdējās nedēļas laikā.

—» Agri vai vēlu viņi atgriezīsies,— alkalds teica. Viņš vērīgi nopētīja dīvainos kafijas atstātos traipus tases dibenā. Bet pēc tam izklaidīgi piebilda:— Kur šie dēsies! Visur viņi atcerēsies, ka pašu naba ierakta šajā zemē.

Par spīti savam pareģojumam, alkaldam bodītē vajadzēja nogaidīt, līdz aprimsies spēcīgā gāzme, kas nedaudz minūšu laikā pārplūdināja visu pilsētiņu. Pēc tam viņš devās uz policijas iecirkni, kur seņjors Kārmaikls, caurcaurēm izmircis, vēl aizvien sēdēja uz soliņa iekšējā pagalma vidū.

Alkalds pagaidām ar viņu nenodarbojās. Noklausījies dežurējošā policista ziņojumu, viņš lika atvērt Pepes Amadora kameras durvis, kur ieslodzītais šķita guļam dziļā miegā, uz ķieģeļu grīdas kņūpus nometies. Alkalds ar kāju pavērsa viņu otrādi un brīdi ar slēptu līdzjūtību noskatījās apcietinātā sejā, kas bija sitienu izķēmota.

— Kopš kura laika viņš nav ēdis?— alkalds apjautājās.

— Kopš aizvakardienas vakara.

Alkalds pavēlēja apcietināto piecelt. Trīs policisti, jaunekli zem padusēm satvēruši, pavilka viņu šķērsām kamerai pāri un nosēdināja pie sienas uz pusmetru augstās cementa lāviņas. Vietā, kur uz klona bija gulējis viņa augums, palika valga ēna.

Divi policisti apcietināto noturēja sēdus, bet trešais, aiz matiem satvēris, pavērsa viņa galvu augšup. Varēja domāt, ka apcietinātais ir miris, ja vien nebūtu jaušama viņa saraustītā elpa un lūpu trīsas neizsakāmās mokās.

Kad policisti palaida viņu vajā, Pepe Amadors atvēra acis, ar rokām sataustīja betona paaugstinājuma malu un, aizsmakušu vaidu izdvesis, noslīga uz tā.

Alkalds izgāja no kameras un pavēlēja apcietināto paēdināt un ļaut tam izgulēties.— Bet pēc tam,— viņš noteica,— turpiniet apstrādāt, līdz puisis spļauj laukā visu, kas vien šim zināms. Manuprāt, viņš ilgi netiepsies.

No balkona alkalds atkal paskatījās iekšējā pagalmā uz seņjoru Kārmaiklu, kurš sēdēja sagumis, galvu ar rokām satvēris.

— Rovīra!— alkalds pasauca.— Aizej uz Kārmaikla māju un pasaki viņa sievai, lai tā vīram atsūta citas drēbes. Bet pēc tam,— viņš pamācošā tonī piebilda,

— liec viņam atnākt uz kanceleju.

Pār rakstāmgaldu salīcis, alkalds grasījās iemigt, kad pie durvīm pieklauvēja. Tas bija seņjors Kārmaikls, tagad jau ģērbies baltā, pilnīgi sausā uzvalkā, tikai kurpes viņam bija izmirkušas un uztūkušas kā slīkonim. Pirms sarunas ar seņjoru Kārmaiklu alkalds policistam pavēlēja vēlreiz aiziet un atnest apavus.

Seņjors Kārmaikls ar rokas mājienu apturēja policistu.— Lai paliek vien tāpat,— viņš noteica. Un tad, vērsdamies pie alkalda ar skarbi cienīgu skatienu, paskaidroja:

— Citu kurpju man nav.

Alkalds aicināja seņjoru Kārmaiklu apsēsties. Pirms divdesmit četrām stundām seņjors Kārmaikls jau bija ticis atvests uz kanceleju ar ložu necaurlaidīgajām sienām un pākļauts stingrai nopratināšanai par Montjelam piederošo mantu. Seņjors Kārmaikls bija sniedzis sīku pārskatu. Taču beigās, kad alkalds izsacīja savu priekšli-

kumu visu Montjela atstāto mantojumu nopirkt par municipalitātes ekspertu novērtējuma cenu, seņjors Kār-maikls kategoriski atsacījās to pieļaut, iekāms nebūs nokārtota mantojuma juridiskā pārņemšana.

Un tagad, pēc tam kad viņš divas dienas bija pavadījis badā un brāzmainās lietusgāzmēs, seņjora Kārmaikla atbilde bija tikpat nelokāma.

T — Tu esi ēzelis, Kārmaikl,— alkalds pēc ilga klusuma brīža teica.— Ka tu esi godīgs cilvēks, tas ir vispārzi-ņāms. Tomēr atceries vienu: pirms pieciem gadiem dons Šabass nodeva Hosē Montjelam to iedzīvotāju sarakstu, kuri uzturēja sakarus ar partizāniem, un tāpēc viņš bija vienīgais no opozīcijas vadoņiem, kuram atļāva palikt pilsētā.

— Palika vēl otrs,— seņjors Kārmaikls noteica ar sarkastisku ieskaņu balsi,— zobārsts.

Alkalds izlikās šo iebildi nedzirdam.

— Vai tu domā, ka cilvēkam, kurš spēja nodot savējos, kaut mazliet rūp tas, ka tu divdesmit četras stundas esi nosēdējis saules svelmē un lietusgāzmēs?

Seņjors Kārmaikls nolieca galvu un ņēmās aplūkot savus nagus. Alkalds nosēdās uz rakstāmgalda.

[ — Turklāt,— viņš piebilda maigā balsi,— tev vajadzētu padomāt par saviem bērniem.

Seņjoram Kārmaiklam nebija zināms, ka viņa sieva un divi vecākie dēli iepriekšējā vakarā bija ieradušies pie alkalda un saņēmuši solījumu, ka divdesmit četru stundu laikā seņjors Kārmaikls tiks atbrīvots.

—Neraizējieties,— seņjors Kārmaikls noteica.— Viņi pratis sevi aizstāvēt.

Viņš pacēla galvu tikai tad, kad dzirdēja leitnantu staigājam pa kanceleju no viena gala uz otru. Tad seņjors Kārmaikls, izdvesis nopūtu, teica:—Jums, leitnant, ir vēl viens ceļš.— Un, paskatījies uz alkaldu ar rāmas pazemības pilnām acīm, turpināja: ļ — Nošaujiet mani.

Alkalds neatbildēja. Bridi vēlāk seņjors Kārmaikls jau bija aizvests atpakaļ uz soliņa iekšējā pagalmā, bet alkalds savā istabā iegrima saldā miegā.

\ Tikai pāris kvartālu tālāk tiesas sekretārs ļāvās laimes izjūtai. Rīta cēlienu viņš bija nosnaudis tiesas kancelejas viņā kaktā, un no turienes, pavisam necerot, viņam bija

pavēries skats uz Rebekas de Asisas krāšņajām krūtīm. Tas bija kā zibens spēriens skaidrās debesīs: pretējā mājā , pēkšņi pavērās vannasistabas durvis — un pa tām iznāca burvīga sieviete, pilnīgi kaila, tikai ap galvu aptinusi i dvieli. Klusi iekliegdamās, viņa metās aizvērt vaļējo logu.

Kādu pusstundu sekretārs tiesas kancelejas puskrēslā skuma par to, ka laimes redzējums bijis tik gaistošs, bet t pulksten divpadsmitos, aizslēdzis durvis ar piekarināmo atslēgu, devās ko iekost, lai stiprinātu savu atmiņu saldmi.

Kad viņš gāja garām telegrāfā kantorim, pasta priekšnieks pamāja sekretāram panākt tuvāk.— Mums būs jauns baznīckungs,— viņš pavēstīja.— Atraitne de Asisa aizrakstījusi vēstuli apustuliskajam prefektam.— Bet sekretārs atmeta tikai ar roku.

— Cildenākais vīrieša tikums,— viņš teica,— ir prast glabāt noslēpumu.

Centrālā laukuma stūrī viņš sastapa seņjoru Benhamīnu, kurš nevarēja izlemt — lēkt vai nelēkt pāri peļķei sava veikaliņa priekšā.— Ja tikai jūs to zinātu, seņjor Benha-mīn!— sekretārs ierunājās.

— Ko zinātu?—atjautāja seņjors Benhamīns.

— Neko,— sekretārs atbildēja.— Šo noslēpumu es glabāšu līdz kapa malai.

Seņjors Benhamīns paraustīja plecus. Redzēdams sekretāru ar jauneklīgu vieglumu pārlecam pāri peļķei, arī viņš sadūšojās un paveica to pašu.

Kamēr seņjors Benhamīns bija izgājis, kāds viņa istabiņā aiz veikala bija nolicis trīs ēdienu pārnēsājamos traukus, šķīvjus, nazi un dakšiņu, kā arī salocītu galdautu. Seņjors Benhamīns uzklāja drānu uz galda un tur salika ēdienus, lai ieturētu pusdienas. Visu to viņš darīja rūpīgi un ar izsmalcinātu gaumi. Vispirms viņš iestrēba dzeltenīgo viru ar tajā ieliktu kailu kaulu un lieliem tauku aplīšiem pa virsu. Otrajā traukā bija rīsi, sautēta gaļa un gabaliņš ceptas jukas. Sākās tveice, taču seņjors Benhamīns tai nepiegrieza vērību. Pabeidzis pusdienot un salicis šķīvjus citu uz cita, viņš tos novietoja attiecīgās vietās nesamā trauka satverēs un izdzēra glāzi ūdens.

Uzkarinādams guļamtīklu, seņjors Benhamīns dzirdēja kādu ienākam veikaliņā.

Iesmakusi balss apvaicājās:

— Vai seņjors Benhamīns šeit ir?

Galvu pastiepis, seņjors Benhamīns ieraudzīja melnās drēbēs ģērbušos sievieti, kurai ap galvu bija apsiets

dvielis Seja viņai bija pelnu pelēka. Ta bija Pepes Amadora māte.

— Manis nav,— seņjors Benhamīns atsaucās.

— Bet jūs taču esat,— sieviete nepiekāpās.

— To es zinu,— viņš paskaidroja.— Bet manis tikpat kā nav, jo es nojaušu, kādēļ jūs mani meklējat.

Sieviete, nezinādama, ko darīt, vilcinājās mazajās ieejas durtiņās, bet seņjors Benhamīns beidza uzkarināt guļamtīklu. Ar katru ieelpu viņam no plaušām izlauzās viegla svelpoņa.

— Nestāviet tā!—seņjors Benhamīns skarbi noteica. .— Vai nu ejiet prom, vai arī nāciet iekšā.

Sieviete apsēdās krēslā pie galda un klusām sāka šņukstēt.

— Piedodiet,— viņš ierunājās.— Jums vajadzētu apzināties, ka jūs mani kompromitējat, visai pasaulei redzot, palikdama šeit.

Pepes Amadora māte noraisīja sev no galvas dvieli un ar to izslaucīja acis. Beidzis uzkarināt guļamtīklu, seņjors Benhamīns pa vecam paradumam paraustīja tā atsaites un tad pievērsās sievietei.

— Lieta tāda,— viņš teica,— ka jūs gribat, lai es jums sastādu lūgumrakstu.

Sieviete piekrītoši pamāja.

— Tā jau tas ir,— seņjors Benhamīns turpināja.— Jūs vēl aizvien ticat lūgumiem. Šajos laikos,— viņš jau klusākā balsī paskaidroja,— taisnība panākama nevis ar papīriņiem, bet ar ieročiem.

— Tā jau visi saka,— sieviete atbildēja,— bet noticis tas, ka mans vienīgais dēls ir cietumā.

Runādama viņa atraisīja stūrus mutautiņam, ko līdz šim bija turējusi rokā sažņaugtu, un izņēma vairākas saburzītas naudaszīmes. Pavisam tur bija astoņi peso, ko viņa . piedāvāja seņjoram Benhamīnam.

— Tā ir visa mana nabadzība,— viņa teica.

Seņjors Benhamīns noskatījās uz naudu. Plecus paraustījis, viņš paņēma naudaszīmes un tās nolika uz galda.— Es zinu, ka tas ir veltīgi,— viņš teica.— Taču es to izdarīšu kaut vai tāpēc vien, lai dievam pierādītu, ka neesmu nekāds gļēvulis.— Sieviete klusēdama viņam pateicās un atkal sāka šņukstēt.

— Šā vai tā,— seņjors Benhamīns viņai ieteica, — jums no alkalda vajadzētu dabūt atļauju tikties ar dēlu un pamēģināt viņu pierunāt, lai saka, kas viņam

zināms. Citādi visi lūgumraksti ir tikpat kā cūkām silē izmesti.

Sieviete izšņaucās dvieli, to atkal uzsēja galvā un, atpakaļ nepaskatījusies, izsteidzās no veikaliņa.

Seņjors Benhamlns nogulēja dienasvidu līdz pulksten četriem. Kad viņš izgāja iekšējā pagalmā nomazgāties, laiks bija noskaidrojies un gaiss pilns lidojošām skudrām. Apmainījis drēbes un sasukājis galvasvirsū vēl saglabājušās nedaudzās matu šķipsnas, viņš aizgāja uz pasta nodaļu nopirkt zlmogpapīru.

Atgriezies veikaliņā, lai sacerētu apsolīto lūgumrakstu, viņš pamanīja, ka pilsētiņā kaut kas noticis. Skaidri bija dzirdami tāli kliedzieni. Garām paskrēja zēnu bariņš, taču viņš paguva apvaicāties, kas noticis. Neapstādamies tie atbildēja, pēc tam viņš atgriezās pasta nodaļā un atdeva atpakaļ nopirkto zlmogpapīru.

— Tas vairs nav vajadzīgs,— viņš paskaidroja.— Pe-pe Amadors jau nogalināts.

Vēl pa pusei aizmidzis, vienā rokā turēdams vidussik-snu un ar otru pogādams formas blūzi, alkalds pāris lēcienos nodrāzās lejup pa guļamistabas kāpnēm. Dīvainais gaismas iekrāsojums viņam sajauca laika izjūtu. Vēl neko nezinādams, viņš noģida, ka kaut kas noticis un viņam jāsteidzas uz iecirkni.

Alkaldu pamanot, visur aizvērās logi. Pa ielas vidu, rokas iepletusi, viņam pretējā virzienā skrēja kāda sieviete. Dzidrajā gaisā mudžēja lidojošo skudru mākuļi. Vēl aizvien neko nezinādams, alkalds izrāva no maksts revolveri un metās skriet.

Bariņš sieviešu mēģināja uzlauzt policijas iecirkņa vārtus. Vairāki vīrieši nopūlējās tās atturēt. Alkalds ar sparīgiem zvēlieniem atbrīvoja sev ceļu, nostājās ar muguru pret vārtiem un pavērsa revolveri pret ļaudīm.

— Kas spers soli uz priekšu, to tūlīt noguldīšu!

Viens no policistiem, kurš līdz šim bija turējis vārtus ciet no iekšpuses, tagad tos atvēra un, šauteni pie pleca piemetis, lika ietrisuloties policijas svilpei. Divi policisti parādījās uz balkona un vairākas reizes izšāva gaisā. Cilvēku bariņš pajuka tālāk ielas viņā galā. Sajā mirkli, kā suns gaudodama, no stūra parādījās skrejoša sieviete. Alkalds pazina, ka tā ir Pepes Amadora māte. Iemeties iecirknī, alkalds no kāpnēm uzsauca policistam:

— Tiec galā ar to sievišķi!

Iecirkņa telpās valdīja pilnīgs klusums. Kamēr viņš nebija atbīdījis sāņus policistus, kuri drūzmējās pie kameras durvīm, alkalds vēl aizvien nezināja, kas īsti atgadījies. Tagad viņš ieraudzīja, ka Pepe Amadors, sarāvies kamolā un rokas gurnu starpā iespiedis, guļ uz grīdas. Viņš bija bāls, bet asins traipi nekur nebija manāmi.

Pārliecinājies, ka mirušajam nekādu redzamu brūču nav, alkalds pavērsa līķi ar seju lejup, sabāza krekla stērbeles tam biksēs un aizpogāja vaļējo bikšu priekšu. Visbeidzot viņš vēl aizsprādzēja Pepes Amadora bikšu siksnu.

Kad alkalds atkal izslējās, viņš jau bija atguvis savu brašo stāju, bet skatienā, ar kādu viņš pavērās policistos, bija jaušamas noguruma sākotnējās pazīmes.

— Kurš to izdarīja?

— Visi,— atbildēja gaišmatainais milzis.— Apcietinātais mēģināja bēgt.

Alkalds bridi domīgi nolūkojās policistā, un dažus mirkļus šķita, ka viņam nekas vairs nebūtu sakāms.— Tādas blēņas tagad vairs nevienam nav iestāstāmas,— viņš noteica un, roku pastiepis, piegāja tuvāk gaišmatainajam milzim:

— Dod šurp revolveri!

Policists noņēma vidusjostu un atdeva to alkaldam. Divu izšauto patronu vietā iebīdījis citas, alkalds tukšās ielika sev kabatā, bet revolveri atdeva kādam no policistiem. Gaišmataino milzi, kuram, tuvāk ielūkojoties, piemita kaut kas puicisks, viņš lika aizvest uz blakuskameru. Milzīgais policists tur izģērbās gluži kails un savas drēbes pasniedza alkaldam. Tas viss tika izdarīts bez jebkādas steigas kā ceremonijā, kad jau iepriekš katram zināms, ko darīt. Beidzot alkalds pašrocīgi aizslēdza mirušā kameras durvis un izgāja uz balkona. Seņjors Kārmaikls vēl aizvien kvernēja pagalmā uz sola.

Kad viņu ieveda kancelejā, seņjors Kārmaikls nepaklausīja aicinājumam apsēsties. Viņš palika stāvam kājās pie rakstāmgalda jau atkal caurcaurēm izmirkušās drēbēs un tikko jaušami pamāja ar galvu, kad alkalds apjautājās, vai tagad viņam viss saprotams.

— Tad jau labi,— alkalds noteica.— Pagaidām man vēl nav bijis laika padomāt, ko es iesākšu un vai vispār maz ko iesākšu. Bet, lai ko es darītu,— viņš piebilda,

— vienu liec aiz auss: vai tev tas patīk vai ne, bet tu esi sprukās,

Seņjors Kārmaikls vēl aizvien ar savām slapjajām, pie auguma pielipušajām drēbēm kājās stāvēja pie rakstāmgalda, un āda viņam jau sāka uztūkt gluži kā slīkonim, kurš tikai trešajā dienā pēc nāves uzpeld ūdens virsū. Alkalds veltīgi gaidīja, ka seņjors Kārmaikls izrādīs kādas dzīvības pazīmes.

— Tātad tu, Karmaikl, izproti situāciju: tagad mēs esam kompanjoni.

Alkalds to sacīja nopietnā, pat mazliet dramatiskā balsi, taču seņjora Kārmaikla smadzenes šķita to neuztveram. Viņš palika stavam pie rakstāmgalda uztūcis un skumjš pat vēl tad, kad kancelejas ložu necaurlaidīgās durvis jau bija aizvērušās.

Policijas iecirkņa priekšā divi policisti, pie rokām satvēruši, turēja Pepes Amadora māti. Visi trīs šķita atpūšamies. Sieviete elpoja vienmērīgā ritmā, un acis viņai bija sausas. Bet, kad durvis parādījās alkalds, viņa izgrūda aizsmakušu kliedzienu un rāvās ar tādu spēku, ka viens no policistiem nespēja viņu noturēt, pēc tam otrs sievieti notrieca zemē ar atslēgas zvēlienu pa galvu.

Alkalds pat nepaskatījās uz viņu. Paņēmis sev līdzi vienu no policistiem, viņš devās pie ļaužu bariņa, kurš laukuma stūrī noskatījās notiekošajā. Ne pie viena tieši nevērsdamies, alkalds teica:

— Ielāgojiet visi — ja negribat pieredzēt vēl daudz ko ļaunāku, aizvāciet šo sievieti uz mājām.

Vēl aizvien policista pavadībā viņš izgāja cauri pūlim līdz tiesas namam. Tur viņš nevienu neatrada. Alkalds devās uz tiesneša Arkādio mājām, nepieklauvējis atgrūda durvis un uzsauca:

— Tiesnesi!

Tiesneša Arkādio sievišķis, kas grūtniecības pēdējās dienās bija visai nelāgā omā, pustumsā atsaucās:

— Viņš izgājis.

Tālāk par slieksni neiedams, alkalds noprasīja:

— Uz kurieni?

— Kur tad nu citur,— viņa atbildēja,— kā pie savas sūda maukas!

Alkalds pamāja policistam nākt līdzi. Pagājušies dziļāk, kur atradās sieviete, taču uz to pat nepaskatījušies, viņi apgrieza otrādi visu guļamistabu. Veltīgi izmeklējušies kādus vīrieša apģērba vai citus piederumus, abi atgriezās priekšistabā.

— Kad viņš aizgāja?—alkalds jautāja.

— Jau divas naktis nav rādījies,— sievišķis teica.

Alkaldam pārdomām bija vajadzīgs ilgāks laika sprīdis.

— Ak tu, kuņas dēls!— viņš pēkšņi iekliedzās.— Lai šis paslēpjas kauču vai piecdesmit metru dziļumā apakš zemes vai ari ielien atpakaļ savas padauzas mātes vēderā, mēs viņu no turienes izrausim dzīvu vai mirušu! Valdībai ir garas rokas.

Sieviete nopūtās.

— No jūsu mutes, leitnant, dieva ausī.

Sāka mesties krēsla. Vēl aizvien uz ielas palika ļaužu bariņi, ko policistiem iecirkņa tuvumā nācās turēt uz grauda. Taču Pepes Amadora māte bija aizvākta un pilsētiņa šķita pierimusi.

Alkalds devās tieši uz kameru, kurā atradās mirušais. Viņš lika atnest brezenta gabalu, līķim uzmauca galvā cepuri, uz deguna uzlika tam acenes un, policistam piepalīdzot, mirušo ievīstīja brezentā. Pēc tam iecirknī sameklēja virves un stiepļu gabalus un tos spirāles veidā satina ap līķi no kakla līdz pat kāju potītēm. Kad tas bija paveikts, alkalds gan bija nosvīdis, taču izskatījās jau možāks. It kā mirušais būtu bijis fiziski sajūtams smagums, kas beidzot novelts no pleciem.

Tikai tagad viņš kamerā iededzināja gaismu.— Sameklē lāpstu un laternu!—alkalds izrīkoja policistu.

— Pēc tam pasauc Gonsālesu, abi aizejiet dibenpagalmā un nostūrī, kur ir sausāks, izrociet labi dziļu bedri.— Tas viss tika sacīts tādā balsi, it kā runājot viņam būtu meklējami vārdi.

— Un uz visu mūžu jo stingri aizlieciet aiz auss,— alkalds nobeidza.— Sis puisis nav miris.

Pēc divām stundām policisti vēl nebija pabeiguši rakt kapu. Alkalds no balkona pārliecinājās, ka tuvumā vairs neviena nav, tikai policists postenī staigāja gar iecirkni no viena ielas stūra uz otru. Iededzis kāpnēs gaismu, alkalds atlaidās telpas tumšākajā kaktā atpūsties un ieklausījās tālajos, tikko sadzirdamajos dumpja mā-vienos.

Cientēva Anhela balss iztraucēja alkaldu no pārdomām. Vispirms viņš to izdzirdēja vēršamies pie posteņa poli-

cista, pēc tam vēl kāda cita cilvēka balsi, kurš bija kopā ar cientēvu, un beidzot pazina arī to. Alkalds palika sēžam saliekajamā krēslā, līdz atkal izdzirdēja tās pašas balsis, šoreiz jau policijas iecirkņa telpās, un tūlīt pēc tam uz kāpnēm jau nodipēja arī soļi. Tad alkalds pastiepa kreiso roku tumsā un satvēra karablni.

Ieraudzījis alkaldu kāpņu augšgalā, cientēvs Anhels apstājās. Divus pakāpienus lejāk stāvēja dakteris Hiraldo, ģērbies īsā, baltā un iecietinātā uzsvārcī, ar ārsta somiņu rokā. Nospīdēja daktera asie zobi.

— Esmu jūsos vilies, leitnant, — dakteris mundri noteica.— Visu pēcpusdienu es pavadīju, gaidīdams, kad jūs mani aicināsiet izdarīt sekciju.

Cientēvs Anhels paskatījās uz ārstu ar savām dzidra--jām, lēnprātīgajām acīm un tad pievērsa skatienu alkal-dam. Arī alkalds smaidīja.

— Nekādas sekcijas nebūs,— viņš teica,— jo nav līķa.

— Mēs gribam redzēt Pepi Amadoru,— garīdznieks paskaidroja.

Turēdams rokā karablni ar lejup nolaistu stobru, alkalds vēl aizvien vērās ārstā.— Es pats ari to gribētu,— viņš teica.— Taču neko darīt.— Un jau bez smaida piebilda:

— Viņš ir aizbēdzis.

Cientēvs Anhels panācās pakāpienu augstāk. Alkalds pacēla karablni pret garīdznieku.— Palieciet uz vietas, cientēv!— viņš brīdināja. Arī ārsts savukārt pacēlās vienu pakāpienu augstāk.

— Paklausieties, leitnant,— viņš, vēl aizvien smaidīdams, ierunājās.— Sajā pilsētiņā nekādi noslēpumi nav saglabājami. Kopš četriem pēcpusdienā visiem zināms, ka ar šo jaunekli izdarīts tas pats, ko dons Sabass savā laikā mēdza darīt ar pārdotajiem ēzeļiem.

— Apcietinātais aizbēdzis,— alkalds atkārtoja.

Vērodams ārstu, viņš tikai pēdējā mirklī pamanīja, ka

cientēvs, rokas gaisā pacēlis, ar vienu soli pakāpās divus pakāpienus augstāk.

Ar delnas malu alkalds uzsita pa karabīnes drošinātāju, to aizbīdīdams sāņus, un pats, kājas iepletis, palika uz vietas.

— Stāt!—viņš uzkliedza.

Ārsts satvēra garīdznieku pie sutanas piedurknes. Cientēvs sāka klepot.

— Runāsim skaidri un gaiši,— dakteris teica. Pirmo reizi kopš ilga laika viņa balsi ieskanējās skarbums.-^- Līķa sekcija ir nepieciešama. Reizi pa visām reizēm mums jānoskaidro, kāds cēlonis ir tam, ka šeit ieslodzītie tik bieži mirst ar sirds lēkmēm.

— Dakter,— alkalds atbildēja,— ja jūs kustēsieties no vietas, saņemsiet lodi,— un, uzmetis īsu mirkli garīdzniekam, piebilda:— Un tāpat ari jūs, cientēv.

Visi trīs palika nekustīgi stāvam.

— Turklāt,— alkalds turpināja, vērsdamies pie garīdznieka,— jums vajadzētu būt apmierinātam, cientēv, jo šis jauneklis bija lapeļu izplatītājs.

— Dieva dēļ . . .— cientēvs Anhels iesāka.

Klepus lēkme neļāva viņam turpināt. Alkalds nogaidīja, līdz tā mitējās.

— Velns parāvis, paklausieties!—alkalds turpināja.

— Es tūlīt sākšu skaitīt. Kad būšu nonācis līdz «trīs» es ar aizvērtām acīm šaušu uz durvīm.— Un, pievērsies tieši ārstam, paziņoja:— Kopš šā brīža un uz laiku laikiem ņemiet vērā, ka velna dzīšana beigusies. Mēs, dakter, esam karojošās puses.

Ārsts pavilka garīdznieku aiz piedurknes un atmuguriski, seju no alkalda nenovērsis, sāka kāpt lejup, līdz piepeši atkal klaji iesmējās.

— Tas man patīk, ģenerāl,— viņš teica.— Tagad mēs saprotamies.

— Viens . . .— alkalds uzsāka.

Nākamo skaitli viņi vairs nedzirdēja. Kad cientēvs 'Anhels pie policijas nama stūra atvadījās no ārsta, viņš novērsa seju, jo bija satriekts un acīs viņam mirdzēja asaras. Nepārstādams smaidīt, dakteris ar delnu uzplāja garīdzniekam pa plecu.—Nebēdājieties, cientēv,— viņš teica.— Tāda ir dzīve.—Aiz stūra nogriezies uz savas mājas pusi, dakteris pie laternas staba palūkojās pulkstenī: bija bez ceturkšņa astoņi.

Cientēvam Anhelam nebija nekādas patikas ieturēt vakariņas. Pēc komandanta stundas signāla viņš nosēdās pie galda un, pār to nolīcis, vēl pāri pusnaktij rakstīja vēstuli. Smidzināja sīks lietus, visapkārt izdzēsdams ārējo priekšmetu apveidus. Viņš rakstīja aizrautīgi, izzīmēdams skaidrus, mazliet manierīgus burtus, un darīja to ar tādu kvēli, ka reizēm aizmirsa iemērkt spalvu tintnīcā un attapās tikai tad, kad ar sauso spalvu bija uzskrāpējis jau vairākus vārdus.

Nākamajā dienā, noturējis rīta dievkalpojumu, viņš vēstuli nodeva pastā, lai gan zināja, ka līdz piektdienai tā nekur netiks nosūtīta. Rīta pusē gaiss bija valgs un miglains, taču ap dienas vidu tas noskaidrojās un kļuva dzidrs. Iekšējā pagalmā iemaldījies putniņš kādu pusstundu neveikli lēkāja pa tuberozēm, čiepstēdams vienu un to pašu skaņu, tikai katru reizi oktāvu augstāk, līdz beidzot tā kļuva tik smalciņa, ka bija dzirdama vairs tikai iztēlē.

Vakara pastaigas laikā cientēvs atjēdzās, ka visu pēcpusdienas cēlienu viņš bija sajutis rudenīgu smaržu. Trinidadas mājā, tērzēdams par dažādām oktobrī izplatītām kaitēm, viņš pēkšņi samanīja aromātu, kurš kādu vakaru viņa darbistabā bija uzvēdījis no Rebekas de Asisas.

Mājup atgriežoties, cientēvs Anhels iegriezās seņjora Kārmaikla mājā. Namamāte un viņas vecākā meita bija izmisušas, un katru reizi, kad tika pieminēts seņjors Kārmaikls, viņām balss ietrīsējās. Taču sīkākās atvases bez tēva bardzības jutās gluži laimīgas, nopūlēdamās no kādas glāzes padzirdināt trusīšu pāri, ko viņiem bija atsūtījusi Montjela atraitne. Pēkšņi cientēvs Anhels pārtrauca sarunu un, ar roku gaisā kādu zīmi uzvilcis, teica:

— Es zinu — vainīgs ir mans dievkalpojumu izpalīgs.

Taču vainīgais nebija izpalīgs.

Par lapiņām neviens neieminējās. Salīdzinājumā ar pēdējiem notikumiem, tās likās nenozīmīga pagātnes epizode. Cientēvs Anhels to skaidri izjuta jau novakares pastaigas laikā un arī pēc tam, kad, lūgsnu noskaitījis, savā darbistabā sarunājās ar dāmām no katoļticīgo apvienības.

Palicis viens, cientēvs Anhels sajuta izsalkumu. Viņš uzcepa sev vairākas banānu šķēles, uzvārīja kafiju ar pienu un nogrieza gabaliņu siera. Pēc izsalkuma remdinā-šanas aizmirsās arī smarža. Noģērbdamies, lai ietu gulēt, un zem moskītu tīkla vajādams no insekticīda iedarbes paglābušos odus, viņš vairāk reižu atraugājās. Viņu dedzināja grēmas, taču prāts bija mierigs.

Cientēvs gulēja ciešā miegā. Komandanta stundas klusumā viņš dzirdēja satrauktus čukstus, pirmsausmas dzestruma uzskaņoto stīgu liego ietrinkšķināšanos, bet pēc tam arī kādreiz dzirdētas dziesmas melodiju. Desmit minūtes pirms pieciem viņš atskārta, ka ir dzīvs. Svinīgā piepūlē izsliedamies un plakstus ar pirkstiem izberzēdams, viņš nodomāja: «Piektdien, divdesmit pirmajā oktobrī.» Un tad piepeši skaļā balsī atcerējās:— Svētā Ilariona diena.

Cientēvs saģērbās, nenomazgājies un lūgsnu nenoskaitījis. Sakārtojis sutanas garo pogu rindu, viņš uzāva ikdienā valkājamās sasprēgājušās kurpes, kuru pazoles jau sāka atlobīties. Atdarīdams durvis, kuru tuvumā auga tuberozes, cientēvs neviļus atcerējās kādreiz dzirdētās dziesmas vārdus.

— «Līdz nāvei es patveršos sapņos tavos,»—cientēvs nopūtās.

Kad viņš pirmo reizi nodimdināja zvanu, Mina pagrūda baznīcas durvis. Piegājis pie svētā ūdens tvertnes, viņš redzēja, ka uz lamatām uzspraustie siera kumosiņi nav aiztikti.

Cientēvs Anhels atvēra durvis uz laukumu līdz galam.

— Tīrais posts!— Mina noteica, sapurinādama tukšo kartona kārbu.— Šodien nav nevienas.

Taču cientēvs Anhels viņai nepiegrieza vērību. Atausa spoža diena ar spirgtu gaisu, it kā pavēstīdama, ka arī šogad, par spīti visam, noteiktā laikā precīzi sāksies decembris. Nekad cientēvs Anhels tik skaudri nebija izjutis Pastora klusēšanu.

— Šonakt bija dzirdama serenāde,— viņš ierunājās.

— Jā, tikai uz svina stīgām spēlēta,— Mina apstiprināja.— Apšaude ilga gandrīz līdz pašai rītausmai.

Cientēvs pirmo reizi šorīt paskatījās uz meiteni. Mina bija neticami bāla, gandrīz tāda pati kā viņas neredzīgā vecmāmuļa, taču ari viņa valkāja laicīgās kongregācijas zilo lenti. Tikai atšķirībā no Trinidadas, kurai piemita kaut kas vīrišķīgs, Minā jautās uzplaukstoša sievišķība.

— Kur?

— Visās malās,— Mina paskaidroja.— Liekas, meklēdami nelegālos uzsaukumus, viņi zaudējuši prātu. Runā, ka frizētavā pat uzlauzta grīda un zem tās atrasti ieroči. Cietums ir pārpildīts, taču stāsta, ka vīrieši bēgot kalnos, lai apvienotos partizānu vienībās.

Cientēvs Anhels nopūtās.

— Man par to nebija nekādas nojausmas,— viņš paskaidroja un iegāja dziļāk baznīcā. Mina viņam sekoja līdz pat galvenajam altārim.

— Bet tas vēl nav viss,— Mina piebilda.— Šonakt par spīti komandanta stundai un neraugoties uz šaudīšanos . . .

Cientēvs Anhels apstājās. Mirkli viņš pavērās meitenē ar savām nevainīgi zilajām acīm. Arī Mina apstājās ar tukšo kartona kārbu padusē un, nervozi pasmaidījusi, pabeidza aizsākto teikumu.

SIEVIETE, KURA IERADĀS PULKSTEN SEŠOS

Durvis ļodzīdamās atvērās. Sājā laikā Hosē restorānā neviena nebija. Pulkstenis nule bija nositis seši, un Hosē zināja, ka pastāvīgie apmeklētāji sāk parādīties tikai pusseptiņos. Viņa klienti bija ieradumos nemainīgi — vēl nebija izskanējis sestais pulksteņa šķindiens, kad, kā aizvien šajā laikā, ienāca kāda sieviete un, ne vārda nesacījusi, apsēdās uz augstā virpuļķebllša. Starp lūpām viņai bija neaizdedzināta cigarete.

— Sveika, karalieni— Hosē uzsauca, redzēdams sievieti apsēžamies. Pēc tam viņš aizgāja uz letes otru galu, ar sausu lupatu noslaucīdams tās stikla virsu. Hosē vienmēr tā darīja, ja ienāca kāds no klientiem. Pat tad, kad ieradās ši sieviete, ar kuru viņam bija izveidojušās gandrīz vai intīmas attiecības, druknais un sārtais restorāna īpašnieks darīja savu čaklā un cītīga saimnieka darbu. No letes otrā gala viņš apjautājās:

— Ko karaliene šodien vēlētos?

— Pirmais, ko es vēlos, būtu, lai tu vienreiz iemācītos izturēties kā kavalieris,— sieviete atbildēja. Viņa bija apsēdusies virpuļsolu rindas pašā galā, ar elkoņiem atbalstījusies uz letes, neaizdedzināto cigareti vēl aizvien zobos turēdama.

— Tas man neienāca prātā,— Hosē aizbildinājās.

— Tev nekad nekas neienāk prātā,— sieviete noteica.

Atstājis lupatu uz letes, vīrietis piegāja pie tumšajiem

skapjiem, kas oda pēc sveķiem un apputējušas koksnes, un atgriezās ar sērkociņiem rokā. Sieviete paliecās uz priekšu, lai aizsniegtos līdz liesmiņai, kas kvēloja vīrieša raupjajās, ar spalvām apaugušajās rokās. Hosē ieraudzīja viņas taukainos, ar treknu un lētu ziedi ieziestos matus. Ieraudzīja viņas atsegto plecu spraucamies no puķainā ņiebura. Ieraudzīja noēnoto krūšu bedrīti, kad sieviete izslējās jau ar aizsmēķētu cigareti zobos.

— Tu, karalien, šodien esi skaista,— Hosē ierunājās.

— Nepūt pīlītes!—viņa atbildēja.— Nedomā, ka tādēļ es tev šodien samaksāšu.

— Es nepavisam tā nedomāju, karalien,— Hosē atbildēja.— Tu šodien brokastīs būsi ko nelāgu ieēdusi.

Sieviete ievilka pirmo blīvo cigaretes dūmu, sakrustoja rokas un, tāpat ar elkoņiem uz letes atbalstījusies, cauri plašajam restorāna logam nolūkojās uz ielu. Viņas skatienā bija skumjas. Apnicīgas un pierastas skumjas.

— Es tev pagatavošu labu bifšteku,— Hosē solījās.

— Man vēl aizvien nav naudas,— sieviete atteica.

— Tev jau trīs mēnešus nav naudas, bet es allaž tev pagatavoju ko garšīgu,— Hosē piebilda.

— Šī diena ir citāda,— sieviete drūmi ieminējās, vēl aizvien nolūkodamās uz ielu.

— Visas dienas ir vienādas,— Hosē teica.— Katru dienu pulksten sešos tu ienāc, saki, ka esi izsalkusi ka suns, un tad es tev pagatavoju ko garšīgu. Vienīgā atšķirība ir tā, ka šodien tu neteici, ka esi izsalkusi kā suns, bet ieminējies, ka diena nav tāda kā citas.

— Tas ir tiesa,— sieviete paskaidroja un pagriezās, lai paskatītos uz vīrieti viņpus letes, kurš pārbaudīja ledusskapi. Brīdi uz to nolūkojusies, viņa uzmeta acis pulkstenim, kurš karājās virs bufetes. Tas rādīja trīs minūtes pāri sešiem.— Es saku patiesību, Hosē,— šī diena nav tāda kā citas,— viņa noteica. Bet tad, dūmu izpūtusi, turpināja runāt aprautiem, kvēliem vārdiem:—- Šodien es neatnācu sešos, tāpēc diena nav tāda kā citas, Hosē.

Vīrietis paskatījās pulkstenī.

— Esmu gatavs nocirst sev roku, ja šis pulkstenis atpaliek kauču vai par minūti,— viņš sacīja.

— Ne jau tas ir svarīgi, Hosē. Es šodien neatnācu sešos,— sieviete paskaidroja.— Es atnācu bez ceturkšņa sešos.

— Pulkstenis beidza sist seši,— Hosē teica.— Kad tu ienāci, noskanēja pēdējais sitiens, karalien.

— Es jau stundas ceturksni esmu šeit,— sieviete nepiekāpās.

Hosē pienāca viņai tuvāk. Pieliecis zemāk savu milzīgo, sārto seju, viņš ar rādītājpirkstu paraustīja sev plakstu.

— Uzpūt elpu,— viņš aicināja.

Sieviete atmeta galvu atpakaļ. Viņa bija nopietna, sagurusi un bala. Skumju un gurdenuma mākonis vērta viņu daiļu.

— Nemels blēņas, Hosē. Tu labi zini, ka jau sešus mēnešus es nedzeru.

— Iestāsti to kādam citam, tikai ne man,— Hosē atbildēja.— Esmu gatavs saderēt, ka jūs divatā esat izlakuši kādu litru, ja ne visus divus.

— Mēs kopā ar draugu iedzērām tikai pāris malku,— sieviete atzinās.

— A-ā, nu tad man skaidrs,— Hosē uzstāja.

— Nekas nav skaidrs,— sieviete teica.— Kādu stundas ceturksni jau esmu šeit.

Vīrietis paraustīja plecus.

— Labi, ja tev tas vajadzīgs — jau stundas ceturksni esi šeit. Galu galā tas nevienam nav svarīgi — minūtes desmit vairāk vai mazāk.

— Ir gan svarīgi, Hosē,— sieviete teica, nicīgā nevērībā pastiepa rokas pāri letes stikla virsai, pēc tam piebilda:— Un ne jau tāpēc, ka es to vēlētos, bet svarīgi, ka es stundas ceturksni esmu šeit bijusi.— Vēlreiz paskatījusies pulkstenī, viņa izlaboja:— Ko es runāju — jau veselas divdesmit minūtes!

— Labi, karalien,— vīrietis teica.— Es tev dāvātu veselu dienu un nakti, lai vien tu būtu apmierināta.

Visu šo laiku Hosē bija nemitīgi rosījies aiz letes, aizvien ko pārvietodams: vienu lietu nolikdams šeit, citu atkal citur. Viņš bija labā omā.

— Gribu, lai tu būtu apmierināta,— Hosē atkārtoja. Un, pēkšņi apstājies, viņš pavērsās pret sievieti:—Tu taču zini, cik ļoti es tevi mīlu.

Sieviete salti viņā pavērās:

— Kas vēl nebūs! Ir gan atklājums, Hosē! Vai tu domā, ka es ar tevi ielaistos kaut vai par miljonu peso?

— To es negribēju sacīt, karalien,— Hosē paskaidroja.— Varu derēt, ka brokastīs esi ko nelabu ieēdusi.

— Ne jau tā es domāju,— sieviete paskaidroja. Un viņas balss kļuva pielaidīgāka:— Neviena sieviete taču pat par miljonu peso neizturētu tavu svaru.

Hosē pietvīka. Uzgriezis sievietei muguru, viņš sāka no pudelēm skapī noslaucīt putekļus. Galvu atpakaļ nepavēr-sis, Hosē teica:

— Šodien, karalien, tu esi neizturama. Būtu prātīgāk, ja tu notiesātu bifšteku un atgultos.

— Man negribas ēst,— sieviete noteica un atkal nolūkojās uz ielu, kur vēlīnajā rīta stundā vidēja neskaidri gājēju apveidi. Uz bridi restorānā iestājās mulss klusums. Tikai Hosē vēl aizvien grabinājās pa skapi. Piepeši sieviete novērsa acis no ielas un pavisam citādā — klusā un liegā balsi iejautājās:

— Vai tas tiesa, ka tu mani mīli, Pepijjo?

— Jā, tas ir tiesa,— Hosē strupi noteica, uz sievieti pat nepaskatīdamies.

— Kaut ari tev samelsu?

— Ko tad tu man tādu samelsi?—Hosē iejautājās vēl aizvien nemainīgā balsi, uz sievieti nepalūkojies.

— Nu, par tiem miljons peso,— sieviete paskaidroja.

— Esmu to jau aizmirsis,— Hosē teica.

— Tātad tu mani mīli?— sieviete vaicāja.

— Jā,— Hosē atbildēja.

Iestājās klusums. Hosē turpināja rosīties ap skapjiem un uz sievieti pat nepaskatījās. Viņa izpūta dūmu mākuli, ar krūtīm atspiedās pret leti un tad, piesardzīgā valšķībā jau iepriekš sev mēlē iekodusi, ķircinoši iejautājās:

— Pat tad, ja es ar tevi negulētu?

Tagad Hosē paskatījās uz viņu.

— Es tevi mīlu tik ļoti, ka ar tevi nemaz negulētu,— viņš teica un piegāja sievietei tuvāk. Savas varenās rokas viņas priekšā uz letes sakrustojis un viņai acis vērdamies, Hosē sacīja:— Es tevi mīlu tik ļoti, ka nogalinātu katru vīrieti, kurš aiziet ar tevi.

Pirmajā bridi sieviete samulsa. Bet tad ar līdzjūtīgu un reizē izsmiekla pilnu skatienu palūkojās vīrietī. Pēc tam apmulsusi viņa vēl brīdi klusēja, līdz pēkšņi skaļi iespurdzās:

— Tu taču esi greizsirdīgs, Hosē. Tie tik ir joki — patiesi greizsirdīgs!

Hosē vaļsirdīgā biklumā gandrīz nekaunēdamies atkal nosarka līdzīgi bērnam, kad pēkšņi atklājušies visi tā noslēpumi, bet pēc tam ierunājās:

— Tu neko nesaproti, karalien.— Un, ar lupatu noslaucījis sev no pieres sviedrus, viņš turpināja:

— Nelādzīgā dzīve tevi samaitā.

Tagad savukārt mainījās sievietes sejas izteiksme.

— Tātad ne,— viņa teica. Un pagriezusies ielūkojās viņam acīs ar dīvainu — reizē biklu un izaicinošu — mirdzumu skatienā:

— Tātad tu neesi greizsirdīgs?

— Zināmā mēra esmu gan,— Hosē atbildēja.— Taču ne tā, kā tu esi iedomājusies.

Palaidis vaļīgāk apkakli, viņš turpināja slaucīties, ar lupatu nosusinādams sev kaklu.

— Nu, bet kā tad?—sieviete jautāja.

— Es tevi tik ļoti mīlu, ka man nepatīk tas, ko tu dari,— Hosē paskaidroja.

— Un kas isti?

— Tas, ka tu katru dienu ej ar citu vīrieti,— Hosē teica.

— Vai tas tiesa, ka tu varētu šo vīrieti nogalināt tikai tāpēc, lai viņš ar mani neietu?—sieviete jautāja.

— Ne jau tāpēc, lai viņš ar tevi neietu,— Hosē paskaidroja. — Es viņu nogalinātu tāpēc, ka viņš ar tevi iet.

— Tur nav nekādas starpības,— sieviete iebilda.

Abu saruna bija kļuvusi neparasti saspringta. Sieviete runāja klusa, maigā, aizkustinātā balsi. Viņa ar vaigu gandrīz vai pieskārās vīrieša veselīgajai un rāmajai sejai, kura palika nekustīga, it kā vārdu kvēles apburta.

— Tas viss nudien ir tiesa,— Hosē noteica.

— Tātad . . .— sieviete ieminējās, pastiepdama roku, lai noglāstītu vīrieša raupjo roku, bet ar otru aizmeta cigaretes izsmēķi.— Tātad tu būtu spējīgs nogalināt cilvēku?

— Par to, ko es tev teicu,— jā,— Hosē apstiprināja. Un viņa balss vērtās gandrīz vai dramatiska.

Sieviete sāka drudžaini irgt ar klaju izsmieklu balsi.

— Kādas šausmas, Hosē! Kādas šausmas!— vēl aizvien smiedamās, viņa teica.— Hosē nogalinās cilvēku. Kas to būtu iedomājies, ka resnais un svētulīgais puisietis, kurš neņem naudu par to, ka pasniedz man bifšteku un ar mani sarunājas, kamēr es gaidu klientus, varētu kļūt par slepkavu! Kādas šausmas, Hosē! Es bistos no tevis.

Hosē stāvēja apmulsis. Varbūt pat mazliet sašutis. Kad sieviete sāka smieties, varbūt viņš jutās ari vilies.

— Tu esi galīgi pilnā, muļķīte,— viņš teica.— Ej labāk izgulies. Tu taču nevarēsi pat ne kumosiņa ieēst.

Bet sieviete jau bija mitējusi smieties, kļuvusi nopietna, domīga un ar elkoņiem atkal atbalstījās uz letes. Viņa noskatījās uz aizejošo vīrieti. Redzēja, ka viņš atver un aizver ledusskapi. Redzēja, ka viņš neko no tā neizņem, redzēja viņu aizejam uz letes otru galu, noslaukot jau tā tīro stiklu. Un tad viņa ierunājās tajā pašā liegajā un maigajā balsi, kādā bija jautājusi: «Vai tas tiesa, ka tu mani mīli, Pepiļjo?»

— Hosē,— viņa teica.

Vīrietis pat nepaskatījās.

— Hosē!

— Ej izgulies,— Hosē atbildēja.— Bet pirms tam apskalojies, lai tev pāriet skurbulis.

— Nopietni, Hosē,— sieviete teica.— Es neesmu piedzērusies.

— Tādā gadījumā tu esi kļuvusi rupja, — Hosē paskaidroja.

— Panāc šurp, man vajag ar tevi aprunāties,— sieviete aicināja.

Vīrietis tuvojās, vēl aizvien svārstīdamies starp patiku un neuzticību.

— Vēl tuvāk!

Vīrietis atkal nostājās viņas priekšā. Sieviete paliecās un spēcīgi satvēra viņu aiz matiem, taču ar acīm redzamu maigumu.

— Atkārto, ko tu man pirmīt teici!—viņa sacīja.

— Ko?—Hosē jautāja, mēģinādams pacelt uz augšu aiz matiem satverto galvu, lai ielūkotos viņai acis.

— Ka tu nogalinātu vīrieti, kurš būtu ar mani gulējis,— sieviete teica.

— Es nogalinātu vīrieti, kurš būtu ar tevi gulējis, karalien. Virs un vārds!— Hosē sacīja.

Sieviete palaida viņu vaļā.

— Tātad tu mani aizstāvētu, ja es pati to izdarītu?— viņa apstiprinoši jautāja, brutālā koķetērijā atstumdama Hosē milzīgo, mežakuiļa skaustam līdzīgo galvu. Vīrietis, neko nesacīdams, smaidīja.

— Atbildi man, Hosē!— sieviete neatlaidās.— Vai tu mani aizstāvētu, ja es kādu nogalinātu?

— Kā to ņem,— Hosē atbildējā.— Tu zini, ka tas vieglāk pasakāms nekā izdarāms.

— Policija nevienam netic vairāk kā tev,— sieviete ieminējās.

Hosē pašapzinīgi un apmierināti pasmaidīja. Sieviete atkal pieliecās viņam tuvāk.

— Tas ir tiesa, Hosē,— viņa teica.— Es varu saderēt, ka tu savā mūžā nekad neesi melojis.

— Nekāda labuma es no tā neesmu guvis,— Hosē atbildēj a.

— Tieši tālab,— sieviete teica.— Policijai tas zināms, tāpēc tā tev noticēs uz vārda, neko tuvāk neizpraš-ņājot. _

Hose, stāvēdams viņai iepretim, ar pirkstiem noklaudzi-nāja pa leti, nezinādams, ko sacīt. Sieviete atkal paskatījās uz ielu, pēc tam uz pulksteni un mainīja balss izteiksmi, it kā gribēdama izbeigt šo sarunu, iekāms vēl nav ieradušies pirmie apmeklētāji.

— Vai tu manis dēj varētu sameloties, Hosē?— viņa jautāja.— Pavisam nopietni.

Un tad Hosē pēkšņi uzmeta sievietei skatienu, it kā vioam galvā būtu iešāvusies kāda doma. Doma, kura ieslīdējusi pa vienu ausi, mirkli sarosījusies, juceklīga un netverama, lai atkal izslīdētu pa otru, atstādama kvēlas bažu pēdas.

—Kur tu esi ieķēpājusies, karalien?—Hosē iejautājās. Rokas atkal uz letes sakrustojis, viņš paliecās uz priekšu. Sieviete juta iesitamies sejā skaudru, mazliet pēc amonjaka smirdošu dvašas vilni, kuru jo asāku vērta letes malas spiediens pret vīrieša vēderu.

— Saki taisnību, karalien! Ko tu esi ievārījusi?

Sieviete pavērsa galvu uz otru pusi.

— Neko,— viņa teica.— Es tāpat aiz gara laika patēr-gāju.

Bet tad atkal paskatījās uz viņu:

— Zini, tev varbūt neviena nevajadzēs nogalināt.

— Es neviena neesmu grasījies nogalināt,— Hosē apjucis noteica.

— Ne jau tāpat vien,— sieviete paskaidroja.— Es domāju— neviena, kurš būtu ar mani gulējis.

— Ak tā,— Hosē noteica.— Tagad tu runā skaidru valodu. Es aizvien esmu domājis, ka tev nav nekādas vajadzības dzīvot šādā veidā. Ja tu metīsi to pie malas, es tev katru dienu par velti uzcepšu vislielāko bifšteku.

— Pateicos, Hosē,— sieviete teica.— Bet ne jau tāpēc. Lieta tāda, ka es vairs nevarēšu ne ar vienu.

— Tu atkal laid man miglu acis,— Hosē iebilda un jau sāka zaudēt pacietību.

— Nekādu miglu es acis nelaižu,— sieviete paskaidroja un ērtāk iekārtojās sēdeklī. Hosē zem ņiebura ieraudzīja viņas plakanās, apjengušās krūtis.

— Rit es aizbraukšu un nekad vairs tevi neapgrūtināšu. Apsolu tev, ka ne ar vienu es neielaidīšos.

— Kas tev īsti lēcies, karalien?—Hosē iejautājās.

— Es tā nule izlēmu,— viņa paskaidroja.— Pēkšņi man ienāca prātā, ka tāda dzīve ir cūcīga.

Hosē atkal paķēra lupatu un sāka spodrināt letes stiklu. Uz sievieti nepalūkojies, viņš ierunājās:

— Skaidrs. Sāda dzīve patiešām ir cūcīga. Jau sen tev būtu vajadzējis to apjēgt.

— Apjēgt to sāku jau pirms krietna laika,— sieviete teica,— taču tikai nupat pilnīgi par to pārliecinājos. Man vīrieši derdzas.

Hosē pasmaidīja. Tāpat smaidīdams, viņš pacēla galvu, lai paskatītos sievietē, un ieraudzīja, ka viņa ir saspringta un apmulsusi, runā, plecus uzrāvusi, ar dīvainu sejas izteiksmi, līgodamās virpuļsolā, bet sejā viņai pāragra rudens zeltainums.

— Vai tev neliekas, ka vajadzētu likt mierā sievieti, kura nogalinājusi vīrieti pēc tam, kad pabijusi kopā ar viņu un jūt riebumu tāpat kā pret visiem citiem vīriešiem, kuri viņai bijuši?

— Nav nekādas vajadzības iet tik tālu,— Hosē aizkustināts teica ar nožēlas ieskaņu balsi. ,

— Un ja sieviete to saka vīrietim, pret kuru uznācis riebums, redzot viņu apģērbjamies pēc tam, kad abi augu nakti kopā novāļājušies, un viņa jūt, ka ne ar ziepēm, ne salmu vīšķi nespēs aizgaiņāt tā smirdoņu?

— Var jau tā gadīties, karalien,— Hosē teica, jau vienaldzīgāk berzēdams leti.— Bet nav nekādas vajadzības nogalināt. Vienkāršāk ir triekt viņu ratā.

Taču sieviete joprojām runāja, un viņas vārdi plūda vienā laidā, juceklīgā, mutuļojošā straumē.

— Bet ja sieviete pasaka vīrietim, ka viņa jūt riebumu, bet viņš pārstāj ģērbties un sāk no jauna uzplīties, lai viņu atkal skūpsta un atkal. . .

— To neviens īsts vīrietis nedarīs,— Hosē teica.

— Bet ja nu viņš tā dara?— sieviete neatlaidās izmisuma bailēs.— Ja vīrietis nav īsts, rīkojas šādā veidā un sieviete jūt, ka aiz riebuma tūlīt nobeigsies, un saprot, ka vienīgais glābiņš ir no apakšas dot viņam naža triecienu?

— Tas ir barbariski,— Hosē teica.— Par laimi, nav vīrieša, kurš rīkotos tā, kā tu saki.

— Labi,— sieviete jau pilnīgā izmisumā teica.— Bet ja nu viņš tomēr tā dara? Pieņemsim, ka viņš tā dara.

— Tā gan nu nevarētu būt,— Hosē teica. Vēl vienmēr viņš tīrīja leti tajā pašā vietā, tagad sarunai vairs neveltīdams tādu uzmanību.

Sieviete ar pirkstiem paklauvēja pa stiklu, kļūdama aizvien uzstājīgāka un neatlaidīgāka,  — Tu esi nejēga, Hosē,— viņa teica.— Nekā tu nesaproti.— Un sparīgi satvēra viņu aiz piedurknes:—Nu, iedomājies, ka sievietei vajadzētu viņu nogalināt.

—Labi jau, labi,— Hosē noteica ar samierinošu ieskaņu balsī.

— Vai tā nebūtu pašaizsardzība?— sieviete tirdīja viņu, purinādama aiz piedurknes.

Hosē uzmeta viņai siltu, līdzjūtīgu mirkli.

— Gandrīz vai tā,— viņš teica. Un pamirkšķināja viņai ar aci gan sirsnīgā izpratnē, gan arī bailīgi, it kā atzīstoties līdzdalībā. Taču sieviete palika nopietna, tikai palaida vaļā viņa piedurkni.

— Vai tu uzdrīkstētos melot, lai aizsargātu sievieti,

kura ko līdzīgu izdarījusi?— viņa neatlaidās.

— Hm, tas būtu atkarīgs no dažiem apstākļiem, —

Hosē atbildēja.

— No kādiem apstākļiem?

— Atkarībā no tā, kas ir šī sieviete,— Hosē paskaidroja.

— Pieņemsim, ka tā ir sieviete, kuru tu ļoti mīli,— viņa sacīja.— Ne tādā nozīmē, ka tu būtu bijis ar viņu kopā, saproti, bet tāpat vien, ja tu viņu mīlētu.

Labi, kā tev tik, karalien,— Hosē gurdi, jau apnicīgi atbildēja un aizgāja.

Prom iedams, viņš paskatījās spoguli un redzēja, ka tūlīt būs pusseptiņi. Nodomājis, ka pēc dažām minūtēm restorāns sāks pildīties ar apmeklētājiem, un varbūt tāpēc vēl centīgāk nu spodrināja letes stiklu un pa logu nolūkojās laukumā. Sieviete palika sēžam un ar skatienu, kurā jautās arvien dziļākas skumjas, klusēdama vērās vīrieša kustībās. Tā cilvēkā varētu noskatīties spuldze, kas sāk dzist. Bet tad pēkšņi bez jebkāda iemesla viņa ierunājās pazemības pilnā balsī:

^ — Hosē!

Vīrietis paskatījās viņā ar blīvu un skumju maigumu, kāds raksturīgs padevīga vērša acīm. Viņš nelūkojās uz sievieti, lai to uzklausītu, bet vienkārši lai zinātu, ka viņa ir šeit, gaidīdams skatienu, kuram nemaz nevajadzētu būt aizgādības un līdzdalības pilnam. Bet gandrīz vai rotaļīgam.

— Es tev teicu, ka rītdien aizbraucu, bet tu man neko neatbildēji,— sieviete ieminējās.

— Jā,— Hosē atbildēja.— Tikai tu man nepateici, uz kurieni.

— Uz turieni,— sieviete teica.— Uz turieni, kur vīrieši neuzplijas, lai sieviete ar viņiem gulētu.

Hosē pasmaidīja.

— Vai patiesi tu aizbrauksi?—viņš iejautājās, it kā dzīvei atskaitīdamies un pēkšņi mainīdams balss izteiksmi.

— Tas ir atkarīgs no tevis,— sieviete atbildēja.— Ja tu zināsi pasacīt, cikos es atnācu, tad rītdien aizbraukšu un nekad vairs nekā tāda nedarīšu. Vai esi ar mieru? -

Hosē piekrītoši pamāja ar galvu un apņēmīgi pasmaidīja. Sieviete paliecās uz viņa pusi.

— Ja es kādu dienu atgriezīšos, es būšu greizsirdīga, redzēdama sievieti sarunājamies ar tevi šajā pašā laikā un šajā sēdeklī.

— Ja tu šeit atgriezīsies, tev man kas jāatved,— Hosē teica.

— Apsolu tev atvest ar atsperi uzvelkamu lācīti,— sieviete sacīja.

Hosē pasmaidīja un saskurināja lupatu gaisā starp sevi un viņu, it kā spodrinādams neredzamu stiklu. Arī sieviete pasmaidīja, šoreiz jau ar sirsnīgu un pavedinošu žestu. Tad vīrietis pagājās tālāk un noslaucīja stiklu līdz pat letes viņam galam.

— Nu, un kas man jādara? — Hosē jautāja, uz sievieti nepaskatīdamies.

— Lai kurš tev jautātu, cikos esmu atnākusi, tu atbildēsi, ka bez ceturkšņa sešos, vai ne?

— Kāpēc?— Hosē jautāja, vēl aizvien uz sievieti nepaskatījies un it kā lāgā nebūtu sadzirdējis, ko viņa saka.

— Nav svarīgi,— sieviete atbildēja.— Tā vajadzīgs.

Hosē ieraudzīja pirmo apmeklētāju, kurš ienāca pa

ļodzīgajām durvīm un apsēdās kaktā pie galdiņa. Hosē paskatījās pulkstenī. Tas rādīja tieši pusseptiņi.

— Lai notiek, karalieni— Hosē izklaidīgi atbildēja.

— Kā tev tīk. Es vienmēr daru tev pa prātam.

— Labi,— sieviete noteica.— Tad uzcep man bifšteku.

Vīrietis piegāja pie ledusskapja, izņēma šķīvi ar gaļu

un nolika uz letes, bet pēc tam aizdedzināja pavardiņu.

— Es tev uz atvadībām uzcepšu lielisku bifšteku, kara-lien.

— Paldies, Pepiļjo,— sieviete atbildēja un kļuva domīga, it kā pēkšņi iegremdējusies dīvainā rēgainā pazemes pasaulē. Viņa nedzirdēja, ka otrpus letes nočurkst verdošā sviestā iemests svaigs gaļas gabals. Nedzirdēja arī burbuļojošo sprakšķoņu, kad Hosē gaļas šķēli apgrieza otrādi un sulīgi kairinošais aromāts smaržīgiem viļņiem izplatījās pa restorānu. Krietnu brīdi viņa sēdēja, ieslīgdama aizvien dziļākā un dziļākā aizmirstībā, līdz atkal, plakstus samirkšķinājusi, izslēja galvu, gluži kā atgriezdamās no īslaicīgas nāves. Un tad ieraudzīja vīrieti stāvam pie pavardiņa ar mundri sprēgājošu liesmu.

— Pepiļjo!

— Jā!

—Par ko tu domā?

— Domāju, vai tev izdosies atrast ar atsperi uzvelkamu lācīti.

— Noteikti atradīšu,— sieviete atbildēja.— Bet vispirms man gribētos, lai tu pasaki, vai dosi man visu, ko atvadībām es tev lūdzu. i Pie pavardiņa stāvēdams, Hosē paskatījās uz viņu.

— Cik reižu tu man atgādināsi?— viņš iejautājās.

— Vai tad tu gribi ko vairāk par labu bifšteku?

— Jā,— sieviete atbildēja, ļ — Un ko īsti?

— Gribu, lai tu man uzdāvinātu stundas ceturksni.

Hosē pagriezās un paskatījās, cik rāda pulkstenis. Tad viņš pavērās uz apmeklētāju, kurš vēl aizvien sēdēja kaktā, un beidzot uz gaļas gabalu, kurš pannā bija kļuvis jau gluži zeltains.

— Nudien es tevi nesaprotu, karalien,— viņš teica.

— Neesi taču tāds nelga, Hosē,— sieviete atbil dēja.— Ielāgo, ka es atrodos šeit kopš pussešiem.

1950

NĒĢERIS NABO KURS LIKA EŅĢEĻIEM GAIDĪT

Nabo gulēja kņūpus savītušajā zālē. Viņš juta, ka mīzalu smārds piesūcina visu ķermeni. Juta uz savas palsās, spīdošās ādas zirgu silto dvesmu, taču pašu ādu nemanīja. Nabo nemanīja itin neko. Tā vien likās, ka pēc pakavu zvēliena pa pieri viņš iegrimis miegā un saglabā- ! jusies vienīgi šī sajūta. Sajūta, kurā jaušama kā mitrā staļļa smaka, tā neskaitāmo neredzamo kukaiņu ņudzoņa savītušajā zālē. Viņš pavēra plakstus. Tad atkal tos aizdarīja un, stingi izstiepies, palika guļam, kā bija nogulējis visu pēcpusdienas cēlienu, juzdams sevi laika tecējuma kļūstam lielāku, līdz izdzirdēja aiz muguras kādu sakām:—Celies, Nabo! Gana gulēts.— Viņš pagriezās, taču zirgus neredzēja, jo durvis bija aizvērtas. Nabo -iedomājās, ka zirgiem tepat tumsā kaut kur jābūt, lai gan nedzirdēja ierasto nepacietīgo mīņāšanos. Tā kā staļļa durvis bija aizvērtas no iekšpuses un šautra aizbīdīta, % viņš iedomājās, ka runātājs ir ārpusē. Balss viņam aiz muguras otru reizi sacīja:— Patiesi, Nabo, ir gana gulēts. | Jau kādas trīs dienas tu esi pavadījis miegā...— Un tikai tad Nabo pilnīgi atvēra acis un atcerējās: «Es šeit atrodos tāpēc, ka man iespēra zirgs.»

Viņš nezināja, cik varētu būt pulkstenis. Dienas bija kaut kur pagaisušas. Bija tā, it kā ar mitru sūkli kāds būtu izdzēsis tās tālās sestdienu novakares, kad viņš mēdza aizstaigāt uz pilsētas laukumu. Viņš bija aizmirsis balto kreklu. Bija aizmirsis, ka šajās reizēs uzlika galvā no zaļiem salmiem pīto platmali un kājās uzvilka tumšas bikses. Bija aizmirsis, ka kurpju viņam nav. Nabo sestdienas vakaros aizgāja uz laukumu un nosēdās klusā kaktiņā, taču ne tālab, lai paklausītos mūziku, bet gan gribēdams paskatīties uz nēģeri. Katru sestdienu viņš uz to nolūko- i jās. Nēģerim bija aiz ausīm piestiprinātas acenes bruņurupuča kaula ietvaros, un viņš spēlēja saksofonu pie kādas no aizmugurējām pultīm. Nabo redzēja nēģeri, bet nēģeris neredzēja viņu. Vismaz ja kāds būtu ievērojis, ka Nabo ik sestdienas vakaru iet uz laukumu, lai paskatītos uz nēģeri, un viņam pajautājis — nē, tikai ne tagad, jo viņš to vairs nespēja atcerēties,— vai nēģeris arī viņu kādreiz redzējis, Nabo būtu atbildējis, ka ne. Viņš “vienīgi gāja un skatījās uz nēģeri, pēc tam kad zirgi bija sasukāti.

Kādu sestdienu ierastajā vietā orķestrī nēģera nebija. Nabo sākumā nodomāja, ka nēģeris vairs nenāks spēlēt populārajos koncertos, lai gan pults tur vēl aizvien stāvēja. Un tieši tāpēc, ka pults bija savā vietā, Nabo vēlāk nosprieda, ka nākamsestdien nēģeris atkal atgriezīsies. Taču nākamajā sestdienā nēģeris neparādījās un arī pults vairs nebija.

Nabo pagriezās uz sāniem un ieraudzīja cilvēku, kurš viņu bija uzrunājis. Zirgu staļļa pustumsā viņš sākumā to nepazina. Cilvēks bija piemeties uz dēju apšuvuma un runāja, ar rokām sev pa ceļgaliem paplikšķinādams.

— Man iespēra zirgs.— Nabo atkārtoja, pūlēdamies saskatīt cilvēku.— Tas tiesa,— cilvēks piekrita.— Bet zirgu šeit vairs nav, un mēs tevi gaidām kori.— Nabo papurināja galvu. Viņš vēl nebija sācis domāt. Bet cilvēks šķita kaut kur redzēts. Un teica, ka Nabo tiekot gaidīts korī. Nabo to nesaprata, taču nebrīnījās, ka tā kāds saka, jo viņš diendienā, zirgus sukādams, sagudroja dažādas dziesmas, lai dzīvniekus izklaidētu. Pēc tam viņš viesistabā dziedāja tās pašas dziesmas, ko zirgiem, lai izklaidētu mēmo meitenīti. Tikai meitene bija no citas pasaules, no viesistabas pasaules, un sēdēja, ar acīm stingi sienā vērdamās. Ja Nabo dziedot būtu dzirdējis kādu sakām, ka viņu grib uzņemt korī, viņš nebūtu pārsteigts. Bet tagad viņš bija pārsteigts vēl mazāk, jo sacīto nesaprata. Viņš bija noguris, apstulbis, bez apjēgas.— Nez kur varētu būt zirgi?— viņš ieminējās. Cilvēks atbildēja:— Es tev jau teicu, ka zirgu šeit vairs nav. Mūs interesē vienīgi dabūt korī tādu balsi, kāda ir tev.—- Varbūt tādēļ, ka viņš gulēja, muti savītušajā zālē iespiedis, Nabo to visu gan dzirdēja, taču nespēja atšķirt sāpes, ko sagādāja pakava spēriens pa pieri, no cītām juceklīgām izjūtām. Pagriezis galvu, viņš palika guļam.

Pāris nedēļu Nabo vēl tika gājis uz laukumu, lai gan nēģera orķestri vairs nebija. Ja Nabo būtu apjautājies,

kas noticis ar nēģeri, kāds viņam varbūt atbildētu. Taču viņš neko nebija vaicājis, tikai turpinājis apmeklēt koncertus, līdz kāds cits vīrietis ar citu saksofonu ieņēmaH nēģera vietu. Nabo nešaubījās, ka nēģeris vairs neatgrie- f zīsies, un apņēmās uz laukumu neiet. Kad Nabo atkalai pamodās, viņš apjauta, ka nogulējis ļoti ilgi. Degunā viņam vēl aizvien cirtās sasmirkušās zāles smaka. Un acu priekšā tāpat pletās vēl aizvien visapkārt valdošā tumsa. ?| Taču svešais cilvēks vēl kvernēja kaktā. Pa ceļgaliem plakšķinādams, mierīgā balsi viņš tumsā teica:—Mēs tevi gaidām, Nabo. Jau pāris gadu tu guli, miegā iegrimis, un nedomā celties.— To dzirdēdams, Nabo atkal aizvēra acis, taču pēc mirkļa tās atkal atdarīja. Kaktā vērdamies, viņš redzēja tur apjukušo, neziņas samulsināto cilvēku.

Un tikai tagad viņu pazina.

Ja mēs, mājas ļaudis, būtu zinājuši, ko sestdienas vakaros Nabo dara pilsētas laukumā, mēs nodomātu, ka vēlāk viņš mitējies iet uz turieni tāpēc, ka tagad jau mums pašiem bija sava mūzika. Meitenei par prieku mēs bijām iegādājušies patafonu. Kad ievajadzējās kādu, kurš augu dienu viņai uzvilktu patafonu, tad visi bija vienis prātis, ka tas var būt tikai Nabo. Tagad viņš apkopa zirgus un tad rūpējās par patafonu. Bet meitene sēdēja un klausījās skaņuplates. Reizēm, mūzikai skanot, meitene norausās no sēdekļa un, acis no sienas nenovērsdama, slienādamās aizmeimuroja uz ēdamistabu. Patafona adatu nocēlis, Nabo sāka dziedāt. Sākumā, kad Nabo tikko bija ieradies pie mums un mēs viņam jautājām, ko viņš prot darīt, Nabo atbildēja, ka protot dziedāt. Taču tas nevienu neinteresēja. Vajadzīgs bija zēns zirgu sukāšanai. Nabo palika pie mums un turpināja dziedāt, it kā mēs viņu būtu paturējuši dziedāšanas pēc un zirgu apkopšana būtu tikai izklaidēšanās, kas atvieglo darbu. Tas ilga kādu gadu, līdz mēs, mājinieki, pieradām pie domas, ka meitenīte nespēj staigāt, neviena nepazīst, ir tikpat kā mirusi un prot klausīties vienīgi pataf onu, saltām acīm sienā blenzdama, līdz mēs viņu pacēlām no sēdekļa un aizvedām uz istabu. Beidzot mēs pārstājām viņu žēlot, tikai Nabo palika meitenei uzticīgs, akurāti uzvilkdams patafonu. Tā tas bija tajā laikā, kad Nabo vēl nebija mitējies sestdienas vakaros aizstaigāt uz pilsētas laukumu. Vienu dienu, kad zēns bija zirgu stallī, mēs dzirdējām kādu pie patafona sakām:—Nabo!—Mēs bijām gaitenī un sākumā nelikāmies zinis, kas to būtu varējis sacīt. Bet, otru reizi •

ļ izdzirdot saucienu:— Nabo!— mēs pacēlām galvu un iejautājāmies: — Kas gan varētu būt pie meitenes? Kads ieminējās: — Neesmu redzējis neviena tur ieejam.— Bet otrs piebilda:—Es skaidri dzirdēju kādu balsi sakām: — «Nabo!»—-Tomēr, kad iegājām paskatīties, atradām meiteni uz grīdas, pie sienas piespiedušos.

Nabo pārnāca agri un nolikās gulēt. Nākošo sestdienu viņš uz laukumu vairs negāja, jo bija jau parādījies cits saksofona spēlētājs, bet trīs nedēļas vēlāk kādā pirmdienā, kad Nabo bija zirgu stallī, patafons sāka spēlēt. Arī par to sākumā neviens nelikās zinis. Tikai vēlāk, kad mes redzējām nēģeru zēnu dziedam pie zirgiem, no kuriem tērcītēm vēl tecēja ūdens, mēs viņam pajautājām:— Pa kurieni tu iznāci?—Nabo atbildēja:—Pa durvīm. Esmu zirgu stallī jau kopš pusdienlaika.— Bet patafons taču spēlē. Vai tad tu nedzirdi?—mēs viņam teicām. Nabo atbildēja, ka dzirdot, un mēs atkal noprasījām:

— Kurš tad to uzvilcis?—Plecus paraustījis, Nabo atbildēja:— Meitene. Jau labi sen, kopš viņa pati uzvelk patafonu.

Tā tas turpinājās līdz pat tai dienai, kad mēs viņu atradām kņūpus savītušajā zālē, ieslēgušos zirgu stallī, ar pakava radzes brūci pierē. Kad mēs aiz pleciem viņu pacēlām augšup, Nabo teica:— Es guļu šeit tāpēc, ka man iespēra zirgs.— Taču nevienu neinteresēja tas, ko viņš būtu varējis sacīt. Mūs interesēja saltās un stingās acis un ar zaļām putām pilnā mute. Cauru nakti viņš pavadīja raudādams, drudža ugunīs svildams, murgos runādams par zirgu skrāpi, ko savandītajos kūts pakaišos bija pazaudējis. Tā pagāja pirmā diena. Nākamajā dienā, kad viņš atvēra acis un teica:—Man slāpst,—un mēs viņam atnesām ūdeni, kas tika izdzerts vienā elpas vilcienā, un pēc tam vēl divas reizes viņš pieprasīja drusku vairāk, mēs pavaicājām, kā viņš jūtas, un viņš atbildēja:— Es jūtos tā, it kā man būtu iespēris zirgs.— Un turpināja kaut ko klāstīt cauru dienu un cauru nakti. Pēc tam, gultā nosēdies, ar pirkstu parādīja uz augšu un paskaidroja, ka zirgu auļošana visu nakti viņam nav ļāvusi iemigt. Bet pēc aizvadītās nakts viņam drudža vairs nebija. Murgot viņš nemurgoja, taču runāja vienā laidā, līdz mēs viņam aizbāzām muti ar kabatlakatiņu. Tad Nabo ar mutē ievīkšķīto lakatiņu sāka dziedāt un apgalvoja, ka tepat pie ausīm dzirdot sprauslājam zirgus, tie snaicoties pāri aizvērtajām durvīm un meklējot padzerties. Kad mēs

viņam izņēmām no mutes lakatiņu, lai zēns ko ieēstu, viņš pagriezās pret sienu, likdams mums visiem nodomāt, ka ir aizmidzis, un varbūt viņš patiesībā arī bija kādu brīdi iesnaudies. Bet, kad Nabo pamodās, viņš vairs gultā neatradās. Aiz kājām un rokām zēns bija piesiets istabā pie kāda balsta. Un tad savalgotais Nabo sāka dziedāt.

Svešo cilvēku ieraudzījis, zēns viņam teica:— Es jau agrāk jūs esmu redzējis.— Cilvēks atbildēja:— Kā nu ne, katru sestdienu tu mani redzēji pilsētas laukumā.— Tas tiesa,— Nabo sacīja,— tikai domāju, ka es jūs redzu, bet jūs mani neredzat.— Uz to cilvēks atbildēja:—Nekad es tevi netiku manījis, taču pēc tam, kad tur vairs negāju, es sajutu, ka manī sestdienās kāds pārstājis redzēt.— Jūs vairs neatgriezāties, bet es vēl trīs vai četras nedējas tur gāju.— Un tad cilvēks, vēl aizvien nepakustēdamies, tikai ar delnām pa ceļgaliem plakšķinādams, paskaidroja:— Es vairs nevarēju atgriezties laukumā, lai gan tas bija vienīgais, ko būtu bijis vērts darīt.— Nabo mēģināja piecelties, sapurināja zālē galvu un joprojām dzirdēja svešā salto, neatlaidīgo balsi, līdz viņam pat vairs neatlika laika apjēgt, ka pats jau atkal ir aizmidzis. Aizvien kopš zirga spēriena viņam tā gadījās. Un aizvien viņš dzirdēja balsi:— Mēs tevi, Nabo, gaidām. Tagad, kad tu esi mitējies gulēt, vairs nav nekādas iespējas mērīt laiku.

Četras nedēļas vēlāk, kad nēģeris vairs neatgriezās orķestrī, Nabo kādam no zirgiem sukāja asti. Nekad viņš vēl nebija to darījis. Parasti viņš zirgus sukāja, trallinādams dziesmu. Bet trešdien viņš bija aizgājis uz tirgu, ieraudzījis tur suku un noteicis:—Tā lieti noderētu, lai zirgiem izsukātu astes.— Un tad notika tā, ka zirgs zēnam pirms desmit vai piecpadsmit gadiem iespēra, apdullinādams viņu uz visu mūžu. Kāds no mājiniekiem noteica:— Labāk viņš toreiz būtu nosperts, nevis palicis pusdzīvs un visu mūžu muldējis aplamības.— Taču kopš tās dienas, kad mēs viņu ieslēdzām, neviens Nabo nebija redzējis. Mēs zinājām vienīgi to, ka viņš ir tur, ieslēgts istabā, un meitene pēc tam patafonam vairs nav pieskārusies.

Bet mums arī nebija īstas vajadzības viņu redzēt. Mēs Nabo bijām ieslēguši, it kā viņš pats būtu zirgs, it kā toreizējais spēriens viņu būtu pārvērtis neprašā un pakava rēta pierē viņu apzīmogotu ar zirgiem piemītošo dzīvnieciskumu. Un tā mēs viņu bijām ieslēguši četrās sienās, it kā gribēdami panākt, lai Nabo nobeidzas ieslodzījumā, jo mums bija pietrūcis nepieciešamās apņēmības viņu citādā veidā nogalināt. Tā pagāja četrpadsmit gadu, līdz kāds no bērniem pieauga un izsacīja vēlēšanos redzēt viņu vaigu vaigā. Un tad durvis atvērās.

Nabo pagriezās, lai paskatītos uz cilvēku.— Man iespēra zirgs,— viņš teica. Bet cilvēks atbildēja:—Jau gadsimtiem ilgi tas dzirdēts, bet mēs tevi visu laiku gaidām kori.— Nabo papurināja galvu, savainoto pieri atkal paslēpa zālē, un pēkšņi viņam likās, ka atceras visu notikušo.— Tā bija pirmā reize, kad es zirgam sukāju asti,— viņš teica. Un cilvēks atbildēja:—Mēs vēlējāmies, lai tu nāktu kori dziedāt.— Bet Nabo teica:— Man nevajadzēja pirkt suku.— Un cilvēks atbildēja:—Tā kā tā tu būtu to atradis. Bija nolemts, ka suka tev jāatrod un jāsāk ar to uzpost zirgiem astes.— Bet Nabo teica:— Nekad es nebiju piegājis zirgiem no aizmugures.— Un cilvēks vēl aizvien mierīgi, nekādas nepacietības pazīmes neizrādīdams, atbildēja:— Tomēr šoreiz tu piegāji — un zirgs tev iespēra. Vienīgi tā spējām panākt, lai tu iestātos kori.— Un šī neatlaidīgā saruna ik dienas atkārtojās, līdz kāds no mājiniekiem ieminējās:—Šķiet, pirms četrpadsmit gadiem kāds šīs durvis atvēra.— Bet meitene nemaz nebija izaugusi lielāka. Viņai jau bija vairāk nekā trīsdesmit gadu un plakstos iegūlis sērīgums, bet, kad durvis tika atdarītas, viņa sēdēja, sienā verdamās. Gaisu ošņādama, viņa pavērsa seju uz otru pusi. Kad durvis no jauna aizvērās, mājinieki nosprieda:— Nabo guļ pavisam mierīgi. Viņš nemaz vairs nekustas. Kādu dienu viņš nomirs, un mēs to uzzināsim tikai no smirdoņas.— Bet kāds cits iebilda:— Mēs to uzzināsim no ēdiena. Nekad viņš to nav atstājis neaizskartu. Kas šim nekaiš dzīvot ieslēgtam, neviena netraucētam! No aizmugurējās sienas iespīd tīri branga gaismiņa.— Un tā viss palika pa vecam. Vienīgi meitene turpināja lūkoties uz durvīm, ošņādama pa spraugām ieplūstošo silto izgarojumu smaku. Nekādu pārmaiņu nebija līdz tam agrīnajam rītam, kad mēs viesistabā izdzirdējām metālisku čirkstoņu un atcerējāmies, ka tādu pašu troksni tikām dzirdējuši pirms piecpadsmit gadiem, kad Nabo uzvilka patafona atsperi. Mēs piecēlāmies, iededzām lampu un izdzirdējām senaizmirstas dziesmas pirmās taktis. Tā bija tā pati skumjā melodija, kura jau tik daudz gadu skaņuplatēs šķita mirusi. Cirkstoņa turpinājās, kļūdama aizvien spalgāka, līdz izdzirdējām sausu krakšķi, bet, istabā iesteigušies, ievērojām, ka skaņuplate vēl aizvien griežas, lai gan meitene sēdēja kaktā turpat pie patafona, vērdamās sienā un rokā pacēlusi skanošās kastes nolauzto kloķi. Mēs nekustējāmies no vietas. Ari meitene kā sastingusi sēdēja iepriekšējā vietā, sienā nolūkodamās un kloķi paceltajā rokā vēl aizvien turēdama. Ne vārda nebilzdami, mēs atgriezāmies viesistabā, atcerējušies kādreiz dzirdēto apgalvojumu, ka meitene pati protot uzvilkt patafonu. To visu pārdomādami, mēs nespējām iemigt un klausījāmies ķērcošo skaņuplati, ko grieza salauztā atspere.

Iepriekšējā dienā, kad bijām atvēruši durvis, mēs manījām trūdošu miesas palieku smaku. Tas, kurš bija atdarījis durvis, pasauca:—Nabo! Nabo!—Taču atbildes nebija. Turpat pie durvīm stāvēja tukšais šķīvis. Trīs reizes dienā mēs mēdzām iebīdīt šķīvi pa durvju spraugu, un trīs reizes dienā mēs to izvilkām tukšu. No tā mēs zinājām, ka Nabo vēl ir dzīvs. Tikai vienīgi no tā.

Tagad iekšā vairs nekas nekustējās, neviens vairs nedziedāja. Droši vien pēc tam, kad bijām aizvēruši durvis, Nabo teica cilvēkam: «Es nevaru iet korī dziedāt.» Bet tas viņam vaicāja: «Kāpēc ne?» Un Nabo paskaidroja: «Tāpēc, ka man nav apavu.» Bet cilvēks, kājas pacēlis, atbildēja: «Tas nav svarīgi. Seit visi staigā basām kājām.» Nabo noskatījās dzeltenīgajās, apskretušajās basajās pēdās, ko cilvēks turēja paceltas. «Jau veselu mūžību es dirnu šeit,» cilvēks teica. «Tikai pirms mirkļa man iespēra zirgs,» Nabo paskaidroja. «Apslacīšu galvu mazlietiņ ar ūdeni un drusku tos padzenāšu.» Bet cilvēks atbildēja: «Zirgiem tu neesi vajadzīgs. Nekādu zirgu vairs nav. Tev jānāk pie mums.» — «Zirgiem vajadzētu tepat būt,» Nabo iebilda un, mazliet augšup paslējies, ar rokām atbalstījās zālē. Bet cilvēks paskaidroja: «Jau piecpadsmit gadu neviens tos nepielūko.» Taču Nabo, ar pirkstiem pa zāles apakšu taustīdamies, teica: «Seit vajadzētu būt vismaz sukai.» Bet cilvēks iebilda: «Zirgu stallis slēgts jau kopš piecpadsmit gadiem. Tagad tas pilns ar visādām drazām.» Tomēr Nabo nepiekāpās: «Vienā pēcpusdienā nekādas drazas nevar sakrāties. Kamēr nebūšu atradis suku, es no šejienes nekustēšos.»

Nākamajā dienā, pēc tam kad atkal bijām nostiprinājuši durvis, mēs aiz tām izdzirdējām neatlaidīgu kņadu. Neviens no mums nekustējās. Un neviens nebilda ne vārda, bet tad izdzirdējām brīkšķus — un pārcilvēciska spēka spiestās durvis sakustējās. Iekšā bija dzirdams kas līdzīgs sprostā iedzīta zvēra elsām. Beidzot iečīkstēdamās salūza sarūsējušās durvju viras, bet Nabo tikai papurināja galvu.— Kamēr nebūšu atradis suku, es nekādā kori neiešu, — viņš tiepās, — bet palikšu tepat. — Un turpināja rakņāties pa zāli, to pašķirdams un zemi skrāpēdams, līdz cilvēks viņam sacīja:— Lai notiek, Nabo! Ja nevari nakt kori tikai tāpēc, ka neesi atradis suku, iesim to meklēt.— Un, paliecis uz priekšu bezgalīgas pacietības aptumšoto seju, ar rokām atspiedās pret dēju šķērssienu un aicināja:— Nāc, Nabo! Es parūpēšos, lai neviens tevi nevarētu aizkavēt.

Un tad durvis padevās — un pa tām ar skaudru pierē iezīmētu rētu — lai gan bija pagājuši jau piecpadsmit gadu —.istabas lietām uzgrūzdamies un klupdams, draudoši pacēlis milzīgās dūres, uz kurām vēl bija redzama virve, ar ko bija ticis savalgots pirms piecpadsmit gadiem — toreiz viņš bija puisītis, kas apkopa zirgus,— izbrāzās milzīga auguma zvērīgs nēģeris un, ar trakojošai aukai līdzīgu sparu pleca zvēlienā atgrūdis durvis, aurodams aiztraucās pagalma virzienā, iepriekš paskrējis garām meitenei, kura sēdēja kopš iepriekšējā vakara, rokā turēdama patafona kloķi, un, vērodama melnā spēka nevaldāmo izvirdumu, droši vien atcerējās kaut ko tādu, kas agrāk bijis vienīgi vārds, un, pirms viņš vēl bija sasniedzis zirgu stalli, iepriekš viesistabā ar plecu satriecis spoguli, taču meitenei pat acu neuzmetis — ne tur pie patafona sēdošai, ne ari spoguli redzamajai —, ar aizvērtām, satumsušām acīm ļāva seju saulei un tad, sasisto spoguļu džinkstošajām lauskām vēl aizvien birstot, kā nomaldījies zirgs, virziena neapjauzdams, metās meklēt zirgu staļļa durvis, kuras piecpadsmit ieslodzījuma gados gan bija izdzisušas no viņa atmiņas, taču saglabājušās zemapziņā vēl kopš tās tālās dienas, kad viņš sukāja zirgam asti un ar pakava spērienu tika apdullināts visām tālākajām mūža dienām; tagad, pametis šo sabrukuma, posta un haosa vietu, kā šaurā, žilbinošu spuldžu piestrā-votā telpā iesprostots vērsis joņoja prom, līdz nonāca aizmugurējā pagalmā, un, kādreizējo zirgu stalli vēl aizvien neatradis, tādā pašā niknā sparā, ar kādu. bija satriecis spogujus, uzvandīja zemi, domādams, ka no uzrakņātās irdnes jau krietnu gabalu pirms zirgu staļļa durvīm atkal uzplūdis ķēvju mīzalu smārds — tagad varbūt pat vēl splvāks nekā viņa paša uzjundītais spēks — un viņš tās atgrūdis, iekāms pats vēl būs kņupus nokritis pie tām, varbūt pēdējo elpu izdvesdams, taču tā paša plēsonīgā dzīvnieciskuma apmāts, kurš vel pirms īsa brīža nejāva viņam sadzirdēt meiteni, kad tā, redzēdama viņu aizbrāžamies garām, pacēla patafona kloķi un, siekalas norīdama, taču no krēsla nekustēdamās un pat muti nepavārstījusi, tikai ar rokās turēto kloķi gaisā mādama, atcerējās vienīgo vārdu, ko savā mūžā bija iemācījusies izrunāt,— atcerējās to un no viesistabas sauca:— Nabo! Nabo!

KĀDS SAJAUC ROZES

Tā kā ir svētdiena un lietus mitējies, esmu nodomājis aiznest uz sava kapa rožu pušķi. Sarkanas un baltas, no tām, kuras viņa izlietoja altāru vijām un vainagiem. Rita pusē viņu bija saskumdinājis klusais un drūmais ziemas laiks, likdams man atcerēties pakalnu, kurā pilsētiņas iemītnieki atstāj savus mirušos. Tā ir kaila vieta, bez kokiem, un, tikai vējam pierimstot, tajā redz samēztas daždažādas saslaukas. Tagad, kad lietus pārstājis un dienasvidus saulē sacietējusi apglumējusī piekraste, es varētu nok)ūt līdz kopiņai, zem kuras atdusas mans tagad jau izirušais, ar gliemežvākiem un augu saknēm apaugušais bērna augumiņš.

Viņa nometusies ceļos pie savu svēto attēliem. Kopš esmu pārstājis istabā kustēties, pēc tam kad neveiksmi cieta mans pirmais mēģinājums piekļūt pie altāra, lai paņemtu spilgtākās un svaigākās rozes, viņa iegrimusi nevarīgā izklaidībā. Varbūt šodien man būtu izdevies pievākt rozes, taču spuldzīte samirkšķinājās — un viņa, no ekstāzes pamodināta, pacēla galvu un paskatījās uz kaklā stāvošo krēslu. Viņa droši vien nodomāja: «Jau atkal šis vējš.» Jo altāra tuvumā patiesi kas nobrīkšķēja un istabā uz mirkli jautās saviļņojums, it kā būtu ieņirļoē-jies jau kopš tik ilga laika sastingušo atmiņu lāsmenis. Un tad es sapratu, ka jānogaida jauna izdevība piekļūt pie rozēm, jo viņa palika nomodā un lūkojās uz krēslu, it kā savas sejas tuvumā būtu sajutusi manu roku vēdas. Tagad vajadzēja nogaidīt, līdz viņa pēc brīža atstās telpu un ieies blakusistabā, lai atgultos svētdienas stingri nomērītā un negrozāmā diendusā. Varbūt tad man izdosies aizlavīties ar rozēm un atkal būt jau atpokaļ, iekāms viņa atgriezīsies istabā un no jauna sāks vērot krēslu.

Pagājusī svētdiena bija grūtāka. Man vajadzēja gaidīt gandrīz divas stundas, lidz viņa krita ekstāzē. Viņa likās satraukta un noraizējusies, it kā mocīdamās aizdomās, ka vientulība šajā mājā vairs nav tik dziļa. Pirms aiziešanas no altāra viņa ar rožu pušķi rokā apmeta istabā vairākus lokus. Tikai pēc tam izgāja gaiteni, apgriezās un patvērās blakustelpā. Es zināju, ka viņa meklē spuldzi. Vēlāk, kad viņa pagāja garām durvīm un es apgaismotajā gaitenī ieraudzīju viņu pelēkajā jaciņā un rozā zeķēs, man likās, 4 ka viņa vēl aizvien līdzinās tai meitenītei, kura pirms četrdesmit gadiem šajā pašā istabā, noliekusies pār manu : gultu, teica: «Tagad, kad zem plakstiem palikti puļķīši, acis viņam atvērtas un stingas.» Šķita, ka laika tecējums būtu apstājies kopš tās tālās augusta dienas, kad sievas ieveda viņu šajā istabā un teica: «Raudi! Viņš tev bija tikpat kā brālis,»— un viņa paklausīja un raudāja, atspiedusies pret sienu, tajās pašās lietū izmirkušajās drēbēs.

Tagad es trīs vai četras svētdienas nopūlos piekļūt pie rozēm, taču viņa aizvien modra ir altāra tuvumā un uzmana rozes tādā vērībā, kāda viņai bija sveša visus šos divdesmit gadus kopš atgriešanās šajā mājā. Pagājušo svētdienu, kad viņa bija izgājusi meklēt spuldzi, man i izdevās savākt pušķi labāko rožu. Nekad es vēl netiku bijis tik tuvu sava nodoma īstenošanai. Bet, kad es jau atkal grasījos atgriezties krēslā, no jauna izdzirdēju gaitenī soļus, steigšus sakārtoju rozes uz altāra un tad ieraudzīju viņu durvīs ar augsti paceltu spuldzi rokā.

Viņa bija savā tumšajā jaciņā, ar rozā zeķēm kājās, bet j sejā viņai atplaiksnījās kaut kas līdzīgs atklāsmes zaigoju-mam. Viņa vairs neatgādināja sievu, kura kopš divdesmit gadiem dārzā audzē rozes, bet gan to pašu meitenīti, kuru toreiz, augusta pēcpusdienā, izveda blakusistabā, lai pārmainītu drēbes. Tagad viņa atgriezās ar spuldzi rokā — : uzblīdusi un veca, četrdesmit gadus vēlāk.

Manas kurpes vēl tagad aplipušas ar saskretušiem dubļiem, kas sakrājās toreiz, lai gan apavi divdesmit gadus bija žuvuši pie izdzisušā pavarda. Kādu dienu es aizgāju tos sameklēt. Tas notika pēc tam, kad durvis jau bija noslēgtas, no palodas noņemts maizes rieciens un alojes saišķītis, arī mēbeles aizvestas. Visas istablietas, atskaitot kaktā novietoto krēslu, kurš man visu šo laiku tik lieti bija noderējis. Es zināju, ka kurpes noliktas \ žāvēšanai, bet, kad māja tika pamesta, tās neviens vairs j neatcerējās.

Viņa atgriezās daudz gadu vēlāk. Bija apritējis tik ilgs laiks, ka istabas muskusa smarža paguvusi sajaukties ar putekļu smārdu, ar sauso un tikko jaušamo kukaiņu dvaku. Es mājā biju viens un, krēslā nosēdies, gaidīju. Es biju iemācījies atšķirt irstošas koksnes skrapšķus un istabās saduguša gaisa blīvu. Un tad pārradās viņa. Viņa apstājās durvis ar ceļasomiņu un zaļu lietussargu rokā, ģērbusies tajā pašā kokvilnas jaciņā, kura no tā laika nav tikusi pamesta. Viņa vēl bija meitenlga. Nebija vēl sākusi pieņemties tuklumā, un ari potītes vēl neizspllēja zeķes, kā tas ir tagad. Kad viņa atvēra durvis, es biju klāts ar putekļiem un zirnekļu timekļiem un kaut kur istabā apklusa circenis, kurš dziedāja visus šos divdesmit gadus. Taču cauri zirnekļu timekļiem un putekļiem, par spīti circeņa pēkšņajam apklusumam un nule atbraukušās sievietes brieduma gadiem, es viņā pazinu to pašu meitenīti, kura toreizējā vētrainājā augusta pēcpusdienā nāca man līdzi uz kūti, kur es gāju savākt putnu olas. Un, kad viņa stāvēja durvis ar ceļasomiņu un zaļu lietussargu rokā, man tā vien šķita, ka viņa teju, teju sāks kliegt un pasacīs to pašu, ko toreiz, kad es augšpēdu gulēju laidara zālē, vēl aizvien rokā sakampis pārlūzušo kāpņu spraisli. Kad viņa atvēra durvis līdz galam, viras iečirkstējās un putekļi lēkšķēm bira no jumta, it kā pa spārēm kāds būtu iezvēlis ar veseri. Durvju ieloga gaismā viņa tā kā salīgojās, tad pa pusei iespraucās istabā un balsī, kura šķita saucam miegā iegrimušu mazuli, ierunājās: «Bērniņ! Bērniņ!»—bet es nekustīgi paliku sēžam krēslā, sastingušās kājas izstiepis. Es domāju, ka viņa ieradusies tāpat vien paskatīties, bet viņa palika šeit dzīvot. Viņa izvēdināja istabu, un likās, ka viņa būtu atvērusi ceļasomiņu un no tās izstrāvotu šai telpai agrāk piemitusi muskusa smarža. Tika atnestas mēbeles un drēbju lādes. Istabas smaržas viņa bija vienkārši aizvedusi sev līdzi, bet tagad, pēc divdesmit gadiem, atveda tās atpakaļ, izvietoja vecajās vietās un atjaunoja agrāko istabas altāriņu, uz mata tādu, kāds tas bija agrāk. Kopš tā laika viņa guļ un ēd blakusistabā, bet dienas pavada šajā, klusītēm sarunādamās ar svēto attēliem. Pēcpusdienās viņa nosēžas šūpuļkrēslā durvju tuvumā un lāpa drēbes, gaidīdama, līdz kāds ieradīsies nopirkt ziedus. Drēbes lāpīdama, viņa vienmēr līgojas. Bet, ja kāds ienāk pēc rožu pušķīša, saņemto naudu iesien lakatiņa stūrī, ko pēc tam piestiprina pie jostas, aizvien nosacīdama: «Ņemiet no labās puses, kreisajā ir svētajiem paredzētās.»

Un tā viņa šūpuļkrēslā pavadījusi divdesmit gadus, lāpīdama savas drēbes, šūpodamās un nolūkodamās kakta krēslā, it kā uzmanīdama nevis zēnu, ar kuru kopā pavadījusi bērnības gadus, bet gan rūpēdamās par vārgu mazdēlu, kurš tur nosēdināts, kad vecmāmuļai bija pieci gadi.

Iespējams, ka tagad, kad viņa atkal noliec galvu lejup, es varētu pielavīties pie rozēm. Ja man izdotos, es ietu uz pakalni, noliktu tās pie kapu kopiņas un atgrieztos savā krēslā, lai sagaidītu dienu, kad mitēsies troksnis blakus-telpā.

Šajā dienā viss pārmainīsies, jo man atkal vajadzēs iziet no istabas, lai kādam pasacītu, ka,rožu sieviņai, tai pašai, kura mitinās pussabrukušajā mājelē, vajadzīgi četri vīrieši, kas to aizgādātu uz pakalni. Un tad es istabā palikšu gluži viens. Toties viņa varēs justies gandarīta. Jo šajā dienā viņa uzzinās, ka tas nav bijis vējš, kas katru svētdienu uz viņas altāra sajaucis tur noliktās rozes.

ISABELAS MONOLOGS, NOLŪKOJOTIES LIETAVĀS MAKONDO PILSĒTIŅĀ

Ziemas lietavas sākās pēkšņi kādā svētdienā, kad ļaudis iznāca no dievkalpojuma. Sestdienas nakti bija valdījusi smacīga tveice. Taču pat svētdienas rītā neviens vēl nedomāja, ka varētu sākties lietavas. Mēs, sievietes, nebijām paguvušas iziet no dievnama un atvērt lietussargus, kad sacēlās blīva un tumša brāzma, kas plašā aplī uzvirmoja putekļus un maijā sakaltušās zemes garozu. Kāds man tuvumā ieminējās:—Tāds vējš atnesis lietu.— Taču es to zināju jau iepriekš. Līdzko mēs bijām iznākuši pa baznīcas durvīm, es notrīsēju salti lipīgās bažās. Vīrieši skriešus metās pie tuvākajām mājām, ar vienu roku pieturēdami platmales, bet otrā satvēruši mutautiņus, lai paglābtos no vēja sacelto putekļu vērpetēm. Tad nobrāzmoja lietus šaltis. Un debesis izskatījās pēc palsas, recekļveidlgas masas, kas plandījās tikai kādu sprīdi mums virs galvām.

Pārējo rīta cēlienu mēs ar pamāti nosēdējām pie galerijas margām, priecādamās, ka izkaltušajos podos lietū atspirgs rozmarīns un tuberozes, kas septiņus mēnešus garās vasaras svelmē un kodīgajos putekļos bija pavisam panīkuši. Ap dienas vidu zeme pārstāja zaigot un irdenās zemes smārds sajaucās ar atspirgušās, jaunai dzīvei pamodinātās augu valsts, lietus un rozmarīna mundro smaržu. Pie pusdienu galda mans tēvs ieminējās:— Ja lietus sākas maijā, tad valgmes mums būs gana.— Bet smaidīgā, itin kā jauna gadalaika mirdzošā pavediena caurstrāvotā pamāte man teica:— Tas baznīcēniem tika pavēstīts jau svētrunā.— Arī tēvs pasmaidīja, ar labu ēstgribu iebaudīja pusdienas un pēc tam ļāvās pēcazaida atpūtai, nosēdies pie galerijas margām, kur klusēdams — ar aizvērtām acīm, taču neiemidzis — pavadīja kādu bridi, gluži kā nomoda sapņus redzēdams.

Vienmērīgs lietus turpinājās visu pēcpusdienas cēlienu. Vienmuļā, bet neatlaidīgā lietus čaboņa izraisīja tādu sajūtu, it kā mēs visu pēcpusdienu brauktu vilcienā. Taču nemanot lietus iespiedās jau pārlieku dziļi mūsu izjūtās. Pirmdienas rītā, kad aizdarījām durvis, lai pasargātos ņo skaudri dzestrās vēja pūsmas, kas nāca no iekšējā pagalma, mūsu izjūtas bija lietus piesātinātas. Bet vēlāk priekšpusdienā jau varēja sacīt, ka tas plūst pāri mūsu izjūtu trauku malām. Mēs ar pamāti atkal sākām vērot dārzu. Augsne, kas maijā saglabājās cieta un rūsgana, vienas nakts laikā bija pārvērtusies tumšā un lipīgā veļas ziepēm līdzīgā gllzdā. Starp puķu podiem sāka burzguļot straumītes.— Liekas, ka nakti tās saņēmušas vairāk valgmes, nekā vajadzīgs,— pamāte ierunājās. Un es pamanīju, ka viņa pārstājusi smaidīt un prieks, ko viņa pauda iepriekšējā dienā, pārvērties gurdā un apnicīgā nopietnībā.

— Laikam gan,— es piekritu.— Būtu labāk, ja mūsu gva-hīro indiāņi puķu podus ienestu galerijā, līdz laiks noskaidrojas.— Tā arī tika izdarīts, bet lielus auga un auga, kā milzu koks sniegdamies pāri visiem citiem kokiem. Tēvs nosēdās tajā pašā vietā, kur svētdienas vakarā, taču par lietu vairs nerunāja. Viņš teica:— Naktī būšu slikti gulējis, jo rīta pusē pamodos ar sāpēm krustos.—Un tā viņš sēdēja tur, ar muguru pret margām atbalstījies un kājas uz krēsla uzlicis, vērdamies tukšajā dārzā. Tikai pievakarē, pēc tam kad bija atteicies ēst pusdienas, viņš ieminējās:— Tā vien liekas, ka laiks nekad vairs nenoskaidrosies.— Un es atcerējos mēnešus, kad valdīja karstums. Atcerējos augustu, garās un stingās diendusas, kad likās, ka mēs tūlīt nobeigsimies smagmes sviedros izmirkušajās drānās, kas liptin lipa pie auguma, ieklausīdamies, kā laukā uzmācīgi un dobji zuz savā ritējumā pamirušās stundas. Es skatījos lietus apskalotajās sienās un dēļu salaidumos ar ūdenī piebriedušo koksni. Skatījos dārziņā, kurš pirmo reizi bija tik tukšs, un mātes piemiņai uzticīgo jasmīnu biežņā pie sienas. Skatījos uz tēvu, kas sēdēja šūpuļkrēslā, smeldzošo muguru spilvenos atbalstījis, ar skumju pilnām acīm, kas apmaldījušās lietus labirintos. Es atcerējos augusta naktis, kuru izbrīnītajā klusumā nav dzirdams nekas cits kā vien gadu tūkstošus ilgā Zemes griešanās ap savu aprūsējušo, neieeļļoto asi. Un pēkšņi jutu, ka mani pāršalc gurdas skumjas. ^

Lietus lija visu pirmdienu, tāpat kā bija lijis svētdienā. Taču tā vien šķita, ka tas būtu citāds, jo manā sirdi bija ieviesies kaut kas atšķirīgs un rūgts. Vakarā es sēdēju galerijā, un kāda balss man līdzās noteic?.:— Cik apnicīgs ir šis lietus!— Galvu sāņus nepavērsusi, es pazinu Martina balsi. Zināju, ka viņš runā turpat man blakus, krēslā sēdēdams, ar to pašu stingo un salto izteiksmi, kas nebija nenieka mainījusies pat kopš tā drūmā decembra rīta, kad viņš kļuva par man pielaulātu vīru. No tā laika bija apritējuši pieci mēneši. Drīzumā man vajadzēja laist pasaulē bērnu. Bet Martīns bija tepat līdzās un paziņoja, ka lietus viņam apnicis.— Apnicīgs man gan tas neliekas,— es teicu.— Tikai pārmērīgi skumjš šķiet šis tukšais dārzs un nabaga koki, kuriem nav iespējams aiziet no iekšējā pagalma.— Un tad es pagriezos, lai palūkotos uz viņu, taču Martina tur vairs nebija. Vienīgi viņa tikko jaušamā balss vēl noteica:— Tā vien liekas, ka laiks nekad vairs nenoskaidrosies,— bet, kad es atkal paskatījos uz to pusi, redzēju vienīgi tukšo krēslu.

Otrdienas rītā dārzā ieklīda govs. Kā mālzemes blīva tā ietiepīgā un dumpīgā nekustīgumā stāvēja, galvu nokārusi un ar nagiem dubļos atspērusies. Rīta pusē gvahīro ar bozēm, kā arī ķieģeļus mezdami, nopūlējās govi aizdzīt. Bet govs nesatricināmi palika dārzā — stingra un neie-biedējama, ar nagiem dubļos atspērusies un lietus šļācēs pazemotu galvu. Indiāņi neatlaidās, līdz tēva pielaidīgā iecietība nāca govij palīgā.— Lieciet viņu mierā,— tēvs teica.— Govs aizies tāpat, kā atnākusi.

Otrdienas pievakarē lietus līdzīgi līķautam nospieda sirdi un sāpīgi aizžņaudza elpu. Pirmās lietavu dienas rīta svaigums pārtapa smacīgā un lipīgā mitrumā. Temperatūra nebija ne salta, ne arī silta, bet tieši tāda, kas uzdzen drebuļus. Kājas apavos svīda. Grūti bija pasacīt, kas ir nepatīkamāks — kailas ādas atsegums vai tās saskaršanās ar mitrām drānām. Mājā bija mitējusies jebkura rosme. Mēs sēdējām galerijā, bet vairs nevērojām lietus šļāces, kā to bijām darījuši pirmajā dienā. Mēs tās pat nepamanījām. Mēs neievērojām nekā cita kā vien koku aprises miglainajā un skumjajā novakarē, lūpās sajuzdami to pašu piegaršu, ar kādu pamostamies pēc tam, kad sapnī esam redzējuši svešus ļaudis. Es zināju, ka ir otrdiena, un atcerējos aklās dvīņumāsas no Sanheronimo patversmes — viņas ik nedēļu ieradās pie mums, lai nodziedātu vienkāršas, viņu balss rūgtā un sērīgā brīnuma apdvestas dziesmiņas. Cauri lietus šalkoņai es dzirdēju aklo dvīņu māsu dziesmiņas un iztēlē redzēju abas notupušās patversmē, kur viņas gaidīja pārstājam lietu, kad atkal varēs iziet un dziedāt. «Šodien jau viņas neatnāks un tāpat pēc diendusas gaitenī neparādīsies ubadze, kura katru otrdienu ierodas izlūgties mūžīgo citronmelisas zariņu,» es nodomāju.

Šodien mums sajuka arī ierastā ēdienreižu secība. Dienas vidū pamāte mums pasniedza šķīvi vienkāršas zupas un gabaliņu saziedējušas maizes. Bet patiesibā mēs nebijām ēduši kopš pirmdienas pievakares un, liekas, kopš tā laika arī bijām pārstājuši domāt. Lietus mūs bija paralizējis, apdullinājis, un dabas spēku trakošanai mēs pakļāvāmies lēnīgā un rezignētā padevībā. Vienīgi govs vakara pusē sakustējās. Dobjš māviens pēkšņi satricināja tās pavēderi, un dzīvnieks ar jaunu spēku iegrūda savas kājas dziļāk dubļos. Kādu pusstundu tā palika nekustīgi stāvam, it kā būtu jau nobeigusies, bet nokrist nespēj tāpēc, ka pieradusi būt dzīva un lietusgāzmē atrasties vienā un tajā pašā stāvoklī, līdz šis ieradums kļuva vājāks par dzīvnieka auguma spēku. Tad govs pakaļējās kājas saliecās (agonijas pēdējā piepūlē tās tumši spīdošie krusti vēl kādu bridi palika pacelti), noslienājušos purnu tā iegrūda dumbrājā un totāla sabrukuma pēdējā klusā, pakāpeniskā un cieņas pilnā ceremonijā padevās sava auguma smagmei.— Tiktāl mēs esam nonākuši,— kāds ierunājās man aiz muguras. Es pagriezos, lai redzētu, kas tur ir, un uz sliekšņa ieraudzīju, tāpat kā citkārt otrdienās, ubadzi, kura, par spīti negaisam, bija atnākusi, lai izlūgtos zariņu citronmelisas.

Varbūt trešdienā es būtu pieradusi pie šās nospiedošās vides, ja vien, ienākdama viesistabā, neieraudzītu, ka ēdamgalds piebīdīts pie sienas un uz tā sakrautas mēbeles, bet otrā pusē uz naktī ierīkotām sastatnēm salikti čemodāni un lādes ar mājsaimniecības piederumiem.

Sis skats manī uzurdīja baismīgu tukšuma izjūtu. Naktī kaut kas bija noticis. Māja bija sajaukta, un gvahīro, līdz viduklim kaili un basām kājām, bikses līdz ceļgaliem atrotījuši, stiepa mēbeles uz ēdamistabu. Vīru sejās un pat tajā centībā, ar kādu viņi strādāja, viedās apvaldīta dumpīguma nežēlība, piespiesta un pazemojoša pakļāvība lietus varai. Es kustējos bez jebkādas jēgas un mērķa. Man likās, ka pati esmu pārvērtusies vientuļā ar sūnām, aļģēm un gļotainām sēnēm apaugušā pļavā, ko sedz riebīga valgmes un miglāju flora. Stāvēju ēdamistabā, nolūkodamās sakrauto mēbeļu spocīgajā ainavā, kad izdzirdēju pamātes balsi, kura mani brīdināja, ka tā es varot saķert plaušu karsoni. Un tikai tad es pamanīju, ka ūdens sniedzas man jau līdz'potītēm, ka māja pārplūdusi un grīdu biezā kārtā sedz miris, saglumējis ūdens.

Trešdien dienas vidū vēl nebija atausis rīts. Bet trijos pēcpusdienā satumsa pāragrs un piekusis vakars, ko apšalkoja tas pats gurdais, vienmuļais un nežēlīgais iekšējā pagalmā līstošais lietus. Pāragrais, klusais un sērīgais mijkrēlis šķita izaugam no nerunības, kādā gva-hlro, pret sienām atspiedušies, tupēja uz krēsliem nespēcīgi un nevarīgi satrakoto dabas spēku priekšā. Un tieši tobrīd arī sāka pienākt vēstis no ielas. Neviens gan šīs vēstis neatnesa, bet tās pienāca pašas par sevi, noteiktas un savstarpēji atšķirīgas, it kā tās atskalotu šķidro dubļu straume, kura plūda pa ielām, sev līdzi aizraudama visādus mājsaimniecības piederumus, daždažādas iedzīves lietas, kādas tālas katastrofas saslaukas, lūžņus, nobeigušos dzīvniekus. Ziņas par svētdienas notikumiem, kad uznākušās lietavas vēl šķita tikai jauna gadalaika iestāšanās priekšvēstnesis, mājās sāka pienākt pēc vairākām dienām. Trešdien šīs vēstis uzradās ar tādu sparu, it kā tās sev līdzi nestu pašam negaisam piemītošais dinamisms. Tad uzzinājām, ka baznīca pārplūdināta un teju, teju sabruks. Kāds cilvēks, kuram ar pavēstīto nebija nekāda sakara, tovakar zināja stāstīt, ka kopš pirmdienas pārtraukta vilcienu satiksme pār tiltu, jo plūdi esot izskalojuši sliedes. Un vēl tika runāts, ka no savas gultas pazudusi kāda slima sieviete un šopēcpusdien atrasta peldam iekšējā pagalmā. Šausmu pārņemta, baiļu un lietus varā sēdēju šūpuļkrēslā, kājas zem sevis parāvusi, stingām acīm vērdamās mitrajā, drūmu nojausmu pārpilnajā tumsā. Lampu augsti pacēlusi un galvu izslējusi, durvīs parādījās pamāte. Viņa šķita labi pazīstams rēgs, kurš mani nepārsteidza tāpēc, ka es pati jutos šā pārdabiskuma daļa. Pamāte, galerijā ūdeni šļakstinādama, pienāca pie manis, vēl aizvien turēdama galvu izslietu un lampu augsti paceltu.— Tagad mums atliek tikai lūgt dievu,— viņa teica.— Ūdens izskalojis apbedījumu vietas, un nabaga miroņi peld pa kapsētu.

Tonakt es laikam biju gulējusi pavisam īsu bridi, jo pēkšņi mani uzmodināja skaudra un asa smirdoņa, kādu uzdveš trūdoši līķi. No visa spēka sapurināju sev blakus guļošo Martinu.— Vai tu nejūti?—es viņam jautāju.

— Ko īsti?—viņš atjautāja.— Smaku,— es atbildēju.

— Tie būs pa kapsētu peldošie līķi.— Mani šī iedoma šausmināja, bet Martīns pagriezās pret sienu, aizsmakušā, miegainā balsi nosacīdams:— Tas viss tavas iedomas. Sievietēm stāvokli mēdz būt šādas iedomas.

Ceturtdienas rītā smirdoņa mitējās un pagaisa atstatuma sajūta. Jau iepriekšējā dienā traucētā laika apjēga izzuda pilnīgi. Ceturtdienas todien nebija. Tā diena, ko par tādu parasti dēvēja, bija kaut kāda fiziska recekļ-veida viela, ko vajadzēja pašķirt ar rokām, lai nokļūtu līdz piektdienai. Tāpat nebija ne vīriešu, ne sieviešu. Tēvs, pamāte un gvahlro atgādināja ziemas dūksnājā kustošus ļengani piepūstus, īstenībai svešus radījumus. Tēvs man sacīja:— Nesper ne soli no šejienes, iekāms neesmu tev pasacījis, kas notiek,— un viņa balss, tāla un netieša, nebija uztverama ar dzirdi, bet ar tausti, jo vienīgi tā no jutekļiem vēl bija saglabājusies.

Taču tēvs neatgriezās, jo bija apmaldījies laikā. Kad pienāca vakars, es pasaucu pamāti, lai viņa pavada mani lidz guļamistabai. Nakti es gulēju mierīgā, rāmā snaudā līdz pat rītam. Nākamajā dienā gaisotne bija tāda pati — bez krāsām, bez smaržas, bez temperatūras. Pamodusies es no gultas pārvietojos krēslā un tur it kā sastingu, jo kaut kas lika man domāt, ka daļa manas apziņas vēl dus miegā. Un tad es izdzirdēju vilciena svilpienu. Garu un skumju svilpienu, kas liecināja, ka vilciens glābjas, aizbēgot pāri kalniem. «Kaut kur laiks droši vien noskaidrojies,» es nodomāju, un kāda balss aiz muguras šķila atsaucamies uz manu jautājumu:—Bet kur . . .—Kas tur ir?—es palūkojos un ieraudzīju pret sienu pamātes garo un kalsno delmu.— Tā esmu es,— viņa atbildēja. Bet es pavaicāju:—Vai tu dzirdēji?—Viņa atbildēja apstiprinoši un paskaidroja, ka kaut kur tuvuma laiks droši vien noskaidrojies un dzelzceļa līnija tikusi salabota. Pēc tam viņa man ienesa paplāti ar kūpošām brokastīm, kas smaržoja pēc ķiplokiem un cepta sviesta. Šķīvī bija zupa. Apmulsusi es apjautājos pamātei, cik īsti ir pulkstenis. Mierigā balsī, kurā jautās skumjš nogurums, viņa atbildēja:— Aptuveni vajadzētu būt kādiem pustri-jiem. Vilciens tik un tā nenokavējas.— Pustrls!—es pārsteigta iesaucos.— Kā gan es esmu varējusi tik ilgi nogulēt!—Bet pamāte atbildēja:—Tu nemaz neesi ilgi gulējusi. Tagad pulkstenis taču ir ne vairāk kā trīs.—

Drebēdama un šķīvi gandrīz no rokām izmezdama, es brīnījos:—»Pustrīs piektdienā . . .— taču viņa baismā mierīgumā paziņoja:— Pustrīs ceturtdienā, meitiņ. Vēl ir tikai pustrīs ceturtdienā.

Pati nezinu, cik ilgi es atrados šādā murgainā stāvoklī, kad jutekļi zaudē savu nozīmi. Atceros tikai to, ka pēc bezgala daudz stundām blakusistabā es izdzirdēju kādu balsi. Balsi, kura sacīja:— Tagad vari pabīdīt gultu uz šo pusi.— Balss bija gurda, taču ne tāda kā slimniekam, bet drīzāk kā cilvēkam, kurš atveseļojas. Pēc tam dzirdēju, ka pa ķieģeļiem pagalmā kas tiek vilkts. Es pārsteigumā sastingu un tikai pēc tam atskārtu, ka atrodos guļus. Sajutu sevī neizmērojamu tukšumu. Sajutu mājas sirdīgo klusumu, neticamo nekustīgumu, kas bija pārņēmis visas lietas. Un pēkšņi es manīju, ka mana sirds pārvēršas saltā akmenī. «Esmu mirusi,» es nodomāju. «Žēlīgais dievs, esmu mirusi!» Un pietrūkos no gultas. Es iekliedzos:

— Ada, Ada!— Martina sājā balss man pie otriem sāniem atbildēja:— Neviens tevi nedzirdēs, jo visi jau izgājuši laukā.— Un tikai tad es atjēdzos, ka debesis noskaidrojušās un visapkārt mums plešas klusums un miers, noslēpumaina un dziļa daile, pilnestības stāvoklis, kurš droši vien bija ļoti līdzīgs nāvei. Pēc tam es gaitenī izdzirdēju soļus, izdzirdēju skaidru un dzīvīguma pilnu balsi. Spirgta vēja dvesma salīgoja durvis, noknakšķēja slēdzene, un kaut kas ašs un ciets — nobriedušam auglim līdzīgs — dziļi iekrita iekšējā pagalma baseinā. Gaisā bija jaušama neredzamas, tumsā smaidošas būtnes klātiene. «Žēlīgais dievs,» es nodomāju, apmulsusi par laika tecējumā radušos jucekli. «Tagad es nemaz nebrīnītos, ja mani uzaicinātu piedalīties pagājušās svētdienas dievkalpojumā.»

DIENA PĒC SESTDIENAS

Uztraukums sākās jūlijā, kad seņjora Rebeka, sarūgtināta atraitne, kura dzīvoja viena milzīgā mājā ar diviem gaiteņiem un deviņām guļamistabām, atklāja, ka stiepļu pinumi viņas logos ielauzti, it kā tajos kāds no ielas būtu metis akmeņus. Pirmo bojājumu viņa pamanīja savā guļamistabā un nosprieda, ka par to jāaprunājas ar Arhenidu, mājkalpotāju un uzticības personu kopš seņjo-ras Rebekas laulātā drauga nāves. Vēlāk, pārbīdīdama sagrabējušās istablietas (jau daudzus gadus seņjora Rebeka nekā cita nedarīja kā pārvietoja sagrabējušās istablietas), viņa ievēroja, ka režģi bojāti ne tikai guļamistabā, bet visā mājā. Atraitnei piemita klasiska autoritātes izjūta, ko varbūt viņai mantojumā bija atstājis vecvectēvs no mātes puses, kreols, kurš Neatkarības kara laikā bija nostājies rojālistu pusē un vēlāk uzņēmies grūtu ceļojumu uz Spāniju tikai tādēļ vien, lai apmeklētu pili, kuru Sanildefonsā savā laikā bija uzcēlis Karloss III. Tāpēc, atklājusi bojājumus pārējos režģos, viņa vairs nedomāja, ka vajadzētu aprunāties ar Arhenidu, bet uzlika galvā salmu platmali ar sīku samta ziediņu rotājumu un devās pie alkalda, lai tam ziņot-u par izdarīto uzbrukumu. Taču, aizgājusi pie viņa, seņjora Rebeka ieraudzīja, ka pats alkalds, kreklā izmeties un izspūris, ar tādu pamatīgumu, kurš viņai šķita tīri dzīvniecisks, nopūlas salabot municipalitātei piederošos režģus, kas bija tikpat lielā mērā bojāti kā seņjoras Rebekas mājā.

Kad seņjora Rebeka iedrāzās drūmajā un izvandītajā kancelejā, pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija vesela kaudze nobeigušos putnu uz rakstāmgalda. Bet, tā kā viņa bija apmulsusi — daļēji svelmes dēļ un daļēji aiz sašutuma, ko bija uzurdljuši stiepļu pinumu bojājumi,— viņai nebija laika šausmināties par mirušajiem putniem uz al-kalda rakstāmgalda. Tāpat viņa nejutās šokēta, redzot varas pārstāvi pazemojošā kārtā stāvam uz pieliekamām kāpnēm un ar stiepļu pinumu un skrūvgriezi rokās pūlamies salabot nodarīto postu. Tobrīd viņa nedomāja ne par kāda cita cieņu kā vien pati par savējo, ko bija aizskāruši bojājumi aizsargrežģos, turklāt apmulsums viņai neļāva salīdzināt savas mājas logiem nodarīto postu ar pilsētas pārvaldes namam sagādāto. Kautrā svinīgumā nostājusies divus soļus no durvīm alkalda kancelejas vidū un atbalstījusies uz sava saulessarga garā un izgreznotā roktura, viņa paziņoja:

— Man nepieciešams iesniegt sūdzību.

No pieliekamo kāpņu augstumiem alkalds pagrieza uz atnācējas pusi savu aiz karstuma pietvīkušo seju. Par atraitnes neparasto apmeklējumu viņa kancelejā alkalds neizrādīja nekādu izbrīnu. Drūmā nevērībā turpinādams noņemt saplosīto pinumu, viņš no augšas apvaicājās;

— Un kāda tā būtu?

— Kaimiņu palaidņi bojā man logu stiepļu pinumus.

Tagad alkalds jau platām acīm vērās atnācējā, vērīgi

nopētīdams viņu no lepnajiem samta ziediņiem pie platmales līdz pat kurpēm senlaicīgā sudraba krāsā, it kā viņš atraitni redzētu pirmo reizi mūžā. Acu no viņas nenovērsdams, alkalds gausi norausās no kāpnēm un tikai tad, kad juta zem kājām drošu grīdu, vienu roku sānos iespiedis, ar otru turēdams skrūvgriezi, norādīja uz savu rakstāmgaldu un noteica:

— Tie nav palaidņi, seņjora. Tie ir putni.

Un tikai tagad seņjora Rebeka atskārta sakaru, kāds bija uz galda guļošajiem putniem ar nule no kāpnēm nokāpušo vīrieti, no vienas, un ar viņas guļamistabās sabojātajiem stiepļu režģiem, no otras puses. Iedomājusies, ka visas guļamistabas viņas mājā ir pilnas ar beigtiem putniem, seņjora Rebeka notrīsēja.

— Putni?!— viņa iesaucās.

— Putni,—alkalds apstiprināja.— Dīvaini, ka jūs to nezināt, pēc tam, kad jau trīs dienas mūs visus satrauc viena problēma — putni, kuri triecas logos, lai nomirtu istabās.

Kad seņjora Rebeka pameta alkaldu, viņa jutās apkaunota. Un mazliet noskaitusies arī uz Arhenīdu, kura stiepa mājās visdažādākās pilsētā izplatītās tenkas, bet ne vārda nebija ieminējusies par putniem. Kad viņa atvēra saulessargu un neatvairāmās augusta spozmes apmirdzēta soļoja pa tukšo, saules svelmes izkveldēto ielu, seņjorai Rebekai uzmācās sajūta, ka no visu māju guļamistabām uzplūst spēcīga un skadra nosprāgušu putnu smirdoņa.

Bija jūlija pēdējās dienas, un nekad pilsētiņa vēl nebija pieredzējusi tādu pekles spelti. Taču iedzīvotāji tai nepiegrieza vērību, jo visu prāti bija nodarbināti ar putnu sērgu. Lai gan šī dīvainā parādība jūtami nebija ietekmējusi pilsētiņas dzīvi, ļaužu vairums par to sāka uztraukties augusta sākumā. Taču pie tiem nepiederēja viņa svētība Kastaņedas un Montēro svētā sakramenta glabātājs deviņdesmit četrus gadus vecais Antonio Isabels, lēnprātīgais draudzes dvēseļu gans, kurš apgalvoja, ka trīs reizes esot sastapis pašu nelabo un tāpēc, ieraugot nobeigušos putnus, tie viņam šķituši tīrais nieks. Pirmo reizi viņš mirušu putnu ieraudzīja otrdien ģērbkambarī pēc dievkalpojuma un nodomāja, ka putns tur iekļuvis, glābdamies no kāda kaķa. Otro viņš atrada trešdien mācītājmājas gaitenī un ar zābaka pirkstgalu izbīdīja uz ielas, nodomādams: «Tīrais negals ar šiem kaķiem!»

Taču piektdien, iegriezies dzelzceļa stacijā, viņš trešo nobeigušos putnu ieraudzīja uz sola, grasīdamies tur apsēsties. Kad cientēvs mirušo putnu saņēma aiz kājiņām, pacēla to līdz savu acu augstumam, pagrozīja un nopētīja, viņa dvēselē noplaiksnīja kā zibens atblāzma un pārsteigts viņš nodomāja: «Piķis ar ārā, tas taču trešais beigtais putniņš, ko es šonedēļ atrodu!» Kopš šā brīža viņš sāka piegriezt vērību tam, kas notiek pilsētiņā, taču šī uzmanība bija visai pavirša, jo cientēvu Antonio Isabelu daļēji vecuma pēc, bet daļēji arī tālab, ka viņš trīs reizes bija redzējis pašu nelabo (tam gan neviens lāgā neticēja), pilsētiņas iedzīvotāji uzskatīja par maķentiņ ķertu cilvēku, tomēr cienīja viņu kā lēnprātīgu, laipnu un izpalīdzīgu draudzes ganu.

Tagad cientēvs apjēdza, ka ar putniem notiek kas nelāgs, tomēr vēl aizvien uzskatīja, ka šis notikums nav tik svarīgs, lai to pieminētu sprediķī. Viņš bija pirmais, kurš pamanīja smirdoņu. Tas notika piektdienas nakti, kad pamodās satraukts, jo no vieglās snaudas viņu bija iztraucējusi derdzīga smaka, taču cientēvs vēl aizvien nesaprata, vai vainojams būtu sapni redzēts murgs vai arī tas ir kāds jauns, nekrietns sātana sagudrojums, lai traucētu dieva kalpa miegu. Paostījis visapkārt un apgriezies gulta uz otriem sāniem, cientēvs nodomāja, ka šoreiz gan tas būtu pieminams dievvārdos, jo dotu iemeslu dramatiskai svētrunai par sātana izmaņu ielavīties cilvēka sirdi pa visiem pieciem dažādu jutekļu ceļiem.

Kad cientēvs nākamajā dienā, iedams uz dievkalpojumu, pārgāja pāri portālam, viņš pirmo reizi izdzirdēja ļaudis spriedelējam par mirušajiem putniem. Sprediķi viņš bija domājis rūnāt par sātanu un grēkiem, kuri tika izdarīti ar ožas palīdzību, bet tagad, uzzinot, ka naktī manītā smirdoņa nākusi no nedēļas laikā savāktajiem beigtajiem putniem, viņam galvā sagriezās savāds juceklis — evaņģēliskas pamācības, pretīgā smirdoņa un priekšstati par mirušajiem putniem. Un tā viņš improvizēja svētrunu par labestību, pats to skaidri neizprazdams, jo bija uz visiem laikiem aizmirsis sakarību starp sātanu un cilvēka pieciem jutekļiem.

Tomēr kaut kur attālos saprāta nostūros cientēvam vēl bija saglabājušās kādas agrāko pārdomu kripatas. Tā viņam palaikam atgadījās ne tikai semināra laikos pirms gadiem septiņdesmit, bet dīvainā kārtā ari tagad, kad pašam jau bija deviņdesmit gadu. Mācoties seminārā, kādā gaišā pēcpusdienā, kad brāzmoja ļoti spēcīga lietus-gāzme, viņš reiz oriģinālā tika lasījis kādu Sofokla darbu fragmentu. Lietum pierimstot, viņš caur logu pavērās vienmuļajā līdzenumā un svaigi noskalotajā pievakarē pēkšņi aizmirsa visu par grieķu teātri un klasiķiem, kurus patiesībā citu no cita nemaz neatšķīra, visus dēvēdams kopīgā apzīmējumā — par «senlaiku gudreļiem». Bet kādā lietainā pēcpusdienā trīsdesmit vai četrdesmit gadus vēlāk, nākdams no vizītes, viņš uz pilsētas centrālā laukuma bruģa neviļus atcerējās seminārā lasīto Sofokla vārsmu. Tajā pašā nedēļā viņš gari un plaši apspriedās par «senlaiku gudreļiem» ar apustulisko vikāru, runīgu un jūsmīgu večuku, kurš aizrāvās ar erudītiem vīriem domātām paša izgudrotām un daudz gadu vēlāk par krustvārdu mīklām nosauktām atjautām.

Šī sastapšanās viņā pēkšņi pamodināja seno un kvēlo mīlestību pret grieķu klasiķiem. Tā paša gada ziemsvētku vakarā viņš saņēma kādu vēstuli. Un, ja šajā laikā viņam jau nebūtu nodibinājusies iztēlē pārāk neapvaldīta, svēto rakstu tulkojumā ietiepīga un svētrunās mazliet juceklīga garīdznieka reputācija, toreiz viņš būtu paaugstināts par bīskapu.

Sajā pilsētiņā viņš bija iesakņojies ilgi pirms 1885. gada kara. Laikā, kad putni sāka ielauzties guļamistabās, lai tur nobeigtos, viņš jau bija lūdzis savā vietā atsūtīt jaunāku garīdznieku, jo sevišķi pēc tam, kad bija sastapies ar sātanu. Kopš tām dienām ar viņu jau arī daudz vairs nerēķinājās, taču cientēvs pats to nemaz lāgā nepamanīja, lai gan vēl aizvien bez aceņu palīdzības spēja atšifrēt vissīkākos burtus savā lūgsnu grāmatā.

Viņš allaž bija dzīvojis pēc stingriem un negrozāmiem likumiem. Pēc izskata bija sīciņš, bez iespaidīgas stājas, stiegriem, šķautņainiem kauliem, izlīdzinātām kustībām un sarunās pietiekami rimtu, bet kanceles sprediķiem palaikam jau pārlieku rimtu balsi. Līdz brokastu laikam brezenta gujamkrēslā atlaidies, viņš savā istabā meta kauliņus, ģērbies tikai garās, pie potītēm apakšā sasietās sarža apakšbiksēs.

Viņš nedarīja nekā cita kā vien noturēja dievkalpojumus. Divas reizes nedējā cientēvs ieradās grēksūdzes nišā, tikai neviens pie viņa uz turieni nenāca. Viņš savā vientiesībā domāja, ka tam pamatā ir modernu ieražu izraisītais ticības zaudējums. Kā visai izdevīgs iegansts šeit varētu būt noderējis stāstījums par trīskārtējo sastapšanos ar sātanu, jo cientēvs atskārta, ka draudze diez cik nopietni neizturas pret viņa vārdiem, turklāt arī viņš pats, runādams par šiem gadījumiem, nebija visai drošs par to ticamību. Atklāsme, ka viņš jau miris, pašam cientēvam pēdējos piecus gadus nebūtu bijusi nekāds lielais pārsteigums. Tāpat ari tajos ārkārtējos brīžos, kad viņš sastapās ar pirmajiem mirušajiem putniem. Pēc trešā beigtā putna atrašanas viņš tomēr mazliet pietuvojās dzīvei un pēdējās dienas jo bieži domāja par mirušo putnu uz stacijas sola.

Cientēvs dzīvoja desmit soļu attālumā no baznīcas nelielā mājelē bez stiepļu pinuma logos, ar gaiteni, kurš veda tieši uz ielu, un divām istabiņām, no kurām viena viņam noderēja par guļamistabu, bet otra par kabinetu. Tādos brīžos, kad varbūt viņa īstenības atskārsme bija neskaidrāka kā parasti, cientēvs reizēm iedomājās, ka laime būtu iespējama ari zemes virsū, ja vien nevaldītu tik neganta svelme, un tas viņu mazliet mulsināja. Vislabāk viņam patika maldīties pa metafizisku prātojumu šaurajām takām. Tas parasti notika rītos, kad viņš, acis aizdarījis un muskuļus atslābinājis, nosēdās gaitenī ar pusatvērtām durvīm. Taču cientēvs pats neapjauta, ka viņa prātojumos šādos apceres mirkļos vismaz jau gadus trīs nebija gluži itin nekādu domu.

Tieši pulksten divpadsmitos gaitenī ieradās zēns ar pusdienām četrsekciju pārnēsājamo trauku komplektā; ik dienas tur bija buljons, jukas augļa gabaliņš, rīsi, sautēta gaļa bez sīpolu piedevām, cepts banāns vai kukurūzas plācenis un mazumiņš vārītu lēcu, ko Altāra svētā sakramenta glabātājs cientēvs Antonio Isabels nekad savā mūžā nebija nogaršojis.

Nolicis trauku komplektu līdzās krēslam, zēns aizgāja, bet cientēvs atvēra acis tikai tad, kad gaitenī aizejot nodipēja pusdienu atnesēja soļi. Tāpēc pilsētiņas iedzīvotāji domāja, ka viņu dvēseļu gans ļaujas diendusai jau pirms brokastīm (un tas pats par sevi šķita visai dīvains fakts), lai gan patiesibā viņš negulēja pat naktī.

Sajā laikā cientēva ieradumi jau bija kļuvuši pavisam primitīvi. Viņš brokastoja turpat brezenta guļamkrēslā, neizņēmis ēdienu no pārnēsājamā komplekta, nelietodams ne šķīvjus, ne nazi, tikai vienu un to pašu karoti, ar kuru jau bija strēbis buljonu. Pēc tam viņš piecēlās, ar mazdrusciņ ūdens apslacīja galvu, uzvilka veco, balto, ar lieliem četrstūra ielāpiem izraibināto sutanu un devās uz dzelzceļa staciju tieši tajā laikā, kad pārējie pilsētiņas iedzīvotāji nogūlās diendusā. Jau kopš vairākiem mēnešiem viņš ceļā murmināja lūgsnu, ko pats bija sacerējis pēdējo reizi, kad viņam parādījās sātans.

Kādu sestdienu — deviņas dienas pēc tam, kad pilsētā bija sākuši nobeigties putni,— Altāra svētā sakramenta glabātājam cientēvam Antonio Isabelam, ejot uz staciju, tieši iepretim seņjoras Rebekas mājai pie kājām nokrita putns. Cientē„va galvā atplaiksnījās saprāta stariņš, un viņam prātā ienāca doma, ka šis putns atšķirībā no citiem varētu būt glābjams. Paņēmis nokritušo putnu rokās, cientēvs pieklauvēja pie seņjoras Rebekas durvīm tieši tajā brīdī, kad viņa atpogāja ņieburu, lai nogultos diendusā.

Savā guļamistabā izdzirdējusi klauvējienus, atraitne instinktīvi paskatījās uz logu režģiem. Sajā guļamistabā jau kopš divām dienām nebija iekļuvis neviens putns. Taču stiepļu pinums vēl aizvien bija bojāts. Seņjora Rebeka domāja, ka nav vērts to labot, iekāms nebūs mitējies putnu iebrukums, kurš viņu tik ļoti kaitināja. Cauri elektriskā ventilatora zuzoņai sadzirdējusi klauvējienus pie durvīm, atraitne īgni nodomāja, ka Arhenlda atgūlusies gaiteņa viņa gala istabā. Viņai pat neienāca prātā pavaicāt, kas šajās diendusas stundās varētu traucēt mājas mieru. Aizpogājusi ņieburu, viņa izgāja pa režģu durvīm, pēc tam, stalti izslējusies, lepnā gaitā pa gaiteni cauri zālei, pieblīvētai ar dažādām mēbelēm un telpu rotājumiem, devās uz ārdurvīm. Tās neatvērusi, viņa caur stiepļu pinumu ieraudzīja pie durvīm mēmi stāvam cien-tēvu Antonio Isabelu izdzisušām acīm un ar putniņu rokā. Seņjora Rebeka vēl nebija lāgā atdarījusi durvis, kad viņš jau ierunājās:— Ja mēs putniņu apslacītu ar ūdeni un pēc tam pārsegtu ar ķirbja trauku, esmu pārliecināts, ka tas atspirgtu.— Bet seņjora Rebeka, durvis atvērdama, juta, ka aiz šausmām tūlīt zaudēs samaņu.

Viņš tur bija uzkavējies ne vairāk par piecām minūtēm. Seņjora Rebeka domāja, ka tieši viņa saīsinājusi šo laika sprīdī. Bet patiesībā tas bija cientēvs. Ja atraitne šajā brīdi būtu ko apsvērusi, viņa atcerētos, ka cientēvs visos trīsdesmit gados, kamēr viņš darbojās pilsētiņā, viņas mājā nekad nebija uzturējies ilgāk par piecām minūtēm. Pēc viņa domām, viesistabas izšķērdīgajā iekārtojumā skaidri bija jaušama tās saimnieces jutekliskā izlaidība, neraugoties uz radniecību ar bīskapu, kura gan bija visai tāla, taču tika atzīta. Turklāt ar seņjoras Rebekas ģimeni saistījās kāds nostāsts (vai arī patiess notikums), kurš, pēc cientēva domām, nekad nebija nonācis līdz bīskapa pilij, lai gan pulkvedis Aureljāno Buendija, kurš skaitījās atraitnes brālēns, bet kuru viņa pati uzskatīja radnieciskās attiecībās par visai nevērīgu, kādreiz bija apgalvojis, ka bīskaps šajā gadsimtā ne reizi nav ieradies pilsētiņā tikai tāpēc vien, lai izvairītos no sastapšanās ar savu radinieci. Šā vai tā, lai nu dzirdētais būtu teiksma vai ari patiess notikums, Altāra svētā sakramenta glabātājs cientēvs Antonio Isabels atraitnes mājā nejutās labi, jo tās vienīgā īpašniece neizcēlās ar sevišķu dievbijību un uz grēksūdzi ieradās tikai vienreiz gadā, turklāt bija pārlieku izvairīga atbildēs, ja runa kaut cik tiešāk skāra viņas laulātā drauga mīklaino nāvi. Un, ja cientēvs šodien bija parādījies atraitnes mājā un gaidījis, līdz viņa atnes glāzi ūdens mirstošā putniņa atspirdzināšanai, tad tas bija noticis apstākļu sagadīšanās pēc, ko Antonio Isabels pats nekad nebūtu izraisījis.

Kamēr atraitne atgriezās, garīdznieks, nosēdies grezni izstrādātā šūpuļkrēslā, neatvairāmi samanīja šai mājai piemītošo valgo smārdu, kurš nebija pagaisis kopš tās reizes, kad pirms četrdesmit gadiem šeit bija atskanēji'; pistoles šāviens un pulkveža brālis Hosē Arkādio Buen-dija bija nokritis kņūpus, nožvadzot siksnu sprādzēm un piešiem pie viņa vēl siltajiem apstilbeņiem, kurus viņš bija dzīries noņemt.

Kad seņjora Rebeka atkal iesteidzās viesistabā, viņi? ieraudzīja cientēvu Antonio Isabelu sēžam šūpuļkrēslā aj. to pašu aizmigloto skatienu, kurš viņai vienmēr bij<i iedvesis šausmas.— Dievam tam kungam kustonīša dzī vība ir tikpat svarīga kā cilvēka dzīvība,— cientēvs noteica.

To sakot, viņam nemaz nebija prātā Hosē Arkādio Buendija. Tas nebija prātā arī atraitnei. Taču viņa jau bija pieradusi cientēva vārdiem nepiegriezt vērību kopš tās reizes, kad viņš no kanceles bija runājis par savu trīskārtējo sastapšanos ar sātanu. Pat nepalūkojusies uz garīdznieku, atraitne paņēma putniņu rokās, iemērca to glāzē ar ūdeni un pēc tam nopurināja. Cientēvs savukārt nolūkojās, cik pavirša un nevērīga bija viņas rīcība, kas apliecināja absolūtu vienaldzību pret putna dzīvību.

— Jums putni nepatīk,— cientēvs ieminējās laipnā, bet kategoriskā tonī.

Atraitne nepacietīgi un naidīgi pacēla plakstus.

— Ja man tie kādreiz arī būtu patikuši,— viņa teica,

— tad tagad, kad tie sākuši ielauzties mājās, lai tur nobeigtos, es tos ienīstu.

— Daudzi jau nobeigušies,— viņš nepielūdzamā stingrībā atbildēja. Un likās, ka viņa balss vienmuļībā bija krietna tiesa divdomības.

— Visi,— atraitne atbildēja, ar pretīgumu noskatīdamās putnā un to nolietodama zem izdobta ķirbja. —Bet mani tas neuztrauktu, ja tie nebūtu pasākuši mājā postīt stiepļu pinumus.

Cientēvam likās, ka viņš nekad vēl nav sastapies ar tādu cietsirdību. Pēc brīža, paņēmis putnu rokā, garīdznieks manīja, ka sīciņais, neaizsargātais ķermenltis pārstājis trīsēt. Un tad viņš aizmirsa visu — mājā valdošo dīvaino valgmi, seņjoras Rebekas jutekligumu, pulvera un Hosē Arkādio Buendijas neizturamo smārdu — un atskārta brīnumainības gaisotni, kādā viņš staigāja jau kopš nedēļas sākuma. Un, kamēr atraitne redzēja viņu aizejam no mājas ar mirušo putnu rokās un draudīgu izteiksmi sejā, cientēvā pamodās brīnumaina nojauta, ka pāri pilsētai nolīst mirušu putnu lietus un ka viņš, dieva

kalps un izredzētais, kurš bija pazinis laimi tajās dienās, kad pilsētu nekveldēja nepanesamā svelme, ir pilnīgi aizmirsis Parādīšanās grāmatā rakstīto.

Todien, tāpat kā parasti, viņš aizgāja uz staciju, taču vairs pilnīgi neapzinādamies savu rīcību. Neskaidri viņš noģida, ka pasaulē kas notiek, taču jutās notrulināts, rupjš, pašreizējā mirkļa necienīgs. Nosēdies uz atzveltnes sola pie stacijas, viņš pūlējās atcerēties, vai Parādīšanās grāmatā ir pieminēts mirušu putnu lietus, taču bija to pilnīgi aizmirsis. Piepeši viņam ienāca prātā, ka, uzkavēdamies seņjoras Rebekas mājā, ir nokavējis vilcienu, un viņš pastiepa galvu pāri noputējušajiem un sadauzltajfem stikliem, lai saredzētu stacijas pulksteni, un ieraudzīja, ka tas ir tikai bez divpadsmit minūtēm viens. Atgriezies pie sola, cientēvs juta, ka viņam trūkst elpas. Sajā bridi viņš atcerējās, ka ir sestdiena. Apmaldījies savas iekšējās pasaules miglājā, viņš kādu bridi pakustināja palmu šķiedru vedekli. Bet tad cientēvam uzmācās izmisums par savas sutanas un kurpju pogām, kā ari par platajām, pāršūdinātajām sarža biksēm, un uztraukumā viņš pēkšņi atskārta, ka vēl nekad savā mūžā nav pieredzējis tādu karstumu.

Nepieceldamies no sola, viņš atpogāja sutanas apkakli, no piedurknes izvilka mutautiņu un sāka apslaucīt nosvīdušo seju, pacildinātā apgaismības mirklī nodomādams, ka, rasi, viņš kļūst par līdzvaininieku kādā zemestrīcē. • Kaut ko tādu viņš kādreiz bija lasījis. Tomēr debesis bija noskaidrojušās, dzidri zilas, un dīvainā kārtā no tām bija pazuduši visi putni. Taču, atskārtis nospiedošo tveici un debess zilgmi, viņš mirkli aizmirsa par mirušajiem put-': niem. Un tūlīt viņā modās pavisam cita atskārta — var uznākt pērkona negaiss. Tomēr debesis vēl aizvien bija dzidras un rāmas, it kā tās plestos pāri kādai tālai un svešai pilsētiņai, kura nekad nebija pazinusi tveici, un tad viņam likās, itin kā šis acis, kas tajās nolūkojās, nemaz nebūtu viņa, bet piederētu citam cilvēkam. Pēc tam viņš pāri palmu un apskapstējušiem cinkotā skārda jumtiem paskatījās ziemeļu virzienā un virs mēslaines ieraudzīja kluso, gausi un vienmērīgi virmojošo maitu vanagu tumšo pūli.

Kaut kāda dīvaina iemesla pēc šajā mirkli viņā atdzīvojās izjūtas, kuras kādu svētdienu bija izbaudījis jau seminārā īsi pirms iesvētīšanas zemākajā garīdznieka kārtā. Rektors viņam bija atļāvis izmantot savu speciālo

bibliotēku, un viņš stundām ilgi (jo sevišķi svētdienās) tur kavējās, iegremdējies dzeltenīgās, pēc vecas koksnes smaržojošās grāmatās, uz kuru malām sīkā, ķeburainā rokrakstā bija saglabājušās latīņu valodā rakstītas rektora atzīmes. Kādu svētdienu, kad audzēknis augu dienu bija lasījis, istabā ienāca rektors un acīm redzamā apmulsumā pieliecās pacelt zīmīti, kura bija izslīdējusi no pašreiz lasāmās grāmatas lappusēm. Audzēknis smalkjūtīgā vērībā likās nemanām sava priekšnieka apmulsumu, taču paguva uzmest acis šai zīmītei. Ar mēļu tinti, rūpīgi izzīmētiem, stateniskiem burtiem tajā bija rakstīts tikai viens teikums: «Ivetas kundze šonakt nomira.» Tagad, vairāk nekā pēc pussimt gadiem, nolūkodamies maitu vanagu mākull, kurš lidinājās virs tālas un nezināmas pilsētiņas, viņš atcerējās šo mēmo frāzi, ko kādreiz bija izteicis rektors, kurš tobrīd sēdēja iepretim viņam, un mijkrēslī rektora seja šķita mēļa, tāpat elpa šķita mazliet mainījusies.

So atmiņu ietekmē cientēvs vairs nejuta svelmīgo tveici, pat gluži otrādi, kaut kur gurnu starpā un kāju pēdās radās kodīga saltuma sajūta. Uzmācās drausmas bailes, nemaz nenojaušot, kas varētu būt to cēlonis šobrīd, kad viņš sēdēja juceklīgu domu- tīmekļu valgos, kuru vidū nebija iespējams skaidri atšķirt derdzīgu pretīguma sajūtu, dubļos iestigušu sātana zirgakāju un pāri pasaulei nobirstošu mirušu putnu mākoni, un viņš, Altāra svētā sakramenta glabātājs Antonio Isabels, vienaldzīgi vērās šo parādību jūklī, tad izslējās, pacēla izbrīnītu roku, it kā aizsākot tukšumā pagaistošu apsveikuma žestu, un izbiedēts iesaucās:— Mūžīgais žīds!

Šajā mirklī iesvilpās vilciens. Pirmo reizi daudzu gadu laikā cientēvs Antonio Isabels neko nesadzirdēja. Viņš tikai redzēja to iebraucam stacijā blīvos tvaika mutuļos tītu un dzirdēja ogļu izdedžu smelkni nošvirkstam pret apsūbējušajām cinka skārda plāksnēm. Taču tas viss bija kā tāls un neiztulkojams sapnis, no kura cientēvs pilnīgi nepamodās līdz pat vēlai pēcpusdienai, kad pēc pulksten četriem viņš beidza baismīgo sprediķi, kuru nākamsvētdien dzīrās sacīt baznīcā. Astoņas stundas vēlāk cientē-vam atnāca pakaļ, lai viņš sniegtu pēdējo svaidījumu kādai sievietei.

Tāpēc cientēvs ari nezināja, kas to pēcpusdienu atbrauca ar vilcienu. Ilgus gadus viņš bija noskatījies četros sagrabējušos, noplukušos vagonos un neatcerējās, ka no tiem kāds būtu izkāpis, lai paliktu šeit, vismaz pēdējos gados. Agrāk bija pavisam citādi — tad augu pēcpusdienas cēlienu varēja nostāvēt stacijā un noskatīties garajā, ar banāniem piekrautajā vilcienā; simt četrdesmit ar banāniem piekrauti vagoni ripoja nepārtraukti cits aiz cita līdz pat vakaram, kad parādījās pēdējais vagons, kur uz platformas pie zaļas laternas stāvēja cilvēks. Pēc tam kļuva saskatāma pilsētas daļa otrpus dzelzceļa ar iedegtām ugunim, un cientēvam šķita, ka, lūkojoties vilcienā, viņš pats jau nokļuvis pavisam kur citur. Varbūt toreiz ari izstrādājās paradums diendienā vilciena pienākšanas laikā iet uz staciju pat vēl pēc tam, kad ar ložmetējiem bija apšauti strādnieki, izputēja banānu plantācijas un reizē ar to mitējās pienākt vilciens simt četrdesmit vagonu lielā sastāvā, un pāri palika tikai šis dzeltenīgais un noputējušais, ar kuru neviens nedz atbrauca, nedz ari kurp aizbrauca.

Taču šo sestdienu kāds bija atbraucis. Kad Altāra svētā sakramenta glabātājs Antonio Isabels jau gāja prom no stacijas, kāds lēnīgs puisis, kuram nebija nekā cita kā vien urdoša izsalkuma sajūta, pa pēdējā vagona logu ieraudzīja cientēvu aizejam un tieši tad atcerējās, ka nav neko ēdis kopš vakardienas. Jauneklis nodomāja: «Kur ir garīdznieks, tur jābūt arī viesnīcai.» Izkāpis no vagona, viņš šķērsoja augusta metāliskās saules sakveldēto ielu un nokļuva kādas mājas spirgtajā pavēnī iepretim stacijai. No turienes atskanēja pļerkstošas gramofona skaņas. Oža, kuru bija sakāpinājis divu pēdējo dienu izsalkums, viņam darīja zināmu, ka tā ir viesnīca. Un viņš tajā iegāja, nepamanījis uzrakstu «Makondo viesnīca», ko vēl nekad savā mūžā nebija lasījis.

Viesnīcas saimniece bija mātes cerībās acīmredzot jau ilgāk nekā piecus mēnešus. Viņa bija sinepju krāsā un vispār uz mata tāda pati kā pašas māte, kad tā bija staigājusi uz grūtām kājām. Jauneklis palūdza pusdienas, «kādas vien visātrāk iespējams pagatavot», un saimniece, sevišķu steigu neizrādīdama, viņam pasniedza šķīvi zupas ar kaulu tajā un kapātu gaļu ar banānu. Sajā acumirklī iesvilpās vilciens. Siltās un tīkamās zupas garaiņos tinies, jauneklis aplēsa, cik tālu viņš atrodas no stacijas, ļaudamies nenosakāmai bažu izjūtai, kāda pārņem katru, apjaušot, ka ir nokavējis vilcienu.

Puisis mēģināja skriet un izbijies aizmetās līdz durvīm, taču nebija vēl spēris kāju pāri slieksnim, kad atskārta, ka viņam nepietiks laika notvert vilcienu. Izsalkumu aizmirsis, viņš atgriezās pie sava galda un pie gramofona ieraudzīja meiteni, kura uzmanīgi lūkojās viņā ar tādu izteiksmi acis, kāda ir raksturīga asti luncinošam sunim. Pirmo reizi todien jauneklis noņēma platmali, ko viņam pirms diviem mēnešiem bija uzdāvinājusi māte, un, iespiedis to starp ceļgaliem, beidza ēst. Kad atbraucējs piecēlās no galda, viņš vairs nemaz neizlikās noraizējies par to, ka nokavējis vilcienu, tāpat ari par izredzēm nedēļas beigas pavadīt svešā pilsētiņā, kuras nosaukumu pat nebija uzzinājis. Nosēdies zāles kaktā un atspiedis plecus pret taisnu un cietu krēsla atzveltni, viņš sēdēja ilgu laiku, neklausīdamies skaņuplatēs, līdz meitene, kura tās apmainīja, ieminējās:

— Gaitenī ir vēsāks.

Jauneklis jutās nelāgā omā. Viņam bija grūti iesākt sarunu ar nepazīstamiem cilvēkiem. Viņš izvairījās skatīties cilvēkiem sejā un, kad vairs nebija nekādas izejas, teica pavisam citus vārdus nekā tos, kuri viņam bija prātā.— Jā,— puisis atbildēja un, juzdams, ka viņu pāršalc saltas tirpas, mēģināja salīgoties, aizmirsis, ka nesēž taču šūpuļkrēslā.

— Tiem, kuri pie mums apmetas, gaiteni izripina šūpuļkrēslu, jo tur ir vēsāks,— meitene paskaidroja. Un puisis, ieklausīdamies meitenes vārdos, noraizējies atskārta, ka viņā mostas palika aprunāties. Mirkli, kad meitene uzvilka gramofona atsperi, viņš iedrošinājās uzmest viņai skatienu. Viņa izskatījās tā, it kā būtu sēdējusi šeit jau mēnešiem, varbūt pat gadiem ilgi, un neizrādīja ne mazāko interesi aiziet. Viņa grieza gramofona kloķi, taču dzīve viņā bija sastingusi. Meitene smaidīja.

— Paldies, — jauneklis teica, mēģinādams piecelties un piešķirt lokanību un dabiskumu savām kustībām. Meitene nepārtraukti lūkojās viņā un tad piebilda:—Ari platmali jūs varētu uzkarināt.

Šoreiz jauneklis juta nosvilstam ausis. Saspringtā piepūlē viņš centās izkļūt no nepatīkamā stāvokļa. Viņš jutās neērti, kā ieslodzīts, un atkal uzmācās bažas par nokavēto vilcienu. Bet tad zālē ienāca viesnīcas īpašniece.

— Kas šeit notiek?— viņa jautāja.

— Viesis grib novietot krēslu gaitenī, kā to dara visi citi,— meitene paskaidroja.

Jauneklim likās, ka viņas vārdos jautās izsmiekls.

— Nepūlieties,— saimniece teica.— Es jums atnesīšu ķeblīti.

Meitene iesmējās — un puisis jau jutās pavisam neērti. Bija ļoti karsts. Sausa un kveldinoša svelme, kas nežēlīgi svīdināja. Saimniece iznesa gaitenī koka ķeblīti ar ādas virsu. Jauneklis grasījās sekot viņai, bet tad meitene atkal ierunājās:

— Nelaime tā, ka viņu nobaidīs py*ni.

Puisis pacēla galvu un pamanīja saimnieci uzmetam meitenei skarbu skatienu. Tas bija īss, bet ašs mirklis.

— Tavs pienākums būtu klusēt,— saimniece noteica un tad atkal smaidīdama pievērsās jauneklim. Tagad viņš vairs nejutās tik vientulīgs un bija noskaņots parunāties.

— Ko jūs ar to gribat sacīt?— viņš iejautājās.

— To, ka šajā laikā gaitenī krīt nobeigušies putni,— meitene paskaidroja.

— Nez ko vēl nebūs sagudrojusi!— saimniece noteica un paliecās, lai sakārtotu mākslīgo ziedu pušķi uz galdiņa istabas vidū. Pirksti viņai nervozi drebēja.

— Neko es neesmu sadomājusi, nepavisam ne,— meitene atcirta.— Tu pati vakar tos izslaucīji.

Saimniece meitenei uzmeta izmisušu skatienu. Viņas sejā bija lasāma nepārprotama, bet žēla tieksme pastāstīt visu, lai pāri nepaliktu ne mazāko šaubu.

— Patiesība, seņjor, it tāda, ka aizvakar puikas iemetuši gaitenī nobeigušos putnus, lai viņu pakaitinātu, bet pēc tam iestāstījuši, ka tie nokrituši no debesīm. Viņa jau tic visam, ko viņai saka.

Jauneklis pavīpsnāja. Sāds izskaidrojums viņam šķita visai jocīgs. Rokas saberzējis, viņš paskatījās uz meiteni, kura bailīgi viņu vēroja. Gramofons bija apklusis. Saimniece izgāja blakusistabā, un, kad puisis atkal grasījās iziet gaitenī, meitene klusā balsī uzstāja:

— Es pati savām acīm redzēju krītam beigtos putnus. Nudien. Visi tos redzējuši.

Un tad puisim likās saprotama meitenes knibināšanās ap gramofonu un saimnieces izmisums.— Skaidrs,— viņš līdzjūtīgi noteica. Un pēc tam, iziedams gaitenī, vēl piebilda:— Es taču arī tos esmu redzējis.

Arā mandeļkoku pavēnī bija dzestrāks. Jauneklis atbalstīja ķeblīti pret durvju apmali, atmeta galvu atpakaļ un ļāvās pārdomām par savu māti, kura, šūpuļkrēslā atlaidusies, ar slotaskātu atgaiņāja vistas, un pirmo reizi viņš juta, ka ir prom no mājām.

Vēl iepriekšējo nedēju jauneklis būtu varējis domāt, ka viņa dzīve ritējusi gludā un taisnā līnijā, sākot ar to lietaino rītu, kad viņš pēdējā pilsoņkara laikā nāca pasaulē lauku skolā, kuras bambusa sienas bija sakleķē-tas ar māla javu, un beidzot ar šo jūnija rītu, kad viņš kjuva divdesmit divus gadus vecs un māte pienāca pie viņa, kad viņš gulēja indiāņu gujamtīklā, un uzdāvināja viņam platmali un pie tās piestiprināja atklātnīti «Manam mījotajam dēlam dzimšanas dienā». Reizēm, kad puisis nokratīja dīkdienības nogulsnes, viņu pārņēma ilgas pēc vecās skolas ar melno klases tāfeli un pasaules karti, kas bija no vienas vietas notašķīta ar mušu izkārnījumiem, ilgas pēc garā virknē pie sienas sakarinātajām krūzītēm, zem kurām bija uzrakstīti īpašnieku vārdi. Tur nekvel-dēja tāda tveice. Pilsētiņa bija mierīgi zaļa, tur vistas ar pelnu palsajām, garajām kājām pastaigājās pa klasēm, lai zem dzeram trauka izdētu pa olai. Viņa māte tolaik bija noslēgta un skumja sieviete. Pievakarēs nosēdusies rēnā vējiņā, kas dvesa no kafijas plantācijām, viņa mēdza sacīt: «Manaure ir pasaules visskaistākā pilsēta.» Bet tad, pievērsusies viņam un redzēdama dēlu pastiepjamies aizvien garāku savā indiāņu guļamtīklā, piebilda: «Kad tu būsi izaudzis, tad pats to sapratīsi.» Taču viņš neko nesaprata. Nesaprata piecpadsmit gadu vecumā, būdams saviem gadiem jau pārmērīgi liels, vai pušu plīsdams aiz zaļoksnās un bezbēdīgās veselības, kādu izlolo dīkdienība. Nesaprata arī tad, kad kļuva divdesmit gadus vecs un viņa dzīvē nebija notikušas nekādas būtiskas pārmaiņas, atskaitot pavēršanos no vieniem sāniem uz otriem ierastajā guļamtīklā. Bet māte, kas šajā laikā nomocījās ar reimatisma lēkmēm, bija spiesta pamest skolotājas darbu, ko bija strādājusi astoņpadsmit gadu, un pārcēlās uz dzīvi mazā divistabu mājelē ar milzīgu pagalmu, kurā kladzināja vistas ar pelnu palsām kājām, tādas pašas kā savulaik skolas telpās.

Vistu pielūkošana bija viņa pirmā saskare ar īstenību. Un tāda palika līdz pat jūlijam, kad māte sāka domāt par pensiju un nosprieda, ka dēlam ir pietiekami saprāta, lai to izkārtotu. Puisis veiksmīgi rūpējās par nepieciešamo dokumentu sagādi, un izrādījās pat, ka viņam ir arī pietiekami daudz takta, lai vietējo garīdznieku pierunātu par sešiem gadiem palielināt mātes vecumu, jo patiesībā viņai vēl nebija pensijas piešķiršanai vajadzīgais gadu skaits. Ceturtdien viņš bija saņēmis pēdējos jo sīkos

datus par savas mātes pedagoģisko stāžu un devies ceļojumā uz pilsētu ar divdesmit peso kabatā, vienu pāri veļas apmaiņai, veselu žūksni visvisādu dokumentu un pavisam primitīvu pensijas jēdziena izpratni, kuru viņš lielos vilcienos saprata kā noteiktu valdības izmaksātu naudas summu cūku turēšanai.

Viesnīcas gaitenī ļaudamies snaudai un smacīgās versmes apdullināts, puisis vēl pilnībā nebija atskārtis sava stāvokļa nopietnību. Viņam likās, ka viss nokārtosies nākamajā dienā, kad atkal pienāks vilciens, tā ka pagaidām viņa vienīgā raize bija sagaidīt svētdienu, lai turpinātu savu braucienu un uz laiku laikiem aizmirstu šo pilsētiņu, kurā valdīja tāda elles svelme. Kādu brīdi pirms pulksten četriem viņš ieslīga gurdā un valkanā snaudā, pirms aizmigšanas vēl nodomādams, cik nelādzīgi, ka nav paķēris līdzi savu ierasto guļamtīklu. Un šajā brīdī atjēdzās, ka vagonā aizmirsis sainīti ar nomaiņai domātu veļu un visus pensijas dokumentus. Pēkšņi uztrūcies, viņš atcerējās māti un no jauna jutās kā sprostā iedzīts dzīvnieks.

Kad jauneklis ar savu sēdekli atkal atgriezās viesnīcas istabā, pilsētiņā jau bija iedegušās ugunis. Līdz šim viņš nekad vēl nebija redzējis elektrisko apgaismi, tālab viesnīcas nožēlojamās, netīrās spuldzes viņam šķita vienreizīgs brīnums. Bet tad, atcerējies, ka māte viņam par to jau bija stāstījusi, puisis ar savu sēdekli virzījās tālāk uz ēdamistabas pusi, pūlēdamies izvairīties no dunduriem, kuri kā artilērijas šāviņi triecās pret spoguļu stikliem. Sava bezizejas stāvokļa, smacīgās tveices un pirmo reizi mūžā izbaudītās vientulības rūgtuma nomākts, viņš uz ātru roku ko iekoda bez īstas ēstgribas. Pēc pulksten deviņiem puisi aizveda mājas viņā galā uz mazu istabiņu, kuras koka sienas bija izlīmētas ar avīzēm un žurnāliem. Pusnaktī viņš bija iegrimis staignā un drudžainā miegā, bet piecus kvartālus tālāk Altāra svētā sakramenta glabātājs Antonio Isabels, savā saliekamajā gultā augšpēdus izstiepies, domāja par to, ka viss šovakar pieredzētais

- pastiprinās svētrunu, kuru viņš bija sagatavojis rīta dievkalpojumam. Cientēvs gulēja, nenovilcis savas garās, uzspīlētās sarža apakšbikses, visapkārt dobji sīcot moskītiem. īsi pirms pusnakts viņam bija vajadzējis šķērsot visu pilsētiņu, lai dotu pēdējo svaidījumu kādai sievietei, tāpēc jutās satraukts un nervozs tik lielā mērā, ka svētā vakarēdiena piederumus bija nolicis turpat līdzās saliekamajai gultai un pats atlaidies atvilkt elpu pirms rīta sprediķa. Sādā stāvokli augšpēdus gulēdams, viņš bija pavadījis visu nakti līdz agrīnai rīta stundai, ko, gaismiņai svīstot, pavēstīja dumpja brēciens. Cientēvs mēģināja piecelties, ar pūlēm uzsvempās, uzkāpa uz zvārgulīša un kņūpus novēlās uz raupjās un cietās grīdas.

Mazliet atjēdzies, viņš sānos sajuta urbjošu sāpi. Šajā brīdī viņš it kā atskārta visu savu kopsvaru — kā sava auguma, tā arī savas apgrēcības un gadu smagmi. Ar vaigu viņš sajuta grumbuļainā klona asumu, kurš viņam tik daudz reižu, gatavojot sprediķus, bija palīdzējis izstrādāt noteiktu priekšstatu par ceļu uz elli.— Jēzus Kristus,— viņš bažīgi nomurmināja,— vai patiesi es nekad vairs neuzrausīšos kājās?

Cientēvs nezināja, cik ilgi viņš bija nogulējis uz klona, ne par ko neraizēdamies un pat neiedomādamies izlūgties sev vieglu nāvi. Bija tā, itin kā viņš īstenībā kādu brīdi būtu bijis miris. Taču, atguvis apziņu, viņš nejuta vairs ne sāpju, ne šausmu. Pa durvju apakšu cientēvs pamanīja iespiežamies gaismas svēdru, bet ieklausījies sadzirdēja kaut kur tālumā gaiļu skandienu un atjēdzās, ka ir vēl dzīvs un galvā visā pilnībā saglabājies arī sakāmais sprediķis.

Kad cientēvs atbīdīja durvju šautru, bija jau gaišs. Sāpes bija aprimušas, un viņam likās, ka no trieciena pagaisušas pat visas bailes. Kolīdz viņš ar pilnu krūti ieelpoja vistu kladzināšanas piestrēgto zilgo, valgo gaisu, viss, kas pilsētiņā bija krietns, tāpat visi no maldi un apgrēcības atbalsojās viņa sirdī. Palūkojies visapkārt, it kā gribēdams samierināties ar vientulību, viņš ieraudzīja ausmas rāmo mijkrēslību un vienu, divus, trīs gaitenī nobeigušos putnus.

Minūtes deviņas viņš apcerīgi vērās trīs mirušajos dzīvniekos, nodomādams, ka saskaņā ar iecerēto svētrunu putnu kopīgajai nāvei nepieciešams izpirkums. Tad, aizslājis lidz gaiteņa otram galam, pievāca trīs nobeigušos putnus, pēc tam atgriezās pie ūdens tvertnes, nocēla tai vāku un citu pēc cita sameta putnu līķīšus zaļganajā, snaudošajā ūdenī, vairs skaidri neapjēgdams, kāds ir viņa rīcības patiesais iemesls. «Trīs un vēlreiz trīs dod pusduci vienā nedēļā,» viņš nodomāja, un brīnumains gaismas atplaiksnījums pasludināja, ka sācies viņa mūža lielās dienas noriets.

Pulksten septiņos jau atkal atsākās svelme. Viesnīcā tās vienīgais iemītnieks gaidīja brokastis. Gramofona meitene vēl nebija uzcēlusies. Kad saimniece panācās tuvāk, viņas izspīlētajā vēderā šķita nošķindam septiņi pulksteņa sitieni.

— Tā jau palaikam atgadās, ka cilvēks nokavē vilcienu,— viņa novilka gausā līdzjūtībā. Bet pēc tam atnesa brokastīs kafiju ar pienu, ceptu olu un zaļa banāna šķēlītes.

Jauneklis mēģināja ko iebaudīt, taču nejutās izsalcis.; Viņu pārņēma satraukums par to, ka atkal sākusies svelme. No visa auguma tērcltēm plūda sviedri. Trūka elpas. Tāpat neizģērbies, viņš bija slikti gulējis un tagad juta, ka viņam sācies neliels drudzis. No jauna uzplūda izbaiļu šalts, un viņš atcerējās savu māti tieši tajā brīdī, kad pienāca saimniece, tērpusies žilbinoši jaunā, ar lieliem ziediem izraibinātā kleitā, lai novāktu traukus. Saimnieces košais tērps jauneklim atgādināja, ka ir svētdiena.

— Vai dievkalpojumi šeit notiek?— viņš apjautājās.

— Notiek gan,— saimniece atbildēja.— Bet izskatās tā, ka šodien nenotiks, jo neredz neviena baznīcēna. Laikam jau nav gribējuši atsūtīt jaunu garīdznieku.

— Kas tad noticis vietējam?

— Vietējais ir kādus simt gadus vecs un galīgi izkūkojis prātiņu,— saimniece paskaidroja un, domās iegrimusi, apstājās ar visiem traukiem rokā.

Pēc tam viņa piebilda:

— Reiz viņš no kanceles pasludināja, ka esot redzējis pašu sātanu, un no tās reizes gandrīz neviens vairs neiet uz dievkalpojumiem.

Jauneklis aizgāja uz baznīcu daļēji aiz izmisuma un daļēji tāpēc, ka gribēja redzēt simt gadus vecu cilvēku. Viņš pamanīja, ka pilsētiņa bija tikpat kā izmirusi, ar bezgalīgi garām, putekļainām ielām un no koka celtām mājelēm ar skārda jumtiem, kuras likās neapdzīvotas. Tā bija svētdienlga izskata pilsētiņa, kur ielās neredz zāli, kur logi un durvis aizvilkti ar stiepļu pinumiem, bet pāri smacīgajai tveicei slejas dziļa, brīnumaina debess. Jauneklis domāja, ka nav nekādu tiešu ārēju pazīmju, kas ļautu svētdienu šeit atšķirt no pārējām nedēļas dienām, un, pa tukšo ielu soļodams, atkal atcerējās savu māti: «Visas ielas visās pilsētās neizbēgami ved vai nu uz baznīcu, vai kapsētu.» Šajā bridi viņš iznāca uz maza, bruģēta laukuma, kur atradās balsināta celtne ar koka

torni un gaili smailē. Baznīcas stundenis bija apstājies un rādīja četri un piecas minūtes. Nesteidzīgi pārgājis pāri laukumam, jauneklis uzkāpa pa trim portāla pakāpnēm, un tūlīt viņam pretim uzdvesa sastāvējušos cilvēku sviedru dvinga sajaukumā ar vīraka smārdu. Pēc mirkļa viņš iegāja gandrīz tukšās baznīcas remdenajā pavēnī.

Altāra svētā sakramenta glabātājs nule bija uzrausies kancelē. Viņš jau dzīrās iesākt sprediķi, kad ieraudzīja ienākam pa durvīm jaunekli ar platmali galvā. Cientēvs pamanīja, ka ienācējs ar savām lielajām, dzidrajām un spulgajām acīm nolūkojas gandrīz tukšajā dievnamā. Redzēja viņu nosēžamies pēdējā solā un atbalstām galvu uz ceļgaliem noliktajās rokās. Cientēvs saprata, ka jauneklis ir iebraucējs. Viņš taču vairāk nekā divdesmit gadu bija nodzīvojis šajā pilsētiņā un ikvienu tās iemītnieku spētu pazīt pat pēc smakas. Tālab viņš ienācējā tūlīt nojauta svešinieku. Uzmetis jauneklim īsu un vērīgu skatienu, cientēvs pamanīja, ka tas ir nerunīgs, mazliet noskumis un ģērbies netīrās, saburzītās drēbēs. «Tā vien liekas, ka viņš ilgu laiku būtu novāļājies ar meitieti,» cientēvs nodomāja, un viņā pret ienācēju modās gan nepatika, gan žēlums. Taču pēc tam, kad jauneklis bija nosēdies baznīcas solā, cientēvs sajuta, ka svešinieka dvēsele ir pateicības pārpilna, un bija gatavs viņam sacīt sava mūža lielo svētrunu. «Jēzu Kristu,» viņš nodomāja, «liec jauneklim atcerēties, ka viņš nav noņēmis platmali, citādi man vajadzēs viņu izraidīt no dievnama.» Un uzsāka svētrunu.

Sākumā cientēvs runāja, neapjēgdams savus vārdus. Un pat neieklausīdamies tajos. Viņš tikko sadzirdēja brīvu, melodisku plūdumu, ko izšalkoja kāds viņa dvēselē kopš pasaules sākuma ieslēpts avots! Neskaidri viņš apjauta, ka sacītie vārdi ir precīzi, piemēroti, noteikti un atbilstoši šim dievkalpojumam un kārtībai. Juta, ka iekšā viņu sažņaudz silts strāvojums. Un tajā pašā laikā apjauta, ka viņa gars ir brīvs no iedomīguma un ka patika, ko viņš izjuta, nenāk no pārākuma apziņas, nedz arī no dumpīguma un augstprātības, bet ir tikai tīra tīksme mūsu dieva tā kunga garā.

Seņjoru Rebeku guļamistabā pārņēma gurds nespēks, un viņa saprata, ka pēc īsa brīža tveice kļūs neizturama. Ja tumšas bailes no jaunatklājumiem nebūtu viņu tik stingri iesakņojušas šajā pilsētiņā, viņa būtu salikusi savu mantību ar naftalīnu piebārstītajā čemodānā un devusies plašajā pasaulē, kā to, pēc nostāstiem, bija darijis viņas vectēvs. Taču seņjora Rebeka nojauta, ka viņai lemts nomirt šajā pilsētiņā, šajos bezgalīgajos gaiteņos un šajās deviņās guļamistabās, kuru logu stiepļu pinumus, karstumam mitējoties, viņa bija domājusi aizvietot ar grumbuļainu stiklu. Nolēmusi palikt šeit, viņa apņēmās (un to viņa darīja katru reizi, kad bija sākusi skapī kārtot savas drēbes) aizrakstīt «viņa gaišībai savam brālēnam», lai tas uz šejieni atsūta jaunu garīdznieku un viņa atkal varētu ierasties baznīcā ar savu sīkiem samta ziediņiem rotāto platmali, atkal piedalīties jēdzīgi izkārtotā dievkalpojumā un dzirdēt saprātīgas un pamācošas svētrunas. Rit ir pirmdiena, viņa nodomāja, prātā apsvērdama bīskapam iecerētās vēstules sākumu (pulkvedis Buendija to būtu atzinis par frivolu un necienīgu), bet tad Arhenlda pēkšņi atrāva stiepļu pinuma durvis un iesaucās:

— Seņjora, ļaudis runā, ka baznīckungs kancelē sajucis prātā!

Atraitne pavērsa pret durvīm rudenīgi īgno seju, kas viņai bija tik raksturīga.

— Viņš ir jucis jau vismaz piecus gadus,— viņa atbildēja. Un turpināja kārtot savas drēbes, vēl tikai piebilzdama:— Droši vien atkal būs ieraudzījis sātanu.

— Šoreiz tas neesot bijis sātans, — Arhenlda paskaidroja.

— Bet kas gan tad? — seņjora Rebeka vienaldzīgā augstprātībā apvaicājās.

— Šoreiz tas esot bijis Mūžīgais žīds.

Atraitne juta pār ādu pārskrienam savādas tirpas. Juceklīgu priekšstatu vilnis, kurā nebija iespējams atšķirt saplosītos stiepju pinumus, dienas svelmi, mirušos putnus un mēri, uzbangoja viņai galvā, dzirdot šos kopš tālās bērnības piemirstos vārdus — Mūžīgais žīds. Un tad viņa, nobālusi un saltuma pārņemtar sarosījās Arhenīdas priekšā, kura stāvēja ar izbrīnā pavērtu muti.

— Tā ir patiesība,— seņjora Rebeka teica dobjā, no pašām dzīlēm nākošā balsi.— Tagad es saprotu, kāpēc nobeidzās putni.

Baiļu trenkta, viņa uzsvieda sev melnu ar apšūdinātām malām apmetni un kā dvesma aizšalkoja pa garo gaiteni, tad cauri ar visādām greznuma lietām piekrautai viesistabai, pa durvīm izmetās uz ielas un, ašā soli pieveikusi pāris kvartālu līdz baznīcai, iesteidzās tajā. Altāra svētā sakramenta glabātājs cientēvs Antonio Isabels pavisam

savādā izskatā pašreiz pasludināja:—Es zvēru jums, ka tiku viņu redzējis. Es zvēru jums, ka šorīt maza gaismiņa, kad atgriezos mājās, pēc tam kad biju namdara Honasa sievai sniedzis pēdējo svaidījumu, es viņu sastapu. Es zv«ru jums, ka viņa vaigu mūsu dieva tā kunga lāsti bija vērtuši gluži melnu, tikpat kā ar darvu noziestu, un viņa pēdās palika plēnošas sprikstis . . .

Tad vārdi viņam notrūka un aizlidinājās gaisā. Viņš juta trīcam rokas, drebam visu savu augumu un pāri mugurkaulam notekam saltu sviedru pavedienu. Viņš jutās pavisam slikti, samanīdams dreboņu un slāpes, un niknas graizes zarnās, un rūkoņu iekšās, kas nodūca kā ērģeļu basa stabules. Un tad viņš atskārta patiesību.

Viņš redzēja ļaudis baznīcā un pa galveno eju šurpu steidzamies seņjoru Rebeku, svinīgu, rēgainu, ar ieplestām rokām un augšup paceltu īgnu un saltu seju. Neskaidri viņš apjauta notiekošo, un viņam bija gana iekšējas gaismas, lai apjēgtu, ka bijusi tukša iedoma valdīt pār brīnumu. Pazemīgi ar drebošajām rokām atbalstījies uz koka apmales, cientēvs atsāka savu svētrunu.

— Un tad viņš panācās man pretim,— cientēvs teica. Tagad viņa balsij piemita jau pārliecinātlba un dedzīgums.— Panācās man pretim, un acis viņam bija no smaragda un matu ērkulis ciets kā sari, un no viņa uzplūda āža smirdoņa. Un es pacēlu roku, lai atturētu viņu mūsu dieva tā kunga vārdā, un es viņam sacīt sacīju: «Atkāpies! Nekad svētdienā vēl nav pieņemts upura jērs.»

Kad viņš beidza, bija jau sākusies svelme. Spiedīgā, blīvā un svilinošā neaizmirstamā augusta svelme. Taču cientēvs Antonio Isabels tai nepiegrieza vērību. Viņš zināja, ka tepat aiz muguras ir jau otro reizi notriektā, viņa svētrunas sašausminātā pilsēta, taču tas viņu pat neielīksmināja. Un tāpat neielīksmināja tuvā izredze ar vīnu atsvaidzināt iztvīkušo rīkli. Viņš jutās neērti un visam svešs. Jutās kā apstulbis un nespēja koncentrēties uz visaugsto uzupurēšanās brīdi. Jau kopš ilga laika viņš reizēm tā bija juties, taču šoreiz izklaidība bija citāda, jo visai viņa domāšanai pāri gūlās noteikta nemiera slogs. Pirmo reizi mūžā viņā pamodās augstprātība. Un, kā jau viņš to bija iztēlojies un savās svētrunās paudis, cientēvs juta, ka augstprātība ir slāpēm līdzīgs dzenulis. Sparīgi aizvēris svētā vakarēdiena trauku, viņš pasauca:

Pitagor!

Dievkalpojuma izpalīgs, zēns ar kaili noskūtu, spīdošu galvu, kurš cientēvam Antonio Isabelam bija dēla vietā un no viņa apveltīts ar šādu vārdu, pienāca pie altāra.

— Savāc ziedojumus,— garīdznieks viņam teica.

Zēns samirkšķināja acis, pagriezās un gandrīz nedzirdamā balsī izdvesa:

— Bet es nezinu, kur ir upurtrauks.

Tas bija tiesa. Jau mēnešiem ilgi neviens baznīcā nebija vācis ziedojumus.

— Tad sameklē ģērbkambarī labi lielu maku un ievāc, cik vien vari,— cientēvs sacīja.

— Un ko lai es saku?— zēns jautāja.

Cientēvs domīgi vērās zēna zilganajā, gludajā galvvir-sā ar skaidri saredzamām kaulu šuvēm. Tagad bija viņa reize samirkšķināt acis.

— Saki, ka ziedojumi vajadzīgi, lai no šejienes aizgādātu prom Mūžīgo žīdu,— cientēvs atbildēja, juzdams, ka ar šiem vārdiem viņa sirdī iegulstas liels smagums. Kādu brīdi viņš nedzirdēja nekā cita kā vien sveču kluso sprakšķēšanu un savu satraukto, saraustīto elpu. Tad, uzlikdams roku uz pleca mazajam izpalīgam, kurš vērās viņā ar apaļām, izbiedētām acīm, teica:

— Pēc tam paņem savākto naudu, aiznes to jauneklim, kurš vientuļi sēž priekšējā solā, un pasaki, ka naudu viņam sūta cientēvs jaunas platmales iegādei.

1955

DIENDUSA OTRDIENĀ

Vilciens izbrāzās no rūsgano klinšu dārdošajiem gaiteņiem un iejoņoja simetriskajās, bezgala plašajās banānu plantācijās, kur gaiss bija valgs un vairs nebija jūtama jūras vēja dvesma. Smacīga dūmaka ieplūda arī pa vagona logu. Pa dzelzceļam līdztekus ejošo šauro ceļu braukāja vēršu pajūgi ar ratos sakrautiem zaļu banānu ķekariem. Ceļam otrā pusē plašos, neapsētos laukos it kā nepiederīgas slējās kantoru ēkas ar elektriskajiem ventilatoriem, no sarkaniem ķieģeļiem celtas barakas un dzīvojamās mājas ar baltiem krēsliem un galdiņiem terasēs starp palmu skupsnām un apputējušiem rozāri-jiem. Pulkstenis bija ap vienpadsmitiem rītā, un svelme pa īstam vēl nebija sākusies.

— Vajadzētu aiztaisīt logu,— sieviete ieminējās.— Citādi mati tev pieputēs ar ogļu smelkni.

Meitenīte mēģināja to izdarīt, taču ierūsējušie ietvari nepadevās.

Viņas bija vienīgie pasažieri trešās klases noplukušajā vagonā. Tā kā lokomotīves dūmi joprojām ieplūda pa logu, meitene aizgāja no savas vietas, salikdama vienīgās mantas, kas viņām ceļā bija līdzi: plastmasas somiņu ar pārtikas produktiem un avīžu lapā ievīstītus ziedus. Meitene nosēdās otrā pusē pretim mātei, tālāk no loga. Abas bija ģērbušās mazo ļaužu vienkāršajās sēru drānās.

Meitenei varēja būt gadu divpadsmit, un šis bija viņas pirmais brauciens pa dzelzceļu. Sieviete izskatījās pārāk veca, lai varētu būt meitenes māte, plaksti viņai bija zilganu dzīsliņu caurausti, viss augums sīciņš, bāls un stūrains, ieģērbts sutanai līdzīgā tērpā. Viņa sēdēja, ar muguru cieši atspiedusies pret sola atzveltni, ar abām rokām klēpi turēdama nobružātu lakādas portfeli. Viņas seja pauda trūcīgiem ļaudīm raksturīgo apskaidrotību.

Pulksten divpadsmitos sākās karstums. Vilciens desmit minūtes pieturēja mazā starpstacija, lai uzņemtu ūdeni. Arā plantāciju noslēpumainajā klusumā ēnānV piemita savdabīga noteiktība. Bet sasmakušais gaiss vagonā oda pēc nemiecētām ādām. Tālāk vilciens vairs neuzņēma agrāko ātrumu. Tas pieturēja divās vienādās pilsētiņās ar spilgti izkrāsotām koka mājām. Sieviete ļāva noslīdēt galvai uz krūtīm un iesnaudās. Meitene novilka kurpes.. Pēc tam viņa izgāja tualetē un novītušo ziedu pušķi ielika ūdenī.

Kad meitene atgriezās savā sēdeklī, māte viņu gaidīja, lai ieturētu azaidu. Viņa iedeva meitenei gabaliņu siera un pusi kukurūzas saldā pīrāga, ko viņa izņēma no plastmasas maisiņa arī sev. Kamēr abas ēda, vilciens pavisam gausā gaitā pārbrauca pāri dzelzs tiltam un garām pilsētiņai, kura izskatījās uz mata tāda pati kā iepriekšējās, tikai uz laukuma bija vairāk ļaužu. Svilinošajā saules speltē orķestris sāka spēlēt kādu jautru melodiju. Aiz pilsētiņas sausuma izkveldētajā līdzenumā plantācijas beidzās.

Sieviete mitējās ēst.

— Uzvelc kurpes,— viņa ieminējās.

Meitene palūkojās pa logu. Viņa neredzēja nekā cita kā vien to pašu tuksnesīgo līdzenumu, kur vilciens atkal uzņēma ātrāku gaitu, taču gabaliņu pīrāga ielika atpakaļ plastmasas maisiņā un aši apāva kājas. Sieviete pasniedza viņai suku.

— Sakārto sev matus,— māte aizrādīja.

Kamēr meitene sukājās, vilciens sāka svilpt. Sieviete noslaucīja sev sviedrus no kakla un ar pirkstiem norausa seju, kura bija kļuvusi taukaina. Kad meitene beidza sukāt matus, vilciens pabrauca garām pirmajām mājelēm kādā pilsētiņā, kura gan bija mazliet lielāka, taču skumjāka par iepriekšējām.

— Ja tev kāda vajadzība kārtojama, tad izdari to tūlīt,— sieviete teica.— Vēlāk, kauču aiz slāpēm vai nost beidzies, tu nekur nedabūsi ūdens lāsīti. Bet raudāt tu nedrīksti nekādā gadījumā.

Meitene piekrītoši pamāja ar galvu. Pa vagona logu reizē ar lokomotīves svilpienu un veco vagonu brākšķiem iedvesmoja sauss un kvēls vējš. Sieviete saritināja plastmasas maisiņu ar ēdiena paliekām un ielika portfelī. Uz mirkli, atplaiksnīdamās augusta otrdienas spozmē, vagona logā atmirdzēja pilsētiņas ainava. Meitene satīstīja puķu pušķīti izmirkušajās avīžu lapās, piegāja tuvāk pie loga un cieši pavērās mātē. Tā atbildēja ar mierīgu skatienu. Lokomotīve beidza svilpt, un vilciens palēnināja gaitu. Kādu brīdi vēlāk tas apstājās.

Stacijā nebija neviena cilvēka. Ielas otrā pusē, kur papeles noēnoja ietvi, bija atvērts biljarda salons. Bula ņirbā pilsētiņa šķita trīsam. Sieviete ar meiteni izkāpa no vilciena, pārgāja pāri stacijas laukumam, kur zem augošās zāles spiediena bruģis sāka plaisāt, un šķērsoja ielu, lai nokjūtu uz noēnotās ietves.

Pulkstenis bija gandrīz divi. Sajā laikā tveices nogurdinātā pilsētiņa gulēja diendusu. Veikali, publiskie nami un pilsētas skola bija slēgti no vienpadsmitiem un tika atvērti īsi pirms četriem, kad vilciens brauca atpakaj. Vajā bija tikai viesnīca iepretim stacijai ar restorānu un biljarda salonu, kā arī telegrāfs laukuma vienā malā. Lielākajai daļai pēc banānu sabiedrības parauga celtām mājām no iekšpuses bija noslēgtas durvis un nolaistas žalūzijas. Dažās valdīja tāda tveice, ka to iemītnieki ieturēja pusdienas pagalmā. Citi bija atlaidušies mandeļkoku pavēnī novietotos guļamkrēslos un visu laužu acu priekšā ļāvās diendusai.

Sieviete ar meiteni, diendusas mieru netraucēdamas, mandeļkoku pavēnī devās aizvien dziļāk pilsētā. Viņas gāja tieši uz mācītājmāju. Sieviete ar nagu noskrapšķi-nāja pa durvju metāla sietu, mirkli nogaidīja un tad atkal to atkārtoja. Bija dzirdams, ka mājas iekšienē dūc elektriskais ventilators. Soļus viņas nedzirdēja. Bet tad viegli iečīkstējās durvis un kāda balss turpat pie stiepļu tīkla piesardzīgi iejautājās:— Kas vajadzīgs?

Sieviete pūlējās ko saskatīt caur stiepļu pinumu.

— Mēs pie cientēva,— viņa paskaidroja.

— Viņš pašlaik atgūlies diendusā.

— Mēs steidzamā lietā,— sieviete neatlaidās. Viņas balsī bija jaušama mierīga uzstājība.

Durvis klusītēm atvērās, un tajās parādījās patukla sieviete vidējos gados ar bālu seju un tēraudkrāsas matiem. Aiz briļļu biezajiem stikliem viņas acis izskatījās pārlieku mazas.

— Nāciet,— viņa teica, durvis platāk pavērdama.

Sieviete ar meiteni iegāja viesistabā, kas bija piesātināta ar senu puķu smaržu. Mājas saimniece aizveda atnācējas pie koka sola ar atzveltni un ar rokas mājienu lūdza apsēsties. Meitene paklausīja, bet māte izklaidīgi palika stāvam, portfeli ar abām rokām sažņaugdama. Nebija dzirdams neviens troksnītis, atskaitot elektriskā ventilatora zuzēšanu.

Saimniece parādījās dibendurvīs.

— Cientēvs saka, lai jūs pienākot pēc pulksten" trijiem,— klusinātā balsī viņa teica.— Viņš tikai pirms piecām minūtēm atgūlies.

— Mūsu vilciens atiet pusčetros,— atbraucēja paskaidroja.

Atbilde bija īsa un noteikta, balss šķietami mierīga, bet skanējumā daudzveidīga. Namamāte pirmo reizi pasmaidīja.

— Labi,— viņa noteica.

Kad dibendurvis aizvērās, atbraucēja apsēdās blakus savai meitai. Mazā viesistaba bija pašaura, trūcīgi iekārtota, taču uzkopta un spodra. Viņpus margām, kuras telpu pārdalīja divās daļās, atradās vienkāršs, ar vaskadrānu pārklāts darba galds, bet uz tā primitīva rakstāmmašīna un vāze ar ziediem. Tālāk bija novietots draudzes arhivs. No visa varēja redzēt, ka darbistabu uztur kārtībā vientuļa sieviete.

Dibendurvis atvērās, un šoreiz tajās parādījās garīdznieks, ar mutautiņu tīrīdams acenes. Tikai tad, kad cientēvs tās uzlika, kļuva skaidrs, ka sieviete, kura apmeklētājus bija ielaidusi, ir viņa māsa.

— Ar ko varu pakalpot?— garīdznieks iejautājās.

— Mums vajadzētu kapsētas atslēgu, — sieviete paskaidroja.

Meitene sēdēja ar ziedu pušķi klēpī, kājas zem sola sakrustojusi. Cientēvs paskatījās uz viņu, pēc tam uz māti un tad caur loga stiepļu pinumu uz debesīm, kuras zaigoja bez jebviena mākonīša.

— Tādā svelmē!—viņš ieminējās.— Jūs varējāt pagaidīt, kamēr kļūst vēsāks.

Sieviete klusēdama papurināja galvu. Garīdznieks aizgāja aiz barjeras, no skapja izņēma burtnīcu vaskadrānas apvākos, spalvaskātu un tintnīcu un apsēdās pie galda.

— Kura kapu jūs gribējāt apmeklēt? — viņš iejautājās.

— Karlosa Sentēno kopiņu,— sieviete atbildēja.

— Kura?

— Karlosa Sentēno,— sieviete atkārtoja.

Cientēvs vēl aizvien nesaprata.

— Tas ir pagājušajā nedēļā šeit nogalinātais zaglis,— sieviete tajā pašā balsī paskaidroja.— Es esmu viņa māte.

Garīdznieks pētoši vērās sievietē. Viņa tam atbildēja ar ciešu, mierīgu skatienu. Cientēvs viegli pietvīka un, galvu noliecis, sāka rakstīt. Piepildījis lapu, viņš sievietei palūdza vajadzīgos datus, un tā aši, it kā no papīra lasīdama, nosauca nepieciešamās ziņas. Cientēvam pieri aprasoja sviedri. Meitenīte atraisīja kreisās kājas kurpju siksniņu un atbrīvoja pēdu, to atbalstīdama uz apava kapes. To pašu viņa izdarīja ar labo kāju.

Viss bija sācies pagājušās nedeļas pirmdienā pulksten trijos no rīta dažus kvartālus no šejienes. Vientuļā atraitne Rebeka, kura dzīvoja ar daždažādām grabažām pieblīvētā mājā, cauri lietus šalkoņai bija sadzirdējusi kādu mēģinām uzlauzt ārējās durvis. Seņjora bija piecēlusies, drēbju skapī sataustījusi senlaicīgu revolveri, no kura neviens nebija šāvis kopš pulkveža Aureljāno Buen-dijas laikiem, un, ugunis neiedegdama, izgājusi priekšistabā. Vadīdamās ne tik daudz pēc atslēgas ņerkstiem, cik pēc baismu izjūtas, kas viņā bija attīstījusies divdesmit astoņos vientulības gados, seņjora Rebeka pēc iztēles nosacīja ne tikai virzienu, kādā atradās durvis, bet arī precīzu slēdzenes augstumu. Ar abām rokām ieroci satvērusi un acis piemiegusi, viņa nospieda revolvera sprūdu. Tā bija pirmā reize mūžā, kad seņjora Rebeka šāva ar revolveri. Tūlīt pēc šāviena blīkšķa viņa dzirdēja tikai lietus graboņu pret skārda jumtu, pēc tam uz cementa ietves sīku, metālisku šķindoņu un dobjā, bezgalīgi gurdā balsī kādu izdvešam: «Ai, māmulīt!» Vīrietis, kurš ar sašķaidītu virsdeguni miris gulēja mājas priekšā, bija ģērbies raibi svītrotā flaneļa kreklā. Ar virves gabalu apjoztās parastās biksēs, basām kājām. Pilsētā viņu neviens nepazina.

— Tātad viņa vārds ir Karloss Sentēno,— beidzis rakstīt, cientēvs nomurmināja.

— Sentēno Aijala, — māte paskaidroja. — Viņš bija vienīgais vīrietis ģimenē.

Garīdznieks atgriezās pie skapja. Tā iekšienē uz durvīs iedzītas naglas karājās divas lielas, aprūsējušas atslēgas. Meitenīte, viņas māte bērnības gados un tāpat droši vien arī pats cientēvs savā laikā tādas bija iztēlojies svētā Pētera debesu valstības atslēgas. Noņēmis atslēgu no

naglas, garīdznieks nolika to uz burtnīcas, ar pirkstu norādīja uz aprakstīto papīra lapu un, sievietē skatīda- < mies, teica:

— Parakstieties šeit. •

Portfeli padusē iespiedusi, sieviete uzskricelēja parakstu. Meitenīte paņēma ziedu pušķīti, ar kurpēm šļūkā- 1 dama, piegāja pie barjeras un vērīgi paskatījās uz māti.

Cientēvs nopūtās.

— Vai jūs nevarējāt viņu noturēt uz taisnā ceļa?

Beigusi parakstīties, sieviete atbildēja:

— Viņš bija ļoti labs cilvēks.

Priesteris paskatījās uz sievieti, pēc tam uz meiteni un dievbijīgā izbrīnā pārliecinājās, ka viņas pat nedomā raudāt. Sieviete tādā pašā nemainīgā balsī turpināja:

— Es viņam allažiņ tiku piekodinājusi neaiztikt svešu mantu pat tad, ja zobus vajadzētu vadzī kārt, un viņš man paklausīja. Bet, piedalīdamies boksa sacīkstēs, viņš reizēm bija tā sadauzīts, ka trīs dienas vajadzēja gultā novāļāties.

— Un zaudēja visus zobus,— meitenīte piebilda.

— Jā, tā jau gan bija,— sieviete apstiprināja.— Par katru kumosu, ko es mutē liku, man bija zināms, ka tā dēļ sestdienas vakaros dēls bija ticis sists.

— Jā, tā debesu tēva prāts patiesi ir neizdibināms,— cientēvs noteica. Taču tas tika sacīts bez sevišķas pārliecības, daļēji tāpēc, ka pieredze viņu bija padarījusi par skeptiķi, bet daļēji ari neizturamās svelmes pēc. Abām atnācējām viņš deva padomu apsegt galvu, lai nesaslimtu pārlieku niknajā tveicē. Un, tāpat žāvādamies, gandrīz jau pilnīgi iemidzis, paskaidroja viņām, kur meklējama Karlosa Sentēno kapa kopiņa. Atpakaļ nākot, viņām nevajagot klauvēt. Atslēgas lai noliekot zem durvīm un turpat, cik nu rocība to atļaujot, ari kādu artavu baznīcas vajadzībām. Sieviete vērīgi uzklausīja paskaidrojumus, taču, par tiem pateicoties, nepasmaidīja.

Ieejas durvis atvērdams, cientēvs pamanīja, ka no ielas, degunu pie stiepļu pinuma pieplacinājis, kāds mēģina ielūkoties istabā. Tur bija sapulcējies bariņš zēnu. Durvīm paveroties, viņi izklīda. Sajā stundā uz ielas parasti neviens nerādījās. Taču šoreiz tur nebija tikai bērni vien. Zem mandeļkokiem jautās cilvēku stāvi. Ielūkojies bula svelmē ņirbošajā ielā, cientēvs visu saprata.

— Mirklīti pagaidiet,— viņš teica, uz sievieLi nepalū-kojies.

Sētas durvīs parādījās viņa māsa, uz naktskrekla uzmetusi melnu jaku, matus pār pleciem izlaidusi. Klusēdama viņa noskatījās uz brāli.

— Kas tur noticis?— garīdznieks apjautājās.

— Ļaudis uzzinājuši,— māsa nomurmināja.

— Labāk lai viņas iet pa sētas durvīm,— cientēvs ieminējās.

— Tam nav nozīmes,— māsa atbildēja.— Visi logi ir ļaužu pilni.

Sieviete līdz šim, liekas, neko nebija saRratusi. Caur metāla režģi viņa pūlējās saskatīt, kas notiek uz ielas, pēc tam puķu saišķi pasniedza meitenei un devās pie durvīm. Meitenīte viņai sekoja.

— Pagaidiet līdz saulrietam,— cientēvs ieteica.

— Tādā svelmē jūs taču izkusīsiet,— nekustīgi durvīs stāvēdama, piebilda garīdznieka māsa.— Uzkavējieties brītiņu, es jums aizdošu saulessargu.

— Pateicos,— sieviete atbildēja.— Iztiksim tāpat.

Un, meiteni pie rokas paņēmusi, izgāja uz ielas.

VIENA NO ŠĪM DIENĀM

Pirmdiena atausa silta un skaidra. Zobārsts bez diploma dons Aurēlio Eskobars, kurš mēdza agri no rītiem celties, sešos atvēra savu kabinetu. No stikla skapja viņš izņēma uz ģipša veidņa atstātu mākslīgo zobu sagatavi, uz galda nolika veselu riekšu daždažādu instrumentu un tos sakārtoja no lielākā līdz mazākam — tikpat kā izstādē. Mugurā viņam bija ar zeltītu pogu aizpogāts svītrots krekls bez apkakles, bet kājās elastīgu bikšturu saturētas bikses. Viņš bija taisna, kalsna auguma, ar skatienu, kas reti kad bija saskaņā ar pašreizējo situāciju un tālab atgādināja kurla cilvēka acis.

Kad uz galda viss bija sakārtots, viņš pie atsperu krēsla piebīdīja urbjmašīnu un nosēdās, lai pieslīpētu protēzi. Likās, ka par savu darbu viņš nedomāja, taču strādāja cītīgi, urbjmašīnas paminu mīdams pat tad, kad tas nemaz nebija vajadzīgs.

Pēc pulksten astoņiem viņš darbu uz brīdi pārtrauca, lai pa logu pavērotu debesis, ieraudzīja vairākus domās iegrimušus maitu vanagus, kas tupēja uz kaimiņu mājas jumta kores, un nodomāja, ka jau pirms brokastu laika atsāksies lietus. Viņu iztraucēja vienpadsmit gadus vecā dēla aizlūstošā balss:

— Tēt!

— Kas vajadzīgs?

— Alkalds pieprasa, lai tu viņam izraujot dzerokli.

— Saki, ka manis nav.

Ārsts slīpēja zelta zobu, to turēdams izstieptas rokas attālumā un vērodams ar piemiegtām acīm. Uzgaidāmajā istabā viņš dēlam uzsauca:

— Saki tomēr taisnību — alkalds taču būs tevi dzirdējis!— un turpināja vērot zobu. Nolikdams to uz galda pie pārējiem pabeigtajiem darbiem, viņš piebilda:

— Tā būs labāk,— un atkal sāka rīkoties ap urbjmašīnu.

No papes kārbiņas, kurā glabājās aizsāktie darbi, viņš izņēma no vairākām daļām sastāvošu tiltu un sāka spodrināt tā zeltu.

— Tēt!

— Kas vajadzīgs?

Viņa sejas izteiksme nebija mainījusies.

— Alkalds piedraud tevi nošaut, ja tu viņam neizraušot dzerokli.

Nesteidzīgi, kustēdamies ārkārtīgā gausumā, zobārsts pārstāja mīt urbjmašīnas paminu, atbīdīja to no krēsla un līdz galam atdarīja galda atvilktni. Tur glabājās revolveris.

— Labi,— viņš teica.— Saki, lai nāk šurp un šauj mani nost!

Ārsts pagrieza krēslu tieši pret durvīm un, roku uz atvilktnes uzlicis, gaidīja. Uz sliekšņa parādījās alkalds. Kreisais vaigs viņam bija noskūts, bet otrs, sāpīgi uztūkušais, noaudzis ar piecas dienas veciem bārdas rugājiem. Zobārsts viņa pagurušajās acīs saredzēja daudzu nakšu izmisumu. Ar pirkstgaliem aizbīdījis atvilktni, viņš laipnā lēnprātībā uzaicināja:

— Sēdieties.

— Labdien!— alkalds teica.

— Lai nu arī būtu laba!— zobārsts atbildēja.

Kamēr zobārsts sterilizēja instrumentus, alkalds sēdēja, pakausi pret atzveltni atbalstījis, un jutās labāk. Viņa elpa šķita ledaina. Zobārsta kabineta iekārta bija trūcīga: sagrabējis krēsls, vecā — ar paminu darbināmā urbjmašīna un stikla skapis ar porcelāna podiņiem. Iepretim krēslam — logs, ar audekla aizkaru cilvēka auguma augstumā. Sajuzdams, ka ārsts pienāk tuvāk, alkalds sasprindzināja papēžus un pavēra muti.

Dons Aurēlio Eskobars pavērsa alkalda galvu pret gaismu. Pavērojot bojāto zobu, viņš ar saudzīgu spiedienu aizvēra žokli.

— Tas būs jāizdara bez anestēzijas,— viņš teica.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tur ir sastrutojums.

Alkalds ielūkojās ārstam acīs.

— Labi,— viņš noteica, pūlēdamies pasmaidīt. Ārsts neatbildēja. Vēl aizvien bez jebkādas steigas viņš atnesa katliņu ar sterilizētajiem instrumentiem un ar tīru pinceti izņēma tos no ūdens. Pēc tam ar kurpes purnu piebīdīja spļaujamtrauku tuvāk krēslam un aizgāja nomazgāt rokas. To visu viņš darīja, uz alkaldu nemaz nepaskatīdamies. Toties alkalds viņu neizlaida no acīm._

Vainīgs bija apakšējais gudrības zobs. Ārsts iepleta kājas un ar siltām stangām saņēma zobu. Alkalds ietvērās krēsla šķēršļos un lika visam spēkam ieplūst kājās, juzdams kaut kur īkstls saltu tukšumu, bet neizdvesa nevienas nopūtas. Zobārsts tikai sakustināja delnas locītavu. Bez ienaida, drīzāk ar rūgtu maigumu viņš noteica:

— Ar to jūs, leitnant, mums samaksājat par divdesmit nogalinātajiem.

Alkalds juta žoklī nošņarkstam kaulus, un acis viņam pieplūda ar asarām. Taču tūlīt arī manīja, ka zobs izrauts. Un tad caur asarām viņš to ieraudzīja. Tas šķita tik neatbilstošs izciestajām sāpēm, ka alkalds nespēja saprast, kāpēc viņš iepriekšējās piecas naktis pacietis tādas mokas. Nosvīdis un elsodams noliecies pie spļaujam trauka, viņš atpogāja karavīra kreklu un, ar rokām taustīdamies, bikšu kabatā pūlējās sameklēt mutautu. Ārsts viņam pasniedza tīru lupatiņu.

— Noslaukiet asaras,— viņš teica.

Vēl aizvien drebēdams, alkalds to izdarīja. Kamēr zobārsts mazgāja rokas, alkalds nolūkojās apbirzušajos griestos, vērodams apputējušos tīmekļus ar zirnekļu oliņām un beigtiem kukaiņiem. Rokas slaucīdams, atgriezās zobārsts.— Atgulieties,— viņš teica,— un skalojiet muti ar sālsūdeni!— Alkalds piecēlās, īgni atvadījās ar militāru sveicienu un, stīvās kājas staipīdams, devās uz durvju pusi, kreklu vēl aizvien neaizpogājis.

— Piesūtiet rēķinu,:— viņš teica.

— Jums vai pilsētas valdei?

Alkalds uz ārstu pat nepaskatījās. Durvis aizdarījis, viņš caur metālu stiepļu režģi noteica:

— Viens pīpis, kurā silē cūkoties!

ŠAJĀ PILSĒTIŅĀ ZAGĻU NAV

Damaso atgriezās mājās ar pirmajiem gaiļiem.. Viņa meitietis Ana, kurš bija septītajā grūtniecības mēnesī, neizģērbies un kurpēm kājās sēdēja gultā, gaidīdams viņu. Petrolejas lampa jau bija sākusi dzist. Damaso saprata, ka sievišķis augu nakti ne mirkli nebija mitējies gaidīt un pat šajā mirklī, redzēdams viņu stāvam savā priekšā, vēl aizvien gaidīja. Damaso mierinoši pamāja meitietim ar roku, bet viņa uz šo žestu neatbildēja. Ar izbaiļu pilnām acīm ieurbies sarkana auduma gabalā savīstītā tīstoklītī, kurš bija Damaso rokās, viņš saknieba lūpas un sāka trīcēt. Damaso klusā varmācībā satvēra meitieti ap vidukli. No viņa uzdvesa skaudra dvinga. -

Ana ļāva sevi pacelt. Bet tad ar visu auguma smagmi piekļāvās un, asarām pārplūstošo seju Damaso krāsaini svītrotajā flaneļa kreklā iespiedusi, turēja viņu apskautu, līdz beidzot nomierinājās.

— Es sēdēdama biju iemigusi,— viņa teica,— bet tad sapnī redzēju pēkšņi atveramies durvis — un tevi, visu vienās asinīs, iegrūda pa tām.

Ne vārda nesacījis, Damaso atbīdīja meitieti un atkal nosēdināja gultā, ielika viņai klēpī vīstoklīti un pats aizgāja pagalmā nolaist ūdeni. Meitietis atraisīja aizsaiņa mezglus un redzēja: tanī bija trīs nespodras, no sitieniem apskrāpētas biljarda bumbiņas — divas baltas un viena sarkana.

Kad Damaso atgriezās istabā, Ana viņu sagaidīja ar izbrīnītu seju.

— Kam tās vajadzīgas?— viņa jautāja.

Damaso paraustīja plecus.

— Biljarda spēlei.

Viņš atkal sasēja aizsainiša mezglus un kopā ar pašizga-tavotu mūķīzeri, kabatas laterniņu un nazi noglabāja lādes dibenā. Ana tāpat neizģērbusies nogūlās gultā ar seju pret sienu. Damaso novilka tikai bikses. Izstiepies gultā, viņš tumsā smēķēja un pirmsausmas rimtajos trokšņos pūlējās saklausīt ko tādu, kas varētu būt viņa nodarījuma sekas, līdz atskārta, ka meitietis vēl aizvien ir nomodā.

— Par ko tu domā?

— Tāpat vien,— viņa atbildēja.

Damaso balss, ko parasti iekrāsoja baritonāli toņi, tagad aiz īgnuma bija dobjāka. Pēdējo reizi ievilcis no cigaretes dūmu, viņš izsmēķa galu iespieda zemes klonā.

— Nekā vairāk nebija,— viņš nopūtās.— Nokvernēju tur kādu stundu.

— Tevi varēja nošaut,— Ana piebilda.

Damaso nodrebēja.— Kauču tevi piķis!— viņš noteica, pa koka gultas malu noklaudzinādams ar pirkstu skrum-šļiem, bet pēc tam sāka grābstīties pa klonu, meklēdams cigaretes un sērkociņus.

— Esi gan tu ēzelis!— Ana prātoja.— Tev būtu vajadzējis ņemt vērā, ka es nīkstu šeit, nespēdama iemigt, un pie katra āra troksnīša nodomāju, ka tevi nedzīvu nes uz mājām.— Bet pēc tam nopūzdamās piebilda:

— Un tas viss tādēļ, lai tu ierastos ar trim biljarda bumbiņām.

— Atvilktnē bija tikai divdesmit pieci sentāvo.

— Tad nevajadzēja neko ņemt.

— Bija liela noķēpāšanās, kamēr tur iekļuvu,— Damaso paskaidroja.— Pēc tam es taču nevarēju atgriezties tukšām rokām.

— Būtu paķēris ko citu!

— Nekā vairāk tur nebija.

— Nekur citur nav tik daudz visādu mantu kā biljarda salonā.

— Tā tikai liekas,— Damaso teica.— Bet pēc tam, kad cilvēks tur ielauzies, vērīgāk palūkojies apkārt un izčamdījis visus stūrīšus, viņš apjēdz, ka tur nav-nekā noderīga.

Ana ilgi klusēja. Damaso iztēlojās, kā viņa savās atmiņās tumsā nopūlas atcerēties kādu kaut cik vērtīgāku priekšmetu.

— Var jau būt,— Ana noteica.

Damaso atkal aizsmēķēja. Alkohola reibums pagaisa koncentriskos viļņos, un viņš atguva sava ķermeņa svara, apjoma un atbildības apjautu.

— Tur iekšā bija kaķis,— viņš teica.— Milzīgs, balts runcis.

Ana pagriezās, piespieda savu izspīlēto vidukli pie Damaso vēdera un ielika kāju starp viņa ceļgaliem. No viņas uzplūda sīpolu smārds.

— Vai tev bija ļoti bail?

— Kam — man?

— Tev gan,— Ana paskaidroja.— Stāsta, ka vīrieši arī baidoties.

Damaso pamanīja, ka meitietis smaida, un savukārt pasmaidīja.

— Maķenīt,— viņš atzinās.— Bezmaz pielaidu bikses.

Ana nomutēja viņu, taču Damaso uz skūpstu neatbildēja. Pēc tam, skaidri atskārzdams briesmas, kas viņam bija draudējušas, taču bez jebkādas nožēlas, it kā atcerēdamies kādā braucienā pieredzēto, visos sīkumos Anai izstāstīja savu piedzīvojumu.

Viņa ierunājās tikai pēc ilgāka klusuma brīža:

— Tas bija neprāts.

— Galvenais ir iesākt,— Damaso noteica, acis aizvērdams.— Turklāt pirmajai reizei nemaz nebija tik slikti.

Pēcpusdienas saule bija svelmīga. Kad Damaso pamodās, Ana jau kopš krietna laika bija piecēlusies. Pabāzis galvu zem fontāna strūklas pagalmā, viņš nostāvēja tā labu brīdi, līdz pilnīgi pamodās. Viņu mājoklis bija viena no daudzajām atsevišķām istabām ar ieeju no kopējas galerijas un tāpat ar kopēju pagalmu, ko šķērsoja veļas žāvēšanai novilktas stieples. Gala sienu no pagalma nodalīja skārda plākšņu aizžogs, kur Ana bija ierīkojusi pavardiņu ēdiena gatavošanai un gluddzelzs karsēšanai, kā arī nolikusi galdiņu, pie kura ēst un strādāt. Ieraudzījusi nākam Damaso, viņa nolika sāņus veļu un no krāsniņas noņēma gludekli, lai uzvārītu kafiju. Ana bija vecāka par viņu, ar ļoti baltu ādu, un viņas kustībām piemita tā liegā noteiktība, kas ir raksturīga ar dzīves īstenību apradušam cilvēkam.

Cauri savu galvas sāpju miglājam Damaso nojauta, ka Ana ar skatienu grib viņam ko sacīt. Pirms tam viņš nebija piegriezis nekādu vērību pagalmā atskanošajām balsīm.

— Visu rītu ne par ko citu netērgā,— Ana nomurmināja, pasniegdama kafiju.— Vīrieši jau labu laiku kopš aizgājuši uz turieni.

Ielūkojies pagalmā, Damaso pārliecinājās, ka vīrieši un zčni patiesi no turienes pazuduši. Iemalkodams kafiju, viņš klusībā joprojām klausījās, ko, saulē veļu izkarinādamas, runā sievas. Pēc tam viņš aizsmēķēja un izgāja no virtuves nodalījuma.

— Teresa!—viņš pasauca.

Atsaucās kāda meitene izmirkušā kleitā, kas cieši piek|āvās viņas augumam.

— Esi piesardzīgs,— nočukstēja Ana.

Meitene pienāca tuvāk.

— Kas noticis?— Damaso viņai apjautājās.

— Biljarda salonā ielauzušies zagļi un visu pievākuši,— meitene paskaidroja. Liekas, ka notikušais viņai zināms visos sīkumos, jo viņa varēja pastāstīt, ka zagļi no salona aizvākuši mēbeles, līdz beidzot aiznests arī biljarda galds. Meitene runāja tik pārliecinoši, ka Damaso gribot negribot vajadzēja tam noticēt.

— Sūdīga padarīšana,— viņš noteica, atgriezies virtuvi tē.

Ana sāka caur zobiem ko trallināt. Damaso, piebīdījis sēdekli pie pagalma sienas, pūlējās pārvarēt savas bažas. Kopš trim mēnešiem, kad viņš kļuva divdesmit gadus vecs, taisnās, ne tikai slēptā pašaizliedzībā, bet arī ar zināmu maigumu koptās Ūsiņas viņa baku rētu izraibinātajai sejai jau bija piešķīrušas vīrišķīga brieduma iezīmes— un no tā laika viņš jutās pieaudzis. Taču šorīt, pagājušās nakts atmiņām stiegot galvassāpju dūksnājā, viņš vairs nezināja, kur dēties.

Beigusi gludināt veļu, Ana to sadalīja divos vienādos saiņos un dzīrās iziet uz ielas.

— Tikai neaizkavējies ilgi,— Damaso teica.

— Būšu atpakaļ parastā laikā.

Nopakaļ Anai Damaso iegāja istabā.

— Šeit es tev atstāju rūtaino kreklu, — Ana teica.

— Flaneļa kreklu tagad labāk nevelc.— Un, ielūkojusies Damaso dzidrajās kaķa acīs, piebilda:— Mēs nezinām, vai tevi kāds nav pamanījis.

Damaso noslaucīja sasvīdušās delnas biksēs.

— Neviens mani nav pamanījis.

— To nevaram zināt,— Ana atkārtoja un paņēma zem katras rokas pa veļas aizsainim.— Un vispār būtu labāk, ja tu nekur nerādītos. Nogaidi, kamēr es tur būšu pagrozījusies, it kā man nebūtu nekādas daļas.

Neviens pilsētiņā nekā noteikta nezināja. Anai vairāk reižu vajadzēja noklausīties viena un tā paša notikuma pārstāstus dažādās un pretrunīgās versijās. Beigusi iznēsāt veļu, viņa negāja vis uz tirgu, kā to parasti sestdienās darīja, bet tieši uz pilsētas laukumu.

Pie biljarda salona nemaz ne pulcējās tik daudz ļaužu, kā viņa bija domājusi. Vairāki vīrieši sarunājās mandeļkoku pavēnī. Nenoņēmuši krāsainos galvas apsējus, sīrieši pusdienoja, un viņu bodītes šķita snaužam zem brezenta nojumēm. Viesnīcas vestibilā kāds vīrietis ar pavērtu muti, izplestām kājām un rokām bija atzvilis šūpuļkrēslā. Dienasvidus versme paralizēja visu dzīvi.

Ana attālāk pagāja garām biljarda salonam, bet pēc tam, ejot pāri neapbūvētajam laukumam, tur pamanīja prāvāku ļaužu baru. Un tad viņa atcerējās Damaso stāstīto un visiem zināmo faktu, ka salona aizmugurējās durvis iziet uz tukšo noru, tomēr pa īstam to bija ielāgojuši tikai salona pastāvīgie klienti. Brīdi vēlāk, izspīlēto vēderu ar rokām aizsegusi, Ana jau iejuka ļaužu pūlī un no turienes vēroja uzlauztās durvis. Priekškaramā atslēga bija neskarta, bet viena no durvju virām bija izrauta tikpat kā slims dzeroklis. Kādu laiciņu viņa vēroja zagļa vientuļā darba pieticīgo rezultātu, sirdī iežogoties žēlumam pret savu Damaso.

— Kurš to izdarījis?— Ana jautāja, apkārt nepalūkoda-mās.

— Tas nav zināms,— viņai atbildēja.— Runā, ka vainīgais būšot kāds no iebraukušajiem pārnovadniekiem.

— Tas varētu būt,— viņai aiz muguras noteica kāda sieviete.— Sajā pilsētā zagļu nav. Visi taču cits citu pazīst.

Ana pavērsa galvu atpakaļ.

— Jā, tā jau gan būs,— viņa smaidīdama piekrita, pati sviedros izmirkusi. Blakus viņai stāvēja kāds ļoti vecs vīrietis ar dziļām grumbām uz skausta.

— Vai tad daudz nozaguši?—Ana apjautājās.

— Divsimt peso un biljarda bumbiņas,— večuks atbildēja.— Drīz jau visiem vajadzēs gulēt ar vaļējām acīm.

Ana novērsa skatienu.

— Jā, tā jau gan būs,— viņa atkārtoja. Sakārtojusi galvas lakatiņu, Ana aizgāja, nespēdama atbrīvoties no sajūtas, ka vecūksnis noskatās viņai pakaļ.

Kādu stundas ceturksni norā sadrūzmējušies ļaudis stāvēja svinīgas cieņas pilni, it kā aiz uzlauztajām durvīm

atrastos miris cilvēks. Pēc tam pūlis sarosījās, pagriezās atpakaļ un pameta tukšo laukumu.

Salona īpašnieks stāvēja durvīs kopā ar alkaldu un diviem policistiem. Tas bija mazs, drukns vīrelis, kuram bikses turējās tikai uz apaļīgā vēdera, uz deguna viņš bija uzlicis acenes, kādas parasti valkā bērni, un visa viņa stāja likās paužam aizvainotu cienīgumu.

Tagad ļaudis sapulcējās ap viņu. Pret sienu atspiedusies, Ana ieklausījās viņa vārdos, līdz drūzma sāka izklīst. Reizē ar kņadīgu kaimiņu pūlīti viņa atgriezās mājās, juzdama, ka saules versmē galva kļuvusi pavisam smaga.

Damaso bija atlaidies gultā, kur laiku pa laikam iedomājās, kā gan Ana, iepriekšējā naktī viņu gaidīdama, varējusi iztikt bez smēķēšanas. Redzēdams savu meitieti ienākam pa durvīm smaidīgu un noņemam no galvas sviedros izmirkušo lakatu, viņš nodzēsa cigareti, to visu gandrīz iespiezdams zemes klonā, kas bija sētiņ nosēts ar izsmēķu galiem, un bažīgi gaidīja, ko viņa pastāstīs.

— Nu, kā tur ir?

Ana nometās pie gultas uz ceļgaliem.

— Izrādās, ka tu esi ne tikai zaglis, bet arī melis,— viņa ierunājās.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka tu teici, ka atvilktne esot bijusi tukša.

Damaso sarauca uzacis.

— Tur nudien nekā nebija.

— Atvilktnē glabājušies divsimt peso,— Ana teica.

— Tie ir meli!— Damaso atcirta, paceldams balsi. Gultā sēdus izslējies, viņš jau mierīgākā balsī piebilda:— Tur bija tikai divdesmit pieci sentāvo.

Ana noticēja.

— Viņš ir vecs bandīts!— Damaso šķendējās, dūres savilcis.— Laikam grib, lai viņam iebrauc purnā.

Ana sirsnīgi iesmējās: — Nu, nu, neesi taču tik nikns!

Tagad iesmējās arī Damaso. Kamēr viņš skuvās, Ana pastāstīja, ko tai bija izdevies uzzināt. Policija meklējot kādu pārnovadnieku.

— Runā, ka viņš šeit esot ieradies ceturtdien un iepriekšējā vakarā klenderējis gar salona durvīm,— Ana teica.— Bet tagad šis nekur neesot atrodams.

Damaso iztēlojās atbraucēju, kuru nekad nebija redzējis, un kādu brīdi viņam likās, ka tas patiesi ir vainīgais.

— Varbūt viņš atkal aizbraucis,— Ana piebilda.

Kā aizvien, arī šoreiz Damaso vajadzēja trīs stundas, lai sapostos iziešanai. Vispirms jo rūpīgi nācās pielīdzināt Ūsiņas. Pēc tam mazgāšanās pagalmā pie fontāna. Ana vērīgi sekoja sarežģītajai sasukāšanās procedūrai ar tādu kvēli, kuru nevienam nebija izdevies nodzēst kopš pirmās nakts, kad bija ar Damaso tikusies. Redzēdama viņu, tērpušos sarkani rūtainajā kreklā, pirms iziešanas sevi jo rūpigi apskatām spogulī, Anai likās, ka viņa pati ir veca nevīža. Damaso ar profesionālu izmaņu viņas priekšā ieņēma boksera stāju. Ana viņu satvēra aiz delmiem.

— Vai tev skanošais ir?

— Es esmu bagāta,— Ana labā omā atbildēja.— Man ir divsimt peso.

Ana pagriezās uz sienas pusi, no ņiebura izņēma saritinātas naudaszīmes un vienu peso iedeva savam vīram, sacīdama:

— Ņem, skaistais Horhe Negrete^2.

Vakarā .Damaso kopā ar draugiem atradās laukumā. Laucinieki, kuri bija sabraukuši, lai svētdienas tirgū pārdotu produktus, starp uzkodu stendiem un loterijas galdiņiem no brezenta gabaliem uzslēja teltis, un no tām drīz vien atskanēja krākšana. Damaso draugus, pēc visa spriežot, mazāk interesēja biljarda salona aplaupīšana nekā beisbola čempionāta radiopārraide, ko viņi šovakar nevarēja noklausīties, jo salons bija slēgts. Sarunādamies par beisbolu, viņi iegriezās kinoteātrī, nemaz nezinādami, ko tur rāda, nedz arī par to painteresējušies.

Rādīja lenti ar pazīstamā aktiera Kantinflasa piedalīšanos. Sēdēdams galerijas pirmajā rindā, Damaso bezrūpīgi smējās. Viņš manīja sevi atbrīvojamies no iepriekšējām izjūtām. Bija skaists jūnija vakars, un pauzēs starp dialogiem, kad dzirdēja tikai lietutiņa čabēšanai līdzīgo projektora zuzēšanu, pārī atklātajam kinoteātrim lējās zvaigžņu klusēšana.

Attēli uz ekrāna pēkšņi nobālēja, un kaut kur partera viņā galā sacēlās kņada. Iedegoties gaismai, Damaso likās, ka viņš ir atklāts, visi noskatās viņā, un pats bezmaz metās bēgt. Taču tūlīt pamanīja, ka parterā visi kā sastinguši sēž savās vietās, bet policists, siksnu ap roku aptinis, ar smago misiņa sprādzi nežēlīgi dauza kādu vīrieti. Sievietes sāka spiegt, un policists, ar jostu sizdams nēģeri, vēl skaļākā balsī auroja:— Maitas gabals! Maitas gabals!— Nēģeris kūleņoja starp sēdekļu rindām, bet viņam nopakaļ, bēglim pa muguru belzdami, skrēja divi policisti, kuriem beidzot izdevās viņu satvert. Pēc tam policists, kurš visu laiku bija vīrieti tēsis ar sprādzi, ar to pašu siksnu sasēja viņam uz muguras rokas un apcietināto aizgrūda uz durvju pusi. Viss notika tādā ātrumā, ka Damaso atjēdzās tikai tad, kad nēģeri ar saplēstu kreklu un putekļiem, sviedriem un asinīm notrieptu seju aizveda viņam garām.— Slepkavas, slepkavas! — apcietinātais šņukstēja. Pēc tam atkal gaisma nodzisa un atsākās filmas izrāde.

Damaso smiekli vairs nenāca. Nemitīgi smēķēdams, viņš redzēja kaut kādas saraustītas ainas, līdz atkal iedegās gaisma un skatītāji nolūkojās viens otrā it kā dzīves īstenības iebiedēti.— Bija gan gabaliņš bez kauliem!— kāds viņam līdzās iesaucās.

Damaso uz runātāju pat nepaskatījās,

— Jā, Kantinflass ir uz Ūsiņu,— viņš piekrita.

Cilvēku straume Damaso aiznesa līdz durvīm. Uzkodu

pārdevējas, apkrāvušās ar saviem nesamiem, atgriezās mājās. Pulkstenis rādīja jau vienpadsmito stundu, taču ielas vēl bija pilnas ar cilvēkiem, kuri gaidīja citus iznākam no kino, lai uzzinātu, kā notikusi nēģera apcietināšana.

Šovakar Damaso iegāja savā miteklī tik klusām, ka Ana caurmiegā viņu pamanīja tikai tad, kad viņš jau smēķēja otru cigareti.

— Vakariņas ir uz pavarda,— viņa teica.

— Man negribas ēst,— Damaso atbildēja.

Ana nopūtās.

— Es sapnī redzēju, ka Nora izlipina lelles no sviesta,— viņa ierunājās, vēl pilnīgi nepamodusies. Bet tad pēkšņi atģidās, ka bija iemigusi, vīra nesagaidīdama, un, apmulsumā acis berzēdama, pagriezās pret Damaso.

— Pārnovadnieku noķēruši,— viņa ieminējās.

Damaso atsaucās tikai pēc kāda brīža:

— Kas tev to stāstīja?

— Viņš esot notverts kinoteātrī, — Ana paskaidroja.

— Tagad visi aizdrāzušies uz turieni.

Un viņa pastāstīja līdz nepazīšanai izķēmotu apcietināšanas variantu. Taču Damaso to neizlaboja.

— Nabadziņš!— Ana nopūtās.

— Kāpēc nabadziņš? — uztrauktais Damaso iebilda.

— Vai tad tu gribētu, lai es būtu iekļuvis lamatās?

Ana pārāk labi pazina Damaso, lai ko mēģinātu iebilst. Viņa dzirdēja, ka Damaso līdz pat pirmajiem gaiļiem smēķēdams smagi elpo, it kā slimotu ar aizdusu. Pēc tam dzirdēja, ka viņš piecejas un sāk rosīties pa istabu, darīdams kādu darbu, kura veikšanai, liekas, nepieciešamāka bija tauste nekā redze. Dzirdēja viņu vairāk nekā stundas ceturksni kašņājamies pagultē un pēc tam atkal tumsā izģērbjamies, cenšoties nesacelt troksni, jo viņš nezināja, ka Ana nepārtraukti pūlējusies viņam palīdzēt, izlikdamās, ka ir aizmigusi. Anas dvēselē bija pamodušies kādi primitīvi instinkti, un tagad viņa atskārta, ka ari virs ir bijis kinoteātri, un saprata, kāpēc viņš pagultē ierok biljarda bumbas.

Salons tika atvērts pirmdienā, un tūlīt tajā sabruka satraukti klienti. Biljarda galds bija apsegts ar pārklāju mējā krāsā, un tas radīja iespaidu, ka šeit notiek bēru ceremonija. Pie sienas bija pielikts uzraksts: «Bumbiņu trūkuma dēj biljarda galds nedarbojas». Ap uzrakstu drūzmējās ļaudis, it kā tajā būtu pavēstīts kāds nedzirdēts jaunums. Daži ilgu laiku stāvēja, tekstu atkal un atkal pārlasīdami neizskaidrojamā aizrautībā.

Damaso bija starp pirmajiem klientiem. Biljarda spēles skatītāju solos viņš bija pavadījis krietnu sava mūža daļu un atkal bija klāt, līdzko atvērās salona durvis. Līdzjūtības izteikšana tā īpašniekam bija visai grūta, lai arī pārāk ilgu laiku neprasīja. Pāri letei uzsitis īpašniekam pa plecu, Damaso noteica:

— Ir gan cūku būšana, don Roke!

īpašnieks ar skumju smaidiņu pakratīja galvu un nopūtās:— Neko darīt,— pēc tam atkal turpināja apkalpot apmeklētājus. Bet Damaso uzrausās kādā no ķebļiem, kas bija salikti pie letes, un nolūkojās rēgainajā, ar mēļo līķautu apklātajā galdā.

— Ir gan dieva brīnumi!— viņš noteica.

— Tas tik tiešām tiesa, — apstiprināja uz blakusķebļa sēdošais vīrietis.— Turklāt tagad taču klusā nedēļa.

Kad vairums klientu bija aizgājuši pusdienot, Damaso iemeta monētu mūzikas automātā, izvēlēdamies kādu meksikāņu tautas balādi, kuras vietu sarakstā viņš zināja

no galvas. Dons Roke šajā laikā pārvietoja galdiņus un sēdekļus dziļāk salonā.

— Kāpēc jūs tā darāt?— Damaso apvaicājās.

— Salikšu tur kārtis, — dons Roke paskaidroja.

— Kaut kas taču jādara, līdz atsūtīs bumbiņas.

Ar krēslu katrā rokā dons Roke kustējās nedroši, kā taustīdamies un atgādināja nesen atraitņos palikušu vīru.

— Un kad tās pienāks?— Damaso atkal iejautājās.

— Ceru, ka nepaies ne mēnesis.

— Pa to laiku var atrasties arī vecās,— Damaso ieminējās.

Dons Roke pārlaida apmierinātu skatienu galdiņu rindām.

— Diez vai,— viņš atbildēja, ar piedurkni no pieres norausdams sviedrus.— Nēģerim kopš sestdienas nav devuši ēst, bet viņš nesaka, kur licis bumbiņas.— Un cauri sviedru aizmiglotajām acenēm pavērās uz Damaso:

— Droši vien būs iesviedis upē.

Damaso iekoda sev lūpā.

— Un nozagtie divsimt peso?

— Tāpat nav nekādu cerību,— dons Roke teica.— Pie viņa atrasti tikai trīsdesmit peso.

Abi paskatījās viens otram acīs. Damaso nevarētu paskaidrot, kāpēc, bet šī saskatīšanās starp viņiem nodibināja it kā kopvainīgo attiecības. Pēcpusdienā Ana no veļas mazgātavas redzēja Damaso pārrodamies boksera palēcieniem un nolūkojās viņā, līdz puisis iegāja istabā.

— Darīti milti!— Damaso paskaidroja.— Vecītis tik sašļucis, ka pasūtījis jaunas bumbiņas. Tagad tikai jāgādā, lai neviens neko neatcerētos.

— Un nēģeris?

— Tur nekas neiznāks,— Damaso noteica, plecus paraustīdams.— Ja bumbiņas neatradīs, viņiem vajadzēs aizturēto atbrīvot.

Ieturējis pusdienas, Damaso nosēdās ārdurvīs un tērzēja ar kaimiņiem, līdz apklusa kino skaļrunis. Pošoties nakts miegam, Damaso bija pavisam satraukts.

— Esmu atklājis pasaulē vislabāko naudas āderi,— viņš teica.

Ana nojauta, ka vīrs visu pēcpusdienu urdījies ap vienu un to pašu domu.

— Es klenderēšu no pilsētas uz pilsētu, —: Damaso turpināja.— Vienam nozagšu biljarda bumbiņas, bet otram pārdošu. Biljarda saloni taču ir visās pilsētās.

— Līdz kaut kur saķersi lodi.

— Blēņas! Tādas lietas notiek tikai filmās.— Nostājies istabas vidū, viņš gremdējās savā sajūsmā. Šķietami vienaldzīgā Ana sāka izģērbties, taču patiesībā viņa ar līdzjūtīgu uzmanību ieklausījās, ko runā Damaso.

— Es sapirkšu veselu kaudzi uzvalku,— Damaso teica, ar īkšķi norādīdams uz iedomāto drēbju skapi visas sienas platumā:— No šīs vietas līdz turienei. Un piedevām vēl piecdesmit pārus kurpju.

— No tavas mutes dieva ausī,— Ana piebilda.

Damaso ar nopietnu skatienu palūkojās uz savu meitieti.

— Tevi, liekas, neinteresē, ko es daru,— viņš piezīmēja.

— Tas viss man pārlieku svešs, — Ana atbildēja. Nodzēsusi gaismu un pagriezusies pret sienu, viņa ar skaidri jaušamu rūgtumu piebilda:—Kad tu būsi trīsdesmit gadus vecs, man jau būs četrdesmit septiņi.

— Nepļāpā muļķības!— Damaso teica un, sērkociņus meklēdams, iztaustīja kabatas.

— Arī tev vairs nevajadzēs noplēsties ar vēju,—r mazliet apmulsis, viņš piebilda. Ana pasniedza viņam uguni. Viņš nolūkojās liesmiņā, līdz fosfors izdega, pēc tam nopurināja pelnus. Gultā atlaidies, Damaso turpināja prātot:

— Vai tu zini, no kā izgatavo biljarda bumbiņas?

Ana neatbildēja.

— No ziloņkaula,— Damaso turpināja.— To tik grūti sadabūt, ka paies kāds mēnesis, līdz bumbiņas atsūtīs. Vai tu to apjēdz?

— Guli,— Ana viņu pārtrauca.— Man piecos jācelas.

Damaso bija jau atguvies un dzīvoja tāpat kā agrāk. Rīta cēlienu viņš pavadīja gultā smēķēdams, bet pēc diendusas sāka posties iziešanai. Vakaros viņš bija biljarda salonā, klausījās beisbola čempionāta radiopārraides. Savus plānus viņš aizmirsa tikpat aizrautīgi, kā bija tos kaldinājis.

— Vai tev ir skanošais?—sestdienā viņš apjautājās sievai.

— Vienpadsmit peso,— Ana atbildēja. Un maigā balsī piebilda:— Tā ir īres maksa par mūsu istabu.

—Es tev piedāvāju darījumu.

— Kādu?

— Aizdod man tos.

— Mums jāmaksā par istabu.

— Samaksāsim vēlāk.

Ana papurināja galvu. «Damaso satvēra viņu aiz rokas un neļāva piecelties no gultas, kur abi bija ieturējuši brokastis.

— Tikai uz dažām dienām,— viņš teica, izklaidīgā maigumā glāstīdams sievas delmu.— Kad atsūtīs biljarda bumbiņas, mums naudas būs kā spaļu.

Ana nepiekāpās. Tovakar kinoteātrī Damaso nenoņēma roku no viņas pleca, pat starpbrīdī sarunādamies ar draugiem. Kinofilmu viņi noskatījās visai pavirši. Damaso beidzot jau zaudēja pacietību.

— Tad man nekas cits neatliks kā naudu nolaupīt,— viņš paziņoja.

Ana paraustīja plecus.

— Pirmajam, ko es sastapšu, gāzīšu ar rungu pa galvu,— Damaso piedraudēja, bīdīdams sievu cauri ļaužu drūzmai, kas iznāca no kino.— Un tad mani iespundēs cietumā par slepkavību.

Ana klusībā novīpsnāja, taču palika nelokāma. Nākošajā rītā pēc nemierīgi pavadītas nakts Damaso apģērbās acīm redzamā un draudīgā steigā. Paiedams tuvu garām Anai, viņš noņurdēja:

— Es vairs neatgriezīšos.

Ana nespēja apvaldīt vieglas trīsas.

— Laimīgu ceļu!— viņa uzsauca nopakaļ Damaso.

Damaso izgāja, aizcirzdams durvis, bet pēc tam viņš

aizvadīja bezgalīgi ilgu un dīku svētdienu. Māla trauku košums tirgū un spilgti krāsainās kleitās ģērbušās sievietes, kas ar bērniem iznāca no rīta dievkalpojuma, laukumam piešķīra līksmākus toņus, taču bula svelme kļuva aizvien spiedīgāka. >

Dienu Damaso pavadīja biljarda salonā. Bariņš vīriešu rīta pusē tur spēlēja kārtis un īsi pirms pusdienu laika uz brīdi bija pat visai rosmīga drūzma. Tomēr skaidri bija manāms, ka biljarda salons zaudējis agrāko pievilcības spēku. Tikai pievakarē, kad sākās beisbola čempionāta pārraide, tas atguva kādreizējo dzīvību.

Pēc biljarda salona slēgšanas Damaso bezmērķīgi klaiņoja apkārt, līdz nokļuva kādā laukumā, kurš šķita nošķiests asinīm. Pa krastmalai līdztekus ejošu ielu Damaso devās turp, no kurienes tālumā atskanēja līksma mūzika. Ielas viņā galā bija milzīga, bet trūcīgi iekārtota, ar izbalējušām papīra vītnēm rotāta deju zāle. Uz dēļu estrādes spēlēja neliels orķestris. Zāles gaiss bija piesātināts ar lūpu pomādes sasmakušo aromātu.

Damaso apmetās pie letes. Pēc orķestra apklušanas jauneklis, kurš skandināja timpānus, apstaigāja zāli, no dejotājiem ievākdams ziedojumus. Kāda meitene, zāles vidū pametusi savu partneri, pienāca pie Damaso:

— Kā sviežas, Horhe Negrete?

Damaso nosēdināja meiteni sev līdzās.

Nopūderējies oficiants ar neļķes ziedu aiz auss smalkā

balstiņā apvaicājās:

— Ko labu dzersiet?

— Neko.

— Es izmaksāšu,— meitene ieminējās.

— Ne jau naudas dēļ,— Damaso paskaidroja.— Lieta tāda, ka esmu izsalcis.

— Zēl gan,— oficiants nopūtās.— Ar tādām acīm!

Damaso un meitene devās uz zāles otru galu. Spriežot

pēc auguma, meitene izskatījās pavisam jauniņa, taču biezā pūdera un krāšļu kārta, kā ari lūpu lakojums neļāva nosacīt viņas patieso vecumu. Pēc ēšanas Damaso aizgāja meitenei līdzi uz viņas mājokli kādā tumšā pagalmā, kur bija jaušama aizmigušu dzīvnieku elpa. Istabā gultu aizņēma krāsainās lupatās satuntuļots dažus mēnešus vecs zīdainis. Meitene sameta lupatas koka kastē, turpat ieguldīja arī bērnu un nolika kasti uz grīdas.

— Viņu apēdīs peles,— Damaso sacīja.

— Peles bērnus neēd,— meitene atbildēja un pārģērbās dziļāk dekoltētā, ar lieliem, dzelteniem ziediem izraibinātā kleitā.

— Un kurš ir bērniņa tētis?

— Nav ne mazākās jausmas,— meitene atbildēja. Un pēc tam, jau durvīs apstājusies, piebilda:— Es tūlīt būšu atpakaļ.

Damaso dzirdēja, ka meitene aizejot aizslēdza durvis. Neizģērbies viņš augšpēdus atlaidās gultā un izsmēķēja vairākas cigaretes. Mambo ritmā trīsēja pat palags. Damaso nemanot aizmiga. Kad viņš pamodās, istaba šķita plašāka, jo mūzika bija apklususi.

Meitene, pie gultas stavēdama, izģērbās.

— Cik pulkstenis?

— Kaut kas ap četriem,— viņa atbildēja.— Vai bērns neraudāja?

— Man liekas, ka ne,— viņš sacīja.

Meitene cieši piespiedās pie Damaso un ar mazliet apkārtklīstošu skatienu, puiša kreklu vaļā atpogādama, vērās viņā. Damaso manīja, ka meitene ir krietni iereibusi, un mēģināja nopūst lampu.

— Es gribu gaismu,— viņa sacīja.— Man patīk skatīties tev acīs.

Gaismiņai svīstot, istaba pildījās ar āra kņadu. Bērns raudāja. Meitene piecēlās no gultas un iedeva bērnam krūti, caur zobiem dungodama kādu no trim notīm sastāvošu dziesmiņu, līdz visi trīs aizmiga. Damaso nemaz nemanīja, ka meitene ap septiņiem pamodās, izgāja no istabas un atgriezās jau bez bērna.

— Visi steidzas uz kuģīšu piestātni,— viņa ierunājās. Damaso bija tāda sajūta, it kā viņš naktī būtu gulējis tikai kādu stundu.

— Kāpēc?

— Lai redzētu nēģeri, kurš nozadzis biljarda bumbiņas,— meitene atbildēja.— Šodien viņu ved prom.

Damaso aizsmēķēja cigareti.

— Nabaga cilvēks!— meitene nopūtās.

— Kāpēc — nabaga?— Damaso jautāja.— Kas viņu spieda zagt!

Galvu pret Damaso krūtīm atbalstījusi, meitene kādu brīdi domāja un tad klusā balsī noteica:

— Zaglis nebija viņš.

— Kurš tā teica?

— Es zinu,— meitene paskaidroja.— Naktī, kad uzlauza biljarda salonu, nēģeris bija pie Glorijas un turpat pavadīja arī visu nākamo dienu līdz pat vakaram. Bet pēc tam sākās valodas, ka viņš kinoteātrī esot notverts.

— Glorija to būtu varējusi apliecināt policijā.

— Nēģeris tā jau bija paskaidrojis,— meitene teica.

— Alkalds ieradās pie Glorijas, kaustām un šķērsām izvandīja visu viņas istabu un paziņoja, ka Gloriju iesēdināšot kā līdzdalībnieci. Galu galā viss tomēr nokārtojās par divdesmit peso.

Damaso piecēlās pirms astoņiem.

— Paliec vēl,— meitene teica.— Es brokastīm nokaušu vistu.

Damaso iztīrīja suku un noglabāja to bikšu pakaļējā kabatā.

— Es nevaru,— viņš atrunājās, meiteni aiz delmiem pievilkdams klāt. Viņa bija nomazgājusi seju, un tagad varēja redzēt, ka viņa patiešām ir ļoti jauniņa, ar lielām un melnām acīm, kuras viņai piešķīra nevarīgu izskatu. Meitene apskāva Damaso ap vidukli.

— Paliec!— viņa neatlaidās.

— Uz visiem laikiem, vai?

Meitene viegli pietvīka un palaida viņu vaļā.

— Blēdi tāds!

Ana torīt jutās nogurusi. Taču arī viņai pielipa pilsētiņā valdošais satraukums. Ašāk nekā parasti savākusi šonedēļ mazgājamo veļu, arī viņa aizsteidzās uz kuģīšu piestātni, lai redzētu, kā tiek aizvests nēģeris. Ap kuģīšiem, kuri gatavojās atiet, bija sapulcējies nepacietīgu cilvēku bars. Tur bija arī Damaso.

Ana viņam iebakstīja ar īkšķi ribās.

— Ko tu šeit dari?— Damaso palēkdamies iejautājās.

— Nācu tevi izvadīt,— Ana atbildēja.

Damaso ar pirkstu skrumšļiem paklauvēja pa apgaismes stabu. /

— Kaut tev mēle nokalstu!— viņš teica.

Aizsmēķējis cigareti, viņš tukšo sērkociņu kārbu iemeta upē. Ana no ņiebura izņēma citu kārbiņu un ielika to viņam krekla kabatā. Damaso pirmo reizi pasmaidīja.

— Tu esi gatavā muļķadesa,— viņš teica.

— Ha-ha!— Ana iesmējās.

Drīz pēc tam atgādāja nēģeri. Viņu veda pāri laukumam, rokas uz muguras bija sasaistītas ar virvi* kuras vienu galu turēja policists. Divi citi ar šautenēm bruņojušies policisti gāja nēģerim katrs pie sava sāna. Apcietinātajam krekla nebija, apakšlūpa pārsieta un uzacs uztūkusi kā bokserim. Pasīvā cienīgumā viņš izvairījās no pūļa skatieniem. No biljarda salona durvīm, pie kurām bija sadrūz-mējušies vairums cilvēku, lai labāk redzētu abus galvenos izrādes dalībniekus, galvu šūpodams, uz nēģeri noskatījās salona īpašnieks, taču neteica ne vārda. Pūlis alkatīgā ziņkārē vēroja apcietināto.

Nēģeri uzveda uz klāja un aiz rokām un kājām piesēja pie naftas tvertnes. Tūlīt arī kuģītis devās ceļā. Upes vidū tam pagriežoties un pēdējo reizi nosvelpjoties, nēģera mugura blāvi novizmoja.

— Nabadziņš,— Ana nomurmināja.

— Slepkavas! — kāds viņai tuvumā noteica.— Tāda tveice cilvēkam taču nav izturama.

Damaso ievēroja, ka runātāja ir kāda ārkārtīgi resna sieviete, un cauri pūlim sāka spiesties uz laukuma pusi.

— Tu sāc palaist muti, — viņš iečukstēja Anai ausi.— Vēl tikai trūka, ka tu aurotu pilnā rīklē.

Ana pavadīja viņu līdz biljarda salona durvīm.

— Vismaz būtu gājis pārģērbties,— aiziedama viņa teica.— Tu izskaties pēc pēdējā plukatas.

Jaunā ziņa biljarda salonā bija sapulcinājusi trokšņainu klientu baru. Pūlēdamies visus apmierināt, dons Roke apkalpoja vairākus galdiņus reizē. Damaso nogaidīja, līdz dons Roke pienāks tuvāk.

— Vai es jums nevarētu palīdzēt?

Dons Roke nolika uz viņa galdiņa kādu pusduci pudeļu, kurām uz kakla bija savāztas glāzes.

— Tencinu, dēls.

Damaso iznēsāja pudeles. Viņš pieņēma pasūtījumus un turpināja izdāļāt pudeles, līdz klienti aizgāja pusdienās. Kad, gaismai austot, viņš pārradās mājās, Ana ievēroja, ka Damaso ir pamatīgā žvinguli. Paņēmusi viņa roku, Ana to uzlika sev uz vēdera.

— Patausti,— viņa teica.— Vai tu nejūti?

Damaso neizrādīja nekādu sajūsmu.

— Viņš jau ir dzīvs,— Ana teica.— Cauru nakti spārdījās ar kājelēm man pa vēderu.

Taču Damaso ari tagad saglabāja vienaldzību.

Iegrimis savās pārdomās, viņš nākamajā dienā aizgāja mazā gaismiņā un neatgriezās līdz pat pusnaktij. Tā aizritēja nedēļa. Nedaudzajos brīžos, kurus Damaso pavadīja mājās, atzvilis gultā un smēķēdams, viņš izvairījās no sarunām. Ana izrādīja viņam aizvien lielāku gādību. Viņu kopdzīves sākumā Damaso palaikam bija tāpat izturējies, bet viņa, nepazīdama puiša raksturu, bija tam uzmākusies. Un tad viņš, jāteniski uzsēdies gultā Anai virsū, sita viņu līdz asinīm.

Šoreiz Ana pacietīgi nogaidīja. Uz galdiņa pie gultas viņa līdzās lampai nolika veselu paciņu cigarešu, zinādama, ka Damaso varēja paciest izsalkumu un slāpes vieglāk nekā smēķa trūkumu. Bet jūlija vidū Damaso pārradās mājās jau pievakarē. Ana kļuva nemierīga, jo nodomāja, ka puisim jābūt ļoti satrauktam, lai tik neparastā laikā ierastos pie viņas. Ne vārda nepārmīdami, viņi ieturēja vakariņas. Bet pirms gulētiešanas Damaso — pavisam sadrūmis un gurdens — pēkšņi viņai paziņoja:

— Es gribu aizvākties no šejienes.

— Un uz kurieni?

— Vienalga, kurp.

Ana pārlaida skatienu viņu istabiņai. Žurnālu krāsainie vāki, kurus viņa pati bija izgriezusi un salīmējusi pie sienām, līdz tās bija noklātas ar kinoaktieru attēliem, tagad bija noplukuši un izbalējuši. Ana pati vairs nezināja, cik daudz vīriešu no viņas gultas bija tajos noskatījušies, līdz pamazītēm sev līdzi aiznesa arī šo attēlu krāsainību.

— Es tev esmu apnikusi,— viņa teica.

— Ne jau tāpēc, — Damaso paskaidroja. — Apnikusi man visa šī pilsētiņa.

— Tā ir tāda pati kā citas.

— Es nekādi nevaru pārdot biljarda bumbiņas.

— Liec tās mierā!— Ana teica.— Kamēr dievs man dos spēkus tikt galā ar ve)as mazgāšanu, tev nebūs nekādas vajadzības iepiņķēties tādās padarīšanās.— Un pēc brīža maigi piebilda:—Nespēju apjēgt, kas tev toreiz bija uznācis.

Damaso izsmēķēja cigareti un tikai tad atkal ierunājās.

— Tas bija tik viegli, ka nevaru saprast, kā tas kādam citam jau agrāk nebija ienācis prātā,— viņš paskaidroja.

— Jā, bet tikai naudas dēļ,— Ana piekrita.— Taču neviens nebūtu bijis tāds nelga, lai paņemtu līdzi biljarda bumbiņas.

— Tas notika, neko nedomājot, — Damaso paskaidroja.— Ieraudzīju bumbiņas aiz letes, glīti saliktas kastītē, un tad man ienāca prātā, ka esmu par daudz nopūlējies, lai aizietu tukšām rokām.

— Tavu nestundu!— Ana nopūtās.

Damaso sajuta atvieglinājumu.

— Tās vēl aizvien nav atsūtītas,— viņš teica.— Donam Rokem atrakstījuši, ka tagad biljarda bumbiņas kļuvušas dārgākas, un viņš stāsta, ka neesot nekādas jēgas maksāt tādu cenu.— Damaso aizsmēķēja jaunu cigareti un runādams juta, ka no sirds viņam noveļas kāds tumšs smagums.

Viņš pastāstīja, ka salona īpašnieks esot nospriedis pārdot biljarda galdu. Taču par to varot dabūt tikai nieku. Neprašas spēlētāji galda pārvalku tā sabojājuši, ka tas viss nošūts ar dažādas krāsas ielāpiem un to vajadzētu pilnīgi apmainīt pret jaunu. Bet tagad klientiem, kuri pieraduši pie biljarda spēles, salonā neesot nekādas citas izpriecas kā vien beisbola čempionāta radiopārraides.

— Iznācis tā,— Damaso nobeidza,— ka mēs viņam negribot pamatīgi esam iegriezuši.

— Un arī paši neko neesam ieguvuši,— Ana teica.

— Nākamā nedēļā meistarsacīkstes beigsies,— Damaso sacīja.

— Taču tas vēl būtu sīkums. Visnelādzīgāk iznācis ar nēģeri.

Atspiedusies pret puiša plecu tāpat kā kopdzīves sākumā, Ana nojauta, kas viņam prātā. Viņa nogaidīja, līdz Damaso izsmēķēs cigareti. Pēc tam viņa piesardzīgā balsī ieminējās:

— Damaso! "

— Ko?

— Atdod tās atpakaļ.

Damaso aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

— Es par to jau esmu domājis,— viņš atzinās.— Tikai negals, ka nezinu, kā tas būtu izdarāms.

Viņi jau vienojās, ka bumbiņas vajadzētu atstāt tādā vietā, kur apgrozās daudz ļaužu, bet tad Ana atjēdzās, ka tas gan līdzētu biljarda salona īpašniekam, taču nēģerim neko nedotu. Policija šo atradumu vatētu izskaidrot daždažādā veidā, nēģeri nemaz neatbrīvojot. Turklāt pastāvēja arī tāda iespēja, ka bumbiņas atrastu cilvēks, kurš tās nemaz neatdotu īpašniekam, bet meklētu iespēju pārdot kur citur.

— Ja jau mēs vispār gribam ko darīt,— Ana secināja,— tas darāms ar prātu.

Bumbiņas viņi izraka, un Ana, ietīstījusi tās avīzēs tā, lai neviens pēc izskata nepateiktu, kas tur atrodas, bumbiņas nobāza lādes dibenā.

— Jānogaida, līdz radīsies kāda jēdzīga izdevība,— viņa noteica.

Taču, šādu iespēju meklējot, pagāja divas nedēļas. Divdesmitā augusta vakarā — divas nedēļas pēc zādzības — Damaso sastapa donu Roki sēžam pie letes un ar palmu zaru vēdekli atgaiņājam moskītus. Tā kā arī radio klusēja, viņa vientulība šķita vēl dziļāka.

— Kā jau es tev teicu,— dons Roke sūrojās,— esmu galīgā dimbā.

Damaso iemeta monētu mūzikas automātā. Melodijas spēcīgais skanējums un aparatūras krāsaino uguņu zalgo-šana šķita apliecinām viņa uzticību biljarda salonam. Bet dons Roke, liekas, to neapjauta. Tad Damaso nosēdās viņam līdzās un mēģināja donu Roki mierināt ar miglainiem apgalvojumiem, kurus salona īpašnieks noklausījās, nevērīgi savu vēdekli vēdinot.

— Nezinu, ko iesākt,— viņš žēlojās.— Beisbola meistarsacīkšu pārraides nevar ilgt mūžīgi.

— Bet' biljarda bumbiņas var taču atrasties.

— Neatradīsies.

— Nēģeris taču nevar būt tās norijis.

— Policija izmeklējusies pa visām malu maliņām,— dons Roke turpināja izmisīgā pārliecībā.— Viņš tās būs iemetis upē.

— Var taču gadīties kāds brīnums.

— Atmet veltīgas cerības, dēls, — dons Roke pamācīja.— Nestunda nenāk brēkdama. Vai tad tu tici brīnumiem?

— Dažreiz jā,— Damaso atbildēja.

Kad viņš aizgāja, ļaudis no kino vēl nebija iznākuši. Pārlieku spēcīgie dialogi un skaļruņu čerkstēšana atskanēja jo tālu pilsētiņā, un tā vien likās, ka nedaudzās vēl atvērtās durvis tūlīt aizdarīsies. Damaso kādu brīdi paklai-ņoja kinoteātra tuvumā, bet pēcāk devās uz deju laukumu.

Orķestris spēlēja vienam vienīgam klientam, kurš dejoja ar divām sievietēm reizē. Pārējās, rimti sasēdušās sienmalē, šķita ko gaidām. Damaso nosēdās pie galdiņa, pamāja oficiantam, lai tas atnes alu, un, tikai nelielos starpbrīžos atņemdams elpu, to izdzēra tāpat no pudeles, caur tās stiklu nolūkodamies ar divām sievietēm reizē dejojošā vīrelī. Tas bija sīkāka auguma nekā partneres.

Ap pusnakti ieradās meitieši, kuri bija bijuši kinoteātrī, un viņām sekoja bariņš vīriešu. Damaso draudzene pameta atnācējus un apsēdās pie viņa galdiņa.

Damaso uz meiteni pat nepaskatījās. Viņš bija izdzēris jau kādu pusduci alus pudeļu un joprojām stingi blenza mazajā vīrelī, kurš tagad jau dejoja ar trim sievietēm, taču tām vērību nepiegriezdams un tīksminādamies tikai par savu kāju izzīmētajiem filigrānajiem sojiem. Viņš izskatījās laimīgs un, redzams, priecātos vēl vairāk, ja viņam līdz ar kājām un rokām būtu bijusi piedevām vēl aste. '

— Šitais tips man nepatīk,— Damaso ieminējās.

— Tad neskaties uz viņu,— meitene deva padomu.

Arī viņa palūdza oficiantam nedaudz dzeramā. Deju

grīda pamazām pildījās ar pārīšiem, taču vīrelis ar trim sievietēm izturējās tā, it kā viņš būtu viens. Kādā pagriezienā viņa acis sastapās ar Damaso skatienu, viņš savām kustībām piešķīra vēl lielāku apsviedlgumu un smaidiņā atsedza savus sīkos truša zobus. Damaso, acis nemirkšķinādams, stingi vērās viņā, līdz vīrelis kļuva nopietns un pagrieza viņam muguru.

— Viņš izskatās varen jautrs,— Damaso teica.

— Tāds viņš patiešām arī ir, — meitene piezīmēja.

— Katru reizi, kad ierodas mūsu pilsētiņā, viņš pasūta mūziku tāpat kā visi pārējie ceļojošie tirdzniecības aģenti.

Damaso pavērās meitenē ar greizu skatienu.

— Tad vācies pie viņa!— Damaso teica.— Ja iztikas pietiek trijām, tās nepietrūks arī ceturtai.

Meitene neko neatbildēja, tikai, dzērienu lēnītēm malkodama, pavērsa seju uz deju grīdu. Bāli dzeltenīgais tērps pasvītroja viņas biklumu.

Nākamajā tūrē ari viņi aizgāja dejot. Damaso sadrūma arvien vairāk.

— Es vai mirstu aiz bada,— meitene teica, viņu pie rokas aizvilkdama pie letes.— Tev ari derētu ko uzkost. — Pretim nāca jautrais vīrelis ar savām trim dāmām.

— Paklau,— Damaso teica.

Vīrelis neapstādamies viņam uzsmaidīja. Damaso atlaida meitenes roku un nostājās vīrelim ceļā.

— Man derdzas tavi zobi.

Vīrelis nobālēja, taču joprojām smaidīja.

— Ari man tie nepatīk,— viņš. atbildēja.

Iekāms meitene paguva Damaso aizkavēt, viņš ar dūri iezvēla vīrelim pa seju — un tas nosēdās uz deju grīdas. Neviens no apmeklētājiem neiejaucās. Trīs mazā vīreļa sievietes spiegdamas saķēra Damaso ap vidukli, bet meitene stūma viņu uz zāles otru galu. Vīrelis uzrausās kājās ar zvēlienā izķēmotu seju, taču tikai palēcās kā pērtiķis zāles vidū un uzkliedza:

— Lai muzikanti spēlē!

Ap pulksten diviem deju zāle bija gandrīz tukša — un sievietes, kurām vairs nebija klientu, sāka izklīst. Gaiss bija sutlgs. Meitene atnesa šķīvi rīsu ar turku pupiņām un ceptu gaļu un sāka ēst ar karoti. Damaso kā apstulbis noskatījās viņā. Meitene pasniedza viņam karoti rīsu:

— Atver muti.

Damaso iecirta zodu krūtīs un nopurināja-galvu.

— Tas derīgs tikai meitiešiem,— viņš noteica.— Mēs, viri, ko tādu neēdam.

Lai uzslietos kājās, viņam vajadzēja ar rokām atbalstīties pret galda malu. Kad Damaso bija atguvis līdzsvaru, viņam priekšā, rokas uz krūtīm sakrustojis, nostājās viesmīlis.

— Deviņi astoņdesmit,— viņš teica.— Šis nav valdības klosteris.

Damaso viesmīli pabīdīja atpakaļ.

— Man riebjas mīkstie,— viņš izmeta.

Viesmīlis grasījās satvert Damaso aiz piedurknes, bet, paklausīdams meitenes mājienam, to neizdarīja, tikai piebilda:

— Tu pats nemaz neapjēdz, ko esi zaudējis.

Damaso klupdams izgāja no deju-zāles. Upes noslēpumainais vizmojums mēnesnīcā iešķēla gaišāku svītru arī viņa apziņā, taču tā tūlīt satumsa. Kad pilsētas otrā malā Damaso atguvās savu durvju priekšā, viņš bija pārliecināts, ka visu ceļu nogājis miegā, un sapurināja galvu. Kopš šā brīža viņš neskaidri, bet asi atjauta, ka tagad viņam jākontrolē katra sava kustība. Lai viras neiečīkstē-tos, viņš piesardzīgi atgrūda durvis.

Ana pamanīja Damaso tikai tad, kad viņš jau rakņājās pa lādi. Lai izvairītos no gaismas stara, kas viņai krita acis no latemiņas, Ana pavērsa seju pret sienu, bet tad pamanīja, ka Damaso neizģērbjas. Pēkšņas atskārtas apžilbināta, viņa gultā pietrūkās sēdus. Damaso stāvēja pie lādes ar biljarda bumbiņu tīstoklīti un kabatas laterniņu rokā.

Viņš pielika pirkstu pie lūpām.

Ana izlēca no gultas.— Tu esi prātu zaudējis,— viņa nočukstēja un metās pie durvīm, tās noslēgdama ar aizbīdni.

Damaso bikšu kabatā ielika laterniņu, nazi un smailu vīli un, tīstoklīti padusē iespiedis, devās pie viņas. Ana atspiedās ar muguru pret durvīm.

— Kamēr es būšu dzīva, tu pa durvīm neiziesi,— viņa nomurmināja.

Damaso mēģināja Anu nobīdīt sāņus.

— Laid mani!— viņš teica.

Ana ar abām rokām ieķērās durvju apmalē. Acis nepamirkšķinādami, viņi lūkojās viens otrā.

— Tu esi ēzelis,—Ana nomurmināja.— Dievs tevi apveltījis ar skaistām acīm, bet pavisam plānu prātiņu.

Damaso sagrāba meitieti aiz matiem, pagrieza roku, piespiezdams viņu noliekt galvu, un caur sakostiem zobiem izgrūda:

— Es jau tev teicu — vācies!

Ana sāņus ar greizu aci pablenza uz Damaso, kā skatās vērsis ar jūgā noliektu galvu. Uz bridi viņa vairs nemanīja sāpes un domājās esam spēcīgāka par Damaso, bet viņš joprojām vilka viņu aiz matiem, līdz Anai acis pieplūda asarām.

— Tu nobeigsi bērnu man vēderā,— viņa teica.

Damaso gandrīz nešūs aizstiepa Anu uz gultu. Juzdamās

brīva, Ana uzlēca viņam mugurā, apkampa Damaso ar rokām un kājām, un viņi abi nogāzās gultā. Piepūlē viņa juta izsīkstam spēkus.

— Es kliegšu,— Ana dvesa viņam ausī.— Ja tu kustēsies, es sākšu kliegt.

Damaso aklā niknumā iegārdzās un sāka sist viņai pa ceļgaliem ar vīstokli, kurā atradās biljarda bumbiņas. Ana iekunkstējās un palaida vaļā kājas, taču tūlīt sagrāba Damaso aiz vidukļa, lai neļautu viņam nokļūt līdz durvīm. Un tad viņa sāka lūgties.

— Es apsolu, ka rītdien pati bumbiņas aiznesīšu,— viņa teica.— Un nolikšu tā, ka neviens to nemanīs.

Ar katru soli tuvodamies durvīm, Damaso zvetēja viņai ar bumbiņām pa rokām. Uz mirkli viņa tās atlaida, lai pierimtos sāpes, bet tad atkal sagrāba no jauna un lūdzās.

— Teikšu, ka bumbiņas nozagu es,— Ana teica.— Tā kā esmu stāvoklī, viņi mani neiespundēs.

Damaso jau bija atbrīvojies.

— Tevi redzēs visa pilsētiņa,— Ana teica.— Tu esi tik apstulbots, ka nemaz nemani, cik gaiša ir mēnesnīca.— Un, iekāms Damaso paguva atvirzīt aizbīdni, Ana viņu atkal sagrāba. Acis aizvērusi, viņa velēja Damaso pa seju un kaklu, gandrīz vai kliegdama:— Lops tāds, lops!— Damaso pūlējās aizsargāties, bet Ana satvēra aizbīdni, izrāva smago stieni viņam no rokām un ar to atvēzējās sitienam pa vira galvu. Damaso parāvās sāņus — un aizbīdnis ar sausu, plīstošam stiklam līdzīgu knakšķi triecās viņam pret pleca kaulu.

— Mauka!— viņš iebrēcās.

Sajā brīdī viņi vairs nelikās zinis par sacelto kņadu. Spēcīgā atvēzienā Damaso trieca Anai ar dūri pa ausi, izdzirdēja dobju vaidu; ar brikšķi viņas augums krita pret sienu, taču viņš neatskatījās. Vienā lēcienā Damaso izmetās pa durvīm, tās neaizdarīdams.

Sāpju apdullinātā Ana palika guļam uz grīdas un gaidija, kas notiks ar bērnu viņas klēpi. Aiz sienas kāds kaut ko uzsauca dobjā aizkapa balsi. Viņa sakoda lūpas, lai neieraudātos, pēc tam uzrausās kājās un sāka ģērbties. Viņai neienāca prātā — tāpat kā tas bija noticis pirmo reizi —,ka Damaso vēl aizvien stāv iepretim mājai, atzīdams, ka viņa plāns cietis neveiksmi, un cerēja, ka Ana iznāks laukā, lai viņu pasauktu. Taču Ana otro reizi izdarīja to pašu kļūdu: nedzinās viņam pakaļ, bet apāva kājas, aizvēra durvis, nosēdās gultā un sāka viņu gaidīt.

Tikai tad, kad durvis bija aizvērušās, Damaso saprata, ka atceļa vairs nav. Suņu rejas viņu pavadīja līdz ielas otram galam, bet pēc tam iestājās rēgains klusums. Lai izvairītos no savu soļu klaudzoņas, kas aizmigušajā pilsētiņā šķita tik neparasti skaļa un svešāda, Damaso negāja pa ietvi, bet gan brauktuvi. Kamēr viņš nebija nonācis tukšajā laukumā pretim biljarda salona blakusieejai, Damaso nemaz necentās ievērot piesardzību.

Šoreiz laterniņa viņam nebija vajadzīga. Durvīm bija salabotas tikai izrautās viras. No tām bija izņemts gabals ķieģeļa lielumā un aizstāts ar jaunu ieliktni, bet vira pielikta tā pati vecā. Vairāk nekas nebija ticis darīts. Ar kreiso roku atvirzījis priekškaramo atslēgu, Damaso iebāza vīles galu zem nenostiprinātās viras un spēcīgi, bet izvairīdamies no nevajadzīgas piepūles, to vairāk reižu sakustināja, lidz dēlis padevās, ar žēlu iečīkstēšanos sadrupdams iztrusējušā, sīkā smelknē. Vispirms viņš pacēla nošķiebušos dēļus, lai tie, pret ķieģeļu klonu berzēdamies, neiečīkstētos, un tikai tad ar pūlēm atbīdīja nosēdušās durvis. Beidzot Damaso novilka kurpes, kopā ar savīstītajām bumbiņām pastūma tās iekšā un pēc tam pārkrustījies pats ienira mēnesnīcas piestrāvotajā salonā.

Aiz durvīm bija tumšs, ar pudelēm un tukšām kastēm piekrauts gaitenitis. Tālāk pa iestikloto augšlogu ieplūstošā mēness vizmā bija redzams biljarda galds, tad skapju aizmugures un visbeidzot pie galvenajām ieejas durvīm saliktie galdiņi un krēsli. Viss bija tāpat kā pirmo reizi, atskaitot mēnesnīcas palus un spodro klusumu. Damaso, kuram līdz šim brīdim bija vajadzējis nopūlēties, lai apvaldītu nervu sasprindzinājumu, pārņēma reta valdzinājuma sajūta.

Šoreiz viņš nesargājās no nelīdzenā klona ķieģeļu izciļņiem. Nostiprinājis durvis ar līdzās noliktajām kurpēm un šķērsojis mēnesnīcas mirdzuma straumi, viņš iededzināja laterniņu, lai aiz letes sameklētu kastīti, kurā glabājās biljarda bumbiņas. Damaso rīkojās bez jebkādas piesardzības. Pavirzījis laternas gaismas staru no kreisās un labo pusi, viņš ieraudzīja apputējušas pudeles, kāpšļu pāri ar piešiem, savīstītu, ar motoreļļu notrieptu kreklu un pēc tam arī biljarda bumbiņu kasti, kura atradās vecajā vietā. Pēc tam laterniņas gaismas kūlis aizslīdēja tālāk — un Damaso pamanīja kaķi.

Dzīvnieks caur gaismas staru vienaldzīgi noskatījās uz iebrucēju. Damaso paturēja kaķi gaismas lokā, līdz, viegli notrīsēdams, atcerējās, ka šeit dienā nekad nebija to redzējis. Ļaudams gaismai slīdēt tālāk, Damaso mēģināja kaķi aizbiedēt, nošņākdams «škic!», bet tas pat nepakustējās. Un tad piepeši Damaso galvā kaut kas neskanīgi eksplodēja — un kaķis pilnīgi pagaisa no viņa apziņas. Kad Damaso atjēdzās, kas noticis, laterniņa viņam jau bija izkritusi no rokām un viņš stāvēja, vīstokli ar biljarda bumbiņām piespiedis pie krūtīm. Salonā bija iedegusies gaisma.

— Hei!

Viņš pazina dona Rokes balsi. Lēnītēm izslējies, Damaso mugurā juta drausmīgu gurdenumu. Dons Roke panācās no salona viņa gala, ģērbies tikai apakšbiksītēs, ar dzelzs stieni rokā, un, gaismas apžilbināts, tuvojās Damaso. Aiz pudelēm un tukšajām kastēm bija uzkarināts guļamtīkls, kuram, iekšā lavīdamies, Damaso bija pagājis pavisam tuvu garām. Pagājušo reizi nekāda guļamtīkla tur nebija.

Panācies uz priekšu metru desmit, dons Roke palēcās un sagatavojās aizstāvēties. Roku ar vīstokli satītajām bumbiņām Damaso paslēpa aiz muguras. Dons Roke sarauca virsdeguni un pastiepa galvu uz priekšu, lai bez acenēm labāk saskatītu iebrucēju.

— Tas esi tu, puis!— viņš iesaucās.

Damaso jutās tā, it kā kaut kas bezgala ilgi ievilcies uzreiz būtu beidzies. Dons Roke nolaida dzelzs stieni un ar vaļēju muti pienāca tuvāk. Bez acenēm un zobu protēzes viņš izskatījās pēc sievietes.

— Ko tu šeit dari?

— Neko,— Damaso atbildēja.

Tikko manāmā kustībā viņš mainīja ķermeņa stāvokli.

— Kas tev rokā?— dons Roke jautāja.

Damaso pakāpās atpakaļ.

— Nekas,— viņš teica.

Dons Roke pietvīka un sāka drebēt.

— Kas tev rokā!— viņš iesaucās un, dzelzs stieni pacēlis, spēra soli uz priekšu. Damaso pasniedza viņam vīstokli ar biljarda bumbiņām. Dons Roke paņēma sainīti ar kreiso roku un, vēl aizvien piesargādamies, aptaustīja to ar pirkstiem. Un tikai tad visu saprata.

— Tas nevar būt,—dons Roke noteica.

Viņš bija tik apmulsis, ka nolika stieni uz letes un, tīstokli atraisīdams, šķita Damaso pavisam piemirsis. Apstulbis dons Roke klusēdams vērās biljarda bumbiņās.

— Es jau sen gribēju tās nolikt atpakaļ,— Damaso ierunājās.

— Var jau būt,— dons Roke piebilda.

Damaso bija nobālis. Alkohola skurbums pilnīgi pagaisa, atstādams uz mēles vienīgi rūgtas mieles un dvēselē mulsu vientulības izjūtu.

— Tātad tas ir šis iespējamais brīnums,— dons Roke noteica, tīstoklīti atkal savīstīdams.— Nebūtu ticējis, ka tu esi tāds muļķis.— Kad dons Roke atkal pacēla galvu, viņa sejas izteiksme bija mainījusies.

— Un divsimt peso?

— Atvilktnē nekā nebija,— Damaso paskaidroja.

Lūpas čāpstinādams, dons Roke domīgi vērās viņā un

tad pavīpsnāja.

— Nekā nebija,— viņš vairāk reižu atkārtoja.— Tātad nekā nebija.— Un, atkal satverdams dzelzs stieni, noteica:

— To tu tūlīt varēsi pastāstīt alkaldam.

Damaso noslaucīja sasvīdušās delnas biksēs.

— Jūs pats labi zināt, ka tur nekā nebija.

Dons Roke vēl aizvien smīnēja.

— Tur bija divsimt peso,— viņš teica.— Un tos tagad noplēsīs no tevis — ne jau tāpēc, ka tu esi zaglis, bet gan tādēļ, ka tu esi muļķis.

1960

BRĪNIŠĶĪGĀKĀ DIENA BALTASARA MŪŽĀ

Putnu būris bija pabeigts. Pēc veca paraduma Baltasars to uzkarināja nojumē, bet, kad viņš paēda pusdienas, malu malās jau daudzināja, ka tas esot visskaistākais būris pasaulē. Tik daudz laužu saradās to apbrīnot, ka mājas priekšā izcēlās trokšņaina drūzmēšanās un Baltasa-ram būri vajadzēja noņemt un ieslēgt savā darbnīcā.

— Tev derētu noskūties, — ieminējās viņa sieva Ur-sula.— Tu izskaties pēc kapuciešu mūka.

— Pēc ēšanas skūties ir kaitīgi,— Baltasars atbildēja.

Seja viņam bija apaugusi ar divas nedējas veciem

bārdas rugājiem, mati īsi, cieti un pašķīrušies kā zirgēzeļa krēpes, bet vispār viņš izskatījās pēc nobiedēta bērna. Taču šāds iespaids bija aplams. Februāri viņš bija palicis trisdesmit gadus vecs, kopš četriem gadiem bez laulāšanās un bērniem dzīvoja kopā ar Ursulu, un dzīve viņam bija sagādājusi pietiekami daudz ieganstu būt piesardzīgam, taču ne iebiedētam. Un tāpat viņš nenojauta, ka nule pabeigtais putnu būris daudziem šķita visskaistākais pasaulē. Baltasars bija pieradis izgatavot putnu būrus jau kopš bērnības, un šoreiz tas bija prasījis tikai nedaudz lielāku piepūli kā parasti.

— Tad atvelc kādu brisniņu elpu,— sieva skubināja.

— Ar šitādu bārdu tu nevari iet cilvēkos.

Baltasars mēģināja atpūsties, taču vairāk reižu viņam vajadzēja piecelties no guļamtīkla, lai būri parādītu kaimiņiem. Ursula līdz šim nebija piegriezusi būrim nekādu vērību. Viņai nepatika, ka vīrs bija pametis novārtā parastos galdnieka darbus, lai noņemtos ar būri, divas nedējas nebija lāgā gulējis, staigājis apkārt uz deguna krizdams, aplamības runādams, un viņam nebija pat prātā nācis, ka vajadzētu noskūt bārdu. Taču sievas sapīkums pagaisa, ieraugot gatavo būri. Kad Baltasars pamodās no diendusas, viņa jau bija izgludinājusi bikses un kreklu, nolikusi tos uz krēsla līdzās guļamtīklam, bet būri novietojusi uz ēdamistabas galda. Sieva klusēdama to aplūkoja.

— Cik tu par būri saņemsi?— viņa iejautājās.

— Nezinu, — Baltasars atbildēja. — Prasīšu kādus trīsdesmit peso, bet domāju, ka viņš dos man divdesmit.

— Prasi piecdesmit peso,— Ursula teica.— Tu pāris nedēļu esi pamatīgi noplēsies. Turklāt būris ir neparasti liels. Man liekas, ka tas ir vislielākais, kādu es savā mūžā esmu redzējusi.

Baltasars sāka skūties.

— Vai tu domā, ka viņš maksās piecdesmit peso?

— Donam Cepem Montjelam tas ir tīrais nieks, un būris ir to vērts,— Ursula teica.— Tev vajadzētu prasīt visus sešdesmit.

Māja grima tveicīgā puskrēslā. Bija aprīļa pirmā nedēļa, un svelmi vēl neciešamāku vērta cikāžu sisināšana. Beidzis ģērbties, Baltasars atvēra durvis uz iekšpagalmu, lai atvēsinātu telpas, un tūlīt bars bērneļu sabruka ēdamistabā.

Vēsts par brīnišķīgo putnu būri bija tālu izplatījusies. Vecais ārsts Oktāvio Hiraldo, ar dzīvi apmierināts, taču sava amata nogurdināts virs, par Baltasara izgatavoto būri iedomājās, ieturēdams pusdienas kopā ar slimo sievu, kura nekur nevarēja iziet. Iekšējā terasē, kur viņi karstās dienās nolika galdu, bija daudz podu ar puķēm un divi būrīši ar kanārijputniņiem.

Daktera sievai patika putni, turklāt tik ļoti, ka viņa ienīda kaķus, tāpēc ka tie bija spējīgi ēst putniņus. Ar domām par sievu dakteris Hiraldo pievakarē aizgāja vizītē pie kāda slimnieka, bet, atpakaļ nākdams, iegriezās Baltasara mājā, lai paskatītos uz būri.

Ēdamistaba bija ļaužu pilna. Uz galda apskatei noliktais būris ar milzīgo stiepļu pinuma kupolu, trim iekšējiem stāviem, gaitenišiem un atsevišķiem nodalījumiem ēšanai un gulēšanai, ar spraišļiem un īpaši putnu priekam paredzētu telpu atgādināja gigantiskas ledus fabrikas samazinātu modeli. Ārsts to vērīgi aplūkoja, taču būrim nepieskārās un nodomāja, ka tas patiesi ir vēl pārāks, nekā ticis izdaudzināts, un skaistuma ziņā pārspēj visus, par kādiem vien viņš bija sapņojis, gribēdams iepriecināt savu sievu.

Tas patiesi ir iztēles kalngals,— viņš teica. Un, cilvēku barā sameklējis Baltasaru, vērās viņā caur savām acenēm, kuras skatienam piešķīra mātes maigumu.— No jums būtu iznācis lielisks arhitekts.

Baltasars pietvīka.

— Pateicos,— viņš atbildēja.

— Nudien,— ārsts atkārtoja. Ar savu- gludo un liego tuklumu un maigajām rokām dakteris atgādināja padzīvojušu sievieti, kas saglabājusi jaunības skaistuma pēdas,, bet viņa balss bija līdzīga garīdznieka balsij latiņu valoda' notiekoša dievkalpojuma laikā.— Tajā pat nav nekādas vajadzības putnus iesprostot,— viņš turpināja, būri grozīdams sanākušo cilvēku acu priekšā, it kā pats grasītos to pārdot.— Ja būri uzkarinātu koka lapotnē, tas pats sāktu dziedāt.— Nolicis būri atpakaļ uz galda, dakteris bridi padomāja un tad, to no acīm neizlaizdams, teica:

— Labi, es to pērku.

— Tas jau ir pārdots,— Ursula atbildēja.

— Jā, Cepes Montjela dēlam, — Baltasars piebilda.

— Tas izgatavots pēc viņa pasūtījuma.

Daktera izskats pauda cieņu.

— Vai tas taisīts pēc viņa iesniegta modeļa?

— Nē,— Baltasars atbildēja.— Viņš tikai teica, ka gribot lielu būri, tādu kā šis, vālodžu pārim.

Ārsts vēl aizvien vērās būri.

— Bet tas taču nav piemērots vālodzēm.

— Kāpēc gan ne, dakter?— Baltasars iebilda, kopā ar bērnu baru pienākdams tuvāk būrim.— Izmēri ir rūpīgi aplēsti,— viņš paskaidroja, ar pirkstu izrādīdams atsevišķos nodalījumus. Bet tad ar pirkstu skrumšļiem piesita pie būra kupola — un tas tūlit ieskanējās sulīgos akordos.

— Tā ir viscietākā stieple, kāda vien bija sameklējama, un katrs savienojums salodēts kā no iekšpuses, tā arī no ārienes,— Baltasars paskaidroja.

— Tas noderīgs pat papagailim,— kāds no bērniem ieminējās.

— Jā, ari papagaiļiem,— Baltasars apstiprināja.

Dakteris nogrozīja galvu.

— Labi. Bet modeli tev viņš nav devis,— ārsts teica.

— Tas nav bijis nekāds noteikts pasūtījums, jo sacīts tikai, ka būrim jābūt lielam un noderīgam vālodzēm. Vai ne?

— Tā gan,— Baltasars apstiprināja.

— Tad jau viss skaidrs,— ārsts teica.— Liels būris vālodzēm ir viena lieta, bet šis būris pavisam cita. Nav teikts, ka šis ir tas pats, kuru viņš tev pasūtīja.

— Ir gan tas pats,— apjukušais Baltasars sacīja.— Es to uztaisīju viņam.

Dakteris nepacietīgi atmeta ar roku.

— Tu jau vari izgatavot vēl vienu,— Ursula teica, paskatīdamās uz vīru. Un tad pievērsās ārstam:— Jums taču nav nekādas steigas.

— Es apsolīju savai sievai šodien to atnest,— ārsts paskaidroja.

— Man ļoti žēl, dakter, — Baltasars sacīja, — bet es nevaru atdot mantu, kas jau pārdota citam.

Ārsts paraustīja plecus. Ar mutautiņu noslaucījis no skausta sviedrus, viņš klusēdams nolūkojās būri, skatienu nenovērsis no kāda nenosakāma punkta, kā mēdz nolūkoties uz aizbraucošu kuģi.

— Cik viņš tev par to samaksāja?

Baltasars neko neatbildēja, tikai ar skatienu sameklēja Ursulu.

— Sešdesmit peso,— sieva paskaidroja.

Dakteris vēl aizvien noskatījās uz būri.

— Ir gan jauks!— viņš nopūtās.— Neticami jauks.

Tad, dodamies jau uz durvju pusi, viņš sparīgi apvēdi-

nājās, pasmaidīja — un atmiņas par šo atgadījumu uz laiku laikiem pagaisa no viņa prāta.

— Jā, Montjelam jau naudas kā spaju, — viņš piezīmēja.

Patiesībā Hosē Montjels nemaz tik bagāts nebija, tikai viņš pielika visas pūles, lai par tādu kļūtu. Nedaudz kvartālu tālāk kādā mājā, kas bija bāztin piebāzta ar visvisādām grabažām, starp kurām nebija ne vismazākā nieciņa, kas nebūtu pārdodams, viņš, izdzirdējis daudzinām Baltasara izgatavoto būri, saglabāja pilnīgu vienaldzību. Viņa sieva, ko nomocīja nemitīgas iedomas par drīzu nāvi, pēc pusdienām noslēdza logus un durvis un vaļējām acīm novājājās istabas pustumsā, kamēr Hosē Montjels izgulēja diendusas miegu. Bet tad viņa izdzirdēja daudzu balsu kņadu. Viesistabas durvis pavērusi, viņa mājas priekšā ieraudzīja laužu pūli, bet tā vidū Baltasaru ar putnu būri rokā. Viņš bija ģērbies caurcaurēm baltā, svaigi noskuvies un ar cieņas pilnu biklumu sejā, kā mazie ļautiņi parasti ierodas bagātnieku mitekļos.

— Cik brīnišķīga lietiņa! — Hosē Montjela laulātā draudzene, priekā starodama, iesaucās, ievedot Baltasaru mājā.— Nekā jaukāka savā mūžā neesmu redzējusi,— viņa paziņoja, taču, sašutusi par pūli, kas drūzmējās pie durvīm, piebilda:— Nāciet žiglāk iekšā, citādi mūsu māju pārvērtīs par gaiļu cīņas arēnu.

Hosē Montjela mājā Baltasars nebija nekāds svešinieks. Vairāk reižu, amata prasmes un uzcītības dēļ, viņš jau bija šeit aicināts dažādiem sīkākiem galdnieka darbiem. Taču nekad viņš bagātnieku mājās nebija juties labi. Par bagātajiem ļaudīm ar viņu neglītajām un .aušīgajām sievām, kurām nemitīgi tika izdarītas visvisādas operācijas, viņš allaž bija domājis ar līdzjūtību. Ienācis pie viņiem, Baltasars nespēja paiet nešļūkādams kājas.

— Vai Pepe mājās?— viņš jautāja, nolicis būri uz ēdamistabas galda.

— Pepe ir skolā, — atbildēja Hosē Montjela sieva.

— Bet drīz viņam jāpārnāk.— Un piebilda:— Montjels ir vannā.

Patiesībā Montjels nebija paguvis nomazgāties. Viņš steigšus noberzējās ar kampara spirtu un gāja paskatīties, kas ieradies viņa mājā. Montjels bija tik piesardzīgs, ka gulēja,, neieslēdzis elektrisko ventilatoru, lai arī miegā dzirdētu mājas trokšņus.

— Nāc paskaties, kas par brīnišķīgu mantu!— sieva viņu aicināja.

Hosē Montjels — drukns un spalvām apaudzis, dvieli ap kaklu apmetis — parādījās guļamistabas logā.

— Kas tur tāds?

— Atnesu Pepem putnu būri, — Baltasars paskaidroja.

Montjela sieva apmulsusi palūkojās uz viņu.

— Kam?

— Pepem,— Baltasars apstiprināja. Bet pēc tam, vērsdamies jau pie paša Montjela, teica:— Pepe man to pasūtīja.

Nekas sevišķs šajā brīdī nenotika, bet Baltasars izlikās noticam, ka viņa priekšā atveras vannasistabas durvis. Apakšbiksītēs ģērbies, no guļamistabas iznāca Montjels.

— Pepe!— viņš uzsauca.

— Pepe vēl nav pārnācis,— sieva nomurmināja.

Tūlīt ārdurvīs parādījās arī Pepe, gadus divpadsmit vecs zēns ar tādām pašām atliektām skropstām kā mātei un tikpat sērīgu seju.

— Panāc šurp,— Montjels aicināja zēnu.— Vai tu pasūtīji šo būri?

Zēns nodūra galvu. Sagrābis dēlu aiz matiem, Hosē Montjels piespieda viņu skatīties tēvam acīs:

— Atbildi!

Zēns košļāja lūpas, bet nebilda ne vārda.

— Montjel!— sieva izdvesa.

Hosē Montjels palaida zēnu vaļā un ar sapīkušu seju pievērsās Baltasaram.

— Man ļoti žēl, Baltasar,— viņš teica.— Bet tev būtu vajadzējis aprunāties ar mani, iekāms ķēries pie darba. Vienīgi tev var ienākt prātā ko sarunāt ar mazu bērnu.— Runājot viņa seja pamazām atkal noskaidrojās. Uz būri ne palūkodamies, viņš to pacēla un deva atpakaļ Baltasaram.— Tūlīt aizvāc un pamēģini to pārdot kādam citam,— Hosē Montjels teica.— Ļoti tevi lūdzu nerunāt man pretim.— Un, Baltasaram pa plecu uzsizdams, paskaidroja:— Ārsts man aizliedzis skaisties.

Zēns, acis nemirkšķinādams, stāvēja kā sastindzis, līdz Baltasars ar būri rokā apjucis paskatījās uz viņu. Tad puišelis izgrūda dobju rīkles skaņu, kas atgādināja suņa ieņurdēšanos, un kliegdams nokrita uz grīdas.

Hosē Montjels vienaldzīgi noskatījās uz zēnu, kuru māte pūlējās nomierināt.

— Necel viņu augšā,— Montjels teica.— Ļauj, lai palaidnis sadauza galvu pret grīdu, bet pēc tam apkaisi ar sāli un ieberzē ar citronu — tā viņam būs patīkamāk plosīties.

Zēns gaudoja bez asarām, kamēr māte viņu saturēja aiz roku locītavām.

— Laid puiku vaļā!— Montjēls teica.

Baltasars vērās zēnā, it kā nolūkodamies aizkaitināta zvēra agonijā. Pulkstenis varēja būt ap četriem.

Tieši šajā laikā Ursula mājās, trallinādama kādu ļoti vecu dziesmiņu, sagrieza šķēlītēs sīpolu.

— Pepe,— Baltasars ierunājās.

Smaidīdams viņš piegāja pie zēna un pasniedza tam būri. Pepe vienā rāvienā pielēca kājās, apskāva būri, kurš bija gandrīz tikpat liels kā viņš pats, un, nezinādams, ko sacit, caur būra stiepļu režģiem blenza Baltasarā. Zēns nebija nobirdinājis nevienu asariņu.

— Baltasar,— Montjels laipni aizrādīja,— es tev teicu, lai tu nes būri prom.

— Dod to atpakaļ!—arī māte pavēlēja dēlam.

— Paturi vien,— Baltasars neatlaidās. Un tad, pievērsdamies Hosē Montjelam, noteica:— Galu galā es taču viņam to taisīju.

Hosē Montjels pavadīja Baltasaru līdz viesistabas durvīm.

— Neesi nelga, Baltasar,— viņš teica, aizstādamies tam ceļā.— Stiep savu krāmu mājās un nedari muļķības. Es tev nemaksāšu neviena sentāvo.

— Nav svarīgi,— Baltasars teica.— Es to izgatavoju, lai uzdāvinātu Pepem. Nekāda maksa man nav vajadzīga.

Kad Baltasars, spiezdamies cauri ziņkārīgo pūlim, kurš bija sadrūzmējies pie vārtiem, gāja prom, Hosē Montjels, viesistabas vidū stāvēdams, klaigāja. Viņš bija ļoti bāls, un acis viņam sāka piesarkt.

— Muļķadesa tāds!— Hosē Montjels kliedza.— Aizvāc savu grabažu! Tā tikai vēl trūka, lai jebkurš diedelnieks ierastos manā mājā un sāktu tur izrīkoties! Velns un elle!

Biljarda salona Baltasaru sagaidīja ar gavilēm. Līdz šim brīdim viņam bija licies, ka ir izgatavojis labāku putnu būri nekā jebkad agrāk, bet apstākļi sagadījušies tā, ka viņam to vajadzēja uzdāvināt Hosē Montjela dēlam, lai zēns neraudātu, un visos šajos notikumos nebija nekā sevišķa.

Bet tagad viņš atskārta, ka tie ir nozīmīgi daudziem citiem cilvēkiem, un tāpēc jutās mazliet pacilāts.

— Tātad viņš tev par būri samaksāja piecdesmit peso.

— Sešdesmit,— Baltasars teica.

— Tad nu gan debesu stenderēs jāiegriež robs,— kāds nobrīnījās.— Tu esi vienīgais cilvēks, kuram izdevies no dona Cepes naudas kaudzēm izgrābt tādu žūksni. Sis gadījums ir atzīmējams.

Baltasaru pacienāja ar alu, bet viņš atbildēja ar to, ka izmaksāja visiem klātesošajiem. Tā kā Baltasars dzēra pirmo reizi mūžā, tad, vakaram satumstot, viņš jau bija pilns kā zeķe un muldēja par kaut kādiem pasakainiem plāniem izgatavot tūkstoš putnu būru, katru par sešdesmit peso gabalā, un drīz vien nonāca līdz miljons būriem, kas viņam ienestu sešdesmit miljonus peso.

— Jāizgatavo vesels lēvenis dažādu mantu, ko pārdot bagātniekiem, pirms viņi vēl nav apmiruši,— viņš šļupstēja, žvingulī galīgi apjēgu zaudējis.— Viņi visi ir slimi un stāv ar vienu kāju kapā. Nabadziņi tā novārguši, ka nedrīkst vairs pat skaisties.

Veselas divas stundas mūzikas automāts nepārtraukti spēlēja uz Baltasara rēķina. Visi uzdzēra uz Baltasara veselību, uz viņa laimi un veiksmi un bagāto laužu nāvi, bet, kad pienāca vakariņu laiks, pameta viņu salonā vienu.

Ursula viņu bija gaidījusi līdz pulksten astoņiem ar ceptas gaļas un ripiņās sagriezta sīpola šķīvi. Kāds Ursulai pastāstīja, ka viņas vīrs biljarda salonā neprātīgā priekā uzdzīvojot, visiem izmaksādams alu, bet Ursula tam neticēja, jo līdz šim Baltasars nekad nebija dzēris. Kad viņa gandriz pusnaktī apgūlās, Baltasars vēl aizvien kvernēja apgaismotajā salonā ar četrvietīgiem galdiņiem un tiem visapkārt saliktiem krēsliem, bet ārā pa deju grīdu zem klajas debess klaiņoja dumpji. Seja viņam bija notriepta ar krāšjiem, un, tā kā viņš vairs nespēja paspert ne soli, tad lāvās pārdomām, cik labi būtu atlaisties gultā ar diviem meitiešiem reizē. Baltasars bija notērējis tik daudz, ka viņam pietrūka naudas, ar ko samaksāt, un vajadzēja atstāt ķīlā pulksteni, apsoloties norēķināties nākamajā dienā. Pēc kāda laiciņa, kad Baltasars, kājas iepletis, gulēja uz ielas, viņš manīja, ka viņam kāds novelk kurpes, taču negribēja šķirties no laimīgākā sapņa savā mūžā. Sievas, kas pulksten piecos gāja uz rīta dievkalpojumu, neidrošinājās uz Baltasaru paskatīties, jo domāja, ka viņš ir miris.

MONTJELA ATRAITNE

Kad dons Hosē Montjels nomira, visi jutās gandarīti, atskaitot viņa sievu, tomēr bija vajadzīgas vairākas stundas, līdz ļaudis noticēja, ka viņš patiesi ir miris. Daudzi to apšaubīja pat pēc tam, kad viņu bija redzējuši tveicīgajā istabā apspraudītu ar spilveniem un linauduma palagiem guļam apaļīgajā un dzeltenajā melonei līdzīgajā zārkā. Viņš bija rūpīgi noskūts, ieģērbts baltās drānās, ar lakādas kurpēm kājās un izskatījās tik dzīvs kā nekad vēl savā mūžā. Tas bija tas pats dons Cepe Montjels, kāds svētdienās tika redzēts rīta dievkalpojumos, tikai rokās viņam vairs nebija pletne, bet gan krustā sistā tēls. Bija nepieciešams aizskrūvēt zārka vāku un šķirstu ievietot greznajā ģimenes mauzolejā, lai pilsētiņas iedzīvotājus pilnīgi pārliecinātu, ka viņš neizliekas par mirušu, bet patiesi šķīries no dzīves.

Pēc apbedīšanas vienīgais, kas visiem, atskaitot viņa sievu, likās neticams, bija tas, ka Hosē Montjels miris dabiskā nāvē. Visi bija gaidījuši, ka donu Hosē Montjelu aizmuguriski no slēptuves nošaus, bet atraitne bija pārliecināta, ka redzēs viņu nomirstam gultā grēkus izsūdzējušu un bez agonijas — gluži kā modernu svēto. Viņa alojās tikai sīkumos. Hosē Montjels nomira trešdien pulksten divos pēcpusdienā savā guļamistabā pēc dusmu lēkmes, lai gan ārsts viņam jo stingri bija noliedzis skaisties. Viņa sieva bija cerējusi, ka izvadīšanā piedalīsies visi pilsētiņas iedzīvotāji un ka viņu māja izrādīsies par šauru, lai tur saliktu visus atnestos ziedus. Tomēr bērēs ieradās tikai viņa partijas biedri un pārstāvji no reliģiskajām organizācijām, kurās viņš bija sastāvējis, tāpat vainagus nolika vienīgi pilsētas valde.

Viņa dēls, kurš bija konsulārā dienestā Vācijā, un abas

meitas no Parīzes atsūtīja vienīgi trīs telegrammu lapiņas. Bija redzams, ka viņi telegrammas sacerējuši kājās stāvot un uzrakstījuši ar pasta iestāžu parasto tinti, iepriekš saplēsuši vairākas veidlapas, līdz tajās ietilpinājuši par divdesmit dolāriem atļauto vārdu skaitu. Neviens no viņiem nesolīja ierasties uz bērēm. Tonakt sešdesmit divu gadu vecumā, iespiedusi galvu tā vīrieša spilvenos, kurš bija viņai dāvājis laimi, atraitne Montjela raudāja, pirmo reizi izjuzdama sarūgtinājumu. «Es vairs nerādīšos ļaudīs,» viņa nodomāja. «Man ir tā, it kā es pati būtu iegūlusies vienā zārkā ar Hosē Montjelu. Nekā es negribu zināt no pasaules.» Un tā bija viņas sirsnīga pārliecība. Sī trauslā, māņticīgo aizspriedumu plosītā sieviete, kura divdesmit gadu vecumā pēc tēva un mātes gribas bija izprecēta vienīgajam vīrietim, kurš drīkstēja pienākt viņai tuvāk par desmit metriem, nekad agrāk nebija tieši saskārusies ar dzīves īstenību. Trīs dienas pēc tam, kad laulātais draugs zārkā bija iznests no mājas, viņa caur asarām atskārta, ka jāsāk atkal dzīvot, taču nespēja iedomāties, kā risināsies jaunā dzīve. Vajadzēja sākt no paša gala.

Starp neskaitāmajiem noslēpumiem, ko Ho3ē Montjels bija aiznesis sev līdzi kapā, bija arī noslēpums par seifa atvēršanu. Ar šo problēmu nodarbojās alkalds. Viņš bija licis seifu iznest iekšējā pagalmā, nostatījis pie biezas sienas, un divi policisti mēģināja sašaut tā slēdzeni. Augu rītu atraitne savā guļamistabā dzirdēja citu pēc citas norībam spalgas šāvienu zalves, ko pavadīja alkalda uzkliedzieni. «Tā tikai man vēl trūka,» viņa nodomāja. «Piecus gadus esmu lūgusi dievu, lai tās jel reiz mitētos, bet tagad man jāpacieš šāvieni pašas mājā.» Todien viņa jo kvēlā degsmē piesauca nāvi, taču neviens neatbildēja. Viņa grasījās jau ieslīgt miegā, kad baismīgs dārdiens satricināja mājas pamatus. Seifu bija vajadzējis uzspridzināt ar dinamītu.

Montjela atraitne nopūtās. Oktobrī nerimās brāzmainas lietavas, un viņa jutās kā pazudusi, kā apmaldījusies kuģojumā pa pasakainajiem un juceklīgajiem Hosē Montjela zemes īpašumiem. Seņjors Kārmaikls, senais un uzticīgais ģimenes kalpotājs, nule bija uzņēmies šo īpašumu pārvaldīšanu. Atzinusi negrozāmo patiesību, ka vīrs ir miris, arī Montjela atraitne iznāca no guļamistabas, lai pievērstos mājas apkopšanai. Viņa lika noņemt visus izrotājumus, mēbeles pārklāt ar sēru pārvalkiem un

sakarināt sēru lentes pie visām sienām, kur atradās mirušā ģīmetnes. Divus mēnešus ilgajā noslēgtības laikā viņa bija pieradinājusies grauzt nagus. Kādu dienu ar raudās piesarkušām un uztūkušām acīm viņa pamanīja, ka seņjors Kārmaikls ienāk mājā ar atvērtu lietussargu.

— Aizveriet lietussargu, seņjor Kārmaikl,— viņa teica.— Pēc visām šīm likstām tā mums tikai vēl trūka, ka jūs mājā ienākat ar neaizvērtu lietussargu.

Seņjors Kārmaikls ieslēja lietussargu kaktā. Viņš bija vecs nēģeris ar spīdīgu ādu, ģērbies baltā uzvalkā, kājās uzvilcis kurpes, kurās ar nazi bija izgriezis robu, lai mazinātu spiedienu uz varžacīm.

— To es tikai pagaidām, kamēr lietussargs izžūst.

Pirmo reizi kopš vīra nāves atraitne atvēra logu.

— Tāda nelaime, un turklāt vēl šāda ziema,— nagus grauzdama, atraitne sūrojās.— Tā vien liekas, ka debesis nemaz vairs nenoskaidrosies.

— Ne šodien, ne rīt tās nenoskaidrosies,— pārvaldnieks teica.— Šonakt man tā smeldza varžacis, ka ij acu aizvērt nespēju.

Montjela atraitne ticēja laika maiņām, uz kurām norādīja seņjora Kārmaikla varžacis. Nolūkodamās tukšajā laukumā ar mājām, kuru durvis Hosē Montjela bēru dienā neatvērās, lai ļaudis nenoskatītos sēru gājienā, viņa jutās smagi nomākta. Sie sasodītie nagi, kas nedod miera, šīs nelaimīgās zemes platības, kuru robežas neviens nezināja, nebeidzamie no vīra mantotie veikala darījumi, kurus viņa nekad neapjēgs!

— Ir gan pasaule nelāgi iekārtota!— viņa iešņukstējās.

Cilvēkiem, kuri šajās dienās pie viņas iegriezās, bija

pamats domāt, ka Montjela atraitne ir zaudējusi saprātu. Taču viņa nekad nebija jutusies tik apskaidrota kā tolaik. Politiskās slepkavības vēl nebija sākušās, un drūmos oktobra rītus viņa pavadīja pie savas istabas loga, žēlodama mirušos un nodomādama, ka dievam svētdienā nebūtu vajadzējis atpūsties, jo tad viņš būtu labāk veicis pasaules radīšanas darbu.

«Viņam būtu vajadzējis šo dienu izmantot, lai daudz ko izkārtotu pareizāk,» atraitne Montjela nosprieda. «Galu galā atpūtai viņam būtu palikusi vēl visa mūžība.»

Vienīgā atšķirība pēc vīra nāves bija tā, ka tagad viņai bija konkrēts iegansts nodoties drūmām pārdomām.

Kamēr Montjela atraitne ļāvās izmisumam, seņjors

Kārmaikls nopūlējās saglābt, kas vēl bija glābjams. Veikala lietās nekādi neveicās. Atbrīvojušies no Hosē Mon-tjela, kurš ar terora palīdzību vietējo tirdzniecību bija turējis savās rokās, pilsētnieki tagad viņam atriebās. Gaidot noņēmējus, kuri neieradās, kaudzēs sakrautie trauki ar pienu pagalmā saskāba, tvertnēs sarūga medus, noliktavu tumšajos skapjos sieru izkrimta tārpi. Savā ar elektriskām spuldzēm apgaismotā kapličā, kas bija rotāta ar imitētā marmorā darinātiem eņģeļu tēliem, Hosē Mon-tjels tagad saņēma atmaksu par sešu gadu laikā notikušajam slepkavībām un cita veida varmācībām. Neviens šīs zemes vēsturē tik lielā mērā un tik ātri nebija sarausis bagātību kā viņš. Līdz tam laikam, kad pilsētiņā ieradās pirmais diktatūras režīma alkalds, Hosē Montjels aizvien bija daždažādo valdibu piesardzīgs atbalstītājs un pusi mūža, apakšbiksēs vien ģērbies, nokvernēja pie savām rīsa dzirnavām. Kādu laiku viņam bija pārtikuša, taču dievbijiga cilvēka slava, jo viņš skaļi apsolīja dievnamam uzdāvināt sava vārdabrāļa svētā Hosē tēlu dabiskā lielumā, ja viņam gadītos laimēt loterijā. Divas nedēļas vēlāk viņš laimēja sešas reizes pēc kārtas un savu solījumu turēja. Pirmo reizi uzāvušos kurpes viņu redzēja, kad ieradās jaunais alkalds, ražena auguma tēvainis, kuram bija dota noteikta pavēle likvidēt pilsētiņā opozīciju. Hosē Montjels kļuva alkaldam par slepeno ziņotāju. Pieticīgais tirgonis ar tukliem cilvēkiem raksturīgo omulību nevienā neizraisīja ne mazākās aizdomas. Savus politiskos pretiniekus viņš iedalīja divās grupās — bagātajos un nabagajos. Nabagos policija apšāva turpat centrālajā laukumā, bet bagātajiem lika divdesmit četru stundu laikā atstāt pilsētu. Plānodams masu slaktiņus, Hosē Montjels caurām dienām dirnēja, ieslēdzies savā smacīgajā kabinetā kopā ar alkaldu, bet viņa sieva pa to laiku apraudāja nogalinātos. Kad alkalds iznāca no kabineta, viņa nostājās vīram ceļā un pārmeta:

«Šis cilvēks ir nezvērs. Tu varētu izmantot savu ietekmi valdības aprindās, lai tiktu atcelts plēsoņa, kurš pilsētā nevienu neatstās pie dzīvības.»

Bet Hosē Montjels, kuram šajās dienās darba bija pārpārēm, uz sievu pat nepaskatījies, to noraidīja, sacīdams: «Neesi muļķe!» Patiesībā viņu neinteresēja nabago nāve, bet gan bagāto izraidīšana, jo pēc tam, kad alkalds ar šāvieniem bija sadragājis to mājokļu durvis un iemītniekus izdzinis uz laukuma, no kura tiem vajadzēja atstāt pilsētu, Hosē Montjels par paša noteiktu cenu uzpirka viņu zemes un lopus.

«Neesi muļķe!» viņš sievai teica. «Tu izputosi, raizēdamās par to, lai viņiem svešā pusē nevajadzētu mirt badā, bet viņi tev par to ij paldies nepateiks.»

Un Hosē Montjels, kuram jau vairs neatlika laika pat pasmaidīt, nobīdīja sievu no sava ceļa, sacīdams:

«Ej labāk virtuvē un neuzpliiies man!»

Tāda veidā nepilna gada laikā opozīcija bija likvidēta un Hosē Montjels kļuva par bagātāko un ietekmīgāko vīru pilsētā. Meitas viņš aizsūtīja uz Parīzi, dēlu iekārtoja diplomātiskajā dienestā Vācija un pats visas pūles veltīja sava īpašuma vairošanai. Taču baudīt negodīgā ceļā iegūto bagātību viņš paguva tikai sešus gadus.

Pēc tam kad bija apritējis gads kopš vīra nāves, sieva jau zināja, ka kāpņu iečikstēšanās aizvien nozīmēja kādu nelāgu vēsti. Tās vienmēr pienāca vakaros. «Atkal jau uzklīduši bandīti,» viņai ziņoja. «Vakar aizdzīti piecdesmit teļi.» Nekustīgi šūpuļkrēslā sēdēdama un nagus grauzdama, viņa sūrojās.

«Es jau tev teicu, Hosē Montjel,» pati pie sevis runādama, viņa sacīja. «Pateicību šajā pilsētā nepazīst. Tu vēl savā kapā neesi atdzisis, bet visi jau mums pagriež muguru.»

Mājā nekas nenotika. Vienīgais cilvēks, kuru viņa redzēja šajos bezgalīgi garajos lietavu mēnešos, bija neatlaidīgais seņjors Kārmaikls, bet nekad viņš neienāca mājā ar aizvērtu lietussargu. Nekas nebija pavērsies uz labo pusi. Seņjors Kārmaikls vairāk reižu bija rakstījis Hosē Montjela dēlam, lūgdams to atgriezties dzimtenē un uzņemties saimniecības vadīšanu, pie reizes aizvien arī izsacīdams dažus personiskus apsvērumus par Montjela atraitnes veselības stāvokli. Taču atbildes bija izvairīgas Beidzot Hosē Montjela dēls vaļsirdīgi atzinās, ka baidoties braukt mājas, kur viņu varot nogalināt. Tad seņjors Kārmaikls jutās spiests uzkāpt atraitnes guļamistabā un atzīties, ka viņiem draud sabrukums.

— Jo labāk,— atraitne atbildēja.— Esmu līdz kaklam iestigusi sieru kaudzēs un mušu mākuļos. Ja vēlaties, pievāciet, kas jums vajadzīgs, un ļaujiet man mierīgi nomirt.

Kopš šā laika atraitnes vienīgā saskarsme ar pasauli bija vēstules, kuras viņa katra mēneša beigās rakstīja savām meitām. «Mūsu pilsētiņa ir nolādēta,» viņa žēlojās.

«Uz visiem laikiem palieciet tur, kur jūs esat, un neraizējieties par mani. Es esmu laimīga, zinādama, ka jūs esat laimīgas.» Meitas viņai atbildēja. Viņu vēstules aizvien bija mundras, un varēja just, ka tās rakstītas siltās un gaišās telpas un ka meitenes, apstādamās, lai par ko padomātu, aizvien savu atspulgu redzējušas daudzos spoguļos. Arī viņas negribēja atgriezties mājās. «Seit ir civilizēta zeme,» viņas paskaidroja. «Bet tur mums nav piemērota vide. Nevaram dzīvot tik mežonīgā zemē, kur cilvēkus apšauj politiskas pārliecības dēļ.» Lasīdama šīs vēstules, Montjela atraitne jutās labāk un katru frāzi pavadīja ar piekrītošu galvas mājienu. Kādu reizi meitas viņai pastāstīja par gaļas tirgu Parīzē, kur nokautās rožainās cūkas, izgreznotas ar puķu vītnēm un ziediem, karājoties pie ieejas. Vienas vēstules beigās ar svešu rokrakstu bija uzšņāpta piezīme: «Iedomājies, māmulīt, šeit vislielāko un skaistāko neļķi iesprauž cūkai zem astes.» Izlasījusi šo frāzi, Montjela atraitne pirmo reizi kopš diviem gadiem pasmaidīja. Viņa uzkāpa savā guļamistabā un, gaismu nenodzēsusi, pagrieza elektrisko ventilatoru pret sienu. Pēc tam viņa no naktsgaldiņa izņēma grieznes, ripulīti leikoplasta un rožukroni un apsaitēja labās rokas apgrauzto īkšķi. Brīdi vēlāk viņa sāka skaitīt lūgsnas, taču jau pie otrās rožukroni pārlika kreisajā rokā, jo labajā caur leikoplastu krelles nebija lāgā sataustāmas. Mirkli viņa izdzirdēja tālu pērkona grāvienu, bet tad, galvu uz krūtīm nokārusi, iesnaudās. Labā roka ar rožukroni noslīdēja gar sāniem, un šajā mirklī viņa iekšējā pagalmā, ietinušos baltā palagā, ieraudzīja Dižo Māti, kas, suku klēpī nolikusi, ar īkšķi kāva utis. Montjela atraitne Dižajai Mātei apvaicājās:

«Kad es miršu?»

Dižā Māte pacēla galvu:

«Tad, kad tev sāks pagurt rokas.»

MĀKSLĪGĀS rozes

Rita mijkrēslī taustīdamās, Mina uzvilka bezpiedurkņu kleitu, kuru iepriekšējā vakarā bija uzkarinājusi pie gultas,'un izrakņāja lādi, lai atrastu pieliekamās piedurknes. Viņa tās meklēja uz sienās iesistajām naglām aizdurvē, cenzdamās to izdarīt pēc iespējas klusāk, lai nepamodinātu neredzīgo vecmāmuļu, kura gulēja tajā pašā istabā. Bet, pieradusi pie rīta pustumsas, viņa pamanīja, ka vecmāmuļa jau piecēlusies. Tad Mina aizgāja uz virtuvi, lai vecmāmuļai apjautātos par noklīdušajām piedurknēm.

— Tās ir mazgājamā istabā,— aklā vecīte paskaidroja.

Un tur patiesi tās bija — piestiprinātas uz stieples ar

diviem koka knaģīšiem, taču vēl aizvien mitras. Mina atgriezās virtuvē un izplāja piedurknes uz pavarda akmeņiem. Aklā vecmāmuļa turpat iepretim maisīja kafiju, mirušos redzokļus pievērsusi gaiteņa ķieģeļu apmalei, kur bija savirknēti puķu podi ar ārstniecības augiem.

— Manas lietas neaiztiec,— Mina teica.— Sajās dienās uz sauli nav ko cerēt.

Aklā pavērsa seju uz runātājas pusi.

— Es pavisam biju piemirsusi, ka šodien ir lielā piektdiena,— viņa paskaidroja.

Dziļi' ievilkusi elpu, Viņa pēc smaržas noskārta, ka kafija jau būs gatava, un noņēma katliņu no pavarda.

— Paklāj apakšā papīru —* pavarda virsa ir nokvēpusi,— vecmāmuļa teica. Mina ar rādītājpirkstu novilka pār pavarda akmeņiem. Tie patiešām bija nokvēpuši, bet akmeņus klāja sacietējusi sodrēju kārta, tāpēc piedurknes nevarēja notriepties, ja vien tās neberzēja pret virsu.

— Ja piedurknes kļūs netīras, tu būsi vainīga,— Mina pārmeta.

Vecmāmuļa pa to laiku sev bija ielējusi tasi kafijas.

— Tu esi sapīkusi,— viņa teica, pabīdīdama sēdekli uz gaiteņa pusi.— Dusmīgs cilvēks nedrīkst iet pie dievgalda.— Un vecmāmuja nosēdās iepretim rozēm iekšējā pagalmā, lai iebaudītu kafiju. Kad noskanēja trešais uz dievkalpojumu aicinošais zvana šķindiens, Mina noņēma piedurknes no pavarda, bet tās vēl aizvien bija mitras. Tomēr viņa tās uzlika. Cienīgtēvs Anhels nepielaida pie dievgalda sievietes ar kailiem delmiem. Seju Mina nemazgāja. Ar dvieli noslaucījusi krāšļu paliekas, viņa paņēma lūgsnu grāmatu un apmetni un izgāja uz ielas. Pēc stundas ceturkšņa viņa atkal atgriezās.

— Tā tu nonāksi baznīcā tikai pēc tam, kad evaņģēlijs būs jau nolasīts,-^ ieminējās aklā vecmāmuļa, vēl aizvien rožu tuvumā sēdēdama.

Mina devās tieši uz ateju.

— Es nevaru rādīties baznīcā,— viņa teica.— Piedurknes ir mitras, un kleita nav izgludināta,— Mina paskaidroja, juzdama uz sevi vērstu gaišredzīgu skatienu.

— Šodien ir lielā piektdiena — un tu neej uz baznīcu?— aklā brīnījās.

Atnākusi no atejas, Mina ielēja sev tasi kafijas un nosēdās turpat pie kaļķiem nobalsinātās aplodas līdzās vecmāmuļai. Taču dzert kafiju viņa nespēja.

— Pie visa vainīga esi tu,— Mina nomurmināja trulā īgnumā, juzdama, ka izplūst asarās.

— Tu raudi!—vecmāmuja izsaucās.

Nolikusi lejkannu pie raudeņu podiem, viņa izgāja pagalmā, atkārtodama:

— Tu raudi!

Mina nolika kafijas tasi zemē un piecēlās.

— Es raudu aiz dusmām,— viņa paskaidroja. Un, paiedama cieši garām vecmāmuļai, piebilda:—Tev vajadzētu izsūdzēt grēkus, jo tavas vainas dēļ es netiku pie lielās piektdienas dievgalda.

Aklā palika nekustīgi stāvam, gaidīdama, līdz Mina aizvērs guļamistabas durvis. Pēc tam viņa aizslāja līdz gaiteņa galam. Tur noliekusies, vecmāmuļa sataustīja kafijas tasi un pārliecinājās, ka tā ir vesela. Atliedama kafiju atpakaļ māla podā, viņa turpināja tērgāt:

— Dievam tam kungam zināms, ka teitan manas vainas nav.

No guļamistabas iznāca Minas māte.

— Ar ko tu sarunājies?— viņa jautāja.

— Ne ar vienu,— aklā atbildēja.— Es jau agrāk tiku tev teikusi, ka pamazītēm zaudēju prātu.

Ieslēgusies istabā, Mina atdarīja ņieburu un izņēma trīs atslēdziņas, kas bija savirknētas uz saspraužamās adatas. Ar vienu no tām viņa atvēra skapja atvilktni un no tās izņēma mazu koka lādīti, ko atdarīja ar otru atslēdziņu. Lādītē bija uz krāsaina papīra rakstītu un ar gumijas lentīti pārsietu vēstuļu saišķltis. Noglabājusi tās sev aiz ņiebura, viņa atlika lādīti vecajā vietā un atvilktni atkal aizslēdza. Pēc tam Mina izgāja atejā un vēstules iemeta bedrē.

— Tu taču posies uz dievkalpojumu?—māte viņai pajautāja.

— Viņa nevarēja turp tikt,— iejaucās neredzīgā vecmāmuļa.— Es biju aizmirsusi, ka ir lielā piektdiena, un vakarvakarā izmazgāju viņas piedurknes.

— Tās vēl tagad nav izžuvušas, — Mina nomurmināja.

— Miņai šajās dienās bija daudz darba,— aklā vecmāmuļa aizbildinājās.

— Uz lieldienām man jānodod simt piecdesmit duču rožu,— Mina sacīja.

Todien saule sāka tveicēt agrā rīta stundā. Pirms septiņiem Mina istabā sakārtoja mākslīgo rožu izgatavošanai nepieciešamos piederumus: ar ziedlapiņām un stieplēm piekrautu kurvi, kasti ar kreppapīru, divus pārus griežņu, dziju kamolu un pudelīti ar līmi. Drīz vien ieradās arī Trinidada ar papes kārbu padusē un apjautājās, kāpēc Mina nav bijusi dievkalpojumā.

— Man nebija piedurkņu,— Mina paskaidroja.

— Tu jau būtu varējusi tās aizņemties,— Trinidada teica un pievirzīja pie durvīm sēdekli ar ziedlapiņām.

— Biju jau nokavējusies,— Mina sacīja, uztistīja rozi un pēc tam pievilka tuvāk kurvi, lai ar grieznēm uzkroko-tu ziedlapiņas. Trinidada nolika zemē papes kārbu un arī ķērās pie darba.

Mina paskatījās uz papes kārbu.

— Vai tu esi nopirkusi jaunas kurpes?—viņa jautāja.

— Nē, tur ir nosprāgušas peles,— Trinidada noteica.

Tā kā Trinidada bija iemanījusies ziedlapiņu krokošanā,

Mina visu vērību veltīja ar zaļu papīru aptītu stiepļu stublāju izgatavošanai. Viņas strādāja klusēdamas, lai gan saules spozme slīdēja uz priekšu, apgaismodama idilliskas bildītes un ģimenes fotoattēlus. Kad Mina bija

beigusi krokot ziedkātiņus, viņa pievērsa Trinidadai dīvainas apgarotības izgaismotu seju. Trinidada krokoja ziedus apbrīnojamā skaistumā, pirkstgalus tikko kustinādama un kājas cieši sažņaugusi. Mina noskatījās uz biedrenes virietiskajām kurpēm. Galvu nepaceldama, Trinidada izvairījās no šā skatiena, tikai pavilka kājas mazliet atpakaļ un pārtrauca darbu.

— Kas noticis?— Trinidada iejautājās.

Mina pieliecās viņai tuvāk.

— Viņš aizbraucis.

Trinidada nometa grieznes klēpi.

— Nevar būt.

— Ir gan,— Mina teica.

Trinidada, acis nepamirkšķinādama, paskatījās uz draudzeni — un starp viņas kopā saaugušajām uzacīm iezīmējās vertikāla rieva.

— Un tagad?— viņa jautāja.

Balsij neiedreboties, Mina atbildēja:

— Tagad vairs nekas.

Trinidada aizgāja pirms pulksten desmitiem.

Izkratījusi sirdi, Mina jutās labāk un draudzeni uz brīdi aizturēja, lai tā beigtās peles izmestu atejā.

Aklā vecmāmuļa apcirpa rožu ceru.

— Vai vari uzminēt, ko es nesu kārbā?— Mina, garām iedama, viņai iejautājās un kārbā pakratīja nosprāgušās peles.

Vecmāmuļa vērīgi ieklausījās.

— Sakrati vēl,— viņa teica.

Mina sapurināja peles vēlreiz, taču aklā veltīgi nopūlējās uzminēt, kas atrodas kārbā, lai gan klausījās pa trim lāgiem, ar rādītājpirkstu auss ļipiņu atstiepusi.

— Tur ir peles, naktī tās baznīcā iekļuvušas lamatās,— Mina paskaidroja.

Atgriezdamās no atejas, viņa pagāja garām vecmāmuļai, ne vārda nebilzdama. Taču aklā tipināja meitenei nopakaļ. Kad viņas iegāja viesistabā, Mina viena sēdēja pie aizvērtā loga, turpinādama savu darbu ar mākslīgajām rozēm.

— Mina,— vecmāmuļa teica,— ja tu gribi būt laimīga, neuzticies svešiem ļaudīm.

Ne vārda nesacīdama, Mina paskatījās uz vecmāmuļu. Aklā večiņa bija nosēdusies viņai iepretim un arī grasījās ķerties pie darba. Taču Mina viņai to neļāva.

— Tu esi satraukta,— vecmāmuļa teica.

— Tas viss tavas vainas dēļ . . .— Mina pārmeta.

— Kāpēc tu negāji uz baznicu?—vecmāmuļa jautāja.

— Tu to zini labāk par visiem citiem.

— Ja tas būtu piedurkņu pēc, tu neizietu no viesistabas,— neredzīgā sacīja.— Pa ceļam tu esi satikusi cilvēku, kurš tevi aizkaitinājis.

Mina pārvilka rokas pār vecmāmuļas neredzīgajām acīm, it kā noslaucīdama neredzamu stiklu.

— Tu esi gaišreģe,— viņa teica.

— Šorīt tu pa divi lāgi gāji uz ateju,— vecmāmuļa sacīja.— Nekad tu neesi turp gājusi vairāk kā vienu reizi.

Mina joprojām rosījās ap rozēm.

— Vai tu varētu man parādīt, kas glabājas skapja atvilktnē?— vecmāmuļa iejautājās.

Mina lēnītēm iesprauda rozi loga palodā, izvilka no ņiebura tris atslēdziņas un ielika tās vecmāmuļai rokā. Pati viņa aizvēra vecītes pirkstus, pēc tam ierunājās:

— Vari iet un paskatīties savām acīm.

Vecmāmuļa ar pirkstu galiem aptaustīja atslēdziņas.

— Es ar savām acīm nevaru ielūkoties atejas bedrē,— viņa ieminējās.

Mina pacēla galvu, un viņu pēkšņi pārņēma dīvaina sajūta: tā vien likās, ka neredzīgā vecmāmuļa jūt viņas skatienu.

— Ja tevi tik ļoti interesē, tad izvelc bedrē iemesto.

Vecīte sacītajam nepiegrieza vērību.

— Tu allažiņ līdz rītausmai raksti gultā,— viņa teica.

— Gaismu nodzēs aizvien tu pati,— Mina atbildēja.

— Un tu tūlīt iededz kabatas laterniņu,— neredzīgā vecīte iebilda.— Pēc tavas elpas es varētu pasacīt, par ko tu raksti.

Mina pūlējās izlikties vienaldzīga.

— Labi,— galvu nepaceldama, Mina noteica.— Pieņemsim, ka ir tā, kā tu domā. Un kas tur būtu sevišķs?

— Nekas,— aklā vecmāmuļa atbildēja.— Tikai tev zudumā iet lielās piektdienas svētais vakarēdiens.

Mina ar abām rokām satvēra pavedienu kamoliņu, grieznes un žūksni nepabeigtu rožu stublāju un ziedu. Visu to sametusi kurvītī, viņa cieši pavērās vecmāmuļai sejā.

— Vai tu gribi, lai tev pasaku, ko es darīju atejā?— viņa jautāja. Abas brīdi klusēja, un tad Mina atbildēja pati uz savu jautājumu:— Es tur gāju izkakāties.

Neredzīgā vecmāmuļa kurvītī ielika viņai pasniegtās atslēdziņas.

— Tā būtu laba atruna,— viņa nomurmināja, čāpodama uz virtuvi.— Un es tev noticētu, ja tā nebūtu pirmā reize mūžā, kad dzirdu tevi runājam rupjības.

Minas māte nāca no gaiteņa viņa gala, nesdama klēpi ērkšķainu rožu.

— Par ko jūs ķīvējaties?—viņa apjautājās.

— Es jau tev teicu, ka esmu jukusi,— neredzīgā vecmāmuļa atbildēja.— Taču jūs mani laikam uz trakomāju nesūtīsiet, iekāms es nesākšu svaidīties ar akmeņiem.

DIŽĀS MĀTES BĒRES

Visas pasaules mazticīgie, paklausieties patiesīgu stāstu par Dižo Māti, par Makondo ķēniņvalsts neierobežoto patvaldnieci, kura deviņdesmit divus gadus turēja varas grožus savās rokās un, svēto kārtā iesvaidīta, mira kādā pagājušā septembra otrdienā un uz kuras bērēm ieradās pats Visaugstais Dvēseļu Gans.

Tagad, kad līdz siržu dzīlēm satrauktā tauta atguvusi līdzsvaru; tagad, kad Sanhasinto spēlmaņi, Gvahīras kontrabandisti, Sinū risu tirgoņi, Gvakamajalas padauzas, Sjerpes pūšļotāji un Arakatakas banānu audzētāji ir nojaukuši savas teltis, lai atpūstos pēc nogurdinošajām bezmiega naktīm, un kad nomierinājušies un pie valsts darbiem atkal ķērušies republikas prezidents un viņa ministri un visi, kuri pārstāvēja valsts varu un citus pārdabiskus spēkus sakarā ar šīm nepieredzēti spožajām bērēm, kurām līdzīgas nav atzīmētas vēstures annālēs; tagad, kad Visaugstākais Dvēseļu Gans miesā un dvēselē uzkāpis Debesu valstībā un kad nav iespējams iziet Makondo ielās, jo tās pilnas ar tukšām pudelēm, cigarešu izsmēķiem, apkrimstiem kauliem, konservu kārbām un lupatām, un izkārnījumiem, ko atstājuši milzīgie uz bērēm saradušies ļaužu bari,— tagad ir laiks pie ārdurvīm nolikt ķeblīti un, iekāms vēl nav paguvuši ierasties vēsturnieki, visos sīkumos izklāstīt šo vistautas grandiozo saviļņojumu.

Pirms četrpadsmit nedēļām pēc bezgalīgi ilgajām naktīm ar sautējumu uzliktņiem, sinepju kompresēm un bankām murgu agonijas izmocītā Dižā Māte pavēlēja nosēdināt sevi vecajā no liānu staipekņiem pītajā krēslā, lai viņa varētu izsacīt savu pēdējo gribu. Tas bija vienīgais, ko vēl vajadzēja izdarīt, un tad viņa mierīgi

spētu nomirt. Šorīt ar cientēva Antonio Isabela starpniecību viņa bija nokārtojusi dvēseles lietas, un tagad ar deviņiem savu brāļu un māsu bērniem, saviem vispārējiem mantiniekiem, kuri sapulcējās mirējas istabā, bija kārtojams viss, kas saistījās ar viņas lādēm un šķirstiem. Istabā palika arī gandrīz simt gadu vecais garīdznieks, kuram vislabāk patika sarunāties pašam ar sevi. Viņa nogādāšanai Dižās Mātes guļamistabā bija vajadzīgi desmit vīri, un tāpēc arī bija nospriests viņu tur paturēt, lai

• nevajadzētu stiept lejā un pēdējā mirklī atkal augšā pa kāpnēm.

Nikanors, vecākais no mantiniekiem, varena auguma mežonīgs tēvainis, ģērbies aizsargkrāsas uzvalkā, zābakos ar piešiem un zem krekla aizbāztu trīsdesmit astotā kalibra revolveri ar garu stobru, aizgāja meklēt notāru. Milzīgā, pēc sīrupa un raudenēm smaržojošā divstāvu māja ar savām 'tumšajām istabām, kas bija kā bāztin piebāztas ar četru, tagad jau pīšļos sabirzušu paaudžu uzkrātajām lādēm un tīnēm, gaidot šo brīdi, bija pamirusi jau kopš iepriekšējās nedēļas. Dziļajā galvenajā gaitenī ar sienās iestiprinātajām stieplēm, uz kurām

kādreiz karājās nodīrātu cūku liemeņi un augusta miegainajās dienās noasiņošanai izvietoti brieži, tagad, uz sāls maisiem un darba rīkiem saspiedušies, gulēja kalpi, gaidīdami pavēli lēkt seglos, lai sēru vēsti darītu zināmu vistālākajos bezgalīgā zemes īpašuma nostūros. Pārējie ģimenes locekļi bija sapulcējušies viesistabā. Bālas sievietes, no kurām bezmiegā pavadītās naktis un jau no iepriekšējām paaudzēm mantotais vārgums šķita izspieduši pēdējo asinslāsīti, bija tērpušās sērās, un tās šķita mūžīgas un nebeidzamas, jo sastāvēja no daudziem citu uz cita nogulsnētiem sēru noslāņojumiem. Dižās Mātes matriarhālā stingrība savu mantību un vārdu bija apjozusi ar svētsvinīgiem dzeloņstiepļu aizžogiem, kuru iekšienē tēvoči precējās ar brāļumeitu meitām, brālēni ar savu vecāku māsām un brāļi ar svainēm, izveidojot tādu asiņu sajaukuma jūkli, ka pati dzimtas turpmākā pastāvēšana jau bija kļuvusi par apburtu apli. Tikai Magdalēnai, jaunākajai no visām brāļumeitām, bija izdevies lauzt šo loku — rēgu redzējumu iebiedēta, viņa bija lūgusi cientē-vu Antonio Isabelu izdzīt no viņas nešķīstos garus, likusi apcirpt sev matus, atsacījusies no pasaulīgas slavas un goda un iestājusies kādā apustuliskās prefektūras klosterī. Ārpus oficiālās ģimenes ietvariem, izmantojot pirmās

nakts tiesības, dzimtas vīrieši-plašā apkaimē ganu apmetnēs, uz kalnu takām un viensētās bija savairojuši lielu skaitu bastardu, kas bez vārda un titula tika uzņemti kalpotāju pulkā, tos dēvējot par Dižās Mātes audžubērniem, aizgādājamiem un aprūpējamiem.

Nāves nenovēršamības gurdenais satraukums uzurdija laužu prātus. Citkārt pie godinājumiem un paklausības pieradušās mirējas balss noslēgtajā istabā tagad atgādināja ērģeļu basa stabuļu tikko jaušamu dūkoņu, taču tā bija sadzirdama mājas vistālākajos nostūros. Nevienam viņas nāve nebija vienaldzīga. Pašreizējā gadsimtā Dižā Māte bija Makondo smaguma centrs, tāpat kā viņas brāļi, vecāki un vecvecāki tādi tika bijuši pagātnē, ar savu kundzību iesniegdamies tālu laika ritējumā. Pati pilsētiņa bija radusies un izaugusi ap viņas vārdu. Nevienam nebija zināma nedz viņas mantojuma izcelsme, nedz apjoms, nedz arī tā patiesā vērtība, taču visi bija pieraduši ticēt, ka Dižā Māte ir tekošo un stāvošo ūdeņu pavēlniece, noteicēja par jau bijušajām un vēl gaidāmajām lietavām, par ceļiem visā apkaimē, par telefona stabiem, par garajiem gadiem un debess svelmi, tiesīga ar mantojuma ceļā iegūtām privilēģijām izlemt visu, kam sakars ar dzīvību un mantu. Kad viņa apsēdās savas mājas balkonā, lai tur atveldzētos, ar visu savu miesas un autoritātes svaru atzvilusi vecajā liānu šūpuļkrēslā, viņa patiesi šķita bezgaligi bagāta un varena, pati bagātākā un varenākā matrona visā pasaulē.

Nevienam ne prātā nenāca, ka Dižā Māte būtu mirstīga, atskaitot viņas dzimtas locekļus un viņu pašu, pēc tam kad cientēvs vecuma nevērībā bija uzplijies ar runām par nāvi. Taču Diža Māte cereja nodzīvot vairāk nekā simt gadu tāpat kā viņas vecmāmuļa no mātes puses, kura 1875. gada kara laikā, nocietinājusies savā virtuvē, atvairīja pulkveža Aureljāno Buendijas karavīru patruļu. Tikai šā gada aprīli Dižā Māte apjēdza, ka dievs viņai nav lēmis godu atklātā cīņā iznīcināt federālistu masoņu bandu.

Pirmajā nedēļā, kad sakās sāpes, ģimenes ārsts viņu dziedināja ar sinepju plāksteriem un vilnas zeķēm. Tas bija pārmantots mediķis ar Monpeljē iegūtu diplomu, kurš aiz filozofiskiem apsvērumiem neieredzēja nekādu progresu savā zinātnē. Dižā Māte viņam bija piešķīrusi priekšrocību būt vienīgajam ārstam Makondo apkaimē, aizliegdama šeit darboties jebkuram citam dziedniekam. Savā laikā, uzsēdies zirga mugurā, viņš vēlīnās novakares stundās apmeklēja sadrūmušos slimniekus un, pateicoties dabas piešķirtajām spējām, kļuva par tēvu daudziem bērniem. Bet tad sasodītais artrīts padarīja viņa locekļus nekustīgus, un kopš šā laika viņš slimniekus vairs neapmeklēja, bet ārstēja tos neklātienē, vadīdamies pēc apjautas, citu nostāstiem un viņam piesūtītām ziņām. Kad viņu izsauca Dižā Māte, dakteris, ģērbies tikai pidžama un uz diviem spieķiem balstīdamies, šķērsoja laukumu un iekārtojās slimnieces guļamistabā. Atskārtis, ka Dižā Māte mirst, viņš lika atgādāt šurp lādi ar visādiem fajansa podiņiem, uz kuriem bija latīniski uzraksti, un veselas trīs nedēļas mirēju no iekšienes un ārpuses vārdzināja ar daždažādiem jau par klasiskiem kļuvušiem plāksteriem, izdaudzinātām mikstūrām un slimnieces barības izvados sabāztām mediciniskām svecītēm. Uz sāpīgām vietām viņš uzlika kvēpinātus krupjus, bet nieru apvidū dēles, līdz kādu ritu viņam vajadzēja izšķirties, vai nu aicināt balbieri asinsnolaišanai, vai arī cientēvu Antonio Isabelu nešķīsto garu izdzīšanai.

Nikanors izlēma sūtīt pēc garīdznieka. Desmit viņa spēcīgākie vīri iesēdināja dvēseļu ganu čīkstošā, no klūgām pītā šūpuļkrēslā zem appelējuša baldahīna, kas tika izmantots vienīgi svinīgos gadījumos, un no mācītāja mājas atstiepa uz Dižās Mātes guļamistabu. Pēdējā svaidījuma zvargulīša trinkšķi un siltā septembra agrīnais rīts bija pirmie vēstneši, kas Makondo iedzīvotājus brīdināja par gaidāmo notikumu. Kad uzlēca saule, nora Dižās Mātes mājas priekšā līdzinājās lauku gadatirgum. Tas savā ziņā atgādināja agrākos laikus. Kad Dižā Māte vēl nebija sasniegusi septiņdesmit gadu vecumu, viņas dzimšanas dienas tika atzimētas ar visilgākajām un trokšņainākajām līksmēm, kādas vien varēja atcerēties to dalībnieki. Pilsētiņas iemītnieku cienastam izvietoja plteņpudeles ar degvīnu, laukumā kāva lopus un, uz dēļu paaugstinājuma sakāpuši, muzikanti nepārtraukti spēlēja trīs dienas no vietas. Zem noputējušiem mandeļkokiem, kur gadsimta pirmajā nedējā bija apmetušies pulkveža Aureljāno Buen-dijas leģioni, ierīkoja stendus, kur varēja dabūt banānu dzērienu, maizītes, ar rīsiem un sīpoliem aizdarītas asins-desas, ceptus dradžus, pīrādziņus ar gaļu, sviestmaizes ar šķiņķi, cīsiņus, frikadeles, virtuļus, kukurūzas speķrausī-šus, kārtainos pīrādziņus, cūku desas, sautētas nieres, kokosriekstu saldumus, cukurniedru sīvo ar visvisādām uzkodām, kā ari ļaužu iepriecināšanai daždažādus nieciņus un spīgullšus, turklāt tepat varēja noskatīties gaiļu cīņās un piedalīties loterijas izlozēs, bet juceklīgajā ļaužu dtūzmā tika pārdotas ari Dižās Mātes ģīmetnes un plecu lentēs iekarināmi attēli.

Svinības sākās jau divas dienas iepriekš un beidzās tieši dzimšanas dienā ar sprakšķošu uguņošanu un ģimenes balli Dižās Mātes mājā. Atlasīti ielūgtie viesi un likumīgie ģimenes locekļi, ko iztapīgi apkalpoja ārlaulībā radušās atvases, dejoja, spēlējot vecajai pianolai, kura bija apgādāta ar modernas mūzikas veltnīšiem. Dižā Māte zāles viņā galā sēdēja ar linu spilveniem apkrautā atzveltnes krēslā, un visi paklausīja jebkuram visniecīgākajam mājienam, ko viņa deva ar labo roku, kurai uz katra pirksta bija samaukti gredzeni. Sājos vakaros tika arī izplānotas tekošā gadā sarīkojamās kāzas, reizēm šos lēmumus saskaņojot ar pašiem mīlētājiem, bet lielākoties vadoties vienīgi pēc Dižās Mātes iedomām. Svinību noslēgumā Dižā Māte iznāca uz balkona, kurš bija izgreznots ar vītnēm un papīra laterniņām, un no turienes pūlī bārstīja naudu.

Tagad šī tradīcija jau bija pagātnes tiesa — daļēji ģimenes sēru dēļ, kuras sekoja cita citai, daļēji pēdējā laika politiskās nestabilitātes dēj. Jaunāko paaudžu ļaudis par šiem greznajiem sarīkojumiem bija dzirdējuši tikai nostāstus. Un tāpat tie nekad nebija redzējuši Dižo Māti dievkalpojumos, kuru laikā viņu aizvien apvēdināja kāds no civilās administrācijas pārstāvjiem, un Dižā Māte bija vienīgais cilvēks, kuram bija piešķirta priekšrocība neno-mesties ceļos pat tajā brīdī, kad tika paceltas dievmaizītes un svētā vakarēdiena vīna kauss, lai viņai nevajadzētu saņurcīt savus ar holandiešu mežģiņu volāniem apšūtos lindrakus, kā arī iecietinātos apakšsvārkus. Vecākie ļaudis kā jaunības atblāzmu atcerējās divsimt metrus garo paklāju no seņjoru mājas līdz galvenajam altārim baznīcā tajā pēcpusdienā, kad Marija del Rosārio Kastaņeda i Montēro izvadija uz kapiem savu mirušo tēvu un pa šo ceļu divdesmit divu gadu vecumā atgriezās jau ar jauno — cieņā starojošo Dižās Mātes titulu. Sī viduslaikus atgādinošā ainava kopš tās dienas piederēja ne tikai pie ģimenes, bet visas nācijas vēstures. Ar katru mirkli tālāka un gaistošāka — pēcpusdienas ģerāniju tveicē tvīkstošā Dižā Māte aizvējoja leģendā. Viņas autoritāti tagad pārstāvēja Nikanors. Saskaņā ar nerakstītu, tikai tradīcijā iedibinātu likumu Dižās Mātes mantiniekiem pēc

testamenta aizzīmogošanas vajadzēja sarīkot trīs diennaktis ilgas līksmes. Tautai gan bija labi zināma Dižās Mātes apņēmība izsacīt savu pēdējo gribu tikai īsi pirms nāves, taču nevienam negribējās ticēt, ka viņa ir mirstīga. Bet, kad pēdējā svaidījuma zvārgulīša trinkšķēšana pamodināja Makondo iedzīvotājus, viņi pārliecinājās, ka Dižā Māte ne tikai ir mirstīga, bet jau šobrīd mirst.

Viņas stunda bija pienākusi. Pat gultā, viscaur apkaisīta ar alojes pulveri zem apputējušo mežģīņu klātā baldahīna, viņas dzīvība bija tikko jaušama mātišķīgo krūšu gurdajā elpā. Līdz piecdesmit gadu vecumam Dižā Māte bija noraidījusi viskvēlākos pielūdzējus, bet tagad, no dabas gan būdama apveltīta ar spēju vienai pašai pazīdīt visu savu dzimtu, viņa mira kā šķista bezbērnu jaunava. Kad cientēvs Antonio Isabels visu bija sagatavojis Dižās Mātes delnu svaidīšanai, viņam vajadzēja lūgt kādu palīgā, jo mirēja, agonijai sākoties, rokas bija sažņaugusi dūrēs. Brāļu un māsu meitu palīdzība neko nedeva. Stingrā piepūlē pirmoreiz veselas nedēļas laikā mirēja cieši pie krūtīm piespieda ar dārgakmeņiem greznoto roku un, blenzdama radiniecēs ar savām bezkrāsainajām acīm, izdvesa:— Zagles.— Bet tad, pamanījusi liturģiskā tērpā ģērbušos cientēvu Antonio Isabelu un viņam pakalpojošo zēnu ar pienācīgiem piederumiem, mierīgā pārliecībā nočukstēja:— Es mirstu.— Novilkusi gredzenu ar lielo dimantu, viņa to pastiepa mūķenei Magdalēnai, kurai uz mantojumu bija vismazāk tiesību. Tas taču bija tradīciju gals, jo Magdalēna, iestādamās klosterī, atteicās no savas mantojuma daļas par labu baznīcai.

No rīta Dižā Māte lūdza, lai viņu atstāj vienatnē ar Nikanoru pēdējo aizrādījumu sniegšanai. Kādu pusstundu pilnīgā atbilstībā savām prāta spējām viņa ar Nikanoru apspriedās par saimniecības lietām, bet pēc tam sniedza norādījumus par savām bērēm un izvadīšanu.— Turi acis vaļā,— viņa teica.— Un tāpat labi pielūko visas vērtslietas, jo daudz ļaužu ierodas uz miroņa apstāvēšanu tikai tāpēc, lai ko pievāktu.— Pēc brīža, palikusi vienatnē ar garīdznieku, viņa vaļsirdīgi, plaši un visos sīkumos izsūdzēja grēkus, bet pēcāk tuvinieku klātbūtnē iebaudīja svēto vakarēdienu. Un tikai tad, kad tas viss bija paveikts, viņa palūdza nosēdināt sevi pītajā šūpuļkrēslā, lai darītu zināmu savu pēdējo gribu.

Nikanors uz divdesmit četrām ar skaidriem burtiem aprakstītām papīra lapām godprātīgi bija uzskaitījis Dižās

Mātes īpašumus. Nosvērtā un skanīgā balsi, klātesot lieciniekiem cientēvam Antonio Isabelam un dakterim, viņa nodiktēja notāram savas mantības sarakstu, kas bija augstākais un vienīgais viņas varas un diženības avots. Reālās proporcijās tverot, priekšmetiskais mantojums bija reducējams uz trim Karaliskajiem dāvinājumiem, kuri Dižās Mātes valdīšanas laikā bija nemitīgi palielinājušies. Sajā milzīgajā teritorijā bez noteikti nospraustām robežām, kura aptvēra piecas municipalitāšu platības uņ kurā neviens nebija sējis ne grauda sev, ar rentnieku tiesībām dzīvoja trīssimt piecdesmit divas ģimenes. Katru gadu savas vārdadienas priekšvakarā Dižā Māte apliecināja savas valstij neatsavināmās īpašuma tiesības uz rentes maksas ievākšanu. Nosēdusies mājas galvenajā gaitenī, viņa personiski saņēma maksu par tiesībām dzīvot uz viņai piederošās zemes, kā to jau gadsimtiem ilgi viņas priekšteču priekšteči bija piedzinuši no savu rentnieku priekšteču priekštečiem. Kad nodevu ievākšana, kas ilga trīs dienas, beidzās, pagalms bija pilns ar cūkām, tītariem, vistām, ar desmito tiesu no ražas, pirmajām nodevām no augļiem un dārzeņiem un visvisādām zemes dāvanām. Patiesībā tā bija pļauja, ko īpašnieku ģimene kopš laika gala tika ievākusi no neskartajām zemēm, kuru kopplatība, pēc aptuvenas aplēses, bija ap simttūkstoš hektāru. Bet vēsturei bija labpaticis, ka to robežās radās un uzplauka Makondo novada deviņas apdzīvotas vietas, neskaitot paša apgabala galvaspilsētu, tā kā visiem savā mājā dzīvojošiem piederēja tikai sienas un jumts virs galvas, bet pati zeme bija Dižās Mātes īpašums, par ko rentniekam vajadzēja maksāt, tāpat kā valdība maksāja viņai par zemi, ko aizņēma ielas un celi.

Apkārt ļaužu apmetnēm klaiņoja milzīgs daudzums nesaskaitītu un neaprūpētu mājdzīvnieku, uz kuru pakaļējiem gurniem bija iededzināta piederības zīme vienīgi priekškaramās atslēgas veidā. Sl zīme, kuru vasarās slāpju mocītie dzīvnieki apkārt klaiņodami iznēsāja līdz vistālākajiem pampas nostūriem vairāk ar savu burzmu nekā skaitu, bija visstiprākais leģendas apliecinājums. Neizskaidrojamu iemeslu pēc muižas plašie zirgu staļļi kopš pēdējā Pilsoņu kara pamazām bija kļuvuši aizvien tukšāki, līdz tajos iekārtoja cukurniedru spiedes, govju laidarus un risa dzirnavas. Dižās Mātes bagātību testamentā vēl tika pieminētas trīs ar zelta sīknaudu piepildītas māla krūkas, kuras Neatkarības kara laikā bija kaut kur mājā apraktas, taču ilgos un neatlaidīgos meklējumos nevienam tās nebija izdevies atrast. Kopā ar izrentēto zemju izmantošanas maksas un desmitās daļas, kā arī daždažādu citu nodevu ievākšanas tiesībām mantinieki allaž bija pārņēmuši no paaudzes paaudzē izstrādāto un ar katru paaudzi aizvien pilnveidoto aprakto dārgumu atrašanas plānu, kuram vajadzēja atvieglināt to meklēšanas darbus.

Dižajai Mātei bija nepieciešamas trīs stundas, lai pieminētu tikai savas pasaulīgās lietas. Mirējas balss smacīgajā telpas gaisotnē ikkatrai nosauktajai lietai šķita piešķiram sevišķu vērti un nozīmīgumu. Kad šis svarīgais dokuments bija apstiprināts ar izplūdušo Dižās Mātes parakstu, kā arī apliecināts ar liecinieku parakstiem, slepenas trīsas it kā čauršalca visu putekļaino mandeļkoku pavēnī pulcēt sākušos ļaužu sirdis.

Vēl tikai trūka sīks Dižās Mātes morālās mantības uzskaits. Pēdējā piepūlē izsliedamās uz varenās sēžamvietas, kā to pirms nāves savas diženības apliecināšanai bija darījuši jau viņas senči, Dižā Māte valdonīgā un skadrā balsī, paļaudamās tikai uz atmiņu, notāram uzskaitīja savu neredzamo mantību:

pazemes bagātības, teritoriālie ūdeņi, valsts karoga krāsas, nacionālā suverenitāte, cilvēka tiesības, sākotnē-jās tiesas, pārsūdzības instances, lietu caurlūkošana kasācijas kārtībā, ieteikumu vēstules, vēsturiskā pārmantojamība, skaistuma karalienes, transcendentālās runas, lieliskās manifestācijas, izcilās seņjoritas, korektie kavalieri, virsnieku goda kodekss, viņa visgaišākā svētība, augstāka virstiesa, ievešanai aizliegtās preces, gaļas apgādes problēma, valodas skaidrības jautājumi, priekšzīmes sniegums ļaudīm, tiesiskā iekārta, brīvā, taču reizē atbildīgā prese, Dienvidamerikas kultūras izkopšanas centri, atklātības doma, demokrātiskie priekšlasījumi, kristīgā morāle, ārzemju valūtas trūkums, patvēruma tiesības ārzemniekiem, komunisma draudi, valsts politikas kursa nospraušana, zemais dzīves līmenis, republikāniskās tradīcijas, trūcīgie iedzīvotāju slāņi, solidaritātes apliecinājumi . . .

Dižā Māte nepaguva pabeigt. Nogurdinošā uzskaite aizžņaudza viņai pēdējo elpu. Slīkdama abstrakto formulu jūrā, kuras gadsimtiem bija kalpojušas ģimenes morālās varenības attaisnošanai, Dižā Māte skaļi atraugājās un izlaida garu.

Tālās un miglājos slēptās galvaspilsētas iedzīvotāji tovakar pēcpusdienas avīžu speciālizdevumos redzēja divdesmit gadus vecas sievietes attēlu un nodomāja, ka tā ir kāda skaistuma karaliene. Uz ātru roku izretušētais un pāri četrām avīžu slejām palielinātais momentuzņēmums ar galvasvirsū saspraustu un ziloņkaula suku nostiprinātu matu vainagu un mežģīņu diadēmas ieskautu kaklu Dižajai Mātei bija piešķīris otru jaunību... Sim attēlam, kuru gadsimta sākumā bija uzņēmis kāds apkārtklaiņo-jošs fotogrāfs, bet kurš daudzus gadu desmitus bija novāļājies redakcijas arhīva nepazīstamo personu nodaļā, tagad bija lemts saglabāties nākamo paaudžu atmiņā. Sagrabējušos autobusos, ministriju liftos, drūmajos tējas salonos ar izbalējušiem gobelēniem godbijībā, ar cieņu un apbrīnu sačukstējās par mirušo autoritāti, kura dzīvojusi tik tālā malārijas un tveices šaustītā nomalē un kuras vārds, kas pirms stundas vēl nevienam visā valstī nebija zināms, tagad, pateicoties preses visvarenībai, bija kļuvis svēts.

Smidzināja sīks lietutiņš, zaļgani apsūbējušās gājēju sejās viesdams bažas. yisās baznīcās par godu aizgājējai dimdēja zvani. Republikas prezidents, kuru šī vēsts bija pārsteigusi pošamies uz jauno kadetu izlaiduma aktu, pašrocīgi uz telegrammas otras puses uzrakstīja kara ministram rīkojumu savā runā iekļaut aicinājumu Dižās Mātes piemiņu godināt ar minūti ilgu klusuma brīdi.

Viņas nāve jūtami skāra sabiedrisko kārtību. Pats republikas prezidents, līdz kuram pilsētnieku noskaņojums nonāca tikai kā ar smalku filtru attīrīts, caur automobiļa logu mirkļa redzējumā, tomēr pietiekami skaidri atskārta pilsētā valdošo kluso apmulsumu. Atvērtas palika tikai dažas kafejnīciņas, kurām nebija nekāda lāga slava, un Metropoles katedrāle, kurai vajadzēja gatavoties deviņas dienas ilgam svinīgam sēru dievkalpojumam. Nacionālajā Kapitolijā, kur, avīzēs savīstījušies, ubagi pavadīja naktis dorisko kolonnu un mirušo prezidentu kluso statuju pakājē, bija iedegtas Kongresa ugunis.

* Kad pirmais varas pārstāvis, pilsētā vēroto sēru aizkustināts, iegāja savā darbistabā, kājās piecēlušies, viņu sagaidīja ministri ar sēru lentēm ap piedurknēm, vēl svinīgāki un vaigā bālāki nekā parasti.

Sās un nākamo nakšu notikumi kādreiz tiks pacelti vēstures pamācību rangā. Un ne tikai īsteni kristietīgā gara dēļ, kas jautās politiskās varas cildenākajos nesējos,

bet arī tās nesavtības labad, ar kādu tika samierinātas atšķirīgas intereses un pretēji kritēriji šajā brīdī, kad augstāk par visu stāvēja svētais pienākums zemes klēpim atdot cildena cilvēka mirstīgās paliekas. Dižā Māte ilgus gadus bija garantējusi savas impērijas sociālo mieru un politisko saskaņu, pateicoties trim ar viltotiem vēlēšanu biļeteniem pilniem čemodāniem, kuri piederēja pie viņas slepenā mantojuma. Dižās Mātes saimes ļaudis, viņas aizbildināmie un rentnieki, kā pilngadīgi, tā nepilngadīgi, izmantoja ne tikai savas vēlēšanu tiesības, bet ari tās, kas piederēja jau pirms gadsimta mirušiem vēlētājiem. Dižā Māte sevī iemiesoja tradicionālās varas pārākumu pār laicīgo autoritāti, savas šķiras kundzību pār vienkāršo ļaužu pūli, transcendentālās dievišķīgās gudrības pārākumu pār mirstīgo acumirklīgajiem apsvērumiem. Mierīgos laikos viņas griba ieceldama un atceldama sadalīja baznīcas amatus, piešķīra posteņus draudzes ienākumu ievākšanai un dažādas sinekūras un aizvien bija nomodā par savu draugu labklājību, lai ari to vajadzēja darīt ar visvisādu blēdību un vēlēšanu rezultātu viltošanas palīdzību.

Sava atbildības mēra nosacīšanai republikas prezidentam šoreiz nebija vajadzīga padomnieku palīdzība. Ašiem soļiem viņš izgāja cauri ar tumšām cipresēm apaugušajam dārzam, kas pletās starp pils audiences zāli un bruģēto iekšējo pagalmiņu, kurš vicekaraļu laikā bija kalpojis par ratnīcu. Aiz nelaimīgas mīlestības koloniālās valdības laikā dārzā bija pakāries kāds portugāļu mūks, un, ejot garām šai vietai puskrēslā, lai gan tur bija trokšņaina ar ordeņiem rotāta virsnieku apsardze, prezidentu katru reizi pārņēma vieglas neziņas trīsas. Taču šoreiz drebuļiem bija paskubinājuma spēks. Pilnā mērā atskārtis savas vēsturiskās atbildības likteni, viņš izsludināja trīs dienas ilgas sēras ar pēcnāves pagodinājumiem, kas Dižajai Mātei tika izrādīti kā varonei, kas kaujas laukā kritusi par dzimteni. Dramatiska patriotisma pilnā uzrunā, ko pārraidīja pa radio un televīzijas kanāliem, viņš nākamajā rītā griezās pie dzimtenes patriotiem, nācijas augstākās varas nesējam izsacīdams pārliecību, ka Dižās Mātes bēres kļūs par jaunu paraugu visai pasaulei.

Tik augstu pasākumu piepildei tomēr vajadzēja sadurties ar dažāda veida šķēršļiem. Valsts juridiskā struktūra, ko bija veidojuši tāli Dižās Mātes priekšteči, izrādījās nepiemērota šādas izrīcības vērienīgumam. Augsti mācīti likumu doktori un pieredzējuši tiesību alķīmiķi, meklēdami formu, kas atļautu republikas prezidentam piedalīties šādās bērēs, iedziļinājās hemeneitikā un tās siloģis-mos. Politikas, garīdzniecības un finansu augstākajās aprindās sākās grūtas dienas. Kongress plašajā puslodē ar tās gadsimtiem ilgo retināto, abstrakto likumdošanu, starp eļļām gleznotiem nacionālo varoņu portretiem un grieķu domātāju bistēm, Dižās Mātes cildinājumi pieauga līdz nepieredzētiem apmēriem, bet viņas līķis Makondo tveicīgajā septembrī uztūka un trūdēšanas procesā piepildījās ar tūkstošiem sīku pūslīšu. Visam, kas šeit tika runāts, nebija nekāda sakara ar viņas šūpuļkrēslu, diendusas stundām un sinepju plāksteriem, jo viņa šķita šķīsta, bez laika tecējuma iedarbes, leģendā destilēta.

Neskaitāmas stundas vārdu, vārdu un vēlreiz vārdu, kuri skaļruņiem lika skanēt visā republikā, piešķirot tiem vēl lielāku svaru un nozīmīgumu. Tā vilkās līdz tam laikam, līdz kāds ar realitātes izpratni apveltīts cilvēks šajā aseptisko juriskonsultu asamblejā pārtrauca vēsturisko ļuru-ļuru-pļuru-pļuru, lai atgādinātu, ka Dižās Mātes līķis gaida tādā svelmē, kas ēnā sasniedz četrdesmit grādu. Taču šis veselā saprāta brīdinājums rakstītā likuma sterilajā gaisotnē neko negrozīja. Vienīgi tika dota pavēle līķi iebalzamēt, bet turpinājās formulu izstrāde, viedokļu saskaņošana un grozījumu meklēšana konstitūcijā, kas republikas prezidentam sagādātu iespēju piedalīties apbedīšanā. Runu bija tik bezgala daudz, ka tās jau aizskanēja pāri robežām, šķērsoja okeānu un nojausmas veidā nokļuva līdz pāvesta mītnei Kastelgandolfā. Atpūzdamies no nesenās diendusas smagnējās snaudas, Visaugstais Dvēseļu Gans domīgi pa logu nolūkojās ūdenslīdējos, kuri tuvējā ezerā meklēja jaunavas līķi ar nogrieztu galvu. Pēdējās nedēļas pēcpusdienas avizes ne par ko citu netika rakstījušas, un Visaugstais Dvēseļu Gans nevarēja palikt vienaldzīgs pret mīklaino notikumu, kurš bija norisinājies tik tuvu viņa vasaras mītnei. Taču šodien laikraksti negaidot bija mainījuši fotoattēlus — un tajos nebija līdzšinējā slepkavības upura, bet sēru ielogā parādījās jaunas, divdesmitgadīgas, blondas sievietes ģīmetne.

— Dižā Māte!— iesaucās Visaugstais Dvēseļu Gans, acumirklī pazīdams pabalējušo fotoattēlu, kurš viņam bija ticis dāvināts sakarā ar uzkāpšanu Svētā Pētera Krēslā.

— Dižā Māte!— viņa privātajās telpās vienā balsī iesaucās Kardinālu kolēģijas locekļi, un trešo reizi divdesmit gadu laikā kristiešu impērijā sākās pārrunas, satraukums un skraidelēšana, Hdz Visaugstais Dvēseļu Gans tika iesēdināts savā garajā, melnajā gondolā, kurai vajadzēja viņu nogādāt uz tālajām un fantastiskajām Dižās Mātes bērēm.

Aiz muguras palika firziķkoku mirdzošie dēsti, Via Apia Antiqua terases ar zeltaini mirdzošām, piemīlīgām kinoaktrisēm, kurām vēl nekas nebija zināms par šo notikumu, un, visbeidzot, ari drūmais Kastelandželo zemesrags ar Tibru pamalē. Svētā Pētera katedrāles zvanu nopūtas saplūda ar Makondo bronzas šķindoņu. No savas smacīgās telts cauri niedru biežņai un klusajām dūkstīm, kas veidoja robežu starp pāvesta romāņu impēriju un Dižās Mātes novadiem, Visaugstais Dvēseļu Gans cauru nakti dzirdēja nepieredzētas burzmas satraukto mērkaķu bļaustīšanos. Savā nakts brauciena laikā pāvesta laiva pildījās ar jukas augļu saišķiem, banānu ķekariem un kopā sasaistītām vistām, kā ari vīriešiem un sievietēm, kuri pameta dienas darbus, lai Dižās Mātes bērēs izmēģinātu laimi un jo izdevīgi ko pārdotu no saviem ražojumiem. Viņa Svētība pirmo reizi Baznīcas vēsturē šajā nakti izbaudīja drudža trīsas un moskītu dzēlienus. Taču brīnišķīgā rītausma Dižās Mātes novados, ziedošo balza-mīņu un ņipro igvānu neredzētais skaistums no viņa atmiņas izdzēsa ceļā pieredzētās grūtības un daudzkārt atlīdzināja par izrādīto pašaizliedzību.

Nikanoru mazajā istabiņā pamodināja trīs klauvējieni, kuri pavēstīja par augstā viesa svinīgo ierašanos. Dižās Mātes mājā valdīja nāve. Prezidenta kvēlie un neatlaidīgie skubinājumi, drudžainie ķīviņi, kādiem nodevās balsi izklaigājušie parlamentārieši, kas vairs nespēja saprasties ar žestu palīdzību, bija noveduši pie tā, ka no visām pasaules malām saradušies ļaužu bari, kuri bija pametuši savu dienišķo nodarbošanos, tagad pārpildīja tumšos gaiteņus, pieblīvētās ejas, smacīgās jumtaugšas telpas, bet vēlāk sanākušie apmierinājās pat ar ambrazūrām, šķērssienu paaugstinājumiem, sargtorņiem, koka sastatnēm un šaujamlūkām. Centrālajā zālē, gaidīdams lielos lēmumus, zem telegrammu kalnu grēdām kā mūmija gulēja izkaltušās Dižās Mātes līķis. Izlieto asaru plūdu novārdzinātie deviņi radinieki, apstāvot aizgājēju, ekstā-tiskā vērībā uzmanīja cits citu.

Taču bija skaidrs, ka pasaulei vēl jo ilgas dienas bija lemts dzīvot drudžainā satraukumā. Municipālās padomes salonā, kas bija apgādāts ar četriem ar ādu pārvilktiem ķebļiem, filtrētu ūdeni māla krūkā un no šķiedrām vītu guļamtīklu, Visaugstais Dvēseļu Gans, sviedros izmircis, pārlaida smacīgas, garas bezmiega naktis, laika kavēklim pārlasīdams memuārus un administratīvu rīkojumu krājumus. Dienas viņš pavadīja ar itāļu karamelēm apdāvinādams bērnus, kuri nāca pie loga, lai paskatītos uz Svēto Tēvu, kā arī astromēliju lapenē ieturēdams pusdienas kopā ar cientēvu Antonio Isabelu un, ja iznāca, arī ar Nikanoru. Tā viņš dzīvoja bezgalīgi garas nedēļas un satrauktus mēnešus, nemitīgo gaidu un svelmes nomocīts, līdz mācītājs Pastrana centrālā laukuma vidū nostājās ar bungām un, tās rībinādams, nolasīja jauno likumu:— Sakarā ar draudiem sabiedriskajai kārtībai, tara-tara-ram, republikas prezidentam, tara-tara-ram, piešķirtas ārkārtējas tiesības, tara-tara-ram, piedalīties Dižās Mātes bērēs, tara-tara-ram-ram-ram!

Beidzot dižā diena bija pienākusi. Ielas bija pārpildītas pulētiem spēļu, fritangas cepumu un loteriju galdiem, ar vīriem, kuri, ap kaklu apvijuši indīgas čūskas, piedāvāja balzamu, kurš galīgi un uz visiem laikiem paglābj cilvēku no rozes un piešķir nemirstību; raibas kņadas pārpilnajā laukumā, kur iebraucēji bija uzslējuši savas teltis un atritinājuši guļampaklājus, novietojās alabardisti, lai nodrošinātu varas pārstāvju procesiju. Gaidīdami svētsvinīgo brīdi, šeit drūzmējās veļas mazgātājas no Sanhorhes, pērļu zvejnieki no Kabo de Veļas, murdu zvejnieki no Dūkstienes, krevetnieki no Tasahēras, pūšļotāji no Moha-nas, sālsracēji no Manaures, akordeonisti no Vaļjedupa-ras, zirgu mijēji un iejādītāji no Ajapeles, dārzeņkopji no Sanpelaijo, balamutes un ņirgas no Delakrenas, dziesmu teicēji no Sabanas de Bolivaras, dienaszagļi un saulesbrāļi no Rebolo, laivinieki no Magdalēnas, tintes smērētāji no Mompoksas, nemaz neskaitot šā stāstījuma sākumā pieminētos un daudzus citus. Sanākuši bija pat pulkveža Au-reljāno Buendijas veterāni ar Marlboro hercogu priekšgalā, kurš bija uzvilcies tīģerādu ar visiem nagiem un ilkņiem, lai Dižās Mātes bērēs, pārvarot gadsimtiem ilgo ienaidu pret šās sugas ļaudīm, no republikas prezidenta pieprasītu kara dalībniekiem pienākošos pensiju, kuru viņi gaidīja jau vairāk nekā sešdesmit gadu.

īsi pirms pulksten vienpadsmitiem saules svelmē iztvīkušais, brāzmojošais pūlis, ko noturēja karavīru atlases vienība, ieģērbta formas tērpos ar krūtežām un plīvojošām spalvām greznotās ķiverēs, ieaurojās nevaldāmā līksmes rēcienā. Cildenā, svinīgā gaitā ar frakām mugurā un cilindriem galvā gar telegrāfa nama stūri nāca republikas prezidents ar saviem ministriem, parlamenta komisiju locekļi, augstākā tiesa, valsts padome, tradicionālās partijas un garīdzniecība, banku, tirdzniecības un rūpniecības pārstāvji. Plikpauris resnītis, vecs un vārgs prezidents, tipināja gājējiem priekšgalā, ar izbrīnītām acīm vērdamies ļaužu drūzmā, kura viņu, nemaz nepazīdama, bija izvirzījusi varas godībā un tikai tagad varēja pārliecināties, ka tāds patiešām eksistē. Tikai viņu vienīgo apmirdzēja tautas piešķirtās augstākās varas starojums, lai gan turpat līdzās klunkuroja savas varas apziņas nogurdinātie arhibīskapi un ar godazīmēm apkarinājušies militāristi.

Otrās, sēru lentēm plīvojot, rāmā gaitā soļoja visu tagadības un nākamības lietu nacionālās karalienes. Pirmo reizi bez pasaulīgā spožuma ar galveno karalieni priekšgalā tur nāca mango augļu karaliene, zaļo aijalu karaliene, miltainās jukas karaliene, Gvinejas ābolu karaliene, gvaijabu karaliene, kokosriekstu sulas karaliene, melno turku pupiņu karaliene, četrsimt divdesmit sešus kilometrus garās igvānu olu virtenes karaliene un daudzas citas, kuras šajā vēstījumā uzskaitīt nav iespējams.

Savā ar purpura audeklu pārvilktajā šķirstā, ar septiņiem vara turniketiem atdalīta no īstenības, Dižā Māte bija tā piesātināta ar formalīnā mērcētu mūžību, ka neko nenojauta no savas diženības greznuma. Viss spožums, par kuru viņa svelmes stundās, bezmiegā tvīkdama, uz savas mājas balkona bija sapņojusi, tagad tika piepildīts, visiem laikmeta simboliem cildinot viņas piemiņu. Pats Visaugstais Dvēseļu Gans, kuru viņa savos pirmsnāves murgos bija skatījusi mirdzošā zelta karietē traucamies pa Vatikāna dārziem, tagad, ar palmu lapu vēdekli atgaiņādams svelmi, savā visaugstākajā cienīgumā pagodināja diženākās bēres, kādas jebkad bija redzētas.

AUgstās varas skatījuma apžilbinātie vienkāršie ļaudis neuztvēra spārnu šalkoņu, kas pie mājas sliekšņa sacēlās tajā brīdī, kad ar vienošanos beidzās šīs pasaules vareno strīds par priekšrocībām un visvarenākie uz saviem pleciem uz ielas iznesa katafalku. Neviens neievēroja maitu vanagu modrās ēnas, kas sekoja svinīgajam gājienam pa svelmes pielietajām šaurajām Makondo ieliņām nedz arī pamanīja, ka varasvīru pēdās sabira smirdošu putnu mēslu pļeckas. Un tāpat neviens nepiegrieza vērību tam, ka Dižās Mātes māsu un brāļu meitas un dēli, audžubērni, kalpotāji un aprūpējamie, tikko bija iznests līķis un aizdarīta ieeja, metās lauzt galdus, durvis un ārdīt mūrētās sienas, lai savā starpā sadalītu māju. Toties visi kā viens pāri procesijas kņadai sadzirdēja skaļo atvieglinājuma nopūtu, ko izdvesa ļaužu bari tagad, kad bija beigušās četrpadsmit dienu ilgās nemitīgās lūgsnas, slavas dziesmas un cildinājumi un Dižās Mātes kaps tika noslēgts ar masīvu svina plāksni. Vairāki no klātesošajiem bija pietiekami gaišredzīgi, lai saprastu, ka viņi ir liecinieki jauna laikmeta sākumam. Tagad Visaugstais Dvēseļu Gans miesā un dvēselē varēja pacelties debesis, jo viņa misija zemes virsū bija beigusies, tāpat republikas prezidents varēja nodoties zemes pārvaldei pats pēc saviem ieskatiem, visu tagadības un nākamības lietu karalienes drīkstēja stāties laimīgā laulības kārtā, ieņemt un dzemdēt dēlus, cik vien tām patikās, bet vienkāršo ļaužu bari uzcelt teltis un apmesties bezgala plašajos Dižās Mātes īpašumos, lai saimniekotu pēc sava prāta un iegribas, jo vienīgā, kura tam alktu pretoties un arī spētu to izdarīt, jau sāka sairt pīšļos zem biezās svina plāksnes. Tikai trūka vēl kāds, kurš pie ielas durvīm noliktu ķeblīti, lai nākamajām paaudzēm pavēstītu šo notikumu pamācību un atgādinājumu un lai pasaulē nepaliktu pāri neviena mazticīgā, kurš neielāgotu stāstījumu par Dižo Māti, jo rīt, trešdienā, ieradīsies ielu slaucītāji un uz mūžu mūžiem aizmēzīs šo bēru drazas.

ZUDUŠO LAIKU JŪRA

Janvāra beigās jūra kļuva skarba, sāka apskalot pilsētiņu ar biezu duļķi, un nedaudz nedēļu vēlāk izplatījās neciešama smirdoņa. Kopš tā laika iedzīvotāji visam atmeta ar roku, vismaz līdz nākošajam decembrim, un pēc pulksten astoņiem neviens vairs nebija nomodā. Taču togad, kad ieradās seņjors Herberts, jūra palika nemainīga vēl februārī. Pat gluži pretēji — tā kļuva aizvien rāmāka un mirdzošāka un marta pirmajās naktīs izdvesa smaržu.

Tobīass to sajuta. Krabji viņam bija apriebušies, un lielāko nakts daļu viņš pavadīja, tos iztrenkādams no gultas, līdz atkal uzpūta vējiņš un viņš atkal varēja gulēt. Garajos bezmiega brīžos viņš bija iemanījies izšķirt jebkuru gaisa pārmaiņu. Un tā, sajūtot rožu smaržu, viņam nemaz nevajadzēja atvērt durvis, lai pārliecinātos, ka tā nāca no jūras.

Viņš piecēlās vēlu. Klotilde pagalmā jau bija iekurinājusi uguni. Pūta spirgts vējiņš, un visas zvaigznes bija savās vietās, bet saskaitīt tās līdz pašai pamalei nebūtu viegli, jo traucēja jūras izstarotā gaisma. Pēc kafijas iebaudīšanas Tobīass aukslējās sajuta nakts kņudoņu.

— Šonakt,— viņš atcerējās,— notika kas neparasts.

Klotilde, protams, neko nebija jutusi. Viņa gulēja tik

ciešā miegā, ka aizmirsa pat sapnī redzēto.

— Tā bija rožu smarža,— Tobīass teica,— un es esmu pārliecināts, ka 1ā nāca no jūras.

— Es nezinu, kā smaržo rozes,— Klotilde ieminējās.

Varbūt vIŅŠ Runāja patiesību. Pilsētiņa bija izkveldēta,

zeme sakalti;  salpetra nogulsnes sasprēgājušas, un tikai paretam  no citurienes atveda ziedu pušķīti, lai to iesviesti: tajā vietā, kur tika iemesti mirušie.

— Ta ir ta pati smarža, kada naca no Gvakamajalas slīkoņa,— Toblass paskaidroja.

— Labi,— Klotilde pasmaidīja,— bet, ja smarža bija tīkama, tad vari būt drošs, ka tā nenāca no šejienes jūras.

Šejienes jūra patiesi bija barga. Palaikam, kad tīkli izvilka tikai uzvirmotu duļķi, pilsētiņas ielas pēc bēguma bija pilnas ar nosprāgušām zivīm. Spridzinot ar dinamītu, uzpeldēja senlaikos bojā gājušu kuģu paliekas.

Nedaudzās pilsētiņā palikušās sievietes, tāpat kā Klotilde, ēdienu gatavoja ar īgnu prātu. Un, tāpat kā viņa, arī vecā Hakoba laulene bija piecēlusies agrāk nekā parasti, uzkopusi istabu un brokastu laikā ļāva vaļu savai nelāgajai omai.

— Mana pēdējā vēlēšanās,— viņa vīram paziņoja,

— ir tāda — lai es tiktu dzīva aprakta.

Viņa to teica tā, it kā gulētu uz nāves gultas, taču patiesībā sēdēja brokastu galda galā ēdamistabā ar lieliem logiem, pa kuriem visā mājā straumēm ieplūda marta rīta spozme. Viņai pretim, savu izsalkumu rāmi remdinādams, sēdēja vecais Hakobs, vīra cilvēks, kurš savu sievu mīlēja tik gauži un kopš tik sena laika, ka ij iedomāties nespēja citas ciešanas kā vien tās, kuru cēlonis bija paša veča.

— Es gribu nomirt drošā pārliecībā, ka mani apraks zemē kā visus pieklājīgus ļaudis,— viņa teica.— Un, lai patiesi tā notiktu, man nekas cits neatliek kā aiziet kur tālāk un izlūgties, lai mani aprok dzīvu.

— Nevienam tev tas nav jāizlūdzas,— dziļā mierā atbildēja vecais Hakobs.— Es pats tevi tur aizvedīšu.

— Tad pošamies ceļā,— sieva teica,— jo es miršu pavisam drīz.

Vecais Hakobs vērīgi nopētīja savu veču. Vienīgi acis tai bija saglabājušās jaunas. Kauli locītavās bija samezglojušies un atgādināja noblietētu zemi, taču galu galā tie aizvien pēc tādas bija izskatījušies.

— Tu nekad neesi bijusi spirgtāka kā šobrīd,— viņš aizrādīja.

— Šonakt, — viņa nopūtās, es sajutu rožu smaržu.

— Neraizējies, — vecais Hakobs sievu mierināja.

— Ar mums, mazajiem ļaudīm, tas palaikam tā atgadās.

— Nekā tamlīdzīga,— sieva iebilda.— Es mūždien esmu lūgusi dievu, lai nāves stundiņa man tiktu pavēstīta jau laikus un es varētu nomirt kaut kur tālu no šejienes jūras. Rožu smarža šajā pilsētiņā var būt tikai dieva tā kunga dota zīme.

Vecajam Hakobam neatlika nekas cits kā lūgt, lai viņam tiktu atvēlēts kāds bridis visa pienācīgai nokārtošanai. Viņš bija dzirdējis runājam, ka ļaudis nemirst vis tad, kad vajadzētu, bet gan tad, kad to vēlas, un viņu nopietni satrauca sievas paredzējums. Satrauca tik lielā mērā, ka vecais Hakobs pat apsvēra, vai, šim brīdim pienākot, patiesi nevajadzētu sievu aprakt dzīvu.

Pulksten deviņos tika atvērta telpa, kur agrāk bija bijis veikaliņš. Pie durvīm viņš nolika divus krēslus un galdiņu ar dambretes spēli un visu rīta cēlienu pavadīja sacensībās ar nejaušiem pretiniekiem. No savas vietas viņš redzēja pilsētiņas drupas, mājas, ko izķēmoja saules izkrimstu senu krāsojumu plēksnes, un ielas viņā malā gabaliņu jūras.

Pirms pusdienām viņš, kā aizvien, spēlēja ar donu Māksimo Gomesu. Vecais Hakobs nevarēja iedomāties lēnprātīgāku pretinieku kā šo viru, kurš neskarts bija izgājis cauri diviem Pilsoņu kara gadiem un tikai trešajā zaudējis vienu aci. Pēc tīši paspēlētas partijas viņš partneri aizturēja nākamajai.

— Sakiet man vienu, don Māksimo,— viņš pēc brīža iejautājās,— vai jūs spētu dzīvu aprakt savu sievu?

— Noteikti,— dons Māksimo Gomess paziņoja.— Ticiet, ka man rokas neiedrebētos.

Vecais Hakobs sadrūmis apklusa. Bet tad, ļaudams sev noņemt vienu no labākajām ripiņām, nopūtās:

— Lieta tāda, ka Petra drīz mirs.

Dons Māksimo nepamirkšķināja ne acu.— Tādā gadījumā,— viņš teica,— jums nav nekādas vajadzības viņu aprakt dzīvu.— Un pievāca divas ripiņas, reizē iegūdams dāmu. Bet pēc tam ar savu vienīgo skumji asarojošo aci cieši nolūkojās pretiniekā.

— Kas jums atgadījies?

— Šonakt, — vecais Hakobs paskaidroja, — viņa saodusi rožu smaržu.

— Tad jau būtu jāmirst pusei no pilsētiņas iedzīvotājiem,— sacīja dons Māksimo Gomess.— Šorīt taču ne par ko citu nedzird runājam.

Vecajam Hakobam vajadzēja krietni nopūlēties, lai vēlreiz zaudētu, partneri neapvainojot. Novācis galdiņu un krēslus, viņš noslēdza telpu un devās meklēt kādu, kurš būtu samanījis"rožu smaržu. Beidzot izrādījās, ka tikai Tobiass par to bija pārliecināts. Tālab vecais Hakobs palūdza Toblasu it kā nejausi iegriezties viņa mājā un visu pastāstīt sievai.

Tobiass šo lūgumu izpildīja. Ap četriem, saposies it kā ciemiem, viņš iegriezās vecā Hakoba mājā, kur gaiteni veča pašreiz sakārtoja vīram nepieciešamās drēbes, kad tas būs kļuvis par atraitni.

Tobiass ienāca gaiteni tik klusu, ka vecā satrūkās.

— Žēlīgais dievs!— viņa iesaucās.— Es domāju, ka ieradies erceņģelis Gabriels.

— Nu, tad pārliecinieties, ka jums misējies,— Tobiass ierunājās.— Tas esmu es un atnācu, lai jums ko pastāstītu.

Hakoba sieva sakārtoja acenes un atkal ķērās pie darba.

— Es jau zinu, ko jūs stāstīsiet,— viņa teica.

— Un ko īsti?— Tobiass atvaicāja. -

— Ka šonakt esat manījis rožu smaržu.

— Kā jūs to zināt?— vilies jautāja Tobiass.

— Manos gados,— veča paskaidroja,— cilvēkam ir tik daudz laika pārdomām, ka viņš kļūst par gaišreģi.

Vecais Hakobs, kurš stāvēja dibenistabiņā, ausi pie starpsienas piespiedis, apkaunots izslējās.

— Ko tu iedomājies, siev!— viņš iesaucās caur sienu, pagriezās un ienāca gaitenī.— Tu nemaz tam neticēji.

— Šis puika melo, — viņa atbildēja, galvu nepaceldama— Neko viņš nav manījis.

— Tas bija ap vienpadsmitiem, — Tobiass paskaidroja,— es tobrīd trenkāju krabjus.

Vecā Hakoba sieva turpināja lāpīt kādu apkaklīti.

— Meli,— viņa tiepās.— Visiem zināms, ka tu esi viltnieks.— Ar zobiem nokodusi pavediena galu, viņa pāri acenēm paskatījās uz Tobīasu.— Neapjēdzu vienīgi to, kas tevi dzina piezieķēt matus ar vazelīnu un nospodrināt kurpes tikai tāpēc vien, lai atnāktu un mēģinātu mani piemuļķot.

Kopš šās reizes Tobiass sāka uzmanīt jūru. Uzkāris guļamtīklu pagalma galerijā, viņš nakti pavadīja nomodā, pārsteigts par to, kas notiek pasaulē, kamēr ļaudis guļ. Daudzas naktis viņš dzirdēja krabju izmisīgo čabināšanos, tiem mēģinot uzčāpot pa pamatu balstiem, un tikai pēc daudzu nakšu veltīgām pūlēm tie pagura. Tāpat viņš iepazinās ar Klotildes gulēšanas veidu. Tobiass atklāja, ka, karstumam palielinoties, viņas krākšana, kas atgādināja flautas skaņas, kļuva aizvien stieptāka, līdz jūlija tveicē tā pārvērtās vienā vienīgā gurdā notī.

Sākumā Tobīass vēroja jūru tā, kā to darītu ikviens tās pazinējs, skatu vienam apvāršņa punktam pievērsis. Viņš redzēja, kā mainās tās krāsa. Redzēja, kā tā nodziest un kļūst putojoša un duļķaina, un izverd piedrazotas atraugas, kad lietavas tai izraisīja kārtējās vēdergraizes. Taču pamazītēm viņš mācījās jūru novērot tā, kā darītu ikviens tās labs pazinējs, nemaz uz to nelūkodamies, taču nespēdams to aizmirst pat miegā.

Augustā nomira vecā Hakoba sieva. Rītausmā viņu mirušu atrada gultā, un tās līķi vajadzēja, tāpat kā visus citus mirušos, iesviest bez ziediem jūrā. Bet Tobīass vēl aizvien cerēja. Viņš bija tik ilgi cerējis, ka tas jau pārvērtās par veidu, kādā viņš skatījās. Kādu nakti, atlaidies guļamtīklā, Tobīass atskārta, ka gaisā kaut kas grozījies. Tā bija mainīga brāzma — kā toreiz, kad japāņu kuģis ostas vārtos izgāza sapuvušu sīpolu kravu. Pēc tam smirdoņa sastinga un palika nekustīga līdz pat rīta svīdumam. Tikai tad, kad Tobīass juta, ka tā satverama ar rokām, lai parādītu citiem, viņš izlēca no gujamtīk la, iegāja istabā pie Klotildes un vairāk lāgu sapurināja. •

— Te nu būs,— viņš teica.

Klotildei vajadzēja smaku noraust ar pirkstiem tikpat kā zirnekju tīmekļus, lai varētu piecelties. Bet tad viņa atkrita atpakaļ iesildītajos palagos.

— Piķis ar ārā!— viņa iesaucās.

Tobīass vienā lēcienā izmetās pa durvīm, izskrēja ielas vidū un sāka kliegt. Viņš kliedza no visa spēka, dziļi atvilka elpu un atkal kliedza, tad apklusa un ieelpoja vēl dziļāk, taču jūra joprojām izdvesa smaržu. Tomēr Tobīa-sam neviens neatbildēja. Tāpēc viņš sāka iet no mājas uz māju un klauvēt, ieskaitot pat tās, kuras nevienam nepiederēja, līdz viņa saceltais ļembasts saplūda ar suņu rejām un pamodināja visus pilsētiņas iedzīvotājus.

Daudzi smaržu nemaz nemanīja. Bet citi, jo sevišķi gados vecākie, nonāca liedagā, lai labāk to izbaudītu. Tas bija blīvs aromāts, kurš neatstāja vietu nevienai citai pagātnes smaržai. Vairāki pilsētiņas iedzīvotāji, kuri bija paguruši, to ostīdami, atgriezās mājās. Tomēr vairums ļaužu palika, lai pludmalē izgulētu savu miegu. Rītausmā smarža bija tik tīra, ka jau kļuva žēl to elpot. Tobīass nogulēja gandrīz cauru dienu. Klotilde pamodināja viņu diendusas laikā, un viņi abi visu pēcpusdienas cēlienu pavadīja meņģēdamies gultā, nemaz neaizslēguši uz pagalmu vedošās durvis. Vispirms viņi draiskojās kā sliekas,

tad kā truši un visbeidzot kā bruņurupuči, līdz visa pasaule sadrūma un sāka satumst. Bet gaisā vēl aizvien bija jaušamas rožu pēdas. Palaikam istabā ieplūda mūzikas viļņi.

— Tā nāk no Katarīno iestādes, — Klotilde teica.

— Tur droši vien kāds ieradies.

Bija ieradušies trīs virieši un viens meitietis. Katarīno nodomāja, ka var atnākt vēl citi, un mēģināja sakārtot patafonu. Kad tas neizdevās, palīgā tika lūgts Pančo Aparesīdo, kurš pieprata visu, un viņam bija kaste ar daždažādiem rīkiem un prasmīgas rokas.

Katarīno iestāde bija savrupa māja netālu no jūras krasta. Tajā bija plaša zāle ar galdiņiem un sēdekļiem un vairākām istabiņām aiz tās. Vērodami Pančo Aparesīdo darbu, atnākušie trīs vīrieši ar savu meitieti, pie letes nosēdušies, klusēdami dzēra, cits pēc cita palaikam nožāvādamies.

Pēc daudziem izmēģinājumiem patafons darbojās. Dzirdot tālo, bet skaidri uztveramo mūziku, cilvēki pārtrauca sarunas. Kādu bridi viņi nolūkojās cits citā, ne vārda nesacīdami, jo tikai tagad apjēdza, cik veci kļuvuši kopš tā laika, kad pēdējo reizi bija dzirdējuši mūziku.

Pēc pulksten deviņiem Tobīass redzēja, ka visi vēl ir nomodā. Pilsētiņas iemītnieki sēdēja pie durvīm, klausīdamies Katarīno vecās skaņuplates ar tādu pašu bērnišķigu padevību liktenim, kādā tiek vērots debess spidekļu aptumsums. Katra skaņuplate atgādināja kādu mirušo, kāda ēdiena garšu pēc ilgas slimošanas vai arī kaut ko, ko reiz pirms ilgiem gadiem bija vajadzējis paveikt jau nākamajā dienā, bet kas aizmāršības dēļ bija palicis neizdarīts.

Mūzika apklusa vienpadsmitos. Daudzi aizgāja gulēt, ticēdami, ka uznāks lietus, jo virs jūras brieda tumša tūce. Taču mākonis nolaidās zemāk, kādu brīdi peldēja pa ūdens virsu un tad nogrima. Augšā palika tikai zvaigznes. Pēc neilga brīža no pilsētas jūras virzienā uzvēdīja vēja pūsma, atnesdama sev līdzi rožu smaržu.

— Ko es teicu, Hakob!— iesaucās Māksimo Gomess.

— Mēs to jūtam jau otru reizi. Esmu pārliecināts, ka turpmāk to jutīsim katru vakaru.

— Pasargi, dievs! — vecais Hakobs atbildēja.— Sī smarža manā mūžā ir vienīgā, kas atnākusi pārāk vēlu.

Viņi abi bija spēlējuši dambreti tukšajā veikaliņa telpā, nepiegriezdami vērību skaņuplatēm. Viņu atmiņas bija

tik senas, ka neatradās skaņuplate, kas būtu pietiekami veca, lai tās pamodinātu.

— Es gan ne sevišķi visam tam ticu,— dons Māksimo Gomess sacīja.— Kad tik daudz gadu alkts pēc zemes un ar tik daudz sieviešiem sapņots par kādu kaktiņu, kurā iesēt puķes, nav nekāds brīnums, ka cilvēks beidzot to visu sāk saost un pat notic, ka viss notiek īstenībā.

— Bet mēs taču to saodām paši ar saviem deguniem,— vecais Hakobs ieminējās.

— Nav svarīgi,— dons Māksimo Gomess atbildēja.

— Kara gados, kad revolūcija jau bija zaudēta, mēs visi tik Joti ilgojāmies pēc kāda ģenerāļa, ka redzējām parādāmies pavisam dzīvu, ar miesu un kauliem, hercogu Mārlboro. Es viņu tiku redzējis pats savām acīm, Hakob.

Pulkstenis jau bija pāri pusnaktij. Palicis viens, vecais Hakobs aizslēdza veikaliņa telpu un iegāja ar gaismu guļamistabā. Pa jūras zaigojumā ietverto logu viņš redzēja klinti, no kuras mirušos iemet jūrā.

— Petra!— viņš klusinātā balsi pasauca.

Bet viņa to nevarēja dzirdēt. Sajā bridi viņa peldēja gandrīz ūdens virspusē Bengālijas līča dienasvidus spoz-mē. Viņa bija pacēlusi galvu, lai redzētu cauri ūdenim kā apgaismotā skatlogā peldam milzīgu okeāna tvaikoni. Taču viņa nevarēja saskatīt savu viru, kurš šajā mirkli pasaules otrā malā atkal sadzirdēja Katarlno patafonu.

— Ielāgo,— vecais Hakobs teica.— Nav vēl ne seši mēneši, kad viņi tevi dēvēja par jukušu, bet tagad paši svin svētkus par godu šai smaržai, kura tev nesa nāvi.

Gaismu nodzēsis, viņš nolikās gultā. Bridi ļāvās vecu ļaužu drebelīgajai raudāšanai, taču drīz vien iemiga.

— Ja vien varētu, es no šis pilsētas aizvāktos,— viņš caurmiegā šļupstēja.— Laistos kauču pie paša nelabā, ja vien varētu sagrabināt divdesmit peso.

Kopš šis nakts smarža jūrā saglabājās vairākas nedēļas. Tā iesūcās mājeļu koksnē, pārtikas produktos un dzeram-ūdenl, un nekur no tās nebija glābiņa. Daudzi bažījās, to sajutuši paši savu izkārnījumu garaiņos. Abi viri un meitietis, kuri bija ieradušies Katarlno iestādē, piektdien no turienes aizgāja, bet sestdien ar jezgu tajā atgriezās. Svētdien saradās vēl vairāk ļaužu. Tie ņudzēt ņudzēja visās malās, meklēdami ko ēdamu un kur pārgulēt, tā ka visas ielas bija pārpildītas.

Viņu nāca arvien vairāk. Meitieši, kuri, pilsētiņai pamirstot, bija no tās aizgājuši, tagad atgriezās Katarlno iestādē. Viņas bija resnākas un spilgtāk izkrāsojušās un atnesa jaunlaiku skaņuplates, kuras nevienam nekādas atmiņas neuzjundīja. Atgriezās ari daži no agrākajiem pilsētiņas iedzīvotājiem. Viņi citā malā bija vai pušu plēsušies, lai tiktu pie skanošā, bet, dižodamies ar savu bagātību, atgriezās ar tām pašām drēbēm, ar kurām bija aizgājuši. Uzradās mūzika un mantu izlozes, loteriju galdi, gaišreģi un nolīgstami slepkavas, un viri, kuri, ap kaklu apvijuši indigas čūskas, piedāvāja pirkšanai mūžīgas dzīvošanas eliksīru. Atnācēji plūda šurp vairakas nedēļas — pat vēl pēc tam, kad bija sākušās pirmās lietavas, jūra kļuva nemierīga un pagaisa rožu smarža. Reizē ar pēdējiem atnācējiem ieradās arī kāds garīdznieks. Viņš apstaigāja malu malas, ēzdams kafijas tasē atmiekšķētu maizi, un pamazītēm sāka noliegt visu to, kas bija parādījies pirms viņa: loterijas spēles, jauno mūziku un veidu, kādā tās pavadibā tika dejots, līdz nosodīja arī nesen ieviesušos paradumu naktīs gulēt pludmalē. Kādu pēcpusdienu Melhora mājā viņš noturēja jūras smaržai veltītu svētrunu.

— Pateicieties debesīm, mani bērni,— viņš teica, — jo tā ir dieva tā kunga smarža.

Kāds no klausitājiem viņu pārtrauca: — Kā jūs, cien-tēv, varat to zināt, ja pats vēl neesat sajutis?

— Svētie raksti,— viņš paskaidroja,— skaidri un gaiši runā par šo smaržu. Mēs atrodamies tā debesu tēva izredzētā pilsētā.

Svētku laikā Tobīass kā mēnessērdzīgs klaiņoja. Reiz viņš aizveda Klotildi nogaršot pusdienas. Viņi iztēlojās uz milzīgām summām spēlējam ruleti, pēc tam aplēsa guvumu un jutās bezgala bagāti ar naudu, ko būtu varējuši laimēt. Taču kādu vakaru ne tikai viņi, bet viss ļaužu bars, kurš bija saplūdis pilsētiņā, ieraudzīja daudz vairāk naudas, nekā jebkurš no tiem būtu spējis iedomāties.

Tas notika tajā vakarā, kad pilsētiņā ieradās seņjors Herberts. Viņš parādījās pēkšņi, ielas vidū novietoja galdu un uz tā uzlika divus čemodānus, līdz malām pilnus ar naudaszīmēm. Naudas viņam bija tik daudz, ka sākumā neviens to neievēroja, jo nebija ticams, ka tā varētu būt patiesība. Bet, kad seņjors Herberts sāka šķindināt zvārgulīti, ļaudis beidzot noticēja un pievirzījās tuvāk, lai paklausītos, kas atnācējam sakāms.

— Es esmu visbagātākais cilvēks zemes virsū,— viņš paziņoja.— Man ir tik daudz naudas, ka nezinu, kur to

likt. Un, tā kā turklāt ari sirds man ir tik plaša, ka tai krūtis nav vietas, esmu apņēmies apceļot pasauli un atrisināt visas cilvēcei radušās problēmas.

Viņš bija liels un krāsains. Runāja skaļi un vienā laidā, žestikulēdams ar izģindušām un vājām rokām, kas izskatījās kā nule ieziepētas. Runāja viņš kādu pusstundu un pēc tam atpūtās. Tad atkal pašķindināja zvārgulīti no jauna un atsāka runāt. Runas vidū kāds no klausītāju pūļa pavicināja ar platmali un viņu pārtrauca:

— Labi, mister, pietiek dzisināt muti, labāk sāciet izdāļāt savu naudu!

— Nē, tā tas neies,— seņjors Herberts attrauca.— Ne no šā, ne no tā sākt izdāļāt naudu būtu ne tikai netaisnīgi, bet tas nedotu arī nekāda labuma.

Ar skatienu atradis vīrieti, kurš viņu bija pārtraucis, seņjors Herberts ar rokas mājienu aicināja to panākt tuvāk. Pūlis vīrietim pašķīra ceļu.

— Turpretim,— seņjors Herberts turpināja,— šis mūsu nepacietīgais draugs dod mums iespēju paskaidrot, kādai vajadzētu būt taisnīgākai bagātību sadalei,— un, roku pastiepis, palīdzēja tam iznākt priekšā.

— Kā tevi sauc?

•— Patrīsio.

— Labi, Patrīsio,— seņjors Herberts teica.— Kā visiem ļaudīm, tā arī tev jau labi sen būs kāda vajadzība, ko tu nevari apmierināt.

Patrīsio noņēma platmali un piekrītoši pamāja ar galvu.

— Un kāda tā ir?

— Mana vajadzība ir tāda,— Patrīsio paskaidroja,

— ka man nav naudas.

— Un cik tev tās vajadzētu?

— Četrdesmit astoņus peso.

Seņjors Herberts uzvaroši iesaucās.— Četrdesmit astoņus peso,— viņš atkārtoja. Pūlis viņam aplaudēja.

— Labi, Patrīsio,— seņjors Herberts turpināja.— Tagad pasaki man vienu — ko tu proti darīt?

— Daudz ko.

— Izšķiries par vienu,— seņjors Herberts teica,— ko tu proti vislabāk.

— Lai notiek!— Patrīsio atbildēja.— Es protu atdarināt putnu balsis.

Atkal aplaudēdams, seņjors Herberts vērsās pie ļaužu pūļa:

— Tatad, seņjori un seņjoras, mūsu draugs Patrīsio,

kurš labi protot atdarināt putnu balsis, tūlīt mums atkārtos četrdesmit astoņas no tām un tādā veidā atrisinās sava mūžā lielāko problēmu.

Pūlim izbrīnā klusējot, Patrīsio sāka klaigāt kā putns. Brīžiem svilpodams, brīžiem ar rīkli gulgodams, viņš atdarināja visus pazīstamos putnus, sasniegdams vajadzīgo skaitli ar tādiem, kuri nevienam nebija zināmi. Beigās seņjors palūdza aplaudēt un pasniedza Patrīsio četrdesmit astoņus peso.

— Bet tagad,— seņjors Herberts aicināja,— nāciet pa vienam. Rītdien līdz šai pašai stundai es būšu šeit, lai cilvēkiem palīdzētu atrisināt viņu grūtības.

Vecais Hakobs šo jaunumu uzzināja no cilvēkiem, kuri gāja garām viņa mājelei. Ar katru jaunu vēsti sirds viņam kļuva aizvien lielāka, lidz viņš sajuta, ka tā teju, leju pārplīsīs.

— Kādas ir jūsu domas par šo svešzemnieku?— viņš jautāja.

Dons Māksimo Gomess paraustīja plecus.

— Viņš droši vien ir filantrops.

— Ja tikai es ko prastu, — vecais Hakobs noteica,

— tad arī es tagad tiktu galā ar savu problēmiņu. Ta taču tīrais nieks: divdesmit peso.

— Jūs ļoti labi spēlējat dambreti,— dons Māksimo Gomess ieminējās.

Vecais Hakobs, liekas, tam nepiegrieza vērību. Taču, palicis viens, dambretes galdiņu un ripiņas ievīstīja avīzē un aizgāja izaicināt uz spēli seņjoru Herbertu. Viņš gaidīja savu kārtu līdz pusnaktij. Beidzot seņjors Herberts lika pievākt savas lādes un atvadījās līdz nākamajam ritam.

Seņjors Herberts negāja gulēt, bet kopā ar vīriem, kuri nesa viņa lādes, ieradās Katarīno iestādē, kurp devās ari ļaužu pūlis ar savām problēmām. Pamazītēm viņš tās atrisināja, turklāt tādā daudzumā, ka beidzot Katarīno iestādē palika tikai meitieši, kā arī daži vīrieši ar savām neatrisinātajām problēmām. Bet pašā zāles galā sēdēja vientuļa sieviete, kura lēnītēm apvēdinājās ar kādu propagandas kartona gabalu.

— Un tev, — seņjors Herberts meitietim uzsauca,

— kāda ir tava problēma?

Sieviete pārtrauca apvēdināties.

— Mani tu, mister, nēieķēpā savā uzdzīvē!— viņa t

sauca pāri visai zālei.— Man nav nekādu problēmu, es esmu mauka, jo noņemos tikai ar puisiešu pariktēm.

Seņjors Herberts paraustīja plecus. Viņš joprojām dzēra aukstu alu, gaidīdams, vai kādam neradīsies problēma. Viņš svīda. Brīdi vēlāk no pulciņa, ar kuru kopā viņš sēdēja pie galda, iznāca sieviete un klusā balsī viņam ko iečukstēja. Viņai bija problēma par piecsimt peso.

— Un par cik tu esi dabūjama?— seņjors Herberts viņai apjautājās.

— Par pieciem peso.

— Iedomājies tikai! — seņjors Herberts teica.— Tad jau sanāk vesels simts puisiešu.

— Tas nav svarīgi,— meiča atbildēja.— Ja es tadu naudu uzreiz saņemtu, tie manā mūžā būtu pēdējie.

Seņjors Herberts vērīgi nopētīja meiču. Tā bija loti jauniņa, ar trausliem kauliem, taču viņas acis pauda klaju apņēmību.

— Lai notiek!— seņjors Herberts teica.— Ej savā istabā, un es tev tos iesūtīšu, katru ar pieciem peso.

Izgājis uz ielas, seņjors Herberts pašķindināja zvārgulīti. Septiņos rītā Tobīass pamanīja, ka Katarīno iestāde ir atvērta. Viss bija kluss. Seņjors Herberts, nomiegojies un no izdzertā alus pietūcis, kontrolēja meičas istabā ieejošos vīriešus.

Arī Tobīass tur iegāja. Meiča viņu pazina un bija pārsteigta, redzēdama Tobīasu ienākam savā istabā:

— Vai tad tu arī?

— Man teica, Tai es ejot iekšā, — Tobīass paskaidroja.— Iedeva man piecus peso un piekodināja: tikai nekavējies!

Meiča noņēma no gultas piesmirkušo palagu un palūdza Tobīasu to saturēt aiz viena gala. Tas bija smags kā buru audekls. Viņi to izžņaudzīja, aiz galiem turēdami, līdz palags atguva savu dabisko svaru. Kad matraci apgrieza, sviedri tam iztecēja pa otru pusi. Tobīass kaut kā nodarīja savu darāmo. Aiziedams viņš nolika pie gultas savus piecus peso uz naudaszīmju gubiņas, kas augtin auga.

— Sūti šurp visus, ko vien vari,— seņjors Herberts viņam teica,— lai mēs pirms pusdienas tiktu ar šo padarīšanu galā!

Meiča pavēra durvis un palūdza aukstu alu. Viņa redzēja vairākus vīriešus gaidām.

— Cik vēl trūkst?— viņa apjautājās.

— Sešdesmit trīs,— seņjors Herberts atbildēja.

Vecais Hakobs augu dienu nogaidīja ar savu dambretes’ galdiņu. Vakaram satumstot, pienāca viņa kārta; viņš paskaidroja savu problēmu, un seņjors Herberts pieņēma piedāvājumu.Ielas vidū pie galda viņi novietoja divus krēslus, uzlika uz tā dambretes dēli, un vecais Hakobs atklāja spēli. Tā bija pēdējā partija, ko viņš paguva pārdomāt. Un zaudēja.

— Četrdesmit peso,— seņjors Herberts teica,— bet es jums došu divus gājienus priekšā.

Seņjors Herberts atkal laimēja. Ar rokām viņš ripiņām tikpat kā nepieskārās, bet spēlēja kā uz labu laimi, pretinieka gājienus uzminēdams, un aizvien uzvarēja. Pūlim apnika nolūkoties viņu spēlē. Kad vecais Hakobs nolēma padoties, viņš savam pretiniekam bija parādā pieci tūkstoši septiņi simti četrdesmit divus peso un divdesmit trīs sentāvo.

Vecais Hakobs izskatījās pavisam vienaldzīgs. Atzīmējis šos skaitļus uz papīra gabaliņa, viņš to ielika kabatā. Pēc tam pārlocīja dambretes dēlīti, sabēra ripiņas kastītē un ietina avīzē.

— Dariet ar mani, ko gribat,— viņš teica,— tikai atstājiet man šis mantiņas. Apsolu jums,ka atlikušo mūža daļu pavadīšu spēlēdams, lai savāktu vajadzīgo naudu parāda nomaksai.

Seņjors Herberts paskatījās pulkstenī.

— Man no visas sirds žēl,— viņš teica.— Nomaksas termiņš ir divdesmit minūtes.— Un nogaidīja, līdz pārliecinājās, ka pretinieks nespēj savas saistības pildīt.— Vai vairāk jums nekā nav?

— Tikai gods.

— Es gribēju teikt,— seņjors Herberts paskaidroja,

— kaut kas tāds, kas maina savu krāsu pēc tam, kad tam pāri gājusi sarene.

— Jā, māja gan,— vecais Hakobs sacīja, it kā miklu uzminējis.— Nekādas vērtības šim būcenim nav, tomēr tā ir māja.

Un tā seņjors Herberts iedzīvojās vecā Hakoba mājā. Tāpat viņš ieguva citu mājas un īpašumus, kuru īpašnieki nevarēja pildīt savas saistības, bet pēc tam sarīkoja nedēļu ilgu uzdzīvi ar mūziku, uguņošanu un virvesdejo-tāju izrādēm, pats šos svētkus vadīdams.

Tā bija ievērojama nedēļa. Seņjors Herberts spriedelēja par pilsētiņas brīnišķīgo nākotni un pat uzzīmēja tās nākamību — bezgalīgus stikla namus ar deju laukumiem

uz lēzeniem jumtiem. Zīmējumu viņš parādīja ļaužu pūlim. Visi izbrīnā nolūkojās šajā ainavā, pūlēdamies seņjora Herberta krāsaini izgleznotajos gājējos saskatīt savus paziņas, taču tie visi bija tik lepni ģērbušies, ka nevienam neizdevās tos sazīmēt. Visiem sāpēja sirds par to, ka seņjors Herberts tiek tik ļoti izmantots. Un visi smējās par savu gatavību raudāt oktobrī un dzīvoja cerību miglājā, līdz seņjors Herberts nošķindināja zvārgulīti un pavēstīja, ka svētki beigušies. Un tikai tad viņš atvilka elpu.

—- Sitentādi dzīvodami, jūs ņemsiet galu,:—vecais Ha-kobs viņam teica.

— Man ir tik daudz naudas,— seņjors Herberts atbildēja,— ka nav nekādas jēgas mirt.

Un iesvempās gultā. Viņš gulēja dienu pēc dienas, krākdams kā lauva, un tas vilkās tik ilgi, ka cilvēki pagura, viņu gaidot. Lai būtu k'o ēst, viņiem vajadzēja izrušināt krabjus. Bet Katarīno jaunās skaņuplates kļuva tik vecas, ka neviens jau bez asarātn tās nevarēja klausīties un iestādi vajadzēja slēgt.

Ilgi pēc tam, kad seņjors Herberts bija sācis gulēt, cientēvs pieklauvēja pie vecā Hakoba durvīm. Māja no iekšienes bija aizslēgta. Gulētāja elpai sagandējot gaisu, lietas aizvien vairāk bija zaudējušas savu smagmi un dažas no tām jau lidinājās.

— Es gribu parunāt ar viņu,— cientēvs teica.

— Tad jums jāpagaida,— vecais Hakobs atbildēja.

— Man nav daudz laika.

— Sēdieties, cientēv, un gaidiet,— Hakobs neatlaidās.— Un pa to laiku esiet tik laipns un parunājiet ar mani. Jau sen neesmu redzējis nevienas dzīvas dvēseles.

— Ļaudis izklīduši,— cientēvs teica.— Drīz vien pilsētiņa atkal būs tikpat pamesta kā agrāk. Tas ir vienīgais jaunums.

— Gan jau atgriezīsies, kad jūra atkal sāks smaržot pēc rozēm.

, —Taču pa to laiku vajadzētu ar kaut ko balstīt palikušo cerības,— cientēvs teica.— Nepieciešams jo steidzīgi uzsākt dievnama celtniecību.

— Un šajā sakarā jūs meklējat misteru Herbertu,— vecais Hakobs teica.

— Tā ir gan,— cientēvs apstiprināja.— Svešzemnieki mēdz būt ļoti labdarīgi.

— Nu, tad gaidiet, cientēv, — vecais Hakobs ieteica.

— Rass, viņš pamodīsies.

Viņi spēlēja dambreti. Tā bija ilga un grūta partija, kas turpinājās daudz dienu, bet seņjors Herberts nepamodās.

Cientēvs ļāvās izmisumam. Ar vara šķīvīti rokās viņš apstaigāja malu malas, izlūgdamies ziedojumus dievnama celšanai, taču maz bija tādu, kas viņu uzklausīja. Tik daudz veltīgi lūdzot, cientēvs kļuva aizvien caurspīdīgāks, viņa kauli piepildījās ar trokšņiem, un kādu svētdienu viņš pacēlās divus sprīžus virs zemes, taču to neviens nezināja. Tad viņš salika vienā somiņā drēbes, otrā — savākto naudu un uz laiku laikiem atvadījās no pilsētiņas.

— Rožu smarža vairs neatgriezīsies,— cientēvs teica tiem, kas mēģināja viņu atrunāt.— Jāraugās acīs patiesībai, ka pilsētiņa kritusi nāves grēkā.

Kad seņjors Herberts pamodās, pilsētiņa bija tāda pati kā agrāk. Lietavas bija izraudzējušas netīrumus, ko pūlis agrāk tika pametis ielās, un zeme atkal bija tikpat izkaltusi un cieta kā ķieģelis.

— Es gan ilgi būšu gulējis,— seņjors Herberts žāvājās.

— Gadu simteņus,— vecais Hakobs paskaidroja.

— Es vai mirstu aiz izsalkuma.

— Tāpat klājas visiem,— vecais Hakobs teica.— Nav cita glābiņa kā iet uz pludmali un sarušināt krabjus.

Tobīass sastapa seņjoru Herbertu ar putām pilnu muti rakņājamies smiltīs un nevarēja vien nobrīnīties par to, ka izsalkuši bagātnieki tik ļoti līdzinās nabadzīgajiem. Seņjors Herberts nevarēja atrast pietiekami daudz krabju. Pievakarē viņš uzaicināja Tobīasu meklēt ko ēdamu jūras dibenā.

— Paklausieties,— Tobīass viņu brīdināja.— Tikai mirušajiem zināms, kas slēpjas jūras dzīlēs.

— Arī zinātniekiem tas nav noslēpums,— seņjors Herberts iebilda.— Dziļāk par bojā gājušiem kuģiniekiem jūras dzelmēs mīt bruņurupuči ar varen garšīgu gaļu. Met nost drēbes — un ejam!

Viņi devās ceļā. Vispirms abi peldēja taisnā līnijā, tad pavērsās lejup, ļoti lielā dziļumā, kur nodzisa saules, bet pēc tam arī jūras gaisma un priekšmeti bija saskatāmi tikai to pašu starojumā. Aiz muguras viņiem palika nogrimusī pilsēta ar vīriešiem un sievietēm jāšus karuselī griežamies ap mūzikas kiosku. Diena bija mirdzoši jauka, un terases rotāja ziedi spilgtās krāsās.

— Pilsēta nogrimusi kādā svētdienā ap pulksten vienpadsmitiem rītā,— seņjors Herberts teica.— Droši vien notika kāda katastrofa.

Tobiass pagriezās uz pilsētas pusi, bet seņjors Herberts viņam pamāja sekot jūras dibena virzienā.

— Šeit ir rozes,— Tobiass ierunājās.— Būtu jauki, ja Klotilde tās redzētu!

— Citu reizi varēsi mierīgi atgriezties,— seņjors Herberts teica.— Tagad tu mirsti aiz bada.

Viņš iegremdējās kā astoņkājis ar plašiem un klusiem roku vēzieniem. Tobiass, pūlēdamies nepazaudēt viņu no acīm, nodomāja, ka tā droši vien peld visi bagātnieki Pamazām abi attālinājās no parasto katastrofu jūras, iepeldēdami mirušo jūrā.

Mirušo bija tik daudz, ka Toblasam likās — nekad viņš pasaulē nav redzējis tādus ļaužu barus. Tie peldēja nekustēdamies, augšpēdus, dažādā dziļumā, un no visiem uzvēdīja dziļa aizmirstība.

— Viņi ir miruši ļoti sen,— seņjors Herberts paskaidroja.— Vajadzīgi gadsimti, lai sasniegtu šādu miera stāvokli.

Dziļāk, nesen mirušo ūdeņos, seņjors Herberts apstājās. Tobiass viņu panāca brīdi, kad priekšā parādījās kāda ļoti jauna sieviete. Viņa peldēja uz sāniem, ar atvērtām acim, un nopakaļ viņai plūda ziedu straume.

Seņjors Herberts iebāza rādītājpirkstu mutē un palika tā, līdz garām aizpeldēja pēdējie ziedi.

— Tā ir visskaistākā sieviete, kādu es jebkad savā mūžā esmu redzējis,— viņš teica.

— Tā bija vecā Hakoba sieva, — Tobiass paskaidroja.— Gan gadus piecdesmit jaunāka, taču tā bija viņa Pavisam noteikti.

— Viņa ir daudz, ceļojusi,— seņjors Herberts teica

— jo viņai līdzi peld visas pasaules jūru ziedi.

Viņi sasniedza dibenu. Seņjors Herberts apmeta vairākus lokus virs apstrādātam slāneklim līdzīgās zemes. Tobiass sekoja viņam. Bet tikai pēc tam, kad bija pieradis pie dzelmes krēslainibas, viņš pamanīja bruņurupučus. To bija tūkstošiem — pieplakuši pie jūras dibena un tik nekustīgi, ka šķita pārakmeņojušies.

— Tie ir dzīvi,— seņjors Herberts noteica,— bet guļ jau miljoniem gadu.

Viņš apvērsa vienu un vieglā grūdienā pavirzīja to augšup. Aizmigušais dzīvnieks izslīdēja viņam no rokām, bet turpināja kustēties iepriekšējā virzienā. Toblass ļāva tam aizpeldēt garām. Uz augšu palūkojies, viņš redzēja visu jūru otrādi apvērstu.

— Tas viss līdzinās sapnim,— viņš ieminējās.

—L Sevis paša labā, — seņjors Herberts teica,— nestāsti to nevienam. Iedomājies tikai, kāds juceklis pasaulē izceltos, ja ļaudis to uzzinātu!

Kad abi atgriezās pilsētiņā, bija gandrīz jau pusnakts. Viņi pamodināja Klotildi, lai tā uzvārītu ūdeni. Seņjors Herberts nogrieza bruņurupucim galvu, taču pa visiem trim viņiem vēl vajadzēja notvert un no jauna nogalināt dzīvnieka sirdi, kura palēkdamās pazuda pagalmā, kad to mēģināja sagriezt gabalos. Pēc tam visi mielojās līdz elpas trūkumam.

— Labi, Toblass,— seņjors Herberts tad ierunājās,

— jālūkojas īstenībai sejā.

— Protams.

— Bet īstenība ir tāda,— seņjors Herberts turpināja,

— ka rožu smarža nekad vairs neatgriezīsies.

— Atgriezīsies gan.

— Nē, neatgriezīsies,— Klotilde iejaucās,— jo, starp citu, tās nekad nav bijis. Tu vienkārši visus apmuļķoji.

— Bet tu pati taču šo smaržu saodi,— Toblass iebilda.

— Es tonakt biju pa pusei apdullusi,— Klotilde teica.

— Bet tagad neesmu ne par ko droša, kam vien kāds sakars ar šejienes jūru.

— Tālab es aizeju,— seņjors Herberts teica. Un, vērsdamies pie abiem, piebilda:—Ari jums vajadzētu no šejienes aiziet. Pasaulē daudz kas darāms, lai bads šai pilsētiņai ietu secen.

Viņš aizgāja. Toblass uzkavējās pagalmā, skaitīdams zvaigznes līdz pat pamalei, un atklāja, ka to ir par trim vairāk nekā pērnajā decembrī. Klotilde viņu sauca istabā, taču Toblass tam nepiegrieza vērību.

— Nāc šurp, nejēga!— Klotilde neatlaidās.— Jau simtiem gadu neesam mīlējušies, kā to dara truši.

Toblass lika sevi gaidīt krietnu bridi. Kad beidzot viņš iegāja iekšā, Klotilde jau atkal bija iemigusi. Viņš Klotildi pa pusei pamodināja, taču pats bija tik noguris, ka abiem darāmais sajuka, un beidzot viņi varēja izrīkoties tikai tā, kā to dara sliekas.

— Tu esi pavisam apsēsts! — Klotilde pikti pārmeta.

— Pamēģini domāt par ko citu!

— Es jau to daru.

Klotilde gribēja zināt, par ko Tobiass domā, un viņš nolēma Klotildei visu pastāstīt, bet ar noteikumu, ka par dzirdēto viņa nevienam nebildis ne vārda. Klotilde to apsolīja.

— Jūras dibenā,— Tobiass teica,— ir pilsēta ar baltām mājiņām un miljoniem ziedu uz terasēm.

Klotilde ar abām rokām satvēra galvu.

— Ai, Tobīas!—viņa iesaucās.— Ai, Tobīas, nesāc jau atkal muldēt par tādām lietām!

Tobiass vairāk neko neteica. Paritinājies tālāk gultas malā, viņš mēģināja aizmigt. Bet tas viņam neizdevās līdz rīta svīdumam, kad mainījās vēja virziens un krabji atstāja viņu mierā.

ĻOTI VECAIS SEŅJORS AR MILZĪGAJIEM SPĀRNIEM

Trešajā lietavu dienā bija nobeigušies tik daudz mājā salīdušo krabju, ka Pelaijo vajadzēja izbradāt savu pārplūdušo pagalmu, lai aizšķūrētu tos uz jūru, jo zīdainim naktī bija piemetušies karstumi un varēja domāt, ka tas ir no pūstošajiem krabjiem. Jau kopš otrdienas visa pasaule bija sadrūmusi. Debesis un jūra pārvērtās pelnu krāsas blīvā masā, bet liedaga smiltājs, kurš martā dzirkstīja ugunīgā spozmē, tagad atgādināja katlā sajauktu dubļu iejavu ar jūras vēzīšiem. Dienasvidus gaisma bija tik nespodra, ķa Pelaijo, atgriezies mājā, pēc tam kad bija izmēzis pūstošos krabjus, nevarēja lāgā saskatīt, kas pagalma kaktā kunkstēdams īsti pludurojas. Viņam vajadzēja pieiet pavisam tuvu klāt, lai ieraudzītu, ka tas ir kāds vecs vīrs, kurš nokritis kņūpus staignajos dubļos un, kaut arī ļoti pūlējās, nespēja piecelties, jo viņu kavēja milzīgi spārni.

Šā rēga iebiedētais Pelaijo aizskrēja sameklēt savu sievu Elisendu, kura lika kompreses slimajam bērnam, un aizveda viņu uz pagalma kaktu. Mēmā sastingumā abi i vēroja dubļos guļošo ērmu. Tas bija ģērbies tikai skrandās. Galvasvirsā viņam bija kā pielīmētas tikai dažas matu šķipsnas, mutē pāris zobu, un nožēlojamajam glemi apžulgušajam vecūkšņa augumam nepiemita nekādas diže-nlbas. Maitu vanagam līdzīgie lielie spārni bija noskretu-ši, izplūkāti un šķita uz mūžiem iestiguši dūņās. Pelaijo un Elisenda tik ilgi un vērīgi nolūkojās ērmā, ka drīz vien-viņu izbrīns pagaisa un svešais jau sāka likties pavisam parasts. Kad viņi mēģināja to uzrunāt, ērms atbildēja nesaprotamā dialektā, taču labā un skanīgā jūrnieka balsī. Ja neņemtu vērā viņa ķēmlgos, neērtos spārnus, patiešām varētu nodomāt, ka tas ir kāds vētrā bojā gājušā ārzemju kuģa jūrnieks, kuru viļņi izmetuši krastā. Protams, palīgā tika saukta kaimiņiene, kura labi pārzināja visus dzīvības un nāves noslēpumus, un tai pietika uzmest skatienu r svešajam, lai izkliedētu visas šaubas.

— Viņš ir eņģelis,—sieviete paziņoja.— Rasi, nācis pakaļ slimajam bērniņam, bet lietus notrieca viņu zemē, jo viņš bijis pārāk vecs.

Nākamajā dienā jau visi zināja, ka sagūstīts dzīvs eņģelis. Neievērojot viedās večas spriedumu, ka mūsdienu eņģeļi esot bēgļi, kuriem izdevies paglābties pēc debesīs kādreiz sarīkotā dumpja, nevienam nebija dūšas nosist nelaimīgo eņģeli. Pelaijo gan augu dienu ar pamatīgo tiesas izpildītāja bozi rokā nosēdēja virtuvē un vakarā pirms gulētiešanas eņģeli pa dubļu pančkām aizvilka uz kūti un kopā ar vistām ieslēdza stiepļu sprostā. Pusnaktī, kad aprima lietus, Pelaijo un Elisenda turpināja iznīdēt krabjus. Drīz pēc tam pamodās arī mazulis, jau bez karstumiem, un pieprasīja ēst. Tas vecākos modināja augstsirdību, un viņi nosprieda'uzlikt eņģeli uz plosta ar dzeramo ūdeni un pārtiku trim dienām un palaist selgā savam-liktenim. Bet, kad rītā, gaismai austot, viņi izgāja pagalmā, atrada visus kaimiņus sapulcējušos ap vistu kūti un ķircinām eņģeli bez jebkāda cieņas apliecinājuma. Pa stiepju pinumu viņi meta pat dažādu ēdamo, it kā tas nemaz nebūtu pārdabiska parādība, bet vienkāršs cirka dzīvnieks.

Tenku satraukts, cientēvs Gonsālo ieradās pirms pulksten septiņiem. Ap šo laiku pie vistu kūts bija saradušies jau arī mazāk frivoli* cilvēki un sākušās visvisādas pārrunas, ko iesākt ar dīvaino gūstekni. Lētticīgākie ļautiņi spriedelēja, ka to iecels par jauno vispasaules alkaldu. Citi, apvaldītāki, domāja, ka tas atsūtīts kā pieczvaigžņu ģenerālis, kuram lemts uzvarēt visos karos. Daži gaišreģi prātoja, ka spārnotā būtne saglabāta, lai dotu Zemes virsū aizsākumu spārnotiem un viediem zemes iemītniekiem, kuri kļūs par Visuma valdniekiem. Bet cientēvs Gonsālo, kurš pirms iesvētīšanas garīdznieka kārtā bija strādājis par vienkāršu mežstrādnieku, piegājis pie stiepļu aizsprosta, kādu bridi šķirstīja katehismu, bet tad pieprasīja, lai viņam atver vārtiņus un viņš varētu tuvāk aplūkot nožēlojamo gūstekni, kurš satraukto vistu vidū pats izskatījās pēc milzīga, noplukuša putna. Vistu būdas kaktā iepleties, viņš saulē žāvēja savus spārnus, ko bija izplājis pār ziņkārīgo agrīno apmeklētāju samestām

augļu mizām un ēdiena paliekām. Ļaužu uzplijlbai vērību nepiegriezdams, viņš tikai mazliet pacēla antikvārās acis un kaut ko noburkšķēja savā valodā, kad cientēvs Gonsā-lo, būrī iegājis, latīniski padeva viņam labdienu. Kad cientēvs bija pārliecinājies, ka dīvainis nesaprot dievu valodu, nedz ari izrāda vajadzīgo cieņu dieva kalpiem, viņam radās pirmās šaubas par atnācēja cilmi. Turklāt cientēvs, no tiešāka tuvuma pavērojis svešo, atzina, ka tajā viss ir pārāk cilvēcisks: tas uzdvesa skaudru zem klajas debess mitušas būtnes smaku, spārnu iekšpuse tam bija sētiņ nosēta ar dažādiem parazītiem, lielās spalvas izpluinītas zemes vējos, un nekas viņa nožēlojamā ārienē nebija atbilstīgs priekšstatiem par debesu eņģeļu cildeno būtību. Iznācis no vistu būra, cientēvs īsā uzrunā brīdināja sapulcējušos no lētticības briesmām, atgādinādams, ka sātans pieprotot daždažādus maskēšanās paņēmienus, lai vestu maldināšanā nepiesardzīgus ļaudis. Atgādinājis, ka spārni nepavisam nav būtiskākā iezīme, lai atšķirtu vanagu no lidmašīnas, viņš aizrādīja, ka vēl mazākā mērā tos varot uzskatīt par eņģelim raksturīgiem. Tomēr cientēvs solījās par visu šo notikumu aizrakstīt bīskapam, kurš savukārt sazināsies ar savu priekšniecību, kamēr lieta nonāks līdz Visaugstākajam Dvēseļu Ganam, un tur pēdējā instancē tad arī tiktu pasludināts pareizais spriedums.

Viņa gudrības sēkla par nepieciešamību būt piesardzīgiem tomēr krita neauglīgās sirdīs. Vēsts par sagūstīto eņģeli izplatījās tādā ātrumā, ka pēc nedaudz stundām pagalmā saplūda ļaužu bari kā gadatirgū un vajadzēja izsaukt karaspēku, lai ar durkļiem atvairītu drūzmu, kas draudēja apgāzt māju. Tad Elisendai, kura jau agrāk, aizslaukot drazas pēc dažādiem svētku sarīkojumiem, bija guvusi zināmas iemaņas, prātā iešāvās jēdzīga doma par eņģeļa apskatīšanu iekasēt no katra cilvēka piecus sentāvo. '

Ziņkārīgie saradās pat no Martinikas. Atbrauca ceļojoša cirka trupa ar gaisa akrobātu, kurš zuzēdams vairāk reižu nolidinājās pāri pūļa galvai, taču tam neviens nepiegrieza vērību, jo šim lidonim nebija eņģeļa spārnu, bet gan tikai sāniski piestiprinātas sikspārņa lidplēves. Pēc veselības dzīdamies, no Kārību jūras nāca grūti slimie: kāda nabaga sieviete, kura kopš bērnības skaitīja savus sirdspukstus un tagad jau tos bija sajaukusi, no Jamaikas ieradās cilvēks, kurš nespēja iemigt, jo viņu traucēja zvaigžņu kņada, kāds mēnessērdzīgais, kurš naktīs piecēlās un izpostīja visu, ko dienā bija paveicis, un daudz citu — ar mazāk grūtām kaitēm sirgstošu. Sajā zemestrīcei līdzīgajā jezgā, kas atgādināja kuģa bojāeju, Pelaijo un Elisenda bija līdz nāvei noguruši, taču jutās laimīgi, jo nepagāja ne nedēļa, kad viņu guļamistabas jau bija kā bāztin piebāztas ar naudu, bet svētceļnieku virtene, kura gaidīja savu reizi iekļūt viņu pagalmā, vēl aizvien stiepās līdz pat pamalei.

Vienīgi eņģelis par šo jucekli, ko pats bija izraisījis, nelikās zinis. Viņš pavadīja laiku viņam ierādītajā stūrītī, pūlēdamies paglābties no eļļas lampu un sveču velnišķīgā karstuma, kad apmeklētāji tās pāri stiepju aizžogojumam meta viņam kā ziedojumu. No sākuma viņu mēģināja barot ar kampara kristāliem, par kuriem kāda gudra veča zināja stāstīt, ka tie esot eņģeju dienišķā iztika. Taču viņš tos nonievāja tāpat kā kartupeļu ēdienus, ko viņam nesa grēku nožēlnieki, un neviens nevarēja apjēgt, vai viņš ēda tikai baklažānu biezeni tāpēc, ka bija par vecu, vai arī tālab, ka tas bija eņģeļiem ierasts cienasts. Pārdabiska šķita vienīgi viņa pacietība. Jo sevišķi sākumā, kad viņu neatlaidīgi knābāja vistas, meklēdamas paspārnēs mudžošos zvaigžņu parazītus, mocīja tizlie, izraustīdami spalvas, lai ar tām pieskartos saviem kroplajiem locekļiem, kā arī svētuļi, kuri eņģeli apmētāja ar akmeņiem, lai to pieceltu kājās un aplūkotu visā augumā. Vienīgo reizi viņš pārvērtās tad, kad viņam uz sāna uzspieda nokaitētu dzelzi, ar ko iededzina īpašuma zīmes jaunlopiem, jo spārnotā būtne tik ilgu laiku bija pavadījusi nekustēdamās, ka radās aizdomas, vai tikai tā nav nobeigusies. Iztrūcies viņš pielēca kājās, ar asarām acīs kaut ko savā nesaprotamajā valodā iebrēcās un tā sāka vēdināties ar spārniem, ka vistu mēsli līdzīgi mēness vižņiem pašķīda uz visām pusēm un sacēlās pasaulē vēl nepieredzēta vēja brāzma. Lai gan daudzi domāja, ka viņš tā bija izturējies ne aiz niknuma, bet sāpēm, kopš šās reizes ļaudis sargājās viņu apgrūtināt, jo vairums atskārta, ka eņģeļa pasivitātei piemita nevis milža labdabīga pakļāvība, bet gan aprimis katastrofāls spēks.

Cientēvs Gonsālo pret pūļa izdarībām izturējās tā, kā nu viņam pašam reiz iešāvās prātā, nogaidot galīgo spriedumu par neparastā gūstekņa īsto būtību. Taču ziņas no Romas šoreiz bija zaudējušas savu ierasto steigu. Laiks aizritēja, pārliecinoties, vai gūsteknim ir naba, vai viņa runai varētu būt kas kopīgs ar arāmiešu valodu, cik līdzīgu būtņu spētu sasēsties uz kniepadatas smailes, vai viņš nevarētu būt vienkāršs norvēģu jūrnieks, kuram pieauguši spārni. Sāda piesardzīga vēstuļu apmaiņa ieilgtu līdz pat gadsimta beigām, ja liktenīgs atgadījums nebūtu izbeidzis satraukumu. Notika tā, ka nejauši kādu dienu reizē ar citiem ceļojošā Kārību cirka izrāžu numuriem pilsētiņā tika rādīts skumjš stāsts par kādu sievieti, kura savas nepaklausības dēļ vecākiem bija tikusi pārvērsta par zirnekli. Ieejas maksa šā brīnuma apskatīšanai bija zemāka nekā spārnotā eņģeļa apmeklējums, turklāt par zirnekļa likteni bija iespējams uzdot dažādus jautājumus un pašu apskatīt no visām pusēm, tā ka nevienam nevarēja rasties nekādu šaubu par baismīgā notikuma patiesīgumu. Šausmīgais zirneklis bija krietna auna lielumā ar sērīgu jaunavas seju. Taču visaizraujošākais bija nevis šā ērma izskats, bet gan dziļās bēdas, ar kādām par zirnekli pārvērstā meitene visos sīkumos izstāstīja savu drausmīgo likteni. Gandrīz vēl bērns būdama, viņa bija aizbēgusi no vecāku mājas uz deju sarīkojumu, bet pēc tam, kad meitene cauru nakti bez vecāku atļaujas bija nodancojusi un nākusi uz mājām, šaušalīgs pērkona grāviens pāršķēlis debesis un no pavērušās spraugas izšāvies pēc sēra smirdošs zibens, kurš viņu pārvērtis zirneklī. Viņas vienīgā barība bija maltas gaļas kunkulīši, ko līdzcietīgas dvēseles palaikam iemeta viņai mutē. Ar tādu cilvēcisku patiesību apveltīta, sūras nožēlas apgarota izrāde, protams, bija daudz pārāka par apcerīgo eņģeli, kuram tikai dažkārt ienāca prātā uzmest skatienu mirstīgajiem. Turklāt visai pieticīgajiem brīnumiem, kurus piedēvēja eņģelim, piemita kaut kas ar skaidru saprātu nesavienojams: piemēram, gadījums ar aklo, kurš neatguva vis redzi, bet kuram izauga trīs jauni zobi, vai arī tizlo, kurš neatguva spēju staigāt, bet bezmaz laimēja loterijā, vai ar spitālīgo, kuram čūlās sāka augt saulgriezes. Šie visumā nenozīmīgie brīnumdarbi, kas vairāk atgādināja lētus jociņus, jau bija iedragājuši eņģeļa reputāciju, ko galīgi sagrāva par zirnekli pārvērstās sievietes izdarības. Un tā cientēvs Gonsālo uz visiem laikiem atguva spēju naktīs gulēt, bet Pelaijo sēta atkal kļuva tikpat vientuļa kā tajos laikos, kad lietavas auma-šām gāzās nepārtraukti trīs dienas un krabji ložņāja pa viņa guļamistabām.

Taču mājas saimniekiem nebija ko sūroties. Par ieņemto naudu viņi uzcēla divstāvu namu ar balkoniem un

dārziem, un augstu ķieģeļu pamūrējumu, lai ziemā telpās nesaviestos krabji, un dzelzs režģiem logos, kas neļāva tur iekļūt eņģeļiem. Pilsētiņas tuvumā Pelaijo turklāt ierīkoja trušu audzētavu un uz visiem laikiem atteicās no nelādzīgā tiesu izpildītāja amata. Elisenda savukārt nopirka augstpapēžu lakādas kurpes un zīda tērpus saulē vizmojošās krāsās — kādus tolaik svētdienās valkāja augstāko aprindu dāmas. Vienīgi vistu kūts tika pamesta bez jebkādas gādības. Ja arī kādreiz to izmazgāja ar kreolīnu un izkvēpināja ar mirrēm, tad ne jau par godu eņģelim, bet lai novērstu neganto smirdoņu, kura kā ļauns gars iespiedās pat jaunajā mājā. Sākumā, kamēr bērns vēl mācījās staigāt, centās uzmanīties, lai mazulis nepieietu pārāk tuvu vistu kūtij. Vēlāk bailes tomēr aizmirsās, pie smirdoņas pierada, un, iekāms bērnam vēl nebija izkrituši pienazobi, viņš jau vairākus lāgus bija iekļuvis vistu kūtī, no kuras stiepļu aizžoga bija pāri palikušas vairs tikai ļerpatas. Eņģelis pret bērnu izturējās tikpat laipni kā pret pārējiem mirstīgajiem un visas pārestības pacieta ar tāda suņa padevību, kurš jau sen atteicies no visām ilūzijām. Eņģelis un bērns reizē saslima ar bakām. Dakteris, kurš ārstēja bērnu, nevarēja atturēties no kārdinājuma izmeklēt arī eņģeli un tam atrada tādas sirdsklauves un nieru kaites, ka nevarēja vien nobrīnīties, kā eņģelis vispār vēl ir pie dzīvības. Visvairāk ārstu tomēr pārsteidza eņģeļa spārni. Tie tik dabiski iederējās viņa pilnīgi cilvēciskajā organismā, ka ārsts nevarēja apjēgt, kāpēc tādi nav arī visiem pārējiem cilvēkiem.

Kad bērns sāka apmeklēt skolu, saule un lietus vistu kūti jau sen bija nopostījuši. Eņģelis tagad klaiņoja apkārt kā ubags, kurš palicis bez pajumtes. Ar slotaskāta zvēlieniem viņu iztrenca no guļamistabas, bet pēc brīža to jau atkal atrada virtuvē. Viņš vienā un tajā pašā laikā bija sastopams tik dažādās vietās, ka radās aizdomas par viņa spēju sadalīties vairākās būtnēs, kuras vienlaikus patveras dažādās mājas vietās. Izmisusī Elisenda pārskaitusies klaigāja, ka nav iespējams dzīvot šādā ar eņģeļiem pārpildītā peklē. Eņģelis tikko spēja norīt barību, un viņa redze bija kļuvusi tik vāja, ka viņš nereti uzgrūdās virsū durvju palodām. No kādreizējā apspalvojuma bija pāri palikuši tikai pēdējo rupjāko spalvu stumbeņi. Pelaijo aiz žēlsirdības eņģelim uzmeta kādu segu un atļāva pārnakšņot nojumē un tikai tad pamanīja, ka naktis tas pavada drudžaini, kaut ko murgodams nesaprotamā sennorvēģu valodā. Tās bija nedaudzās pēdējās raizes, ko eņģelis vēl sagādāja, jo dažbrīd nācās palauzīt galvu, ko ar viņu iesākt pēc nāves, jo pat gudrā kaimiņiene nezināja sacīt, kas būtu darāms ar mirušiem eņģeļiem.

Tomēr eņģelis ne tikai pārcieta pēdējo — visgrūtāko ziemu, bet reizē ar pavasara saulīti sāka pat atspirgt. Daudz dienu viņš pavadīja, visattālākajā pagalma kaktiņā ierāvies, kur viņam neviens nepiegrieza nekādu vērību, bet decembra sākumā viņam uz spārniem sāka ataugt lielas un cietas spalvas, kādas mēdz parādīties veciem putniem, kad tuvojas to gals. Pats eņģelis šķita atskārstam šo pārmaiņu cēloni, jo rūpīgi izsargājās, lai to neviens nepamanītu un tāpat nedzirdētu vecās jūrnieku dziesmas, ko viņš reizēm zvaigžņu gaismā dziedāja. Kādu rītu, kad Elisenda brokastīm grieza sīpolus, virtuvē iebrāz-moja vējš, kurš šķita nākam no jūras. Viņa paskatījās pa logu un izbrīnījusies pamanīja, ka eņģelis mēģina pacelties spārnos. Sie mēģinājumi bija tik neveikli, ka eņģelis ar nagiem sakņu dārzā izara vagām līdzīgas grambas un ar tūļīgajām spārnu vēdām bezmaz apgāza nojumi, jo tie gaisā šķita izslīdam, nerodot nekādu atbalsta punktu. Beidzot eņģelim izdevās pacelties augšup. Elisenda izdvesa atvieglinājuma nopūtu, priecādamās gan pati par sevi, gan par eņģeli, redzēdama to ar vecišķa vanaga gurdajiem spārnu vēzieniem aizslīdam pār pēdējām pilsētiņas mājām. Elisenda viņu redzēja, vēl griezdama sīpolus, un redzēja arī tad, kad eņģelis vairs nemaz nebija saskatāms un jau vairs nebija traucēklis viņas dzīvē, tikai iztēlē jaušams punktiņš tālā selgas pamalē.

VISSKAISTĀKAIS SLĪKONIS PASAULĒ

Pirmie bērni, kuri ieraudzīja pa jūru šurp peldam kaut kādu tumšu un noslēpumainu zemesragam līdzīgu blīvu, aplam iztēlojās, ka tas ir ienaidnieka kuģis. Pēc tam kad viņi ievēroja, ka tam nav ne mastu, ne tajos paceltu karogu, bērni nodomāja, ka peldošais priekšmets ir valzivs. Bet, kad šo blāķi izmeta liedaga smiltīs un bērni to bija attīrījuši no jūraszālēm, pavedienveidīgajiem medūzu taustekļiem, zivju baru atstātajām paliekām un bojā gājušo kuģu drazām, ar kurām izskalotā blīva bija apķepusi, tikai tad viņi atklāja, ka tas ir slīkonis.

Bērni ar slīkoni rotaļājās visu pēcpusdienu, gan ierakda-mi smiltīs, gan atkal izrakdami, līdz kāds to nejauši ieraudzīja un ciematiņā sacēla trauksmi. Vīri, kuri slīkoni aiznesa uz tuvāko māju, pamanīja, ka tas ir daudz smagāks nekā visi pārējie, kuri viņiem bija zināmi, gandrīz vai zirga svarā, un nosprieda, ka mironis pārāk ilgu laiku bijis jūras viļņu varā un kauli tam tagad piemirkuši ar ūdeni. Kad slīkoni nolika uz grīdas, vīri ievēroja, ka tas ir arī daudz garāks par jebkuru no viņiem, jo tik tikko bija ietilpināms mājelē, bet arī tad nodomāja, ka droši vien ir slīkoņi, kuri turpina augt vēl pēc nāves. No miroņa uzvēdīja jūras smaka, un vienīgi tā apveidi liecināja, ka slīkonis ir cilvēciska būtne, jo ādu viņam kā bruņas viscaur klāja sacietējusi dūņu un dubļu krevele.

Pietika attīrīt slīkoņa seju, lai pārliecinātos, ka mirušais nav no vietējiem ļaudīm. Ciematiņā bija tikai nepilni pārdesmit no dēļiem sanaglotu mājeļu, kuru akmeņainajos pagalmos neauga neviens ziediņš. Tās bija izkaisītas tuksnesīgā zemesraga pašā galā, tik akmeņainā vietā, ka mātes staigāja mūžīgās bailēs, ka vēja brāzmas varētu aizraut jūrā bērnus, bet nedaudzos mirušos ciematniekus, kuri gadu tecējumā palaikam šeit atgadījās, no piekrastes klintīm vajadzēja iemest jūrā. Taču jūra bija rāma un dāsna, un visi ciematiņa viri bija ietilpināmi septiņās laivās, tā ka, ieraugot mironi, viņiem pietika paskatīties citam uz citu, lai pārliecinātos, ka neviena no viņiem netrūkst.

Tonakt viņi neizbrauca jūras darbos. Kamēr viri pārbaudīja, vai kāds nav pazudis kaimiņu ciematiņos, meitieši apkopa slīkoni. Ar vīkšķiem viņas notīrīja miroņa seju, izmudžināja tam no matiem tur iepinušos gružus un ar zvīņu dzelzs kasīkļiem noskrāpēja kreveļu kārtu. To darīdamas, viņas pārliecinājās, ka uz slīkoņa uzķepušās aļģes bija no tālām jūrām un dziļiem ūdeņiem un viņa drēbes sadriskātas, it kā mirušais būtu peldējis cauri koraļļu labirintiem. Tāpat viņas ievēroja, ka mirušais nāvi panes cildenā diženībā, jo tam nepiemita nekas no jūrā noslīkušajiem raksturīgās vientulības izteiksmes, ne arī upēs bojā gājušajiem īpatnēji atbaidošās nāves moku izķēmotibas. Bet tikai tad, kad svešais bija pilnīgi notīrīts, viņas atskārta tā vīrišķīgās pilnestlbas patieso mēru, palikdamas gluži vai bez elpas. Viņš bija ne tikai visstaltākais, visspēcīgākais, visvīrišķīgākais un vislabāk veidotais puisietis, kādu vien viņas jebkad savā mūžā bija redzējušas, bet ari tagad, pēc nāves atrodoties visu acu priekšā, nemaz nebija iztēlē ietilpināms.

Visā ciematiņā neatradās nevienas pietiekami lielas gultas, kurā viņu noguldīt, un tāpat neviena galda, uz kura novietot apstāvēšanas laikā. Viņam nederēja ne augumā visgarāko vīriešu bikses, ne vistuklāko svētdienas krekli, ne ari uz zemes visstingrāk stāvošo kurpes. Svešinieka diženā auguma un vienreizējā skaistuma savaldzinātās sievietes uzšūdināja viņam bikses no vislabākā bizanburu auduma, bet kreklu no smalkas, līgavu tērpiem paredzētas holandiešu drānas, lai tikai pienācīgi uzpostu savu mironi. Apli nosēdušās, sievietes šuva, ik pēc adatas dūriena uzmezdamas skatienu liķim, un viņām šķita, ka nekad vējš nav pūtis tādā spivumā un Kārību jūra viļņojusies tadā satrauktlbā kā šinī naktī, un viņām likās, ka šīm pārmaiņām ir kāds sakars ar mirušo. Ja šis zaļoksnais vīrietis, viņas nodomāja, būtu dzīvojis šejienes ciematiņā, viņa mājai būtu bijušas visplašākās durvis, visaugstākais jumts, visizturīgākā grīda, gultas rāmis darināts no spēcīgām laivu brangām ar dzelzs bultskrūvēm un viņa sieva būtu bijusi pati laimīgākā. Un viņām likās, ka mirušajam piemitusi tāda varenība, ka uz viņa saucienu vārdā nosauktās zivis pašas no sevis būtu lēkušas krastā, bet darbā viņš būtu ielicis tādu spēku, ka no visi/kveldētākajiem akmeņiem sāktu burzguļot avotā ji un piekrastes klinšu radzēs varētu dēstīt puķes. Klusībā viņas salīdzināja mironi ar saviem pielaulātajiem vīriem, nodomādamas, ka tie visā mūžā nespētu izdarīt to, ko svešais slīkonis būtu paveicis vienā nakti, līdz savās sirds dzīlēs vīrus nopulgoja kā viskuslākos nevarlb-niekus zemes virsū. Un tā viņas maldījās savas iztēles labirintos, līdz visvecākā no viņām, kura savu gadu dēļ vairāk ļāvās līdzjūtībai nekā jūtām, nopūtās:

— Viņš izskatās pēc tāda, kurš varētu būt nosaukts tikai svētā Estēbana vārdā.

Un tā bija patiesība. Vairumam meitiešu pietika vēlreiz uzmest slīkonim skatienu, lai pārliecinātos, ka viņa vārds varēja būt tikai tāds. Ietiepīgākās, kuras ari gados bija jaunākas, gan iztēlojās, ka viņu — labās drēbēs ieģērbtu un noguldītu starp ziediem, ar lakādas kurpēs ieautām kājām — varētu nosaukt ari par varonīgo Lautaro^3. Taču tā bija tukša iedoma. Bizanburu auduma bija pārāk maz, bikses neprasmīgi piegrieztas, vēl sliktāk sašūtas un tāpēc izrādījās pārāk šauras, tāpat arī krekla pogas iztrūka no slīkoņa krūtis iemītošā spara. Pēc pusnakts vēja svilpieni kļuva vārgāki un ari jūra sastinga trešdienas gurdenumā. Klusums izkliedēja pēdējās šaubas: slīkonis bija pats Estēbans. Sievietes, kuras mironi bija apģērbušas, sasukājušas, apgriezušas tam nagus un noskrāpējušas bārdu, nespēja atvairīt žēluma trīsas, iedomājoties, ka nekas cits neatliek kā atstāt to uz zemes noguldītu. Viņas saprata, cik nelaimīgs viņš ar savu neparasto augumu bijis, vēl esot pie dzīvības, ja jau pat pēc nāves tas viņam sagādāja tādas grūtības. Viņas iztēlojās mirušo tā dzīves laikā sāniski iespraucamies pa durvīm, galvu sasitot pret pārlieku zemajām aplodām, ciemos stāvam kājās, nezinot, ko iesākt ar savām maigajām un rožainajām jūras govs peldlocekļiem līdzīgajām rokām, kamēr namamāte sameklēja visizturīgāko krēslu un, aiz izbīļa vai pamirusi, lūdzās, Estēban, esiet tik laipni un sēdieties šeit, bet viņš stāvēja, pret sienu atspiedies, un smaidīdams aizbildinājās, neraizējieties, seņjora, man tāpat ir labi, taču stāvēdams it kā uz noberztiem papēžiem, mugurai svilstot no mūžīgiem atkārtojumiem visos ciemos, neraizējieties, seņjora, man tāpat ir labi, un tas viss tikai tāpēc, lai paglābtos no kauna, kad zem tevis salūst krēsls, un tā varbūt nekad ari neuzzinādams, ka tie paši ļaudis, kuri aicināt aicināja, neaizej vēl, Estēban, pagaidi vismaz, līdz pasniegs kafiju, vēlāk aiz muguras sačukstējās, ak, aizvilkās gan šis muļķa tēvainis, cik labi, ka nelga ar smuko ģīmi teitan vairs nerēgojas acu priekšā. Tā savā prātā iztēlojās sievietes īsi pirms rīta svīduma, stāvēdamas iepretim liķim. Vēlāk, kad mironim apsedza seju ar lakatiņu, lai gaisma gulētāju netraucētu, tas izskatījās tik neglābjami miris, tik neaizsargāts un tik līdzīgs pašu vīriem, ka sievām sirdī uzšķīlās plaisas, pavērdamas ceļu asarām.

Pirmā iešņukstējās viena no visjaunākajām. Pārējās, cita citu apsteigdamas, no nopūtām izplūda asarās, un, jo vairāk viņas šņukstēja, jo nevaldāmāk viņām gribējās raudāt, jo ar katru bridi noslīkušais aizvien neatvairāmāk izvērtās par pašu Estēbanu, līdz asaru straumēs viņš kļuva par nevarīgāko cilvēku zemes virsū, par vismaigāko un izpalīdzīgāko, nabadziņš Estēbans. Un tā, vīriem atgriežoties ar ziņu, ka slīkonis nav ari no tuvējiem ciematiņiem, sievas caur asarām sajuta jau uzviļņojam gaviles.

— Lai slavēts dievs!— viņas nopūtās.— Estēbans pieder vienīgi mums!

Vīri nodomāja, ka šī māžošanās izskaidrojama tikai ar sievišķu kliribu. Noguruši no nakts gājiena pa līkloču takām, viņi vienīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk, iekāms viņus vēl nekavēja uznākusi svelmīgā bezvēja diena, tikt galā ar visām ķibelēm, ko sagādāja nelūgtā ciemiņa ierašanās. Uz ātru roku kaut kā no fokmasta un bizanburu paliekām, to visu sasaistot ar rāju tauvām, viņi uzrīkoja nestuves, kuras spētu izturēt miroņa svaru, līdz līķi nogādātu uz klinšaino krastu. Ap potītēm viņi tam grasījās piesiet preču kuģa enkuru, lai mironis nekavēti nogrimtu visdziļākajās jūras dzelmēs, kur zivis ir aklas un ūdenslīdēji mirst no nostalģijas, un straumes nevarētu līķi izskalot krastā, kā tas jau ne reizi vien bija gadījies ar citiem miroņiem, bet, jo vairāk vīri steidzās, jo vairāk ieganstu dažādiem kavēkļiem atrada sievas. Viņas klai ņoja kā izbiedētas vistas, pa lādēm meklēdamas jūras amuletus vai ari cenzdamās laika aizkavēšanai slīkonim līdzi dot laba ceļavēja kvēpināmos trauciņus, bet citas, vēlēdamās šķiršanos novilcināt, pūlējās tam uzmaukt pareiza kursa aproces, līdz kādam vīram vajadzēja uzkliegt, nost no kājām, sievelīt, tevis dēļ es bezmaz paklupu uz miroņa, un vīriem sirds dzīlēs iezagās nelāgas aizdomas, un viņi jau sāka kurnēt, kāda velna pēc svešu mironi apkarināt ar tik daudziem altāra bimbuļiem, jo, lai arī cik daudz daždažādu nieku tam sakrautu virsū, haizivis tā kā tā slīkoni aprīs, taču sievas klupdamas un krizdamas, cita citai virsū uzgrūzdamās, stiepa šurp visvisādas savās lādēs izrakņātas blēņu lietas, līdz no viņu nopūtām kļuva skaidrs tas, ko nebija paguvušas izpaust asaras, un viru pacietībai pienāca gals, un viņi uzbrēca, kāda velna pēc sacelt tādu jezgu jūras izskalota sveša līķa dēļ, kaut kāda slīkoņa, nevienam nepazīstama sūdu bambuļa dēļ. Tad viena no sievietēm, sašutusi par šādu necieņas izrādīšanu, noņēma slīkonim uz sejas uzklāto lakatiņu — un pat vīriem pārsteigumā aizcirtās elpa.

Tas patiesi bija Estēbans. Nebija nekādas vajadzības to atkārtot, lai visi viņu pazītu. Ja tas būtu izrādījies par seru Volteru Reiliju, tad viņus varbūt būtu izbrīnījis svešzemnieka gringo akcents, tam uz pleca tupošais papagailis un kanibālu apkaušanai domātā arkebūza, bet Estēbans varēja būt tikai viens vienīgs pasaulē, un šeit viņš gulēja, izstiepies kā milzu sabalo, basām kājām, biksēs, kas atgādināja priekšlaikus dzemdētu bērnu, un akmeņaini sarepējušiem, tikai ar nazi griežamiem nagiem. Pietika viņam no sejas noņemt lakatiņu, lai kļūtu redzams, ka slīkonis ir nokaunējies un tā nav viņa vaina, ka ir augumā tik dižs, svarā tik smags un sejā tik skaists, un, ja viņš būtu paredzējis, ka sagādās tādas neērtības, tad gan būtu izvēlējies noslīkšanai vientuļāku vietu, nudien, sev kaklā būtu uzkarinājis galjonas enkuru un no klints iegāzies jūrā kā cilvēks, kuram šeit nav iepaticies, lai tagad neapgrūtinātu jūs kā nelaikā uzradies mironis, kā nevienam nepazīstams sūdu bambulis, kā jūs mani dēvējat, kurš visiem ir tikai par apgrūtinājumu. Un visā viņa veidolā bija tāds patiesīgums, ka pat visaizdomīgākie viri, kuriem jūrā pavadītās naktis šķita pārlieku sūras, bažījoties, ka sievas, kurām apnicis sapņot par viņiem, sāks ļauties sapņiem par slīkoņiem, — pat šie un vēl citi iesīkstējušākie līdz visslēptākajām sirds dzīlēm jutās satriekti par Estēbana patiesīgumu.

Un tā notika, ka viņam tika sarīkotas vislepnākās bēres, kādas vien varētu iedomāties bezpajumtes slīkonis. Vairākas sievas, kuras bija devušās pēc ziediem uz kaimiņu ciematiem, atgriezās kopā ar citām, viņu nostāstiem nenoticējušām, un tās, ieraudzījušas mirušo, steidzās atpakaļ, lai atnestu vēl vairāk ziedu, atgādādamas šurp arvien vairāk un vairāk ziedu, līdz sakrājas tādas kaudzes un saradās tik daudz ļaužu, ka tikai ar grūtībām bija iespējams izkļūt cauri drūzmai. Pēdējā brīdī visiem sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka svešais slīkonis tiek atdots jūrai kā bārenis, tāpēc no krietnāko ļaužu vidus viņam izvēlējās tēvu un māti, bet citi kļuva par brāļiem, tēvočiem un brālēniem, tā ka galu galā, pateicoties viņam, visi ciematiņa iedzīvotāji savstarpēji saradojās. Jūrnieki, kuri tālumā dzirdēja izvadītāju raudas, sāka šaubīties par sava kursa pareizību, un viens, atcerējies senlaiku nostāstus par sirēnām, bija licis piesiet sevi pie galvenā masta. Savā starpā ķīvēdamies par godu aiznest mirušo līdz piekrastes klinšu kraujām, vīri un sievas pirmo reizi apjēdza, cik nožēlojamas ir viņu ciematiņa ielas, cik neauglīgi akmeņainie pagalmi, cik bāli viņu sapņi salīdzinājumā ar slīkoņa žilbinošo skaistumu. Viņi mirušajam nepiesēja pie kājām enkuru, lai tas jebkurā brīdī varētu atgriezties, kad vien vēlētos, un visi aizturēja elpu tā mūžības mirkļa priekšā, kas apritēja, mirušā ķermenim iekrītot bezdibenī. Viņiem nemaz nevajadzēja palūkoties citam uz citu, lai atskārstu, ka viņi vairs nav visi kopā un nekad vairs nebūs. Bet viņi arī apzinājās, ka kopš šā brīža viss būs citādi, ka viņu mājas durvis kļūs plašākas, griesti augstāki, grīdas izturīgākas, lai atmiņas par Estēbanu varētu brīvi visur staigāt, neatduroties pret palodām, un nākamībā neviens neiedrošinātos čukstēt, ak, ir nomiris gan šis muļķa tēvainis, cik žēl, ka miris šis nelga ar smuko ģīmi, jo viņi, iemūžinādami Estēbana piemiņu, pasteigsies savu mājeļu fasādes nokrāsot līksmos toņos, sūras pūles nežēlodami, panāks, ka no valgmi nepazīstošiem akmeņiem sāks burzguļot avoti, un piekrastes kailajās klintīs iesēs puķes, bet nākamo gadsimtu rītausmā milzīgu kuģu pasažieri pamodīsies no skurbinošā atklātā selgā iestādīto dārzu aromāta, kapteiņi nokāps no komandtiltiņiem parādes formas tērpos ar kaujas ordeņiem pie krūtīm, ar saviem astrolabiem un savu Polāro zvaigzni un, norādīdami uz rožu kalnos slīgstošo zemesragu Kārību jūras pamalē, četrpadsmit valodās sacīs, lūk, tur, kur vējš ir tik liegs, ka atlaižas atdusā pagultēs, tur, kur saule spīd tik spoži, ka saulgriezes nezina, uz kuru pusi vērties, — tur, jā, tur atrodas Estēbana ciematiņš.

1968

SPOKU KUĢA pēdējais brauciens

Tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, viņš pie sevis noteica savā vīrišķīgajā balsī — tā bija radusies nesen — daudzus gadus pēc tam, kad pirmo reizi bija redzējis milzīgo Transatlantijas tvaikoni, kurš bez ugunīm, neradot ne mazāko troksni, kādu nakti bija pabraucis garām pilsētiņai, lidzīgs milzīgai neapdzīvotai pilij, garāks par pašu pilsētiņu un daudz augstāks par tās baznīcas torni, turpinādams ceļu uz koloniālo laiku pilsētu, kas bija nocietināta pret jūraslaupītāju uzbrukumiem, līča viņā pusē ar kādreizējo nēģeru vergu tirgu, bet bākas rotējošā prožektora gaismas stars katrās piecpadsmit sekundēs pilsētiņu pārvērta par kaut ko līdzīgu rēgainai, uz Mēness ierīkotai apmetnei ar fosforiski spīdošām mājām un vulkāniskām ielām, un, lai gan viņš tolaik bija vēl tikai bērns bez vīrišķīgi nobriedušas balss, toties māte viņam bija atļāvusi pat vēlā naktī liedagā klausīties vēju arfas, un viņš līdz vispēdējiem sīkumiem, it kā nule to būtu redzējis, atcerējās, kā Transatlantijas laineris pazuda, kad tam uzslīdēja bākas gaismas stars, un no jauna parādījās pēc tam, kad žilbinošā spozme bija nodzisusi, tā ka tvaikonis atgādināja pārmaiņus redzamu un tad atkal neredzamu kuģi, kurš cenšas iebraukt līcī, mēnessērdzīgi nopūlēdamies uztaustīt ostas kanāla braucamo ceļu apzīmējošās bojas, līdz kaut kas pēkšņi samisējās tā kompasu magnēta šautrās un tvaikonis zaudēja orientāciju, jo novirzījās uz klinšu radzēm, it kā paklupa, izšķīda gabalos un nogrima bez jebkāda trokšņa, lai gan lidzīgai sadursmei ar piekrastes klintaini vajadzēja izraisīt lielu dzelzs masu apdullinošus dārdus un varēja sagaidīt, ka neizbēgamā mašīnu eksplozija šausmās liks sastingt pat visdziļākajā miegā iegrimušajiem pūķiem aizvēsturiskajā selvā, kas sākās pilsētiņas ielu viņā galā un stiepās līdz pašai pasaules malai, un tālab viņš pats noticēja, ka visu būs redzējis tikai sapnī, jo sevišķi nākamajā dienā, vērodams līča mirdzošo ūdens klaidu, ostas pakalnēs izsvaidītās spilgti krāsotās nēģeru mājeles un Gvajānas kontrabandistu kuģīšus uzņemam nevainīgo, no papagaiļiem sastāvošo kravu ar norītiem dimantiem putnu guzās, un nodomāja, zvaigznes skaitīdams, es šo milzīgo laineri būšu redzējis sapni, skaidrs, un bija par to tik pārliecināts, ka par redzēto nevienam nestāstīja un arī pats to neatcerējās līdz nākamā gada martam, kad tajā pašā naktī staigāja pa piekrasti, meklēdams jūrā draiskulīgu delfīnu barus, un atkal ieraudzīja spokaini vizmojošo drūmo rēgu kuģi, ar kuru notika tas pats, kas pērno gadu, taču šoreiz viņš bija drošs, ka ir bijis nomodā, un aizskrēja visu pastāstīt mātei, kura pēc tam nedēļas trīs staigāja, sūrodamās un viņam pārmezdama, sak, tev galvā kas sameties, tāpēc ka tu dzīvo ačgārni, dienā guli, bet naktīs klīsti apkārt, kā to dara tikai ļaundari, bet, tā kā viņai šajās dienās vajadzēja braukt uz pilsētu, lai nopirktu ērtu zvilni, kurā sēžot varētu ļauties atcerei par mirušo laulāto draugu, jo agrākais šūpuļkrēsls vienpadsmit atraitnības gados bija nolietojies, viņa izmantoja gadījumu un palūdza laivinieku, lai tas, ceļoties pāri līcim, brauktu gar piekrastes radzēm un dēls varētu pārliecināties, ka dzidrajā jūras ūdens spogulī nekas cits nav redzams kā vien sūkļu biežņā savā kāzu laikā nārstojošās mantaraijas, bezgala maigā ūdens dzīlēs rožaini iekrāsoto pargo un korvinu draiskās rotaļas un pat kādreiz, koloniālos laikos kuģiem bojā ejot, noslīkušo cilvēku plandošie mati, bet ne vismazāko pēdu, kas liecinātu par nogrimušiem Transat-lantijas laineriem, pat neviena bērna līķīša, bet viņš tik ietiepīgi palika pie saviem apgalvojumiem, ka māte apsolīja nākamā gada marta nakti iet viņam līdzi, nudien, pavisam noteikti, nemaz neapjauzdama, ka vienīgais, kas viņam nākotnē bija uzskatāms par noteikti drošu, bija Frensisa Dreika^4 laiku šūpuļkrēsls, kuru viņai izdevās nopirkt turku tirgoņu ūtrupē un kurā viņa nosēdēs vēl to pašu vakaru, nopūzdamās, manu nabaga Holofern, ja tu zinātu, cik labi ir par tevi domāt, atlaižoties šajos samta sēdekļa spilvenos un karalienes katafalkam līdzīgajā atlasa atzveltni, bet, jo vairāk viņa pieminēja savu laulāto draugu, jo drudžaināk uzmutuļoja asinis viņas sirdi, tur pārvērzdamās šokolādē, it kā viņa nevis sēdētu, bet skrietu, drebuļiem nošalcot pār visu augumu, aizgūtnēm tvarstot gaisu, un tā vien likās, ka viņai vajadzētu elpot caur zemes slāni, līdz viņš, rīta pusē atgriežoties, iegāja pie mātes un atrada to šūpuļkrēslā mirušu, vēl gan siltu, bet jau pa pusei satrūdējušu, kā tas notiek ar cilvēkiem, kurus sadzēlusi indīga čūska, un ko bija piedzīvojušas vēl citas četras seņjoras, iekāms slepkavīgais zvilnis tika iemests jūrā, cik iespējams tālu selgā, kur tas nevienam nevarēja nodarīt nekāda ļaunuma, jo daudzo gadsimtu laikā sēdeklis bija zaudējis spēju sniegt atpūtu, un tā viņam vajadzēja pierast pie nožēlojamā bāreņa likteņa, turklāt samierinoties ar to, ka visi viņu sāka dēvēt par pilsētiņā nelaimes troni atvedušās atraitnes dēlu, kurš pārtiekot ne tik daudz no labdaribas dāvanām, cik no svešās laivās nočieptām zivīm, bet viņa balss pa to laiku kļuva aizvien rēcošāka, lai gan pērnā gada redzējumi viņam bija pilnīgi aizmirsušies, līdz atkal pienāca marta nakts un viņš atkal neviļus bija aizklīdis jūras krastā, un šeit, māmulīt balto,— šeit atkal bija neparasti milzoniga azbesta valzivs, baurojošais nezvērs, un viņš ārprāta balsi sāka kliegt, saukdams, sanāciet, ļautiņi labie, paskatieties uz to, ar savu bļaustīšanos saceldams tādu suņu reju un meitiešu izbija klaigu kņadu, ka pat visvecākie viri atcerējās sentēvu pieredzētās izbailes un, domādami, ka atkal atgriezies slavenais angļu pirāts Viljams Dernpers^5, meklēja glābiņu pagultē, bet tie, kuri izdrāzās uz ielas, pat nepapūlējušies saskatīt neredzēto metāla milzeni, kas tieši šajā brīdī atkal bija zaudējis orientāciju un gadskārtējā avārijā sašķīda gabalos, metās virsū saucējam, pamatīgi notēsa viņu un atstāja tik nežēlīgi sabukņītu, ka viņš tieši toreiz, aiz niknuma slienādamies, tad nu ari noteica, tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, taču savu apņemšanos nevienam neizpauda, lai gan vajadzēja nostaigāt veselu gadu ar uzmācīgo iedomu, tagad tikai viņi redzes, kas es īsti esmu, līdz atkal kārtējo reizi pienāca rēgu dienas novakare, kad viņš varēja īstenot savu nodomu, un tā, paņēmis citam piederošu laivu, viņš pārbrauca pāri līcim un savu lielo stundu sagaidīja nēģeru ostas nokaļņu takās, kur kā vienā katlā samesti bija uzklīdeņi no visas Kārību jūras piekrastes, taču, savas ieceres apsēsts, pretēji paradumam nemaz neapstājās pie indiešu bodītēm, lai apskatītu veselos ziloņu ilkņos iegrebtus mandarīnu tēlus, nepasmējās par invalīdu divričos sēdošajiem holandiešu valodā tērgājo-šiem nēģeriem, nenobijās, kā parasti, no kobru ādām, ar kurām aptinušies staigāja apkārt malajieši, izklaiņodami visu pasauli himeriskos meklējumos pēc slepenas ēstuves, kurā pārdotu uz iesma ceptu Brazīlijas sieviešu gaļu, jo viņam prata bija vienvienīga doma, līdz visam pāri savu zvaigžņu smagmi klāja nakts un no selvas uzvēdīja gardēniju un trūdošu salamandru salkanais smārds, bet viņš pats, nočieptajā laivā sēdēdams, īrās uz līča ieeju, nodzēsis laternu, bīdamies piesaistīt muitas iestāžu vērību un katras piecpadsmit sekundes, kad viņu apspīdēja bākas rotējošā prožektora zilgie uzplandi, atmirdzēdams pārcilvēciskā skaistumā, lai pēc tam atkal atgūtu ierasto veidolu, jo skaidri apzinādamies, ka brauc pavisam tuvu ostas kanālu apzīmējošām bojām, ne tikai tāpoc, ka ik brīdi jo redzamākas kļuva to nespodrās uguntiņas, bet arī tāpēc, ka jaušami skumjāka viedās ūdeņu elpošana, un tā viņš airēja, tik lielā mērā sevī iegremdējies, ka nemaz nenojauta, no kurienes pēkšņi uzplūst baismīgā haizivs elpa, nedz arī apjēdza, kāpēc nakts satumsusi tik blīva, it kā piepeši būtu mirušas visas debesu zvaigznes, bet notika tas tāpēc, ka Transatlantijas laineris bija tepat līdzās ar savu neaptverami milzīgo masu,, māmulīt balto, daudz lielāks par jebkuru citu milzīgu priekšmetu pasaulē un tumšāks par jebkuru citu tumšu lietu pasaulē vai tās ūdeņos, trīssimt tūkstošu tonnu haizivs smārda, kas aizslīdēja gar laivu tādā tuvumā, ka viņš varēja saskatīt tā tērauda nogāžu šuves, taču neskaitāmajos iluminatoros nekur nemanīja ne mazākā gaismas atspulga, tāpat nebija dzirdama ne visvārgākā mašīnu elpošana, nedz arī kur jaušama kāda dzīva dvēsele, toties tas sev līdzi nesa pats sava klusuma pasauli, pats savas tukšās debesis, pats savu sastingušo laika tecējumu un pats savu nomaldījušos jūru, kurā peldēja vesela pasaule noslīkušu dzīvnieku, un tad spēji no bākas prožektora žilbā gaismas stara trieciena viss pēkšņi pagaisa un mirklī atkal visapkārt pletās dzidrā Kārību jūra, marta nakts, ikdienišķais, pelikānu spārnu šķeltais gaiss, tā ka viņš starp bojām laivā palika viens, neaptverdams, ko iesākt, un izbrīnā pats sev vaicādams, vai tikai viss nav bijis nomodā redzēts sapnis, un ne tikai šoreiz vien, bet ari iepriekšējās reizēs, taču, kolīdz viņam radās šāds jautājums, noslēpumainā pūtienā no pirmās līdz pēdējai nodzisa visas bojas, un, bākas gaismas staram aizslīdot tālāk, Transatlantijas tvaikonis jau atkal parādījās, bet tagad nomaldījušās bija ta kompasu šautras un, iespējams, laineris pat nezināja, kādā jūrā vai okeānā tas atrodas, pūlēdamies uztaustīt neredzamo kanālu, bet patiesībā virzīdamies uz piekrastes klintīm, un tad viņš spējā atskārtā nojauta, ka bojas piemeklējusī nediena ir pēdējais posms burvestību virknē, un iededzināja laivas laternu, kas gan bija niecīga, sarkana, no muitas minaretiem nesaredzama uguntiņa, bet laterna stūrmanim šķita līdzīga spoži ataustošai saulei, jo tvaikonis mainīja kursu un laimīgā augšāmcelšanas manevrā pa kanālu iebrauca platajos ostas vārtos, iedegoties visām ugunim, katliem uzelsojot, debesis atkal atmirdzot zvaigznēm, bet beigtajiem dzīvniekiem nogrimstot jūras dibenā, lai virtuvēs sāktu šķindēt šķīvji, kairinoši iesmaržotos ar lauru lapām aizdarītās mērces, uz mēnesnīcas gaismas apmirdzētiem klāja nostūriem iedunētos orķestra bungas un kajīšu pustumsā satrauktā ritmā iepukstētos jūras ceļojuma laikā iemīlējušos pārīšu sirdis, taču viņā bija sakrājies tik daudz niknuma, ka viņš neļāvās sajūsmai un izbrīnam, un ar lielāku uzņēmību nekā jebkad agrāk pie sevis noteica, tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, velns ar ārā, tagad viņi redzes, un turpināja vadīt laineri ar savas laternas gaismu, līdz bija tik pārliecināts par milzeņa paklausību, ka. lika tam atkal mainīt kursu, aizbraukt no neredzamā uz muliņa pusi ierīkotā kanāla un kā aiz saites vestu jūras jēru virzīja uz aizmigušās pilsētiņas ugunīm, vadīja tagad jau atdzīvojušos — bākas prožektoram vairs neievainojamo — kuģi, jo pilsētiņas uguņu mirdzumā tas vairs nekļuva neredzams, bet tikai katrās piecpadsmit sekundēs pārvērtās alumīnija blīvā, aiz kuras jau iezīmējās baznīcas krustu apveidi, pilsētiņas mājeļu nožēlojamība ar savām veltīgajām ilūzijām, bet laineris vēl aizvien brauca viņam nopakaļ ar visu, kas vien tā tilpnēs atradās: ar savu kapteini, kas bija iemidzis, nogūlies uz tā sāna, kur atrodas sirds, ar noliktavās sniegoti apsarmojušiem cīņas vēršu liemeņiem, ar vientuļo slimnieku kuģa lazaretē, ar bārenīgo, visu aizmirsto ūdeni tvertnēs, ar grēkus nenožēlojušo stūrmani, kurš piekrastes klinšu radzes acīmredzot uzskatīja par piestātnes muliņiem, jo pēkšņi neiedomājamā spēkā iegaudojās lainera sirēna — pirmo reizi — un pār viņu, drēbes izmērcēdams, spēcīgā šalti nolija sabiezējušo garaiņu lietus, bet pēc tam sirēna iegaudojās otro reizi, bezmaz apgāzdama patvarīgi paņemto svešo laivu, kurā sēdēja zēns, un tad vēl reizi, bet tagad jau bija par vēlu, jo tepat pavisam līdzās slējās klinšu radžu robainās šķautnes, ielas akmeņi, mazticīgo iedzīvotāju mītņu durvis, visa pilsētiņa, ko apgaismoja pārbijušās Transatlantijas lainera ugunis, un viņš tikko paguva paairēties sāņus, lai dotu ceļu drausmīgajai kataklizmai, negantā satracinajumā kliegdams, te nu jums būs, muļķadesas, un tajā pašā brīdi notrinkšķēja deviņdesmit tūkstoši pieci simti kristāla šampanieša glāzes, plīsdamas lainerī no priekšgala līdz pat pakaļgalam, pēc tam tūlīt iestājās gaisma, taču las nebija agrīns marta rīts, bet gan mirdzošs trešdienas dienasvidus, un viņam bija iespēja nopriecāties, redzot mazticīgos ar izbrīnā ieplestām mutēm blenžam uz šajā pasaulē un viņā saulē vislielāko pie baznīcas izmesto Transatlantijas laineri, kurš bija baltāks par visu, kas vien ir balts, divdesmit reižu augstāks par baznīcas torni un kādas deviņdesmit septiņas reizes garāks par visu pilsētiņu, ar tā korpusā dzelzs burtiem iegravētu vārdu halalksillag, bet no sāniem tam tecēja miroņu jūras seno un gurdo ūdeņu straumes.

NĀVE STIPRĀKA PAR MĪLU

Senatoram Onēsimo Sančesam līdz nāvei trūka vēl sešu mēnešu un vienpadsmit dienu, kad viņš sastapa savu mūža liktenīgo sievieti. Viņš ar to iepazinās Rosala del Virreijas pilsētiņā, pavisam nenozīmīgā apdzīvotā vietā, kura naktī noderēja par patvērumu no augšas nākošiem kontrabandistu kuģīšiem, turpretim saules gaismā šķita nevienam nevajadzīgs tuksneša nostūris izkveldētas un neapbraukājamas jūras krastā. Pilsētiņa atradās bezgaltā-lā nomalē, un nevienam nebūtu varējis nākt prātā, ka šeit mistu kāds cilvēks, kurš spētu liktenīgi ietekmēt kāda cita dzīvi. Pat pilsētiņas nosaukums^6 izklausījās pēc joka, jo vienīgo rozi, kura tika redzēta šajā pilsētiņā, šurp atveda tieši senators Onēsimo Sančess tajā pēcpusdienā, kad viņš iepazinās ar Lauru Farinu.

Vēlēšanu kampaņā tas ik četrus gadus bija neizbēgams etaps. No rīta bija jau atbraukuši furgoni ar apkārtceļojošo trupu. Pēc tam atbrauca nolīgtie indiāņi, kuri tika atvesti, lai publiskajos sarīkojumos būtu prāvāks skatītāju skaits. Drīz pēc vienpadsmitiem ar mūziku un raķešu sprakstiem pienāca ministrijas automobilis zemeņu saldējuma krāsā ar senatora vēlēšanu kampaņas aktīvistiem. Senators Onēsimo Sančess, vienaldzīgi klusēdams, dirnēja atvēsinātajā automobiļa salonā. Tikko atvēra tā durvis, viņu apdvesa ugunīga svelme, dabiskā zīda krekls mirklī izmirka, viņš jutās simt gadu vecāks un vientulīgāks nekā jebkad agrāk. Reālajā dzīvē viņam nesen bija palikuši četrdesmit divi gadi, viņš ar izcilību bija beidzis Getingenes Metalurģisko fakultāti un neatlaidīgi, lai gan ne sevišķi veiksmīgi nodevās slikti pārtulkotu latīņu klasiķu lasīšanai. Senators bija precējies ar starojošu vācieti, no kuras viņam bija pieci bērni, viņa mājā visi bija laimīgi un viņš laimīgāks par visiem citiem, līdz pirms trim mēnešiem senatoram tika paziņots, ka viņš nākamajos ziemsvētkos mirs.

Kamēr tika veikti sagatavošanas darbi manifestācijai, senatoram izdevās pabūt vienam mājā, kura viņam bija ierādīta atpUtai. Pirms apgulšanās viņš ielika ūdenī rozi, kura bija saglabājusies svaiga braucienā cauri tuksnesim, iekoda diētā noteiktos dārzeņus, lai izvairītos no mūžīgajiem kazlēnu un sakņaugu sacepumiem, kas viņu gaidīja turpmāk, un iedzēra vairākas pretsāpju tabletes, tā ka sāpju remdinājums iestājās jau pirms pašām sāpēm. Pēc tam viņš nolika elektrisko ventilatoru pēc iespējas tuvāk guļamtīklam un kails izstiepās rozes pavēnī, lai minūtes piecpadsmit atpūstos, visiem spēkiem pūlēdamies šajā laikā nedomāt par nāvi. Atskaitot ārstus, neviens nezināja, ka viņam atlicis dzīvot tikai noteiktu laika sprīdi, un tāpēc viņš bija izlēmis slepenībā visu izciest, neko savā dzīvē nemainot, un darīja to nevis iedomības, bet gan kauna dēļ.

Viņš atkal jutās pilnīgs noteicējs pār savu gribu, kad trijos pēcpusdienā, raupja linauduma biksēs un ar uzgleznotiem ziediem izrotātā kreklā tērpies, no jauna parādījās ļaudīs, dvēselē stiprināts ar pretsāpju tabletēm. Tomēr atskārta par drīzās nāves neizbēgamibu viņā bija iekrim-tusies dziļāk, nekā senatoram likās, tāpēc, tribīnē uzkāpis, viņš juta savādu nicinājumu pret visiem, kas nepacietīgi drūzmējās, lai paspiestu viņam roku, un atšķirībā no agrākiem laikiem nejuta līdzi ari baskājaino indiāņu svītai, kuri tikai ar lielu piepūli varēja nostāvēt neauglīgā tuksneša nostūra svelmīgajās salpetra sprikstīs. Ar pavēlošu rokas mājienu gandrīz vai nikni apklusinājis aplausus, viņš bez jebkādiem žestiem sāka runāt, acis nenovērsdams no jūras, kas tveicē šķita nopūšamies. Viņa gausā un dziļā balss atgādināja stāvošu ūdeni, taču savā no galvas iemācītajā un neskaitāmas reizes atzelētajā runā viņam nekad vēl nebija gadījies pasacīt patiesību, neskaitot uzstāšanos pret Marka Aurēlija atmiņu ceturtajā grāmatā formulēto liktenīgo sentenci.

— Mēs esam šeit, lai uzvarētu Dabu,— viņš uzsāka gluži pretēji savai pārliecībai.— Mēs nebūsim vairs likteņa pabērni, dieva sērdieņi šajā slāpju un vētru valstībā, nebūsim trimdinieki paši savā zemē. Mēs būsim pavisam citādi, būsim pavēlnieki un noteicēji, diži un laimīgi ļaudis.

Tās bija senatora aranžētās cirka izrādes formulas. Kamēr viņš runāja, viņa palīgi saujām izmeta gaisā papīra putnus, kur šie viltus lidoņi atdzīvojās un virmoja pāri dēlu tribīnei, līdz izklīda virs jūras. Tajā pašā laikā citi no teātra rekvizītu furgoniem izvilka kokus ar voiloka lapām un tos pūja aizmugurē iesprauda tuksneša izkveldē-tajā augsnē. Pēc tam viņi uzslēja māņu mājas ar ķieģeļu fasādēm un stikla logiem, nosedzot ar tām reālās īstenības nožēlojamos graustus.

Lai pietiktu laika šiem māžiem, senators pagarināja runu ar diviem citātiem latiņu valodā. Viņš apsolīja lietusmašinas, pārvietojamus inkubatorus gaļas dzīvnieku audzēšanai, laimes skāņus, kas salpetri dotu iespēju audzēt dārzeņus, atraitnīšu vijas logos. Kad senators redzēja, ka viņa ļaudis savu māžeklibas darbu beiguši, viņš ar pirkstu norādīja uz paveikto.

— Tā mēs dzīvosim, seņjoras un seņjori!— senators sauca.— Paskatieties— tā mēs dzīvosim!

Ļaužu bars pagriezās uz aizmuguri. Viņpus pilsētas namiem virzījās krāsota papīra Transatlantijas tvaikonis, augstāks par visaugstākajiem no nule uzceltajiem māņu namiem. Vienīgi senators pats ievēroja, ka šīs no papes uzrīkotās celtnes, tās daudzkārt pārvadājot, izjaucot un atkal saslejot, ir jau vētrās krietni vien papluinītas un izskatās gandrīz tikpat nabadzīgas, apbružātas un nožēlojamas kā pati Rosala del Virreijas pilsētiņa.

Nelsons Farina pirmo reizi kopš divpadsmit gadiem nebija gājis apsveikt senatoru. Viņš senatora runu noklausījās, reizēm iemigdams un tad atkal pamozdamies, guļamtīklā zem svaigu zaru nojumes no neēvelētiem dēļiem sanaglotā būdā, ko bija uzcēlis ar tām pašām rokām, ar kurām kādreiz bija gabalos sacirtis savu pirmo sievu. Viņš bija izbēdzis no Kajennas kriminālnoziedznieku ieslodzījuma vietas un parādījies šeit ar kādu kuģi, kas veda nevainīgus papagaiļus, un līdzi viņam bija skaista un bezdievīga Paramaribo sastapta nēģeriete, ar kuru viņš bija piedzīvojis meitu. Nēģeriete drīz vien nomira dabiskā nāvē, nepiedzīvojusi Farinas pirmās sievas likteni, kuras gabalos sacirstās miesas deva audzelību pašu puķukāpostu dārzam. Otro pēc nāves ar visu viņas holandisko uzvārdu apbedīja tepat vietējā kapsētā. Farinas meita bija mantojusi savas mātes ādas krāsu un augumu, toties dzeltenās, izbrīnītās acis līdzinājās tēva acīm, un viņam bija pamats domāt, ka savā būdā audzina visskaistāko sievieti pasaulē.

Pēc iepazīšanās ar Onēsimo Sančesu pirmās vēlēšanu kampaņas laikā Nelsons Farina bija lūdzis senatoru izgādāt viņam fiktīvu personas apliecību, lai varētu dzīvot, nebaidoties no izmeklēšanas un tiesas. Senators laipni, bet noteikti bija šo lūgumu noraidījis. Nelsons Farina tomēr nerimās daudzus gadus un katru reizi, kad vien radās izdevība, daždažādos veidos atkārtoja savu lūgumu. Taču aizvien saņēma vienu un to pašu noraidošo atbildi. Tālab Nelsons Farina šoreiz palika valstāmies guļamtīklā, nolemts dzīvam sapūt šajā svelmīgajā pirātu midzeni. Izdzirdējis noslēguma aplausus, viņš pastiepa galvu un pāri sētas mietiem ieraudzīja farsa aizmugures pusi: sacelto māņu namu sastatnes, koku balstus, noslēptos brīnumdarus, kuri stūma Transatlantijas tvaikoni. Sašutumā viņš nospļāvās.

— Merde,— Nelsons Farina noteica,— c'est le Blaca-man de la politique.[7]

Senators pēc runas, mūzikai skanot un raķetēm sprakšķot, ļaužu pūļa ielenkumā uzklausīdams vietējo iedzīvotāju bēdas un nedienas, apstaigāja pilsētiņas ielas. Vērīgi viņš visus uzklausīja, aizvien atrazdams veidu, kā sūdzībniekus nomierināt, neko jūtamāku viņu labā neizdarot. Kāda sieviete, uzrāpusies uz mājeles jumta ar visiem saviem sešiem sīkajiem bērniem, pārkliegdama pūļa kņadu un šaujamā pulvera grāvienus, sūrojās.

— Es, senator, nelūdzu neko lielu, — viņa sauca,

— tikai ēzelīti, lai no Slīkoņa akas varētu atvest ūdeni!

Senators nolūkojās sešos izģindušajos bērneļos.

— Ko dara tavs vīrs?— viņš apjautājās.

— Vīrs aizgāja meklēt laimi uz Arubas salu,— sieviete draiskā omā atbildēja,— bet atrada tur kādu svešzemnie-ci, vienu no tām, kas zobos liek dimantus.

Sl atbilde izraisīja smieklu brāzmu.

— Labi,— senators izlēma,— tu dabūsi sev ēzeli.

Drīz kāds no senatora adjutantiem uz sieviņas māju aizveda nastu ēzeli, kuram uz gurniem ar nenodzēšamu krāsu bija uzzīmēts vēlēšanu sauklis, lai neviens neaizmirstu, ka nastu nesējs lopiņš ir senatora dāvana.

īsajā dienā pa ielu senators veica vēl dažus sīkākus labdarības darbus, cita starpā pats no karotes ar zālēm padzirdinādams kādu slimnieku, kurš bija licis iznest savu gultu pie durvīm, lai noskatītos uz gara mējošo senatoru. Ielas pēdējā stūrī pāri sētai viņš guļamtīklā ieraudzīja Nelsonu Farinu, kurš izskatījās pavisam panīcis un dzeltens, tomēr senators mierīgi viņu sveicināja un apjautājās:

— Ka labi dzīvojam?

Guļamtīklā pagriezies, Nelsons Farina viņu kā mērcēt izmērcēja savā dzintara krāsas skatienā.

— Moi, vous savēz^8.

Pagalmā iznāca Farinas meita, lai redzētu, ar ko tēvs sasveicinās. Mugurā viņai bija novalkats parasts indiānietes apmetnis, galva izrotāta ar krāsainām lentītēm, seja saulē iezeltīta, taču pat šajā nolaistlbā bija redzams, ka pasaulē nevar būt skaistākas sievietes par viņu. Senatoram aizcirtās elpa.

— Piķis ar ārā,— viņš izbrīnījies nopūtās,— gatavie dieva brīnumi!

Vakarā Nelsons Farina ieģērba meitu vislabākajās drānās un nosūtīja pie senatora. Divi ar šautenēm bruņoti sargi, kuri snauda pietveicētajā senatora rīcībā nodotajā mājā, lika viņai apsēsties krēslā, kas priekšnamā bija vienīgais, un pagaidīt.

Senators atradās blakusistabā kopā ar pilsētiņas dižvīriem, kurus bija saaicinājis, lai tiem pastāstītu publiskajā runā noklusētos noslēpumus. Viņi bija tik līdzīgi visiem citiem uz šādām apspriedēm visās tuksneša pilsētiņās izsauktiem pārstāvjiem, ka pašam senatoram šāda veida sanāksmes, kas notika katru vakaru, jau bija apriebušās. Viņa krekls bija sviedros izmircis, un viņš mēģināja to tāpat mugurā izžāvēt siltajā gaisa strāvā, ko uzpūta elektriskais ventilators, kurš tveicīgajā istabā zuzēja līdzīgi dunduram.

— Mēs taču nepārtiekam no gaisā palaistiem papīra putniem,— senators sacīja.— Jūs un es — mēs zinām, ka tajā dienā, kad šajā kazu pieķēzītajā tuksnesī parādīsies ziedoši koki, dienā, kad šeit ūdenstvertnēs nemudžēs smirdoši tārpi, bet dzīvos taukas zivis, ne jums, ne man te vairs nekas nebūs darāms. Vai nav tā?

Neviens neatbildēja. Runādams senators no kalendāra bija noplēsis bilžainu lapu un no tās izlocījis tauriņu. Neviļus viņš to ievirzīja ventilatora dzītajā gaisa strāvā; papīra taurenītis sāka virpuļot pa istabu un beidzot pa puspievērtajām durvīm izlidinājās laukā. Senators turpināja runāt ar apvaldītību, ko viņam sniedza atskārsme par nāves sarežģītību.

— Tālab,— viņš teica,— nav nekādas jēgas atkārtot lietas, kas jums jau labi zināmas: to, ka mana ievēlēšana jums ir izdevīgāka nekā man pašam, jo es atrodos šeit, kaut arī smird ūdeņi un indiāņu sviedri, turpretim jūs no tiem dzīvojat.

Laura Farina redzēja izlidināmies papīra taurenīti. To redzēja vienīgi viņa, jo priekšnamā uz sola sēdošie sargi, turēdami šautenes apskautas, bija iemiguši. Pēc vairākiem pagriezieniem milzīgais bilžu tauriņš pilnīgi pavērās, pieplaka pie sienas un tur palika karājamies. Laura Farina mēģināja to ar nagiem nokašņāt. Viens no sargiem, kuru bija pamodinājuši aplausi blakusistabā, redzēja veltīgās pūles.

— Tauriņš nav nokašņājams,— viņš nomiegojies teica.— Tas ir uz sienas uzkrāsots.

Kad apspriedes dalībnieki sāka izklīst, Laura Farina atkal apsēdās. Senators bija palicis istabas durvīs stāvam, roku uz turekļa uzlicis, un Lauru Farinu pamanīja tikai tad, kad priekšnams jau bija tukšs.

— Ko tu šeit dari?

— C'est de la pait de mon pere\— viņa paskaidroja.

Senators saprata. Ar acīm viņš ieurbās miegainajos

sargos, tad Laurā Farinā, kuras neticamais skaistums bija daudz spēcīgāks par sāpēm, ko viņš sajuta, un nosprieda, ka nāve visu izlēmusi viņa vietā.

— Nāc iekšā,— viņš teica.

Laura Farina izbrīnīta palika stāvam istabas durvīs: tūkstošiem naudaszīmju tur plivinājās gaisā, plunduroda-mas tāpat, kā to bija darījis tauriņš. Bet tad senators izslēdza ventilatoru — naudaszīmes gaisā apstājās un nosēdās uz istabas lietām.

— Redzi nu,— viņš pasmaidīja.— Pat saslaukas lido.

Laura Farina nosēdās kā skolas solā. Viņas āda bija

gluda un elastīga, ar neapstrādātai naftai piemītošo krāsu un blīvumu, mati līdzinājās jaunas ķēvenes krēpēm, bet bezgalīgi lielās acis bija spožākas par gaismu. Sekodams savam skatienam, senators beidzot pamanīja salpetra dvingā apjengušo rozi.

— Ta ir roze,— viņš paskaidroja.

— Jā,— viņa atbildēja ar mulsu izteiksmi sejā,— es tās esmu redzējusi Rioačā.

Senators apsēdās uz karavīra gultas un, kreklu atpogādams, runāja par rozēm. Krūšu kreisajā pusē, kur, pēc viņa domām, atradās sirds, bija redzams pirātisks tetovējums, kas attēloja bultas caururbtu sirdi. Nometis uz grīdas sviedros izmirkušo kreklu, viņš palūdza Lauru Farinu, lai tā palīdz viņam novilkt zābakus.

Meitene nometās pie gultas uz ceļiem. Senators turpi-naja vērīgi nolūkoties meitenē un, kamēr viņš atraisīja zābaku saites, pats sev jautāja, kurš no abiem šajā sastapšanās reizē izrādīsies zaudētājs.

— Tu taču vēl esi bērns,— viņš ieminējās.

— Nav tiesa,— viņa atbildēja.— Man aprīli palika deviņpadsmit gadu.

Senators izrādīja ieinteresētību:

— Kurā datumā?

— Vienpadsmitajā.

Laura Farina viņa vārdiem nepiegrieza vērību, jo nezināja, ko iesākt ar novilktajiem zābakiem. Senators turpretim nezināja, ko iesākt ar Lauru Farinu, jo viņš nebija pieradis pie neparedzētiem mīlas piedzīvumiem, turklāt saprata, ka tas var kaitēt viņa cieņai. Vienīgi tāpēc, lai apdomātos, viņš turēja Lauru Farinu, iekļautu starp saviem ceļgaliem, tad apskāva meiteni ap vidukli un pats atlaidās uz muguras gultā. Un tad senators apjēdza, ka meitene zem virsdrēbēm ir kaila, jo no viņas auguma uzdvesa savvaļas dzīvnieka tumšais smārds, bet sirdī viņam bija bailes un ādu stindzināja salti sviedri.

— Neviens mūs nemīl,— viņš nopūtās.

Laura Farina gribēja ko sacīt, taču gaisa viņai pietika vienīgi elpošanai. Viņš meiteni noguldija sev blakus, nodzēsa gaismu, un istaba grima rozes mestajā mijkrēslī. Viņa paļāvās sava likteņa žēlastībai. Senators meiteni lēnītēm glāstīja, gandrīz ar roku nepieskardamies, viņu meklēja, bet tur, kur cerēja atrast, uzdūrās dzelzs aizšķēr-slim.'

— Kas tev šeit?

— Priekškaramā slēdzene,— Laura Farina atbildēja.

— Kas par muļķībām!— sadusmotais senators iesaucās un jautāja to, ko jau pats iepriekš zināja:—Kur ir atslēga?

Laura Farina atvieglota nopūtās.

— Tā ir tētim,— viņa atbildēja.— Viņš man lika jums pasacīt, lai jūs aizsūtāt tai pakaļ raitnieku, bet iedodat tam līdzi rakstītu apliecinājumu, ka tiks nokārtots viņa tiesiskais stāvoklis.

Senators sapīka. — Franču zaķpastala! — sašutis viņš noburkšķēja. Tad aizvēra acis, lai nomierinātos, un tumsā palika vienatnē ar sevi. «Ielāgo», viņš atcerējās, «vai tas esi tu vai arī kāds cits, pēc īsa laika jūs būsiet miruši un drīz pēc tam no jums nepaliks pāri pat jūsu vārds.» Senators pagaidīja, līdz mitējās saltās tirpas.

— Saki man vienu,— viņš iejautājās,— ko tu par mani esi dzirdējusi?

— Patiesības patiesību?

— Patiesības patiesību.

— Labi,— Laura Farina piekrita.— Par jums runā, ka jūs esat sliktāks nekā pārējie, jo esat citāds.

Senatora sejā nemainījās ne vaibsts. Ar aizvērtām acīm viņš ilgi klusēja, bet, kad atkal tās atdarīja, šķda atkāpies no saviem slēptākajiem instinktiem.

— Velna būšana,— viņš izlēma,— saki savam gļēvajam tēvam, ka es to nokārtošu.

— Ja gribat, es pati aiziešu pēc atslēgas,— Laura Farina piedāvājās.

Senators meiteni atturēja.

— Aizmirsti par atslēgu,— viņš teica,— un paguli kādu brīdi ar mani. Ir labi, ja kāds ir līdzās, kad cilvēks palicis viens.

Laura Farina noguldīja viņa galvu uz sava pleca ar rozei pievērstu skatienu. Senators meiteni apskāva ap vidukli, paslēpa s'avu seju viņai padusē, sajuzdams savvaļas dzīvnieka smaku un ļaudamies baismām. Sešus mēnešus un vienpadsmit dienas vēlāk viņam vajadzēja mirt šādā kņūpus stāvoklī pēc tam, kad Lauras Farinas dēļ saceltā publiskā tracī bija ticis nosodīts un atzīts par izvirtušu, taču raudādams aiz niknuma, ka jāmirst vienam.

1970

NETICAMAIS UN SKUMJAIS STĀSTS PAR TIKLO ERĒNDIRU UN VIŅAS CIETSIRDIGO VECMĀMIŅU

Erēndira pašlaik mazgāja savu vecmāmiņu, kad sākās viņas nedienu viesulis. Milzīgais, ar kaļķiem raupji apmestais ērbēģis, kas bija patvēries tuksneša vientulībā, jau pirmajā brāzmā notrīsēja līdz pat pamatiem. Taču Erēndira un vecmāmiņa bija pieradušas pie briesmām, ar ko draudēja šejienes aušigā daba, un greznajā, pēc romiešu pirts parauga ar pāviem un vienkāršu mozaīku rotātām flīzēm apdarinātajā vannasistabā gandriz nemaz nemanīja vētras spīvo negantību.

Kaila miesās izplūdusi vecmāmuļa marmora baseinā atgādināja milzīgu, skaistu vali. Viņas mazmeita, kurai nule bija apritējuši četrpadsmit gadi, izskatījās vāja, bija ar trausliem kauliem un saviem gadiem pārlieku padevīga. Saudzīgi, gandrīz vai kā svētu rituālu izpildīdama, meitene apskaloja vecmāmuļu ar uzlievi, kura bija daždažādu dziedniecisku augu un smaržīgu lapiņu noplaucē-jums, kas lipa pie večas ļumīgās muguras, aizķērās garajos, metāliskajos matos un uz spēcīgajiem, pēc jūrnieku paražas bez žēlastības tetovētajiem pleciem.

— Es šonakt sapni gaidīju pienākam vēstuli,— vecmāmuļa ieminējās.

Erēndira, kas runāja tikai nepieciešamības spiesta, apjautājās: — Kura diena tā sapni bija?

— Ceturtdiena.

— Tad vēstulē ir nelāgas ziņas,— Erēndira teica,—^taču tā, par laimi, nekad nepienāks.

Beigusi mazgāt vecmāmuļu, meitene viņu aizveda uz guļamistabu. Vecmāmuļa bija tik resna, ka varēja paiet, tikai atbalstīdamās uz Erēndiras pleca vai arī uz bīskapa zizlim līdzīgas bozes, tomēr pat vissmagnējākās viņas kustībās, bija viedama kādreizējā diženlba. Guļamistabā, kas bija iekārtotā ar to pašu pārmērigo un mazliet it kā neprātīgo greznību kā visa šī māja, Erēndirai vēl bija vajadzīgas divas stundas, lai pilnīgi apkoptu vecmāmuļu. Meitene viņai šķipsnu pa šķipsnai atmudžināja matus, iesmaržoja tos un sasukāja, tad u/ivilka viņai ar tropu ziediem izraibinātas gujamdrēbes, ar talku iepūderēja viņas seju, lūpām uzlika karmīnu, vaigiem uzzieda krāš-ļus, plakstus ieberzēja ar muskusu, bet nagus nospodrināja ar sasmalcinātu perlamutru un, kad vecmāmuļa bija uzposta kā milzu lelle, augumā lielāka par cilvēku, izveda viņu mākslīgo ziedu dārzā, kurā tvīksmīgi smaržoja tikpat milzīgas puķes kā tās, ar kurām bija rotāts viņas naktstērpa audums, nosēdināja varenā, tronim līdzīgā atzveltnes krēslā uz paaugstinājuma un pameta klausāmies gramofonu ar tauri, kurš atskaņoja čerkstošu skaņuplati.

Kamēr vecmāmuļa klejoja pa pagātnes slīkšņām, Erēn-dira izslaucīja un uzposa tumšo un juceklīgi izraibināto māju, kura bija pieblīvēta ar ķēmīgām mēbelēm, sagudrotu cēzaru tēliem, mežģīņveidigām piekareklu lustrām, ģipša eņģeļiem, daudziem ērmīga veida un apjoma stunde-ņiem un vecu, zeltā spodrinātu pianlnu. Pagalmā atradās tvertne, kurā ilgus gadus krāja ūdeni, ko indiānis uz muguras bija sanesis no tālīniem avotiem, bet pie tās piestiprinātā gredzenā piesiets nīka vārgulīgs strauss, vienīgais no spalvolajiem dzīvniekiem, kurš spēja izciest šejienes klimata mocības. Un tas viss tālu no pasaules, tuksneša vidū, līdzās kādai apmetnei ar nožēlojamām, saules izkveldētām ieliņām, kurās aiz apnikuma, kad sāka pūst nedienu vēji, savu dzīvi pašnāvībā beidza āži.

So nejēdzīgo patvērumu sev bija cēlis vecmāmuļas virs — leģendārais kontrabandists Amadiss. No tā viņai bija dēls, kuru tāpat nosauca Amadisa vārdā un kurš kļuva par Erēndiras tēvu. Nevienam šis ģimenes izcelsme nebija zināma, tāpat iemesli, kuru dēļ tā bija šeit ieradusies. Indiāņu vidū visizplatītākais bija nostāsts, ka Ama-diss-tēvs savu skaisto sievu aizvedis no Antiļu salu netiklības perēkļa, kur kautiņā ar nazi kādu nodūris, un pēc tam uz visiem laikiem patvēries tuksneša nesodāmībā. Kad abi Amadisi bija miruši — viens ar melanholijas drudzi, otrs sadursmē ar sāncenšiem ložu caururbts — sieviete līķus apraka pagalmā, aizsūtīja prom četrpadsmit baskājainās kalpotājas un pamestās mājas krēslainibā turpināja lolot savus diženibas sapņus, tiem upurēdama ārlaulībā dzimušo mazmeitu, kuru viņa bija audzinājusi kopš tās piedzimšanas.

Lai uzvilktu un saskaņotu pulksteņus vien, Erēndirai vajadzēja stundas sešas. Todien, kad sākās viņas likstas, Erēndirai to nevajadzēja darīt, jo stundeņu atsperes bija uzvelkamas tikai nākamajā rītā. Toties viņai vajadzēja nomazgāt un uzpost vecmāmuļu, izberzt grīdas, pagatavot ēdienu un nospodrināt kristālus. Pulkstenis jau bija vienpadsmit, kad viņa apmainīja ūdeni strausam un aplaistīja panīkušo zāli uz tuvējām Amadisu kapu kopiņām. Tagad viņai nācās jau visiem spēkiem turēties pretim niknajām brāzmām, kuras bija pieņēmušās sirdīgā spēkā, taču viņa nenojauta, ka tās vēstīja turpmāko nelaimju viesuļus. Pulksten divpadsmitos Erēndira spodrināja pēdējās šampanieša glāzes, kad pēkšņi sajuta no virtuves uzplūstam pārskrējušas viras vieglo smārdu, un patiesi bija brīnums, ka, joņojot u? turieni, viņa nenodarīja nekādu postu Venēcijas stiklam.

Pēdējā mirklī viņa paguva vēl nocelt katlu ar kūpošo viru, kas bija sākusi izplūst uz pavarda virsas. Tad uzlika uz pavarda jau sagatavoto sautējumu un izmantoja vaļīgāku brīdi, lai apsēstos virtuvē uz soliņa un atvilktu elpu. Uz mirkli viņa aizvēra acis, pēc tam atdarīja, noguruma nemaz vairs nejuzdama, un sāka viru liet terīnē. To Erēndira veica jau aizmigusi.

Vecmāmiņa pati bija nosēdusies banketa galda galā ar sudraba kandelabriem un traukiem divpadsmit cilvēkiem. Viņa pašķindināja zvaniņu — un mirkli Erēndira bija klāt ar kūpošo zupas terīni. Kamēr Erēndira salēja zupu, vecmāmuļa pamanīja, ka meitene izskatās pavisam miegaina. Erēndiras acu priekšā viņa savicināja roku, it kā tīrīdama neredzamu stiklu, taču meitene rokas kustību nemanīja. Vecmāmuļa ar skatienu sekoja Erēndirai un, kad meitene pagriezās, lai ietu uz virtuvi, viņai uzsauca:

— Erēndir!

Piepeši uzmodinātajai Erēndirai terīne izkrita no rokām uz paklāja.

— Nekas, nekas, meitiņ,— vecmāmuļa gluži rimtā balsī noteica.— Tu staigā apkārt aizmigusi.

— Tas man negribot tāds paradums, — Erēndira taisnojās.

Savākusi terīnes lauskas, meitene, vēl aizvien nomiegojusies, pūlējās notīrīt traipu no paklāja.

— Lai paliek,— vecmāmuļa viņu atrunāja,— pēcpusdienā uzmazgāsi.

Tā parastajiem darbiem nāca klāt vēl paklāja notīrī-šana. Izmantodama bridi, kad pie izlietnes vajadzēja nomazgāt traukus, Erēndira turpat izskaloja arī pirmdienai nepieciešamos ve|as gabalus, bet vējš pa to laiku plosījās ap māju, meklēdams kādu spraugu, pa kuru ielauzties iekšā. Erēndirai bija tik daudz darba, ka vakars satumsa gluži nemanot, un, kad viņa tika galā ar ēdamistabas paklāju, laiks jau bija iet gulēt.

Vecmāmuļa visu pēcpusdienu bija trinkšķinājusi piani-nu, aplamā falsetā pati savam priekam spiegdama agrāko laiku dziesmas, un plakstos viņai bija sakrājušās asaru izskalotā muskusa kripačas. Taču, kad, muslīna kreklā ģērbusies, vecmāmuļa izstiepās gultā, viņai aizmirsās labo atmiņu sūrums.

— Rit no rīta izmazgā ari zāles paklāju,— vecmāmuļa teica Erēndirai,— jo tas nav redzējis sauli kopš toreizējā trača laikiem.

— Labi, vecmāmiņ,— meitene atbildēja.

Sameklējusi spalvu vēdekli, Erēndira sāka apvēdināt

savu nepielūdzamo pavēlnieci, kura, miegā grimdama, turpināja izklāstīt savas pavēles.

— Un pirms gulētiešanas izgludini vēl vēju, lai tu varētu iemigt ar mierīgu sirdsapziņu.

— Labi, vecmāmiņ.

— Un vērīgi pārlūko skapjus, jo vējainās naktis kodes ir neganti rijīgas.

— Labi, vecmāmiņ.

— Kad tev atliek laika, tad iznes pagalmā puķes, lai tās atspirgst svaigā gaisā.

— Labi, vecmāmiņ.

— Un ieliec barību strausam.

Vecmāmuja jau bija aizmigusi, bet vēl aizvien nerimās dot pavēles, un mazmeita patiesībā no viņas bija mantojusi spēju rīkoties ari miegā. Klusītēm Erēndira izgāja no istabas un aptecēja pēdējos vakara solus, palaikam atbildēdama uz aizvien jauniem vecmāmuļas rīkojumiem.

— Neaizmirsti apliet kapu kopiņas.

-— Labi, vecmāmiņ.

— Pirms ej gulēt, apskaties, vai viss ir kārtībā, jo lietām nepatīk, kad uz nakti tās nav noliktas katra savā vietā.

— Labi, vecmāmiņ.

— Un, ja ierodas Amadisi, brīdini viņus, lai nenāk iekšā,— vecmāmuļa turpināja.— Saki, ka viņiem uzglūn Porfīrio Galāna banda, lai viņus nogalinātu.

Erēndira vairs neatbildēja, jo zināja, ka vecmāmuļa sākusi klaiņot murgu valstībā, bet tomēr izpildīja iepriekšējās pavēles. Beigusi pārbaudīt logu aizslēgus un nodzēsusi gaismu, viņa no ēdamistabas paņēma svečturi un, ceļu gaismodama, gāja uz savu kambari. Mirkļos starp vētras auriem bija dzirdama vecmāmuļas rāmā, bet spēcīgā elpa.

Art Erēndiras guļamistabiņa bija grezni iekārtota, lai gan ne tik lielā mērā kā vecmāmuļai,— tā bija pilna ar lupatu lellēm un uzvelkamām rotaļlietām — Erēndiras nesenās bērnības atmiņām. Meitene bija pārgurusi dienas neskaitāmo darbu lēvenī, un viņai vairs nebija spēka izģērbties. Nolikusi svečturi uz naktsgaldiņa, Erēndira ar visām drēbēm iekrita gultā. Pēc brīža viņas nedienu viesulis līdzīgi satrakotu suņu baram ielauzās guļamistabā un nogāza svečturi uz logu priekškariem.

Rītam ataustot, kad vētra bija pierimusi, sāka krist atsevišķas rupjas lielus lāses, apdzēsdamas pēdējos izde-guļus un noblietēdamas vēl kūpošās mājas gruzdalas. Ciematiņa iedzīvotāji, vairumā indiāņi, lūkoja vēl glābt to, kas bija pāri palicis: strausa pārogļojušos ķermeni, zeltītā pianīna sastatni, kādas statujas augšdaļu. Vecmāmuļa neizmērojamā satrauktībā apcerīgi vērās savas mantas paliekās. Erēndira, nosēdusies starp abām Amadisu kapu kopiņām, mitējās raudāt. Pārliecinājusies, ka mājas krāsmatās gandrīz nekas nav palicis vesels, vecmāmuļa ar neviltotu nožēlu paskatījās uz savu mazmeitu.

— Mans nabaga bērns,— viņa nopūtās.— Visu mūžu tu man nespēsi atlīdzināt nodarītos zaudējumus.

Erēndira sāka maksāt to pašu dienu, lietum aumaļām gāžot, kad viņu aizveda pie ciematiņa tirgoņa, izkāmējuša un pāragri novecojuša atraitņa, kurš bija plaši pazīstams visā tuksnesī ar to, ka maksāja labu cenu par meiteņu nevainību. Nesatraucamai vecmāmuļai klātesot, atraitnis zinātniskā lietišķībā pārbaudīja Erēndiru: nopētīja gurnu vingrumu, krūšu apjomu, cirkšņu izmērus. Viņš neteica ne vārda, iekāms nebija notaksējis savu guvumu.

— Vēl gan pārlieku zaļa,— tirgonis beidzot paziņoja.

— Ciči kā kucei.

Pēc tam viņš lika meitenei uzkāpt uz svariem, lai ar skaitļiem pamatotu savu spriedumu. Erēndira svēra četrdesmit divus kilogramus.

— Viņa nav vairāk vērta par simt peso,— atraitnis paziņoja.

Vecmāmuļa bija sašutusi.

— Simt peso par pavisam jauniņu skuķēnu!— viņa gandrīz kliedza.— Nē, cilvēk miļais, tā ir necieņas izrādi-šana tiklībai.

— Lai iet visi simt piecdesmit!—atraitnis paaugstināja cenu.

— Skuķis man nodarījis zaudējumus vairāk nekā par miljonu peso,— vecmāmuļa paskaidroja.— Ar tādu likmi viņai vajadzētu divsimt gadu, lai nolīdzinātu šo parādu.

— Par laimi,— atraitnis teica,— viņa vēl ir jauna, un tas ir vienīgais, kas ir ko vērts.

Vētra šaustīja būdas pakšus un jumts tecēja tik daudzās vietās, ka bija vienalga — būt iekšā vai ārā. Vecmāmuļa jutās viena šajā posta pasaulē.

— Maksājiet par viņu visus trīssimt peso,— vecmāmuļa neatlaidās.

— Divsimt piecdesmit.

Beidzot viņi vienojās par divsimt divdesmit skaidrā naudā un lielāku daudzumu produktu. Vecmāmuļa piekodināja Erēndirai iet līdzi atraitnim un pavadīja meiteni līdz pat ūķim aiz veikala, it kā uz skolu vezdama.

— Es tevi tepat pagaidīšu,— vecmāmuļa teica.

— Labi, vecmāmiņ,— Erēndira paklausīgi atbildēja.

Telpa aiz veikala bija līdzīga nojumei ar četriem no

ķieģeļiem mūrētiem balstiem, satrusējušu palmu lapu jumtu un kleķējuma sienu kāda metra augstumā, kur patverties negaisa laikā. Uz tās apmales bija salikti podi ar kaktusiem un citiem sausumu mīlošiem augiem. Starp diviem balstiem bija izstiepts izbalējis guļamtīkls, kurš plandījās kā vētras varā nokļuvuša kuģīša bura. Cauri vētras auriem un lietusgāzmes šļakstiem bija dzirdami tāli kliedzieni un zvēru gaudas, it kā tur palīgā sauktu bojā ejoša kuģa ļaudis.

Kad Erēndira un atraitnis iegāja nojumē, abiem vajadzēja saturēties, lai viņus no kājām nenotriektu spēcīga lietus šļāce, kas abus caurcaurēm izmērcēja. Viņu balsis nebija dzirdamas, un ari kustībās vajadzēja piesargāties, lai vētras brāzmas nenogāztu viņus no kājām. Pie pirmā

atraitņa mēģinājuma Erēndira izkliedza kaut no nesaprotamu un mēģināja aizbēgt. Atraitnis tāpat nesadzirdamā balsī ko atburkšķēja, delnas locītavā sagrieza viņai roku un aizstiepa meiteni pie guļamtīkla. Pretodamās Erēndira ielaida viņam nagus sejā un atkal tāpat nesaprotamā balsī sāka kliegt, bet atraitnis atbildēja viņai ar spēcīgu pļauku, kas lika meitenei brīdi it kā atrauties no zemes, garajiem medūzas matiem brīvi plīvojot, tad, iekāms Erēndiras kājas atkal sasniedza zemi, sagrāba meiteni aiz vidukļa, ar brutālu grābienu nogāza gulamtiklā un sažņaudza viņu starp ceļgaliem. Aiz šausmām jau nevarīgā Erēndira zaudēja atjēgu un sastingusi vērās negaisa trenkta mākoņa mēness mirdzas apspīdētajās spurainajās bārkstīs, kas atgādināja milzīgas zivs peldspuras. Atraitnis sirdīgiem rāvieniem, it kā zāli šķīdams, norāva viņai drēbes, kas līdzīgi čūskām garās, krāsainās skrandās plandījās gaisā.

Kad ciematiņā vairs nebija neviena vīrieša, kurš spētu samaksāt par Erēndiras mīlu, vecmāmuļa kravas automobilī aizveda viņu prom pa kontrabandistu takām. Viņas brauca nesegtā platformā starp rīsu maisiem, taukuma kārbām un no ugunsgrēka paglābtajām grabažām — vice-karaļu gultas galvgali, apdrupušu kara eņģeli, nokvēpušu troni un citiem nekam nederīgiem krāmiem. Kādā lādē, uz kuras vāka ar rupju sareni bija uzvilkti divi krusti, atradās abu Amadisu kauli.

No mūžīgās saules svelmes paglābusies zem sadriskāta lietussarga, putekļos un sviedros izmocītā vecmāmuļa smagi elsa, taču pat šajā pazemojošā stāvoklī saglabāja kaut ko no savas diženības. Erēndira aiz kārbu un maisu kaudzes atlīdzināja par braucienu un grabažu pārvadāšanu, ļaudamās par divdesmit peso novērtētai mīlai ar mašīnas krāvēju. Sākotnēji viņas aizsardzības sistēma bija tāda pati kā gadījumā ar tirgoni. Tomēr krāvēja izturēšanās bija citāda, nesteidzīga un gudra, un viņš ar savu maigumu galu galā Erēndiru padarīja piekļāvīgu. Un tā pēc dienu ilga, nomokoša brauciena, kad viņi sasniedza pirmo apdzīvoto vietu, Erēndira ar krāvēju saderīgi atpūtās pēc kopīgi izbaudītās mīlas. Kravas mašīnas šoferis vecmāmuļai uzsauca:

— Seit tālāk ari dzīvo ļaudis!

Vecmāmuļa neticīgām acīm vērās nožēlojamās, vientuļās ielās, kuras bija tikai mazliet platākas par tām, no kurām viņas bija aizbraukušas, taču tikpat skumjas.

— Tā kā nebūtu manāms,— viņa atbildēja.

— Seit sākas misionāru teritorija,—šoferis paskaidroja.

— Mani neinteresē labdarība, bet kontrabanda,— vecmāmuļa atbildēja.

Šās sarunas laikā Erēndira ar pirkstu paurbināja kādu no risu maisiem. Drīz vien viņa atklāja pavediena galu, paraustīja un izvilka garu pērļu kaklarotu. Meitene izbijusies vēroja to, pirkstos kā beigtu čūsku turēdama. Šoferis vecmāmuļai atbildēja:

— Nesapņojiet vaļā acīm, seņjora. Nekādu kontrabandistu nav.

— Tad ta joki! — vecmāmuļa atbildēja. — Nestāstiet man blēņas!

— Meklējiet — un jūs atradīsiet,— šoferis labā omā atjokoja.— Visi par viņiem melš, taču redzējis nav neviens.

Krāvējs bija ievērojis, ka Erēndira izvilkusi kaklarotu, steidzās to paņemt no meitenes un atlikt atpakaļ maisā ar rīsiem. Vecmāmuļa, kura bija nolēmusi šeit apmesties, kaut ari ciematiņš bija nabadzīgs, pasauca mazmeitu, lai tā palīdzētu viņai izrausties no kravas kastes. Erēndira atvadījās no krāvēja ar ašu, bet sirsnīgu un ciešu skūpstu.

Kamēr izcēla kravu, vecmāmuļa ielas vidū sēdēja uz sava troņa. Vispēdīgi parādījās lāde ar abu Amadisu kauliem.

— Kastei taisni miroņu svars,— šoferis iesmējās.

— Tur viņu divi,— vecmāmuļa paskaidroja.— Tā ka izturieties ar pienācīgu cieņu.

— Esmu gatavs derēt, ka lādē ir marmora statujas,— šoferis jokojās.

Pavirši nometis lādi ar kauliem starp apgruzdējušiem iedzīves piederumiem, šoferis vecmāmuļai pastiepa vaļēju delnu.

— Piecdesmit peso,— viņš teica.

Vecmāmuļa norādīja uz krāvēju:

— Ir jau gana samaksāts jūsu palīgam.

Šoferis izbrīnījies paskatījās uz krāvēju, bet tas apstiprinoši pamāja. Šoferis atgriezās mašīnas kabīnē, kur viņam līdzi brauca sērās ģērbusies sieviete ar klēpja bērnu, kurš, tveices izmocīts, raudāja. Bet krāvējs lielā pašpārliecībā vecmāmuļai paziņoja:

— Ja jums nav iebildumu, es ņemšu Erēndiru pie sevis. Man ir nopietni nodomi.

Meitene izbijusies iesaucas:

— Es neko tādu neesmu sacījusi!

— Es to saku, jo tā esmu izdomājis, — krāvējs paskaidroja.

Vecmāmuļa ar skatienu viņu nolūkoja no galvas līdz kājām, it kā nopietni apsvērdama, ko viņš īsti vērts.

— Man nebūtu iebildumu, ja tu spētu atlīdzināt zaudējumus, ko viņas neuzmanības dēļ esmu cietusi. Tie ir astoņi simti septiņdesmit divi tūkstoši trīs simti piecpadsmit peso, atskaitot četri simti divdesmit, ko viņa man jau nomaksājusi, tātad gala iznākumā astoņi simti septiņdesmit viens tūkstotis astoņi simti deviņdesmit pieci peso.

Automašīna sakustējās.

— Ticiet, ka es jums šo naudas gubu samaksātu, ja man vien tā būtu,— krāvējs nopietni atbildēja.— Meitene ir to vērta.

Un vecmāmuļa sajuta, ka puiša apņēmība ir nopietna.

— Atgriezies, dēliņ, kad tev tā būs,— viņa draudzīgā balsī atbildēja krāvējam,— bet pagaidām ielāgo, ka pie galīgā norēķina tu man vēl esi parādā desmit peso.

Puisis ielēca automobilī, kas jau sāka braukt. No turienes viņš ar roku māja atvadu sveicienus Erēndiraj, bet meitene bija tik nobijusies, ka viņam pat neatbildēja.

Tajā pašā klajajā norā, kur kravas mašīna bija viņas pametusi, Erēndira un vecmāmuļa no skārda plāksnēm un Austrumu paklāju paliekām uzrīkoja ko teltij līdzīgu, lai būtu kur apmesties. Izklājušas uz zemes divus piteņus, abas dusēja tikpat saldi kā agrākajā ērbēģī, līdz saule, iespīdēdama pa telts spraugām, sāka viņām svilināt seju.

Pretēji agrākajam ieradumam šorīt vecmāmuļa nopūlējās ar Erēndiras uzpošanu. Viņa izkrāsoja meitenei seju tajā aizkapa stilā, kurš bija skaitījies moderns vecmāmuļas jaunības gados, pielāgoja tai liekās skropstas un galvu izgreznoja ar krāsainu lenti, kas atgādināja matos iemetušos tauriņu.

— Tu izskaties baismīgi,— vecmāmuļa atzinās,— bet tā būs labāk, jo puisieši sieviešu padarīšanās ir lopiski nejēgas.

Vēl neko neredzēdamas, abas svelmīgā tuksneša pamalē sadzirdēja divu zirgēzeļu pakavu dipoņu. Pēc vecmāmuļas pavēles Erēndira atgūlās uz pīteņa tāpat, kā to, priekškaram paceļoties, teātri būtu darījusi iesācēja aktrise. Uz bozes atspiedusies, vecmāmuļa izgāja no slieteņa un nosēdās savā tronī, lai sagaidītu pienākam zirgēzeļus.

Jātnieks bija pasta izvadātājs. Viņam nebija vairāk par divdesmit gadiem, lai gan darbs puisi pēc izskata bija padarījis vecāku. Ģērbies viņš bija aizsargkrāsas drēbēs, ar apstilbeņiem, tropu korķa ķiveri un bruņojies ar armijas pistoli siksnā un patronu somām. Zirgēzelis, uz kura puisis jāja, bija labs, bet pavadā viņš veda līdzi otru, ne tik izskatīgu, uz kura bija sakrauti brezenta pasta maisi.

Jādams garām vecmāmuļai, puisis ar rokas mājienu to pasveicināja un turpināja ceļu. Bet vecmāmuļa ar rokas mājienu aicināja viņu ielūkoties slietenī. Puisis apstājās un ieraudzīja uz pīteņa guļam Erēndiru kā nelaiķi apģērbtu ar mēļām sēru apmalēm apdarinātā tērpā.

— Vai tev patīk?—vecmāmuļa apjautājās.

Pasta puisis vēl līdz šim nebija apjēdzis, ko viņa piedāvā.

— Bada laikā velns mušas arī ēd,— viņš pasmaidīja.

— Piecdesmit peso,— vecmāmuļa paziņoja.

— Cilvēciņ! Vai tad šī no zelta? Tik daudz mēnesī man izmaksā pārtika.

— Neesi skopulis, — vecmāmuļa pamācīja.— Gaisa pastā maksā lielāku algu nekā mācītājam.

— Es esmu no zemes pasta, — puisis paskaidroja. -— Gaisa pastu izvadā ar mašīnu.

— Sā vai tā, bet mīlestība ir tikpat vērta kā ēdiens,— vecmāmuļa neatlaidās.

— Bet pārtikt no tās nevar.

Vecmāmuļa saprata, ka cilvēkam, kurš dzīvo no citu cerībām, pietiekami laika kaulēties.

— Cik naudas tev ir?—viņa apjautājās.

Pasta puisis nokāpa no sava zirgēzeļa, izvilka no maka dažas saņurcītas naudaszīmes un parādīja tās vecmāmuļai. Viņa ar kāru roku sagrāba naudu, it kā spēlē bumbu uztverdama.

— Es tev nolaidīšu lētāk,— vecmāmuļa teica,— bet ar vienu noteikumu: tev par mums jāizplata ziņa visās malu malās.

— Kauču vai līdz pasaules otram galam,— pasta puisis noteica.— Šeit es varu nākt talkā.

Erēndira noņēma liekās skropstas, kas viņai neļāva pamirkšķināt plakstus, un nogūlās pīteņa vienā malā, lai vieta būtu jaunatrastajam līgavainim. Kolīdz puisis bija

iegājis slietenī, vecmāmuļa ar sparīgu kustību aizrāva aizvelkamo priekškaru.

Viņas noslēgtais līgums bija visai izdevīgs. Pasta puiša nostāstu ierosināti, pat no lielas tālienes ieradās vīrieši, lai izbaudītu Erēndiras izdaudzināto sniegumu. Vīriešiem sekoja loteriju galdiņi un stendi ar uzkožamiem, bet tiem visiem ar velosipēdu nopakaļ atbrauca fotogrāfs, kas apmetnes priekšā uzstatīja savu statīvu ar melnu sēru piedurkni uzmaukšanai uz galvas un aizmugurē izliekamu lielu audekla gabalu, uz kura bija uzkrāsots ezers ar gurdiem gulbjiem.

Vecmāmuļa apvēdinādamās sēdēja uz sava troņa, it kā viņai nebūtu nekādas daļas gar pašas sarīkoto izrādi. Vienīgais, kas viņu interesēja, bija kājtibas uzturēšana rindā sastājušos gaidītāju vidū un pareizās naudas summas iekasēšana, kas klientam bija jāsamaksā pirms ieiešanas pie Erēndiras. Sākumā viņa bija tik stingra, ka aizraidīja pat kādu labu klientu, kam pietrūka piecu peso. Taču pēc dažiem mēnešiem viņa jau iecietīgāk izturējās pret dzīves īstenību un beidzot trūkstošās naudas vietā pieņēma medaļas ar svēto attēliem, ģimenes relikvijas, laulības gredzenus un citas sīkākas lietas, ar kodienu pārbaudīdama, vai tām patiesi bija kāda vērtība, pat tad, ja tās spīdēja.

Pēc ilgākas uzturēšanās šajā pirmajā apmetnē vecmāmuļai jau bija pietiekami naudas, lai nopirktu ēzelīti, un viņi devās dziļāk tuksnesī, meklēdami izdevīgāku peļņas vietu-Erēndiras parāda dzēšanai. Vecmāmuļa pārvietojās, nosēdusies ēzelītim uz muguras iekārtotā nestuvēm līdzīgā ierīcē, no svelmes pasargādamās zem noskranduša saules- -sarga, ko Erēndira turēja viņai virs galvas. Aiz abām nāca četri indiāņi, nesdami apmetnes piederumus: guļampaklā-jus, salaboto troni, ģipša eņģeli un lādi ar Amadisu mirstīgajām paliekām. Fotogrāfs ar savu velosipēdu brauca karavānai nopakaļ, taču nekur tālu neatpalikdams, lai nekavējoties būtu klāt jaunās apmetnes atklāšanas vietā. Kopš ugunsgrēka bija apritējuši apmēram seši mēneši, kad vecmāmuļai jau bija skaidrs pārskats par viņas pasākuma komerciālo pusi.

— Ja lietiņas turpināsies šādā veidā,— viņa Erēndirai paziņoja,— tu savu parādu man būsi nomaksājusi astoņos gados septiņos mēnešos vienpadsmit dienās.

Ar aizmiegtām acīm atkal pārbaudījusi savas aplēses, ko viņa izdarīja, košļādama graudus, ko laiku pa laikam

izņēma no apakšlindrakos iešūtas kabatas, kur tika uzglabāta ari nauda, viņa precizēja:

— Protams, tas ir, neskaitot nesējiem izmaksāto algu un izdevumus par viņu uzturu, kā ari citus sīkākus tēriņus.

Svelmes un putekļu nomocītā Erēndira, kura kājām gāja līdzās ēzelītim, pret vecmāmiņas aplēsi neiebilda ne vārda, taču viņai vajadzēja visiem spēkiem valdīties, lai nesāktu raudāt.

— Man ir tāda sajūta, it kā visi kauli būtu piebērti ar stikla smelkni,— viņa ieminējās.

— Pamēģini aizmigt.

— Labi, vecmāmiņ.

Erēndira aizvēra acis, dziļi ieelpoja plaucējoši svelmīgo gaisu un, miegā iegrimusi, turpināja soļot.

Pamales putekļu mākulī āžus biedēdams, parādījās neliels furgoniņš, piekrauts ar putnu būriem, kuru iemītnieku čiepstēšana skanēja kā pār Vientuļnieka Svētā Migela pilsētiņas svētdienīgo snaudu izgāztas vēsa ūdens šalts burzguļošana. Pie stūres sēdēja tukls holandiešu fermeris ar vēja pūsmā izspūrušiem matiem un ūsām vāveres krāsā, ūsas viņš bija mantojis no kāda vecvectēva. Blakussēdeklī bija piemeties viņa dēls Uliss, zeltains, bēguļojošam eņģelim līdzīgs jauneklis ar vientulīgām jūras krāsas acīm. Holandieša vērību piesaistīja kāda veikaliņa telts, kuras priekšā rindā bija izkārtojušies visi vietējā garnizona kareivji. Nosēdušies uz zemes, viņi dzēra no vienas pudeles, laizdami to no rokas rokā un virs galvas turēdami mandeļkoka zarus, it kā maskējoties pirms kaujas. Holandietis savā mātes valodā iejautājās:

— Ko, velns ar ārā, te pārdod?

— Kādu skuķi,— dēls pavisam vienaldzīgā balsī tēvam paskaidroja.— Viņu sauc par Erēndiru.

— Kā tu to zini?

— Tas zināms visiem tuksneša iemītniekiem,— Uliss atteica.

Pie iebraucamās vietas holandietis izkāpa no mašīnas. Uliss palika sēžam turpat, žigliem pirkstiem atvēra portfeli ar veikala dokumentiem, ko tēvs bija pametis uz sēdekļa, izņēma no tā naudaszīmju žūksnīti un vairākas sabāza sev kabatās, pēc tam visu atlika vecajā vietā. Naktī, kad tēvs gulēja, viņš izkāpa pa mājvietas logu un aizgāja stāties rindā pie Erēndiras telts.

Uzdzīve gāja- pilnā sparā. Lai mūzika veltīgi neietu zūdībā, piedzērušie jaunkareivji dejoja cits ar citu, bet

fotogrāfs, magnēzijam uzliesmojot, izdarīja nakts uzņēmumus. Vecmāmuļa, uzmanīdama kārtību, klēpi savāca iemaksātās naudaszīmes, tās sadalīja paciņās un pēc tam salika kurvi. Kareivju tagad bija tikai kādi divpadsmit, bet pievakarē rindai pievienojās civiliedzīvotāji. Uliss bija pēdējais.

Pirms viņa stāvēja kāds drūma izskata kareivis. Vecmāmuļa ne tikai aizšķērsoja tam ceļu, bet pat izvairījās pieskarties kareivja sniegtajai naudai.

— Nē, dēliņ,— viņa teica,— es tevi nelaidīšu iekšā . pat ne par visas pasaules zeltu. Tu esi bīstams.

Kareivis, kurš nebija šejienietis, jutās pārsteigts:

— Kā tā?

— Tev līdzi nāk nelāga ēna, — vecmāmuļa paskaidroja.— Pietiek tev ieskatīties ģīmī.

Kareivi ar roku atvairījusi, taču izsargādamās tam pieskarties, viņa deva ceļu nākošajam.

— Ej tu, brašuli,— viņa labā omā pajokoja.— Tikai ilgi neuzkavējies — dzimtene tevi gaida!

Kareivis iegāja, taču tūlīt iznāca laukā, sacīdams, ka Erēndira vēloties parunāt ar savu vecmāmuļu. Uzkarinājusi uz elkoņa kurvi ar naudu, vecmāmuļa iegāja teltī, kas gan bija pašaura, taču uzposta un tīra. Tās dibenā ar palagu pārklātā guļamvietā kareivju sviedros izmirkusī, nomocītā Erēndira nespēja atturēt baiļu trīsas, kas purināja visu viņas augumu.

— Vecmāmiņ,— viņa šņukstēja,— es mirstu.

Vecmāmiņa pataustīja meitenes pieri un, pārliecinājusies, ka viņai karstumu nav, mēģināja Erēndiru nomierināt.

— Pāri palikuši vēl tikai kādi desmit karavīri,— viņa teica.

Erēndira ieraudājās izbiedēta dzīvnieciņa smilkstos. Tad vecmāmuļa apjēdza, ka pārkāptas pieļaujamās baiļu robežas, un, meitenei galvu glāstīdama, centās viņu nomierināt. — Visa nelaime tā, ka tev nav kaulos dukas,— viņa teica.— Pietiks, neraudi vairs, nomazgājies ar salviju ūdeni — tad tev norimsies asinis.

Kad Erēndira sāka mazliet nomierināties, vecmāmuļa izgāja no telts un kareivim, kurš stāvēja, viņu gaidīdams, atdeva naudu.— Šodien mēs beidzam,— viņa teica.— Atnāc rit — un tu pirmais tiksi klāt.— Pēc tam viņa uzsauca tālāk rindā stāvošajiem:

— Beigta balle, puiši! Uz redzi rītdien deviņos!

Rindā stāvošie kareivji un civilisti sanāca barā un sāka

protestēt. Bet vecmāmuļa drosmīgi stājās viņiem pretim, prasmīgi vicinādama savu bozi.

— Badakāši! Jātavnieki nekaunīgie! — viņa brēca.

— Vai jūs domājat, ka meitene ir no dzelzs? Es gribētu jūs redzēt viņas vietā, maucinieki. Sūdabrāļi tādi!

Vīrieši atbildēja ar vēl sulīgākām lamām, taču vecmāmuļa beidzot dumpi apspieda, ar savu bozi apņēmīgi palikdama sardzē, līdz tika aizvākti galdiņi ar uzkodām un loteriju kioski. Viņa jau grasījās atgriezties teltī, kad ieraudzīja Ulisu pilnā augumā stāvam tukšajā un tumšajā norā, kur agrāk drūzmējās vesela vīriešu varza. Puisis it kā izstaroja nereālu mirdzumu un pustumsā šķita saskatāms tikai sava neparastā skaistuma vizmas dēļ.

— Un tu,— vecmāmuļa viņam teica,— kur tu esi aizmirsis savus spārnus?

— Tie bija tikai manam vectēvam,— Uliss atklāti atbildēja.— Bet neviens negrib tam ticēt.

Vecmāmuļa pagriezās un kā apburtām acīm nolūkojās pulsi.— Bet es gan tam ticu,— viņa teica,— rit, nākdams šurp, paķer tos līdzi,— un iegāja teltī, atstādama Ulisu viņa iekāres degsmē.

Erēndira pēc nomazgāšanās jutās žirgtāka. Viņa bija uzvilkusi īsu, izšūdinātu krekliņu un pašreiz susināja matus, gatavodamās doties pie miera. Brīdi pa brīdim viņa iešņukstējās, lai apvaldītu asaras. Vecmāmuļa jau bija aizmigusi.

Aiz Erēndiras guļvietas, cik vien lēnītēm spēdams, Uliss pabāza galvu. Erēndira ieraudzīja viņa gaišās, biklās acis, taču neteica ne vārda, tikai ar dvieli vēl paberzēja seju, lai pārliecinātos, ka tas nav iedomu tēls. Kad Uliss pirmo reizi samirkšķināja acis, Erēndira klusītēm viņam pajautāja:

— Kas tu tāds esi?

Uliss iespraucās līdz pleciem. — Mans vārds ir Uliss,— viņš teica. Parādījis meitenei tēvam nočieptās naudaszīmes, viņš piebilda:

— Man ir ko samaksāt.

Erēndira, ar rokām pret guļasvietu atbalstījusies, seju pietuvināja puiša vaigam un turpināja runāties gluži kā pirmās klases skolniece ar lelli.

— Tev būtu vajadzējis stāties rindā, — meitene paskaidroja.

— Es nogaidīju visu vakaru,— Uliss teica.

— Tad tev tagad jāpaciešas līdz rītam,— Erēndira aizrādīja.— Es jūtos kā caur dzirnakmeņiem izlaista.

Sajā bridi vecmāmuļa pa miegam sāka murgot.

— Būs gadu divdesmit, kopš pēdējo reizi lija,— viņa teica.— Toreiz sākās tik briesmīgs gāziens, ka lietus nāca, sajaucies ar jūras ūdeni, un māja bija pilna ar zivīm un gliemežiem, un tavs vectēvs Amadiss — lai viņam mierīga dusa!— redzēja gaisā peldam milzīgu, spožu zivi.

Uliss atkal paslēpās aiz Erēndiras guļvietas. Erēndira jautri pasmaidīja.

— Neraizējies, — meitene teica. — Sapņos viņa aizvien ko muld, taču pat zemestrīce viņu nepamodinās.

Uliss atkal izslējās. Erēndira noskatījās viņā ar šķelmīgu, mazliet pat maigu smaidu un noņēma no gultas saburzīto palagu.

— Nāc,— viņa teica,— palīdzi man to apmainīt.

Uliss panācās uz priekšu un satvēra palagu vienā galā. Tā ka tas bija daudz lielāks par pīteni, palagu vajadzēja vairākkārt salocīt. Un Uliss ar katru locījumu nāca Erēndirai aizvien tuvāk.

— Es biju vai traks, lai tevi redzētu,— viņš pēkšņi ierunājās.— Visi daudzina, ka tu esot ļoti skaista, un izrādās, ka tā ir patiesība.

— Bet es drīz miršu,— Erēndira teica.

— Mana māmuļa apgalvo, ka tuksnesī mirušie nenonākot debesīs, bet gan jūrā,— Uliss ieminējās.

Erēndira nolika sāņus savazāto palagu un pārklāja pīteni ar tīru un izgludinātu.

— Es jūru neesmu redzējusi.

— Tā ir tāda pati kā tuksnesis, tikai pilna ar ūdeni,— Uliss paskaidroja.

— Tad pa to nav iespējams staigāt.

— Mans tētis pazina kādu cilvēku, kurš to spējis,— Uliss teica,— tikai tas bijis sen atpakaļ.

Erēndira bija sajūsmā, taču viņai nāca miegs.

— Ja tu rit atnāktu labi agri, es tevi pieņemtu pirmo,— viņa teica.

— Mēs ar tēti agri braucam prom, — Uliss paskaidroja.

— Un jūs vairs neatgriezīsieties šeit?

— Nevar zināt, kad,— Uliss teica.— Šoreiz te nokļuvām nejauši, jo bijām noklīduši no ceļa, kurš ved uz robežu.

Erendira domīgi paskatījās uz aizmigušo vecmāmuļu.

— Labi,—viņa izlēma,— dod šurp maksu.

Uliss iedeva viņai naudu. Erēndira atgūlās uz pīteņa, taču Uliss drebēdams palika sēžam savā vietā, jo izšķīrējā mirklī viņa apņēmība bija saļodzījusies. Erēndira satvēra puiša roku, mudinādama viņu pasteigties, un tikai tad pamanīja, kas viņam par ķibeli. Meitenei šī liksta bija pazīstama.

— Vai tu pirmo reizi?— viņa iejautājās.

Uliss neatbildēja, tikai izmisis pasmaidīja. Erēndira kļuva uzņēmīgāka.

— Elpo lēnītēm,— viņa pamācīja.— Sākumā tā arvien ir, bet vēlāk pāriet.

Erēndira noguldīja puisi sev blakus un izģērbdama liegiem, mātišķiem glāstiem viņu apmīļoja.

— Kas tev vārdā?

— Uliss.

— Tas ir svešzemnieku vārds,— Erēndira teica.

— Nē, tā saucies kāds jūrasbraucējs.

Erēndira atsedža puiša krūtis un, tās apostīdama, apbēra sīkiem skūpstiem.

— Tu viss esi kā no zelta, — meitene teica, — bet od pēc puķēm.

— Droši vien pēc apelsīniem,— Uliss piebilda.

Un, jau kļuvis mierīgāks, sazvērnieciski pasmaidīja.

— Pēdu jaukšanai mēs vadājam līdzi putnus,— viņš piebilda,— bet patiesībā mēs uz robežu vedam kontrabandas apelsīnus.

— Apelsīni nav nekāda kontrabanda,— Erēndira teica.

— Parastie, protams, ne,— Uliss teica.— Bet mūsu katrs maksā piecdesmittūkstoš peso.

Erēndira pēc ilgiem laikiem atkal iesmējās.

— Zini, kas man visvairāk patīk pie tevis,— viņa teica,— tas, ka tu ar nopietnu seju mels blēņas.

Erēndira kļuva draiska un runīga, it kā Ulisa nevainība būtu grozījusi ne tikai viņas omu, bet ari raksturu. Vecmāmuļa turpat, liktenīgā tuvumā, turpināja pa miegam runāties.

— Sajā laikā, marta mēneša pirmajās dienās, tevi atnesa uz mājām,— viņa teica.— Tu izskatījies pēc vatē satlstītas kirzaciņas. Tavs tēvs Amadiss, kurš bija jauns un muļķis, todien jutās tik priecīgs, ka lika atvest pārdesmit vezumu ziedu. Viņš pārbrauca, klaigādams un

puķes uz ielas kaisīdams, līdz viss ciematiņš bija vienos ziedos kā jūra.

Vecmāmuļa skaļā balsī un ar kvēlu nerimtību murgoja vairākas stundas. Bet Uliss to nedzirdēja, jo Erēndira viņu bija tik dedzīgi un ar tādu patiesīgumu mīlējusi, tāpat viņš savukārt meiteni, un, kamēr vecmāmuļa murgoja, Erēndira viņu turpināja mīlēt par pusmaksu, lai pēcāk jau pavisam bez maksas mīlētu līdz pat gaismas svīdumam.

Tuksneša vidū plecu pie pleca bija sastājušies misionāri ar augstu paceltiem krustā sistā tēliem. It kā skarbu nedienu izraisīts vējš purināja viņū kaņepāju sutanas un izspūrušās bārdas, tā ka viņi tikai ar pūlēm varēja noturēties kājās. Aiz viņiem augšup slējās koloniālā laikmeta celtne ar mazu zvanu tornīti virs raupjajiem, ar kaļķi nobalsinātajiem mūriem, kur atradās misijas mītne.

Gados jaunākais misionārs, kurš vadīja visu šo grupu, rādītājpirkstu pavērsa pret kādu plaisu sasprēgājušā tuksneša zemē, kas bija cieta kā dedzināts māls.

— Ne tālāk par šo robežzlmi!— viņš kliedza.

Četri indiāņi, kuri palankīnā nesa vecmāmuļu, izdzir-duši šo uzsaucienu, apstājās. Lai gan vecmāmuļai uz palankīna grīdas nebija nekāda ērtā sēdēšana, turklāt tuksneša sviedru un putekļu klātas, viņa tomēr saglabāja zināmu diženību. Erēndira gāja kājām. Aiz nestuvēm rindā nāca astoņi indiāņi ar kravu, ,bet visbeidzot fotogrāfs ar velosipēdu.

— Tuksnesis nevienam nepieder,— vecmāmuļa teica.

— Tas pieder dievam,— misionārs paziņoja,— un tu pārkāp svētos baušļus, piekopdami netiklību.

Vecmāmuļa, pēc izrunas un stājas pazīdama, ka viņš ieradies no Pireneju pussalas, nolēma izvairīties no tiešas sadursmes, lai neciestu neveiksmi misionāra nesamierinā-tības priekšā. Viņa atkal bija tāda pati kā parasti.

— Nesaprotu, dēls, tavus mistiskos mājienus.

Misionārs norādīja uz Erēndiru:

— Sis bērns ir mazgadīgs.

— Bet viņa ir mana mazmeita.

— Vēl Jaunāk,— misionārs atcirta.— Nodod viņu ar labu mūsu aizgādībā — vai arī mēs lietosim citus līdzekļus.

— Vecmāmuļa nedomāja, ka aizies tik tālu.

— Lai notiek pēc tava prāta, melnsvārci!— iebiedētā vecmāmuļa piekrita.— Taču agri vai vēlu tu redzēsi, ka mēs aiziesim.

Trīs dienas pēc sastapšanās ar misionāriem vecmāmuļa un Erēndira pārgulēja klostera tuvumā esošajā ciematiņā, bet ceturtajā naktī klusi un mēmi stāvi, līzdami kā izlūku patruļa, ielavījās teltī. Tās bija sešas jaunas un spēcigas indiāņu mūķenes, ģērbušās rupja auduma drānās, kas mēnesnicas ņirbā šķita zaigojam. Nesaceldamas ne mazākā troksnīša, mūķenes savīstīja Erēndiru pretmoskītu audumā un aiznesa viņu kā lielu un vārīgu mēnesnicas tīklā noķertu zivi.

Lai paglābtu savu mazmeitu no misionāru aizbildniecības, vecmāmuļa izmēģināja visus iespējamos līdzekļus. Tikai tad, kad visi pasākumi, sākot ar vistiesiskākiem un beidzot ar visnelikumīgākiem, bija cietuši neveiksmi, viņa griezās pie civilās varas, kas bija nodota kāda karavīra rokās. Vecmāmuļa varas pārstāvi sastapa pagalmā, līdz viduklim kailu izmetušos, ar kara šauteni izkvel-dētajās debesīs apšaudām kādu vientuļu, tumšu mākoni. Varas pārstāvis nopūlējās to sašaudīt, lai uznāktu lietus, taču viņa niknajai ugunij nebija nekādu panākumu, toties kādā brīvākā mirklī viņš vecmāmuļu uzklausīja.

— Neko nevaru palīdzēt,— noklausījies vecmāmuļas stāstu, viņš paskaidroja.— Atbilstoši konkordātam melnsvārčiem ir tiesības meiteni aizturēt līdz pilngadības pienākšanai. Vai arī līdz tam laikam, kad viņa apprecas.

— Un kāpēc tad jūs skaitāties šeit alkalds?— vecmāmuļa jautāja.

— Tāpēc, lai es gādātu par lietus uznākšanu,— alkalds paskaidroja.

Redzēdams, ka mākonis jau aizvirzījies ārpus viņa sniedzamības robežām, alkalds pārtrauca savu oficiālo amata pienākumu izpildi un visu vērību veltīja vecmāmuļai.

— Jums būtu nepieciešams atrast kādu svarīgu viru, kurš par jums iestātos,— viņš paskaidroja,— kādu, kurš ar savu parakstu garantētu jūsu uzvedības tiklumu un kārtīgu dzīvošanu. Vai jūs nepazīstat senatoru Onēsimo Sančesu?

Sēdēdama saules svelmē uz ķeblīša, kurš bija daudz par šauru viņas varenajai sēžamvietai, vecmāmuļa svinīgā niknumā atbildēja:

— Es esmu vientuļa nabaga sieviete tuksneša bezgalībā.

Alkalds ar svelmē saverkšķīto labo aci līdzjūtīgi nolūkojās vecmāmuļā.

— Tad vairs veltīgi tukšā netērējiet laiku, seņjora,— viņš teica.— Un kauču jūs velns parautu!

Velns, protams, viņu neparāva. Uzslējusi telti misijas klostera priekšā, vecmāmuļa nosēdās visu pārdomāt tikpat kā vientuļš karavīrs, kurš cietoksnī izsludinājis aplenkuma stāvokli. Fotogrāfs, vecmāmuļu labi pazīdams, sakravāja savas mantiņas uz bagāžnieka režģa. Ieraudzījis vecmāmuļu sēžam bez pavēņa saulē un stingām acīm veramies klosterī, viņš grasījās viens doties ceļā.

— Redzēsim, kuram pirmajam apniks,— vecmāmuļa paziņoja,— viņiem vai man.

— Viņi šeit atrodas jau trīssimt gadu — un vēl viņiem nav apnicis,— fotogrāfs teica.-—Es laižos.

Vecmāmuļa tikai tagad pamanīja ceļam sagatavoto velosipēdu.

— Kurp tu dosies?

— Kur deguns rādīs,— fotogrāfs atteica un brauca prom.— Pasaule ir plaša.

Vecmāmuļa nopūtās.

— Ne jau tik plaša, kā tev liekas, nepateicīgais.

Bet galvu vecmāmuļa nepagrieza, lai nevajadzētu no acīm izlaist klosteri. Viņa no tā nenovērsa acis nedz metāliski svilinošajā svelmē, nedz daudzu nakšu vēja klaidos, nedz arī dievbijīgo apceru laikā, kad neviens neiznāca no klostera. Indiāņi līdzās teltij uzcēla palmu nojumi un tur uzkāra savus guļamtīklus. Bet vecmāmuļa palika nomodā līdz vēlai nakts stundai, sēdēdama savā tronī, galvu klanīdama un košļādama graudus no apakš-lindrakiem uzšūtās kabatas, izrādīdama guļoša vērša nepārvaramo stūrgalvību.

Kādu nakti pavisam tuvu viņai garām pabrauca segtu kravas automašīnu rinda, kas ar savām krāsaino signāl-uguņu vītnēm atgādināja sapņos skatītu altāru apveidu rēgainību. Vecmāmuļa tās acumirklī pazina, jo automašīnas bija līdzīgas tām, kuras lietoja Amadiss. Pēdējā piebremzēja un apstājās. No kabīnes izlēca kāds vīrietis, lai kaut ko sakārtotu kravas platformā. Vīrietis izskatījās kā Amadisa kopija ar augšup atvāztām cepures apmalēm, stulmeņiem kājās, ar patronsomu sakrustotajās siksnās pāri krūtīm, kara šauteni un divām pistolēm. Nepārvarama kārdinājuma paskubināta, vecmāmuļa ar saucienu vērsās pie viņa:

— Vai tu nezini, kas es tāda esmu?

Vīrietis nežēlīgi uzlaida vecmāmuļai kabatas laterniņas skaudro gaismas staru un, bridi vērojis viņas bezmiegā izvārdzināto seju, aiz noguruma piedzisušās acis un novītušos matus, atskārta, ka, neraugoties uz viņas gadiem, nožēlojamo stāvokli, pat uz skarbo gaismas staru vaigā, šī sieviete kādreiz bijusi visizcilākā skaistule pasaulē. Rūpīgajā vērojumā pārliecinājies, ka pats viņu nekad agrāk nav redzējis, vīrietis nodzēsa laternu.

— Vienīgais, ko es droši varu sacīt,— viņš noteica,

— ir'tas, ka jūs neesat Svētā Atpestītāja Jaunava.

— Gluži otrādi,— vecmāmuļa ļoti maigā balsī ieminējās,— es esmu Dāma.

Vīrietis instinktīvi piešāva roku pie pistoles.

— Kāda Dāma?

— Amadisa Lielā Dāma.

— Tādā gadījumā jūs neesat no šās pasaules,— vīrietis saspringti atbildēja.— Sakiet — ko jūs vēlaties?

— Lai tu palīdzētu glābt manu mazmeitu, Amadisa Lielā dēla meitu, kura ieslodzīta šajā klosterī.

Vīrietis bailēs notrīsēja.

— Jūs klauvējat pie aplamām durvīm,— viņš noteica.— Ja jūs domājat, ka mēs iedrošināsimies stāties ceļā dieva gribai, tad jūs neesat tā, par ko uzdodaties, un Amadisus pat nemaz nepazīstat, nedz arī nojēdzat, kas ir kontrabanda.

Torīt vecmāmuļa gulēja mazāk nekā citus rītus. Vilnas segā satuntuļojusies, viņa vēl šajā nakts stundā košļāja no apakšlindraku kabatas izgrābtos graudus. Domas viņai juka, mīdāmās ar uzmācīgiem murgiem, bet viņa bija nomodā, un sirdi nācās turēt cieši sažmiegtu plaukstā, lai viņu nenomāktu atmiņas par jūrmalas māju ar lielajiem, krāšņajiem ziediem, kur viņa kādreiz bija jutusies laimīga. Un tā viņa nomocījās, līdz ieskanējās klostera zvani un ciematiņa logos iedegās gaisma, un tuksneša gaisu piestrāvoja agri uzcēlušos ļaužu izceptās siltās maizes smarža. Tikai tad viņa nokratīja nogurumu, vīlusies cerībās, ka Erēndira jau arī kājās un meklē ceļu, kā izbēgt, lai atgrieztos pie savas vecmāmuļas.

Turpretim Erēndira, atrazdamās klosteri, nelaida zudumā nevienas nakts miegu. Ar dārza grieznēm viņai bija apcirpti mati, tāpēc meitenes galva atgādināja suku. Erēndira bija ieģērbta rupja auduma paltrakā, kādus valkāja jaunās mūķenes, un rokā viņai bija iedots spainis ar kaļķūdeni un slota, uzliekot par pienākumu ikreiz nobalsināt kāpnes, līdzko kāds uz tām tika spēris kāju. Tas bija īsts zvēra darbs, jo augšup un lejup netīriem kājaviem nemitīgi staigāja misionāri un ar dažādiem uzdevumiem tekalēja mūķenes, taču pēc nomācošajiem spaidu darbiem, kādus Erēndira bija pieredzējusi gultā pie vecmāmuļas, viņa katru dienu izjuta kā svētkus. Turklāt viņa nebija vienīgā, kas šeit vakarā apgūlās pilnīgā spēku izsīkumā, jo klosteris bija domāts ne tik daudz cīņai pret sātanu, cik pret tuksnesi. Erēndira bija redzējusi iezemiešu mūķenes ar kāju spērieniem kūtīs apvaldām govis, kas negribēja ļauties izslaukties, cauras dienas lēkājam pa dēļiem, lai izspaidītu sieru, palīdzam kazām, kurām atnesoties gadījās sarežģījumi. Viņa bija redzējusi tās svīstam līdzīgi saulē iedegušiem krāvējiem, kad vajadzēja stiept ūdeni no tvertnēm, lai aplaistītu jaunierīkotu dārzu, ko citas mūķenes ar kapļiem bija uzirdinājušas sakņu audzēšanai tuksneša kramainajā zemē. Bija redzējusi elles spelti zemes virsū pie maizes cepļiem un veļas gludinātavās. Redzējusi kādu mūķeni pa pagalmu dzenamies pakaļ cūkai, mežonīgo dzīvnieku sagrābjam aiz ausīm un nogāžamies dubļu pančkā, tomēr guvumu vaļā nepalaižot, līdz piesteidzās citas mūķenes, aizsējušās ādas skoteles, lai palīdzētu apvaldīt satraukto lopiņu, pēc kam viena no viņām ar miesnieka tuteni pārgrieza tam rīkli, un visas viņas bija izmirkušas asinīs un dubļos. Bija redzējusi atsevišķā paviljonā netālu no klostera galvenās ēkas ar diloni saslimušās un mirstamās drānās ieģērbtās mūķenes uz terasēm izšujam kāzu palagus, kamēr misijas vīrieši tuksnesī teica svētrunas. Erēndira dzīvoja kā mijkrēslī, atklādama jaunus skaistuma un briesmu paveidus, par kādiem nekad nebija iedomājusies agrākajā šaurajā guļamvietas pasaulē, taču ne vissirdīgākās, ne arī vispiemīlīgākās mūķenes nebija spējušas panākt, lai meitene, atrazdamās klosterī, izrunātu kaut vienu vienīgu vārdu. Kādu rītu, jaukdama kaļķus ūdeni, Erēndira izdzirdēja stigu mūziku, kas šķita dzidrāka nekā jau tā dzidrais tuksneša gaiss. Nedzirdētā brīnuma valdzinātā Erēndira ielūkojās bezgalīgi plašajā, tukšajā zālē ar kailajām sienām un lielajiem logiem, pa kuriem kā palos ieplūda un tad sastinga jūnija žilbinošā labestība, bet zāles vidū ieraudzīja agrāk nekad neredzētu daiļu mūķeni,, kura uz klavicimbalas spēlēja lieldienu oratoriju. Acis nepamirkšķinādama, Erēndira ieklausījās mūzikā, pašas dvēselei vēršoties stigā, līdz nošķinda brokastu zvans.

Pēc azaida, ar suku balsinādama kāpnes, Erēndira nogaidīja, kad pa tām beigs staigāt mūķenes, viņa paliks viena un nebūs, kas to varētu noklausīties, un tad pirmo reizi kopš nokļūšanas klosteri ierunājās:

— Es esmu laimīga.

Vecmāmuļa atmeta cerības, ka Erēndira bēgs, lai at- v grieztos pie viņas, taču granīta nesatricināmā stingrībā turpināja uzturēt aplenkumu, tomēr nepieņemdama nekāda lēmuma līdz vasarsvētku svētdienai. Sajā laikā misionāri pārbaudīja visu tuksnesi, meklēdami mātes cerībās esošās mīlnieces, lai tās apprecinātu. Sagrabējušā automo-billtl viņi devās pat uz visnomaļākajām apmetnēm, līdzi paņēmuši četrus labi apbruņotus kareivjus un lādi ar dažādiem dāvanu nieciņiem. Visgrūtākais šajās indiāņu medībās bija pārliecināt stāvoklī esošās sievietes, kuras atteicās no dieva parādītās žēlastības, dibinādamās uz pārliecinošo ieganstu, ka vīrieši savas likumīgās sievas piespiež strādāt grūtākus darbus nekā mīlnieces, bet paši dīki valstās pa guļamtīkliem. Tās vajadzēja iekārdināt ar viltu, izmantojot dzimtās valodas sīrupu, lai, ieskaidrojot dieva gribu, padarītu tās pakļāvīgākas, taču pat visietiepīgākās ļāvās pārliecināties, kad tika laisti darbā auskaru vizeklīši. Ja meitiešu piekrišana bija panākta, ar vīriešiem vairs nekādas garās runas nebija — ar šauteņu laižu zvēlieniem tos iztrieca no guļamtīkliem, un sasietus automašīnas kravas kastēs aizveda, lai ar varu apprecinātu.

Vairākas dienas vecmāmuļa redzēja braukājam uz klosteri mazo kravas mašīnu, kas bija pieblīvēta ar indiānietēm grūtniecības stāvoklī, taču neapjēdza, kāda izdevība viņai tiek sniegta. Tas vecmāmuļai kļuva skaidrs tikai pašā vasarsvētku svētdienā, kad viņa izdzirdēja raķetes sprakšķam un zvanus dimdam un redzēja nožēlojamos ļaužu pūļus līksmi dodamies uz svētkiem. Sajā drūzmā bija daudz sieviešu mātes cerībās, bet ar līgavas plīvuru un vainagu galvā, kas zem rokas veda gadijuma līgavaiņus, lai kopīgās kāzās tos padarītu par likumīgiem laulātiem draugiem.

Kā viens no pēdējiem šajā skatē viņai garām pagāja kāds jauneklis ar vientiesīgu sirdi un pa indiāņu paražai »ķirbja apaļumā apcirptiem matiem. Puisis bija ģērbies skrandās, bet rokā nesa ar zīda lenti rotātu sveci. Vecmāmuļa piesauca viņu pie sevis.

— Saki man, dēliņ,— cik vien iespējams rāmā balsī viņa apvaicājās,— ko tu iesāksi šajā riņķa dancī?

Rokā turamā svecīte jaunekli bija padarījusi biklu, un ēzeļa dzerokļiem līdzīgo zobu pēc viņam bija grūti atvērt muti.

— Cicntēliņi mani pirmo reizi pieņems pie dievgalda,— « beidzot viņš paskaidroja.

— Cik tev par to samaksāja?

— Piecus peso.

Vecmāmuļa no kabatas zem lindrakiem izvilka žūksni naudaszīmju, uz kurām puisis nolūkojās ar izbrīna pilnām acīm.

— Es tev došu divdesmit,— vecmāmuļa teica.— Bet par to, ka tu apprecies, nevis pirmo reizi ej pie dievgalda.

— Ar ko man jāprecas?

— Ar manu mazmeitu.

Un tā Erēndira klostera pagalmā, ieģērbta jaunmūķeņu tērpā ar līgavas mežģīņu mantiju, ko viņai bija uzdāvinājušas mūķenes, apprecējās, nemaz nezinādama, kā sauc līgavaini, kuru viņai bija nopirkusi vecmāmuļa. Neziņas cerībās viņa padevīgi uz ceļgaliem tupēja akmeņainajā pagalmā, paciezdama āžādas smirdoņu, kas uzplūda no divsimt līgavām mātes cerībās, kā arī noklausījās latīņu valodā zem stingi svelmīgajām debesīm noburkšķētās svētā Pāvila vēstules, jo misionāri nezināja, kā novērst šīs ar viltu sagudrotās pēkšņās laulības, lai gan Erēndirai bija apsolījuši, ka vēl mēģinās aizturēt .viņu klosteri. Tomēr ceremonijas beigās, klātesot apustuliskajam prefektam, kareivīgajam alkaldam, kurš bija šaudījis mākoņos, pielaulātajam vīram un vēsi vienaldzīgajai vecmāmuļai, Erēndira atkal nokļuva tās pašas burvestības varā, kura pār viņu bija valdījusi kopš piedzimšanas brīža. Kad Erēndirai jautāja, kāda ir viņas brīvā, patiesā un galīgā vēlme, viņa ne mirkli nesvārstījās.

.— Es vēlos iet prom,— viņa paziņoja. Un, norādīdama uz savu jaunpielaulāto vīru, paskaidroja:— Taču ne ar viņu, bet savu vecmāmuļu.

Uliss bija zaudējis visu pēcpusdienas cēlienu, tēva plantācijā mēģinādams nočiept kādu apelsīnu, taču tēvs, apcirpdams vārgākos koku zarus, nenovērsa no viņa ne acu, bet māte savukārt viņu pielūkoja no mājas. Tālab viņš atteicās, vismaz šodien, no sava nodoma un gribot negribot palika pie tēva, līdz beidzot bija apcirpti pēdējie apelsīnu koki.

Plašajā plantācijā valdīja klusa noslēpumainība. Koka māja bija apjumta ar misiņa plāksnēm, logi aizrežģoti ar vara stiepju pinumu, uz balstiem paceltā terase apvīta ar parastiem, bet koši ziedošiem tīteņaugiem. Ulisa māte, Vīnes šūpujkrēslā atzvilusi, sēdēja uz terases ar kvēpinātām lapām pie deniņiem, lai remdinātu galvas sāpes, un viņas tīrasiņu indiānietes skatfens kā neredzams gaismas staru kūlis sekoja dēla kustibām vistālākajos apelsīnu dārza nostūros. Viņa bija ļoti skaista, daudz jaunāka par savu vīru un ne tikai turpināja valkāt savai ciltij ierasto tērpu, bet zināja pat savu asiņu vissenākos noslēpumus.

Kad Uliss atgriezās mājās ar dārza dzirklēm, māte lūdza, lai viņš tai pasniedz pulksten četros dzeramās zāles, kas atradās turpat tuvumā uz kāda galdiņa. Līdzko viņš tās paņēma rokās, glāze un zāļu pudelīte mainīja krāsu. Kad Uliss aiz nebēdnības pieskārās stikla karafei, kas ar glāzēm stāvēja uz galda, arī tā kļuva zilga. Zāles dzerdama, māte vērīgi viņā nolūkojās un, pārliecinājusies, ka pati sāpēs nemurgo, gvahīro valodā viņam jautāja:

— Kopš kura laika tas ar tevi la notiek?

— Kopš mēs atgriezāmies no tuksneša,— Uliss tāpat gvahīro valodā atbildēja. — Bet tikai pieskaroties stikla priekšmetiem.

Lai pierādītu savus vārdus, viņš citu pēc citas paņēma vairākas glāzes, kas stāvēja uz galda, — un tūlīt tās mainīja savu krāsu.

— Tā notiek tikai ar tiem, kas iemīlējušies, — māte teica. — Kura ir vainīgā? — Uliss neatbildēja. Tēvs, kurš indiāņu valodu nesaprata, šajā brīdī ienāca terasē ar apelsīnu zaru rokā.

— Par ko ir runa? — viņš dēlam jautāja holandiešu valodā.

— Ne par ko sevišķu, — Uliss viņam atbildēja.

Ulisa māte nesaprata holandiski. Kad vīrs izgāja, viņa dēlam gvahīro valodā apjautājās:

— Ko viņš tev teica?

— Neko sevišķu, — Uliss paskaidroja.

Uliss tēvu bija pazaudējis no acīm, bet tad pa kādu no kantora logiem atkal ieraudzīja. Māte, nogaidījusi, līdz bija palikusi vienatnē ar dēlu, neatlaidās:

— Saki man — kura ir vainīgā?

— Nav nevienas,— Uliss liedzas.

Viņš atbildēja nevērīgi, jo visu uzmanību bija piegriezis tam, ko kantorī dara tēvs. Uliss redzēja viņu noliekam apelsīnus uz seifa, lai uzgrieztu tā atslēgas šifru. Bet, kamēr viņš vēroja tēvu, māte savukārt vēroja viņu pašu.

— Tu sen vairs neēd maizi,— māte piezīmēja.

— Man tā negaršo.

Mātes seja pēkšņi bija kļuvusi neparasti dzīvīga. «Uliss melo,» viņa nodomāja. «Viņš ir saslimis ar mīlu, bet tie, kam šī kaite piemetusies, nevar maizi ēst.» Mātes balss, tāpat kā acis, vairs nepauda lūgumu, bet gan draudus.

— Būtu labāk, ja tu man pasacīKi, kura tā ir,— viņa teica,— vai arī es ar varu tevi izpeldināšu apvārdotā ūdenī.

Holandietis kantorī bija atslēdzis seifu, ielicis apelsīnus tajā un atkal aizdarīja bruņutērauda durvis. Tad Ulišs atgāja no loga un nepacietīgā balsī mātei atbildēja:

— Es jau tev teic«, ka nevienas nav. Ja tu man netici, vari apjautāties tēvam.

Holandietis parādījās kantora durvīs ar nodriskātu bībeli padusē un aizkūpināja savu jūrnieka pīpi. Sieva spāņu valodā viņam apjautājās:

— Ar ko jūs tuksnelī iepazināties?

— Ne ar vienu,— mazliet apmulsis, viņš atbildēja sievai.— Ja tu man netici, vari pajautāt Ulisam.

Nosēdies galerijas galā, viņš zīžļāja pīpi, līdz tajā vairs nebija tabakas. Bet pēc tam uz labu laimi atvēra bībeli un veselas divas stundas tekošā un skanīgā holandiešu valodā lasīja no tās visu, kas pagadījās priekšā.

Pusnakti Uliss nodevās tik saspringtām domām, ka nevarēja iemigt. Pūlēdamies remdēt atmiņu sāpes, viņš vēl kādu stundu novāļājās guļamtīklā, līdz tās viņam piešķīra spēku izdarīt to, ko līdz šim viņš nebija spējis. Uzvilcis kovboju bikses, rūtainu skotu kreklu un stulme-ņus, viņš’izlēca pa logu un mazajā, ar putniem piekrautajā kravas automobilī aizbēga no mājas. Braukdams cauri plantācijai, viņš noplūca trīs ienākušos apelsīnus, kurus pēcpusdienā nebija varējis, pievākt.

Augu nakti viņš brauca pa tuksnesi, bet rītausmā ciematiņos un fermās apvaicājās, vai kāds nezinātu, kur pašlaik ved Erēndiras ceļš, taču neviens neko jēdzīgu nezināja sacīt. Galu galā viņš izdibināja, ka viņa sekojot senatora Onēsimo Sančesa vēlēšanu svītai un ka šodien viņai vajadzētu būt Jaunkastīlijā. Tur Uliss meiteni neatrada, bet gan nakamajā ciematiņā, un Erēndira vairs nesekoja^senatoram, jo vecmāmuļa bija izdabūjusi senatora pašrocīgi rakstītu apliecību, kas apstiprināja viņas morālo tiklību un tādējādi pavēra pat visciešāk noslēgtās durvis visās tuksneša apmetnēs. Trešajā dienā Uliss bija sastapis pasta puisi, kurš noteikti zināja viņam pasacīt, kur meitene meklējama.

— Dodies tieši uz jūras malu, — pasta izvadātājs paskaidroja.— Tikai pasteidzies, jo negantā vecene grib pārcelties uz Arubas salu.

Un patiesi, nobraucis vēl pusi dienas norāditajā virzienā, Uliss ieraudzīja lielu, noplukušu telti, kuru vecmāmuļa bija nopirkusi no kāda izputējuša ceļojoša cirka. Apkārtklaiņojošais fotogrāfs, pārliecinājies, ka pasaule patiešām nav nemaz tik plaša, kā viņš bija domājis, atkal telts tuvumā bija uzstādījis savus idilliskos fona mālēju-mus. Bet vesels misiņgrauzēju orķestris Erēndiras klientus iepriecināja, spēlēdams saldenu valsi.

Uliss nogaidīja, līdz bija pienākusi viņa kārta ieiet teltī, un pirmais, kas viņu pārsteidza, bija tās iekšienē valdošā tīrība un kārtība. Vecmāmuļas gulta bija atguvusi savu vicekaralisko diženumu, eņģeļa statuja stāvēja savā vietā pie lādes ar Amadisu mirstīgajām paliekām, un teltī bija pat cinkota vanna ar lauvas ķepām. Erēndira gulēja gultā zem baldahīna, un no rimti dusošās kailās meitenes telts rēnajā gaismā izstaroja brīnišķīga spozme. Viņa gulēja vaļā acīm. Uliss ar apelsīniem rokā apstājās pie viņas un redzēja, ka meitene skatās uz viņu, neko neredzēdama. Turēdams roku Erēndiras acu priekšā, puisis pasauca viņu paša sagudrotā vārdā:

— Aridnere!

Erēndira pamodās. Atģidusies, ka viņa puiša priekšā guļ kaila, meitene apslāpēti iekliedzās un līdz pat galvai apsedzās ar palagu.

— Neskaties uz mani,— viņa teica.— Es esmu briesmīga.

— Tev viss augums ir apelsīnu krāsā,— Uliss teica un pacēla apelsīnu meitenes acu augstumā, lai viņa varētu salīdzināt.— Paskaties pati.

Erēndira atvēra acis un pārliecinājās, ka patiesi apelsīni ir viņas krāsā.

— Tagad es negribu, lai tu paliec,— meitene teica.

— Es tikai ienācu, lai tev to parādītu,— Uliss atrunājās.— Skaties!

Paurbinājis vienu apelsīnu ar nagu, viņš ar abām rokām to pavēra un parādīja Erēndirai augļa iekšieni: tā vidū iestiprināts zaigoja īsts dimants.

— Mēs šādus apelsīnus vedam pāri robežai,— viņš paskaidroja.

— Bet tie taču ir īsti apelsīni!— meitene iesaucās.

— Skaidrs,— Uliss pasmaidīja.— Tos audzē mans tētis.

Erēndira negribēja tam ticēt. Vaigus atsegusi, viņa paņēma dimantu pirkstos un izbrīnītām acīm to nopētīja.

— Ar trim tādiem varam apbraukāt visu pasauli,— Uliss paziņoja.

Izbiedētā Erēndira atdeva viņam dimantu. Bet Uliss neatlaidās.

— Turklāt man ir furgoniņš,— viņš teica. — Un paskat, kas vēl.. . Palūk!— un viņš no krekla apakšas izvilka senlaicīgu pistoli.

— Nevaru nekur iet, pirms nav apritējuši desmit gadi,— Erēndira paskaidroja.

— Tu iesi,— Uliss neatlaidās.— Šonakt, kad baltās valzivs mātīte gulēs, es ārā pie telts iebrēkšos pūces balsī.

Un viņš tik patiesi atdarināja pūces brēcienu, ka Erēndira pirmo reizi pasmaidīja.

— Bet tā taču mana vecmāmuļa, — meitene atrunājās.

— Kas — pūce?

— Nē, valzivs mātīte.

Abi iesmējās, taču Erēndira turpināja tiepties:

— Bez vecmāmuļas atļaujas es nekur nevaru iet.

— Tev viņai nekas nav jāsaka.

— Tā kā tā viņa uzzinās,— Erēndira iebilda.— Viņa visu nosapņo.

— Kad viņa redzēs sapnī, ka tu ej prom, mēs jau būsim pāri robežai. Iesim pa kontrabandistu takām .. .— Uliss teica.

Satvēris pistoli rokās, kā kinofilmās to dara varoņi, puisis ar lūpām atdarināja šāvienus, lai ar savu drosmi paskubinātu meiteni. Nepasacīdama nedz noteiktu «jā», nedz «nē», Erēndira ar skūpstu atvadījās no puiša, bet acīs viņai bija nopūta. Uliss aizkustinājumā nomurmināja:

— Rītdien mēs redzēsim braukājam kuģus.

Vakarā, drīz pēc pulksten septiņiem, kad Erēndira sukāja vecmāmuļai matus, atkal atsākās viņas nedienu vējš. Teltī bija patvērušies indiāņu nesēji un pūtēju diriģents, kuri gaidīja samaksu. Vecmāmuļa beidza skaitīt naudu no līdzās noliktās lādes un, salīdzinājusi aplēses ar ierakstiem savā burtnīcā, samaksāja indiāņu vecākajam.

— Te tev būs, — viņa teica, — divdesmit peso nedēļā, esmu atskaitījusi astoņus par ēdienu, trīs par ūdeni un nieka piecdesmit sentāvo par jauniem krekliem, kopā tas iztaisa astoņus peso piecdesmit sentāvo. Pārskaiti labi!

Indiāņu vecākais pārskaitīja saņemto naudu, un visi paklanījušies izgāja.

— Tencinām, baltsejainā seņjora.

Nākamais bija orķestra diriģents. Vecmāmuļa, burtnīcā ielūkojusies, griezās pie fotogrāfa, kurš ar plastmasas strēmelītēm nopūlējās salabot sava aparāta plēšveidīgo aizsegu.

— Kā tad paliek,— vecmāmuļa ierunājās,— tu maksāsi vai nemaksāsi ceturto daļu no atlīdzības par mūziku?

Fotogrāfs, pat galvu nepaceldams, atburkšķēja:

— Attēlos mūzika nav redzama.

— Nav gan,— vecmāmuļa attrauca,— taču tā klausītājos izraisa patiku fotografēties.

— Gluži otrādi,— fotogrāfs sacīja,— gaudulīgā mūzika viņiem atgādināja nāvi, un tāpēc visi attēlos iznāk ar aizvērtām acīm.

Iejaucās pūtēju diriģents:

— Acis aizvērt viņiem liek nevis mūzika, bet gan zibspuldze, fotografējot tumsā.

— Nē, nē, vainīga ir mūzika, — fotogrāfs nepiekāpās-.

Strīdam galu darīja vecmāmuļa.— Nemels aplamības!— viņa norāja fotogrāfu. — Iegaumē, kādi panākumi ir senatoram Onēsimo Sančesam — un tikai pateicoties mūziķiem, ko viņš vadā sev līdzi.— Un tad skarbākā balsī piebilda:

— Tā ka tu vai nu samaksā savu daļu, vai ari ej savu ceļu! Nav taisnīgi, ka nabaga meitenei vienai jāsedz visi izdevumi.

— Es iešu savu ceļu,— fotogrāfs noburkšķēja.— Galu galā esmu taču mākslinieks.

Paraustījusi plecus, vecmāmuļa pievērsās mūziķim. Paskatījusies uz burtnīcā ierakstītajiem skaitļiem, viņa diriģentam pasniedza žūksnīti naudaszīmju.

— Divi simti piecdesmit četri papīriņi, — vecmāmuļa paskaidroja, — par piecdesmit sentāvo katrs, klāt vēl •trīsdesmit divi svētdienās un tirgus dienās spēlētie par sešdesmit sentāvo gabalā, tas iztaisa simt piecdesmit un seši plus divdesmit sentāvo. \

Mūziķis naudu nepieņēma.

— Pienākas simt astoņdesmit divi peso un četrdesmit sentāvo,— viņš teica.— Valši maksā dārgāk.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka tie ir sērīgāki,— diriģents teica.

Taču vecmāmuļa viņu piespieda naudu pieņemt.

— Nu, tad šonedēļ katra valša vietā, par ko es palieku parādā, tu spēlēsi divus jautrākus gabalus — un mēs būsim izlīguši.

Mūziķis neizprata vecmāmuļas loģiku, taču naudu pieņēma, lai pēc tam šo mīklu atminētu. Sajā brīdī vējš sāka plosīties ar tik nešpetnu spēku, ka gandrīz izrāva telts balstus, bet starpbrīžos starp vētras brāzmām ārā pavisam skaidri bija dzirdami drūmi pūces brēcieni.

Erēndira nezināja, ko iesākt, lai noslēptu savu apmulsumu. Aizsiēgusi naudas lādi, viņa to pabīdīja zem gultas, tomēr vecmāmuļa pamanīja Erēndiras rokas drebam, kad meitene pasniedza viņai atslēgas.— Nebaidies, bērns,— viņa mierināja.— Vētras naktis allaž brēc pūces.— Bet, kad fotogrāfs ar aparātu plecā gāja laukā no telts, vecmāmuļa tik mierinošā balsī vairs nerunāja.

— Ja gribi, paliec līdz ritam,— viņa ieminējās.— Šonakt apkārt klīst nāve.

Ari fotogrāfs bija dzirdējis pūci kliedzam, taču nedomāja palikt.

— Paliec vien, dēls,— vecmāmuļa neatlaidās.— Kauču tālab vien, ka esmu tev tā pieķērusies.

. —Bet par mūziku es tomēr nemaksāšu,— fotogrāfs palika pie sava.

— Nē,— vecmāmuļa atbildēja.— Tas nu gan neies cauri!

— Nu, vai redzat?—fotogrāfs sacīja.— Jūs nevienam neesat pieķērusies.

Vecmāmuļa aiz niknuma nobālēja.

— Tad vācies ratā!—viņa teica.— Ķēmarausis tāds!

Vecmāmuļa bija tik aizvainota, ka turpināja vēl šķendēties par fotogrāfu, kamēr Erēndira viņai palīdzēja saposties nakts atdusai.— Ir gan padauzas dēls!— viņa burkšķēja.— Ko šis izdzimtenis sajēdz no svešas sirds!— Erēndira tam nepiegrieza vērību, jo vēja brāzmu starpbrīžos pūces saucieni neatlaidīgi viņu aicināja, bet viņa mocījās neziņā. Vecmāmuļa posās naktsmieram ar to pašu stingro rituālu, pie kāda bija turējusies, dzīvodama senajā ērbēģī, taču, kamēr mazmeita viņu apvēdināja, vecmāmuļas īgnums pierima — un viņa jau atkal elpoja savā neauglīgajā mierā.

— Tev būs agrāk jāpieceļas,— viņa Erēndirai atgādināja,— lai man sagatavotu uzlieves vannai, iekāms vēl nav sākuši nākt apmeklētāji.

— Jā, vecmāmiņ.

— Kad tev paliek pāri brīvs brītiņš, izmazgā indiāņiem veļu, lai nākamajā nedēļā būtu vairāk ko atskaitīt no viņu algas.

— Jā, vecmāmiņ.

— Un guli mierīgi, tā ka vari labi atpūsties, jo rīt ir ceturtdiena, visgarākā nedēļas diena.

— Jā, vecmāmiņ.

— Un neaizmirsti pabarot strausu.

— Jā, vecmāmiņ.

Erēndira nolika vēdekli vecmāmuļai pie pagalvja un iededzināja divas altāra sveces'pie mirušo lādes. Jau aizmigusi vecmāmuļa viņai deva vēl kādu nokavētu rīkojumu:

— Un neaizmirsti iedegt sveces pie Amadisu pīšļiem.

— Jā, vecmāmuļ.

Tagad Erēndira zināja, ka vecmāmuļa vairs nepamodī-sies, jo bija sākušies jau ierastie murgojumi. Meitene dzirdēja ap telti gaudojam vēja suņus, taču ari šoreiz neuztvēra savu nedienu aurus. Erēndira paspraucās laukā no telts un atkal dzirdēja iebrēcamies pūci, un viņas brīvības instinkts beidzot pievārēja vecmāmuļas burvestības varu.

Atgājusi kādus piecus soļus no telts, meitene sastapa fotogrāfu, kurš uz velosipēda kravas režģa beidza siet savu aparatūru. Fotogrāfs pasmaidīja, it kā uzņemdamies līdzdalību viņas vainā, un meitene nomierinājās.

— Man nekas nav zināms,— fotogrāfs teica,— neko es neesmu redzējis, un par mūziku es nemaksāšu.

Viņš atvadījās, paklanīdamies uz visām četrām debess pusēm. Erēndira metās teciņus tuksnesī nesatricināmas apņēmības pilna un pazuda necaurredzamajā vēja tumsā, kur atskanēja pūces dziesma.

Šoreiz vecmāmuļa nekavējoties vērsās pie civilpārval-des. Rezerves majors pulksten sešos izlēca no sava guļamtīkla, tikko vecmāmuļa viņam gar acīm bija no-žvidzinājusi senatora izdoto apliecību. Ulisa tēvs gaidīja, durvīs stāvēdams.

— Kāda velna pēc jūs gribat, lai es to izlasu,— majors uzbrēca,— ja es nemaz neprotu lasīt!

— Tā ir senatora Onēsimo Sančesa izdota ieteikuma vēstule,— vecmāmuļa teica.

Neko vairs nejautādams, majors paķēra kara šauteni, kas karājās turpat pie guļamtīkla, un sāka izbrēkt komandas saucienus saviem apakšniekiem. Piecas minūtes vēlāk visi jau bija armijas furgonā, kas joņoja robežas virzienā, pārvarēdams bēgļu pēdas aizvelkošo pretvēju. Priekšējā sēdeklī blakus šoferim sēdēja majors. Aizmugurē bija iekārtojušies holandietis ar vecmāmuļu, bet uz katra pakāpiena stāvēja bruņots policists.

Netālu no pilsētiņas viņi aizturēja ar brezentu klātu kravas automobiļu kolonnu. Vairāki vīrieši, kuri bija paslēpušies kravas kastē zem brezenta, atmeta pārvalku un ar ložmetējiem un kara šautenēm notēmēja uz policijas furgonu. Pirmās kravas mašīnas šoferim majors apjautājās, kādā attālumā Viņi sastapuši ražas pārvadāšanai domātu furgonu ar putnu kravu.

Šoferis nospļāvās un tikai tad atbildēja.

— Mēs neesam okšķeri,— viņš sašutis atcirta,— mēs esam kontrabandisti!

Majoram pavisam tuvu acu priekšā aizslīdēja nokvēpuši ložmetēju stobri. Viņš pacēla rokas un pasmaidīja.

— Būtu vismaz kaunējušies,— viņš uzkliedza,— tā braukāt apkārt gaišā dienas laikā!

Uz pēdējās kravas mašīnas pakaļējās apmales bija uzraksts: «Es domāju par tevi, Erēndira».

Virzoties uz ziemeļiem, vējš kļuva aizvien asāks, saule, sabalsodamās ar vēju, svilinošāka — un slēgtajā furgonā tveices un putekļu dēļ elpot kļuva grūtāk un grūtāk.

Vecmāmuļa bija pirmā, kura pamanīja fotogrāfu: sirsnīgi mīdams pedāļus, viņš traucās tajā virzienā, kādā joņoja policijas mašīna. No saules svelmes viņš bija patvēries, vienīgi apsiedams ap galvu kabatlakatiņu.

— Palūk, kur viņš ir,— vecmāmuļa norādīja.— Viņš ir līdzdalībnieks. Izdzimtenis tāds!

Majors pavēlēja vienam no policistiem, kuri stāvēja uz mašīnas kāpšļiem, pievākt fotogrāfu.

— Grāb viņu ciet!—majors teica.— Un tepat pagaidi. Mēs atgriezīsimies.

Policists nolēca no automašīnas kāpšļiem un divas reizes uzsauca fotogrāfam «stāt!». Pretvēja dēļ fotogrāfs to nedzirdēja. Kad mašīna devās tālāk, vecmāmuļa viņam ar roku kaut kā mīklaini pamāja, bet fotogrāfs nodomāja, ka tas ir atvadu sveiciens, pasmaidīja un atbildei arī pamāja ar roku. Šāvienu viņš nedzirdēja. Apmetis kūleni gaisā, fotogrāfs ar velosipēdu nokrita, jo galvu viņam bija sašķaidījusi lode, par kuru nekad neuzzinās, no kurienes tā nākusi.

Tuvojoties dienasvidum, sāka parādīties vēja nestas spalvas. Tās pludurojās gaisā un acīmredzot bija jaunu putnu spalvas. Holandietis tās tūlīt pazina, jo vējš tās bija izrāvis viņa putniem. Šoferis pagrieza mašīnu mazliet sāņus, nospieda dziļāk gāzes pedāli, un nepagāja ne pusstunda, kad pamalē kļuva redzams furgoniņš.

Kad Uliss atskata spogulītī ieraudzīja armijas automašīnu, viņš mēģināja no tās atrauties, taču motora nepietiekamā jauda neļāva to izdarīt. Viņš bija braucis, ne mirkli nenosnaužoties, tāpēc puisi mocīja bezmiegs un slāpes. Erēndira, kura gulēja, galvu pret puiša plecu atbalstījusi, pēkšņi uztrūkās. Ieraudzījusi armijas mašīnu, kura bija turpat klāt, viņa nevainīgā apņēmībā sagrāba vecmodīgās pistoles spalu.

— Nekas neiznāks,— Uliss teica.— Tā savulaik piederējusi Frensisam Dreikam.

Pāris reižu sirdīgi uzsitis pa veco pistoli, viņš nederīgo ieroci izmeta pa logu. Armijas patruļa aiztraucās garām noplukušajam furgoniņam ar vējā izplūkātajiem putniem, spēji pagriezās un aizsprostoja tam ceļu.

Es par to visu tiku dzirdējis laikā, kad viņiem klājās visspožāk, taču sīkāk par viņu dzīvi uzzināju daudz gadu vēlāk, kad Rafaels Eskalona kādā dzejojumā bija izklāstījis šo drausmīgo drāmu, un man likās, ka ir vērts to pārstāstīt. Es tolaik klaiņoju apkārt pa Rioačas provinci, tirgodamies ar enciklopēdijām un medicīnas grāmatām. Alvaro Sepeda Samūdio, kurš tajos pašos apvidos staigāja, piedāvādams ierīces alus dzesēšanai, mani ar savu furgoniņu izvadāja pa tuksneša apdzīvotajām vietām nolūkā ar mani par kaut ko apspriesties, bet mēs, tērzēdami par šo to, it neko un tempdami tik daudz alus, paši nezinājām, kad un kādā veidā bijām šķērsojuši visu tuksnesi un nonākuši pie robežas. Un tur uzdūrāmies apkārtklaiņojošai mīlas teltij, pār kuru bija augstu uzkarināti saukli: «Erēndira ir vislabākā!», «Nāc nu, atgriezies— Erēndira tevi gaida!», «Bez Erēndiras nav dzīves!». Bezgalīga viļņojoša rinda, ko izveidoja dažādu rasu un sociālā ziņā nevienlīdzīgi vīrieši, atgādināja cilvēka mugurkaula skriemeļu virteni un aizstiepās pāri neapbūvētām norām un laukumiem, cauri raibum raibām pārdotavu virknēm un jezgas pilniem tirgiem, ievīdamās ielās, kurās mudžēt mudžēja juceklīgi apkārtceļojošu tirgoņu pūļi. Jebkura iela bija publisks spēļu nams, jebkura māja plītnīca, jebkuras durvis deva patvērumu bēguļojošiem noziedzniekiem. Neatmudžināmais mūzikas instrumentu skanējums un izsaucēju kliedzieni saplūda ar svilinošo svelmi vienotā izbīļu apmātībā.

Šo bezpajumtes klaidoņu un uzdzīvotāju pūļa vidū bija sastopams Blakamans Lādzīgais, kurš, uz galda uzrausies, kliedza, lai viņam atnes īstu čūsku un viņš uz savas ādas pierādīs, cik iedarbīga ir viņa izgudrotā pretinde. Turpat bija arī nepaklausības dēļ tēvam un mātei par zirnekli pārvērstā sieviete, kura pret piecdesmit sentāvo lielu samaksu ļāva sevi aptaustīt, lai ikviens varētu pārliecināties, ka viņa nav krāpniece, un atbildēja uz jautājumiem par viņas posta pilno likteni. Turpat bija arī mūžīgās dzīvošanas pravietis, kurš pavēstīja draudīgi nenovēršamo sikspārņa atnākšanu, kurš ar savas elpas sēra smirdoņu varēja izdeldēt visus pastāvošos dabas likumus un atsegt jūras visdziļākos noslēpumus.

Vienīgā klusā joma šajā apkaimē bija meitumāju kvartāls, līdz kuram atlidoja tikai pilsētiņā valdošās jezgas plēnes. No visām pasaules malu malām šeit savākušās sievietes garlaikoti žāvājās tukšajos deju salonos. Diendusu viņas pavadīja sēdus, neviens tās nepamodināja, aicinādams pamīlēties, un tā viņas gaidīja zvaigžņoto sikspārņa stundu, dirnēdamas zem ventilatoru spārniem, kuri griezās ap savām pie griestiem piestiprinātajām asīm. Bet turpat netālu garām virzījās bezgalīga Erēndiru iekārojošo vīriešu rinda.

— Paskat tik! — iesaucās kāda no šīm sievietēm.

— Kas viņai varētu būt tāds, kā mums nav?

— Senatora apgalvojuma raksts,— atbildēja kada cita.

Izsaucienu un smieklu šalts pievilinātas, galerijā iznāca

citas sievietes.

— Jau dienām ilgi garām stiepjas šī rinda,— ierunājās viena no viņām.— Un iedomājieties vien — katrs no viņiem maksā piecdesmit peso!

Tad sieviete, kura bija ierunājusies pirmā, izlēma:

— Es iešu paskatīties, kas šai padauzai īsti ir no zelta.

— Arī es!— atsaucās kāda cita.— Tā būs labāk nekā veltīgi nīkt šeit krēslos.

Pa ceļam viņām pievienojās aizvien citas sievietes, un, kad viņas ieradās pie Erēndiras telts, jau bija izveidojusies trokšņaina varza. Bez jebkāda brīdinājuma viņas iebruka teltī, ar spilvenu sitieniem aizbiedēja kārtējo klientu, kurš pašreiz baudīja svētlaimes mirkli, par ko bija samaksājis naudiņu, satvēra Erēndiras gultu un izstiepa to uz ielas.

— Tas ir dumpis!— vecmāmuļa spiedza.— Nemiernieču banda! Slepkavnieces!— Un, pievērsusies rindā stāvošajiem vīriešiem, turpināja:—Bet jūs, brunču varoņi,— kur jums pauti, ka pieļaujat šādu izdarīšanos ar nabaga neaizsargātu bērnu! Sprāgoņas tādi!

Vecmāmuļa kliedza, kamēr viņai aiztrūka balss, tajā pašā laikā ar savu bozi zvetēdama visus, kas vien pagadījās tuvumā, taču viņas niknumu noslāpēja pūļa kliedzieni un skaļās ņirgas.

Erēndira nevarēja aizbēgt no šāda apkaunojuma, jo vecmāmuļa kopš bēgšanas viņu pie gultas aizšķēršļa bija piesējusi ar suņa ķēdi. Taču citādi tā viņai nekāda ļaunuma nesagādāja. Altārim līdzīgajā gultā ar baldahīnu viņu iznēsāja pa pilsētiņas visdzīvākajām ielām gluži kā važās iekaltu alegorisku grēku nožēlnieci un beidzot versmē sakveldēto gultu nolika pilsētiņas galvenā laukuma pašā vidū. Erēndira gulēja, kamolā saritinājusies un seju paslēpusi, taču neraudāja, un tā viņa palika briesmīgajā saules tveicē, aiz kauna un niknuma kožļāda-ma savu nedienu suņa ķēdi, ar kuru viņa bija savažota, līdz kāds līdzcietīgs cilvēks viņu pārklāja ar kreklu.

Tā bija vienīgā reize, kad es viņas tiku redzējis, taču man zināms, ka vietējo varas iestāžu aizgādībā viņas palika pilsētiņā, līdz vecmāmuļas naudas lādes vai pušu plīsa, bet pēc tam no tuksneša pārcēlās jūras virzienā.

Nekad šajā nabadzības un posta valstībā nebija redzēts tāds bagātības pārmērs. Virknēm stiepās vēršu vilktie aizjūgi, kuros kaudžu kaudzēm bija sakrautas daždažādas mantas, kas šķita paglābušās no ērbēģī pieredzētām ugunsbriesmām. Tur bija ne tikai karaļu krūštēli un reti pulksteņi, bet ari nejauši pirkts pianlns un ar kloķi uzvelkams atskaņotājs līdz ar sērīgām skaņuplatēm. Vesela varza indiāņu aprūpēja šo kravu, bet orķestris cejā sastaptajām pilsētiņām iepriekš pavēstīja triumfālās karavānas ierašanos. ;V

Vecmāmuļa ceļoja ar papīra vītnēm izgreznotās nestuvēs, kurās, zem baznīcas altārim līdzīgas nojumes patvērusies, zlžļāja graudus, tos laiku pa laikam izgrābdama no apakšlindraku kabatas. Viņas monumentālie apjomi bija vēl palielinājušies, jo zem blūzes vecmāmuļa valkāja no buraudekla šūdinātu vesti, kurā — tikpat kā munīcijas somās sabāztas patronu lentes — bija paslēpti zelta stienīši. Erēndira sēdēja līdzās vecmāmuļai, ģērbusies krāšņās drānās un ar karekļiem izrotājusies, taču vēl aizvien ap potīti viņai bija piestiprināta suņa važa.

— Tev nav nekāda iemesla gausties,— vecmāmuļa meitenei sacīja, nonākot pierobežas pilsētā.— Tu esi apģērbta kā karaliene, guli greznā gultā, tev ir pašai savs orķestris un četrpadsmit indiāņu apkalpotāju. Vai tad tas nav lieliski?

— Protams, vecmāmiņ.

— Kad manis vairs nebūs, — vecmāmuļa turpināja,

— tu nebūsi vīriešu žēlastības maizē, jo tev pašai lepnā pilsētā piederēs sava māja. Tu būsi brīva un laimīga.

Tās bija jaunas un negaidītas nākotnes izredzes. Toties vecmāmuļa nekad vairs nerunāja par sākotnējo parādu, no kura daudz kas bija aizmirsies, bet tā termiņš, pasākumam vēršoties plašumā un aplēsēm sarežģoties, aizvien tika pagarināts. Erēndira, protams, nevienā nopūtā vai elpas vilcienā nelika manīt savas patiesās domas. Klusēdama viņa pacieta visas gultā pieredzētās mocības gan tuksneša salpetra pančkās, gan dūksnāju apvidu pāļu pilsētu saules versmē, gan talka raktuvju izurdītajos apvidos, kamēr vecmāmuļa, kā kārtīs zīlēdama, dziedāja slavu viņas laimīgai nākotnei. Kādu pēcpusdienu, iznākot laukā no drūmas aizas, viņām sejā iedvesmoja senā lauru koku smarža, ausīs ieskanējās Jamaikas iedzīvotāju valoda, bet sirdīs, tām mezglā sažņaudzoties, pamodās dzīves alkas, jo viņas bija iznākušas jūras krastā.

— Te tā nu ir,— vecmāmuļa ierunājās, pēc pusmūžu ilgām svešnieclbas gaitām dziļi ieelpodama Kārību jūras dzidro gaisu.— Vai tev patīk?

— Jā, vecmāmiņ.

Un tur viņas uzcēla telti. Vecmāmuļa augu nakti pavadīja runādama, bez jebkādiem sapņiem, tikai palaikam sajaukdama nostalģiju ar nākamības sapņiem. Gulēja viņa ilgāk nekā parasti un pamodās jūras dunoņas nomierināta. Bet, kad Erēndira viņu mazgaja, vecmāmuļa atkal atsāka savus nākotnes pareģojumus, un šī gaišredzība bija tik drudžaina, ka līdzinājās nomoda murgiem.

— Tu būsi dižciltīga dāma,— viņa klāstīja.— Seņjora no augstākajām aprindām, kuru apakšnieki uzklausa ar godbijību, bet augstākstāvošie ar patiku un cieņu. Un kuģu kapteiņi tev no visas pasaules ostām sūtīs skatu kartītes. •

Erēndira vecmāmuļas vārdos neklausījās. Raudeņu pie-smaržotais remdenais ūdens, pa tekni šalkdams, no ārienes ieplūda kublā. Erēndira to smēla ķirbja kausā, sevī noslēgusies un gandrīz vai bez elpas, ar vienu roku vecmāmuļu apslaucīdama, bet ar otru ieziepēdama.

— Tava nama cieņu daudzinās no Antiļu salām līdz pat Holandes karalistēm,— vecmāmuļa runāja.— Un tava māja būs svarīgāka par prezidenta pili, jo tajā tiks apspriestas valdības darīšanas un izlemts nācijas liktenis.

Piepeši ūdens teknē izsīka. Erēndira izgāja no telts, lai pārliecinātos, kas noticis, un ieraudzīja, ka indiānis, kuram vajadzēja liet ūdeni teknē, virtuvē skalda malku.

— Ūdens izbeidzās,— viņš paskaidroja.— Jāatdzesē šis pats.

Erēndira piegāja pie pavarda, uz kura stāvēja otrs katls ar smaržīgu zāļu uzlievi. Aptinusi rokas ar lupatām, viņa pārliecinājās, ka spēs pacelt katlu bez indiāņa palīdzības.

— Ej prom,— Erēndira indiānim teica.— Es pati sagādāšu ūdeni.

Viņa pagaidīja, līdz indiānis izgāja no virtuves. Tad noņēma no uguns verdošā ūdens katlu, ar lielām pūlēm pacēla to līdz teknei un jau grasījās nāvējošo ūdeni ieliet tajā, kad dzirdēja vecmāmuļu teltī saucam:

— Erēndira!

Likās, ka viņa būtu visu redzējusi. Sauciena iebiedētā mazmeita pēdējā mirklī visu nožēloja.

— Eju, vecmāmiņ! — viņa atsaucās. — Es dzesēju ūdeni.

Tovakar līdz vēlai nakts stundai Erēndiru kremta pārdomas, bet vecmāmuļa, gulēdama ar savu zelta vesti, miegā dziedāja. Erēndira no savas gultas vērās viņā ar stingu skatienu, kas atgādināja pustumsā gailējošus kaķes redzokļus. Pēc tam viņa kā slīkonis ar vaļējām acīm atzvila, rokas uz krūtīm salikusi, un no visa spēka bez balss iesaucās:

— Ulis!

Uliss apelsīnu dārza mājā mirkli uztrūkās no miega. Viņš tik skaidri bija dzirdējis Erēndiras balsi, ka pirmajā mirklī meklēja viņu turpat istabas tumsā. Tad, brīdi padomājis, viņš saritināja sainītī savas drēbes un apavus un izgāja no guļamistabas. Uliss jau bija pāri terasei, kad viņu pārsteidza tēva balss:

—'Kurp tu ej?

Uliss viņu redzēja zilgajā mēnesnīcā.

— Pasaulē,—viņš tēvam atbildēja.

— Šoreiz es tev ceļā nestāšos,— holandietis sacīja.

— Tikai es tevi brīdinu par vienu: lai kur tu arī ietu, tevi pavadīs tēva lāsti.

— Lai arī tā!— Uliss atbildēja.

Dēla apņēmības pārsteigts un pat mazliet ar to lepodamies, holandietis sekoja Ulisam cauri mēnesnīcas pielietajam dārzam ar skatienu, kurš pamazām izvērtās smaidā. Sieva viņam stāvēja aiz muguras, kā to mēdz darīt indiāņu sievietes. Kad Uliss aizvēra vārtiņus, holandietis noteica:

— Gan jau atgriezīsies, kad būs izbaudījis dzīves triecienus. Un drīzāk, nekā tu domā.

— Tu biji ļoti rupjš,— sieva nopūtās.— Nekad viņš nenāks atpakaļ.

Šoreiz Ulisam nevajadzēja nevienam taujāt, kur meklējama Erēndira. Gadījuma automašīnās paslēpies, viņš šķērsoja tuksnesi, iztikai un miegam nepieciešamo sagādādams ar zādzībām un čiepdams tāpat vien, riska izraisītā prieka dēļ, līdz meitenes telti atrada jūras malā pavisam citā pilsētā, kur redzēja spoži apgaismotus pilsētas namus un no kurienes atskanēja kuģu nakts ardievas, paceļot enkurus, lai dotos uz Arubas salu. Erēndira gulēja, pie gultas šķērsstieņa pievažota, tajā pašā viļņu nesta slīkoņa pozā, kādā bija saukusi viņu. Uliss ilgi vērās meitenē apceres pilnām acīm, viņu nemodinot, taču puiša skatiens bija tik spēcīgs, ka Erēndira pati pamodās. Tumsā viņi saskūpstījās, nesteidzīgi apglāstīja viens otru, tad izģērbušies mīlējās līdz pilnīgam spēku izsīkumam, ienirdami klusā rimtības laimē, kas vairāk nekā jebkad līdzinājās mīlai.

Telts otrā galā miegā iegrimusī vecmāmuļa smagnēji pagriezās uz sāniem un sāka murgot.

— Viss notika 'toreiz, kad atbrauca grieķu kuģis,— viņa runāja.— Tas bija ārprātīgo brauciens, kurš darīja sievietes laimīgas, neatlīdzinot viņu pūles ar naudu, bet gan ar sūkļiem, vēl dzīviem sūkļiem, kuri rāpoja pa visu māju, vaidēdami kā sirdzēji slimnīcās un likdami bērniem raudāt, lai varētu padzerties viņu asaras.

Satrauktā kustībā izslējusies, viņa palika guļamvietā sēdus.

— Toreiz ieradās viņš,— vecmāmuļa kliedza,— žēlīgais dievs, viņš, daudz spēcīgāks, dižāks un vīrišķigāks nekā Amadiss!

Uliss, kurš līdz šim nebija pievērsis uzmanību vecmāmuļas murgiem, ieraudzījis viņu gultā pieceļamies sēdus, mēģināja paslēpties. Erēndira viņu nomierināja.

— Neraizējies,— meitene teica.— Vienmēr, kad vecmāmuļa nonāk līdz šai vietai, viņa gultā pieceļas sēdus, taču nekad nepamostas.

Uliss piekļāva galvu pie meitenes pleca.

— Es tonakt dziedāju kopā ar jūrniekiem, un man likās, ka sākusies zemestrīce,— vecmāmuļa turpināja.— Arī citi droši vien bija tādās pašās domās, jo visi bēga kliegdami, aiz smiekliem gandrīz vai nobeigdamies, un zem astromēliju nojumes palika vienīgi viņš. Atceros visu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar. Es dziedāju dziesmu, ko tolaik dziedāja visi. Pat papagaiļi pagalmos.

Bez skaņas un toņa, kā var dziedāt vienīgi sapņos, vecmāmuļa izdziedāja sava rūgtuma vārsmu:

— Seņjor, seņjor, dod mīlu atpakaļ, lai tava būtu es atkal!

Tikai tagad Ulisu ieinteresēja vecmāmuļas nostalģija.

— Viņš stāvēja tur,— vecmāmuļa turpināja,— ar papagaili uz pleca un musketi rokās, lai apšautu kanibālus, kā Gvajānā darīja Gvaterrals, un es jutu uzdvešam viņa nāvējošo elpu, kad viņš nostājās manā priekšā un teica: «Es tūkstošiem reižu esmu apbraucis apkārt pasaulei un redzējis visdažādāko tautību sievietes dažādās zemēs, tā

ka droši varu tev sacīt, ka tu esi vispiemīlīgākā, vissaprātīgākā un visskaistākā zemes virsū.»

Vecmāmuļa atkal nogūlās un, galvu spilvenā iespiedusi, iešņukstējās. Uliss un Erēndira ilgi klusēja, pustumsā aizmigušās vecmāmuļas neparastās elpas iežūžoti. Piepeši Erēndira, balsij pat ne drusku neiedreboties, iejautājās:

— Vai tev pietiktu drosmes viņu nogalināt?

Pārsteigtais Uliss nezināja, ko atbildēt.

— Pats nezinu,— viņš teica.— Bet vai tev pietiktu?

— Es to nevaru darīt,— Erēndira atbildēja,— jo viņa ir mana vecmāmuļa.

It kā tajā iemiesotos dzīves spēku izvērtējums, Uliss vēlreiz nolūkojās aizmigušās vecmāmuļas auguma milzīgajā blāķī.

— Tevis dēļ.esmu spējīgs uz visu,— viņš paziņoja.

Uliss nopirka mārciņu žurku indes, to sajauca ar krējumu un aveņu ievārījumu un sagatavoto indi ielika pīrāgā, no kura bija izņemts pildījums. Pēc tam viņš virsū uzzieda vēl krējuma kārtu, to pielīdzinādams ar karoti, tā ka pāri nepalika ne pēdu no šīs drausmīgās izrīcības, tad savu nodevīgo nodomu papildināja vēl ar septiņdesmit divām rožainām svecītēm.

Kad vecmāmuļa ’Ulisu redzēja ienākam ar svētku pīrāgu, viņa savā troņveidigajā sēdeklī izslējās, draudīgi savicinādama zizli.

— Nešķīsteni!—viņa iebrēcās.— Kā tu iedrošinies spert kāju šajā mājā!

Uliss paslēpās aiz savas eņģeļa sejas.

— Es nāku izlūgties no jums piedošanu,— viņš teica,

— šodien taču ir jūsu dzimšanas diena.

Šo trāpīgo melu atbruņotā vecmāmuļa lika uzklāt svētku galdu tikpat kā kāzu dzīrēm. Viņa nosēdināja Ulisu sev pie labās rokas, bet Erēndira viņus apkalpoja. Pēc tam, kad sparīgā elpas brāzienā bija nopūstas visas sveces, viņa sagrieza pīrāgu vienādos gabalos un vienu no tiem pasniedza Ulisam.

— Cilvēks, kurš saņēmis piedošanu, ir iemantojis pusi debesu valstības,— viņa teica.— Es tev pasniedzu pirmo gabalu, jo tas ir laimes kumoss.

— Man saldumi negaršo,— puisis atrunājās.— Ēdiet vien pati.

Vecmāmuļa piedavaja pīrāga gabalu arī Erēndirai. Meitene to aiznesa uz virtuvi un izmeta atkritumu spainī.

Vecmāmuļa apēda visu pārējo. Lielus gabalus viņa stūķēja mutē un, aiz patikas stenēdama, rija tāpat nesakošļātus, nolūkodamies Ulisā no saviem svētlaimes augstumiem. Kad vecmāmuļas šķīvī nekas vairāk nebija pāri palicis, viņa notiesāja arī Ulisa atraidīto gabalu. Norijusi pēdējo kumosu, viņa ar pirkstiem sagrābstīja uz galda pāri palikušās drupačas un arī tās sabēra mutē.

Vecmāmuļa bija apēdusi tik daudz arsēnika, ka ar to pietiktu veselas žurku paaudzes iznīcināšanai. Tomēr viņa piesēdās pie pianīna un spēlēja līdz pusnaktij, juzdamās pavisam laimīga, bet pēc tam aizmiga gluži parastā miegā. Vienīgā jaunā pazīme bija raustīgi burzguļojošā elpa.

Erēndira un Uliss viņu vēroja no otras guļvietas, gaidīdami pēdējo gārdzienu. Bet, kad vecmāmuļa sāka murgot, viņas balsij piemita parastais dzīvīgums.

— Es biju zaudējusi prātu, mans dievs, es biju zaudējusi prātu!—viņa kliedza.— Es aizbīdīju guļamistabas abas šautras, lai viņš nevarētu iekļūt iekšā, durvis nosprostoju ar tualetes galdiņu un lielo galdu, tiem virsū sakraudama krēslus, taču pietika ar viņa mazā pirkstiņa pieklauvējienu, lai visi aizsprosti sabruktu, krēsli nogāztos no galdiem, galdi paši no sevis pašķirtos un šautras izvirzītos no dzintelēm.

Erēndira un Uliss pieaugošā izbrīnā vēroja vecmāmuļu, dzirdēdami, ka viņas murgi kļūst aizvien dziļāki un dramatiskāki, bet balss izteiksmīgāka.

— Es apjēdzu, ka tūlīt miršu, baiļu sviedros caurcaurēm izmirkusi, istabā lūgdamās, lai durvis vērdamās neatvērtos, lai viņš ienāktu neienākdams, lai nekad viņš neaizietu, bet tajā pašā laikā arī neatgrieztos un man nevajadzētu viņu nogalināt.

Vecmāmuļa vairākas stundas atsedza savu pārdzīvojumu, iedziļinādamās aizvien intīmākos sīkumos, it kā tagad miegā visu to no jauna izjuzdama. Taču pirms rītausmas viņa ar zemestrīces smagnējību vēlreiz pagriezās, lai iekārtotos ērtāk, un balss viņai noslāpa neatvairāmos šņukstos.

— Es viņu brīdināju, bet viņš tikai smējās!—viņa kliedza.— Es vēlreiz brīdināju, un viņš atkal smējās, līdz šausmās iepleta acis, iesaukdamies: «Ai, karalien, ai, karalieni»—taču balss viņam vairs nenaca no mutes, bet no naža šķēluma rīklē.

Vecmāmuļas drausmīgo izkliedzienu pārbiedētais Uliss satvēra Erēndiras roku.

— Vecā slepkavniece!—viņš iesaucās.

Erēndira viņam nepiegrieza vērību, jo šajā mirklī sāka svīst rītausma. Stundeņi nosita pieci.

— Ej prom!— Erēndira iesaucās.— Viņa tūlīt pamodīsies.

— Viņa ir sīkstāka par ziloni,— Uliss brīnījās.— Tas taču nevar būt!

Erēndira viņu caururba ar nāvējošu skatienu.

— Lieta tāda,— viņa teica,— ka tu nederi pat tam, lai kādu nonāvētu.

Skarbais pārmetums Ulisu tā ietekmēja, ka viņš izmetās laukā no telts. Erēndira turpināja vērot aizmigušo vecmāmuļu ar visu sava slēptā naida spēku un pieredzētās neveiksmes spīvumu, bet pa to laiku kjuva aizvien gaišāks, un līdz ar gaismas svīdu pamodās arī putni. Tad vecmāmuja atvēra acis un ar rimtu smaidu pavērās mazmeitā.

— Lai dievs stāv tev klātu, meitiņ!

Vienīgā pamanāmā pārmaiņu pazīme bija zināms sajukums diendienas parastajā ritumā. Bija trešdiena, bet vecmāmuja vēlējās uzvilkt svētku tērpu, piesacīja Erēndi-rai pirms vienpadsmitiem nepieņemt neviena klienta, palūdza mazmeitu nokrāsot viņai koši sarkanus nagus un izveidot kaut ko līdzīgu pāvesta sasukai.

— Nekad man vēl nav bijusi tāda vēlēšanās nobildēties,— viņa ieminējās.

Erēndira sāka sukāt vecmāmuļai matus, bet pie pirmā sukas vilciena samudžinātajās šķipsnās sukas zobos palika vesels kamols matu. Erēndira nobijusies tos parādīja vecmāmuļai. Vecmāmuja nopētīja šķieznu vīkšķi, pamēģināja vēl ar pirkstiem paplūkāt galvu — un viņai palika pilna sauja matu. Nometusi tos uz grīdas, vecmāmuja pamēģināja vēlreiz un izplūca vēl lielāku kodaļu. Pēc tam viņa, smieklos locīdamās, sāka matus plūkāt ar abām rokām un ar neizprotamu līksmi veselām saujām mest tos gaisā, līdz galva viņai palika kaila un gluda kā kokosrieksts.

Erēndirai nebija nekādu ziņu no Ulisa veselas divas nedēļas, līdz beidzot ārpus telts atkal atskanēja pūces brēciens. Vecmāmuļa bija nosēdusies spēlēt pianlnu un savā nostalģijā bija tik izklaidīga, ka no īstenības nekā neapjēdza. Galvā viņai bija mirdzošu spalvu parūka.

Erēndira paklausīja aicinājumam un tikai tad pamanīja detonatora auklu, kas sākās pie pianlna kājas, aizstiepās pa čūkslāju un tālāk izzuda tumsā. Aizskrējusi līdz Ulisam, viņa kopā ar puisi paslēpās krūmos, pēc tam abi ar satraukumā pamirstošu sirdi vēroja zilgo liesmiņu aiztekam pa detonatora degli, šķērsojam tumšo noru un ielokāmies telti.

— Aizbāz ausis!— Uliss brīdināja.

Abi to darīja, bet bez jebkādas vajadzības, jo sprādziena nebija. Telts iekšienē noplaiksnījās starojoša pliva un klusām izšķīda mitra pulvera dūmu mutuli. Kad Erēndira, cerēdama, ka vecmāmuļa būs mirusi, iedrošinājās ieiet telti, meitene viņu atrada ar apsvilušu parūku un skrandās saplosītā kreklā, bet citādi vēl žirgtāku nekā parasti nopūlamies ar mantiļu nodzēst liesmas.

Uliss izmantoja indiāņu apjukumu, kuri nezināja, ko iesākt, un, vecmāmuļas pretrunīgo pavēļu vēl vairāk samulsināti, klaigāja un skraidelēja apkārt, un nepamanīts aizbēga. Kad beidzot bija izdevies nodzēst liesmas un izkliedēt dūmus, telts izskatījās kā krastā izmests kuģis.

— Tas būs bijis nešķistā roku darbs,— vecmāmuļa nosprieda,— pianini paši no sevis nesprāgst gaisā.

Vecmāmuļa izminējās visvisādi, lai noskaidrotu jaunās likstas cēloņus, taču Erēndiras prasmīgā izvairlba un neiebiedējamā nostāja vecmāmuļai sajauca prātus. Mazmeitas uzvedībā vecmāmuļa nesaskatīja ne vismazākās vainas, un ari Uliss viņai bija pilnīgi pagaisis no prāta. Vecmāmuļa palika nomodā līdz rīta ausmai, vērpdama minējumu pavedienu un aplēsdama nodarītos zaudējumus. Gulēja viņa maz un slikti. Ritā, kad Erēndira viņai novilka vesti ar zelta stieņiem, izrādījās, ka vecmāmuļai uz pleciem un krūtīm uz miesas parādījušās apdeguma čūlas.— Tas pelnīti, jo miegā neder grozīties,— viņa pati noteica, kamēr mazmeita apdegumus iezieda ar olu baltumu.— Turklāt es redzēju pavisam neparastu sapni!— Brīdi viņa sasprindzināja atmiņu, lai atcerētos sapnī redzēto, līdz viņas atmiņā viss bija tikpat skaidrs kā sapnī. Un tad vecmāmuļa iesaucās:

— Es redzēju baltā guļamtīklā karalisko pāvu!

Erēndiru dzirdētais pārsteidza, taču tūlīt viņas seja ieguva ikdienā parasto izteiksmi.

— Tā ir laba pazīme,— meitene mēļoja. — Sapnī redzēti pāvi ir ilga mūža pazīme.

— No tavas mutes dieva ausī, — vecmāmuļa noteica.

— Jo mēs atkal atrodamies izejas punktā. Viss jāsāk no jauna.

Erēndira saglabāja vienaldzību. Mazgājamā bļodā salikusi kompreses, viņa izgāja laukā, teltī pamezdama vecmāmuļu līdz viduklim noziestu ar olas baltumu, bet galvasvirsu ieberzētu ar Sinepēm. Stāvēdama zem palmu lapu nojumes, kas viņām noderēja par virtuvi, Erēndira mazgājamā bļodā sita olas, lai iegūtu to baltumu nepieciešamām ziedēm, kad pēkšņi aiz pavarda ieraudzīja Ulisa acis tāpat kā pirmo reizi aiz savas guļamvietas. Nemaz nejuzdamās pārsteigta, Erēndira gurdā balsī noteica:

— Vienīgais, ko tu esi panācis, ir tas, ka mans parāds kļuvis vēl lielāks.

Ulisa acis izbailēs saduļķojās. Nolūkodamies uz Erēndiru, viņš sastinga uz vietas un redzēja, ka meitene sasit olu čaumalas, nekādu vērību viņam nepiegriezdama, it kā viņa pasaulē nemaz nebūtu. Pēc mirkļa Ulisa acis sakustējās, pārlūkodamas visu, kas virtuvē atradās,— uzkarinātos katlus, sīpolu un ķiploku saišķus, šķīvjus, lielo griežamo nazi. Ne vārda nesacījis, Uliss izslējās, iegāja nojumē un paņēma nazi. Erēndira nemaz nepagriezās, lai uz viņu paskatītos, taču tajā mirklī, kad Uliss izgāja no nojumes, viņa klusā balsī noteica:

— Piesargies, jo vecmāmuļai zināms, ka viņa driz mirs. Sapnī viņa redzējusi karalisko pāvu baltā guļamtīklā.

Vecmāmuja, ieraudzījusi ienākam Ulisu ar nazi rokā, pēdējā spēku sasprindzinājumā bez zižļa palīdzības uzrausās kājās un pacēla rokas.

— Puis!—viņa iekliedzās.— Tu esi zaudējis prātu!

Uliss metās viņai virsū un no visa spara ietrieca nazi

kailajās krūtīs. Vecmāmuļa novaidējās, sagāzās pret viņu un mēģināja uzbrucēju nožņaugt ar savām varenajām lāča ķetnām.

— Padauzas dēls!—viņa šņāca.— Pārāk vēlu es atjēdzos, ka aiz tava eņģeļa ģīmja slēpjas nodevējs.

Vairāk neko viņa nepaguva pasacīt, jo Ulisam izdevās atbrīvot roku ar nazi — un otru reizi viņš ietrieca to vecmāmuļai sānos. Viņa dobji iestenējās un vēl spīvākā spēkā sagrāba uzbrucēju. Uliss nesaudzīgi trešo reizi dūra ar nazi — un spēcīga asinsstrūkla iešļācās viņam sejā: tās bija eļļainas, spožas un zaļas asinis, līdzīgas piparmētru medum.

Erēndira parādījās ieejā ar šķīvi rokā un noziedzīgā vienaldzībā noskatījās cīņā.

Vecmāmuļas milzīgais blāķis, sāpēs un niknumā urkšķēdams, bija satvēris puiša augumu. Viņas delmi un kājas caurcaurēm līdz pat kailajai galvai bija nošķiestas ar zaļām asinīm. Plēšu šņākoņai līdzīgā elpa, kurā iečērkstē-jās jau pirmie gārdzieni, piepildīja visu telpu. Ulisam atkal izdevās atbrīvot roku ar nazi, plašā vēzienā viņš uzšķērda vecmāmuļai vēderu — un uzbrāzmojoša asins-šalts viņu notašķīja zaļu no galvas līdz kājām. Vecmāmuļa tvarstīja gaisu, kura viņai jau bija pārāk maz, un kņūpus nozvēlās zemē. Uliss atbrīvojās no viņas ļengano roku tvēriena un varenajam miesas blāķim deva vēl pēdējo naža dūrienu.

Erēndira nolika šķīvi uz galda, noliecās pie vecmāmuļas un, viņai nepieskārusies, pārliecinājās, ka viņa patiesi ir mirusi. Mirklī meitenes sejā ieviesās pieauguša cilvēka brieduma vaibsti, kurus nebija spējuši iezīmēt apritējušie divdesmit nelaimes gadi. Ar ašām un mērķtiecīgām kustībām Erēndira norāva vecmāmuļai vesti, kurā bija paslēpts zelts, un izmetās no telts.

Cīņā nogurdinātais Uliss palika sēžam pie līķa. Jo neatlaidīgāk viņš pūlējās notīrīt seju no asinīm, jo vairāk viņš notriepās ar šo zaļo un stiegro vielu, kas šķita "plūstam viņam no pirkstiem. Ieraudzījis Erēndiru ar zelta vesti izejam no telts, viņš atskārta, kādā stāvoklī nokļuvis.

Uz viņa saucieniem meitene nedeva nekādas atbildes. Aizvilcies līdz telts ieejai, viņš ieraudzīja, ka Erēndira metas skriet pa liedagu prom no pilsētas. Tad Uliss pēdējā spēku sasprindzinājumā mēģināja dzīties viņai pakaļ, izkliegdams izmisušus brēcienus, taču tā vairs nebija mīlnieka, bet gan māti pazaudējuša bērna balss. Drīz vien viņu pieveica drausmīgs nogurums, ko izraisīja apziņa, ka viens pats bez citu palīdzības bija nogalinājis sievieti. Indiāņi Ulisu atrada kņūpus sabrukušu liedagā raudam aiz vientulības un bailēm.

Erēndira neko nebija dzirdējusi. Viņa traucās pret vēju ātrāk par briedi, un neviena balss pasaulē nebūtu spējusi viņu apturēt. Galvu sāņus nepavērsdama, viņa izskrēja cauri salpetra lāmu smacīgajiem tvaikiem, cauri talka raktuvju krāteru putekļiem, pāļu būvju miegainībai, lidz beidzās jūras nosacītie dabas likumi un sākās tuksnesis, bet viņa vēl aizvien turpināja skriet ar vestē iešūto zeltu, vēl aiz svelmainajiem vējiem un nebeidzamajām novakarēm, un nekad neviens vairs par viņu netika dzirdējis, nedz ari samanījis visniecīgākās viņas nedienu pēdas.

GABRIELS MARKESS PASAULĒ UN PASAULE VIŅĀ

Liekas, reti kāds rakstnieks dažos gadu desmitos būs pieredzējis tik brāzmainus sjavas uzpludus kā kolumhietis Gabriels Garsija Markess. Dzimis 1928. gadā pavisam niecīgā, tropu svelmes izkveldētā un nikno lietusgāzmju šaustīta Kārību jūras piekrastes pilsētiņā Arakatakā kā vecākais no 16 bērniem pieticīgā telegrāfista ģimenē un baudījis vidējas rocības ļaužu bērniem parasto izglītību internātskolā un licejā, bet pec tam dažus gadus studējis tieslietas Bogotas un Kartahēnas universitātē, reizē sākdams darboties avīžniecībā un rakstīdams pirmos stāstus, jauneklis izbauda vētrainās, ar asiem politiskiem konfliktiem un nereti pat tiešu bruņotu cīņu saistītās peripetijas, palaikam ciezdams badu šā  vārda vistiešākajā nozīmē, līdz viņa vārds kļūst pazīstams visā Latīņame-rikā, strauji izvirzās kontinenta literatūras korifeju vispirmajās rindās, gūst plašu ievērību visā pasaulē un 1982. gadā par romānu «Simts vientulības gadu» saņem Nobela prēmiju.

Tagad (Jabriels Garsija Markess jau kļuvis par vienu no tiem nedaudzajiem cilvēkiem progresa un humānisma cīnītāju rindās, kura vārdos ar visdziļāko uzmanību ieklausās visa pasaule. Viņa īsromāns «Pulkvedim neviens neraksta», kuru rakstnieks pilnveidojis, to pārstrādādams deviņas reizes, un dibināti uzskata par vienu no visspēcīgākajiem sava daiļradē, 1958. gadā iznāca tikai nedaudzus tūkstošus lielā metiena — tāda ir Latīņamerikā izdoto grāmatu parastā izplatība,— bet 1981. gadā publicētais garais stāsts «Iepriekš paziņotās nāves hronika» izplatījās jau miljons piccdesmittūkstoš eksemplāros. 1967. gadā iznākušais romāns «Simts vientulības gadu» pārtulkots visās nozīmīgākajās pasaules kultūras tautu valodās. So vienreizēji spilgto, skaudras reālistiskas īstenības un brīnumainas fantastikas caurstrāvoto, kā Latīņamerikas, tā arī Rietumu civilizācijas vēsturi alegoriska skatījumā aptverošo romānu lielais Ciles dzejnieks Pablo Neruda nosaucis par vislabāko darbu, kas spāņu valodā uzrakstīts pēc «Dona Kihota». Citi vērtētāji to likuši līdzās «Dekameronam» un «Cilvēciskajai komēdijai». Vēl citi tajā saredzējuši Amadisa bruņinieku romānu savdabīgu atbalsojumu. Pazīstamais meksikāņu rakstnieks Karloss Fuentess to sacildinājis pat pirms publicēšanas, jo, izlasījis aizsāktā darba pirmās trīs nodaļas, atzinis tās «par absolūti meistarīgu, gandrīz vai bībeliskiem nostāstiem līdzvērtīgu vēstījumu».

Gabriela Garsija Markesa slava šobrīd ir pašā zenītā. Mazā Arakata-kas pilsētiņa, kurā rakstnieks līdz astotajam mūža gadam dzīvojis kopā ar saviem vecvecākiem, pārvērtusies par tūristu svētceļojumu vietu. Par

Gabrielu Garsiju Markesu selvas iemītnieki sacer dziesmas. Viņa vārdā pārdēvē ielas. Rakstnieka darbos tik bieži attēlotā Makondo pilsētiņa, kura visai līdzinās viņa zēnibas gadu Arakatakai, tagad pazīstamāka par Kolumbijas galvaspilsētu Bogotu. Latīņamerikas iedzīvotāji, kas reizēm aizmirsuši pat slaveno neatkarības cīņu vadītāju Bolivaru, no Gabriela Garsijas Markesa darbiem pazīst leģendāro pulkvedi Aureljāno Buen-diju. Dažam labam pilsētas nomalu vai selvas iemītniekam pats rakstnieks it kā kļuvis par pulkvedi Aureljāno Buendiju un pārvērties dzīvā leģendā.

Sai taulā sakņotajai slavai līdzi nākusi arī oficiālā atzinība. Kolumbijas progresīvie spēki savā laikā ierosinājuši viņu izvirzīt par kandidātu valsts prezidenta amatam. Gabrielam Garsijam Markesam piedāvāts Kolumbijas konsula goda amats Barselonā, kad viņš tur rakstīja savu otru lielāko romānu—«Patriarha rudens», kas iznāca 1976. gadā. 1971. gadā Kolumbijas universitāte rakstniekam piešķīra literatūras zinātņu doktora grādu. 1981. gadā Francijas valdība Gabrielu Garsiju Markesu apbalvo ar Goda leģiona virsnieka pakāpi. Tajā pašā gadā, stājoties republikas prezidenta amatā, Fransua Miterāns ielūdz viņu šim gadījumam par godu sarīkotajās svinībās, bet gadu vēlāk sakarā ar rakstniekam piešķirto Nobela prēmiju sveic viņu «kā savu personīgo draugu, kā izcilu,romānistu, ka aktīvas rīcības cilvēku». Tāpat visā pasaulē plaši pazīstama Gabriela Garsijas Markesa tuvā draudzība ar Fidelu Kastro.

Interesanti atzīmēt, ka Gabriels Garsija Markess, piecdesmito gadu vidū dzīvodams Parīzē un stradādams pie sava īsromāna «Pulkvedim neviens neraksta», vārda burtiskā nozīmē cieš badu un, lai apmānītu izsalkumu, strādā naktī, bet guļ dienā. Un arī dažus gadus vēlāk, jau uzturēdamies Meksikā un rakstīdams romānu «Simts vientulības gadu», viņš ilgu laiku dzivo uz bada robežas; pēc sākotnējās ieceres grāmata bija uzrakstāma sešos mēnešos, šim laikam ari sagādāti iztikas līdzekļi, bet darbs ieildzis līdz astoņpadsmit mēnešiem, un, ka rakstnieks vēlāk atceras, viņš nekad lagā neesot sapratis, ka sieva visu šo laiku spējusi apgādāt ģimeni, (Markesam ir divi dēli), panākot, lai veselu gadu veikalnieks viņai uz parada dod gaļu un maizi, bet dzīvokļa īpašnieks deviņus mēnešus gaida īres maksu.

Dažus gadus vēlāk viena no Holivudas kinosabiedrībām par romāna «Simts vientulības gadu» inscenēšanas tiesībām viņam piedāvā miljonu peso, vēlāk šo summu divkāršodama, taču rakstnieks no piedāvājuma atsakās, baidīdamies, ka, sensacionālos nolūkos vienpusīgi izvirzot dažus romāna motīvus, viņa darbu varētu izkropļot. So summu, pēc Gabriela Garsijas Markesa vārdiem, viņš pieņemtu vienīgi tādā gadījumā, ja tā izrādītos absolūti nepieciešama Latīņamerikas revolūcijas vajadzībām.

Latīņamerikas revolūcija ... Kā mēs redzēsim, tā ir visaptveroša rakstnieka pasaules un dzives formula, galvenā atslēga viņa daiļrades izpratnei. Bet citādi spēkā ir kategoriskā nostādne, ko rakstnieks deklarējis jau 1967. gadā saruna ar meksikāņu žurnāla «Siempre» līdzstrādnieku:

«Rakstniekam aizvien jābut rakstniekam ar visām no tā izrietošajām sekām. Ir kaut kas derdzīgs tajā gatavībā, ar kādu Latīņamerikas rakstnieki ir gatavi pieņemt žēlastības dāvanas. Jūs būsiet ieverojuši, ka mēs, rakstnieki, nemitīgi diedelējam, lai mūs uztur, lai par mums gādā, izmaksā stipendijas un pabalstus, piešķir neapgrūtinošus goda amatus, kuri mums dotu iespēju rakstīt. Tas manī izraisa sašutumu. Rakstniekam jācenšas dzīvot no ta, ko viņš uzraksta, tāpat kā kurpnieks dzivo no sava amata. Protams, sabiedrībā, kādā mēs dzīvojam, tas nav viegli. Taču pilnā mērā jāsamicrinās ar risku, kurš saistīts ar mūsu izvēlēto aicinājumu, un, ja reiz mēs to esam izvelējušies, tad ar visām grūtibām, kādas tas slēpj sevī. Divdesmit gados, kamēr es rakstu, nekad neesmu pieņēmis ne stipendijas, ne subsīdijas, ne birokrātu, ne diplomātu posteņus, bet toties ķēries pie jebkura kaut cik godajama, reizēm varbūt arī pat negodājama darba, lai man būtu iespēja rakstīt. Mana taisnība apstiprinājusies — tagad es saku dzīvot no savam grāmatām.»

Un vienpadsmit gadus vēlāk, atbildēdams uz cita korespondenta jautājumu, kāpēc rakstnieks nav devis piekrišanu balotēties Kolumbijas prezidenta amatam, viņš tuvāk precizē savu nostāju: «Uzskatu, ka man nav politiķa aicinajuma. Tapāt neesmu pietiekami sagatavots politiska līdera darbam. Es esmu žurnālists, esmu rakstnieks. Revolucionārs izdarītu kļūdu, ja viņš nesaredzētu savu patieso vietu. Es sāpīgi izjutu, ka Hosē Marti, kurš nebija ne partizāns, ne kaujinieks, karā pret Spāniju nostājās savas grupas priekšgala un gāja bojā no pirmās lodes. Tas neapšaubāmi apliecina Marti cildenumu, bet atsedz arī viņa k)ūmi. Es sevi neuzskatu par politiķi, taču būtu noziegums, ja es nepiedalītos politika. Esmu ieguvis slavu un gribu to izmantot politikas labā. Gribu tai atdot savu kapildlu — savu slavu. Atdot to Latīņamerikas revolūcijai.»

Tāpēc arī nav nekāds brīnums, ka Gabriels Garsija Markess — savas dzimtenes un visas Latīņamerikiis slava un lepnums — atkārtoti bijis spiests bēgt no savas zemes un mūža lielu dalu pavadījis emigrācijā — gan Eiropas zemēs, gan, tiekdamies būt tuvāk dzimtenei, Latīņa-merikas valstīs — Venecuēlā, Kubā un Meksikā.

Gabriela Garsijas Markesa daiļrades sakņojums tik dziļi iesniedzas dzimtās zemes vēsturiskajās īpatnībās un visas Latīņamerikas literatūrā verdošajos procesos, ka ārpus šā konteksta nemaz nav lāgā izprotams. Sajā ziņā var sacīt, ka viņu izauklējuši sociāli politiskie satricinājumi, kas pēc Otrā pasaules kara risinājušies Latīņamerikas kontinentā. Vēl samērā nesen Latīņamerikas literatūru uzskatīja tikai par eksotisku spāņu vārda mākslas paveidu. Un patiesi — ilgus gadu desmitus tā apkārtējo pasauli uztvēra no eiropeiskās civilizācijas apziņas pozīcijām, izmantojot tur izkoptos romantisma, reālismā un naturālisma un citu literāro strāvojumu paņēmienus. Latīņamerikas pirmatnējās īstenības elementiem, tāpat ari zemes pirmiedzīvotāju īpatnējai pasaules uztverei šeit ir tikai blakusloma. Tas lielā mērā atticcinams pat uz tā saucamo «gaučo» literatūru Laplatas baseina zemēs. Tā gan palaikam cieši saaugusi ar tautas folkloras motīviem, taču būtībā iekļaujas ar tradicionāliem literatūras paņēmieniem izstrādātajā tā saucamajā «barbarisma un civilizācijas» tēmas polemiskajā risinājumā, ko 19. gadsimta vidū izvirzīja buržuāziskie apgaismotāji, kapitālistisko progresu uzskatīdami par galveno līdzekli pret «barbarisko» atpalicību — feodālisma paliekām, varmācību, tumsonību, badu un nabadzību.

Kapitālistiskās ekpluatācijas drausmīgā nežēlība ar «civilizācijas» attīstību saistītās ilūzijas drīz vien izklīdina. Katalizatora loma šajā procesā, kurā tiek pārvērtēti kā mākslinieciskās formas veidojuma, tā arī sabiedriski politiskās domas principi, pieder Eiropas ietekmēm, un vislielākā loma šeit ir tagad jau mirušajiem Latīņamerikas rakstniekiem — gvatemalietim Migelam Anhelam Astūriasam un kubietim Alēho Karpentjoram.

Migels Anhels Astūriass drīz pēc universitātes beigšanas, despotiskā režīma vajāts, 1923. gada ir spiests no dzimtās Gvatemalas bēgt uz Eiropu, kur, galvenokārt Parīzē, nodzīvo desmit gadus. Scit jaunais literāts — metisa un indiānietes dēls — drīz vien nonāk, ciešā saskarsmē ar tādiem rakstniekiem kā Aragons, Eliārs, Desnoss un citiem, kuri Pirmā pasaules kara un tam sekojošo revolucionāro uzplūdu ietekmē nostājas krasā opozīcijā pret pastāvošo īstenību un raksta dumpīgus manifestus, noliegdami kā pašu kapitālistisko iekārtu, tā arī tās mākslas principus. Atsacīdamies no klasiskā reālisma formām, tie sevi dēvē par sirreālistiem, tas ir, pāri pieredzē tvertai īstenībai viņi paceļ zemapziņā nojausto, liriskas refleksijas un sapņu pasauli, aicina mācīties no pirmatnējo cilšu pasaules skatījuma un vienīgi mākslai īpatnējās, intuitīvās atskārsmes. Kaut gan sirreālistu estētika ir juceklīga un tikpat haotiskas viņu f ilozof iskās atziņas, viņu darbības sākotnējo posmu iezīmē naids pret kapitālistisko īstenību. 1927. gadā Aragons, Bretons un Eliārs iestājās Francijas Komunistiskajā partija un grupa sirreālistu izdod žurnālu «Sirreālisms revolūcijas kalpībā». Taču viņu filozofiski estētisko uzskatu ļodzīgums, anarhistiski sīkpilsoniskā politiskā nostāja un atrautiba no īstenības diktētiem nosacījumiem ir tik liela, ka sirreālisms kā estētiska skola ātri vien izirst. 1931. gadā Aragons ar savu poēmu «Kreisā fronte» no tā atklāti norobežojas, un viņam seko arī citi sirreālisma pārstāvji.

Taču šeit mēs sastopamies ar visai paradoksālu faktu: kapitālisma vispārējās krīzes izraisīts estētisks strāvojums, kurš savā izcelsmes zemē Francijā pats kļuva par reālismam naidīgu, reālistiskai Īstenībai svešu, intelektuāli sakonstruētu parādību bez dziļāka un auglīgāka sakņojuma, pavisam citos vēsturiskos apstākļos un radikāli atšķirīgā īstenībā ar dažiem saviem elementiem pozitīvi apaugļoja visai raženu, dzīves konkrētajā īstenībā dziļi iedibinātu jauna tipa reālismu.

Tas vispirms attiecināms uz Nobela prēmijas laureātu visā pasaulē pazīstamo Gvatemalas rakstnieku Migelu Anhelu Astūriasu, kurš uzskatāms par vienu no patlaban tik plaši daudzinātā Latīņamerikas «maģiskā» jeb «brīnumainā» reālisma pamatlicējiem.

Jau 1930. gadā, vēl uzturēdamies Parīzē, viņš pec maiju folkloras motīviem saraksta «Gvatemalas leģendas». 1933. gadā, mainoties politiskajiem apstākļiem, rakstnieks atgriežas dzimtenē, kur tajā pašā gada uzraksta gan tikai pēc 1 i gadiem publicēto romānu «Seņjors prezidents» ar spilgtiem maiju pasaules skatījuma elementiem. 1949. gadā tam seko plašs romāns «Kukurūzas ļaudis», bet piecdesmitajos gados parādās viņa lielā triloģija, kas veltīta Gvatemalas revolūcijai, pēc kuras sakāves rakstniekam atkal jādodas emigrācijā. Migela Anhela Astūriasa grāmatu pamatā ir reāli vēsturiski konflikti starp arhaiskos apstākļos dzīvojošiem indiāņu zemniekiem un buržuāziskas iekārtās pārstāvjiem, kuri ielaužas iezemiešu dzīvē. Taču šo konfliktu risinājums sniegts pēc mitoloģiskās domāšanas likumiem un tautas izjūtai maksimāli pietuvinātās formās. Tāpēc šie darbi ir gan mitoloģiski maģiski, gan reālistiski sociāli romāni.

Sīs gramatas publicētas jau pirms Gabriela Garsijas Markesa literārās darbības sākuma. Tīri hronoloģiskā secībā pirms Markesa minams ari pazīstamais Kubas rakstnieks Alēho Karpentjers, kurš uzskatams par klasiskā «brīnumainā» reālisma koncepcijas izstrādātāju, lai gan daļēji viņa literārā darbība norit reizē ar Markesa izvirzīšanos un kopumā Karpentjera devums realizējas visai atšķirīgos stila paveidos, tā apliecinot «brīnumainibas» elementa lokanību un dzīvesspēku.

Alēho Karpentjera dzīves tecējums un daiļrades ievirze daudzējādā ziņā sabalsojas ar Migela Anhela Astūriasa likteni. Dzimis 1907. gadā Havanā, kur pirms pāris gadiem bija ieradušies viņa vecāki — tēvs franču arhitekts un māte krieviete. Aloho Karpentjers bauda muzikālu izglītību un studē arhitektūru. Jau agrā jaunībā viņš pētī Kubas nēģeru folkloru un paraksta pret diktatūru vērstu manifestu, par ko uz vairākiem mēnešiem noklust ieslodzījumā. 1928. gadā jaunajam žurnālistam un dzejniekam dzimtene jāatstāj, un viņš Parīze tuvinās sirreālismam, kurā saskata dziļu interesi par f olkloristiski pirmatnējo domāšanas veidu, ko sirrealisti līdzās intuitīvām nojausmām tiecas likt savas estētikas pamatos. Taču ši Karpentjera aizraušanās ir īslaicīga — jau 1930. gadā viņš kopā ar Aragonu, Desnosu un Eliāru paraksta pamfletu «Mironis», kurš vērsts pret sirreālistu ortodoksālo vadītāju Andrē Bretonu. Interese par dzimtenē vēl dzīvajiem vieAkāršās tautas ticējumiem un pasaules skatījumu viņā kļūst aizvien dziļākā. Un zīmīga sakritība — tāpat ka jaunais Migels Anhels Astūriass pārtulko maiju un kičē indiāņu tautas eposu «Popul-Vuh», ko 1930. gadā publicē Madridē, tā arī Alēho Karpentjers uzraksta romānu «Eku-e-.Iamba-O!» par Ku>)as nēģeru dzīvi, kas 1939. gadā iznāk tajā pašā Madridē.

Pēc atgriešanās dzimtene Alēho Karpentjers pievēršas Kubas, kā arī Haiti iedzīvotāju dzīvesveida un ticējumu pētījumiem. Ilgāks brauciens pa Haiti viņu ierosina uzrakstīt nelielu romānu «Sīs zemes valstība» (pretstatā bībeliskajai «debesu valstībai»), kuram «maģiskā» reālisma tapšanā ir gluži vai programmatisks raksturs un kurš saglabās savu nozīmi kā viens no mākslinieciski visspilgtākajiem Latīņamerikas literatūrā. Grāmata ir strikti dokumentāla — tajā daudz vēsturisku tēlu, paliesu 18. gadsimta beigu notikumu un rakstnieka paša acīm skatītu reāliju, bet tajā paša laika tur viss radīts caur nēģeru folkloras ticējumu prizmu, kas darbības norisei piešķir gluži fantasmagorisku krāsainību. Tās pamata ir Haiti vergu sacelšanās, kura, dibinādamās uz tautas nesatricināmiem ticējumiem, šķiet neuzvarama, lai gan nemierniekus pieveic baltie vergturi. Kāda gan nozīme nēģeru stihiskā dumpja vadītāja sadedzināšanai sārtā, ja viņš jebkurā brīdī var pārvērsties kukainī un, pie staba piesiets, ugunsliesmās arī šoreiz kļūst par knisli, kas nosēžas uz paša garnizona priekšnieka cepures!

Cits šā darba varonis tāpat izāzē apspiedējus, šķirdamies no sava cilvēciskā veidola un iemiesodamies gan putnā, gan zvērā, gan kukaini. Un tikai tad, kad zosis atsakās pieņemt veco vīru savā vidū, viņš atskarš, ka tas ir sods par mazdūšību, jo savu brīnumaino spēju viņš nav izmantojis, lai kalpotu līdzcilvēku brīvības centieniem.

No nēģeru ticējumos ietvertas Brinumainības daudz neatpaliek arī strikti vēsturisko notikumu attēlojums. Seit sastopamies gan ar Francijas imperatora Napoleona izlutināto māsu Polīnu Bonaparti, kas ieradusies līdzi savam vīram ģenerālim Leklerkam, kurš sūtits Haiti sacelšanās apspiešanai, gan ar dumpinieku vadoni — bijušo vergu Anrī Kristofu, kurš notikumu gaitā sevi izsludina par karali Anrī I, kļūst par tirānisku despotu, iegrūž tautu visdziļākajā apspiestībā, bet sev ceļ neiedomājami krāšņas pilis un neieņemamus cietokšņus. Tāpēc tik pārliecinošs ir Alēho Karpentjera grāmatiņai pievienotais pret sirreālismu vērstais protests, kas nosoda subjektīvu sadomātību, zemapziņas pasludināšanu par kādu augslaku realitāti, cilvēka eksistences piesaistījumu elementārām pirmatnējam emocijām. Pretmetā šai sadomātai fantastikai, kas reizēm iegūst pavisam murgainu veidu, rakstnieks, runādams par savu braucienu pa Haiti, paziņo:

«Uz katra soļa es atklāju brinumainības realitāti. Un tajā pašā laikā man liekas, ka brinumainības realitāte visā tās dzīvīgumā un dzīvotspējā nav tikai Haiti salai piederoša vērtība, bet visas Amerikas mantojums. Neskartā daba, vēsturiskās īpatnības, esamības specifika, faustiskais elements nēģera un indiāņa personā, pati šī kontinenta atklāšana, kas būtībā nav tikai atklāšana, bet gan patiesa atklāsme, rasu audzelīgais sajaukums, kas k)uva iespējams tikai šajā zemē,— visi šie apstākli veicināja bezgala bagātīgu Amerikas folklorisko vērtību krātuves tapšanu, kas vēl ne tuvu nav izmantota.»

«Brīnumainais» jeb «maģiskais» reālisms, protams, nav vienīgais strāvojums Latīņamerikas jaunlaiku literatūrā, nedz arī vienvienīgā un suverēni noteicošā maniere kāda atsevišķa rakstnieka dai|radē, jo izšķīrēja loma aizvien ir tiem īstenības elementiem, kādiem konkrētā literārā darbā pievērsies autors. Taču nenoliedzams ir fakts, ka šis strāvojums pēdējos gadu desmitos pēc Otrā pasaules kara — sakarā ar tā grandiozajiem sociāli politiskajiem satricinājumiem visā pasaulē un Latīņamerikas valstīs verdošajiem revolucionārajiem procesiem — kļuvis par patiesi fenomenālu parādību, kura radījusi izbrīnu visā kultūras pasaulē. Un jo pārsteidzošāks ir fakts, ka nebijuši savdabīgie mākslinieciski idejiskie meklējumi un sasniegumi, kas guvuši jo spožu izpausmi Latīņamerikas rakstnieku Astūriasa, Karpentjera, Markesa, Fuentesa, Ljosas, Rulfo, Bastosa, Kortāsara, Oncti un daļēji arī Borhesa izcilākajos darbos, radušies tieši tajos gados, kad vecajās Rietumeiropas kultūras zemēs aizvien spēcīgāk izpaudās bažas, ka neapvaldīta formālisma uzplūdos klasiskais romāns ar savām žanra savdabībām un loģiku lemts bojāejai.

Izskaidrojumu šai parādībai sniedzis jau Karpcntjers, runādams par Kārību salu pasaules gluži vai fantastiskajām sociāli politiskās tagadnes un pagātnes savdabībām. Sim pašam jautājumam rakstnieks pievērsies romānā «Zaudētās pēdas», kurā mūzikas zinātnieks, meklēdams pirmatnējo indiāņu mūzikas instrumentus, no kādas Latīņamerikas valsts galvaspilsētas augšup pa varenas upes tecējumu dodas selvā. īsā laikā viņš saskaras ar visdažādākajām sabiedriskajām formācijām, gan vismodernākajām, gan vispirmatnējākām, ar dažādu laikmetu cilvēkiem, to dzīvesveidu, ieražām un ticējumiem, tādējādi reizē pārvietodamies kā telpā, tā laikā.

Līdzīgā veidā arī izcilais peruāniešu rakstnieks Vargass Ljosa stāsta par to, cik spēcīgu impulsu viņa daiļradei, jo sevišķi romāna «Zaļā māja» tapšanā, devusi piedalīšanās etnogrāfiskā ekspedīcijā Amazones selvā. Sis ceļojums rakstnieku burtiski satriecis un atvēris viņam acis uz apkārtējās īstenības drausmīgajiem kontrastiem. «Es uzzināju,» viņš raksta, «ka divu lidojuma stundu attālumā no Limas, kura var sacensties ar viscivilizētākajām pasaules galvaspilsētām, vēl aizvien pastāv akmens laikmets, aizvēsturisks barbarisms, neslēpta un neiedomājami nežēlīga cietsirdība.» Par Latīņamerikas literatūras kardinālu uzdevumu rakstnieks uzskata šīs īstenības paušanu visaptverošā veidā, neko nenogludinot un neapcērpot, bet pasniedzot to visos līmeņos.

Sīs neparastās, brīnumainās un maģiskās, reizēm gluži fantastiskās īstenības iztulkojumam bija nepieciešams jauna tipa — no Balzaka un Dikensa izstrādātām metodēm atšķirīgs reālisms, kurā arī brīnišķīgais un teiksmainais — atbilstoši pašai īstenībai un vienkāršo laužu domāšanas veidam — figurē kā noteikta priekšstatu sistēma, ar kuras palīdzību tauta apjēdz savu likteni un pauž savas nojausmas.

«Maģiskā» jeb «brinumainā» reālisma paņēmienus savā daiļradē, pielietojot visdažādākos kompozīcijas un stilistikas principus, tagad izmanto vesela virkne Latīņamerikas rakstnieku, novatoriski ietekmējot visas pasaules literatūru. Taču visplašāko atzinību iemantojis kolumbie-tis Gabriels Garsija Markess ar saviem romāniem «Simts vientulības gadu» un «Patriarha rudens», kā arī daudziem mazākas formas darbiem. Parasti tie veidoti konsekventā, reizēm pat galēji sakāpinātā «maģiskā» reālisma (rakstnieks dod priekšroku šim jau Karpentjera iedibinātajam apzīmējumam) garā, taču Markess vairakkārt, atbildot uz jautājumiem, kategoriskā formā pasvītrojis, ka viņš dzīvo kontinentā, kur pafi ikdienas īstenība neatdalami saaudusies ar mītiem. «Mēs piedzimstam un dzīvojam fantastiskas realitātes pasaulē,» viņš paskaidro. Bet citā reize, attiecinādams Latiņamcrikas «maģisko» reālismu uz Kārību jūras reģionu, tajā ietilpinot arī Brazīliju, atgādina, ka Latīņamerikas «maģiskā» reālisma literatūra varbūt ir visreālistiskākā literatūra pasaulē, jo ņo konkrētās vēsturiskās īstenības varējusi izaugt tikai tāda literatūra, kā ari mūzika un glezniecība.

Varētu sacīt, ka Gabriels Garsija Markess ir vienaudzis «maģiskā» reālisma jaunāka posma spilgtākajiem rakstniekiem Ljosam, Fuentesam un Kortasaram, kuri, tāpat kā Astūriass un Karpentjers, gadu desmitiem ilgi uzturējušies Eiropā, galvenokart Parīzē, un jo cieši saskārušies ar turienes literārās pasaules strāvojumiem. Bet atšķiribā no viņiem Markess pat savās emigranta un politiska bēguļa gaitās nav attālinājies uz ilgāku laiku no sirdij tik dārgajām Kārību jūras reģiona zemēm. Tiesa, 1955. gadā Bogotas avīze «E/ Espec/ador» Markesu, vēl pavisam jaunu literātu un žurnālistu, suta uz Parīzi par korespondentu, un tur gūtajām ietekmēm un pieredzei viņa daiļradē ir būtiska nozīme. Līdzās korespondenta pienākumiem Gabriels Garsija Markess paris mēnešu uzturas Romā, mācīdamies kinorežisoru kursos, iepazistas ar Londonu un pagūst apceļot ari dažas Austrumeiropas zemes. Tā kā Kolumbijas despotiskā valdība progresīvo avīzi «£/ Espcclador» slēdz, jaunais rakstnieks nokļūst ārkārtīgi smagā materiālā stāvoklī. Kādu laiku viņš mēģina iztikt ar naudu, ko redakcija viņam izsūtījusi atceļam uz dzimteni, bet pēc tam, apmeties cik vien iespējams lētā jumtistabiņā, mēģina izdzīvot no nejaušiem ienākumiem, bieži vien vārda tiešā nozīmē badodamies, taču neatlaidīgi nododas literāram darbam un alkatīgi uzsūc Eiropas intelektuālās meUopoles rosinošās ietekmes. Bet jau pēc pāris gadiem Gabriels Garsija Markess atgriežas Kārību jūras reģionā, apmetas Venecuēlā, kur pieredz tirāniskā Peresa Himēnesa valdības krišanu, ierodas Kolumbijā, lai apprecētu savu jaunības dienu lielo mīlestību, ar sajūsmu sveic revolūcijas uzvaru Kubā, kur palīdz izveidot revolucionārās valdības preses aģentūru, pēc tam strādā par tās pārstāvi Amerikas Savienotajās Valstīs, Venecuēlā un Meksikā. Tādējādi viņa dzīves un daiļrades rotācijas centrs bijusi un paliek dzimtā Kolumbijā, un pilnīgi pamatots ir paša Markesa apgalvojums, ka viņš vienmēr un visur, lai kur tas būtu bijis, rakstījis, domādams tikai par Kolumbiju. Un tikpat zīmīga Gabriela Garsijas Markesa pašraksturojumam ir doma, ka rakstnieks sacer tikai vienu grāmatu arī tad, ja viņš publicējis daudzus sējumus, šo atziņu attiecinot pat uz tādiem rakstniekiem kā Balzaks, Konrāds, Melvils, Folkners.

Tik plašā vispārinājumā tāds uzskats varētu likties diskutējams, taču uz paša Gabriela Garsijas Markesa darbiem tas attiecināms bez jebkādām iebildēm, jo kopš pirmajiem viņa literārās darbības sākumiem tie iekļaujas skaidri aptveramā kontekstā un savstarpēji papildinās kā vienotas panorāmas nemitīgs paplašinājums un padziļinājums. Bet rakstīt Gabriels Garsija Markess sāka agri, un dzīves tiešamības nosacītas pamatdominantes jau kopš pašiem pirmsākumiem viņa darbos saglabājušās bez krasākiem lūzumiem un pārmaiņām.

Izšķīrēja nozīme šeit ir jau agrā bērnībā gūtajām ietekmēm, kad mazais Gabriels līdz astotajam mūža gadam dzivo Arakatakas pilsētiņā pie saviem vecvecākiem. Pati Arakataka ir līdzīga nākamā rakstnieka darbos tik bieži sastopamai Makondo, kā arī kādai citai vārdā nenosauktai pilsētiņai. Miegains pagurums, kad laiks šķiet sastindzis vai reizēm pat liekas ritam atpakaļ, svilinoša, putekļaina tveice dienas vidū, bezgala ilgas lietusgāzmes un dub|u straumes gadalaikā, ko šeit mēdz dēvēt par ziemu, neapvaldīta, jo bieži gluži mežonīga policijas patvaļa, rūgstošs nemiers, kas laiku pa laikam izlaužas sīvās sadursmes vai pat pilsoņu karos, kuri tomēr reti kad pāraug apzinātā revolucionārā cīņā, pilnīgs sabiedriskās dzīves apsīkums, jo iedzīvotāji sastopas tikai dzertuvēs, mcitumājās, neiztrūkstošā biljarda salonā, dievkalpojumā, baznīckungu cenzētu filmu demonstrējumos vai apkārtbraukājoša cirka priekšnesumu laikā. >i

Arakatakas pilsētiņā pēc četrgadu kara (1899—1903) apmeties zēna vectēvs pulkvedis Nikolass Markess, kura nostāsti par kaujās pieredzēto, kā arī par amerikāņu banānu sabiedrības uzkundzēšanās laikā notikušo streikotāju masveida apšaušanu ar ložmetējiem uz mūžu iegulst nākamā rakstnieka atmiņā. Vectēva mājā jebkurš kakts šķiet noslēpumu pilns, un šo rēgainību vēl pastiprina nenogurdināmās daždažādu teiksmainu notikumu zinātājas vecmāmuļas Trankilinas stāstījumi. Gabriela Garsijas Markesī daiļradē vectēvs sastopams jo daudzos darbos — reizumis tikai epizodiskos pulkveža pieminējumos, bet romānā «Simts vientulības gadu» jau kā centrālais varonis. Tāpat ar izcilu mīlestību un meistarību veidotā visas Buendiju dzimtas dvēsele Ursula nepārprotami ir rakstnieka neaizmirstamā vecmāmuļa Trankilina.

Pēc vectēva nāves, kad nakamajam rakstniekam ir tikai 8 gadi, vecāki viņu nodod Sipakuras internātskolā, kur jaunais Gabriels pēdējās klasēs sāk rakstīt dzejoļus. Pēc pāris gadu ilgām studijām Bogotā, kad tur sākas revolucionāri nemieri un universitāti slēdz, Gabriels Garsija Markess kadu laiku vēl turpina tieslietu studijas Kartahēnā, bet tad nododas žurnālistikai un laikā starp 1947. un 1952. gadu sāk publicēt arī pirmos stāstus. Tajos vēl vērojami atšķirīgi literāri uzslāņojumi, bet zīmīgi, ka, pēc rakstnieka paša vārdiem, viņš jau šajā laikā vectēva un vecmāmuļas ietekmē, kas vēl pastiprinājusies pēc tam, kad jauneklis piecpadsmit gadu vecumā kopā ar māti aizbraucis uz.Arakataku, lai tur pārdotu veco māju, iecerējis un uzmetumos pat sācis rakstīt romānu «Māja», no kura pēc gadiem pārdesmit — protams, gluži jaunā veidā — tapis romāns «Simts vientulības gadu». Un, ņemot vērā iekšējo idejisko saikni starp šo grāmatu un krietni vēlāk tapušo «Patriarha rudeni», nav nekāda pamata apšaubīt arī rakstnieka apgalvojumu, ka viņa ieceres pašos pirmsākumos bijusi doma par fantasmagoriskā Latīņamerikas diktatora tēla atveidi.

Literārās darbības sākotnējā posmā rakstītos stāstus Gabriels Garsija Markess apkopojis atsevišķā krājumā ar nosaukumu «Zilgā suņa acis» tikai 1976. gadā, pēc tam kad plašu slavu jau bija iemantojuši viņa romāni «Simts vientulības gadu» (1967) un «Patriarha rudens» (1975). Vairums šo stāstu ir tipiski literāri meklējumi Latīņamerikas ērmīgās īstenības izteiksmei un radušies stiprā Kafkas ietekmē. Rakstnieks, starp citu, pats apliecinājis, ka ārkārtīgi spēcīgu iespaidu uz viņu atstājis Kafkas stāsts «Metamorfoze», kurā attēlotas sīka ierēdnlša drausmīgās izjūtas, kad viņš, no rīta pamodies, ieraudzījis sevi pārvērtušos derdzigā kukainī. Arī Markesa darbos mēs vairākkārt sastopamies ar līdzīgām ainam. Kopumā šie stāsti, no kuriem daudzi palikuši tikai eksperimentāla uzskicējuma līmeni, cieš no pārmērīgas abstrakcijas, nenovēršamas liktenības un nāves motīvu vienpusīga izspīlējuma. Tāpēc latviski izdotajā izlasē uzņemti tikai daži no šā krājuma stāstiem — ar asāku sociālu un psiholoģisku šķautņu izstrādi vai arī rakstnieka vēlākā daiļradē tipisku motīvu spilgtiem aizmetņiem.

Pie Gabriela Garsijas Markesa literārās darbības pirmsākuma meklējumiem pieskaitāms arī apmēram šajā pašā laika posmā uzrakstītais (1951. gada pabeigtais, bet tikai 1955. gadā publicētais) lielākais darbs «Kritušās lapas». Seit jau spēcīgi iezimējas daudzi stilistiski paņēmieni, kas vēlāk jauna attīstības pakāpē izstrādāti citos darbos. Dzimtajai Arakatakai līdzīgā Makondo, kura pamazām kļūst par daudzos Markesa darbos attēlotu notikumu arēnu. Taja vēl aizvien ir dzīvas pilsoņu karu asiņaino notikumu atmiņas un atceres par leģendāro nemiernieku vadoni pulkvedi Aureljāno Buendiju. Svina smagā nomāktības nasta, kas iemājojusi kādreizējo cīnītāju dvēselēs, kā arī viņiem uzkrautais ārējo apstākļu varmācīgais slogs, liekas, šeit izdzēsis katru cerības dzirksti un apturējis pat pašu laika ritējumu.

Stāsta kompozicionālais izkārtojums trijos atšķirīgos monologos, kuriem, pie pašnāvībā miruša cilvēka zarka sēžot, ļaujas vecais pulkvedis, viņa meita un tās mazais dēlēns, bezcerības gaisotni padara vēl drūmāku, jo vienīgais gaišais aktīvākas cilvēcības atplaiksnījums ir pulkveža rīcībā, kad tas spīvā neatlaidībā cenšas izkarot kapa vietu cilvēkam, kuram varasnesēji tādu liedz.

Gados pavisam vēl jaunais rakstnieks šeit ķēries pie tādas īstenības elementu atveides, kas tolaik viņam vēl īsti nav bijusi pa spēkam, tāpēc kritika vienprātīgi atzīst, ka triju atsevišķu, bet visumā vienveidīgu domu plūsmu grodāks savijums īsti nav izdevies. Taču paliekama nozime Gabriela Garsijas Markesa daiļrades izpratnē šim stāstām ir tajā ziņā, ka šeit izvērstā veidā iezīmējas vardarbības un cilvēka vientulības motīvu izstrāde, kas kļūst par vadošo visā rakstnieka turpmākajā daiļradē. Interesanti atzīmēt, ka tieši ar šo grāmatu arī sākas ilgstošā diskusija par Folknera ietekmi Gabriela Garsijas Markesa daiļradē. Paradoksus mīlošais un savos izteicienos nereti pretrunīgais rakstnieks sākumā šādu ietekmi noliedzis, vēlāk gan paskaidrodams, ka visneatlaidīgāk viņš centies atbrīvoties tieši no viņam mīļāko rakstnieku ietekmes, bet savā runā Stokholmā sakarā ar Nobela prēmijas saņemšanu atklāti par savu skolotāju minējis Viljamu Folkneru. Taču tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka Markesa pasaule būtu radusies amerikāņu rakstnieka romānu darbības vietas Joknepatofas ietekmē vai arī Markesa leģendārajam pulkvedim Aureljāno Buendijam būtu tiešs sakars ar Folknera vecvectēvu pilsoņu kara pulkvedi Viljamu Folkneru.

Taču jautājums par kolumbiešu rakstnieka literārajiem skolotājiem nav izsmelts, pieminot tikai Kafku un Folkneru. Kad Gabriels Garsija Markess kā «E/ Espectador» korespondents 1955. gadā nokļūst Parizē un tur uzturas līdz 1957. gadam, viņš ar saviem stāstiem un spilgtajām reportāžām ir literārajā vidē pazīstams cilvēks. Markesa prāvais stāsts «Diena pēc sestdienas» Latīņamerikā jau saņēmis izcilu prēmiju. Starp citu, ieinteresetību izraisījusi arī izvērstā reportāža par kolumbiešu kuģa bojāeju un selgas plašumos palikušo vientuļo jūrnieku. Tā kā tur atsegti fakti, kas rāda, ka ar kontrabandu nodarbojas pat valdībai piederoši kuģi, saceļas liels tracis, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc avīzes redakcija savu līdzstrādnieku komandē uz Eiropu.

Parīzē Gabriels Garsija Markess vispirms strādā pie sava romāna «Nestundā», rūpīgi izslīpēdams ik rindu, taču atrautība no dzimtenes viņam traucē izstrādāt vienīgi Latīņamerikai īpatnējās detaļas, tāpēc viņš darbu noliek sāņus un ķeras pie romāna «Pulkvedim neviens neraksta». Vientuļais pulkvedis, kurš, badu ciezdams, gaida pensiju un ik dienas staigā uz pastu ceribā, ka tur beidzot būs atsūtīts tik ilgi gaidītais paziņojums, pēc paša Markesa vārdiem, viņam tik tuvs tāpēc, ka pats šajā laikā badojies un bieži iegriezies pastā, ceredams uz sūtījumu. Pie nelielās, bet ārkārtīgi koncentrētās un ietilpīguma ziņā vairākiem sējumiem līdzīgās nelielās grāmatas rakstnieks strādājis ar ārkārtīgu mīlestību, to pārrakstīdams deviņas reizes.

Neparasts prasīgums pašam pret sevi ir viena no Gabriela Garsijas Markesa raksturīgākajām ipašībam. Pie romāna «Nestundā» viņš atgriežas tikai pēc ilgāka laika, taču, kad šo darbu 1961. gadā laiž klajā kāda Madrides izdevniecība, rakstnieks sašutis par patvaļīgiem izteiksmes nogludinājumiem, neatzīst to par savu darbu un par grāmatas pirmo izdevumu uzskata 1966. gadā Meksikā izdoto sākotnējo variantu. Būtu aplam šadu izrīcību uzskatīt par sīkumainīgu iecirtību, jo rakstnieka prasīgums izriet no augstākā mērā sakāpinātas atbildības izjūtas. PJe «Simts vientulības gadiem», kad romāna iecere iznēsāta gadus divdesmit, paredzēto sešu mēnešu vietā Gabriels Garsija Markess nostrādā astoņpadsmit. Uzrakstītās trīssimt lappuses pēc Alēho Karpentjera «Apgaismības gadsimta» izlasīšanas viņš neapmierinātībā saplēš, bet galīgā redakcijā no tūkstoš trīssimt lappusēm galu galā atstāj tikai aptuveni piecus simtus. Tā kā rakstnieks tik ļoti ciena paradoksus un hiperbolas, tad varbūt viņa vārdi nav jāsaprot burtiski. Pats viņā izteicies, ka, strādadams pie stāsta, esot apmierināts, ja dienā izdevusies viena rindkopa, bet romāna dienas norma esot viena lappuse. Tādā pašā sakarā, runādams par rakstnieka darbu, Gabriels Garsija Markess atzinies, ka pasaulē neesot mokošākas izjūtas par to, kas viņu pārņemot, sēžoties pie baltas papīra lapas, lai uzrakstītu pirmo teikumu.

Taču tam visam nav nekā kopīga ar tiekšanos pēc kadas abstrakti ideālas mākslinieciskas pilnības. Gabriels Garsija Markess uzskata, ka revolucionāra rakstnieka vispirmais pienākums ir rakstīt labi un to nosaka ne tikai viņa atbildība par sava laikmeta sociālo un politisko īstenību, bet tāpat arī atbildība par jebkurām citām šīs Īstenības izpausmēm.

Jau minētā Kal kas un Folknera ietekme Gabriela Garsijas Markesa daiļrade Parizē pavadītajos gados papildinās ar citām ierosmēm. Seit vispirms minams Hemingvejs, kuru Markess uzskata par nepārspējamu īsas prozas meistaru, krietni zemāk vērtēdams pazīstama amerikāņu rakstnieka romānus. Manāmā Hemingveja ietekmē Gabriels Garsija Markess Parīzes perioda vai īsi pēc tā izstrādāja virkni rūpīgā apdarē un asā sociālā skanējumā ieturētus stāstus—«Saja pilsētā zagļu nav», «Brīnišķīgākā pēcpusdiena Baltasara mūžā», «Montjela atraitne» un dažus citus. Zināmā mērā tas būtu attiecināms arī uz viņa pirmo garāko romānu «Nestundā» ar skaudri reālistisku zīmējumu, lai gan tajā ir virkne motīvu, personu un atsevišķu situāciju, pie kuriem rakstnieks jauņā — latīņamerikaniskā — skatījumā atgriežas vēlāk uzrakstītos darbos ar spēcīgāku «brīnumainā» reālisma iekrāsojumu.

Varbūt atšķirīgo ietekmes elementu sintēzes grūtības ir viens no iemesliem, kuri pēc atgriešanās dzimtās Kārību jūras piekrastē izraisa vairakus gadus ilgu pieklusumu rakstnieka daiļradē. Gadus piecus viņš Venecuēla, Kubā un Meksikā darbojas galvenokārt žurnālistikā, gan visu laiku sevī iznēsādams no dzimtās Arakatakas līdzi paņemtās ieceres par pulkvežiem, nemierniekiem, brīnumainiem savērpumiom vienkāršo laužu dzīvē, nedzirdētiem vardarbības aktiem un nekustīgo, sastingušo vai pa apli ritošo laiku, kas līdzīgi smagam vākain nosedz ikdienišķās dzīves apnicīgo vienmuļību.

Sājos gados jau parādījušies tautas mitoloģiskajā domāšanā sakņotie Astūriasa un Karpentjera romāni, top vai iznākuši jaunakās paaudzes literātu darbi — paragvajieša Baslosa slavenais romāns «Cilvēka dēls», jo plašu ievērību guvušais meksikaņa Rulfo neparasti spēcīgais īsro-māns «Pedro Paramo», meksikāņa Fuentesa un talantīgā peruānieš« Ljosas pirmās grāmatas. Visus šos darbus iezīmē Latiņamerikas kontinenta specifiskās, nereti par «barokālām» nosauktās īpatnības, kur sajaucas visi cilvēces attīstības laikmeti, sākot ar pirmatnējo dzimtsiekārtu, feodālo koloniālismu un beidzot ar visizsmalcinātākajām civilizācijas struktūrām.

Gabrlela Garsijas Markesa agrīnās jaunības iespaidi, kā ari literārās darbības pirmie aizsākumi ieplūst šajā novatoriskajā «brīnumainā» reālisma gultnē, taču ilgus gadus rakstnieks — pēc paša vārdiem — jūt, ka panorāmiskam ar fantastikas elementiem caurvērptās brīnumainās īstenības tēlojumam viņam pietrūkst tāda toņa un valodas, kas stāstījumu padarītu ticamu. Visumā ierastākā reālistiska manierē uzrakstītos darbos par rēgainā gaisotnē tito Makondo vai kādu citu mazpilsētiņu ar līdzīgiem tēliem, sižetiskām situācijām un notikumiem viņš rakstījis zināmā mērā tikai kā sagataves savām lielajām iecerēm.

Ja Gabriela Garsijas Markesa vārdus uztveram burtiski, tad izpratne par to, kā panākams brīnumainības un realitātes organisks sakausējums, viņam radusies pēkšņas atskārsmes veidā, braucot automobilī ar sievu un dēliem no Mehiko uz Akapulko, un proti: par visneticamāko jāraksta tādā pašā vienkāršībā un pašsaprotamā, ikdienišķā ticībā, kā savā laikā par visfantastiskākajam lietām viņam bija stāstījusi vecmāmiņa Trankili-na. Rakstnieks, neievērodams sievas izbrīnu un iebildumus, griezis automobili atpakaļ uz Mehiko, sēdies pie galda un neatlaidīgā darbā uzrakstījis pasaulslaveno fantastisku motīvu un ikdienas realitātes caurausto romānu «Simts vientulības gadu», turklāt no vēstures maģistrālēm noma|us stāvošo Kolumbiju iesaistīdams tik plašā vēsturisku sakarību un civilizācijas pavērsienu kontekstā, ka viņa grāmatai grūti dot viennozīmīgu izskaidrojumu, kā jau tas parasti medz būt ar autentiskas mākslas parādībām.

Dīvainais gadijums ar ceļā pēkšņi radušos atskārtu, protams, ir mazliet anekdotisks, jo rakstnieka iecere briedusi gadiem ilgos urdošos mākslinieciskos meklējumos. To skaidri apliecina vienreizēji spilgtu stāstu parādīšanās 1961. gadā—«Dižās Mātes bēres» un «Zudušo laiku jūra». Sie, kā arī daži citi ar žilbinošu metaforu birumu un krāsainu rotaļu pārbagātie, apbrīnojami gleznainiem, reizēm uz gluži nesavienojamiem pretstatiem dibinātiem paradoksiem piesātinātie darbi jau izvirzās kā augstas virsotnes ne tikai Latīņamerikas, bet visas pasaules literatūrā.

Seit jāatzīmē reizēm paskarbā Gabriela Garsijas Markesa izcilākajiem darbiem rakstufigā emocionalitāte. Rakstnieks labprāt pieminējis kādreiz viņam sacītos angļu rakstnieka Greiema Grīna vārdus: «Mes, romānisti, drīzāk esam emocionāli nekā intelektuāli.» Virdžiniju Vulfu kolumbiešu rakstnieks vērtējis augstāk par Hemingveju tāpēc, ka viņa esot emocionālāka. Strādājot pie «Simts vientulības gadiem», Gabriels Garsija Markess ar drausmām domājis par to, ka neizbegami pienāks laiks nogalināt pulkvedi Aureljāno Buendiju. Kad šāds brīdis pienācis, rakstnieks ar sāpēs saviebtu seju uzkāpis guļamistabā un, nespēdams sievai neko tuvāk paskaidrot-, vairākas stundas gultā raudājis.

Ar jo spēcīgu poētisku izjūtu iezīmējas arī virkne tā saucamo Kārību jūras stāstu, kurus Gabriels Garsija Markess uzrakstījis pēc romāna «Simts vientulības gadu» pabeigšanas. Turklāt zīmīgi, ka emocionālais sakāpinājums šeit balstās uz paradoksāliem kontrastiem. Jau «Simts _yientulibas gados» pulkvedis mirst naktī, atbalstījies pret koku, kur apstājies, lai nokārtotu neatliekamu vajadzību, bet pēc viņa nāves pār visu pilsētu nolist dzeltenu ziedu lietus. Ļoti vecais seņjors ar milzīgajiem spārniem ir dīvains jūras piekrastē uzklīdis sirmgalvis, kuru iesloga vistu būri, lai ērmoto būtni pret samaksu rādītu kaimiņiem. Ar milzīgajiem spārniem vistu mēslus kulstīdams, viņš zvaigžņu gaismā naktīs dzied senas norvēģu jūrnieku dziesmas, līdz gurdiem spārnu vēzieniem atkal paceļas gaisā un izzūd. Visskaistākais slīkonis pasaulē ir no jūras izskalots apglumējis līķis, kuru zvejnieku sievas aizrautīgi aprūpē, ar to saistīdamas savas slēptās ilgas pēc cilvēciskākas dzīves, kad klinšainais jūras krasts pārvērstos zemes stūrīti ar baltam mājiņām un kauču jel kādu dobīti rožu iedēstīšanai. Roze kā apgarotakas dzīves simbols palaikam paradās pat satīriskā intonācijā ieturētajos Markesa darbos, uzdvesdama skumju aromatu stāstā «Nāve stiprāka par mīlu»; Un pat «Patriarha rudeni» gandrīz vai pilnīgi pārlopiskais, visas cilvēciskās jūtas zaudējušais fantastiski vecais tirāns pēkšņi iemīlas jauniņā priekšpilsētas meitenē un mulsi sēž viņas istabā — ar rozi rokās, kas kļūst it kā par tālas, senaizmirstas, nekad īsti neiepazītas cilvēcības sērīgu atspulgu.

Ciešā saistībā ar šo palaikam dziļi ieslēpto, bet aizvien samanāmo emocionālo strāvojumu ir rakstnieka atzīšanās, ka viņš varmācības atainojumā vairāk domājot par slepkavu nekā par noslepkavoto. Un tāpat laikam arī paradoksālais izteiciens, ka romāns «Patriarha rudens» ar baismīgā un reizē absolūti vientulīgā despota attēlojumu būtībā esot autobiogrāfisks, jo vientulība, ko radot slava, esot rada neierobežotas, tirāniskas varas izraisītai vientulībai.

Tāpat daudz liriski elēģisku momentu ir arī «Neticamajā un skumjajā stāstā par tiklo Erēndiru un viņas nežēlīgo vecmāmuļu», kiya sižets pirmajā acu uzmetienā varētu likties pat piedauzīgs. Taču rakstnieks tajā saskatījis tik baismīgu cilvēka visintīmāko jūtu veikalnieciski varmācīgu ekspluatāciju, ka šo motīvu vispirms ievērpis stāstā «Zudušo laiku jūra», pēc tam padziļinātākā variantā izmantojis romānā «Simts vientulības gadu», līdz beidzot izvērsis dziļi traģiskajā mīlas stāstā.

Romāna «Simts vientulības gadu» nosaukums un arī paša rakstnieka vairākkārt izsacītas atziņas radījušas vispārēju spriedumu, ka Gabriela Garsijas Markesa galvenā tēma esot vientulība. Taču tikpat bieži rakstnieks izteicies, ka viņa uzmanība allaž centrējoties varas un varmācības problēmas izstrādē. Patiesībā šeit nav nekādas pretrunas, jo vientulība Gabriela Garsijas Markesa izpratnē nav abstrakta psiholoģiska kategorija, bet ar Latīņamerikas konkrēto vēsturiski politisko īstenību saistīta parādība. Nežēlīgā zemes pirmiedzīvotāju masveida iznīcināšana, vairākus gadsimtus ilgā koloniālā atkarība, pēc tam asiņainās neatkarības cīņas, .vēlāk ilgstoši pilsoņu kari starp liberāļiem un konservatoriem, kas parasti aprobežojās tikai ar varas iegūšanu vai pārdalīšanu, gandrīz nekad neparaugot revolucionārā cīņā par radikāliem politiskiem un ekonomiskiem pārkārtojumiem, imperiālistisko spēku uzkundzēšanās, drausmīga masu nabadzība un analfabētisms — tāda ir Latīņamerikas vēsture, kurā tikai ap divdesmitā gadsimta vidu iezīmējas savstarpēja solidaritāte sīvā revolucionārā cīņā pret izkurtējušiem, bet jo necilvēciskākiem despotiskiem režīmiem.

Tirānijas fenomens jau kopš nemitīgo pilsoņu karu aizsākumiem allaž bijis Latīņamerikas literatūras uzmanības centrā, taču jo skaudru asumu tas ieguvis pēdējos gadu desmitos sakarā ar notikumiem Kubā, Cīlē, Nikaragvā un citās kontinenta zemēs. Turklāt raksturīgi, ka atšķirībā no agrāk rakstītiem darbiem tagad literatūra mazāk pievēršas tiešām šīs parādības atmaskojumam, kā tas bija vēl Astūriasa romānā «Seņjors prezidents», bet galveno vērību veltī cēlonisko kopsakarību un pašas despotijas rašanās un attīstības iekšējam mehānismam. Ir

zīmīgi, ka septiņdesmitajos gados gandrīz vienlaikus parādās šādai tematikai veltīti trīs izcilu rakstnieku darbi: paragvajieša Bastosa «Es, augstakais» (1974), kubieša Karpentjera «Metodes pārvērtības» (1974) un kolumbieša Gabriela Garsijas Markesa «Patriarha rudens» (1975). «Sīs zemes valstība» bijušā verga izvirzīšanās par «imperatoru» vēl ir tikai epizode, bet diktatoriskajiem režīmiem veltītajā romāna Karpen-tjers vardarbības problēmu risinājis jau daudz padziļinātākā veidā, vēstījumā vairidamies no jebkuriem vienkāršojumiem. Rakstnieks atzīst, ka despotisks tirāns ne jau vienmēr ir neizglītots varmāka. Karpentjers apsinās, ka Meksikas diktators Porflrio Diass, kurš savās rokās varu noturēja četrdesmit gadus, bijis pat arēji elegants un kulturāls cilvēks un pats nevienu nav nogalinājis, taču piekopis neželīgu genocīda politiku pret savas zemes indiāņiem. Tāpat Venecuēlas diktators Anto-nio Gusmans bijis tik izsmalcināts, ka spāniski runājis pat ar franču akcentu. Bet Gvatemalas diktators Kabrēra uzstājies kā Romas zinātņu un mākslas aizgādnis un savā zemē Minervai par godu uzcēlis templi. Taču patiesībā šie «kulturālie» despoti tautas apspiešanā ne par mata tiesu nav atpalikuši no citiem — pusanalfabētiskiem, rupjiem varmākām. Tāpēc rakstnieks brīdina, ka viņa darbā viss dibināts uz stingri pārbaudītiem faktiem un, jo neticamāks varētu likties viens vai otrs no viņa romānā attēlotiem notikumiem, jo stingrāk tas atbilst patiesiem vēstures faktiem.

Vēl grūtāku ceļu gājis Paragvajas rakstnieks Bastoss, izvēlēdamies vardarbibas fenomena, tā sakot, «optimālo» variantu. Viņa romāna varonis ir vēsturiska persona — Paragvajā uz mūžu par vienpersonisku valdoni izvēlēts kādreizējais atbrīvošanas cīņu vadītājs Rodrīgess de Fransija, kurš savas darbības sākumā patiesi realizējis arī progresīvas reformas. Rakstnieka uzdevums — izprast nosacītību, kādā sākotnēji progresīvs cilvēks,piesavinādamies neierobežotu varu, kļūst par brīvības un tautvaldības nodevēju, to realizējot it kā šo pašu ideālu vārdā. Pie aklas paklausības pieradinātā tauta zaudē patstāvīgas rīcības, ierosmes un domāšanas spēju, bet pats diktators ieslīgst aizdomīgumā, neuzticībā citiem, zaudē kādreizējos principus, ar vēsu vienaldzību izturas pret jebkuru svaigāku ideju un pārvēršas aklā varas pielūdzējā.

Vardarbības fenomena iztirzei—gan stipri atšķirīgā stilistikā un personāža izvirze — savu «Patriarha rudeni» šajos pašos gados veltījis art Gabriels Garsija Markess. Pati šā darba iecere rakstniekam radusies reizē ar «Simts vientulības gadiem», varbūt jau agrāk, tikai pakāpeniski izkristalizēdamās. Turklāt rakstnieks pa to laiku pacēlies slavas zenītā,' un gluži bez jebkādas, kaut vai skaidri neapjaustas ietekmes nevar palikt arī šis fakts. Ļoti zīmīgiem vārdiem par to ieminējies Vargass Ljosa savā runā 1967. gadā, saņemot starptautisko Romulo Gaļjēgosa prēmiju par romānu «Zaļā māja». Atzīmējis, ka šobrīd mainījusies agrākā neizpratnes un naida gaisotne, kurā smakuši daudzi Latīņameri-kas rakstnieki, Ljosa atgādina, ka jaunā situācija reizēm sevī slēpj vēl lielākas briesmas: «Tās pašas sabiedriskās aprindas, kuras agrāk atstūma rakstnieku un lēma viņu trimdai, tagad var nonākt pie secinājuma, ka izdevīgāk ir viņu pielabināt, pakļaut sev, piešķirt viņam ko līdzīgu oficiālam titulam. Tāpēc nepieciešams mūsu sabiedrībai atgādināt, kas to sagaida. Brīdināt, ka literatūra ir uguns, ka tās nozīmīgums pastāv nesamierinātībā un dumpi, ka rakstnieka eksistences jēga ir protestā, iebildīgumā, kritikā. Literārās daiļrades sākotnējais uzdevums ir netaisnīgas sabiedrības noliegums, nepilnīgas pasaules noraidījums.»

Šiem no Latīņamerikas vēsturiskās īpatnības izrietošajiem vārdiem visā turpmākajā daiļradē palicis uzticīgs Gabriels Garsija Markess,

risinādams diktatūras režīma problemātiku Kolumbijā un kaimiņu zemēs. Romānā «Patriarha rudens» rakstnieks ilgi un mokoši meklējis tādu pieeju despotisma fenomenam, kas dotu iespēju atsegt ne tikai šis parādības kontinentāli ģeogrāfiskās, bet ta vispārcilvēciskās vēsturiski filozofiskās saknes un būtību. Izeju Gabriels Garsija Markess atradis fantastiskās tēlainības paaugstinātā vērienīgumā un saspringtibā, milzīgu mākslinieciskās domas apjomu ietilpinot nelielā romānā. Pēc rakstnieka vārdiem, strādājot pie šā romāna, viņš reizēm pats īsti nav atskārtis, ko raksta — prozu vai stingrās formās neiekļautu dzejojumu. Rezultātā radies pasaules literatūrā unikāls darbs, kur ārkārtīgi neparastā stilistikā blīvējas daudzas lappuses gari teikumi ar tik niecīgu pieturas zīmju lietojumu, ka pats teikums zaudē šā jēdziena parasto jēgu un izvēršas vārdiskā panorāmā, kurā ietilpināti visdažādākie redzes leņķi, laika un telpas ziņā paradoksāli sastatījumi, kuriem griezīgas šķautnēs cauri laužas skaudras reālistiskas līnijas ar šodienai asi aktuālu skanējumu, bet visam pāri klājas spoži melaforisku zvaigžņu birga. Katrā ziņā šis domas un tēlainības maksimāli saspriegtais darbs, kurā dažbrīd pasmago lasījumu atliku likām kompensē kā sabiedriskā aktualitāte, tā stilistiski mākslinieciskā vienreizība, pieder pie «brīnumainā» reālisma visaugstākajām virsotnēm, no kurām jo skaidri saredzamas daudzveidīgās reālistiskās mākslas robežu tāles. Reizē ar to šeit acīm redzami iezimejas linija, kur it kā noslēdzas rakstnieka daiļrades līdzšinējais «Makondo» un «bezvārda pilsētiņas» cikls, iesniedzoties varbūt būtiski atšķirīgā idejiski mākslinieciskā aplocē ar jauniem sasniegumu solījumiem.

V. Melinovskis

SATURS

Kritušās lapas ..........

Pulkvedim neviens neraksta .....

Nestundā ...........

Sieviete, kura ieradās pulksten sešos . . Nēģeris Nabo, kurš lika eņģeļiem gaidīt

Kāds sajauc rozes.........

Isabelas monologs, nolūkojoties lietavās

Makondo pilsētiņā ........

Diena pēc sestdienas........

Diendusa otrdienā ........

Viena no šīm dienām ...... . .

Sajā pilsētiņā zagļu nav ......

Brīnišķīgākā diena Baltasara mūžā . . .

Montjela atraitne .........

Mākslīgās rozes .........

Dižās Mātes bēres ........

Zudušo laiku jūra.........

Ļoti vecais senjors ar milzīgajiem spārniem Visskaistākais slīkonis pasaulē .... Spoku kuģa pēdējais brauciens ....

Nāve stiprāka par mīlu.......

Neticamais un skumjais stāsts par tiklo Erēndiru un viņas cietsirdīgo vecmāmuļu

Meļinovskis V. Gabriels Markess pasaulē un pasaule viņā .........

Габриэль Гарсиа Маркес ' НЕДОБРЫЙ ЧАС Повести и рассказы Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке Составитель и переводчик В. Мелиховские Художкик 3. Кампарс

ИБ № 4652

Gabriels Garsija Md i kess NESTUNDA

Redaktoros G. Ramosa, I. Kačevska Mākslinieciskais redaktors I. Zvaguzis Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore M. Tirzite

Nodota salikšanai 30.12.85. Parakstīta iespiešanai 20.06.86. Formāts 84X108/32. Avīžu papus. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 27,72 uzsk. iespiedi.; 28,19 uzsk. krāsu nov.; 30.98 izdevn. I. Metiens 45 000 cks. Pasūt. N® 1705—5. Cena 3 rbļ.

« 20 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv.

24. Izdevn. Nv 133(32395)D —1015.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS. piedaloties Nozares kolektīvas lietošanas inf orinatlvajam skaitļošanas centram. Programmiste S. Balode.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komiteja» tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Klaumaua iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienibas gatve 11.

Markess G.

Ga 665 Nestundā: /Sast. un no sp. vai. tulk. V. Meji-novskis; II. Z. Kampars.— R.:Liesma, 1986. —525 lpp., il.

4703000000—133

84.7 Kol —44

G----------105—86

M801(U)—86

1

Marforio — tā itāliski tautas valodā tikusi dēvēta balta marmora antīkā statuja, uz kuras viduslaiku Romā uzlīmēti satīriski dzejoļi.

2

Negrete Horhc ATberto (1911—1953)—visā Latīņamerikā plaši pazīstams meksikāņu kinoaktieris un dziedonis. Tēlojis vairāk nekā 50 filmās, galvenokārt ar etnogrāfisku raksturu, un radījis romantisku zemnieku vidū sakņota jātnieka dziedoņa tēlu. (Tulk. piezīme.)

3

Lautaro Filipe (1535—1557)—araukāņu indiāņu cilts vadonis. Viņa vadībā araukaņi (tagadējas Cīles iq(lzivotāji) smagi sakāva kolonizatorus. Kritis kaujā. (Tulk. piezīme.)

4

Frensiss Dreiks (1540—1596) — angļu jūrasbraucējs, kurš bieži uzbruka spāņu kolonijām Rietumindijā. (Tulk. piezīme.)

5

Viljams Dempcrs (1652—1715)—pazīstams angļu jūrnieks, kurš vairākkārt braukājis Rictumindijas ūdeņos. (Tulk. piezīme.)

6

Rosal del Virrey (sp. vai.) — Vicckaraļu Rožudārzs. (Tulk. piezīme.)

7

Velns parāvis, viņš ir politisks Blakamans (Ir. vai.). Blakamans— varonis kāda Markesa stāstā, krāpnieks un melis. (Tulk. piezīme.)

8

Kā es dzīvoju, jūs anāt (Ir. vai.). (Tulk. piezīme.)

Content

Markess Gabriels Garsija Nestundā

HERMANAM VARGASAM KRITUŠAS LAPAS

PULKVEDIM NEVIENS NERAKSTA

NESTUNDĀ

SIEVIETE, KURA IERADĀS PULKSTEN SEŠOS

NĒĢERIS NABO KURS LIKA EŅĢEĻIEM GAIDĪT

KĀDS SAJAUC ROZES

ISABELAS MONOLOGS, NOLŪKOJOTIES LIETAVĀS MAKONDO PILSĒTIŅĀ

DIENA PĒC SESTDIENAS

DIENDUSA OTRDIENĀ

VIENA NO ŠĪM DIENĀM

ŠAJĀ PILSĒTIŅĀ ZAGĻU NAV

BRĪNIŠĶĪGĀKĀ DIENA BALTASARA MŪŽĀ

MONTJELA ATRAITNE

MĀKSLĪGĀS rozes

DIŽĀS MĀTES BĒRES

ZUDUŠO LAIKU JŪRA

ĻOTI VECAIS SEŅJORS AR MILZĪGAJIEM SPĀRNIEM

VISSKAISTĀKAIS SLĪKONIS PASAULĒ

SPOKU KUĢA pēdējais brauciens

NĀVE STIPRĀKA PAR MĪLU

NETICAMAIS UN SKUMJAIS STĀSTS PAR TIKLO ERĒNDIRU UN VIŅAS CIETSIRDIGO VECMĀMIŅU

GABRIELS MARKESS PASAULĒ UN PASAULE VIŅĀ

SATURS

1