Markess Gabriels Garsija

Neticamais un skumjais stāsts

Gabriels Garsija Markess

Neticamais un skumjais stāsts par tiklo Erēndiru un viņas cietsirdīgo vecmāmiņu

Atēna

Saturs

Zudušo laiku jūra Tulk. V Meļinovskis

Ļoti vecais seņjors ar milzīgajiem spārniem Tulk. V Meļinovskis

Visskaistākais slīkonis pasaulē Tulk. V Meļinovskis

Spoku kuģa pēdējais brauciens Tulk. V Meļinovskis

Nāve stiprāka par mīlu Tulk. V Meļinovskis

Blakamāns Labais, brīnumu pārdevējs Tulk. I. Elsberga

Neticamais un skumjais stāsts par tiklo Erēndiru un viņas cietsirdīgo vecmāmiņu Tulk. V Meļinovskis

Neticamais un skumjais stāsts par tiklo Erēndiru un viņas cietsirdīgo vecmāmiņu

ZUDUŠO LAIKU JŪRA

Janvāra beigās jūra kļuva skarba, sāka apskalot pilsētiņu ar biezu duļķi, un nedaudz nedēļu vēlāk izplatījās neciešama smirdoņa. Kopš tā laika iedzīvotāji visam atmeta ar roku, vismaz līdz nākamajam decembrim, un pēc pulksten astoņiem neviens vairs nebija nomodā. Taču togad, kad ieradās seņjors Herberts, jūra palika nemainīga vēl februāri. Pat gluži pretēji — tā kļuva aizvien rāmāka un mirdzošāka un marta pirmajās naktīs izdvesa smaržu.

-    Tobīass to sajuta. Krabji viņam bija apriebušies, un lielāko nakts daļu viņš pavadīja, tos iztrenkādams no gultas, līdz atkal uzpūta vējiņš un viņš atkal varēja gulēt. Garajos bezmiega brīžos viņš bija iemanījies izšķirt jebkuru gaisa pārmaiņu. Un tā, sajūtot rožu smaržu, viņam nemaz nevajadzēja atvērt durvis, lai pārliecinātos, ka tā nāk no jūras.

-   Viņš piecēlās vēlu. Klotilde pagalmā jau bija iekurinājusi uguni. Pūta spirgts vējiņš, un visas zvaigznes bija savās vietās, bet saskaitīt tās līdz pašai pamalei nebūtu viegli, jo traucēja jūras izstarotā gaisma. Pēc kafijas iebaudīšanas Tobīass aukslējās sajuta nakts kņudoņu.

Šonakt, viņš atcerējās, notika kas neparasts. ptiKlotilde, protams, neko nebija jutusi. Viņa gulēja tik ciešā miegā, ka aizmirsa pat sapnī redzēto.

-    Tā bija rožu smarža, Tobīass teica, un es esmu pārliecināts, ka tā nāca no jūras.

-   Es nezinu, kā smaržo rozes, Klotilde ieminējās.

Varbūt viņa runāja patiesību. Pilsētiņa bija izkveldēta, zeme sakaltusi, salpetra nogulsnes sasprēgājušas, un tikai paretam kāds no citurienes atveda ziedu pušķīti, lai to iesviestu jūrā tajā vietā, kur tika iemesti mirušie.

-   Ta ir tā pati smarža, kāda nāca no Gvakamajalas slīkoņa, Tobīass paskaidroja.

-    Labi, Klotilde pasmaidīja, bet, ja smarža bija tīkama, tad vari būt drošs, ka tā nenāca no šejienes jūras.

Šejienes jūra patiesi bija barga. Palaikam, kad tīkli izvilka tikai uzvirmotu duļķi, pilsētiņas ielas pēc bēguma bija pilnas ar nosprāgušām zivīm. Spridzinot ar dinamītu, uzpeldēja senlaikos bojā gājušu kuģu paliekas.

Nedaudzās pilsētiņā palikušās sievietes, tāpat kā Klotilde, ēdienu gatavoja ar īgnu prātu. Un, tāpat kā viņa, arī vecā Hakoba laulene bija piecēlusies agrāk nekā parasti, uzkopusi istabu un brokastu laikā ļāva vaļu savai nelāgajai omai.

-   Mana pēdējā vēlēšanās, viņa vīram paziņoja, ir tāda — lai es tiktu dzīva aprakta.

Viņa to teica tā, it kā gulētu uz nāves gultas, taču patiesībā sēdēja brokastu galda galā ēdamistabā ar lieliem logiem, pa kuriem visā mājā straumēm ieplūda marta rīta spozme. Viņai pretim, savu izsalkumu rāmi remdinādams, sēdēja vecais Hakobs, vīra cilvēks, kurš savu sievu mīlēja tik gauži un kopš tik sena laika, ka ij iedomāties nespēja citas ciešanas kā vien tās, kuru cēlonis bija paša veča.

-   Es gribu nomirt drošā pārliecībā, ka mani apraks zemē kā visus pieklājīgus ļaudis, viņa teica. Un, lai patiesi tā notiktu, man nekas cits neatliek kā aiziet kur tālāk un izlūgties, lai mani aprok dzīvu.

Nevienam tev tas nav jāizlūdzas, dziļā mierā atbildēja vecais Hakobs. Es pats tevi tur aizvedīšu.

Tad pošamies ceļā, sieva teica, jo es miršu pavisam drīz.

Vecais Hakobs vērīgi nopētīja savu veču. Vienīgi acis tai bija saglabājušās jaunas. Kauli locītavās bija samezglojušies un atgādināja noblietētu zemi, taču galu galā tie aizvien pēc tādas bija izskatījušies.

— Tu nekad neesi bijusi spirgtāka kā šobrīd, viņš aizrādīja.

—    Šonakt, viņa nopūtās, es sajutu rožu smaržu.

— Neraizējies, — vecais Hakobs sievu mierināja. Ar mums, mazajiem ļaudīm, tas palaikam tā atgadās.

—  Nekā tamlīdzīga, sieva iebilda. Es mūždien esmu lūgusi dievu, lai nāves stundiņa man tiktu pavēstīta jau laikus un es varētu nomirt kaut kur tālu no šejienes jūras. Rožu smarža šajā pilsētiņā var būt tikai Dieva Tā Kunga dota zīme.

Vecajam Hakobam neatlika nekas cits kā lūgt, lai viņam tiktu atvēlēts kāds brīdis visa pienācīgai nokārtošanai. Viņš bija dzirdējis runājam, ka ļaudis nemirst vis tad, kad vajadzētu, bet gan tad, kad to vēlas, un viņu nopietni satrauca sievas paredzējums. Satrauca tik lielā mērā, ka vecais Hakobs pat apsvēra, vai, šim brīdim pienākot, patiesi nevajadzētu sievu aprakt dzīvu.

Pulksten deviņos tika atvērta telpa, kur agrāk bija bijis veikaliņš. Pie durvīm viņš nolika divus krēslus un galdiņu ar dambretes spēli un visu rīta cēlienu pavadīja sacensībās ar nejaušiem pretiniekiem. No savas vietas viņš redzēja pilsētiņas drupas, mājas, ko izķēmoja saules izkrimstu senu krāsojumu plēksnes, un ielas viņā malā gabaliņu jūras.

Pirms pusdienām viņš, kā aizvien, spēlēja ar donu Māksimo <omesu. Vecais Hakobs nevarēja iedomāties lēnprātīgāku pretinieku kā šo vīru, kurš neskarts bija izgājis cauri diviem

Pilsoņu kara gadiem un tikai trešajā zaudējis vienu aci. Pēc tīši paspēlētas partijas viņš partneri aizturēja nākamajai.

-    Sakiet man vienu, don Māksimo, viņš pēc brīža iejautājās, vai jūs spētu dzīvu aprakt savu sievu?

-   Noteikti,«dons Māksimo Gomess paziņoja. Ticiet, ka man rokas neiedrebētos.

Vecais Hakobs sadrūmis apklusa. Bet tad, ļaudams sev noņemt vienu no labākajām ripiņām, nopūtās:

-   Lieta tāda, ka Petra drīz mirs.

Dons Māksimo nepamirkšķināja ne acu. Tādā gadījumā, viņš teica, jums nav nekādas vajadzības viņu aprakt dzīvu. Un pievāca divas ripiņas, reizē iegūdams dāmu. Bet pēc tam ar savu vienīgo skumji asarojošo aci cieši nolūkojās pretiniekā.

-   Kas jums atgadījies?

-   šonakt, vecais Hakobs paskaidroja, — viņa saodusi rožu smaržu.

-   Tad jau būtu jāmirst pusei no pilsētiņas iedzīvotājiem, sacīja dons Māksimo Gomess. Šorīt taču ne par ko citu nedzird runājam.

Vecajam Hakobam vajadzēja krietni nopūlēties, lai vēlreiz zaudētu, partneri neapvainojot. Novācis galdiņu un krēslus, viņš noslēdza telpu un devās meklēt kādu, kurš būtu samanījis rožu smaržu. Beidzot izrādījās, ka tikai Tobīass par to bija pārliecināts. Talab vecais Hakobs palūdza Tobīasu it kā nejauši iegriezties viņa mājā un visu pastāstīt sievai.

Tobīass šo lūgumu izpildīja. Ap četriem, saposies it kā ciemiem, viņš iegriezās vecā Hakoba mājā, kur gaitenī veča pašreiz sakārtoja vīram nepieciešamās drēbes, kad tas būs kļuvis par atraitni.

Tobīass ienāca gaitenī tik klusu, ka vecā satrūkās.

-    Žēlīgais dievs! viņa iesaucās. Es domāju, ka ieradies erceņģelis Gabriels.

Nu, tad pārliecinieties, ka jums misējies, — Tobīass ierunājās. Tas esmu es un atnācu, lai jums ko pastāstītu.

Hakoba sieva sakārtoja acenes un atkal ķērās pie darba.

Es jau zinu, ko jūs stāstīsiet, viņa teica.

-   Un ko īsti? Tobīass atvaicāja.

m Ka šonakt esat manījis rožu smaržu.

*    Kā jūs to zināt? vīlies jautāja Tobīass.

Manos gados, veča paskaidroja, cilvēkam ir tik daudz laika pārdomām, ka viņš kļūst par gaišreģi.

Vecais Hakobs, kurš stāvēja dibenistabiņā, ausi pie starpsienas piespiedis, apkaunots izslējās.

-   Ko tu iedomājies, siev! viņš iesaucās caur sienu, pagriezās un ienāca gaitenī. Tu nemaz tam neticēji.

-   Šis puika melo, viņa atbildēja, galvu nepaceldama. Neko viņš nav manījis.

— Tas bija ap vienpadsmitiem, Tobīass paskaidroja, — es tobrīd trenkāju krabjus.

Vecā Hakoba sieva turpināja lāpīt kādu apkaklīti.

-       Meli, viņa tiepās. Visiem zināms, ka tu esi viltnieks. Ar zobiem nokodusi pavediena galu, viņa pāri acenēm paskatījās uz Tobīasu. Neapjēdzu vienīgi to, kas tevi dzina piezieķēt matus ar vazelīnu un nospodrināt kurpes tikai tāpēc vien, lai <&tnāktu un mēģinātu mani piemuļķot. tbKopš šās reizes Tobīass sāka uzmanīt jūru. Uzkāris guļamtīklupagalma galerijā, viņš nakti pavadīja nomodā, pārsteigts par to, kas notiek pasaulē, kamēr ļaudis guļ. Daudzas naktis viņš dzirdēja krabju izmisīgo čabināšanos, tiem mēģinot uzčāpot pa pamatu balstiem, un tikai pēc daudzu nakšu veltīgām pūlēm tie pagura, lapat viņš iepazinās ar Klotildes gulēšanas veidu. Tobīass atklāja, ka, karstumam palielinoties, viņas krākšana, kas atgādināja flautas skaņas, kļuva aizvien stieptāka, līdz jūlija tveicē tā pārvērtās vienā vienīgā gurdā notī.

Sākumā Tobīass vēroja jūru tā, kā to darītu ikviens tās pazinējs, skatu vienam apvāršņa punktam pievērsis. Viņš redzēja, kā mainās tās krāsa. Redzēja, kā tā nodziest un kļūst putojoša un duļķaina, un izverd piedrazotas atraugas, kad lietavas tai izraisīja kārtējās vēdergraizes. Taču pamazītēm viņš mācījās jūru novērot tā, kā darītu ikviens tās labs pazinējs, nemaz uz to nelūkodamies, taču nespēdams to aizmirst pat miegā.

Augustā nomira vecā Hakoba sieva. Rītausmā viņu mirušu atrada gultā, un tās līķi vajadzēja, tāpat kā visus citus mirušos, iesviest bez ziediem jūrā. Bet Tobīass vēl aizvien cerēja. Viņš bija tik ilgi cerējis, ka tas jau pārvērtās par veidu, kādā viņš skatījās. Kādu nakti, atlaidies guļamtīklā, Tobīass atskārta, ka gaisā kaut kas grozījies, la bija mainīga brāzma — kā toreiz, kad japāņu kuģis ostas vārtos izgāza sapuvušu sīpolu kravu. Pēc tam smirdoņa sastinga un palika nekustīga līdz pat rīta svīdumam. Tikai tad, kad Tobīass juta, ka tā satverama ar rokām, lai parādītu citiem, viņš izlēca no guļamtīkla, iegāja istabā pie Klotildes un vairāk lāgu sapurināja.

Te nu būs» — viņš teica.

Klotildei vajadzēja smaku noraust ar pirkstiem tikpat kā zirnekļu tīmekļus, lai varētu piecelties. Bet tad viņa atkrita atpakaļ iesildītajos palagos.

-   Piķis ar ārā! — viņa iesaucās.

Tobīass vienā lēcienā izmetās pa durvīm, izskrēja ielas vidū un sāka kliegt. Viņš kliedza no visa spēka, dziļi atvilka elpu un atkal kliedza, tad apklusa un ieelpoja vēl dziļāk, taču jūra joprojām izdvesa smaržu. Tomēr Tobīasam neviens neatbildēja. Tāpēc viņš sāka iet no mājas uz māju un klauvēt, ieskaitot pat tās, kuras nevienam nepiederēja, līdz viņa saceltais ļembasts saplūda ar suņu rejām un pamodināja visus pilsētiņas iedzīvotājus.

Daudzi smaržu nemaz nemanīja. Bet citi, jo sevišķi gados vecākie, nonāca liedagā, lai labāk to izbaudītu. Tas bija blīvs aromāts, kurš neatstāja vietu nevienai citai pagātnes smaržai. Vairāki pilsētiņas iedzīvotāji, kuri bija paguruši, to ostīdami, atgriezās mājās. Tomēr vairums ļaužu palika, lai pludmalē izgulētu savu miegu. Rītausmā smarža bija tik tīra, ka jau kļuva žēl to elpot. Tobīass nogulēja gandrīz cauru dienu. Klotilde pamodināja viņu diendusas laikā, un viņi abi visu pēcpusdienas cēlienu pavadīja meņģēdamies gultā, nemaz neaizslēguši durvis uz pagalmu. Vispirms viņi draiskojās kā sliekas, tad kā truši un Visbeidzot kā bruņurupuči, līdz visa pasaule sadrūma un sāka patumst. Bet gaisā vēl aizvien bija jaušamas rožu pēdas. Palaikam istabā ieplūda mūzikas viļņi.

— Ta nāk no Katarīno iestādes, Klotilde teica. Tur droši vien kāds ieradies.

Bija ieradušies trīs vīrieši un viens meitietis. Katarīno Nodomāja, ka var atnākt vēl citi, un mēģināja sakārtot patafonu. Kad tas neizdevās, palīgā tika lūgts Pančo Aparesīdo, kurš pieprata visu, un viņam bija kaste ar daždažādiem rīkiem un prasmīgas rokas.

Katarīno iestāde bija savrupa māja netālu no jūras krasta. Tajā bija plaša zāle ar galdiņiem un sēdekļiem un vairākām istabiņām aiz tās. Vērodami Pančo Aparesīdo darbu, atnākušie trīs vīrieši ar savu meitieti, pie letes nosēdušies, klusēdami dzēra, cits pēc cita palaikam nožāvādamies.

Pēc daudziem izmēģinājumiem patafons darbojās. Dzirdot tālo, bet skaidri uztveramo mūziku, cilvēki pārtrauca sarunas. Kādu brīdi viņi nolūkojās cits citā, ne vārda nesacīdami, jo tikai tagad apjēdza, cik veci kļuvuši kopš tā laika, kad pēdējo reizi bija dzirdējuši mūziku.

Pēc pulksten deviņiem Tobīass redzēja, ka visi vēl ir nomodā. Pilsētiņas iemītnieki sēdēja pie durvīm, klausīdamies Katarīno vecās skaņuplates ar tādu pašu bērnišķīgu padevību «Metenim, kādā tiek vērots debess spīdekļu aptumsums. Katra skaņuplate atgādināja kādu mirušo, kāda ēdiena garšu pēc ilgas slimošanas vai arī kaut ko tādu, ko reiz pirms ilgiem gadiem bija vajadzējis paveikt jau nākamajā dienā, bet kas aizmāršības dēļ bija palicis neizdarīts.

Mūzika apklusa vienpadsmitos. Daudzi aizgāja gulēt, ticēdami, ka uznāks lietus, jo virs jūras brieda tumša tūce. Taču mākonis nolaidās zemāk, kādu brīdi peldēja pa ūdens virsu un tad nogrima. Augšā palika tikai zvaigznes. Pēc neilga brīža no pilsētas jūras virzienā uzvēdīja vēja pūsma, atnesdama sev līdzi rožu smaržu.

-   Ko es teicu, Hakob! iesaucās Māksimo Gomess. Mēs to jūtam jau otru reizi. Esmu pārliecināts, ka turpmāk to jutīsim katru vakaru.

-    Pasargi, dievs! vecais Hakobs atbildēja. Šī smarža manā mūžā ir vienīgā, kas atnākusi pārāk vēlu.

Viņi bija spēlējuši dambreti tukšajā veikaliņa telpā, nepiegriezdami vērību skaņuplatēm. Atmiņas bija tik senas, ka neatradās skaņuplate, kas būtu pietiekami veca, lai tās pamodinātu.

-   Es gan ne sevišķi visam tam ticu, dons Māksimo Gomess sacīja. Kad tik daudz gadu alkts pēc zemes un ar tik daudz sieviešiem sapņots par kādu kaktiņu, kurā iesēt puķes, nav nekāds brīnums, ka cilvēks beidzot to visu sāk saost un pat notic, ka viss notiek īstenībā.

-   Bet mēs taču to saodām paši ar savu degunu, vecais Hakobs ieminējās.

-    Nav svarīgi, dons Māksmio Gomess atbildēja. Kara gados, kad revolūcija jau bija zaudēta, mēs visi tik ļoti ilgoi jāmies pēc kāda ģenerāļa, ka redzējām parādāmies pavisam; dzīvu, ar miesu un kauliem, hercogu Mārlboro. Es viņu tiku. redzējis pats savām acīm, Hakob.

Pulkstenis jau bija pāri pusnaktij. Palicis viens, vecais Hakobs aizslēdza veikaliņa telpu un iegāja ar gaismu guļamistabā,

Pa jūras zaigojumā ietverto logu viņš redzēja klinti, no kuras sairušos iemet jūrā.

— Petra! viņš klusinātā balsī pasauca.

Bet viņa to nevarēja dzirdēt. Šajā brīdī viņa peldēja gandrīz ūdens virspusē Bengālijas līča dienasvidus spozmē. Viņa bija pacēlusi galvu, lai redzētu cauri ūdenim kā apgaismotā skatlogā peldam milzīgu okeāna tvaikoni. Taču viņa nevarēja saskatīt savu vīru, kurš šajā mirklī pasaules otrā malā atkal sadzirdēja Katarīno patafonu.

—    Ielāgo, vecais Hakobs teica. Nav vēl ne seši mēneši, kad viņi tevi dēvēja par jukušu, bet tagad paši svin svētkus par godu šai smaržai, kura tev nesa nāvi.

Gaismu nodzēsis, viņš nolikās gultā. Brīdi ļāvās vecu ļaužu drebelīgajai raudāšanai, taču drīz vien iemiga. Ja vien varētu, es no šīs pilsētas aizvāktos, viņš caurmiegā šļupstēja. Laistos kauču pie paša nelabā, ja vien varētu Sagrabināt divdesmit peso.

»Kopš šīs nakts smarža jūrā saglabājās vairākas nedēļas. Tā iesūcās mājeļu koksnē, pārtikas produktos un dzeramūdenī, un nekur no tās nebija glābiņa. Daudzi bažījās, to sajutuši paši savu izkārnījumu garaiņos. Abi vīri un meitietis, kuri bija ieradušies Katarīno iestādē, piektdien no turienes aizgāja, bet sestdien ar jezgu tajā atgriezās. Svētdien saradās vēl vairāk ļaužu. Ti®. ņudzēt ņudzēja visās malās, meklēdami ko ēdamu un kur pārgulēt, tā ka visas ielas bija pārpildītas.

«Viņu nāca arvien vairāk. Meitieši, kuri, pilsētiņai pamirstot, bija no tās aizgājuši, tagad atgriezās Katarīno iestādē. Viņas bija resnākas un spilgtāk izkrāsojušās un atnesa jaunlaiku skaņuplates, kuras nevienam nekādas atmiņas neuzjundīja. Atgriezās arī daži no agrākajiem pilsētiņas iedzīvotājiem. Viņi citā malā bija vai pušu plēsušies, lai tiktu pie skanošā, bet, dižodamies ar savu bagātību, atgriezās ar tām pašām drēbēm, ar kurām bija aizgājuši. Uzradās mūzika un mantu izlozes, loteriju galdi, gaišreģi un nolīgstami slepkavas, un vīri, kuri, ap kaklu apvijuši indīgas čūskas, piedāvāja pirkšanai mūžīgas dzīvošanas eliksīru. Atnācēji plūda šurp vairākas nedēļas — pat vēl pēc tam, kad bija sākušās pirmās lietavas, jūra kļuva nemierīga un pagaisa rožu smarža. Reizē ar pēdējiem atnācējiem ieradās arī kāds garīdznieks. Viņš apstaigāja malu malas, ēzdams kafijas tasē atmiekšķētu maizi, un pamazītēm sāka noliegt visu to, kas bija parādījies pirms viņa: loterijas spēles, jauno mūziku un veidu, kādā tās pavadībā tika dejots, līdz nosodīja arī nesen ieviesušos paradumu naktīs gulēt pludmalē. Kādu pēcpusdienu Melhora mājā viņš noturēja jūras smaržai veltītu svētrunu.

-   Pateicieties debesīm, mani bērni, viņš teica, jo tā ir Dieva la Kunga smarža.

Kāds no klausītājiem viņu pārtrauca: Kā jūs, cientēv, varat to zināt, ja pats vēl neesat sajutis?

-  Svētie raksti, viņš paskaidroja, skaidri un gaiši runā par šo smaržu. Mēs atrodamies la Debesu Ieva izredzētā pilsētā.

Svētku laikā Tobīass kā mēnessērdzīgs klaiņoja. Reiz viņš aizveda Klotildi nogaršot pusdienas. Viņi iztēlojās uz milzīgām summām spēlējam ruleti, pēc tam aplēsa guvumu un jutās bezgala bagāti ar naudu, ko būtu varējuši laimēt. Taču kādu vakaru ne tikai viņi, bet viss ļaužu bars, kurš bija saplūdis pilsētiņā, ieraudzīja daudz vairāk naudas, nekā jebkurš no tiem būtu spējis iedomāties.

Tas notika tajā vakarā, kad pilsētiņā ieradās seņjors Herberts. Viņš parādījās pēkšņi, ielas vidū novietoja galdu un uz tā uzlika divus čemodānus, līdz malām pilnus ar naudaszīmēm. Naudas viņam bija tik daudz, ka sākumā neviens to neievēroja, jo nebija ticams, ka tā varētu būt patiesība. Bet, kad seņjors Herberts sāka šķindināt zvārgulīti, ļaudis beidzot noticēja un pievirzījās tuvāk, lai paklausītos, kas atnācējam sakāms.

-    Es esmu visbagātākais cilvēks zemes virsū, viņš paziņoja. Man ir tik daudz naudas, ka nezinu, kur to likt. Un, tā kā turklāt arī sirds man ir tik plaša, ka tai krūtīs nav vietas, esmu apņēmies apceļot pasauli un atrisināt visas cilvēcei radušās problēmas.

Viņš bija liels un krāsains. Runāja skaļi un vienā laidā, žestikulēdams ar izģindušām un vājām rokām, kas izskatījās kā nule ieziepētas. Runāja viņš kādu pusstundu un pēc tam atpūtās. Tad atkal pašķindināja zvārgulīti no jauna un atsāka runāt. Runas vidū kāds no klausītāju pūļa pavicināja ar platmali un viņu pārtrauca:  Labi, mister, pietiek dzisināt muti, labāk sāciet izdāļāt savu naudu!

Nē, tā tas neies, seņjors Herberts attrauca. Ne no šā, ne no tā sākt izdāļāt naudu būtu ne tikai netaisnīgi, bet tas fnedotu arī nekāda labuma.

Ar skatienu atradis vīrieti, kurš viņu bija pārtraucis, seņjors Herberts ar rokas mājienu aicināja to panākt tuvāk. Pūlis vīrietim pašķīra ceļu.

—  Turpretim, seņjors Herberts turpināja, — šis mūsu nepacietīgais draugs dod mums iespēju paskaidrot, kādai vajadzētu būt taisnīgākai bagātību sadalei, un, roku pastiepis, palīdzēja tam iznākt priekšā.

- Kā tevi sauc?

- Patrīsio.

— Labi, Patrīsio, seņjors Herberts teica. Kā visiem ļaudīm, tā ari tev jau labi sen būs kāda vajadzība, ko tu nevari apmierināt.

Patrīsio noņēma platmali un piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Un kāda tā ir?

Mana vajadzība ir tāda, Patrīsio paskaidroja, ka man nav naudas.

Un cik tev tās vajadzētu?

-   Četrdesmit astoņus peso.

Seņjors Herberts uzvaroši iesaucās. Četrdesmit astoņus peso, viņš atkārtoja. Pūlis viņam aplaudēja.

-            Labi, Patrisio, seņjors Herberts turpināja. Tagad pasaki man vienu — ko tu proti darīt?

-   Daudz ko.

-            Izšķiries par vienu, seņjors Herberts teica, ko tu proti vislabāk.

-           Lai notiek! Patrisio atbildēja. Es protu atdarināt putnu balsis.

Atkal aplaudēdams, seņjors Herberts vērsās pie ļaužu pūļa:

-           Tātad, seņjori un seņjoras, mūsu draugs Patrisio, kurš labi protot atdarināt putnu balsis, tūlīt mums atkārtos četrdesmit astoņas no tām un tādā veidā atrisinās sava mūža lielāko problēmu.

Pūlim izbrīnā klusējot, Patrisio sāka klaigāt kā putns. Brīžiem svilpodams, brīžiem ar rīkli gulgodams, viņš atdarināja visus pazīstamos putnus, sasniegdams vajadzīgo skaitli ar tādiem, kuri nevienam nebija zināmi. Beigās seņjors palūdza aplaudēt un pasniedza Patrisio četrdesmit astoņus peso.

-           Bet tagad, seņjors Herberts aicināja, nāciet pa vienam. Rītdien līdz šai pašai stundai es būšu šeit, lai cilvēkiem palīdzētu atrisināt viņu grūtības.

Vecais Hakobs šo jaunumu uzzināja no cilvēkiem, kuri gāja garām viņa mājelei. Ar katru jaunu vēsti sirds viņam kļuva aizvien lielāka, līdz viņš sajuta, ka tā teju, teju pārplīsīs.

-   Kādas ir jūsu domas par šo svešzemnieku? viņš jautāja. :

Dons Māksimo Gomess paraustīja plecus.

-   Viņš droši vien ir filantrops.

-           Ja tikai es ko prastu, vecais Hakobs noteica, tad arī esj tagad tiktu galā ar savu problēmiņu. Tā taču tīrais nieks: divdesmit peso.

-   Jūs ļoti labi spēlējat dambreti, dons Māksimo Gomess ieminējās.

Vecais Hakobs, liekas, tam nepiegrieza vērību. Taču, palicis viens, dambretes galdiņu un ripiņas ievīstīja avīzē un aizgāja aicināt uz spēli seņjoru Herbertu. Viņš gaidīja savu kārtu līdz pusnaktij. Beidzot seņjors Herberts lika pievākt savas lādes un Atvadījās līdz nākamajam rītam.

Seņjors Herberts negāja gulēt, bet kopā ar vīriem, kuri nesa viņa lādes, ieradās Katarīno iestādē, kurp devās arī ļaužu pūlis ar savām problēmām. Pamazītēm viņš tās atrisināja, turklāt tādā daudzumā, ka beidzot Katarīno iestādē palika tikai meitieši, kā arī daži vīrieši ar savām neatrisinātajām problēmām. Bet pašā zāles galā sēdēja vientuļa sieviete, kura lēnītēm apvēdinājās ar kādu propagandas kartona gabalu, rž Un tev, seņjors Herberts meitietim uzsauca, kāda ir tava problēma?

Sieviete pārtrauca apvēdināties.

-    Mani tu, mister, neieķēpā savā uzdzīvē! viņa sauca pāri visai zālei. Man nav nekādu problēmu, es esmu mauka, jo poņemos tikai ar puisiešu pariktēm.

Seņjors Herberts paraustīja plecus. Viņš joprojām dzēra aukstu alu, gaidīdams, vai kādam neradīsies problēma. Viņš svīda. Brīdi vēlāk no pulciņa, ar kuru kopā viņš sēdēja pie galda, iznāca sieviete un klusā balsī viņam ko iečukstēja. Viņai bija problēma par piecsimt peso.

-   Un par cik tu esi dabūjama? seņjors Herberts viņai apjautājās.

-   Par pieciem peso.

- Iedomājies tikai! seņjors Herberts teica. Tad jau sanāk vesels simts puisiešu.

Tas nav svarīgi, meiča atbildēja. Ja es tādu naudu uzreiz saņemtu, tie manā mūžā būtu pēdējie.

Seņjors Herberts vērīgi nopētīja meiču, la bija ļoti jauniņa, ar trausliem kauliem, taču viņas acis pauda klaju apņēmību.

-   Lai notiek! seņjors Herberts teica. Ej savā istabā, un es tev tos iesūtīšu, katru ar pieciem peso.

Izgājis uz ielas, seņjors Herberts pašķindināja zvārgulīti. Septiņos rītā Tobīass pamanīja, ka Katarino iestāde ir atvērta. Viss bija kluss. Seņjors Herberts, nomiegojies un no izdzertā alus pietūcis, kontrolēja meičas istabā ieejošos vīriešus.

Arī Tobīass tur iegāja. Meiča viņu pazina un bija pārsteigta, redzēdama Tobīasu ienākam savā istabā:

-   Vai tad tu ari?

-   Man teica, lai es ejot iekšā, Tobīass paskaidroja. Iedeva man piecus peso un piekodināja: tikai nekavējies!

Meiča noņēma no gultas piesmirkušo palagu un palūdza Tobīasu to saturēt aiz viena gala. Tas bija smags kā buru audekls. Viņi to izžņaudzīja, aiz galiem turēdami, līdz palags atguva savu dabisko svaru. Kad matraci apgrieza, sviedri tam iztecēja pa otru pusi. Tobīass kaut kā nodarīja savu darāmo. Aiziedams viņš nolika pie gultas savus piecus peso uz naudaszīmju gubiņas, kas augtin auga.

-    Sūti šurp visus, ko vien vari, seņjors Herberts viņam teica, lai mēs pirms pusdienas tiktu ar šo padarīšanu galā!

Meiča pavēra durvis un palūdza aukstu alu. Viņa redzēja vairākus vīriešus gaidām.

-   Cik vēl trūkst? viņa apjautājās.

-   Sešdesmit trīs, seņjors Herberts atbildēja.

Vecais Hakobs augu dienu nogaidīja ar savu dambretes galdiņu. Vakaram satumstot, pienāca viņa kārta; viņš paskaidroja savu problēmu, un seņjors Herberts pieņēma piedāvājumu. Ielas vidū pie galda viņi novietoja divus krēslus, uzlika uz tā dambretes dēli, un vecais Hakobs atklāja spēli, la bija pēdējā partija, ko viņš paguva pārdomāt. Un zaudēja.

Četrdesmit peso, seņjors Herberts teica, bet es jums došu divus gājienus priekšā.

Seņjors Herberts atkal laimēja. Ar rokām viņš ripiņām tikpat kā nepieskārās, bet spēlēja kā uz labu laimi, pretinieka gājienus uzminēdams, un aizvien uzvarēja. Pūlim apnika nolūkoties viņu spēlē. Kad vecais Hakobs nolēma padoties, viņš savam pretiniekam bija parādā pieci tūkstoši septiņi simti ļšetrdesmit divus peso un divdesmit trīs sentāvo.

Vecais Hakobs izskatījās pavisam vienaldzīgs. Atzīmējis šos pkaitļus uz papīra gabaliņa, viņš to ielika kabatā. Pēc tam pārlocīja dambretes dēlīti, sabēra ripiņas kastītē un ietina avīzē, —Dariet ar mani, ko gribat, viņš teica, tikai atstājiet man šīs mantiņas. Apsolu jums, ka atlikušo mūža daļu pavadīšu ipēlēdams, lai savāktu vajadzīgo naudu parāda nomaksai. mnSeņjors Herberts paskatījās pulkstenī.

Man no visas sirds žēl, viņš teica. Nomaksas termiņš ir divdesmit minūtes. Un nogaidīja, līdz pārliecinājās, ka pretinieks nespēj savas saistības pildīt. Vai vairāk jums nekā nav? Tikai gods.

—Es gribēju teikt, seņjors Herberts paskaidroja, kaut kas tāds, kas maina savu krāsu pēc tam, kad tam pāri gājusi sarene, it Jā, māja gan, vecais Hakobs sacīja, it kā mīklu uzminējis. Nekādas vērtības šim būcenim nav, tomēr tā ir māja. Un tā seņjors Herberts iedzīvojās vecā Hakoba mājā. Tāpat viņš ieguva citu mājas un īpašumus, kuru īpašnieki nevarēja pildīt savas saistības, bet pēc tam sarīkoja nedēļu ilgu uzdzīvi ar ļjnūziku, uguņošanu un virvesdejotāju izrādēm, pats šos svētkus radīdams.

Tā bija ievērojama nedēļa. Seņjors Herberts spriedelēja par iļtilsētiņas brīnišķīgo nākotni un pat uzzīmēja tās nākamību — bezgalīgus stikla namus ar deju laukumiem uz lēzeniem jumtiem. Zīmējumu viņš parādīja ļaužu pūlim. Visi izbrīnā nolūkojās šajā ainavā, pūlēdamies seņjora Herberta krāsaini izgleznotajos gājējos saskatīt savus paziņas, taču tie visi bija tik lepni ģērbušies, ka nevienam neizdevās tos sazīmēt. Visiem sāpēja sirds par to, ka seņjors Herberts tiek tik ļoti izmantots. Un visi smējās par savu gatavību raudāt oktobrī un dzīvoja cerību miglājā, līdz seņjors Herberts nošķindināja zvārgulīti un pavēstīja, ka svētki beigušies. Un tikai tad viņš atvilka elpu.

Šitentādi dzīvodami, jūs ņemsiet galu, vecais Hakobs viņam teica.

-   Man ir tik daudz naudas, seņjors Herberts atbildēja, ka nav nekādas jēgas mirt.

Un iesvempās gultā. Viņš gulēja dienu pēc dienas, krākdams kā lauva, un tas vilkās tik ilgi, ka cilvēki pagura, viņu gaidot. Lai būtu ko ēst, viņiem vajadzēja izrušināt krabjus. Bet Katarīno jaunās skaņuplates kļuva tik vecas, ka neviens jau bez asarām tās nevarēja klausīties un iestādi vajadzēja slēgt.

Ilgi pēc tam, kad seņjors Herberts bija sācis gulēt, cientēvs pieklauvēja pie vecā Hakoba durvīm. Māja no iekšienes bija aizslēgta. Gulētāja elpai sagandējot gaisu, lietas aizvien vairāk bija zaudējušas savu smagmi un dažas no tām jau lidinājās.

-   Es gribu parunāt ar viņu, cientēvs teica.

-   Tad jums jāpagaida, vecais Hakobs atbildēja.

-   Man nav daudz laika.

-   Sēdieties, cientēv, un gaidiet, Hakobs neatlaidās. Un pa to laiku esiet tik laipns un parunājiet ar mani. Jau sen neesmu redzējis nevienas dzīvas dvēseles.

-   Ļaudis izklīduši, cientēvs teica. Drīz vien pilsētiņa atkal būs tikpat pamesta kā agrāk. Tas ir vienīgais jaunums.

-   Gan jau atgriezīsies, kad jūra atkal sāks smaržot pēc rozēm.

-    Taču pa to laiku vajadzētu ar kaut ko balstīt palikušo cerības, cientēvs teica. Nepieciešams jo steidzīgi uzsākt dievnama celtniecību.

Un šajā sakarā jūs meklējat misteru Herbertu, vecais Hajcobs teica.

Tā ir gan, cientēvs apstiprināja. Svešzemnieki mēdz būt ļoti labdarīgi.

Nu, tad gaidiet, cientēv, vecais Hakobs ieteica. — Rasi, viņš pamodīsies.

Viņi spēlēja dambreti. Tā bija ilga un grūta partija, kas turpinājās daudz dienu, bet seņjors Herberts nepamodās. Cientēvs ļāvās izmisumam. Ar vara šķīvīti rokās viņš apstaigāja malu malas, izlūgdamies ziedojumus dievnama celšanai, taču maz bija tādu, kas viņu uzklausīja. Tik daudz veltīgi lūdzot, cientēvs kļuva aizvien caurspīdīgāks, viņa kauli piepildījās ar trokšņiem, un kādu svētdienu viņš pacēlās divus sprīžus virs zemes, taču to neviens nezināja. Tad viņš salika vienā somiņā drēbes, otrā — savākto naudu un uz laiku laikiem atvadījās no pilsētiņas, Rožu smarža vairs neatgriezīsies, cientēvs teica tiem, kas mēģināja viņu atrunāt. Jāraugās acīs patiesībai, ka pilsētiņa kritusi nāves grēkā.

Kad seņjors Herberts pamodās, pilsētiņa bija tāda pati kā lagrāk. Lietavas bija izraudzējušas netīrumus, ko pūlis agrāk tika pametis ielās, un zeme atkal bija tikpat izkaltusi un cieta kā ķieģelis.

Es gan ilgi būšu gulējis, seņjors Herberts žāvājās.

-   Gadu simteņus, vecais Hakobs paskaidroja.

Es vai mirstu aiz izsalkuma.

Tāpat klājas visiem, vecais Hakobs teica. Nav cita glābiņa kā iet uz pludmali un saruŠināt krabjus, ļfri Tobīass sastapa seņjoru Herbertu ar putām pilnu muti rakņājamies smiltīs un nevarēja vien nobrīnīties par to, ka izsalkuši bagātnieki tik ļoti līdzinās nabadzīgajiem. Seņjors Herberts pevarēja atrast pietiekami daudz krabju. Pievakarē viņš uzaicināja Tobīasu meklēt ko ēdamu jūras dibenā.

-  Paklausieties, Tobīass viņu brīdināja. Tikai mirušajiem zināms, kas slēpjas jūras dzīlēs.

-   Arī zinātniekiem tas nav noslēpums, seņjors Herberts iebilda. Dziļāk par bojā gājušiem kuģiniekiem jūras dzelmēs mīt bruņurupuči ar varen garšīgu gaļu. Met nost drēbes — un ejam!

Viņi devās ceļā. Vispirms abi peldēja taisnā līnijā, tad pavērsās lejup, ļoti lielā dziļumā, kur nodzisa saules, bet pēc tam arī jūras gaisma un priekšmeti bija saskatāmi tikai to pašu starojumā. Aiz muguras viņiem palika nogrimusī pilsēta ar vīriešiem un sievietēm jāšus karuselī griežamies ap mūzikas kiosku. Diena bija mirdzoši jauka, un terases rotāja ziedi spilgtās krāsās.

-   Pilsēta nogrimusi kādā svētdienā ap pulksten vienpadsmitiem rītā, seņjors Herberts teica. Droši vien gadījās kāda katastrofa.

Tobīass pagriezās uz pilsētas pusi, bet seņjors Herberts viņam pamāja sekot jūras dibena virzienā.

šeit ir rozes, Tobīass ierunājās. Būtu jauki, ja Klotilde tās redzētu!

Citu reizi varēsi mierīgi atgriezties, seņjors Herberts teica. Tagad tu mirsti aiz bada.

Viņš iegremdējās kā astoņkājis ar plašiem un klusiem roku vēzieniem. Tobīass, pūlēdamies nepazaudēt viņu no acīm, nodomāja, ka tā droši vien peld visi bagātnieki. Pamazām abi attālinājās no parasto katastrofu jūras, iepeldēdami mirušo jūrā.

Mirušo bija tik daudz, ka Tobīasam likās — nekad viņš pasaulē nav redzējis tādus ļaužu barus. Tie peldēja nekustēdamies» augšpēdus, dažādā dziļumā, un no visiem uzvēdīja dziļa aizmirstība.

-  Viņi ir miruši ļoti sen, seņjors Herberts paskaidroja. Vajadzīgi gadsimti, lai sasniegtu šādu miera stāvokli.

Dziļāk, nesen mirušo ūdeņos, seņjors Herberts apstājās. Tobīass viņu panāca bridi, kad priekšā parādījās kāda ļoti jauna Sieviete. Viņa peldēja uz sāniem, ar atvērtām acīm, un nopakaļ viņai plūda ziedu straume.

Seņjors Herberts iebāza rādītājpirkstu mutē un palika tā, līdz garām aizpeldēja pēdējie ziedi.

Tā ir visskaistākā sieviete, kādu es jebkad savā mūžā esmu redzējis, viņš teica.

— Ta bija vecā Hakoba sieva, Tobīass paskaidroja. Gan gadus piecdesmit jaunāka, taču tā bija viņa. Pavisam noteikti.

Viņa ir daudz ceļojusi, seņjors Herberts teica, jo viņai līdzi peld visas pasaules jūru ziedi.

Viņi sasniedza dibenu. Seņjors Herberts apmeta vairākus lokus virs apstrādātam slāneklim līdzīgās zemes. Tobīass sekoja viņam. Bet tikai pēc tam, kad bija pieradis pie dzelmes ļorēslainības, viņš pamanīja bruņurupučus. To bija tūkstošiem — pieplakuši pie jūras dibena un tik nekustīgi, ka šķita pārakmeņojušies.

Tie ir dzīvi, seņjors Herberts noteica, bet guļ jau miljoniem gadu.

Viņš apvērsa vienu un vieglā grūdienā pavirzīja to augšup, aizmigušais dzīvnieks izslīdēja viņam no rokām, bet turpināja kustēties iepriekšējā virzienā. Tobīass ļāva tam aizpeldēt garām. Uz augšu palūkojies, viņš redzēja visu jūru otrādi apvērstu.

-   Tas viss līdzinās sapnim, viņš ieminējās.

Sevis paša labā, seņjors Herberts teica, nestāsti to nevienam. Iedomājies tikai, kāds juceklis pasaulē izceltos, ja ļaudis to uzzinātu!

Kad abi atgriezās pilsētiņā, bija gandrīz jau pusnakts. Viņi pamodināja Klotildi, lai tā uzvārītu ūdeni. Seņjors Herberts nogrieza bruņurupucim galvu, taču pa visiem trim viņiem vēl vajadzēja notvert un no jauna nogalināt dzīvnieka sirdi, kura palēkdamās pazuda pagalmā, kad to mēģināja sagriezt gabalos. Pēc tam visi mielojās līdz elpas trūkumam.

Labi, Tobīass, seņjors Herberts tad ierunājās, jālūkojas īstenībai sejā.

-   Protams.

-   Bet īstenība ir tāda, seņjors Herberts turpināja, ka rožu smarža nekad vairs neatgriezīsies.

-   Atgriezīsies gan.

-   Nē, neatgriezīsies, Klotilde iejaucās, jo, starp citu, tās nekad nav bijis. Tu vienkārši visus apmuļķoji.

-   Bet tu pati taču šo smaržu saodi, Tobīass iebilda.

-   Es tonakt biju pa pusei apdullusi, Klotilde teica. Bet tagad neesmu ne par ko droša, kam vien kāds sakars ar šejienes jūru.

-     Tālab es aizeju, seņjors Herberts teica. Un, vērsdamies pie abiem, piebilda: Arī jums vajadzētu no šejienes aiziet. .Pasaulē daudz kas darāms, lai bads šai pilsētiņai ietu secen.

Viņš aizgāja. Tobīass uzkavējās pagalmā, skaitīdams zvaigznes līdz pat pamalei, un atklāja, ka to ir par trim vairāk nekā pērnajā decembrī. Klotilde viņu sauca istabā, taču Tobīass tam nepiegrieza vērību.

-    Nāc šurp, nejēga! Klotilde neatlaidās. Jau simtiem gadu neesam mīlējušies, kā to dara truši.

Tobīass lika sevi gaidīt krietnu brīdi. Kad beidzot viņš iegāja iekšā, Klotilde jau atkal bija iemigusi. Viņš Klotildi pa pusei pamodināja, taču pats bija tik noguris, ka abiem darāmais sajuka, un beidzot viņi varēja izrīkoties tikai tā, kā to dara sliekas.

-   Tu esi pavisam apsēsts! Klotilde pikti pārmeta. Pamēģini domāt par ko citu!

Es jau to daru.

Klotilde gribēja zināt, par ko Tobīass domā, un viņš nolēma Klotildei visu pastāstīt, bet ar noteikumu, ka par dzirdēto viņa nevienam nebildīs ne vārda. Klotilde to apsolīja.

-    Jūras dibenā, Tobīass teica, ir pilsēta ar baltām mājiņām un miljoniem ziedu uz terasēm, Klotilde ar abām rokām satvēra galvu Ai, Tobīas! viņa iesaucās. Ai, Tobīas, nesāc jau atkal inuldēt par tādām lietām!

Tobīass vairāk neko neteica. Pavēlies tālāk gultas malā, viņš Mēģināja aizmigt. Bet tas viņam neizdevās līdz rīta svīdumam, kad mainījās vēja virziens un krabji atstāja viņu mierā.

1961

ĻOTI VECAIS SEŅJORS AR MILZĪGAJIEM SPĀRNIEM

Trešajā lietavu dienā bija nobeigušies tik daudz mājā salīdušo krabju, ka Pelaijo vajadzēja izbradāt savu pārplūdušo pagalmu lai aizšķūrētu tos uz jūru, jo zīdainim naktī bija piemetušies karstumi un varēja domāt, ka tas ir no pūstošajiem krabjiem.; Jau kopš otrdienas visa pasaule bija sadrūmusi. Debesis un jūra pārvērtās pelnu krāsas blīvā masā, bet liedaga smiltājs, kurš martā dzirkstīja ugunīgā spozmē, tagad atgādināja katlā sajauktu dubļu iejavu ar jūras vēzīšiem. Dienasvidus gaisma bija tik nespodra, ka Pelaijo, atgriezies mājā, pēc tam kad bija izmēzis pūstošos krabjus, nevarēja lāgā saskatīt, kas pagalma kaktā kunkstēdams īsti pludurojas. Viņam vajadzēja pieieti pavisam tuvu klāt, lai ieraudzītu, ka tas ir kāds vecs vīrs, kurš nokritis kņūpus staignajos dubļos un, kaut arī ļoti pūlējās, nespēja piecelties, jo viņu kavēja milzīgi spārni.

Šā rēga iebiedētais Pelaijo aizskrēja sameklēt savu sievu Elisendu, kura lika kompreses slimajam bērnam, un aizvedaviņu uz pagalma kaktu. Mēmā sastingumā abi vēroja dubļos guļošo ērmu. Tas bija ģērbies tikai skrandās. Galvasvirsā viņam bija kā pielīmētas tikai dažas matu šķipsnas, mutē pāris zobu, un nožēlojamajam glemi apžulgušajam vecūkšņa augumam nepiemita nekādas diženības. Maitu vanagam līdzīgie lielie; spārni bija noskretuši, izplūkāti un šķita uz mūžiem iestiguši: dūņās. Pelaijo un Elisenda tik ilgi un vērīgi nolūkojās ērmā, ka drīz vien viņu izbrīns pagaisa un svešais jau sāka likties pavisam parasts. Kad viņi mēģināja to uzrunāt, ērms atbildēja nesaprotamā dialektā, taču labā un skanīgā jūrnieka balsī. Ja neņemtu vērā viņa ķēmīgos, neērtos spārnus, patiešām varētu nodomāt, ka tas ir kāds vētrā bojā gājušā ārzemju kuģa jūrnieks, kuru viļņi izmetuši krastā. Protams, palīgā tika saukta kaimiņiene, kura labi pārzināja visus dzīvības un nāves noslēpumus, un tai pietika uzmest skatienu svešajam, lai izkliedētu visas šaubas. ķr Viņš ir eņģelis, sieviete paziņoja. Rasi, nācis pakaļ slimajam bērniņam, bet lietus notrieca viņu zemē, jo viņš bijis pārāk vecs.

Nākamajā dienā jau visi zināja, ka sagūstīts dzīvs eņģelis. pJeievērojot viedās večas spriedumu, ka mūsdienu eņģeļi esot bēgļi, kuriem izdevies paglābties pēc debesīs kādreiz sarīkotā dumpja, nevienam nebija dūšas nosist nelaimīgo eņģeli. Pelaijo gan augu dienu ar pamatīgo tiesas izpildītāja bozi rokā nosēdēja virtuvē un vakarā pirms gulētiešanas eņģeli pa dubļu bančkām aizvilka uz kūti un kopā ar vistām ieslēdza stiepļu ļbprostā. Pusnaktī, kad aprima lietus, Pelaijo un Elisenda turpināja iznīdēt krabjus. Drīz pēc tam pamodās arī mazulis, jau bez karstumiem, un pieprasīja ēst. Tas vecākos modināja augstsirdību, un viņi nosprieda uzlikt eņģeli uz plosta ar dzeramo «ūdeni un pārtiku trim dienām un palaist selgā savam liktenim. Bet, kad rītā, gaismai austot, viņi izgāja pagalmā, atrada visus ļļfeaimiņus sapulcējušos ap vistu kūti un ķircinām eņģeli bez jebkāda cieņas apliecinājuma. Pa stiepļu pinumu viņi meta pat «dažādu ēdamo, it kā tas nemaz nebūtu pārdabiska parādība, bet vienkāršs cirka dzīvnieks.

Tenku satraukts cientēvs Gonsālo ieradās pirms pulksten Septiņiem. Ap šo laiku pie vistu kūts bija saradušies jau arī pnazāk frivoli cilvēki un sākušās visvisādas pārrunas, ko iesākt ar dīvaino gūstekni. Lētticīgākie ļautiņi spriedelēja, ka to iecels par jauno vispasaules alkaldu. Citi, apvaldītāki, domāja, ka tas atsūtīts kā pieczvaigžņu ģenerālis, kuram lemts uzvarēt visos karos. Daži gaišreģi prātoja, ka spārnotā būtne saglabāta, lai dotu Zemes virsū aizsākumu spārnotiem un viediem zemes iemītniekiem, kuri kļūs par Visuma valdniekiem. Bet cientēvsij Gonsālo, kurš pirms iesvētīšanas garīdznieka kārtā bija strādā jis par vienkāršu mežstrādnieku, piegājis pie stiepļu aizsprosta) kādu brīdi šķirstīja katehismu, bet tad pieprasīja, lai viņam! atver vārtiņus un viņš varētu tuvāk aplūkot nožēlojamo gūsi tekni, kurš satraukto vistu vidū pats izskatījās pēc milzīga noplukuša putna. Vistu būdas kaktā iepleties, viņš saulē žāvēja savus spārnus, ko bija izplājis pār ziņkārīgo agrīno apmeklētāju samestām augļu mizām un ēdiena paliekām. Ļaužu uzplijībai vērību nepiegriezdams, viņš tikai mazliet pacēla antikvārās acis un kaut ko noburkšķēja savā valodā, kad cientēvs Gonsālo, būrī iegājis, latīniski padeva viņam labdienu. Kad cientēvs bijaj pārliecinājies, ka dīvainis nesaprot dievu valodu, nedz arī iz rāda vajadzīgo cieņu Dieva kalpiem, viņam radās pirmās šaubas par atnācēja cilmi. Turklāt cientēvs, no tiešāka tuvuma pavērojis svešo, atzina, ka tajā viss ir pārāk cilvēcisks: tas uzdvesa skaudru zem klajas debess mitušas būtnes smaku, spārnu iekšpuse tam bija sētiņ nosēta ar dažādiem parazītiem, lielās spalvas izpluinītas zemes vējos, un nekas viņa nožēlojamā ārienē! nebija atbilstīgs priekšstatiem par debesu eņģeļu cildeno būtību! Iznācis no vistu būra, cientēvs īsā uzrunā brīdināja sapulcējušos! no lētticības briesmām, atgādinādams, ka sātans pieprotot! daždažādus maskēšanās paņēmienus, lai vestu maldināšanā nepiesardzīgus ļaudis. Atgādinājis, ka spārni nepavisam nav būtiskākā iezīme, lai atšķirtu vanagu no lidmašīnas, viņš! aizrādīja, ka vēl mazākā mērā tos varot uzskatīt par eņģelim! raksturīgiem. Tomēr cientēvs solījās par visu šo notikumu izrakstīt bīskapam, kurš savukārt sazināsies ar savu priekšniecību, kamēr lieta nonāks līdz Visaugstākajam Dvēseļu (Sanam, un tur pēdējā instancē tad arī tiktu pasludināts pareizais spriedums.

Viņa gudrības sēkla par nepieciešamību būt piesardzīgiem tomēr krita neauglīgās sirdīs. Vests par sagūstīto eņģeli izplatījās tādā ātrumā, ka pēc nedaudz stundām pagalmā saplūda ļaužu bari kā gadatirgū un vajadzēja izsaukt karaspēku, lai ar durkļiem atvairītu drūzmu, kas draudēja apgāzt māju. Tad Elisendai, kura jau agrāk, aizslaukot drazas pēc dažādiem Svētku sarīkojumiem, bija guvusi zināmas iemaņas, prātā iešāvās jēdzīga doma par eņģeļa apskatīšanu iekasēt no katra cilvēka piecus sentāvo.

Ziņkārīgie saradās pat no Martinikas. Atbrauca ceļojoša cirka trupa ar gaisa akrobātu, kurš zuzēdams vairāk reižu nolidinājās pāri pūļa galvai, taču tam neviens nepiegrieza vērību, jo šim lidonim nebija eņģeļa spārnu, bet gan tikai sāniski piestiprinātas sikspārņa lidplēves. Pēc veselības dzīdamies, no Kārību jūras nāca grūti slimie: kāda nabaga sieviete, kura kopš bērnības skaitīja savus sirdspukstus un tagad jau tos bija sajaukusi, no Jamaikas ieradās cilvēks, kurš nespēja iemigt, jo viņu traucēja zvaigžņu kņada, kāds mēnessērdzīgais, kurš naktis piecēlās un izpostīja visu, ko dienā bija paveicis, un daudz citu — ar mazāk grūtām kaitēm sirgstošu. Sajā zemestrīcei līdzīgajā jezgā, kas atgādināja kuģa bojāeju, Pelaijo un Elisenda bija līdz nāvei noguruši, taču jutās laimīgi, jo nepagāja ne nedēļa, kad viņu guļamistabas jau bija kā bāztin piebāztas ar naudu, bet svētceļnieku virtene, kura gaidīja savu reizi iekļūt viņu pagalmā, vēl aizvien stiepās līdz pat pamalei, Vienīgi eņģelis par šo jucekli, ko pats bija izraisījis, nelikās zinis. Viņš pavadīja laiku viņam ierādītajā stūrītī, pūlēdamies paglābties no eļļas lampu un sveču velnišķīgā karstuma, kad apmeklētāji tās pāri stiepļu aizžogojumam meta viņam kā ziedojumu. No sākuma viņu mēģināja barot ar kampara« kristāliem, par kuriem kāda gudra veča zināja stāstīt, ka tie eson eņģeļu dienišķā iztika. Taču viņš tos nonievāja tāpat kā kartupeļu ēdienus, ko viņam nesa grēku nožēlnieki, un neviens! nevarēja apjēgt, vai viņš ēda tikai baklažānu biezeni tāpēc, kāti bija par vecu, vai arī tālab, ka tas bija eņģeļiem ierasts cienasts Pārdabiska šķita vienīgi viņa pacietība. Jo sevišķi sākumā, kādēļ viņu neatlaidīgi knābāja vistas, meklēdamas paspārnēs mui džošos zvaigžņu parazītus, mocīja tizlie, izraustīdami spalvas» lai ar tām pieskartos saviem kroplajiem locekļiem, kā arī svē-e tuļi, kuri eņģeli apmētāja ar akmeņiem, lai to pieceltu kājās un aplūkotu visā augumā. Vienīgo reizi viņš pārvērtās tad, kādi viņam uz sāna uzspieda nokaitētu dzelzi, ar ko iededzina īpašuma zīmes jaunlopiem, jo spārnotā būtne tik ilgu laiku bija pavadījusi nekustēdamās, ka radās aizdomas, vai tikai tā naviļ nobeigusies. Iztrūcies viņš pielēca kājās, ar asarām acīs kaut kal savā nesaprotamajā valodā iebrēcās un tā sāka vēdināties asi spārniem, ka vistu mēsli līdzīgi mēness vižņiem pašķīda ия visām pusēm un sacēlās pasaulē vēl nepieredzēta vēja brāzma Lai gan daudzi domāja, ka viņš tā bija izturējies ne aiz шкя numa, bet sāpēm, kopš šās reizes ļaudis sargājās viņu apgrū€ tināt, jo vairums atskārta, ka eņģeļa pasivitātei piemita nevia milža labdabīga pakļāvība, bet gan aprimis katastrofāls spēksJ Cientēvs Gonsālo pret pūļa izdarībām izturējās tā, kā пщ viņam pašam reiz iešāvās prātā, nogaidot galīgo spriedumu рай neparastā gūstekņa īsto būtību. Taču ziņas no Romas šoreiz bija zaudējušas savu ierasto steigu. Laiks aizritēja, pārliecinoties, vai gūsteknim ir naba, vai viņa runai varētu būt kas kopīgs ar aramiešu valodu, cik līdzīgu būtņu spētu sasēsties uz kniepe adatas smailes, vai viņš nevarētu būt vienkāršs norvēģu jūra nieks, kuram pieauguši spārni. Šāda piesardzīga vēstuļu apmaiņa ieilgtu līdz pat gadsimta beigām, ja liktenīgs atgadījums nebūtu izbeidzis satraukumu. Notika tā, ka nejauši kādu dienu reizē ar citiem ceļojošā Kārību cirka izrāžu numuriem pilsētiņā tika rādīts skumjš stāsts par kādu sievieti, kura savas nepaklausības dēļ vecākiem bija tikusi pārvērsta par zirnekli. Ieejas maksa šā brīnuma apskatīšanai bija zemāka nekā spārnotā eņģeļa apmeklējums, turklāt par zirnekļa likteni bija iespējams uzdot dažādus jautājumus un pašu apskatīt no visām pusēm, tā ka nevienam nevarēja rasties nekādu šaubu par baismīgā notikuma patiesīgumu. Šausmīgais zirneklis bija krietna auna lielumā ar sērīgu jaunavas seju. Taču visaizraujošākais bija nevis šā ērma izskats, bet gan dziļās bēdas, ar kādām par zirnekli pārvērstā meitene visos sīkumos izstāstīja savu drausmīgo likteni. Gandrīz vēl bērns būdama, viņa bija izbēgusi no vecāku mājas uz deju sarīkojumu, bet pēc tam, kad meitene cauru nakti bez vecāku atļaujas bija nodancojusi un nākusi uz mājām, šaušalīgs pērkona grāviens pāršķēlis debesis un no pavērušās spraugas izšāvies pēc sēra smirdošs zibens, kurš viņu pārvērtis zirneklī. Viņas vienīgā barība bija maltas gaļas kunkulīši, ko līdzcietīgas dvēseles palaikam iemeta viņai mutē. Ar tādu cilvēcisku patiesību apveltīta, sūras nožēlas apgarota izrāde, protams, bija daudz pārāka par apcerīgo eņģeli, kuram tikai dažkārt ienāca prātā uzmest skatienu mirstīgajiem, purklāt visai pieticīgajiem brīnumiem, kurus piedēvēja eņģelim, piemita kaut kas ar skaidru saprātu nesavienojams: piemēram, gadījums ar aklo, kurš neatguva vis redzi, bet kuram izauga trīs jauni zobi, vai arī tizlo, kurš neatguva spēju staigāt, bet bezmaz laimēja loterijā, vai ar spitālīgo, kuram čūlās sāka augt saulgriezes. Šie visumā nenozīmīgie brīnumdarbi, kas vairāk atgādināja lētus jociņus, jau bija iedragājuši eņģeļa reputāciju, ko galīgi sagrāva par zirnekli pārvērstās sievietes izdarības. Un tā pentēvs Gonsālo uz visiem laikiem atguva spēju naktis gulēt, bet Pelaijo sēta atkal kļuva tikpat vientuļa kā tajos laikos, kad lietavas aumašām gāzās nepārtraukti trīs dienas un krabji ložņāja pa viņa guļamistabām.

Taču mājas saimniekiem nebija ko sūroties. Par ieņemtoa naudu viņi uzcēla divstāvu namu ar balkoniem un dārziem, uriLj augstu ķieģeļu pamūrējumu, lai ziemā telpās nesaviestos krabjid un dzelzs režģiem logos, kas neļāva tur iekļūt eņģeļiem. Pilij sētiņas tuvumā Pelaijo turklāt ierīkoja trušu audzētavu un uz visiem laikiem atteicās no nelādzīgā tiesu izpildītāja amata Elisenda savukārt nopirka augstpapēžu lakādas kurpes un zīdali tērpus saulē vizmojošās krāsās — kādus tolaik svētdienās valkāja augstāko aprindu dāmas. Vienīgi vistu kūts tika pamesta bez jebkādas gādības. Ja arī kādreiz to izmazgāja acis kreolīnu un izkvēpināja ar mirrēm, tad ne jau par godu eņģelim, bet lai novērstu neganto smirdoņu, kura kā ļauns gars iespiedās pat jaunajā mājā. Sākumā, kamēr bērns vēl mācījās staigāt, centās uzmanīties, lai mazulis nepieietu pārāk tuvu vistu kūtij. Vēlāk bailes tomēr aizmirsās, pie smirdoņas pierada un, iekāms bērnam vēl nebija izkrituši pienazobi, viņš jau vaiJ rākus lāgus bija iekļuvis vistu kūtī, no kuras stiepļu aizžoga bijaj pāri palikušas vairs tikai ļerpatas. Eņģelis pret bērnu izturējās tikpat laipni kā pret pārējiem mirstīgajiem un visas pārestība» pacieta ar tāda suņa padevību, kurš jau sen atteicies no visānn ilūzijām. Eņģelis un bērns reizē saslima ar bakām. Dakteris kurš ārstēja bērnu, nevarēja atturēties no kārdinājuma izmeklēs arī eņģeli un tam atrada tādas sirdsklauves un nieru kaites, nevarēja vien nobrīnīties, kā eņģelis vispār vēl ir pie dzīvībasi Visvairāk ārstu tomēr pārsteidza eņģeļa spārni. Tie tik dabiskij iederējās viņa pilnīgi cilvēciskajā organismā, ka ārsts nevarēja, apjēgt, kāpēc tādi nav arī visiem pārējiem cilvēkiem.

Kad bērns sāka apmeklēt skolu, saule un lietus vistu kūti jau sen bija nopostījuši. Eņģelis tagad klaiņoja apkārt kā ubagsJ kurš palicis bez pajumtes. Ar slotaskāta zvēlieniem viņu iztrenca no guļamistabas, bet pēc brīža to jau atkal atrada virtuvē. Viņš vienā un tajā pašā laikā bija sastopams tik dažādās vietās, ka radās aizdomas par viņa spēju sadalīties vairākās būtnēs, kuras vienlaikus patveras dažādās mājas vietās. Izmisusī Elisenda pārskaitusies klaigāja, ka nav iespējams dzīvot šādā ar eņģeļiem ipārpildītā peklē: Eņģelis tikko spēja norīt barību, un viņa redze bija kļuvusi tik vāja, ka viņš nereti uzgrūdās virsū durvju palodām. No kādreizējā apspalvojuma bija pāri palikuši tikai ; pēdējo rupjāko spalvu stumbeņi. Pelaijo aiz žēlsirdības eņģelim uzmeta kādu segu un atļāva pārnakšņot nojumē un tikai tad pamanīja, ka naktis tas pavada drudžaini, kaut ko murgodams nesaprotamā sennorvēģu valodā. Tas bija nedaudzās pēdējās ļraizes, ko eņģelis vēl sagādāja, jo dažbrīd nācās palauzīt galvu, ko ar viņu iesākt pēc nāves, jo pat gudrā kaimiņiene nezināja sacīt, kas būtu darāms ar mirušiem eņģeļiem, p Tomēr eņģelis ne tikai pārcieta pēdējo — visgrūtāko ziemu, bet reizē ar pavasara saulīti sāka pat atspirgt. Daudz dienu viņš pavadīja, visattālākajā pagalma kaktiņā ierāvies, kur viņam peviens nepiegrieza nekādu vērību, bet decembra sākumā jviņam uz spārniem sāka ataugt lielas un cietas spalvas, kādas mēdz parādīties veciem putniem, kad tuvojas to gals. Pats pņģelis šķita atskārstam šo pārmaiņu cēloni, jo rūpīgi izsargājās, lai to neviens nepamanītu un tāpat nedzirdētu vecās jūrnieku dziesmas, ko viņš reizēm zvaigžņu gaismā dziedāja. Kādu ritu, kad Elisenda brokastīm grieza sīpolus, virtuvē pbrāzmoja vējš, kurš šķita nākam no jūras. Viņa paskatījās pa logu un izbrīnījusies pamanīja, ka eņģelis mēģina pacelties ppārnos. Šie mēģinājumi bija tik neveikli, ka eņģelis ar nagiem sakņu dārzā izara vagām līdzīgas grambas un ar tūļīgajām spārnu Pēdām bezmaz apgāza nojumi, jo tie gaisā šķita izslīdam, nedodot nekādu atbalsta punktu. Beidzot eņģelim izdevās pacelties augšup. Elisenda izdvesa atvieglinājuma nopūtu, priecādamās gan pati par sevi, gan par eņģeli, redzēdama to ar vecišķa vanaga gurdajiem spārnu vēzieniem aizslīdam pār pēdējām pilJ sētiņas mājām. Elisenda viņu redzēja, vēl griezdama sīpolus, un redzēja arī tad, kad eņģelis vairs nemaz nebija saskatāms un jau vairs nebija traucēklis viņas dzīvē, tikai iztēlē jaušams punktiņa tālā selgas pamalē.

1968

VISSKAISTĀKAIS SLĪKONIS PASAULĒ

ļpirmie bērni, kuri ieraudzīja pa jūru šurp peldam kaut kādu tumšu un noslēpumainu zemesragam līdzīgu blīvu, aplam iztēlojās, ka tas ir ienaidnieka kuģis. Pēc tam, kad viņi ievēroja, ka tam nav ne mastu, ne tajos paceltu karogu, bērni nodomāja, ka peldošais priekšmets ir valzivs. Bet, kad šo blāķi izmeta liedaga smiltīs un bērni to bija attīrījuši no jūraszālēm, pavedienveidīgajiem medūzu taustekļiem, zivju baru atstātajām paliekām un bojā gājušo kuģu drazām, ar kurām izskalotā blīva bija apķepusi, tikai tad viņi atklāja, ka tas ir slīkonis, i Bērni ar slīkoni rotaļājās visu pēcpusdienu, gan ierakdami smiltīs, gan atkal izrakdami, līdz kāds to nejauši ieraudzīja un ciematiņā sacēla trauksmi. Vīri, kuri slīkoni aiznesa uz tuvāko māju, pamanīja, ka tas ir daudz smagāks nekā visi pārējie, kuri viņiem bija zināmi, gandrīz vai zirga svarā, un nosprieda, ka piironis pārāk ilgu laiku bijis jūras viļņu varā un kauli tam tagad piemirkuši ar ūdeni. Kad slīkoni nolika uz grīdas, vīri ievēroja, ka tas ir arī daudz garāks par jebkuru no viņiem, jo tik Hcko bija ietilpināms mājelē, bet arī tad nodomāja, ka droši vien ir slīkoņi, kuri turpina augt vēl pēc nāves. No miroņa uzvēdīja jūras smaka, un vienīgi tā apveidi liecināja, ka slīkonis ir cilvēciska būtne, jo ādu viņam kā bruņas viscaur klāja sacietējusi dūņu un dubļu krevele.

Pietika attīrīt slīkoņa seju, lai pārliecinātos, ka mirušais nad no vietējiem ļaudīm. Ciematiņā bija tikai nepilni pārdesmit no dēļiem sanaglotu mājeļu, kuru akmeņainajos pagalmos neauga neviens ziediņš. Tās bija izkaisītas tuksnesīgā zemesraga pašāj galā, tik akmeņainā vietā, ka mātes staigāja mūžīgās bailēs, ka vēja brāzmas varētu aizraut jūrā bērnus, bet nedaudzos mirušos» ciematniekus, kuri gadu tecējumā palaikam šeit atgadījās, no; piekrastes klintīm vajadzēja iemest jūrā. Taču jūra bija rāma unj dāsna, un visi ciematiņa vīri bija ietilpināmi septiņās laivās, tāl ka, ieraugot mironi, viņiem pietika paskatīties citam uz citu, lai; pārliecinātos, ka neviena no viņiem netrūkst.

Tonakt viņi neizbrauca jūras darbos. Kamēr vīri pārbaudīja» vai kāds nav pazudis kaimiņu ciematiņos, meitieši apkopa sili koni. Ar vīkšķiem viņas notīrīja miroņa seju, izmudžināja tam no matiem tur iepinušos gružus un ar zvīņu dzelzs kasīkļieni noskrāpēja kreveļu kārtu. To darīdamas, viņas pārliecinājās, kā uz slīkoņa uzķepušās aļģes bija no tālām jūrām un dziļiem ūdeņiem un viņa drēbes sadriskātas, it kā mirušais būtu peldējis cauri koraļļu labirintiem. Tāpat viņas ievēroja, ka mirušais nāvi; panes cildenā diženībā, jo tam nepiemita nekas no jūrā noslīl kušajiem raksturīgās vientulības izteiksmes, ne arī upēs bojās gājušajiem īpatnēji atbaidošās nāves moku izķēmotības. Bet tikai tad, kad svešais bija pilnīgi notīrīts, viņas atskārta tāl vīrišķīgās pilnestības patieso mēru, palikdamas gluži vai bez? elpas. Viņš bija ne tikai visstaltākais, visspēcīgākais, visvīrisaļ ķīgākais un vislabāk veidotais puisietis, kādu vien viņas jebkādi savā mūžā bija redzējušas, bet arī tagad, pēc nāves atrodoties visu acu priekšā, nemaz nebija iztēlē ietilpināms.

Visā ciematiņā neatradās nevienas pietiekami lielas gultas« kurā viņu noguldīt, un tāpat neviena galda, uz kura novieto apstāvēšanas laikā. Viņam nederēja ne augumā visgarākā vīriešu bikses, ne vistuklāko svētdienas krekli, ne arī uz zemea irisstingrāk stāvošo kurpes. Svešinieka diženā auguma un vienreizējā skaistuma savaldzinātās sievietes uzšūdināja viņam bikses no vislabākā bizanburu auduma, bet kreklu no smalkas, līgavu tērpiem paredzētas holandiešu drānas, lai tikai pienācīgi uzpostu savu mironi. Aplī nosēdušās, sievietes šuva, ik pēc adatas dūriena uzmezdamas skatienu līķim, un viņām šķita, ka nekad vējš nav pūtis tādā spīvumā un Kārību jūra viļņojusies tādā satrauktībā kā šinī naktī, un viņām likās, ka šīm pārmaiņām ir kāds sakars ar mirušo. Ja šis zaļoksnais vīrietis, viņas nodomāja, būtu dzīvojis šejienes ciematiņā, viņa mājai būtu bijušas visplašākās durvis, visaugstākais jumts, visizturīgākā grīda, gultas rāmis darināts no spēcīgām laivu brangām ar dzelzs bultskrūvēm un viņa sieva būtu bijusi pati laimīgākā. Un viņām likās, ka mirušajam piemitusi tāda varenība, ka uz viņa saucienu vārdā nosauktās zivis pašas no sevis būtu lēkušas krastā, bet darbā viņš būtu ielicis tādu spēku, ka no visizkveldētākajiem akmeņiem sāktu burzguļot avotāji un piekrastes klinšu radzēs varētu dēstīt puķes. Klusībā viņas salīdzināja mironi ar saviem pielaulātajiem vīriem, nodomādamas, ka tie visā mūžā nespētu izdarīt to, ko svešais slīkonis būtu paveicis vienā naktī, līdz savās sirds dzīlēs vīrus nopulgoja kā viskuslākos nevarībniekus zemes virsū. Un tā viņas maldījās savas iztēles labirintos, līdz visvecākā no viņām, kura savu gadu dēļ vairāk ļāvās līdzjūtībai nekā jūtām, nopūtās:

Viņš izskatās pēc tāda, kurš varētu būt nosaukts tikai svētā Estēbana vārdā.

Un tā bija patiesība. Vairumam meitiešu pietika vēlreiz uzmest slīkonim skatienu, lai pārliecinātos, ka viņa vārds varēja būt tikai tāds. Ietiepīgākās, kuras arī gados bija jaunākas, gan iztēlojās, ka viņu — labās drēbēs ieģērbtu un noguldītu Starp ziediem, ar lakādas kurpēs ieautām kājām — varētu nosaukt ari par varonīgo Lautaro [1] . Taču tā bija tukša iedoma; Bizanburu auduma bija pārāk maz, bikses neprasmīgi piegriez? tas, vēl sliktāk sašūtas un tāpēc izrādījās pārāk šauras, tāpat ari krekla pogas iztrūka no slīkoņa krūtīs iemītošā spara. Pēc pusnakts vēja svilpieni kļuva vārgāki un arī jūra sastinga trešdienas gurdenumā. Klusums izkliedēja pēdējās šaubas: slīkonis" bija pats Estēbans. Sievietes, kuras mironi bija apģērbušas sasukājušas, apgriezušas tam nagus un noskrāpējušas bārduj nespēja atvairīt žēluma trīsas, iedomājoties, ka nekas cits neatliek kā atstāt to uz zemes noguldītu. Viņas saprata, cik nelaimīgs viņš ar savu neparasto augumu bijis, vēl esot pie dzīvības, ja jau pat pēc nāves tas viņam sagādāja tādas grūtības« Viņas iztēlojās mirušo tā dzīves laikā sāniski iespraucamies pa durvīm, galvu sasitot pret pārlieku zemajām aplodām, ciemos stāvam kājās, nezinot, ko iesākt ar savām maigajām un rožaina-1 jām jūras govs peldlocekļiem līdzīgajām rokām, kamēr nama māte sameklēja visizturīgāko krēslu un, aiz izbīļa vai pamirusi lūdzās, Estēban, esiet tik laipni un sēdieties šeit, bet viņš stāļ vēja, pret sienu atspiedies, un smaidīdams aizbildinājās neraizējieties, seņjora, man tāpat ir labi, taču stāvēdams it kā uz noberztiem papēžiem, mugurai svilstot no mūžīgiem atkārtoju miem visos ciemos, neraizējieties, seņjora, man tāpat ir labi, un tas viss tikai tādēļ, lai paglābtos no kauna, kad zem tevis salūst krēsls, un tā varbūt nekad arī neuzzinādams, ka tie paši ļaudis kuri aicināt aicināja, neaizej vēl, Estēban, pagaidi vismaz, līdz pasniegs kafiju, vēlāk aiz muguras sačukstējās, ak, aizvilkās gan: šis muļķa tēvainis, cik labi, ka nelga ar smuko ģīmi teitan vairs nerēgojas acu priekšā. Tā savā prātā iztēlojās sievietes īsi pirmsj rīta svīduma, stāvēdamas iepretim līķim. Vēlāk, kad mironim apsedza seju ar lakatiņu, lai gaisma gulētāju netraucētu, tas izskatījās tik neglābjami miris, tik neaizsargāts un tik līdzīgs pašu vīriem, ka sievām sirdī uzšķīlās plaisas, pavērdamas ceļu asarām.

Pirmā iešņukstējās viena no visjaunākajām. Pārējās, cita citu jBpsteigdamas, no nopūtām izplūda asarās, un, jo vairāk viņas Šņukstēja, jo nevaldāmāk viņām gribējās raudāt, jo ar katru brīdi noslīkušais aizvien neatvairāmāk izvērtās par pašu Estēbanu, līdz asaru straumēs viņš kļuva par nevarīgāko cilvēku zemes virsū, par vismaigāko un izpalīdzīgāko, nabadziņš Estēbans. Un tā, vīriem atgriežoties ar ziņu, ka slīkonis nav arī no tuvējiem ciematiņiem, sievas caur asarām sajuta jau uzviļņojam gaviles.

-   Lai slavēts Dievs! viņas nopūtās. Estēbans pieder vienīgi mums!

Vīri nodomāja, ka šī māžošanās izskaidrojama tikai ar Dievišķu klīrību. Noguruši no nakts gājiena pa līkloču takām, viņi vienīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk, iekāms viņus vēl nekavēja uznākusi svelmīgā bezvēja diena, tikt galā «ar visām ķibelēm, ko sagādāja nelūgtā ciemiņa ierašanās. Uz ātru roku kaut kā no fokmasta un bizanburu paliekām, to visu sasaistot ar rāju tauvām, viņi uzrīkoja nestuves, kuras spētu izturēt miroņa svaru, līdz līķi nogādātu uz klinšaino krastu. Ap potītēm viņi tam grasījās piesiet preču kuģa enkuru, lai mironis nekavēti nogrimtu visdziļākajās jūras dzelmēs, kur zivis ir aklas un ūdenslīdēji mirst no nostalģijas, un straumes nevarētu līķi Szskalot krastā, kā tas jau ne reizi vien bija gadījies ar citiem htniroņiem, bet, jo vairāk vīri steidzās, jo vairāk ieganstu dažādiem kavēkļiem atrada sievas. Viņas klaiņoja kā izbiedētas cistas, pa lādēm meklēdamas jūras amuletus vai arī cenzdamās laika aizkavēšanai slīkonim līdzi dot laba ceļavēja kvēpināmos trauciņus, bet citas, vēlēdamās šķiršanos novilcināt, pūlējās tam uzmaukt pareiza kursa aproces, līdz kādam vīram vajadzēja uzkliegt, nost no kājām, sievelīt, tevis dēļ es bezmaz paklupu uz miroņa, un vīriem sirds dzīlēs iezagās nelāgas aizdomas, un viņi jau sāka kurnēt, kāda velna pēc svešu mironi apkarināt ar tik daudziem altāra bimbuļiem, jo, lai arī cik daudz daždažādu nieku tam sakrautu virsū, haizivis tā kā tā slīkoni aprīs, taču sievas klupdamas un krizdamas, cita citai virsū uzgrūzdamās stiepa šurp visvisādas savās lādēs izrakņātas blēņu lietas, līdz no viņu nopūtām kļuva skaidrs tas, ko nebija paguvušas izpaust asaras, un vīru pacietībai pienāca gals, un viņi uzbrēca, kāda velna pēc sacelt tādu jezgu jūras izskalota sveša līķa dēļ, kaut kāda slīkoņa, nevienam nepazīstama sūdu bambuļa dēļ. Tad viena no sievietēm, sašutusi par šādu necieņas izrādīšanu, noņēma slīkonim uz sejas uzklāto lakatiņu — un pat vīriem pārsteigumā aizcirtās elpa.

Tas patiesi bija Estēbans. Nebija nekādas vajadzības to atkārtot, lai visi viņu pazītu. Ja tas būtu izrādījies par seruj Volteru Reiliju, tad viņus varbūt būtu izbrīnījis svešzemnieka:: gringo akcents, tam uz pleca tupošais papagailis un kanibālu apkaušanai domātā arkebūza, bet Estēbans varēja būt tikai viens vienīgs pasaulē, un šeit viņš gulēja, izstiepies kā milzu\ sabalo, basām kājām, biksēs, kas atgādināja priekšlaikus dzemdētu bērnu, un akmeņaini sarepējušiem, tikai ar nazi grie žamiem nagiem. Pietika viņam no sejas noņemt lakatiņu, lai kļūtu redzams, ka slīkonis ir nokaunējies un tā nav viņa vainaļ1 ka ir augumā tik dižs, svarā tik smags un sejā tik skaists, un, ja viņš būtu paredzējis, ka sagādās tādas neērtības, tad gan būtu izvēlējies noslīkšanai vientuļāku vietu, nudien, sev kaklā būtu uzkarinājis galjonas enkuru un no klints iegāzies jūrā kā cil vēks, kuram šeit nav iepaticies, lai tagad neapgrūtinātu jūs kā nelaikā uzradies mironis, kā nevienam nepazīstams sūdu ļfeambulis, kā jūs mani dēvējat, kurš visiem ir tikai par apgrūtinājumu. Un visā viņa veidolā bija tāds patiesīgums, ka pat visaizdomīgākie vīri, kuriem jūrā pavadītās naktis šķita pārlieku sūras, bažījoties, ka sievas, kurām apnicis sapņot par »viņiem, sāks ļauties sapņiem par slīkoņiem, — pat šie un vēl citi iesīkstējušākie līdz visslēptākajām sirds dzīlēm jutās satriekti par Estēbana patiesīgumu.

Un tā notika, ka viņam tika sarīkotas vislepnākās bēres, kādas vien varētu iedomāties bezpajumtes slīkonis. Vairākas sievas, kuras bija devušās pēc ziediem uz kaimiņu ciematiem, Atgriezās kopā ar citām, viņu nostāstiem nenoticējušām, un tās, ieraudzījušas mirušo, steidzās atpakaļ, lai atnestu vēl vairāk jziedu, atgādādamas šurp arvien vairāk un vairāk ziedu, līdz sakrājās tādas kaudzes un saradās tik daudz ļaužu, ka tikai ar •grūtībām bija iespējams izkļūt cauri drūzmai. Pēdējā brīdī Visiem sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka svešais slīkonis tiek (atdots jūrai kā bārenis, tāpēc no krietnāko ļaužu vidus viņam izvēlējās tēvu un māti, bet citi kļuva par brāļiem, tēvočiem un (brālēniem, tā ka galu galā, pateicoties viņam, visi ciematiņa (Iedzīvotāji savstarpēji saradojās. Jūrnieki, kuri tālumā dzirdēja vadītāju raudas, sāka šaubīties par sava kursa pareizību, un ftiens, atcerējies senlaiku nostāstus par sirēnām, bija licis pie»siet sevi pie galvenā masta. Savā starpā ķīvēdamies par godu aiznest mirušo līdz piekrastes klinšu kraujām, vīri un sievas Ipirmo reizi apjēdza, cik nožēlojamas ir viņu ciematiņa ielas, cik ineauglīgi akmeņainie pagalmi, cik bāli viņu sapņi salīdzinājumā ar slīkoņa žilbinošo skaistumu. Viņi mirušajam nepiesēja pie kājām enkuru, lai tas jebkurā brīdī varētu atgriezties, kad vien Vēlētos, un visi aizturēja elpu tā mūžības mirkļa priekšā, kas »apritēja, mirušā ķermenim iekrītot bezdibenī. Viņiem nemaz Nevajadzēja palūkoties citam uz citu, lai atskārstu, ka viņi vairs inav visi kopā un nekad vairs nebūs. Bet viņi arī apzinājās, ka kopš šā brīža viss būs citādi, ka viņu mājas durvis kļūsč plašākas, griesti augstāki, grīdas izturīgākas, lai atmiņas par Estēbanu varētu brīvi visur staigāt, neatduroties pret palodāmJ un nākamībā neviens neiedrošinātos čukstēt, ak, ir nomiris gari šis muļķa tēvainis, cik žēl, ka miris šis nelga ar smuko ģīmi, jo viņi, iemūžinādami Estēbana piemiņu, pasteigsies savu mājeļu, fasādes nokrāsot līksmos toņos, sūras pūles nežēlodami panāks, ka no valgmi nepazīstošiem akmeņiem sāks burzguļotj avoti, un piekrastes kailajās klintīs iesēs puķes, bet nākamo gadsimtu rītausmā milzīgu kuģu pasažieri pamodīsies nol skurbinošā atklātā selgā iestādīto dārzu aromāta, kapteiņi nokāps no komandtiltiņiem parādes formas tērpos ar kaujas ordeņiem pie krūtīm, ar saviem astrolabiem un savu Polārzvaigzni un, norādīdami uz rožu kalnos slīgstošo zemesragi« Kārību jūras pamalē, četrpadsmit valodās sacīs, lūk, tur, ku$ vējš ir tik liegs, ka atlaižas atdusā pagultēs, tur, kur saule spīdi tik spoži, ka saulgriezes nezina, uz kuru pusi vērties, — tur, jāJ tur atrodas Estēbana ciematiņš.

1968

SPOKU KUĢA PĒDĒJAIS BRAUCIENS

Tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, viņš pie sevis noteica savā vīrišķīgajā balsī — tā bija radusies nesen — daudzus gadus pēc tam, kad pirmo reizi bija redzējis milzīgo Transatlantijas tvaikoni, kurš bez ugunīm, neradot ne mazāko troksni, kādu nakti bija pabraucis garām pilsētiņai, līdzīgs milzīgai neapdzīvotai pilij, garāks par pašu pilsētiņu un daudz augstāks par tāš baznīcas torni, turpinādams ceļu uz koloniālo laiku pilsētu, kas bija nocietināta pret jūraslaupītāju uzbrukumiem, līča viņā pusē ar kādreizējo nēģeru vergu tirgu, bet bākas rotējošā projektora gaismas stars katrās piecpadsmit sekundēs pilsētiņu pārvērta par kaut ko līdzīgu rēgainai, uz Mēness ierīkotai ļapmetnei ar fosforiski spīdošām mājām un vulkāniskām ielām, un, lai gan viņš tolaik bija vēl tikai bērns bez vīrišķīgi nopriedušas balss, toties māte viņam bija atļāvusi pat vēlā naktī liedagā klausīties vēju arfas, un viņš līdz vispēdējiem sīkumiem,  kā nule to būtu redzējis, atcerējās, kā Transatlantijas laineris pazuda, kad tam uzslīdēja bākas gaismas stars, un no jauna Parādījās pēc tam, kad žilbinošā spozme bija nodzisusi, tā ka praikonis atgādināja pārmaiņus redzamu un tad atkal nerepzamu kuģi, kurš cenšas iebraukt līcī, mēnessērdzīgi nopūlēdamies uztaustīt ostas kanāla braucamo ceļu apzīmējošās bojas, līdz kaut kas pēkšņi samisējās tā kompasu magnēta šautrās un tvaikonis zaudēja orientāciju, jo novirzījās uz klinšu radzēm, kā paklupa, izšķīda gabalos un nogrima bez jebkāda trokšņJ lai gan līdzīgai sadursmei ar piekrastes klintaini vajadzēja izraisīt lielu dzelzs masu apdullinošus dārdus un varēja sagaidīti ka neizbēgamā mašīnu eksplozija šausmās liks sastingt pat visdziļākajā miegā iegrimušajiem pūķiem aizvēsturiskajā selvā, kas sākās pilsētiņas ielu viņā galā un stiepās līdz pašai pasaules malai, un tālab viņš pats noticēja, ka visu būs redzējis tikai sapnī, jo sevišķi nākamajā dienā, vērodams līča mirdzošo ūdens klaidu, ostas pakalnēs izsvaidītās spilgti krāsotās nēģeru mājeles un Gvajānas kontrabandistu kuģīšus uzņemam nevainīgo no papagaiļiem sastāvošo kravu ar norītiem dimantiem putnu, guzās, un nodomāja, zvaigznes skaitīdams, es šo milzīgo lainera būšu redzējis sapnī, skaidrs, un bija par to tik pārliecināts, ka par redzēto nevienam nestāstīja un arī pats to neatcerējās līdi nākamā gada martam, kad tajā pašā naktī staigāja pa piekrasti,[2] meklēdams jūrā draiskulīgu delfīnu barus, un atkal ieraudzīja spokaini vizmojošo drūmo rēgu kuģi, ar kuru notika tas pats kas pērno gadu, taču šoreiz viņš bija drošs, ka ir bijis nomoda, un aizskrēja visu pastāstīt mātei, kura pēc tam nedēļas trīsi staigāja, sūrodamās un viņam pārmezdama, sak, tev galvā kasi sameties, tāpēc ka tu dzīvo ačgārni, dienā guli, bet naktīs klīsta apkārt, kā to dara tikai ļaundari, bet, tā kā viņai šajās dienās vajadzēja braukt uz pilsētu, lai nopirktu ērtu zvilni, kurā sēžotfl varētu ļauties atcerei par mirušo laulāto draugu, jo agrākais šūpuļkrēsls vienpadsmit atraitnības gados bija nolietojies, viņa izmantoja gadījumu un palūdza laivinieku, lai tas, ceļoties pār# līcim, brauktu gar piekrastes radzēm un dēls varētu pārliecis nāties, ka dzidrajā jūras ūdens spogulī nekas cits nav redzama kā vien sūkļu biežņā savā kāzu laikā nārstojošās mantaraijas bezgala maigā ūdens dzīlēs rožaini iekrāsoto pargo un korvinU draiskās rotaļas un pat kādreiz, koloniālos laikos kuģiem bojai ejot, noslīkušo cilvēku plandošie mati, bet ne vismazāko pēdu, kas liecinātu par nogrimušiem Transatlantijas laineriem, pat ņeviena bērna līķīša, bet viņš tik ietiepīgi palika pie saviem apgalvojumiem, ka māte apsolīja nākamā gada marta naktī iet viņam līdzi, nudien, pavisam noteikti, nemaz neapjauzdama, ka pienīgais, kas viņam nākotnē bija uzskatāms par noteikti drošu, bija Frensisa Dreika laiku šūpuļkrēsls, kuru viņai izdevās nopirkt turku tirgoņu ūtrupē un kurā viņa nosēdēs vēl to pašu yakaru, nopūzdamās, manu nabaga Holofem, ja tu zinātu, cik labi ir par tevi domāt, atlaižoties šajos samta sēdekļa spilvenos un karalienes katafalkam līdzīgajā atlasa atzveltnī, bet, jo vairāk viņa pieminēja savu laulāto draugu, jo drudžaināk uzmutuļoja asinis viņas sirdī, tur pārvērzdamās šokolādē, it kā viņa nevis sēdētu, bet skrietu, drebuļiem nošalcot pār visu augumu, aizgūtnēm tvarstot gaisu, un tā vien likās, ka viņai vajadzētu elpot caur zemes slāni, līdz viņš, rīta pusē atgriežoties, iegāja pie mātes un atrada to šūpuļkrēslā mirušu, vēl gan siltu, bet jau pa pusei satrūdējušu, kā tas notiek ar cilvēkiem, kurus sadzēlusi indīga čūska, un ko bija piedzīvojušas vēl citas četras seņjoras, iekams slepkavīgais zvilnis tika iemests jūrā, cik iespējams tālu $elgā, kur tas nevienam nevarēja nodarīt nekāda ļaunuma, jo daudzo gadsimtu laikā sēdeklis bija zaudējis spēju sniegt atpūtu, un tā viņam vajadzēja pierast pie nožēlojamā bāreņa likteņa, turklāt samierinoties ar to, ka visi viņu sāka dēvēt par pilsētiņā nelaimes troni atvedušās atraitnes dēlu, kurš pārtiekot ne tik daudz no labdarības dāvanām, cik no svešās laivās nočieptām zivīm, bet viņa balss pa to laiku kļuva aizvien rēcošāka, lai gan pērnā gada redzējumi viņam bija pilnīgi aizmirsušies, līdz atkal pienāca marta nakts un viņš atkal neviļus bija aizklīdis jūras krastā, un šeit, māmulīt balto, — šeit atkal bija neparasti milzonīga azbesta valzivs, baurojošais nezvērs, un viņš ārprāta balsī sāka kliegt, saukdams, sanāciet, ļautiņi labie, paskatieties uz to, ar savu bļaustīšanos saceldams tādu suņu reju un mei tiešu izbīļa klaigu kņadu, ka pat visvecākie vīri atcerējās sen [3] tēvu pieredzētās izbailes un, domādami, ka atkal atgriezies slavenais angļu pirāts Viljams Dempers, meklēja glābiņu pa4 gultē, bet tie, kuri izdrāzās uz ielas, pat nepapūlējušies saskatīf neredzēto metāla milzeni, kas tieši šajā brīdī atkal bija zaudējis orientāciju un gadskārtējā avārijā sašķīda gabalos, metās virsti saucējam, pamatīgi notēsa viņu un atstāja tik nežēlīgi sabuM ņītu, ka viņš tieši toreiz, aiz niknuma slienādamies, tad nu ari; noteica, tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, taču savu apņemšanos nevienam neizpauda, lai gan vajadzēja nostaigāt veselu gadu ar uzmācīgo iedomu, tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu, līdz atkal kārtējo reizi pienāca rēgu dienas novakare kad viņš varēja īstenot savu nodomu, un tā, paņēmis ritami piederošu laivu, viņš pārbrauca pāri līcim un savu lielo stundiņ sagaidīja nēģeru ostas nokaļņu takās, kur kā vienā katlā samesti bija uzklīdeņi no visas Kārību jūras piekrastes, taču, savas ieceres apsēsts, pretēji paradumam nemaz neapstājās pie indiešu bodītēm, lai apskatītu veselos ziloņu ilkņos iegrebtus mandarīnu tēlus, nepasmējās par invalīdu divričos sēdošajiem hm landiešu valodā tērgājošiem nēģeriem, nenobijās, kā parasti, no kobru ādām, ar kurām aptinušies staigāja apkārt malajieši, izklaiņodami visu pasauli himeriskos meklējumos pēc slepenas ēstuves, kurā pārdotu uz iesma ceptu Brazīlijas sieviešu gaļu, jo viņam prātā bija vienvienīga doma, līdz visam pāri savu zvaigžņu smagmi klāja nakts un no selvas uzvēdīja gardēniju un trūdošu salamandru salkanais smārds, bet viņš pats, nočieptajā laivā sēdēdams, īrās uz līča ieeju, nodzēsis laternu, bīdamies piesaistīt muitas iestāžu vērību un katras piecpadsmit sekundes, kad viņu apspīdēja bākas rotējošā prožektora zilgie uzplandi, atmirdzēdams pārcilvēciskā skaistumā, lai pēc tam atkal atgūtu ierasto veidolu, jo skaidri apzinādamies, ka brauc pavisam tuvu ostas kanālu apzīmējošām bojām, ne tikai tāpēc, ka ik brīdi jo redzamākas kļuva to nespodrās uguntiņas, bet arī tāpēc, ka jaušami skumjāka viedās ūdeņu elpošana, un tā viņš airēja, tik lielā mērā sevī iegremdējies, ka nemaz nenojauta, no kurienes pēkšņi uzplūst baismīgā haizivs elpa, nedz arī apjēdza, kāpēc nakts satumsusi tik blīva, it kā piepeši būtu mirušas visas debesu zvaigznes, bet notika tas tāpēc, ka Transatlantijas laineris bija tepat līdzās ar savu neaptverami milzīgo masu, māmulīt balto, daudz lielāks par jebkuru citu milzīgu priekšmetu pasaulē un tumšāks par jebkuru citu tumšu lietu pasaulē vai tās ūdeņos, trīssimt tūkstošu tonnu haizivs smārda, kas aizslīdēja gar laivu tādā tuvumā, ka viņš varēja saskatīt tā tērauda nogāžu šuves, taču neskaitāmajos iluminatoros nekur nemanīja ne mazākā gaismas atspulga, tāpat nebija dzirdama ne visvārgākā mašīnu elpošana, nedz arī kur jaušama kāda dzīva dvēsele, toties tas sev līdzi nesa pats sava klusuma pasauli, pats savas tukšās debesis, pats savu sastingušo laika tecējumu un pats savu nomaldījušos jūru, kurā peldēja vesela pasaule noslīkušu dzīvnieku, un tad spēji no bākas prožektora žilbā gaismas stara trieciena viss pēkšņi pagaisa un mirklī atkal visapkārt pletās dzidrā Kārību jūra, marta nakts, ikdienišķais, pelikānu spārnu šķeltais gaiss, tā ka viņš starp bojām laivā palika viens, neaptverdams, ko iesākt un izbrīnā pats sev vaicādams, vai tikai viss nav bijis nomodā redzēts sapnis, un ne tikai šoreiz vien, bet arī iepriekšējās reizēs, taču, līdzko viņam radās šāds jautājums, noslēpumainā pūtienā no pirmās līdz pēdējai nodzisa visas bojas, un, bākas gaismas staram aizslīdot tālāk, Transatlantijas« tvaikonis jau atkal parādījās, bet tagad nomaldījušās bija tā kompasu šautras un, iespējams, laineris pat nezināja, kādā jūrā vai okeānā tas atrodas, pūlēdamies uztaustīt neredzamo kanālu bet patiesībā virzīdamies uz piekrastes klintīm, un tad viņš spējā atskārtā nojauta, ka bojas piemeklējusī nediena ir pēdējai posms burvestību virknē, un iededzināja laivas laternu, kas gan bija niecīga, sarkana, no muitas minaretiem nesaredzama uguntiņa, bet laterna stūrmanim šķita līdzīga spoži ataustošai saulei jo tvaikonis mainīja kursu un laimīgā augšāmcelšanās manevrā; pa kanālu iebrauca platajos ostas vārtos, iedegoties visām ugunīm, katliem uzelsojot, debesīs atkal atmirdzot zvaigznēm bet beigtajiem dzīvniekiem nogrimstot jūras dibenā, lai virtuvēs sāktu šķindēt šķīvji, kairinoši iesmaržotos ar lauru lapām aiz-tl darītās mērces, uz mēnesnīcas gaismas apmirdzētiem klāja nostūriem iedunētos orķestra bungas un kajīšu pustumsā satrauktā ritmā iepukstētos jūras ceļojuma laikā iemīlējušos pārīšu sirdisj taču viņā bija sakrājies tik daudz niknuma, ka viņš neļāvās sajūsmai un izbrīnam, un ar lielāku uzņēmību nekā jebkad agrāk pie sevis noteica, tagad tikai viņi redzēs, kas es īsti esmu Velns ar ārā, tagad viņi redzēs, un turpināja vadīt laineri ari savas laternas gaismu, līdz bija tik pārliecināts par milzeņa paklausību, ka lika tam atkal mainīt kursu, aizbraukt no nereij dzamā uz muliņa pusi ierīkotā kanāla un kā aiz saites vestu jūras jēru virzīja uz aizmigušās pilsētiņas ugunīm, vadīja tagad; jau atdzīvojušos — bākas prožektoram vairs neievainojamo — kuģi, jo pilsētiņas uguņu mirdzumā tas vairs nekļuva nerēu dzams, bet tikai katrās piecpadsmit sekundēs pārvērtās alumīnija blīvā, aiz kuras jau iezīmējās baznīcas krustu apveidi pilsētiņas mājeļu nožēlojamība ar savām veltīgajām ilūzijām bet laineris vēl aizvien brauca viņam nopakaļ ar visu, kas vieni tā tilpnēs atradās: ar savu kapteini, kas bija iemidzis, nogūlies uz tā sāna, kur atrodas sirds, ar noliktavās sniegoti apsarmojušiem cīņas vēršu liemeņiem, ar vientuļo slimnieku kuģa lazaretē, ar bārenīgo, visu aizmirsto ūdeni tvertnēs, ar grēkus nenožēlojušo stūrmani, kurš piekrastes klinšu radzes acīmredzot uzskatīja par piestātnes muliņiem, jo pēkšņi neiedomājamā spēkā iegaudojās lainera sirēna — pirmo reizi — un pār viņu, drēbes izmērcēdams, spēcīgā šaltī nolija sabiezējušo garaiņu lietus, bet pēc tam sirēna iegaudojās otro reizi, bezmaz apgāzdama patvarīgi paņemto svešo laivu, kurā sēdēja zēns, un tad vēl reizi, bet tagad jau bija par vēlu, jo tepat pavisam līdzās slējās klinšu radžu robainās šķautnes, ielas akmeņi, mazticīgo iedzīvotāju mītņu durvis, visa pilsētiņa, ko apgaismoja pārbijušās Transatlantijas lainera ugunis, un viņš tikko paguva paairēties sāņus, lai dotu ceļu drausmīgajai kataklizmai, negantā satracinājumā kliegdams, te nu jums būs, muļķadesas, un tajā pašā brīdī notrinkšķēja deviņdesmit tūkstoši pieci simti kristāla šampanieša glāzes, plīsdamas lainerī no priekšgala līdz pat pakaļgalam, pēc tam tūlīt iestājās gaisma, taču tas nebija agrīns marta rīts, bet gan mirdzošs trešdienas dienasvidus, un viņam bija iespēja nopriecāties, redzot mazticīgos ar izbrīnā ieplestām mutēm blenžam uz šajā pasaulē un viņā saulē vislielāko pie baznīcas izmesto Transatlantijas laineri, kurš bija baltāks par visu, kas vien ir balts, divdesmit reižu augstāks par baznīcas torni un kādas deviņdesmit septiņas reizes garāks par visu pilsētiņu, ar tā korpusā dzelzs burtiem iegravētu vārdu halalksillag, bet no sāniem tam tecēja miroņu jūras seno un gurdo ūdeņu straumes.

1968

NĀVE STIPRĀKA PAR MĪLU

Senatoram Onēsimo Sančesam līdz nāvei trūka vēl sešu mēneši un vienpadsmit dienu, kad viņš sastapa savu mūža liktenīgi sievieti. Viņš ar to iepazinās Rosala del Virreijas pilsētiņā pavisam nenozīmīgā apdzīvotā vietā, kura naktī noderēja par patvērumu no augšas nākošiem kontrabandistu kuģīšiem, tur«a pretim saules gaismā šķita nevienam nevajadzīgs tuksneša no$ stūris izkveldētas un neapbraukājamas jūras krastā. Pilsētiņai atradās bezgaltālā nomalē, un nevienam nebūtu varējis nāk% prātā, ka šeit mistu kāds cilvēks, kurš spētu liktenīgi ietekmē kāda cita dzīvi. Pat pilsētiņas nosaukums izklausījās pēc joka jovienīgo rozi, kura tika redzēta šajā pilsētiņā, šurp atveda tiešie senators Onēsimo Sančess tajā pēcpusdienā, kad viņš iepazinās ar Lauru Farinu.

Vēlēšanu kampaņā tas ik četrus gadus bija neizbēgams etapsi No rīta bija jau atbraukuši furgoni ar apkārtceļojošo trupu. Pēcļ tam atbrauca nolīgtie indiāņi, kuri tika atvesti, lai publiskajos sarīkojumos būtu prāvāks skatītāju skaits. Drīz pēc vienpadsmitiem ar mūziku un raķešu sprakstiem pienāca ministrijas autojl mobilis zemeņu saldējuma krāsā ar senatora vēlēšanu kampaņas aktīvistiem. Senators Onēsimo Sančess, vienaldzīgi klusēdama dirnēja atvēsinātajā automobiļa salonā. Tikko atvēra tā durvis, viņu apdvesa ugunīga svelme, dabiskā zīda krekls mirklī izmirka, viņš jutās simt gadu vecāks un vientulīgāks nekā jebkad agrāk. Reālajā dzīvē viņam nesen bija palikuši četrdesmit divi gadi, viņš ar izcilību bija beidzis Getingenes Metalurģisko fakultāti un neatlaidīgi, lai gan ne sevišķi veiksmīgi nodevās slikti pārtulkotu latīņu klasiķu lasīšanai. Senators bija precējies ar starojošu vācieti, no kuras viņam bija pieci bērni, viņa mājā visi bija laimīgi un viņš laimīgāks par visiem citiem, līdz pirms trim mēnešiem senatoram tika paziņots, ka viņš nākamajos Ziemsvētkos mirs.

Kamēr tika veikti sagatavošanas darbi manifestācijai, senatoram izdevās pabūt vienam mājā, kura viņam bija ierādīta atpūtai. Pirms apgulšanās viņš ielika ūdenī rozi, kura bija saglabājusies svaiga braucienā cauri tuksnesim, iekoda diētā noteiktos dārzeņus, lai izvairītos no mūžīgajiem kazlēnu un sakņaugu sacepumiem, kas viņu gaidīja turpmāk, un iedzēra vairākas pretsāpju tabletes, tā ka sāpju remdinājums iestājās jau pirms pašām sāpēm. Pēc tam viņš nolika elektrisko ventilatoru pēc iespējas tuvāk guļamtīklam un kails izstiepās rozes pavēnī, lai minūtes piecpadsmit atpūstos, visiem spēkiem pūlēdamies šajā laikā nedomāt par nāvi. Atskaitot ārstus, neviens nezināja, ka viņam atlicis dzīvot tikai noteiktu laika sprīdi, un tāpēc viņš bija izlēmis slepenībā visu izciest, neko savā dzīvē nemainot, un darīja to nevis iedomības, bet gan kauna dēļ.

Viņš atkal jutās pilnīgs noteicējs pār savu gribu, kad trijos pēcpusdienā, raupja linauduma biksēs un ar uzgleznotiem ziediem izrotātā kreklā tērpies, no jauna parādījās ļaudīs, dvēselē stiprināts ar pretsāpju tabletēm. Tomēr atskārta par drīzās nāves neizbēgamību viņā bija iekrimtusies dziļāk, nekā senatoram likās, tāpēc, tribīnē uzkāpis, viņš juta savādu nicinājumu pret visiem, kas nepacietīgi drūzmējās, lai paspiestu viņam roku, un atšķirībā no agrākiem laikiem nejuta līdzi arī baskāji jaino indiāņu svītai, kuri tikai ar lielu piepūli varēja nostāvēt neauglīgā tuksneša nostūra svelmīgajās salpetra sprikstīs. Ar pavēlošu rokas mājienu gandrīz vai nikni apklusinājis aplausus, viņš bez jebkādiem žestiem sāka runāt, acis nenovērsi dams no jūras, kas tveicē šķita nopūšamies. Viņa gausā un dziļā balss atgādināja stāvošu ūdeni, taču savā no galvas iemās cītajā un neskaitāmas reizes atzelētajā runā viņam nekad vēl nebija gadījies pasacīt patiesību, neskaitot uzstāšanos pret Marka Aurēlija atmiņu ceturtajā grāmatā formulēto liktenīg€ļ sentenci.

-    Mēs esam šeit, lai uzvarētu Dabu, viņš uzsāka glužfļ pretēji savai pārliecībai. Mēs nebūsim vairs likteņa pabērnis dieva sērdieņi šajā slāpju un vētru valstībā, nebūsim trimdinieki paši savā zemē. Mēs būsim pavisam citādi, būsim pavēlnieki un noteicēji, diži un laimīgi ļaudis.

Tās bija senatora aranžētās cirka izrādes formulas. Kamēr viņš runāja, viņa palīgi saujām izmeta gaisā papīra putnus, kur šie viltus lidoņi atdzīvojās un virmoja pāri dēļu tribīnei, līdz izklīda virs jūras. Tajā pašā laikā citi no teātra rekvizītu furj goniem izvilka kokus ar voiloka lapām un tos pūļa aizmugurei iesprauda tuksneša izkveldētajā augsnē: Pēc tam viņi uzslēja māņu mājas ar ķieģeļu fasādēm un stikla logiem, nosedzot ar tām reālās īstenības nožēlojamos graustus.

Lai pietiktu laika šiem māžiem, senators pagarināja runu ar diviem citātiem latīņu valodā. Viņš apsolīja lietusmašīnas, pāri vietojamus inkubatorus gaļas dzīvnieku audzēšanai, laimes skāņus, kas salpetrī dotu iespēju audzēt dārzeņus, atraitnīši vijas logos. Kad senators redzēja, ka viņa ļaudis savu māžeki lības darbu beiguši, viņš ar pirkstu norādīja uz paveikto.

-            Tā mēs dzīvosim, seņjoras un seņjori! senators saucai

-   Paskatieties — tā mēs dzīvosim!

Ļaužu bars pagriezās uz aizmuguri. Viņpus pilsētas namiem virzījās krāsota papīra Transatlantijas tvaikonis, augstāks par visaugstākajiem no nule uzceltajiem māņu namiem. Vienīgi senators pats ievēroja, ka šīs no papes uzrīkotās celtnes, tās daudzkārt pārvadājot, izjaucot un atkal saslejot, ir jau vētrās krietni vien papluinītas un izskatās gandrīz tikpat nabadzīgas, apbružātas un nožēlojamas kā pati Rosala del Virreijas pilsētiņa.

Nelsons Farina pirmo reizi kopš divpadsmit gadiem nebija gājis apsveikt senatoru. Viņš senatora runu noklausījās, reizēm iemigdams un tad atkal pamozdamies, guļamtīklā zem svaigu zaru nojumes no neēvelētiem dēļiem sanaglotā būdā, ko bija uzcēlis ar tām pašām rokām, ar kurām kādreiz bija gabalos sacirtis savu pirmo sievu. Viņš bija izbēdzis no Kajennas kriminālnoziedznieku ieslodzījuma vietas un parādījies šeit ar kādu kuģi, kas veda nevainīgus papagaiļus, un līdzi viņam bija skaista un bezdievīga Parampribo sastapta nēģeriete, ar kuru viņš bija piedzīvojis meitu. Nēģeriete drīz vien nomira dabiskā nāvē, nepiedzīvojusi Farinas pirmās sievas likteni, kuras gabalos sacirstās miesas deva audzelību pašu puķukāpostu dārzam. Otro pēc nāves ar visu viņas holandisko uzvārdu apbedīja tepat vietējā kapsētā. Farinas meita bija mantojusi savas mātes ādas krāsu un augumu, toties dzeltenās, izbrīnītās acis līdzinājās tēva acīm, un viņam bija pamats domāt, ka savā būdā audzina visskaistāko sievieti pasaulē.

Pēc iepazīšanās ar Onēsimo Sančesu pirmās vēlēšanu kampaņas laikā Nelsons Farina bija lūdzis senatoru izgādāt viņam fiktīvu personas apliecību, lai varētu dzīvot, nebaidoties no izmeklēšanas un tiesas. Senators laipni, bet noteikti bija šo lūgumu noraidījis. Nelsons Farina tomēr nerimās daudzus gadus un katru reizi, kad vien radās izdevība, daždažādos veidos atkārtoja savu lūgumu. Taču aizvien saņēma vienu un to pašu noraidošo atbildi, lalab Nelsons Farina šoreiz palika val- [4] i stāmies guļamtīklā, nolemts dzīvam sapūt šajā svelmīgajā pi rātu midzenī. Izdzirdējis noslēguma aplausus, viņš pastiepj galvu un pāri sētas mietiem ieraudzīja farsa aizmugures pusiaj sacelto māņu namu sastatnes, koku balstus, noslēptos brīnuira darus, kuri stūma Transatlantijas tvaikoni. Sašutumā viņš; nospļāvās.

-    Merde, Nelsons Farina noteica, — cest le Blacaman dй la politique.

Senators pēc runas, mūzikai skanot un raķetēm sprakšķot, ļaužu pūļa ielenkumā uzklausīdams vietējo iedzīvotāju bēdas un nedienas, apstaigāja pilsētiņas ielas. Vērīgi viņš visus uzklausīja, aizvien atrazdams veidu, kā sūdzībniekus nomierināt; neko jūtamāku viņu labā neizdarot. Kāda sieviete, uzrāpusies uz mājeles jumta ar visiem saviem sešiem sīkajiem bērniem pārkliegdama pūļa kņadu un šaujamā pulvera grāvienus; sūrojās.

-    Es, senator, nelūdzu neko lielu, viņa sauca, tikai ēzelīti lai no Slīkoņa akas varētu atvest ūdeni!

Senators nolūkojās sešos izģindušajos bērneļos.

Ko dara tavs vīrs? viņš apjautājās.

-    Vīrs aizgāja meklēt laimi uz Arubas salu, sieviete draiskā omā atbildēja, bet atrada tur kādu svešzemnieci, vienu no tām, kas zobos liek dimantus.

Šī atbilde izraisīja smieklu brāzmu.

-    Labi, — senators izlēma, tu dabūsi sev ēzeli.

Drīz kāds no senatora adjutantiem uz sieviņas māju aizveda nastu ēzeli, kuram uz gurniem ar nenodzēšamu krāsu bijauzzīmēts vēlēšanu sauklis, lai neviens neaizmirstu, ka nastu nesējs lopiņš ir senatora dāvana.

īsajā dienā pa ielu senators veica vēl dažus sīkākus labdarības darbus, cita starpā pats no karotes ar zālēm padzirdinādams kādu slimnieku, kurš bija licis iznest savu gultu pie durvīm, lai noskatītos uz garāmejošo senatoru. Ielas pēdējā stūrī pāri sētai viņš guļamtīklā ieraudzīja Nelsonu Farinu, kurš izskatījās pavisam panīcis un dzeltens, tomēr senators mierīgi viņu sveicināja un apjautājās:

-   Kā labi dzīvojam?

Guļamtīklā pagriezies, Nelsons Farina viņu kā mērcēt izmērcēja savā dzintara krāsas skatienā.

-   Moi, vous savēz

Pagalmā iznāca Farinas meita, lai redzētu, ar ko tēvs sasveicinās. Mugurā viņai bija novalkāts parasts indiānietes apmetnis, galva izrotāta ar krāsainām lentītēm, seja saulē iezeltīta, taču pat šajā nolaistībā bija redzams, ka pasaulē nevar būt skaistākas sievietes par viņu. Senatoram aizcirtās elpa.

-    Piķis ar ārā, viņš izbrīnījies nopūtās, gatavie Dieva brīnumi!

Vakarā Nelsons Farina ieģērba meitu vislabākajās drānās un nosūtīja pie senatora. Divi ar šautenēm bruņoti sargi, kuri snauda pietveicētajā senatora rīcībā nodotajā mājā, lika viņai apsēsties krēslā, kas priekšnamā bija vienīgais, un pagaidīt.

Senators atradās blakusistabā kopā ar pilsētiņas dižvīriem, kurus bija saaicinājis, lai tiem pastāstītu publiskajā runā noklusētos noslēpumus. Viņi bija tik līdzīgi visiem citiem uz šādām apspriedēm visās tuksneša pilsētiņās izsauktiem pārstāvjiem, ka pašam senatoram šāda veida sanāksmes, kas notika katru vakaru, jau bija apriebušās. Viņa krekls bija sviedros izmircis, un viņš mēģināja to tāpat mugurā izžāvēt siltajā gaisa strāvā, ko uzpūta elektriskais ventilators, kurš tveicīgajā istabā zuzēja līdzīgi dunduram.

-   Mēs taču nepārtiekam no gaisā palaistiem papīra putniem, senators sacīja. Jūs un es — mēs zinām, ka tajā dienā, kad sajāt; kazu pieķēzītajā tuksnesī parādīsies ziedoši koki, dienā, kad šeit; ūdenstvertnēs nemudžēs smirdoši tārpi, bet dzīvos taukas ziviš$ļ ne jums, ne man te vairs nekas nebūs darāms. Vai nav tā?

Neviens neatbildēja. Runādams senators no kalendāra bija noplēsis bilžainu lapu un no tās izlocījis tauriņu. Neviļus viņš to ievirzīja ventilatora dzītajā gaisa strāvā; papīra taurenītis sāka virpuļot pa istabu un beidzot pa puspievērtajām durvīm izlidij nājās laukā. Senators turpināja runāt ar apvaldītību, ko viņam sniedza atskārsme par nāves sarežģītību.

-   Tālab, viņš teica, nav nekādas jēgas atkārtot lietas, kas. jums jau labi zināmas: to, ka mana ievēlēšana jums ir izdevīšļ gāka nekā man pašam, jo es atrodos šeit, kaut arī smird ūdeņi un indiāņu sviedri, turpretim jūs no tiem dzīvojat.

Laura Farina redzēja izlidināmies papīra taurenīti. To redzēja vienīgi viņa, jo priekšnamā uz sola sēdošie sargi, turēdami šautenes apskautas, bija iemiguši. Pēc vairākiem pagriezienieni milzīgais bilžu tauriņš pilnīgi pavērās, pieplaka pie sienas un tur palika karājamies. Laura Farina mēģināja to ar nagiem nokašņāt. Viens no sargiem, kuru bija pamodinājuši aplausi blakus istabā, redzēja veltīgās pūles.

-   Tauriņš nav nokašņājams, viņš nomiegojies teica. Tas ir uz sienas uzkrāsots.

Kad apspriedes dalībnieki sāka izklīst, Laura Farina atkali apsēdās. Senators bija palicis istabas durvīs stāvam, roku uz turekļa uzlicis, un Lauru Farinu pamanīja tikai tad, kad priekša nams jau bija tukšs.

-   Ko tu šeit dari?

-   Cest de la part de mon pere viņa paskaidroja.

Senators saprata. Ar acīm viņš ieurbās miegainajos sargos, tad Laurā Farinā, kuras neticamais skaistums bija daudz spēcīgāks par sāpēm, ko viņš sajuta, un nosprieda, ka nāve visu izlēmusi viņa vietā.

-   Nāc iekšā, viņš teica.

-      Laura Farina izbrīnīta palika stāvam istabas durvīs: tūkstošiem naudaszīmju tur plivinājās gaisā, plundurodamas tāpat, kā to bija darījis tauriņš. Bet tad senators izslēdza ventilatoru— naudaszīmes gaisā apstājās un nosēdās uz istabas lietām, u Redzi nu, viņš pasmaidīja. Pat saslaukas lido.

Laura Farina nosēdās kā skolas solā. Viņas āda bija gluda un elastīga, ar neapstrādātai naftai piemītošo krāsu un blīvumu, mati līdzinājās jaunas ķēvenes krēpēm, bet bezgalīgi lielās acis bija spožākas par gaismu. Sekodams savam skatienam, senators beidzot pamanīja salpetra dvingā apļengušo rozi.

-   Tā ir roze, viņš paskaidroja.

-   Jā, viņa atbildēja ar mulsu izteiksmi sejā, es tās esmu redzējusi Rioačā.

Senators apsēdās uz karavīra gultas un, kreklu atpogādams, runāja par rozēm. Krūšu kreisajā pusē, kur, pēc viņa domām, atradās sirds, bija redzams pirātisks tetovējums, kas attēloja ibultas caururbtu sirdi. Nometis uz grīdas sviedros izmirkušo kreklu, viņš palūdza Lauru Farinu, lai tā palīdz viņam novilkt zābakus.

Meitene nometās pie gultas uz ceļiem. Senators turpināja tvērīgi nolūkoties meitenē un, kamēr viņš atraisīja zābaku saites, pats sev jautāja, kurš no abiem šajā sastapšanās reizē izrādīsies zaudētājs.

-   Tu taču vēl esi bērns, viņš ieminējās.

— Nav tiesa, viņa atbildēja. Man aprīlī palika deviņpadsmit gadu.

Senators izrādīja ieinteresētību:

—         Kurā datumā?

-   Vienpadsmitajā.

Laura Farina viņa vārdiem nepiegrieza vērību, jo nezināja,: ko iesākt ar novilktajiem zābakiem. Senators turpretim nezināja, ko iesākt ar Lauru Farinu, jo viņš nebija pieradis pie neparedzētiem mīlas piedzīvojumiem, turklāt saprata, ka tas var kaitēt viņa cieņai. Vienīgi tādēļ, lai apdomātos, viņš turēja« Lauru Farinu, iekļautu starp saviem ceļgaliem, tad apskāva; meiteni ap vidukli un pats atlaidās uz muguras gultā. Un tad senators apjēdza, ka meitene zem virsdrēbēm ir kaila, jo no viņas auguma uzdvesa savvaļas dzīvnieka tumšais smārds, bet sirdī viņam bija bailes un ādu stindzināja salti sviedri.

-   Neviens mūs nemīl, viņš nopūtās.

Laura Farina gribēja ko sacīt, taču gaisa viņai pietika vienīgi elpošanai. Viņš meiteni noguldīja sev blakus, nodzēsa gaismu,, un istaba grima rozes mestajā mijkrēslī. Viņa paļāvās sava likteņa žēlastībai. Senators meiteni lēnītēm glāstīja, gandrīz ar roku nepieskardamies, viņu meklēja, bet tur, kur cerēja atrast, uzdūrās dzelzs aizšķērslim.

-   Kas tev šeit?

-   Priekškaramā slēdzene, Laura Farina atbildēja.

-    Kas par muļķībām! sadusmotais senators iesaucās un jautāja to, ko jau pats iepriekš zināja: Kur ir atslēga?

Laura Farina atvieglota nopūtās.

-   la ir tētim, viņa atbildēja. Viņš man lika jums pasacīt lai jūs aizsūtāt tai pakaļ raitnieku, bet iedodat tam līdzi rakstītu apliecinājumu, ka tiks nokārtots viņa tiesiskais stāvoklis.

Senators sapīka. Franču zaķpastala! sašutis viņš noburkšķēja. Tad aizvēra acis, lai nomierinātos, un tumsā palika vienatnē ar sevi. “Ielāgo”, viņš atcerējās, “vai tas esi tu vai ari kāds cits, pēc īsa laika jūs būsiet miruši un drīz pēc tam no jums nepaliks pāri pat jūsu vārds.” Senators pagaidīja, līdz mitējās saltās tirpas.

Saki man vienu, viņš iejautājās, ko tu par mani esi dzirdējusi?

-   Patiesības patiesību?

-   Patiesības patiesību.

-   Labi, Laura Farina piekrita. Par jums runā, ka jūs esat sliktāks nekā pārējie, jo esat citāds.

Senatora sejā nemainījās ne vaibsts. Ar aizvērtām acīm viņš ilgi klusēja, bet, kad atkal tās atdarīja, šķita atkāpies no saviem slēptākajiem instinktiem.

-  Velna būšana, viņš izlēma, saki savam gļēvajam tēvam, ka es to nokārtošu.

-  Ja gribat, es pati aiziešu pēc atslēgas, Laura Farina piedāvājās.

Senators meiteni atturēja.

-   Aizmirsti par atslēgu, viņš teica, un paguli kādu brīdi ar mani. Ir labi, ja kāds ir līdzās, kad cilvēks palicis viens.

Laura Farina noguldīja viņa galvu uz sava pleca ar rozei pievērstu skatienu. Senators meiteni apskāva ap vidukli, paslēpa savu seju viņai padusē, sajuzdams savvaļas dzīvnieka smaku un ļaudamies baismām. Sešus mēnešus un vienpadsmit dienas vēlāk viņam vajadzēja mirt šādā kņūpus stāvoklī pēc tam, kad Lauras Farinas dēļ saceltā publiskā tracī bija ticis nosodīts un atzīts par izvirtušu, taču raudādams aiz niknuma, ka jāmirst vienam.

1970

BLAKAMĀNS LABAIS, BRĪNUMU PĀRDEVĒJS

Kopš pirmās svētdienas, kad viņu ieraudzīju, man šķita, ka tasi ir gudrinieka ādā ielīdis ēzelis — tāds viņš izskatījās zeltā izšūdinātajos samta bikšturos, dārgakmeņu rotās mirdzošajiem pirkstiem un zvaniņiem greznoto bizi. Santamarijas del Dariēnas kuģu piestātnē šis cilvēks bija uzrāpies uz galda starp zāļti brūvējumu pudelēm un dažādām zālītēm, kuras viņš savāca un gatavoja pats, un, griezīgi klaigājot, pārdeva Kārību piekrastes ciemos. Toreiz gan viņš nemēģināja neko pārdot indiāņu gūzmai, kas pulcējās apkārt. Tikai lūdza atnest šim īstu klaburčūsku, lai uz paša ādas pierādītu, kā iedarbojas svaigi izgudrota pretinde, vienīgais īstenais dziedēklis, dāmas un kungi, preti čūsku, tarantulu, simtkāju un visvisādu zīdītājmošķu kodieniem. Kāds, runātāja entuziasma, šķiet, krietni iespaidots, kautfļ kur sadabūja prasīto un burkā atnesa prāvu čūsku — no tānļj šausmīgākajām, no tām, kuras sākumā ielaiž indi elpvados! Tirgonis atrāva burku ar tādu degsmi, ka šķita — viņš nejauka tārpu uz vietas norīs, bet čūska, līdzko tikusi brīvībā, uzreia izšāvās no trauka un iešķēla turētāja kaklā tā ka tam uzreia aptrūka elpas runai un tikko atlika laika pretindes ieņemšana Tad pūšļotāja prece līdz ar visu galdu nogāzās turpat pūlī un. viņa paša milzīgais, ļenganais ķermenis palika raustāmies uz grīdas, itin kā pēkšņi būtu kļuvis tukšs, bet visam par spīd

Brīnumdakteris ij nedomāja aizvākt no ģīmja zeltzobaino smaidu. Piepeši izcēlās neiedomājama jezga — komandieris no ziemeļnieku bruņukuģa, kas jau pirms gadiem divdesmit bija ieradies labas gribas vizītē un joprojām stāvēja, pietauvojies steķiem, izsludināja karantīnu, lai čūskas inde nesasniegtu klāju. Ļaudis, kas baznīcā svētīja Palmu svētdienu, iznāca no dievkalpojuma ar savām palmu lapām, jo neviens negribēja ipalaist garām brīdi, kad saindētais izlaidīs garu. Ap viņa ķermeni jau lidinājās nāves smaka, un miesa bija uzblīdusi divreiz kuplāka nekā pirmīt, pār lūpām plūda asiņainas putas un āda izkurta acu priekšā, bet mirstošais joprojām smējās tik dzīvīgi, ka šķindēja visi zvaniņi viņa drēbēs. Tūkums atraisīja zeķu auklas un pārplēsa apģērba vīles, apžņaugto gredzenu dēļ pirksti kļuva līdzīgi desām, āda ieguva sālītas gaļas krāsu un izdalījās trūdu smirdoņa. Tā nu visi, kam vien savulaik bija gadījies pieredzēt, kā cilvēku sakož klaburčūska, zināja, ka sakostais sapūst vēl pirms nāves, un ķermenis būs tik uzburbis, ka vajadzēs lāpstu, lai to savāktu un ieliktu maisā, bet tik un tā visi sprieda, ka, pat pīšļos sairis, viņš vēl turpinās smieties. Tas bija tik neticami, ka zaldāti sapulcējās uz bruņukuģa klājiem, lai uzņemtu čūskas sakostā blēža portretus ar tālskata kamerām. JJet no dievkalpojuma iznākušās sievietes izjauca šos nodomus, Apsegdamas mirstošo ar segu un pārklādamas viņa ķermeni ar svētītajiem palmu zariem. Vienas to darīja aiz nepatikas, jo uzskatīja — kareivji apgāna līķi ar saviem adventistu aparātiem, citas — tāpēc, ka viņām bija bail vēl ilgāk raudzīties uz Zaimotāju, kas šķita mirstam no smiekliem, bet vēl citas — domādamas, ka tā vismaz mirušā dvēsele atbrīvosies no indes. Visi nolēma, ka tirgonis ir pagalam, kad piepeši viņš ar vienu rokas SPēzienu atsvieda malā palmu zarus un, joprojām pa pusei apreibis no kodiena un vēl pavisam vārgs, pats saviem spēkiem nolika galdu vietā, atkal uz tā uzrāpās gluži kā tāds krabis un no jauna uzsāka sāka klaigāt, ka šī pretinde, kā jau bijānaļ redzējuši pašu acīm, esot visīstākā Dieva roka pudelītē, kaut maksā tikai pusi reāla, jo viņš, lūk, to esot izgudrojis nevis lai< iedzīvotos, bet gan cilvēces labā, paskat, kurš tur teica, ka ņēma vienu, dāmas un kungi, tikai, lūdzu, nenospiediet mani, tāsjļ mantas pietiks visiem.

Skaidrs, ka ļaudis sadrūzmējās vēl ciešāk, un labi vien bija,» jo beigu beigās visiem nepietika. Pat bruņukuģa admirālis vienui blašķīti nopirka, jo pārdevējs bija viņu pārliecinājis, ka dzirai palīdzot arī pret anarhisma izpūdētu prātu. Ierindniekiem nebija gana ar krāsainiem attēliem, kuros redzams uz galda uzkāpušais tirgonis, ko viņi nebija paguvuši uzņemt mirušu — tad pieprasīja viņam sniegt autogrāfus, līdz vīram sāka sāpēt rokai Bija jau gandrīz nakts, un ostā bijām palikuši tikai kroplākie kad pūšļotājs ar acīm sāka meklēt kādu ar padumjāku ģīmi kurš palīdzētu viņam noglabāt traukus. Protams, viņa skatieni aizķērās pie manis. Tas bija liktenīgs skatiens — ne tikai man bet arī viņam, jo kopš tās dienas ir pagājuši jau vairāk nekā simts gadi, un tomēr mēs abi to atceramies tā, itin kā viss būtu; noticis tikai iepriekšējā svētdienā. Mēs, redz, iekrāmējām visi« viņa bodīti lielajā, ar krokotu purpuru izoderētajā lādē, kurai vairāk šķita kā mācīta vīra zārks. Tad piepeši viņš laikam pamanīja manī kādu gaismu, ko iepriekš nebija redzējis, un ar ļaunīgām aizdomām noprasīja, kas esmu, un es atbildēju, ka esmu vienīgais bārenis bez tēva un mātes, kura radītājs vēl nav miris. Uz to viņš iesmējās vēl biedējošākus smieklus nekā tos# ko izraisīja inde. Tad pajautāja, ar ko es nodarbojos, un es attraucu, ka mana vienīgā nodarbošanās ir dzīve, jo nekas cits; nav darīšanas vērts. Asarām ritot pār vaigiem, viņš manir izprašņāja, kādu zinātni es vairāk par visu vēlētos apgūt. Vienīgo reizi neākstīdamies, es atbildēju, ka vēlētos būt pareģis, un; tad viņš vairs nesmējās, tikai noteica, itin kā pats sev, ka no tāi daudz netrūkstot, jo vieglāk apgūstamais man jau esot — pamuļķa ģīmis. Jau tai pašā vakarā viņš aprunājās ar manu tēvu un par pusotru reālu un viltvāržu atmaskošanai noderīgu kāršu kavu nopirka mani uz visiem laikiem.

Tāds bija Biakamāns Ļaunais, jo Labais esmu es. Viņš spēja pārliecināt zvērinātu astronomu, ka februāra mēnesis ir tikai tāda iedoma — kā neredzamu, rāmu ziloņu bars ganībās, bet, kad veiksme novērsās, viņa sirds nocietinājās. Savos labākajos laikos tirgonis bija vicekaraļu iebalzamētājs, un runā, ka viņš tik meistarīgi piešķīris valdnieku sejām valdonīgu izteiksmi, ka tie vēl daudzus gadus pēc nāves valdījuši vēl labāk, nekā dzīvi būdami. Neviens neesot iedrošinājies tos apglabāt, kamēr balzamētājs nebija sejas atkal padarījis kā mirušajiem. Balzamētāja prestižs kritās, kad viņš izgudroja šahu, kas nekad nebeidzas; tā dēļ kāds kapelāns šķīrās no saprāta, bet divi zinību vīri izdarīja pašnāvību. Pēc šiem notikumiem viņu pazemināja amatā par sapņu tulku, par hipnotizētāju dzimšanas dienās, par zobu vilcēju gadatirgos. Tā nu laikā, kad satikāmies, uz viņu skatījās no augšas pat jūras laupītāji. Mēs klejojām bez mērķa ar savu pūšļotāju galdiņu, un dzīve bija viens vienīgs jūklis, kur palaikam centāmies pārdot izklaidei paredzētus niekus — svecītes, kas atklāj kontrabandistus, slepenas drapēs, ko kristītas laulenes piepilina zupai, lai viņu holandiešu vīri sāktu bijāties Dieva, kā arī visu, ko vien jūs pēc pašu gribas vēlētos nopirkt, dāmas un kungi, jo te jau nav nekādu rīkojumu, tikai padomi, arī laime galu galā nav nekāds pienākums. Tomēr, lai kā mēs kratītos smieklos par pašu izrādēm, patiesībā mums tik tikko pietika ēšanai, un beidzot tirgoņa pēdējā cerība bija mans gaišreģa aicinājums. Viņš mani, saģērbtu kā japāni, ieslēdza zārkā un sasēja, lai es mēģinātu uzminēt, ko nu spēju, kamēr pats locīja mēli, meklēdams labāko veidu, kā pārliecināt pasauli par savu jauno atradumu. Te būs, dāmas un kungi, šī Ecakiēla ugunsmušu izmocītā radība, un jūs, kas tur stāvat ar neticīga ģīmi, paskatīsimies, vai pašiem būs gana dūšas pajautāt, kad mirsiet. Taču man nekad neizdevās atminēt pat datumu, un tā viņš mani atlaida no pareģa pienākumiem. Krietni sapurinājis mani labākai veiksmei, viņš nolēma vest mani atpakaļ pie tēvaj lai tas atdotu naudu. Taču tieši tad viņam izdevās atrast prakl tisku pielietojumu ciešanu radītajai elektriskajai enerģijai, un veicīgais zinātnieks ķērās pie tādas šujmašīnas izgatavošana™ kas darbotos, pievienota tai ķermeņa daļai, ko pārņēmuša sāpes, la kā visu nakti es žēlojos par saņemtajiem sitieniem, & ko viņš neskopojās, dalīdamies nelaimē, viņam bija vieni jāsamierinās ar mani kā sava izgudrojuma izmēģinātāju. Tālab mēs ceļā apstājāmies, tā arī nenonākuši līdz mērķim. Viņamjl uzlabojās oma, un visbeidzot mašīna ne tikai šuva labāk parf kuru katru novici, bet vēl piedevām atkarībā no sāpju izcelsmei vietas un stipruma izšuva audumā putnus un alstromērifti ziedus. Pie tā mēs strādājām, jau pārliecināti par uzvaru pār. slikto veiksmi, kad pienāca ziņa, ka bruņukuģa komandieris Filadelfijā esot gribējis nodemonstrēt pretindes iedarbīgumu un savas priekšniecības klātbūtnē pārvērties želejveida admirāli. Pēc tam tirgonis ilgi nesmējās. Mēs slapstījāmies pa šaura« jām indiāņu kalnu pārejām, un, jo vairāk mēs slēpāmies, jo skaidrāk pienāca ziņas — flotes kājnieki esot ieņēmuši sausi zemi ar aizbildinājumu, ka gribot iznīdēt dzelteno kaiti. Viņu ceļā galvas ripoja ikvienam kaktu tirgonim, lai tas būtu jau pieredzējis bodnieks vai arī tikai nejauši pagadījies klaidonis! Un slaktēja ne tikai vietējos piesardzības dēļ, bet arī ķīniešus 4 izklaidības dēļ, melnos — aiz paraduma un indiešus — to čūskti dīdītāju dēļ. Un visbeidzot zaldāti ķērās pie faunas un floras, un visa, ko varēja pieveikt minerālu pasaulē, jo viņu speciālisti mūsu lietās bija mācījuši — Kārību piekrastes ļaudīm esot spē-d jas mainīt dabu, lai slēptu svešiniekus. Es nesapratu ne to, no kurienes viņos bija radies tāds naids, ne arī to, kāpēc mēs tā baidījāmies, līdz nonācām drošībā Gvahiras mūžīgajos vējos. Un tikai tur tirgonis saņēma drosmi, lai man atzītos, ka viņa pretinde neesot nekas vairāk kā rabarberi ar terpentīnu, bet viņš bija samaksājis kādam blēdim pusi reāla, lai tas atnestu klaburčūsku bez indes zobiem. Mēs palikām kādas kolonizatoru misionāru ēkas drupās, mānīdami sevi ar cerību, ka kontrabandisti paies tām garām, ka viņiem var uzticēties un ka viņi būs vienīgie, kas uzdrošinātos parādīties šajos neapdzīvotajos, salpetra piesūcinātajos klajumos. Sākumā mēs ēdām kūpinātas salamandras ar gruvešos saaugušām nezālēm, un mums vēl bija gana dūšas, lai smietos, kad mēģinājām apēst rāpuļu ādainās kājas, taču beigās mēs uzlaizījām pat zirnekļu tīkliem līdzīgās ūdens paliekas akās, un tikai tad sapratām, cik ļoti mums pietrūkst pasaules. Tā kā tolaik es nepazinu nekādus līdzekļus pret nāvi, tad vienkārši apgūlos to sagaidīt, kur tas mazāk sāpētu, bet viņš tikmēr gremdējās atmiņās par kādu tik maigu sievieti, ka tā nopūzdamās spēja iziet caur sienu. Bet arī šī iedomātā atmiņa bija viņa atjautīgā prāta radīta iedoma, lai pasmietos nāvei sejā, nožēlojot mīlu. Tomēr brīdī, kad mums jau vajadzēja mirt, viņš man pietuvojās dzīvāks nekā jebkad un visu nakti vēroja manu agoniju, tik saspringti domādams, ka es joprojām nezinu, vai drupās tonakt svilpoja vējš vai viņa domas. Pirms ausmas viņš man teica agrāko laiku balsī un apņēmībā, ka tagad zinot patiesību — es viņam esot izmainījis veiksmi, tā ka lai tik savelkot ciešāk jostu, jo tas, ko tu man izjauci, tev atkal būs jāsaliek.

Tai brīdī sāka izzust pēdējās siltās jūtas, kādas man bija pret viņu. Viņš atņēma man pēdējās skrandas, ietina dzeloņstieplē, brūces ierīvēja ar salpetri, izvārtīja manis paša ķermeņa sulu sāļajā lāmā, pakāra aiz potītēm saulē un vēl turpināja klaigāt, ka pat ar šīm mocībām esot par maz, lai atvairītu vajātājus.

Visbeidzot viņš mani iespundēja sapūt paša izdalījumos sodžll kambarī, kur kolonizatoru misionāri bija turējuši ķecerus, untad ar vēderrunātāja viltību, kuras šim vēl bija palicis vaira» nekā vajadzīgs, sāka atdarināt dzīvnieku skaņas, tiem rāmi gremojot ganībās, niedru šalkoņu un strautu burbuļošanu, lai mani spīdzinātu ar ilūziju, ka es paradīzē mirstu no bada. Kad beidzot ieradās kontrabandisti, viņš nokāpa kambarī atmest man ko nebūt ēdamu, lai es nenomirtu, bet pēc tam lika par šo labdarību samaksāt, ar knaiblēm nomaukdams nagus un ar dzirnakmeni izsizdams zobus, un mans vienīgais mierinājums bija vēlēšanās, kaut dzīve man dotu gana laika un veiksmes, rai atriebtu ciešanas ar vēl smagākām mocībām viņam. Pats brīnījos, kā spēju izvairīties no savas miesas pūšanas izraisīt» mēra, bet viņš turpināja mest man virsū savu maltīšu paliekas un pa caurumiem svieda puvušu ķirzaku un zvirbuļvanaga gabalus, lai gaiss kambarī pildītos indīgiem izgarojumiem. Nezinu, cik laika bija pagājis, kad šis atnesa beigtu trusi lai nodemonstrētu, ka labāk pamet to sapūšanai nekā atdod man ēst, un tas bija pēdējais, ko vēl izturēja mana pacietība, un palika tikai rūgtums, tā ka es paņēmu trusi aiz ausīm un trieca pret sienu iedomā, ka tas ir viņš un nevis sprādzis dzīvnieks Tad tas notika, gluži kā sapnī, — trusis ne tikai ar izbaiļu spiedzienu atdzīvojās, bet atgriezās man rokās, cilpodams gaisājj Tā sākās mana lielā dzīve. Kopš tā laika es klaiņoju, dziedādams malāriju par diviem peso, par četri piecdesmit — atdodams acu gaismu aklajiem, par astoņpadsmit — noņemdams tūsku, par divdesmit peso ārstēdams kropļus no dzimšanas, par divdesmit diviem — negadījumos sakropļotos, par divdesmit pieciem — kara, zemestrīču, nogruvumu vai citās masu traģēdija jās ievainotos invalīdus, bet parastus slimniekus apkalpodami īpašā kārtībā, trakos — atkarībā no trakuma paveida, bērnus par puscenu un plānprātiņus — par pateicību. Un paskatīsimies kurš uzdrošināsies pateikt, ka neesmu filantrops, dāmas un kungi, un tagad gan, divdesmitās flotes komandieri, pavēliet saviem puišiem novākt barikādes, lai slimie var tikt cauri: lepras slimnieki — pa kreisi, epileptiķi — pa labi, paralītiķi — tur, kur tie nevienam netraucē, un tur — aizmugurē — mazāk steidzamie gadījumi, es neprasu neko vairāk, tikai, lūdzu, nedrūzmējieties, citādi es neatbildu par sekām, kad sajuks kāda slimība un jūs izārstēs no neesošas kaites. Lai mūzika spēlē, līdz bungu varš sāk kust, lai raķetes šauj, līdz eņģeļiem nosvilst spārni, lai plūst degvīns, līdz apmiglojas prāts. Lai nāk palaistuves un virves staigātāji, miesnieki un fotogrāfi, tas viss uz mana rēķina, dāmas un kungi, te beidzas Blakamānu sliktā slava un sākas vispārēja jautrība, la es iemidzinu viņu modrību ar īsta deputāta viltību, ja nu gadījumā nošauju greizi un kāds aiziet vēl slimāks, nekā atnācis. Vienīgais, ko es nedaru, ir mirušo augšāmcelšana, jo tie, tikko acis pavēruši, uzreiz metas pie rīkles tam, kas uzdrošinājies traucēt viņu mieru, un galu galā tie, kas neizdara pašnāvību, mirst atkal no vilšanās. Sākumā man līdzi vilkās gudru vīru varza, kas gribēja izpētīt manas bodītes likumību, un, kad par to pārliecinājās, draudēja man ar Simona Burvja elli un ieteica vadīt nožēlas pilnu dzīvi, lai kļūtu par svēto, un es viņiem cieņas pilns atbildēju, ka tieši ar to biju sācis. Patiesība ir tāda, ka es neko neiegūstu, kļūdams par svēto pēc nāves. Es esmu mākslinieks, un vienīgais, ko vēlos, ir būt dzīvam, lai varētu turpināt braukšanu ar sešu cilindru kabrioletu, ko nopirku no zaldātu konsula, un lai man būtu šoferis no Trinidadas, kurš savulaik bija baritons pirātu operā Ņūorleānā, valkāt īstu tārpiņu austa zīda kreklus, lietot Austrumu losjonus, mirdzināt topāza zobus, uzmest galvā smalku cepuri un apaut divkrāsu zābakus, mosties bez modinātāja, dejot ar skaistuma karalienēm, tās apžilbinot ar savu kā no vārdnīcas smelto retoriku, un man nospļauties, ja kādā Pelnu trešdienā izsīktu manas spējas, jo, lai turpinātu ministr cienīgu dzīvi, ar glupu ģīmi un ar to bodīšu gūzmu, kas manpieder no šejienes līdz pat pasaules malai, man ir gana un vēl pāri paliek. Tūristi, kas mūs mēģināja pārdot admirālim, tagad klupdami krizdami metas pēc maniem portretiem ar parakstu manu mīlas vārsmu almanahiem, medaļām ar manu profilu, manu drēbju strēmelēm — un tas viss bez tā spožuma pilnā? nomidža, kādu bauda dzimtenes dižvīri, dienu un nakti iekalti marmorā, kamēr uz galvas taisa bezdelīgas.

Žēl, ka Blakamāns Ļaunais nevar šo stāstu atkārtot, lai visi redz, ka neesmu it neko piedomājis. Pēdējoreiz, kad viņš bija redzēts šaisaulē, Blakamāns Ļaunais bija zaudējis pat beidzamās kādreizējā spožuma paliekas un viņa dvēsele klīda tukšumā, un kaulus grabināja skarbie tuksneša vēji, taču šim joprojām bija atlikusi sava riekšava zvaniņu, lai kādā svētdienā no jauna parādītos Santamarijas del Dariēnas ostā ar mūžīgo zārku, tikai šoreiz; viņš nemēģināja iztirgot kādu pretindi, bet gan aiz jūtu pārpilnība aizlauztā balsī lūdzās bruņukuģa kareivjiem nošaut viņu publiskā izrādē, lai pats personīgi demonstrētu pārdabiskās augšām celšanās spējas. Dāmas un kungi, jums ir pat vairāk nekā tiesības, man neticēt pēc tam, kad tik ilgi esat pacietuši manas nelāgās viltvārža un blēža iemaņas, bet zvēru pie savas mātes pīšļiem, ka šīsdienas pierādījumiem nebūs nekāda sakara ar citām pasaulēm, tik vien kā pazemīga patiesība, un, ja jūs vēl māc kādas šaubas» ievērojiet, ka es vairs nesmejos kā agrāk, bet gan ar pūlēm valdu asaras. Pārliecības spēkam viņš asaru pilnām acīm norāva kreklu un sita pie krūtīm, rādīdams labāko vietu, kur ietriekties nāvējošai lodei, un tomēr zaldāti neiedrošinājās izšaut, bīdamies, ka svēt- dienas pūļa acīs tas nedarīs viņiem godu. Kāds, kas varbūt vēl atcerējās veco laiku izrādes, nez no kurienes izvilka un kārbā atnesa indīga auga saknes, kuru vietējiem būtu pieticis, lai noslā pētu un izceltu visas Kārību jūras zivis. Pūšļotājs atrāva kārbu ar tādu degsmi, itin kā grasītos saknes apēst, un nudien tās norija, dāmas un kungi, tikai nevajag satraukties, nevajag lūgties par manu mūžīgo mieru, šī nāve būs tikai īsa paviesošanās. Toreiz viņš bija tik godājams, ka neizpildīja operas cienīgus brēcienus, tikai kā vēzis norāpās no galda un pēc neilga šaubu brīža uzmeklēja cienīgāko atdusas vietu uz grīdas. No turienes viņš mani uzlūkoja ar mātes maigo skatienu, kuru jau aizmigloja mūžības stingums, un izelpoja pēdējo reizi — ieskauts paša rokās, joprojām valdīdams savas vīra asaras un sačokurojies uz labā sāna. Protams, tā bija vienīgā reize, kad mani pievīla zinātne. Es ieliku viņu jau iepriekš nomērītā zārkā, kur ietilpa viss ķermenis, krēslā liku noturēt misi, kas man izmaksāja piecdesmit dublonu, jo mācītājs bija ietērpies vienā zeltā un vēl bija arī trīs bīskapi, liku viņam uzcelt imperatora cienīgu mauzoleju — uz pakalna, kas pavērts labākajam jūras vējam, ar kapelu viņam vienīgajam un metāla plāksni, uz kuras gotiskiem burtiem iegravēja, ka šeit atdusas Blakamāns Mirušais, saukāts par Ļauno, zaldātu izsmējējs un zinātnes upuris. Kad pietika labo darbu, lai atmaksātu viņa tikumus, es sāku atdarīt par viņa nelietībām un iemetu šo tumšā kapā, un, šausmu pārņemtu, tur arī pametu. Tas viss notika ilgu laiku pirms Santamarijas del Dariēnas noslīkšanas termītu jūrā, bet mauzolejs uz pakalna stāv neskarts — pūķu paēnā, kuri nāk nosnausties Adantijas vējos. Un katru reizi, kad te ieklīstu, aizvedu viņam rozēm pilnu automobili, un mana sirds sāp aiz žēluma par viņa tikumiem, bet pēc tam es pielieku ausi pie plāksnes, lai justu viņa raudas izpuvušajā zārkā, un, ja viņš gadījumā ir nomiris vēlreiz, es viņam atkal lieku augšāmcelties, jo soda sāls slēpjas tajā, ka viņš dzīvos kapā, kamēr vien es elpošu šaisaulē, tas ir, mūžīgi mūžos.

1968

NETICAMAIS UN SKUMJAIS STĀSTS PAR TIKLO ERĒNDIRU UN VIŅAS CIETSIRDĪGO VECMĀMIŅU

Erēndira pašlaik mazgāja savu vecmāmiņu, kad sākās viņas nedienu viesulis. Milzīgais, ar kaļķiem raupji apmestais ērbēģi»y kas bija patvēries tuksneša vientulībā, jau pirmajā brāzmā notrīsēja līdz pat pamatiem. Taču Erēndira un vecmāmiņa bija pieradušas pie briesmām, ar ko draudēja šejienes aušīgā daba un greznajā, pēc romiešu pirts parauga ar pāviem un vienkāršo:; mozaīku rotātām flīzēm apdarinātajā vannasistabā gandrīz nemaz nemanīja vētras spīvo negantību.

Kailā miesās izplūdusī vecmāmuļa marmora baseinā atgādināja milzīgu, skaistu vali. Viņas mazmeita, kurai nule bija apritējuši četrpadsmit gadi, izskatījās vāja, bija ar trausliem kauliem un saviem gadiem pārlieku padevīga. Saudzīgi, gandrīz1 vai kā svētu rituālu izpildīdama, meitene apskaloja vecmāmuļu ar uzlievi, kura bija daždažādu dziedniecisku augu un smaržīgu lapiņu noplaucēj ums, kas lipa pie večas ļumīgās muguras aizķērās garajos, metāliskajos matos un uz spēcīgajiem, pēc jūrnieku paražas bez žēlastības tetovētajiem pleciem.

Es šonakt sapnī gaidīju pienākam vēstuli, vecmāmuļa ieminējās.

Erēndira, kas runāja tikai nepieciešamības spiesta, apjautājās:

-   Kura diena tā sapnī bija?

-   Ceturtdiena.

Tad vēstulē ir nelāgas ziņas, Erēndira teica, taču tā, par laimi, nekad nepienāks.

Beigusi mazgāt vecmāmuļu, meitene viņu aizveda uz guļamistabu. Vecmāmuļa bija tik resna, ka varēja paiet, tikai atbalstīdamās uz Erēndiras pleca vai arī uz bīskapa zizlim līdzīgas bozes, tomēr pat vissmagnējākās viņas kustībās bija viedama kādreizējā diženība. Guļamistabā, kas bija iekārtota ar to pašu pārmērīgo un mazliet it kā neprātīgo greznību kā visa šī māja, Erēndirai vēl bija vajadzīgas divas stundas, lai pilnīgi apkoptu vecmāmuļu. Meitene viņai šķipsnu pa šķipsnai atmudžināja matus, iesmaržoja tos un sasukāja, tad uzvilka viņai ar tropu ziediem izraibinātas guļamdrēbes, ar talku iepūderēja viņas seju, lūpām uzlika karmīnu, vaigiem uzzieda krāšļus, plakstus ieberzēja ar muskusu, bet nagus nospodrināja ar sasmalcinātu perlamutru un, kad vecmāmuļa bija uzposta kā milzu lelle, augumā lielāka par cilvēku, izveda viņu mākslīgo ziedu dārzā, kurā tvīksmīgi smaržoja tikpat milzīgas puķes kā tās, ar kurām bija rotāts viņas naktstērpa audums, nosēdināja varenā, tronim līdzīgā atzveltnes krēslā uz paaugstinājuma un pameta klausāmies gramofonu ar tauri, kurš atskaņoja čerkstošu skaņuplati.

Kamēr vecmāmuļa klejoja pa pagātnes slīkšņām, Erēndira izslaucīja un uzposa tumšo un juceklīgi izraibināto māju, kura bija pieblīvēta ar ķēmīgām mēbelēm, sagudrotu cēzaru tēliem, mežģīņveidīgām piekarekļu lustrām, ģipša eņģeļiem, daudziem ērmīga veida un apjoma stundeņiem un vecu, zeltā spodrinātu pianīnu. Pagalmā atradās tvertne, kurā ilgus gadus krāja ūdeni, ko indiānis uz muguras bija sanesis no tālīniem avotiem, bet pie tās piestiprinātā gredzenā piesiets nīka vārgulīgs strauss, vienīgais no spalvotajiem dzīvniekiem, kurš spēja izciest šejienes klimata mocības. Un tas viss tālu no pasaules, tuksneša vidū, līdzās kādai apmetnei ar nožēlojamām, saules izkveldētām ieliņām, kurās aiz apnikuma, kad sāka pūst nedienu vēji, savu dzīvi pašnāvībā beidza āži.

Šo nejēdzīgo patvērumu sev bija cēlis vecmāmuļas vīrs — leģendārais kontrabandists Amadiss. No tā viņai bija dēls, kuru tāpat nosauca Amadisa vārdā un kurš kļuva par Erēndiras tēvu. Nevienam šīs ģimenes izcelsme nebija zināma, tāpat iemesli kuru dēļ tā bija šeit ieradusies. Indiāņu vidū visizplatītākais bija nostāsts, ka Amadiss-tēvs savu skaisto sievu aizvedis no Antiļtif salu netiklības perēkļa, kur kautiņā ar nazi kādu nodūris, uri pēc tam uz visiem laikiem patvēries tuksneša nesodāmībā. Kad abi Amadisi bija miruši — viens ar melanholijas drudzi, otrs sadursmē ar sāncenšiem ložu caururbts — sieviete līķus apraka pagalmā, aizsūtīja prom četrpadsmit baskājainās kalpotājas un pamestās mājas krēslainībā turpināja lolot savus diženībasg sapņus, tiem upurēdama ārlaulībā dzimušo mazmeitu, kuru viņa bija audzinājusi kopš tās piedzimšanas.

Lai uzvilktu un saskaņotu pulksteņus vien, Erēndirai vajadzēja stundas sešas. Todien, kad sākās viņas likstas, Erēndirai: to nevajadzēja darīt, jo stundeņu atsperes bija uzvelkamas tikai nākamajā rītā. Toties viņai vajadzēja nomazgāt un uzpost veci māmuļu, izberzt grīdas, pagatavot ēdienu un nospodrināt kristālus. Pulkstenis jau bija vienpadsmit, kad viņa apmainīja ūdeni strausam un aplaistīja panīkušo zāli uz tuvējām Amadisu kapu kopiņām. Tagad viņai nācās jau visiem spēkiem turēties pretim niknajām brāzmām, kuras bija pieņēmušās sirdīgā spēkā# taču viņa nenojauta, ka tās vēstīja turpmāko nelaimju viesuļus Pulksten divpadsmitos Erēndira spodrināja pēdējās šampanieša glāzes, kad pēkšņi sajuta no virtuves uzplūstam pārskrējušas; viras vieglo smārdu, un patiesi bija brīnums, ka, joņojot uz turieni, viņa nenodarīja nekādu postu Venēcijas stiklam.

Pēdējā mirklī viņa paguva vēl nocelt katlu ar kūpošo viru kas bija sākusi izplūst uz pavarda virsas. Tad uzlika uz pavarda\ jau sagatavoto sautējumu un izmantoja vaļīgāku brīdi, lai apsēstos virtuvē uz soliņa un atvilktu elpu. Uz mirkli viņa aizvēra acis, pēc tam atdarīja, noguruma nemaz vairs nejuzdama, un sāka viru liet terīnē. To Erēndira veica jau aizmigusi.

Vecmāmiņa pati bija nosēdusies banketa galda galā ar sudraba kandelabriem un traukiem divpadsmit cilvēkiem. Viņa pašķindināja zvaniņu — un mirklī Erēndira bija klāt ar kūpošo zupas terīni. Kamēr Erēndira salēja zupu, vecmāmuļa pamanīja, ka meitene izskatās pavisam miegaina. Erēndiras acu priekšā viņa savicināja roku, it kā tīrīdama neredzamu stiklu, taču meitene rokas kustību nemanīja. Vecmāmuļa ar skatienu sekoja Erēndirai un, kad meitene pagriezās, lai ietu uz virtuvi, viņai uzsauca:

— Erēndir

Piepeši uzmodinātajai Erēndirai terīne izkrita no rokām uz paklāja.

-   Nekas, nekas, meitiņ, vecmāmuļa gluži rimtā balsī noteica. Tu staigā apkārt aizmigusi.

-   Tas man negribot tāds paradums, Erēndira taisnojās.

Savākusi terīnes lauskas, meitene, vēl aizvien nomiegojusies,

pūlējās notīrīt traipu no paklāja.

-   Lai paliek, vecmāmuļa viņu atrunāja, pēcpusdienā uzmazgāsi.

Tā parastajiem darbiem nāca klāt vēl paklāja notīrīšana. Izmantodama brīdi, kad pie izlietnes vajadzēja nomazgāt traukus, Erēndira turpat izskaloja arī pirmdienai nepieciešamos veļas gabalus, bet vējš pa to laiku plosījās ap māju, meklēdams kādu spraugu, pa kuru ielauzties iekšā. Erēndirai bija tik daudz darba, ka vakars satumsa gluži nemanot, un, kad viņa tika galā ar ēdamistabas paklāju, laiks jau bija iet gulēt.

Vecmāmuļa visu pēcpusdienu bija trinkšķinājusi pianīnu, aplamā falsetā pati savam priekam spiegdama agrāko laiku dziesmas, un plakstos viņai bija sakrājušās asaru izskalotā muskusa kripačas. Taču, kad, muslīna kreklā ģērbusies, vecmāmuļa izstiepās gultā, viņai aizmirsās labo atmiņu sūrums.

-            Rīt no rīta izmazgā arī zāles paklāju, — vecmāmuļa teica? Erēndirai, jo tas nav redzējis sauli kopš toreizējā trača laikiem.

-   Labi, vecmāmiņ, meitene atbildēja.

Sameklējusi spalvu vēdekli, Erēndira sāka apvēdināt savu; nepielūdzamo pavēlnieci, kura, miegā grimdama, turpināja iz-, klāstīt savas pavēles.

-            Un pirms gulētiešanas izgludini vēl veļu, lai tu varētu1 iemigt ar mierīgu sirdsapziņu.

-   Labi, vecmāmiņ.

-            Un vērīgi pārlūko skapjus, jo vējainās naktis kodes ir neganti rijīgas.

-   Labi, vecmāmiņ.

-            Kad tev atliek laika, tad iznes pagalmā puķes, lai tās atspirgst svaigā gaisā.

-   Labi, vecmāmiņ.

-   Un ieliec barību strausam.

Vecmāmuļa jau bija aizmigusi, bet vēl aizvien nerimās dot pavēles, un mazmeita patiesībā no viņas bija mantojusi spēju rīkoties arī miegā. Klusītēm Erēndira izgāja no istabas un aptecēja pēdējos vakara soļus, palaikam atbildēdama uz aizvien jauniem vecmāmuļas rīkojumiem.

-   Neaizmirsti apliet kapu kopiņas.

-   Labi, vecmāmiņ.

-            Pirms ej gulēt, apskaties, vai viss ir kārtībā, jo lietām nepatīk, kad uz nakti tās nav noliktas katra savā vietā.

-   Labi, vecmāmiņ.

-            Un, ja ierodas Amadisi, brīdini viņus, lai nenāk iekšā, vecmāmuļa turpināja. Teic, ka viņiem uzglūn Porfīrio Galāna banda, lai viņus nogalinātu.

Erēndira vairs neatbildēja, jo zināja, ka vecmāmuļa sākusi klaiņot murgu valstībā, bet tomēr izpildīja iepriekšējās pavēles.

Beigusi pārbaudīt logu aizslēgus un nodzēsusi gaismu, viņa no ēdamistabas paņēma svečturi un, ceļu gaismodama, gāja uz savu kambari. Mirkļos starp vētras auriem bija dzirdama vecmāmuļas rāmā, bet spēcīgā elpa.

Arī Erēndiras guļamistabiņa bija grezni iekārtota, lai gan ne tik lielā mērā kā vecmāmuļai, — tā bija pilna ar lupatu lellēm un uzvelkamām rotaļlietām — Erēndiras nesenās bērnības atmiņām. Meitene bija pārgurusi dienas neskaitāmo darbu lēvenī, un viņai vairs nebija spēka izģērbties. Nolikusi svečturi uz naktsgaldiņa, Erēndira ar visām drēbēm iekrita gultā. Pēc brīža viņas nedienu viesulis līdzīgi satrakotu suņu baram ielauzās guļamistabā un nogāza svečturi uz logu priekškariem.

Rītam ataustot, kad vētra bija pierimusi, sāka krist atsevišķas rupjas lietus lāses, apdzēsdamas pēdējos izdeguļus un noblietēdamas vēl kūpošās mājas gruzdalas. Ciematiņa iedzīvotāji, vairumā indiāņi, lūkoja vēl glābt to, kas bija pāri palicis: strausa pārogļojušos ķermeni, zeltītā pianīna sastatni, kādas statujas augšdaļu. Vecmāmuļa neizmērojamā satrauktībā apcerīgi vērās savas mantas paliekās. Erēndira, nosēdusies starp abām Amadisu kapu kopiņām, mitējās raudāt. Pārliecinājusies, ka mājas krāsmatās gandrīz nekas nav palicis vesels, vecmāmuļa ar neviltotu nožēlu paskatījās uz savu mazmeitu.

-   Mans nabaga bērns, viņa nopūtās. Visu mūžu tu man nespēsi atlīdzināt nodarītos zaudējumus.

Erēndira sāka maksāt to pašu dienu, lietum aumaļām gāžot, kad viņu aizveda pie ciematiņa tirgoņa, izkāmējuša un pāragri novecojuša atraitņa, kurš bija plaši pazīstams visā tuksnesī ar to, ka maksāja labu cenu par meiteņu nevainību. Nesatraucamai vecmāmuļai klātesot, atraitnis zinātniskā lietišķībā pārbaudīja Erēndiru: nopētīja gurnu vingrumu, krūšu apjomu, cirkšņu izmēa rus. Viņš neteica ne vārda, iekams nebija notaksējis savu guvumu

-   Vel gan pārlieku zaļa, tirgonis beidzot paziņoja. Gluži kā kucei.

Pēc tam viņš lika meitenei uzkāpt uz svariem, lai ar skaitļiem pamatotu savu spriedumu. Erēndira svēra četrdesmit divus kilogramus.

-   Viņa nav vairāk vērta par simt peso, atraitnis paziņoja

Vecmāmuļa bija sašutusi.

-    Simt peso par pavisam jauniņu skuķēnu viņa gandrīz kliedza. Nē, cilvēk mīļais, tā ir necieņas izrādīšana tiklībai!

-   Lai iet visi simt piecdesmit! atraitnis paaugstināja cenu

-   Skuķis man nodarījis zaudējumus vairāk nekā par miljonu peso, vecmāmuļa paskaidroja. Ar tādu likmi viņai vajadzētu divsimt gadu, lai nolīdzinātu šo parādu.

-    Par laimi, atraitnis teica, viņa vēl ir jauna, un tas ir vienīgais, kas ir ko vērts.

Vētra šaustīja būdas pakšus un jumts tecēja tik daudzās vietās, ka bija vienalga — būt iekšā vai ārā. Vecmāmuļa jutās viena šajā posta pasaulē.

Maksājiet par viņu visus trīssimt peso, vecmāmuļa ne-s atlaidās.

-Divsimt piecdesmit.

Beidzot viņi vienojās par divsimt divdesmit skaidrā naudai un lielāku daudzumu produktu. Vecmāmuļa piekodināja Erēn-t dirai iet līdzi atraitnim un pavadīja meiteni līdz pat ūķim aiz veikala, it kā uz skolu vezdama.

Es tevi tepat pagaidīšu, vecmāmuļa teica.

-   Labi, vecmāmiņ, Erēndira paklausīgi atbildēja.

Telpa aiz veikala bija līdzīga nojumei ar četriem no ķieģeļiem mūrētiem balstiem, satrusējušu palmu lapu jumtu un kleķējuma sienu kāda metra augstumā, kur patverties negaisa laikā. Uz tās apmales bija salikti podi ar kaktusiem un citiem sausumu mīlošiem augiem. Starp diviem balstiem bija izstiepts izbalējis guļamtīkls, kurš plandījās kā vētras varā nokļuvuša kuģīša bura. Cauri vētras auriem un lietusgāzmes šļakstiem bija dzirdami tāli kliedzieni un zvēru gaudas, it kā tur palīgā sauktu bojā ejoša kuģa ļaudis.

Kad Erēndira un atraitnis iegāja nojumē, abiem vajadzēja saturēties, lai viņus no kājām nenotriektu spēcīga lietus šļāce, kas abus caurcaurēm izmērcēja. Viņu balsis nebija dzirdamas, un arī kustībās vajadzēja piesargāties, lai vētras brāzmas nenogāztu viņus no kājām. Pie pirmā atraitņa mēģinājuma Erēndira izkliedza kaut no nesaprotamu un mēģināja aizbēgt. Atraitnis tāpat nesadzirdamā balsī ko atburkšķēja, delnas locītavā sagrieza viņai roku un aizstiepa meiteni pie guļamtīkla. Pretodamās Erēndira ielaida viņam nagus sejā un atkal tāpat nesaprotamā balsī sāka kliegt, bet atraitnis atbildēja viņai ar spēcīgu pļauku, kas lika meitenei brīdi it kā atrauties no zemes, garajiem medūzas matiem brīvi plīvojot, tad, iekāms Erēndiras kājas atkal sasniedza zemi, sagrāba meiteni aiz vidukļa, ar brutālu grābienu nogāza guļamtīkla un sažņaudza viņu starp ceļgaliem. Aiz šausmām jau nevarīgā Erēndira zaudēja atjēgu un sastingusi vērās negaisa trenkta mākoņa mēness mirdzas apspīdētajās spurainajās bārkstīs, kas atgādināja milzīgas zivs peldspuras. Atraitnis sirdīgiem rāvieniem, it kā zāli šķīdams, norāva viņai drēbes, kas līdzīgi čūskām garās, krāsainās skrandās plandījās gaisā.

Kad ciematiņā vairs nebija neviena vīrieša, kurš spētu samaksāt par Erēndiras mīlu, vecmāmuļa kravas automobilī aizveda viņu prom pa kontrabandistu takām. Viņas brauca nesegtā platformā starp rīsu maisiem, taukuma kārbām un no ugunsgrēka paglābtajām grabažām — vicekaraļu gultas galvgali, apdrupušu kara eņģeli, nokvēpušu troni un citiem nekam nederīgiem krāmiem. Kādā lādē, uz kuras vāka ar rupju sareni bija uzvilkti divi krusti, atradās abu Amadisu kauli.

No mūžīgās saules svelmes paglābušies zem sadriskāta lietus sarga, putekļos un sviedros izmocītā vecmāmuļa smagi elsa taču pat šajā pazemojošā stāvoklī saglabāja kaut ko no savas diženības. Erēndira aiz kārbu un maisu kaudzes atlīdzināja par braucienu un grabažu pārvadāšanu, ļaudamās par divdesmii peso novērtētai mīlai ar mašīnas krāvēju. Sākotnēji viņas aiz sardzības sistēma bija tāda pati kā gadījumā ar tirgoni. Tomēra krāvēja izturēšanās bija citāda, nesteidzīga un gudra, un viņš ar savu maigumu galu galā Erēndiru padarīja piekļāvīgu. Un tā pēc dienu ilga, nomokoša brauciena, kad viņi sasniedza pirmcf apdzīvoto vietu, Erēndira ar krāvēju saderīgi atpūtās pēc kopīgi izbaudītās mīlas. Kravas mašīnas šoferis vecmāmuļai uzsauca

-   Šeit tālāk arī dzīvo ļaudis!

Vecmāmuļa neticīgām acīm vērās nožēlojamās, vientuļās ielās, kuras bija tikai mazliet platākas par tām, no kurām Viņas bija aizbraukušas, taču tikpat skumjas.

-   Tā kā nebūtu manāms, viņa atbildēja.

-   šeit sākas misionāru teritorija, šoferis paskaidroja.

-              Mani neinteresē labdarība, bet kontrabanda, vecmāmuļa atbildēja.

Šīs sarunas laikā Erēndira ar pirkstu paurbināja kādu no rīsu maisiem. Drīz vien viņa atklāja pavediena galu, paraustīja un izvilka garu pērļu kaklarotu. Meitene izbijusies vēroja to, pirkstos kā beigtu čūsku turēdama. Šoferis vecmāmuļai atbildēj

-   Nesapņojiet vaļā acīm, seņjora. Nekādu kontrabandistu nav.

-   Tad ta joki! vecmāmuļa atbildēja. — Nestāstiet man blēņasļj

-           Meklējiet — un jūs atradīsiet, šoferis labā omā atjokoja#

-   Visi par viņiem melš, taču redzējis nav neviens.

Krāvējs bija ievērojis, ka Erēndira izvilkusi kaklarotu, sten dzās to paņemt no meitenes un atlikt atpakaļ maisā ar rīsiem

Vecmāmuļa, kura bija nolēmusi šeit apmesties, kaut arī ciematiņš bija nabadzīgs, pasauca mazmeitu, lai tā palīdzētu viņai izrausties no kravas kastes. Erēndira atvadījās no krāvēja ar ašu, bet sirsnīgu un ciešu skūpstu.

Kamēr izcēla kravu, vecmāmuļa ielas vidū sēdēja uz sava troņa. Vispēdīgi parādījās lāde ar abu Amadisu kauliem, i Kastei taisni miroņu svars, šoferis iesmējās.

-   Tur viņu divi, vecmāmuļa paskaidroja. Tā ka izturieties ar pienācīgu cieņu.

-    Esmu gatavs derēt, ka lādē ir marmora statujas, — šoferis jokojās.

Pavirši nometis lādi ar kauliem starp apgruzdējušiem iedzīves piederumiem, šoferis vecmāmuļai pastiepa vaļēju delnu. v Piecdesmit peso, — viņš teica.

Vecmāmuļa norādīja uz krāvēju:

Ir jau gana samaksāts jūsu palīgam.

Šoferis izbrīnījies paskatījās uz krāvēju, bet tas apstiprinoši pamāja. Šoferis atgriezās mašīnas kabīnē, kur viņam līdzi brauca sērās ģērbusies sieviete ar klēpja bērnu, kurš, tveices izmocīts, raudāja. Bet krāvējs lielā pašpārliecībā vecmāmuļai paziņoja:

-    Ja jums nav iebildumu, es ņemšu Erēndiru pie sevis. Man ir nopietni nodomi.

Meitene izbijusies iesaucās:

-   Es neko tādu neesmu sacījusi!

-   Es to saku, jo tā esmu izdomājis, krāvējs paskaidroja.

Vecmāmuļa ar skatienu viņu nolūkoja no galvas līdz kājām,

it kā nopietni apsvērdama, ko viņš īsti vērts.

-    Man nebūtu iebildumu, ja tu spētu atlīdzināt zaudējumus, ko viņas neuzmanības dēļ esmu cietusi. Tie ir astoņi simti septiņdesmit divi tūkstoši trīs simti piecpadsmit peso, atskaitot Četri simti divdesmit, ko viņa man jau nomaksājusi, tātad gala iznākumā astoņi simti septiņdesmit viens tūkstotis astoņi simtā deviņdesmit pieci peso.

Automašīna sakustējās.

-   Ticiet, ka es jums šo naudas gubu samaksātu, ja man vieni tā būtu, krāvējs nopietni atbildēja. Meitene ir to vērta.

Un vecmāmuļa sajuta, ka puiša apņēmība ir nopietna.

-    Atgriezies, dēliņ, kad tev tā būs, viņa draudzīgā balsā atbildēja krāvējam, bet pagaidām ielāgo, ka pie galīgā norēi ķina tu man vēl esi parādā desmit peso.

Puisis ielēca automobilī, kas jau sāka braukt. No turienēs viņš ar roku māja atvadu sveicienus Erēndirai, bet meitene bija tik nobijusies, ka viņam pat neatbildēja.

Tajā pašā klajajā norā, kur kravas mašīna bija viņas pameļ tusi, Erēndira un vecmāmuļa no skārda plāksnēm un Austrumū paklāju paliekām uzrīkoja ko teltij līdzīgu, lai būtu kur apļ mesties. Izklājušas uz zemes divus pīteņus, abas dusēja tikpat saldi kā agrākajā ērbēģī, līdz saule, iespīdēdama pa telts spraugām, sāka viņām svilināt seju.

Pretēji agrākajam ieradumam šorīt vecmāmuļa nopūlējās ar Erēndiras uzpošanu.

Viņa izkrāsoja meitenei seju tajā aizkapa stilā, kurš bija skaitījies moderns vecmāmuļas jaunības gados, pielāgoja tai liekās skropstas un galvu izgreznoja ar krāsainu lenti, kasi atgādināja matos iemetušos tauriņu.

-    Tu izskaties baismīgi, vecmāmuļa atzinās, bet tā būs labāk, jo puisieši sieviešu padarīšanās ir lopiski nejēgas.

Vēl neko neredzēdamas, abas svelmīgā tuksneša pamalē sal dzirdēja divu zirgēzeļu pakavu dipoņu. Pēc vecmāmuļas pavēlēsi Erēndira atgūlās uz pīteņa tāpat, kā to, priekškaram paceļoties teātrī būtu darījusi iesācēja aktrise. Uz bozes atspiedusies» vecmāmuļa izgāja no slieteņa un nosēdās savā tronī, lai sagaiļ dītu pienākam zirgēzeļus.

Jātnieks bija pasta izvadātājs. Viņam nebija vairāk par divdesmit gadiem, lai gan darbs puisi pēc izskata bija padarījis vecāku. Ģērbies viņš bija aizsargkrāsas drēbēs, ar apstilbeņiem, tropu korķa ķiveri un bruņojies ar armijas pistoli siksnā un patronu somām. Zirgēzelis, uz kura puisis jāja, bija labs, bet pavadā viņš veda līdzi otru, ne tik izskatīgu, uz kura bija sakrauti brezenta pasta maisi. Jādams garām vecmāmuļai, puisis ar rokas mājienu to pasveicināja un turpināja ceļu. Bet vecmāmuļa ar rokas mājienu aicināja viņu ielūkoties slietenī. Puisis apstājās un ieraudzīja uz pīteņa guļam Erēndiru kā nelaiķi apģērbtu ar mēļām sēru apmalēm apdarinātā tērpā.

-   Vai tev patīk? vecmāmuļa apjautājās.

Pasta puisis vēl līdz šim nebija apjēdzis, ko viņa piedāvā.

h Bada laikā velns mušas arī ēd, viņš pasmaidīja.

-   Piecdesmit peso, vecmāmuļa paziņoja.

—  Cilvēciņ! Vai tad šī no zelta? Tik daudz mēnesī man izmaksā pārtika.

—  Neesi skopulis, vecmāmuļa pamācīja. Gaisa pastā maksā lielāku algu nekā mācītājam.

—  Es esmu no zemes pasta, puisis paskaidroja. Gaisa pastu izvadā ar mašīnu.

-    Šā vai tā, bet mīlestība ir tikpat vērta kā ēdiens, vecmāmuļa neatlaidās.

-   Bet pārtikt no tās nevar.

Vecmāmuļa saprata, ka cilvēkam, kurš dzīvo no citu cerībām, ir pietiekami laika kaulēties.

-   Cik naudas tev ir? — viņa apjautājās.

Pasta puisis nokāpa no sava zirgēzeļa, izvilka no maka dažas saņurcītas naudaszīmes un parādīja tās vecmāmuļai. Viņa ar kāru roku sagrāba naudu, it kā spēlē bumbu uztverdama.

-    Es tev nolaidīšu lētāk, vecmāmuļa teica, bet ar vienu noteikumu: tev par mums jāizplata ziņa visās malu malās.

-    Kauču vai līdz pasaules otram galam, pasta puisis noteica. Šeit es varu nākt talkā.

Erēndira noņēma liekās skropstas, kas viņai neļāva pa mirkšķināt plakstus, un nogūlās pīteņa vienā malā, lai vieta būtu jaunatrastajam līgavainim. Līdzko puisis bija iegājis slie tenī, vecmāmuļa ar sparīgu kustību aizrāva aizvelkami) priekškaru.

Viņas noslēgtais līgums bija visai izdevīgs. Pasta puiša nostāstu ierosināti, pat no lielas tālienes ieradās vīrieši, lai izbau dītu Erēndiras izdaudzināto sniegumu. Vīriešiem sekoja loteriju galdiņi un stendi ar uzkožamiem, bet tiem visiem ar velosipēdu nopakaļ atbrauca fotogrāfs, kas apmetnes priekšā uzstatīja savu statīvu ar melnu sēru piedurkni uzmaukšanai uz galvas un aizmugurē izliekamu lielu audekla gabalu, uz kura bija uzkrāsots ezers ar gurdiem gulbjiem.

Vecmāmuļa apvēdinādamās sēdēja savā tronī, it kā viņai nebūtu nekādas daļas gar pašas sarīkoto izrādi. Vienīgais, kas viņu interesēja, bija kārtības uzturēšana rindā sastājušo gaidītāju vidū un pareizās naudas summas iekasēšana, kas klientam bija jāsamaksā pirms ieiešanas pie Erēndiras. Sākumā viņa bija tik stingra, ka aizraidīja pat kādu labu klientu, kam pietrūka piecu peso. Taču pēc dažiem mēnešiem viņa jau iecietīgāk izturējās pret dzīves īstenību un beidzot trūkstošās naudas; vietā pieņēma medaļas ar svēto attēliem, ģimenes relikvijasw laulības gredzenus un citas sīkākas lietas, ar kodienu pārbaudīt dama, vai tām patiesi bija kāda vērtība, pat tad, ja tās spīdēja

Pēc ilgākas uzturēšanās šajā pirmajā apmetnē vecmāmuļa jau bija pietiekami naudas, lai nopirktu ēzelīti, un viņi devās dziļāk tuksnesī, meklēdami izdevīgāku peļņas vietu Erēndiras parāda dzēšanai. Vecmāmuļa pārvietojās, nosēdusies ēzelītim uz muguras iekārtotā nestuvēm līdzīgā ierīcē, no svelmes pasargādamās zem noskranduša saulessarga, ko Erēndira turēja viņai virs galvas. Aiz abām nāca četri indiāņi, nesdami apmetnes piederumus: guļampaklājus, salaboto troni, ģipša eņģeli un lādi ar Amadisu mirstīgajām paliekām. Fotogrāfs ar savu velosipēdu brauca karavānai nopakaļ, taču nekur tālu neatpalikdams, lai nekavējoties būtu klāt jaunās apmetnes atklāšanas vietā. Kopš ugunsgrēka bija apritējuši apmēram seši mēneši, kad vecmāmuļai jau bija skaidrs pārskats par viņas pasākuma komerciālo pusi.

-           Ja lietiņas turpināsies šādā veidā, — viņa Erēndirai paziņoja,

-   tu savu parādu man būsi nomaksājusi astoņos gados septiņos mēnešos vienpadsmit dienās.

Ar aizmiegtām acīm atkal pārbaudījusi savas aplēses, ko viņa izdarīja, košļādama graudus, ko laiku pa laikam izņēma no apakšlindrakos iešūtas kabatas, kur tika uzglabāta arī nauda, viņa precizēja:

-   Protams, tas ir, neskaitot nesējiem izmaksāto algu un izdevumus par viņu uzturu, kā arī citus sīkākus tēriņus.

Svelmes un putekļu nomocītā Erēndira, kura kājām gāja līdzās ēzelītim, pret vecmāmiņas aplēsi neiebilda ne vārda, taču viņai vajadzēja visiem spēkiem valdīties, lai nesāktu raudāt.

-   Man ir tāda sajūta, it kā visi kauli būtu piebērti ar stikla smelkni, viņa ieminējās.

-   Pamēģini aizmigt.

-   Labi, vecmāmiņ.

Erēndira aizvēra acis, dziļi ieelpoja plaucējoši svelmīgo gaisu un, miegā iegrimusi, turpināja soļot.

Pamales putekļu mākulī āžus biedēdams, parādījās neliels furgoniņš, piekrauts ar putnu būriem, kuru iemītnieku čiepstēšana skanēja kā pār Vientuļnieka Svētā Migela pilsētiņas svētdienīgo snaudu izgāztas vēsa ūdens šalts burzguļošana. Pie stūres sēdēja tukls holandiešu fermeris ar vēja pūsmā izspū-» rušiem matiem un ūsām vāveres krāsā, ūsas viņš bija mantojis no kāda vecvectēva. Blakussēdeklī bija piemeties viņa dēls Uliss, zeltains, bēguļojošam eņģelim līdzīgs jauneklis ar vientulīgām jūras krāsas acīm. Holandieša vērību piesaistīja kāda veikaliņa telts, kuras priekšā rindā bija izkārtojušies visi vietējā garnizona kareivji. Nosēdušies uz zemes, viņi dzēra no vienas pudeles laizdami to no rokas rokā un virs galvas turēdami mandeļkoka zarus, it kā maskējoties pirms kaujas. Holandietis savā mātes valodā iejautājās:

-   Ko, velns ar ārā, te pārdod?

-    Kādu skuķi, dēls pavisam vienaldzīgā balsī tēvam paskaidroja. Viņu sauc par Erēndiru.

-   Kā tu to zini?

-   Tas zināms visiem tuksneša iemītniekiem, Uliss atteica.

Pie iebraucamās vietas holandietis izkāpa no mašīnas. Uliss

palika sēžam turpat, žigliem pirkstiem atvēra portfeli ar veikala dokumentiem, ko tēvs bija pametis uz sēdekļa, izņēma no tā oaudaszīmju žūksnīti un vairākas sabāza sev kabatās, pēc tam visu atlika vecajā vietā. Naktī, kad tēvs gulēja, viņš izkāpa pa mājvietas logu un aizgāja stāties rindā pie Erēndiras telts.

Uzdzīve gāja pilnā sparā. Lai mūzika veltīgi neietu zūdībā, piedzērušie jaunkareivji dejoja cits ar citu, bet fotogrāfs, magnēzijam uzliesmojot, izdarīja nakts uzņēmumus. Vecmāmuļa, uzmanīdama kārtību, klēpī savāca iemaksātās naudaszīmes, tās sadalīja paciņās un pēc tam salika kurvī. Kareivju tagad bija tikai kādi divpadsmit, bet pievakarē rindai pievienojās civiliedzīvotāji. Uliss bija pēdējais.

Pirms viņa stāvēja kāds drūma izskata kareivis. Vecmāmuļa ne tikai aizšķērsoja tam ceļu, bet pat izvairījās pieskarties kareivja sniegtajai naudai.

-           Nē, dēliņ, viņa teica, es tevi nelaidīšu iekšā pat ne par visas pasaules zeltu. Tu esi bīstams.

Kareivis, kurš nebija šejienietis, jutās pārsteigts:

-   Kā tā?

-           Tev līdzi nāk nelāga ēna, vecmāmuļa paskaidroja. Pietiek tev ieskatīties ģīmī.

Kareivi ar roku atvairījusi, taču izsargādamās tam pieskarties, viņa deva ceļu nākošajam

-           Ej tu, brašuli,viņa labā omā pajokoja. Tikai ilgi neuzkavējies — dzimtene tevi gaida!

Kareivis iegāja, taču tūlīt iznāca laukā, sacīdams, ka Erēndira vēloties parunāt ar savu vecmāmuļu. Uzkarinājusi uz elkoņa kurvi ar naudu, vecmāmuļa iegāja teltī, kas gan bija pašaura, taču uzposta un tīra. Tās dibenā ar palagu pārklātā guļamvietā kareivju sviedros izmirkusī, nomocītā Erēndira nespēja atturēt baiļu trīsas, kas purināja visu viņas augumu.

-   Vecmāmiņ, viņa šņukstēja, es mirstu.

Vecmāmiņa pataustīja meitenes pieri un, pārliecinājusies, ka

viņai karstumu nav, mēģināja Erēndiru nomierināt.

-Pāri palikuši vēl tikai kādi desmit karavīri, viņa teica.

Erēndira ieraudājās izbiedēta dzīvnieciņa smilkstos. Tad vecmāmuļa apjēdza, ka pārkāptas pieļaujamās baiļu robežas, un, meitenei galvu glāstīdama, centās viņu nomierināt.

-          Visa nelaime tā, ka tev nav kaulos dukas, viņa teica. Pietiks, neraudi vairs, nomazgājies ar salviju ūdeni — tad tev norimsies asinis.

Kad Erēndira sāka mazliet nomierināties, vecmāmuļa izgāja no telts un kareivim, kurš stāvēja, viņu gaidīdams, atdeva naudu.

-           Šodien mēs beidzam, viņa teica. Atnāc rīt — un tu pirmais tiksi klāt.

Pēc tam viņa uzsauca tālāk rindā stāvošajiem:

-   Beigta balle, puiši! Uz redzi rītdien deviņos!

Rindā stāvošie kareivji un civilisti sanāca barā un sāk® protestēt. Bet vecmāmuļa drosmīgi stājās viņiem pretim, prasi mīgi vicinādama savu bozi.

-    Badakāši! Jātavnieki nekaunīgie! viņa brēca. Vai jūsļ domājat, ka meitene ir no dzelzs? Es gribētu jūs redzēt viņas vietā, maucinieki. Sūdabrāļi tādi!

Vīrieši atbildēja ar vēl sulīgākām lamām, taču vecmāmuļa beidzot dumpi apspieda, ar savu bozi apņēmīgi palikdami sardzē, līdz tika aizvākti galdiņi ar uzkodām un loteriju kioska! Viņa jau grasījās atgriezties teltī, kad ieraudzīja Ulisu pilnā augumā stāvam tukšajā un tumšajā norā, kur agrāk drūzmējās vesela vīriešu varza. Puisis it kā izstaroja nereālu mirdzumu uri pustumsā šķita saskatāms tikai sava neparastā skaistuma viz$ mas dēļ.

-Un tu, vecmāmuļa viņam teica, — kur tu esi aizmirsi» savus spārnus?

-            Tie bija tikai manam vectēvam, Uliss atklāti atbildēja.

-   Bet neviens negrib tam ticēt.

Vecmāmuļa pagriezās un kā apburtām acīm nolūkojās puisi

-    Bet es gan tam ticu, viņa teica, rīt, nākdams šurp, pa? ķer tos līdzi, un iegāja telti, atstādama Ulisu viņa iekāres degsmē

Erēndira pēc nomazgāšanās jutās žirgtāka. Viņa bija uzvilki kusi īsu, izšūdinātu krekliņu un pašreiz susināja matus, gatavodamās doties pie miera. Brīdi pa brīdim viņa iešņukstējās, lai apvaldītu asaras. Vecmāmuļa jau bija aizmigusi.

Aiz Erēndiras guļvietas, cik vien lēnītēm spēdams, Uliss pabāza galvu. Erēndira ieraudzīja viņa gaišās, biklās acis, taču: neteica ne vārda, tikai ar dvieli vēl paberzēja seju, lai pārliecināt tos, ka tas nav iedomu tēls. Kad Uliss pirmo reizi samirkšķii nāja acis, Erēndira klusītēm viņam pajautāja:

-   Kas tu tāds esi?

Uliss iespraucās līdz pleciem.

-   Mans vārds ir Uliss, — viņš teica.

Parādījis meitenei tēvam nočieptās naudaszīmes, viņš piebilda:

-   Man ir ko samaksāt.

Erēndira, ar rokām pret guļasvietu atbalstījusies, seju pietuvināja puiša vaigam un turpināja runāties gluži kā pirmās klases skolniece ar lelli.

-Tev būtu vajadzējis stāties rindā, meitene paskaidroja.

-   Es nogaidīju visu vakaru, Uliss teica.

-   Tad tev tagad jāpaciešas līdz ritam, Erēndira aizrādīja.

-   Es jūtos kā caur dzirnakmeņiem izlaista.

Šajā brīdī vecmāmuļa pa miegam sāka murgot.

-   Būs gadu divdesmit, kopš pēdējo reizi lija, viņa teica.

-   Toreiz sākās tik briesmīgs gāziens, ka lietus nāca, sajaucies ar jūras ūdeni, un māja bija pilna ar zivīm un gliemežiem, un tavs vectēvs Amadiss — lai viņam mierīga dusa! — redzēja gaisā peldam milzīgu, spožu zivi.

Uliss atkal paslēpās aiz Erēndiras guļvietas. Erēndira jautri pasmaidīja.

-             Neraizējies, meitene teica. Sapņos viņa aizvien ko muld, taču pat zemestrīce viņu nepamodinās.

Uliss atkal izslējās. Erēndira noskatījās viņā ar šķelmīgu, mazliet pat maigu smaidu un noņēma no gultas saburzīto palagu.

-   Nāc, viņa teica, palīdzi man to apmainīt.

Uliss panācās uz priekšu un satvēra palagu vienā galā. Tā kā tas bija daudz lielāks par pīteni, palagu vajadzēja vairākkārt salocīt. Un Uliss ar katru locījumu nāca Erēndirai aizvien tuvāk.

-   Es biju vai traks, lai tevi redzētu, viņš pēkšņi ierunājās.

-   Visi daudzina, ka tu esot ļoti skaista, un izrādās, ka tā ir patiesība.

-   Bet es drīz miršu, Erēndira teica.

-           Mana māmuļa apgalvo, ka tuksnesī mirušie nenonākot debesīs, bet gan jūrā, Uliss ieminējās.

Erēndira nolika sāņus savazāto palagu un pārklāja pīteni ar tīru un izgludinātu.

-   Es jūru neesmu redzējusi.

-vTā ir tāda pati kā tuksnesis, tikai pilna ar ūdeni, Ulisaj paskaidroja.

-   Tad pa to nav iespējams staigāt.

-            Mans tētis pazina kādu cilvēku, kurš to spējis, UlissP teica, tikai tas bijis sen atpakaļ.

Erēndira bija sajūsmā, taču viņai nāca miegs.

-           Ja tu rīt atnāktu labi agri, es tevi pieņemtu pirmo, viņai teica.

-   Mēs ar tēti agri braucam prom, Uliss paskaidroja.

-   Un jūs vairs neatgriezīsieties šeit?

-    Nevar zināt, kad, Uliss teica. Šoreiz te nokļuvām nei jauši;, jo bijām noklīduši no ceļa, kurš ved uz robežu.

Erēndira domīgi paskatījās uz aizmigušo vecmāmuļu.

-   Labi, viņa izlēma, dod šurp maksu.

Uliss iedeva viņai naudu. Erēndira atgūlās uz pīteņa, taču Uliss drebēdams palika sēžam savā vietā, jo izšķīrējā mirklī viņa apņēmība bija saļodzījusies. Erēndira satvēra puiša roku, mudinādama viņu pasteigties, un tikai tad pamanīja, kas viņam par ķibeli. Meitenei šī liksta bija pazīstama.

-   Vai tu pirmo reizi? viņa iejautājās.

Uliss neatbildēja, tikai izmisis pasmaidīja. Erēndira kļuva uzņēmīgāka.

—Elpo lēnītēm, viņa pamācīja. Sākumā tā arvien ir, bet vēlāk pāriet.

Erēndira noguldīja puisi sev blakus un izģērbdama liegiem, mātišķiem glāstiem viņu apmīļoja.

-   Kas tev vārdā?

-   Uliss.

-   Tas ir svešzemnieku vārds, Erēndira teica.

-   Nē, tā saucies kāds jūrasbraucējs.

Erēndira atsedza puiša krūtis un, tās apostīdama, apbēra sīkiem skūpstiem.

-   Tu viss esi kā no zelta, meitene teica, bet od pēc puķēm.

-   Droši vien pēc apelsīniem, Uliss piebilda.

Un, jau kļuvis mierīgāks, sazvērnieciski pasmaidīja.

-           Pēdu jaukšanai mēs vadājam līdzi putnus, viņš piebilda,

-    bet patiesībā mēs uz robežu vedam kontrabandas apelsīnus.

-   Apelsīni nav nekāda kontrabanda, Erēndira teica.

-           Parastie, protams, ne, — Uliss teica. — Bet mūsu katrs maksā piecdesmittūkstoš peso.

Erēndira pēc ilgiem laikiem atkal iesmējās.

-           Zini, kas man visvairāk patīk pie tevis, viņa teica, tas, ka tu ar nopietnu seju mels blēņas.

Erēndira kļuva draiska un runīga, it kā Ulisa nevainība būtu grozījusi ne tikai viņas omu, bet arī raksturu. Vecmāmuļa turpat, liktenīgā tuvumā, turpināja pa miegam runāties.

-            Šajā laikā, marta mēneša pirmajās dienās, tevi atnesa uz mājām, viņa teica. Tu izskatījies pēc vatē satīstītas kirzaciņas. Tavs tēvs Amadiss, kurš bija jauns un muļķis, todien jutās tik priecīgs, ka lika atvest pārdesmit vezumu ziedu. Viņš pārbrauca, klaigādams un puķes uz ielas kaisīdams, līdz viss ciematiņš bija vienos ziedos kā jūra.

Vecmāmuļa skaļā balsī un ar kvēlu nerimtību murgoja vairākas stundas. Bet Uliss to nedzirdēja, jo Erēndira viņu bija tik dedzīgi un ar tādu patiesīgumu mīlējusi, tāpat viņš savukārt meiteni, un, kamēr vecmāmuļa murgoja, Erēndira viņu turpināja mīlēt par pusmaksu, lai pēcāk jau pavisam bez maksas mīlētu līdz pat gaismas svīdumam.

Tuksneša vidū plecu pie pleca bija sastājušies misionāri ar augstu paceltiem krustā sistā tēliem. It kā skarbu nedienu izraisīts vējš purināja viņu kaņepāju sutanas un izspūrušās bārdas, tā ka viņi tikai ar pūlēm varēja noturēties kājās. Aiz viņiem augšup: slējās koloniālā laikmeta celtne ar mazu zvanu tornīti virs raupjajiem, ar kaļķi nobalsinātajiem mūriem, kur atradās misijas mītne. ;

Gados jaunākais misionārs, kurš vadīja visu šo grupu, rā? dītājpirkstu pavērsa pret kādu plaisu sasprēgājušā tuksneša zemē, kas bija cieta kā dedzināts māls.

-   Ne tālāk par šo robežzīmi! viņš kliedza.

Četri indiāņi, kuri palankīnā nesa vecmāmuļu, izdzirduši šo uzsaucienu, apstājās. Lai gan vecmāmuļai uz palankīna grīdas nebija nekāda ērtā sēdēšana, turklāt tuksneša sviedru un pu-i tekļu klātas, viņa tomēr saglabāja zināmu diženību. ErēndiratŠ gāja kājām. Aiz nestuvēm rindā nāca astoņi indiāņi ar kravu bet visbeidzot fotogrāfs ar velosipēdu.

-   Tuksnesis nevienam nepieder, vecmāmuļa teica.

-    Tas pieder Dievam, misionārs paziņoja, un tu pārkāp; svētos baušļus, piekopdama netiklību.

Vecmāmuļa, pēc izrunas un stājas pazīdama, ka viņš ieradies; no Pireneju pussalas, nolēma izvairīties no tiešas sadursmes, lai neciestu neveiksmi misionāra nesamierinātības priekšā. Viņa atkal bija tāda pati kā parasti.

-Nesaprotu, dēls, tavus mistiskos mājienus.

Misionārs norādīja uz Erēndiru:

-   Sis bērns ir mazgadīgs.

-   Bet viņa ir mana mazmeita.

-   Vel ļaunāk, misionārs atcirta. Nodod viņu ar labu mūsu aizgādībā — vai arī mēs lietosim citus līdzekļus.

Vecmāmuļa nedomāja, ka aizies tik tālu.

-    Lai notiek pēc tava prāta, melnsvārci! iebiedētā vecmāmuļa piekrita. Taču agri vai vēlu tu redzēsi, ka mēs aiziesim.:

Trīs dienas pēc sastapšanās ar misionāriem vecmāmuļa un Erēndira pārgulēja klostera tuvumā esošajā ciematiņā, bet ceturtajā naktī klusi un mēmi stāvi, līzdami kā izlūku patruļa, ielavījās teltī. Tās bija sešas jaunas un spēcīgas indiāņu mūķenes, ģērbušās rupja auduma drānās, kas mēnesnīcas ņirbā Šķita zaigojam. Nesaceldamas ne mazākā troksnīša, mūķenes savīstīja Erēndiru pretmoskītu audumā un aiznesa viņu kā lielu un vārīgu mēnesnīcas tīklā noķertu zivi.

Lai paglābtu savu mazmeitu no misionāru aizbildniecības, vecmāmuļa izmēģināja visus iespējamos līdzekļus. Tikai tad, kad visi pasākumi, sākot ar vistiesiskākiem un beidzot ar visnelikumīgākiem, bija cietuši neveiksmi, viņa griezās pie civilās varas, kas bija nodota kāda karavīra rokās. Vecmāmuļa varas pārstāvi sastapa pagalmā, līdz viduklim kailu izmetušos, ar kara šauteni izkveldētajās debesīs apšaudām kādu vientuļu, tumšu mākoni. Varas pārstāvis nopūlējās to sašaudīt, lai uznāktu lietus, taču viņa niknajai ugunij nebija nekādu panākumu, toties kādā brīvākā mirklī viņš vecmāmuļu uzklausīja.

-   Neko nevaru palīdzēt, noklausījies vecmāmuļas stāstu, viņš paskaidroja. Atbilstoši konkordātam melnsvārčiem ir tiesības meiteni aizturēt līdz pilngadības pienākšanai. Vai arī līdz tam laikam, kad viņa apprecas.

-  Un kāpēc tad jūs skaitāties šeit alkalds? vecmāmuļa jautāja.

-Tāpēc, lai es gādātu par lietus uznākšanu, alkalds paskaidroja.

Redzēdams, ka mākonis jau aizvirzījies ārpus viņa sniedzamības robežām, alkalds pārtrauca savu oficiālo amata pienākumu izpildi un visu vērību veltīja vecmāmuļai.

-  Jums būtu nepieciešams atrast kādu svarīgu vīru, kurš par jums iestātos, viņš paskaidroja, kādu, kurš ar savu parakstu garantētu jūsu uzvedības tiklumu un kārtīgu dzīvošanu. Vai jūs nepazīstat senatoru Onēsimo Sančesu?

Sēdēdama saules svelmē uz ķeblīša, kurš bija daudz par šauru viņas varenajai sēžamvietai, vecmāmuļa svinīgā niknumā atbildēja:

-   Es esmu vientuļa nabaga sieviete tuksneša bezgalībā. N

Alkalds ar svelmē saverķšķīto labo aci līdzjūtīgi nolūkojāa

vecmāmuļā.

Tad vairs veltīgi tukšā netērējiet laiku, seņjora, viņš teical

-   Un kauču jūs velns parautu!

Velns, protams, viņu neparāva. Uzslējusi telti misijas klostera priekšā, vecmāmuļa nosēdās visu pārdomāt tikpat kā vieni tuļš karavīrs, kurš cietoksnī izsludinājis aplenkuma stāvokli. Fotogrāfs, vecmāmuļu labi pazīdams, sakravāja savas mantiņas uz bagāžnieka režģa. Ieraudzījis vecmāmuļu sēžam bez pavēņa saulē un stingām acīm veramies klosterī, viņš grasījās viens doties ceļā.

-     Redzēsim, kuram pirmajam apniks, vecmāmuļa pazrtj ņoja, viņiem vai man.

-    Viņi šeit atrodas jau trīssimt gadu — un vēl viņiem nav apnicis, fotogrāfs teica. Es laižos.

Vecmāmuļa tikai tagad pamanīja ceļam sagatavoto velosipēdu«

—     Kurp tu dosies?

-    Kur deguns rādīs, fotogrāfs atteica un brauca prom. M saule ir plaša.

Vecmāmuļa nopūtās.

-   Ne jau tik plaša, kā tev liekas, nepateicīgais.

Bet galvu vecmāmuļa nepagrieza, lai nevajadzētu no acīm izlaist klosteri. Viņa no tā nenovērsa acis nedz metāliski svili nošajā svelmē, nedz daudzu nakšu vēja klaidos, nedz arī dievbijīgo apceru laikā, kad neviens neiznāca no klostera. Indiāņi līdzās teltij uzcēla palmu nojumi un tur uzkāra savus guļamtīkli lus. Bet vecmāmuļa palika nomodā līdz vēlai nakts stundai# sēdēdama savā tronī, galvu klanīdama un košļādama graudus no apakšlindrakiem uzšūtās kabatas, izrādīdama guloša vērša nepārvaramo stūrgalvību.

Kādu nakti pavisam tuvu viņai garām pabrauca segtu kravas automašīnu rinda, kas ar savām krāsaino signāluguņu vītnēm atgādināja sapņos skatītu altāru apveidu rēgainību. Vecmāmuļa tās acumirklī pazina, jo automašīnas bija līdzīgas tām, kuras lietoja Amadiss. Pēdējā piebremzēja un apstājās. No kabīnes izlēca kāds vīrietis, lai kaut ko sakārtotu kravas platformā. Vīrietis izskatījās kā Amadisa kopija ar augšup atvāztām cepures apmalēm, stulmeņiem kājās, ar patronsomu sakrustotajās siksnās pāri krūtīm, kara šauteni un divām pistolēm. Nepārvarama kārdinājuma paskubināta, vecmāmuļa ar saucienu vērsās pie viņa:

-   Vai tu nezini, kas es tāda esmu?

Vīrietis nežēlīgi uzlaida vecmāmuļai kabatas laterniņas skaudro gaismas staru un, brīdi vērojis viņas bezmiegā izvārdzināto seju, aiz noguruma piedzisušās acis un novītušos matus, atskārta, ka, neraugoties uz viņas gadiem, nožēlojamo stāvokli, pat uz skarbo gaismas staru vaigā, šī sieviete kādreiz bijusi visizcilākā skaistule pasaulē. Rūpīgajā vērojumā pārliecinājies, ka pats viņu nekad agrāk nav redzējis, vīrietis nodzēsa laternu.

-   Vienīgais, ko es droši varu sacīt, viņš noteica, irtas, ka jūs neesat Svētā Atpestītāja Jaunava.

-   Gluži otrādi, vecmāmuļa ļoti maigā balsī ieminējās, es esmu Dāma.

Vīrietis instinktīvi piešāva roku pie pistoles.

-   Kāda Dāma?

-   Amadisa Lielā Dāma.

-    Tādā gadījumā jūs neesat no šīs pasaules, vīrietis saspringti atbildēja. Sakiet — ko jūs vēlaties?

-   Lai tu palīdzētu glābt manu mazmeitu, Amadisa Lielā dēla meitu, kura ieslodzīta šajā klosterī.

Vīrietis bailēs notrīsēja.

-   Jūs klauvējat pie aplamām durvīm, - viņš noteica. Ja jūs domājat, ka mēs iedrošināsimies stāties ceļā Dieva gribai, tad jūm neesat tā, par ko uzdodaties, un Amadisus pat nemaz nepazīsti tat, nedz arī nojēdzat, kas ir kontrabanda.

Torit vecmāmuļa gulēja mazāk nekā citus rītus. Vilnas segā satuntuļojusies, viņa vēl šajā nakts stundā košļāja no apakšlin draku kabatas izgrābtos graudus. Domas viņai juka, mīdāmā ar uzmācīgiem murgiem, bet viņa bija nomodā, un sirdi nācās turēt cieši sažmiegtu plaukstā, lai viņu nenomāktu atmiņas par jūrmalas māju ar lielajiem, krāšņajiem ziediem, kur viņa kādreiz bija jutusies laimīga. Un tā viņa nomocījās, līdz ieskanēja klostera zvani un ciematiņa logos iedegās gaisma, un tuksneša gaisu piestrāvoja agri uzcēlušos ļaužu izceptās siltās maizes smarža. Tikai tad viņa nokratīja nogurumu, vīlusies cerībās, ka Erēndira jau arī kājās un meklē ceļu, kā izbēgt, lai atgrieztos pie savas vecmāmuļas.

Turpretim Erēndira, atrazdamās klosterī, nelaida zudumā nevienas nakts miegu. Ar dārza grieznēm viņai bija apcirpti mati, tāpēc meitenes galva atgādināja suku. Erēndira bija ieģērbta rupja auduma paltrakā, kādus valkāja jaunās mūķenes, un rokā viņai bija iedots spainis ar kaļķūdeni un slota, uzliekot par pienākumu ikreiz nobalsināt kāpnes, līdzko kāds uz tām tika spēris kāju. Tas bija īsts zvēra darbs, jo augšup un lejup netīriem kājaviem nemitīgi staigāja misionāri un ar dažādiem uzdevumiem tekalēja mūķenes, taču pēc nomācošajiem spaidu darbiem, kādus Erēndira bija pieredzējusi gultā pie vecmāmuļas, viņa katru dienu izjuta kā svētkus. Turklāt viņa nebija vienīgā, kas šeit vakarā apgūlās pilnīgā spēku izsīkumā, jo klosteris bija domāts ne tik daudz cīņai pret sātanu, cik pret tuksnesi. Erēndira bija redzējusi iezemiešu mūķenes ar kāju spērieniem kūtīs apvaldām govis, kas negribēja ļauties izslaukties, cauras dienas lēkājam pa dēļiem, lai izspaidītu sieru, palīdzam kazām, kurām atnesoties gadījās sarežģījumi. Viņa bija redzējusi tās svīstam līdzīgi saulē iedegušiem krāvējiem, kad vajadzēja stiept ūdeni no tvertnēm, lai aplaistītu jaunierīkotu dārzu, ko citas mūķenes ar kapļiem bija uzirdinājušas sakņu audzēšanai tuksneša kramainajā zemē. Bija redzējusi elles spelti zemes virsū pie maizes cepļiem un veļas gludinātavās. Redzējusi kādu mūķeni pa pagalmu dzenamies pakaļ cūkai, mežonīgo dzīvnieku sagrābjam aiz ausīm un nogāžamies dubļu pančkā, tomēr guvumu vaļā nepalaižot, līdz piesteidzās citas mūķenes, aizsējušās ādas skoteles, lai palīdzētu apvaldīt satraukto lopiņu, pēc kam viena no viņām ar miesnieka tuteni pārgrieza tam rīkli, un visas viņas bija izmirkušas asinīs un dubļos. Bija redzējusi atsevišķā paviljonā netālu no klostera galvenās ēkas ar diloni saslimušās un mirstamās drānās ieģērbtās mūķenes uz terasēm izšujam kāzu palagus, kamēr misijas vīrieši tuksnesī teica svētrunas. Erēndira dzīvoja kā mijkrēslī, atklādama jaunus skaistuma un briesmu paveidus, par kādiem nekad nebija iedomājusies agrākajā šaurajā guļamvietas pasaulē, taču ne vissirdīgākās, ne arī vispiemīlīgākās mūķenes nebija spējušas panākt, lai meitene, atrazdamās klosterī, izrunātu kaut vienu vienīgu vārdu. Kādu rītu, jaukdama kaļķus ūdenī, Erēndira izdzirdēja stīgu mūziku, kas šķita dzidrāka nekā jau tā dzidrais tuksneša gaiss. Nedzirdētā brīnuma valdzinātā Erēndira ielūkojās bezgalīgi plašajā, tukšajā zālē ar kailajām sienām un lielajiem logiem, pa kuriem kā palos ieplūda un tad sastinga jūnija žilbinošā labestība, bet zāles vidū ieraudzīja agrāk nekad neredzētu daiļu mūķeni, kura uz klavicimbalas spēlēja lieldienu oratoriju. Acis nepamirkšķinādama, Erēndira ieklausījās mūzikā, pašas dvēselei vēršoties stīgā, līdz nošķinda brokastu zvans. Pēc azaida, ar suku balsinādama kāpnes, Erēndira nogaidīja, kad pa tām beigs staigāt mūķenes, viņa paliks viena un nebūs, kas to varētu noklausīties, un tad pirmo reizi kopš nokļūšanas klosterī ierunājās:

-   Es esmu laimīga.

Vecmāmuļa atmeta cerības, ka Erēndira bēgs, lai atgrieztos pie viņas, taču granīta nesatricināmā stingrībā turpināja uzturā», aplenkumu, tomēr nepieņemdama nekāda lēmuma līdz vasarn svētku svētdienai. Šajā laikā misionāri pārbaudīja visu tuksnesi, meklēdami mātes cerībās esošās mīlnieces, lai tās apprecinātu;! Sagrabējušā automobilītī viņi devās pat uz visnomaļākajām apmetnēm, līdzi paņēmuši četrus labi apbruņotus kareivjus un lādi ar dažādiem dāvanu nieciņiem. Visgrūtākais šajās indiāņu medībās bija pārliecināt stāvoklī esošās sievietes, kuras atteicās; no dieva parādītās žēlastības, dibinādamās uz pārliecinoša ieganstu, ka vīrieši savas likumīgās sievas piespiež strādāt grūtākus darbus nekā mīlnieces, bet paši dīki valstās pa guļama tīkliem. Tās vajadzēja iekārdināt ar viltu, izmantojot dzimtās valodas sīrupu, lai, ieskaidrojot Dieva gribu, padarītu tās pai kļāvīgākas, taču pat visietiepīgākās ļāvās pārliecināties, kad tika laisti darbā auskaru vizeklīši. Ja meitiešu piekrišana bija panākta, ar vīriešiem vairs nekādas garās runas nebija — ar šauteņu laižu zvēlieniem tos iztrieca no guļamtīkliem, un sasietu automašīnas kravas kastēs aizveda, lai ar varu apprecinātu.

Vairākas dienas vecmāmuļa redzēja braukājam uz klosteri mazo kravas mašīnu, kas bija pieblīvēta ar indiānietēm grūtniecības stāvoklī, taču neapjēdza, kāda izdevība viņai tiek sniegta. Tas vecmāmuļai kļuva skaidrs tikai pašā vasarsvētku svētdienā, kad viņa izdzirdēja raķetes sprakšķam un zvanus dimdam un redzēja nožēlojamos ļaužu pūļus līksmi dodamies uz svētkiem. Šajā drūzmā bija daudz sieviešu mātes cerībās, bet ar līgavas plīvuru un vainagu galvā, kas zem rokas veda gadk juma līgavaiņus, lai kopīgās kāzās tos padarītu par likumīgiem laulātiem draugiem.

Kā viens no pēdējiem šajā skatē viņai garām pagāja kāds jauneklis ar vientiesīgu sirdi un pa indiāņu paražai ķirbja apaļumā apcirptiem matiem. Puisis bija ģērbies skrandās, bet rokā nesa ar zīda lenti rotātu sveci. Vecmāmuļa piesauca viņu pie sevis.

-    Saki man, dēliņ, cik vien iespējams rāmā balsī viņa apvaicājās, ko tu iesāksi šajā riņķa dancī?

Rokā turamā svecīte jaunekli bija padarījusi biklu, un ēzeļa dzerokļiem līdzīgo zobu pēc viņam bija grūti atvērt muti.

-  Cientētiņi mani pirmo reizi pieņems pie dievgalda, beidzot viņš paskaidroja.

-   Cik tev par to samaksāja?

-   Piecus peso.

Vecmāmuļa no kabatas zem lindrakiem izvilka žūksni naudaszīmju, uz kurām puisis nolūkojās ar izbrīna pilnām acīm.

-  Es tev došu divdesmit, vecmāmuļa teica. Bet par to, ka tu apprecies, nevis pirmo reizi ej pie dievgalda.

-   Ar ko man japrecas?

-   Ar manu mazmeitu.

Un tā Erēndira klostera pagalmā, ieģērbta jaunmūķeņu tērpā ar līgavas mežģīņu mantiļu, ko viņai bija uzdāvinājušas mūķenes, apprecējās, nemaz nezinādama, kā sauc līgavaini, kuru viņai bija nopirkusi vecmāmuļa. Neziņas cerībās viņa padevīgi uz ceļgaliem tupēja akmeņainajā pagalmā, paciezdama āžādas smirdoņu, kas uzplūda no divsimt līgavām mātes cerībās, kā arī noklausījās latīņu valodā zem stingi svelmīgajām debesīm noburkšķētās svētā Pāvila vēstules, jo misionāri nezināja, kā novērst šīs ar viltu sagudrotās pēkšņās laulības, lai gan Erēndirai bija apsolījuši, ka vēl mēģinās aizturēt viņu klosterī. Tomēr ceremonijas beigās, klātesot apustuliskajam prefektam, kareivīgajam alkaldam, kurš bija šaudījis mākoņos, pielaulātajam vīram un vēsi vienaldzīgajai vecmāmuļai, Erēndira atkal nokļuva tās pašas burvestības varā, kura pār viņu bija valdījusi kopš piedzimšanas brīža. Kad Erēndirai jautāja, kāda ir viņas brīvā, patiesā un galīgā vēlme, viņa ne mirkli nesvārstījās.

-    Es vēlos iet prom, viņa paziņoja. Un, norādīdama uz savu jaunpielaulato vīru, paskaidroja:

-   Taču ne ar viņu, bet savu vecmāmuļu.

Uliss bija zaudējis visu pēcpusdienas cēlienu, tēva plantācijā mēģinādams nočiept kādu apelsīnu, taču tēvs, apcirpdams vār gākos koku zarus, nenovērsa no viņa ne acu, bet māte savukārt viņu pielūkoja no mājas. Tālab viņš atteicās, vismaz šodien, no sava nodoma un gribot negribot palika pie tēva, līdz beidzot bija apcirpti pēdējie apelsīnu koki.

Plašajā plantācijā valdīja klusa noslēpumainība. Koka māja bija apjumta ar misiņa plāksnēm, logi aizrežģoti ar vara stiepļu pinumu, uz balstiem paceltā terase apvīta ar parastiem, bet koši ziedošiem tīteņaugiem. Ulisa māte, Vīnes šūpuļkrēslā atzvilusi, sēdēja uz terases ar kvēpinātām lapām pie deniņiem, lai remdinātu galvas sāpes, un viņas tīrasiņu indiānietes skatiens kā neredzams gaismas staru kūlis sekoja dēla kustībām vistālākajos apelsīnu dārza nostūros. Viņa bija ļoti skaista, daudz jaunāka par savu vīru un ne tikai turpināja valkāt savai ciltij ierasto tērpu, bet zināja pat savu asiņu vissenākos noslēpumus.

Kad Uliss atgriezās mājās ar dārza dzirklēm, māte lūdza, lai viņš tai pasniedz pulksten četros dzeramās zāles, kas atradās turpat tuvumā uz kāda galdiņa. Līdzko viņš tās paņēma rokās, glāze un zāļu pudelīte mainīja krāsu. Kad Uliss aiz nebēdnības pieskārās stikla karafei, kas ar glāzēm stāvēja uz galda, arī tā kļuva zilga. Zāles dzerdama, māte vērīgi viņā nolūkojās un, pārliecinājusies, ka pati sāpēs nemurgo, gvahīro valodā viņam jautāja:

-   Kopš kura laika tas ar tevi tā notiek?

-  Kopš mēs atgriezāmies no tuksneša, Uliss tāpat gvahīro valodā atbildēja. Bet tikai pieskaroties stikla priekšmetiem.

Lai pierādītu savus vārdus, viņš citu pēc citas paņēma vairākas glāzes, kas stāvēja uz galda, — un tūlīt tās mainīja savu krāsu.

-            Tā notiek tikai ar tiem, kas iemīlējušies, māte teica.

-   Kura ir vainīgā?

Uliss neatbildēja. Tēvs, kurš indiāņu valodu nesaprata, šajā brīdī ienāca terasē ar apelsīnu zaru rokā.

-   Par ko ir runa? viņš dēlam jautāja holandiešu valodā.

-   Ne par ko sevišķu, Uliss viņam atbildēja.

Ulisa māte nesaprata holandiski. Kad vīrs izgāja, viņa dēlam gvahīro valodā apjautājās:

Ko viņš tev teica?

-   Neko sevišķu, Uliss paskaidroja.

Uliss tēvu bija pazaudējis no acīm, bet tad pa kādu no kantora logiem atkal ieraudzīja. Māte, nogaidījusi, līdz bija palikusi vienatnē ar dēlu, neatlaidās:

-   Saki man — kura ir vainīgā?

-   Nav nevienas, Uliss liedzās.

Viņš atbildēja nevērīgi, jo visu uzmanību bija piegriezis tam, ko kantorī dara tēvs. Uliss redzēja viņu noliekam apelsīnus uz seifa, lai uzgrieztu tā atslēgas šifru. Bet, kamēr viņš vēroja tēvu, māte savukārt vēroja viņu pašu.

-   Tu sen vairs neēd maizi, — māte piezīmēja.

-   Man tā negaršo.

Mātes seja pēkšņi bija kļuvusi neparasti dzīvīga. “Uliss melo,” viņa nodomāja. “Viņš ir saslimis ar mīlu, bet tie, kam šī kaite piemetusies, nevar maizi ēst.” Mātes balss, tāpat kā acis, vairs nepauda lūgumu, bet gan draudus.

-  Būtu labāk, ja tu man pasacītu, kura tā ir, viņa teica, vai arī es ar varu tevi izpeldināšu apvārdotā ūdenī.

Holandietis kantorī bija atslēdzis seifu, ielicis apelsīnus tajā un atkal aizdarīja bruņutērauda durvis. Tad Uliss atgāja no loga un nepacietīgā balsī mātei atbildēja:

-    Es jau tev teicu, ka nevienas nav. Ja tu man netici, vari, apjautāties tēvam.

Holandietis parādījās kantora durvīs ar nodriskātu bībeli padusē un aizkūpināja savu jūrnieka pīpi. Sieva spāņu valodā viņam apjautājās:

-   Ar ko jūs tuksnesī iepazināties?

-   Ne ar vienu, mazliet apmulsis, viņš atbildēja sievai. — Ja tu man netici, vari pajautāt Ulisam.

Nosēdies galerijas galā, viņš zīžļāja pīpi, līdz tajā vairs nebija tabakas. Bet pēc tam uz labu laimi atvēra bībeli un veselas divas stundas tekošā un skanīgā holandiešu valodā lasīja no tās visu, kas pagadījās priekšā.

Pusnaktī Uliss nodevās tik saspringtām domām, ka nevarēja iemigt. Pūlēdamies remdēt atmiņu sāpes, viņš vēl kādu stundu novāļājās guļamtīklā, līdz tās viņam piešķīra spēku izdarīt to, ko līdz šim viņš nebija spējis. Uzvilcis kovboju bikses rūtainu skotu kreklu un stulmeņus, viņš izlēca pa logu un mazajā, ar putniem piekrautajā kravas automobilī aizbēga no mājas. Braukdams cauri plantācijai, viņš noplūca trīs ienākušos apelsīnus, kurus pēcpusdienā nebija varējis pievākt.

Augu nakti viņš brauca pa tuksnesi, bet rītausmā ciematiņos un fermās apvaicājās, vai kāds nezinātu, kur pašlaik ved Erēndiras ceļš, taču neviens neko jēdzīgu nezināja sacīt. Galu galā viņš izdibināja, ka viņa sekojot senatora Onēsimo Sančesa vēlēšanu svītai un ka šodien viņai vajadzētu būt Jaunkastīlijā. Tur Uliss meiteni neatrada, bet gan nākamajā ciematiņā,un Erēndira vairs nesekoja senatoram, jo vecmāmuļa bija izdabūjusi senatora pašrocīgi rakstītu apliecību, kas apstiprināja viņas morālo tiklību un tādējādi pavēra pat visciešāk noslēgtās durvis visās tuksneša apmetnēs. Trešajā dienā Uliss bija sastapis pasta puisi, kurš noteikti zināja viņam pasacīt, kur meitene meklējama.

-           Dodies tieši uz jūras malu, pasta izvadātājs paskaidroja.

-    Tikai pasteidzies, jo negantā vecene grib pārcelties uz Arubas salu.

Un patiesi, nobraucis vēl pusi dienas norādītajā virzienā, Uliss ieraudzīja lielu, noplukušu telti, kuru vecmāmuļa bija nopirkusi no kāda izputējuša ceļojoša cirka. Apkārtklaiņojošais fotogrāfs, pārliecinājies, ka pasaule patiešām nav nemaz tik plaša, kā viņš bija domājis, atkal telts tuvumā bija uzstādījis savus idilliskos fona mālējumus. Bet vesels misiņgrauzēju orķestris Erēndiras klientus iepriecināja, spēlēdams saldenu valsi.

Uliss nogaidīja, līdz bija pienākusi viņa kārta ieiet teltī, un pirmais, kas viņu pārsteidza, bija tās iekšienē valdošā tīrība un kārtība. Vecmāmuļas gulta bija atguvusi savu vicekaralisko diženumu, eņģeļa statuja stāvēja savā vietā pie lādes ar Amadisu mirstīgajām paliekām, uri teltī bija pat cinkota vanna ar lauvas ķepām. Erēndira gulēja gultā zem baldahīna, un no rimti dusošās kailās meitenes telts rēnajā gaismā izstaroja brīnišķīga spozme. Viņa gulēja vaļā acīm. Uliss ar apelsīniem rokā apstājās pie viņas un redzēja, ka meitene skatās uz viņu, neko neredzēdama. Turēdams roku Erēndiras acu priekšā, puisis pasauca viņu paša sagudrotā vārdā:

-   Aridnere!

Erēndira pamodās. Atģidusies, ka viņa puiša priekšā guļ kaila, meitene apslāpēti iekliedzās un līdz pat galvai apsedzās ar palagu.

-   Neskaties uz mani, viņa teica. Es esmu briesmīga.

-   Tev viss augums ir apelsīnu krasā, Uliss teica un pacēla apelsīnu meitenes acu augstumā, lai viņa varētu salīdzināt. Paskaties pati.

Erēndira atvēra acis un pārliecinājās, ka apelsīni patiesi ir viņas krāsā.

-   Tagad es negribu, lai tu paliec, meitene teica.

-      Es tikai ienācu, lai tev to parādītu, Uliss atrunājās. Paskaties!

Paurbinājis vienu apelsīnu ar nagu, viņš ar abām rokām to pavēra un parādīja Erēndirai augļa iekšieni: tā vidū iestiprināts zaigoja īsts dimants.

-  Mēs šādus apelsīnus vedam pāri robežai, viņš paskaidrojat

-   Bet tie taču ir īsti apelsīni! meitene iesaucās.

-   Skaidrs, Uliss pasmaidīja. Tos audzē mans tētis.

Erēndira negribēja tam ticēt. Vaigus atsegusi, viņa paņēma

dimantu pirkstos un izbrīnītām acīm to nopētīja.

Ar trim tādiem varam apbraukāt visu pasauli, Uliss paziņoja.

Izbiedētā Erēndira atdeva viņam dimantu. Bet Uliss neatlaidās.

; Turklāt man ir furgoniņš, viņš teica. Un paskat, kas vēl… Palūk! un viņš no krekla apakšās izvilka senlaicīgu pistoli.

-        Nevaru nekur iet, pirms nav apritējuši desmit gadi, Erēndira paskaidroja.

Tu iesi, Uliss neatlaidās. Šonakt, kad baltās valzivs mātīte gulēs, es ārā pie telts iebrēkšos pūces balsī.

Un viņš tik patiesi atdarināja pūces brēcienu, ka Erēndira pirmo reizi pasmaidīja.

-   Bet tā taču mana vecmāmuļa, meitene atrunājās.

-   Kas —h pūce?

-   Nē, valzivs mātīte.

Abi iesmējās, taču Erēndira turpināja tiepties:

-   Bez vecmāmuļas atļaujas es nekur nevaru iet.

-   Tev viņai nekas nav jāsaka.

-   Ta kā tā viņa uzzinās, Erēndira iebilda. Viņa visu nosapņo.

-   Kad viņa redzēs sapnī, ka tu ej prom, mēs jau būsim pāri robežai. Iesim pa kontrabandistu takām… — Uliss teica.

Satvēris pistoli rokās, kā kinofilmās to dara varoņi, puisis ar lūpām atdarināja šāvienus, lai ar savu drosmi paskubinātu meiteni. Nepasacīdama nedz noteiktu “jā”, nedz “nē”, Erēndira ar skūpstu atvadījās no puiša, bet acīs viņai bija nopūta. Uliss aizkustinājumā nomurmināja:

-   Rītdien mēs redzēsim braukājam kuģus.

Vakarā, drīz pēc pulksten septiņiem, kad Erēndira sukāja vecmāmuļai matus, atkal atsākās viņas nedienu vējš. Teltī bija patvērušies indiāņu nesēji un pūtēju diriģents, kuri gaidīja samaksu. Vecmāmuļa beidza skaitīt naudu no līdzās noliktās lādes un, salīdzinājusi aplēses ar ierakstiem savā burtnīcā, samaksāja indiāņu vecākajam.

-    Te tev būs, viņa teica. divdesmit peso nedēļā, esmu atskaitījusi astoņus par ēdienu, trīs par ūdeni un nieka piecdesmit sentāvo par jauniem krekliem, kopā tas iztaisa astoņus peso piecdesmit sentāvo. Pārskaiti labi!

Indiāņu vecākais pārskaitīja saņemto naudu, un visi paklanījušies izgāja.

-   Tencinām, baltsejainā seņjora.

Nākamais bija orķestra diriģents. Vecmāmuļa, burtnīcā ielūkojusies, griezās pie fotogrāfa, kurš ar plastmasas strēmelītēm nopūlējās salabot sava aparāta plēšveidīgo aizsegu.

-    Kā tad paliek, vecmāmuļa ierunājās, tu maksāsi vai nemaksāsi ceturto daļu no atlīdzības par mūziku?

Fotogrāfs, pat galvu nepaceldams, atburkšķēja:

-   Attēlos mūzika nav redzama.

-   Nav gan, vecmāmuļa attrauca, taču tā klausītājos izraisa patiku fotografēties.

-  Gluži otrādi, fotogrāfs sacīja, gaudulīgā mūzika viņiem atgādina nāvi, un tāpēc visi attēlos iznāk ar aizvērtām acīm.

Iejaucās pūtēju diriģents:

-   Acis aizvērt viņiem liek nevis mūzika, bet gan zibspuldzej fotografējot tumsā.

-   Nē, nē, vainīga ir mūzika, fotogrāfs nepiekāpās.

Strīdam galu darīja vecmāmuļa.

-    Nemels aplamības! viņa norāja fotogrāfu. Iegaumē, kādi panākumi ir senatoram Onēsimo Sančesam — un tikai pateicoties mūziķiem, ko viņš vadā sev līdzi.

Un tad skarbākā balsī piebilda:

-   la ka tu vai nu samaksā savu daļu, vai arī ej savu ceļu! Nav taisnīgi, ka nabaga meitenei vienai jāsedz visi izdevumi.

-    Es iešu savu ceļu, fotogrāfs noburkšķēja. Galu galā esmu taču mākslinieks.

Paraustījusi plecus, vecmāmuļa pievērsās mūziķim. Paskatījusies uz burtnīcā ierakstītajiem skaitļiem, viņa diriģentam pasniedza žūksnīti naudaszīmju.

-   Divi simti piecdesmit četri papīriņi, vecmāmuļa paskaidroja, par piecdesmit sentāvo katrs, klāt vēl trīsdesmit divi svētdienās un tirgus dienās spēlētie par sešdesmit sentāvo gabalā, tas iztaisa simt piecdesmit un seši plus divdesmit sentāvo.

Mūziķis naudu nepieņēma.

-    Pienākas simt astoņdesmit divi peso un četrdesmit sentāvo, viņš teica. Valši maksā dārgāk.

-   Kāpēc tā?

-   Tāpēc, ka tie ir sērīgāki, diriģents teica.

Taču vecmāmuļa viņu piespieda naudu pieņemt.

-    Nu, tad šonedēļ katra valša vietā, par ko es palieku parādā, tu spēlēsi divus jautrākus gabalus — un mēs būsim izlīguši.

Mūziķis neizprata vecmāmuļas loģiku, taču naudu pieņēma, lai pēc tam šo mīklu atminētu. Šajā brīdī vējš sāka plosīties ar tik nešpetnu spēku, ka gandrīz izrāva telts balstus, bet starpbrīžos starp vētras brāzmām ārā pavisam skaidri bija dzirdami drūmi pūces brēcieni.

Erēndira nezināja, ko iesākt, lai noslēptu savu apmulsumu. Aizslēgusi naudas lādi, viņa to pabīdīja zem gultas, tomēr vecmāmuļa pamanīja Erēndiras rokas drebam, kad meitene pasniedza viņai atslēgas.

-   Nebaidies, bērns, viņa mierināja, t Vētras naktīs allaž brēc pūces.

Bet, kad fotogrāfs ar aparātu plecā gāja laukā no telts, vecmāmuļa tik mierinošā balsī vairs nerunāja.

-   Ja gribi, paliec līdz rītam, viņa ieminējās. Šonakt apkārt klīst nāve.

Ari fotogrāfs bija dzirdējis pūci kliedzam, taču nedomāja palikt.

-   Paliec vien, dēls, vecmāmuļa neatlaidās. Kauču tālab vien, ka esmu tev tā pieķērusies.

-   Bet par mūziku es tomēr nemaksāšu, fotogrāfs palika pie sava.

-   Nē, vecmāmuļa atbildēja. Tas nu gan neies cauri!

-   Nu, vai redzat? fotogrāfs sacīja. — Jūs nevienam neesat pieķērusies.

Vecmāmuļa aiz niknuma nobālēja.

-   Tad vācies ratā! viņa teica. Ķēmarausis tāds!

Vecmāmuļa bija tik aizvainota, ka turpināja vēl šķendēties

par fotogrāfu, kamēr Erēndira viņai palīdzēja saposties nakts atdusai.

-   Ir gan padauzas dēls! viņa burkšķēja. Ko šis izdzimtenis sajēdz no svešas sirds!

Erēndira tam nepiegrieza vērību, jo vēja brāzmu starpbrīžos pūces saucieni neatlaidīgi viņu aicināja, bet viņa mocījās neziņā. Vecmāmuļa posās naktsmieram ar to pašu stingro rituālu, pie kāda bija turējusies, dzīvodama senajā ērbēģī, taču, kamēr mazmeita viņu apvēdināja, vecmāmuļas īgnums pierima — un viņa jau atkal elpoja savā neauglīgajā mierā.

-   Tev būs agrāk jāpieceļas, viņa Erēndirai atgādināja, lai man sagatavotu uzlieves vannai, iekāms vēl nav sākuši nākt apmeklētāji.

-   Jā, vecmāmiņ.

-   Kad tev paliek pāri brīvs brītiņš, izmazgā indiāņiem veļu, lai nākamajā nedēļā būtu vairāk ko atskaitīt no viņu algas.

Jā, vecmāmiņ.

-   Un guli mierīgi, tā ka vari labi atpūsties, jo rīt ir ceturtdiena, visgarākā nedēļas diena.

-   Jā, vecmāmiņ.

~ Un neaizmirsti pabarot strausu.

-   Jā, vecmāmiņ.

Erēndira nolika vēdekli vecmāmuļai pie pagalvja un iededzināja divas altāra sveces pie mirušo lādes. Jau aizmigusi vecmāmuļa viņai deva vēl kādu nokavētu rīkojumu:

-   Un neaizmirsti iedegt sveces pie Amadisu pīšļiem.

-   Jā, vecmāmuļ.

Tagad Erēndira zināja, ka vecmāmuļa vairs nepamodīsies, jo bija sākušies jau ierastie murgojumi. Meitene dzirdēja ap telti gaudojam vēja suņus, taču arī šoreiz neuztvēra savu nedienu aurus. Erēndira paspraucās laukā no telts un atkal dzirdēja iebrēcamies pūci, un viņas brīvības instinkts beidzot pievārēja vecmāmuļas burvestības varu.

Atgājusi kādus piecus soļus no telts, meitene sastapa fotogrāfu, kurš uz velosipēda kravas režģa beidza siet savu aparatūru. Fotogrāfs pasmaidīja, it kā uzņemdamies līdzdalību viņas vainā, un meitene nomierinājās.

-   Man nekas nav zināms, fotogrāfs teica, neko es neesmu redzējis, un par mūziku es nemaksāšu.

Viņš atvadījās, paklanīdamies uz visām četrām debess pusēm. Erēndira metās teciņus tuksnesī nesatricināmas apņēmības pilna un pazuda necaurredzamajā vēja tumsā, kur atskanēja pūces dziesma.

Šoreiz vecmāmuļa nekavējoties vērsās pie civilpārvaldes. Rezerves majors pulksten sešos izlēca no sava guļamtīkla, tikko vecmāmuļa viņam gar acīm bija nožvidzinājusi senatora izdoto apliecību. Ulisa tēvs gaidīja, durvīs stāvēdams.

-           Kāda velna pēc jūs gribat, lai es to izlasu, majors uzbrēca,

-   ja es nemaz neprotu lasīt!

-  Tā ir senatora Onēsimo Sančesa izdota ieteikuma vēstule, vecmāmuļa teica.

Neko vairs nejautādams, majors paķēra kara šauteni, kas karājās turpat pie guļamtīkla, un sāka izbrēkt komandas saucienus saviem apakšniekiem. Piecas minūtes vēlāk visi jau bija armijas furgonā, kas joņoja robežas virzienā, pārvarēdams bēgļu pēdas aizvelkošo pretvēju. Priekšējā sēdeklī blakus šoferim sēdēja majors. Aizmugurē bija iekārtojušies holandietis ar vecmāmuļu, bet uz katra pakāpiena stāvēja bruņots policists.

Netālu no pilsētiņas viņi aizturēja ar brezentu klātu kravas automobiļu kolonnu. Vairāki vīrieši, kuri bija paslēpušies kravas kastē zem brezenta, atmeta pārvalku un ar ložmetējiem un kara šautenēm notēmēja uz policijas furgonu. Pirmās kravas mašīnas šoferim majors apjautājās, kādā attālumā viņi sastapuši ražas pārvadāšanai domātu furgonu ar putnu kravu.

Šoferis nospļāvās un tikai tad atbildējai.

-    Mēs neesam okšķeri, viņš sašutis atcirta, mēs esam kontrabandisti!

Majoram pavisam tuvu acu priekšā aizslīdēja nokvēpuši ložmetēju stobri. Viņš pacēla rokas un pasmaidīja.

-    Būtu vismaz kaunējušies, viņš uzkliedza, tā braukāt apkārt gaišā dienas laikā!

Uz pēdējās kravas mašīnas pakaļējās apmales bija uzraksts: “Es domāju par tevi, Erēndira”.

Virzoties uz ziemeļiem, vējš kļuva aizvien asāks, saule sabalsodamās ar vēju, svilinošāka — un slēgtajā furgonā tveices un putekļu dēļ elpot kļuva grūtāk un grūtāk.

Vecmāmuļa bija pirmā, kura pamanīja fotogrāfu: sirsnīgi mīdams pedāļus, viņš traucās tajā virzienā, kādā joņoja policijas mašīna. No saules svelmes viņš bija patvēries, vienīgi apsiedams ap galvu kabatlakatiņu.

-    Palūk, kur viņš ir, vecmāmuļa norādīja. Viņš ir līdzdalībnieks. Izdzimtenis tāds!

Majors pavēlēja vienam no policistiem, kuri stāvēja uz mašīnas kāpšļiem, pievākt fotogrāfu.

-    Grāb viņu ciet! majors teica. Un tepat pagaidi. Mēs atgriezīsimies.

Policists nolēca no automašīnas kāpšļiem un divas reizes uzsauca fotogrāfam “stāt!”. Pretvēja dēļ fotogrāfs to nedzirdēja. Kad mašīna devās tālāk, vecmāmuļa viņam ar roku kaut kā mīklaini pamāja, bet fotogrāfs nodomāja, ka tas ir atvadu sveiciens, pasmaidīja un atbildei arī pamāja ar roku. Šāvienu viņšnedzirdēja. Apmetis kūleni gaisā, fotogrāfs ar velosipēdu nokrita, jo galvu viņam bija sašķaidījusi lode, par kuru nekad neuzzinās, no kurienes tā nākusi.

Tuvojoties dienasvidum, sāka parādīties vēja nestas spalvas. Tās pludurojās gaisā un acīmredzot bija jaunu putnu spalvas. Holandietis tās tūlīt pazina, jo vējš tās bija izrāvis viņa putniem, šoferis pagrieza mašīnu mazliet sāņus, nospieda dziļāk gāzes pedāli, un nepagāja ne pusstunda, kad pamalē kļuva redzams furgoniņš.

Kad Ulisš atskata spogulītī ieraudzīja armijas automašīnu, viņš mēģināja no tās atrauties, taču motora nepietiekamā jauda neļāva to izdarīt. Viņš bija braucis, ne mirkli nenosnaužoties, tāpēc puisi mocīja bezmiegs un slāpes. Erēndira, kura gulēja, galvu pret puiša plecu atbalstījusi, pēkšņi uztrūkās. Ieraudzījusi armijas mašīnu, kura bija turpat klāt, viņa nevainīgā apņēmībā sagrāba vecmodīgās pistoles spalu.

-   Nekas neiznāks, — Uliss teica. Tā savulaik piederējusi Frensisam Dreikam.

Pāris reižu sirdīgi uzsitis pa veco pistoli, viņš nederīgo ieroci izmeta pa logu. Armijas patruļa aiztraucās garām noplukušajam furgoniņam ar vējā izplūkātajiem putniem, spēji pagriezās un aizsprostoja tam ceļu.

Es par to visu tiku dzirdējis laikā, kad viņiem klājās visspožāk, taču sīkāk par viņu dzīvi uzzināju daudz gadu vēlāk, kad Rafaels Eskalona kādā dzejojumā bija izklāstījis šo drausmīgo drāmu, un man likās, ka ir vērts to pārstāstīt. Es tolaik klaiņoju apkārt pa Rioačas provinci, tirgodamies ar enciklopēdijām un medicīnas grāmatām. Alvaro Sepeda Samūdio, kurš tajos pašos apvidos staigāja, piedāvādams ierīces alus dzesēšanai, mani ar savu furgoniņu izvadāja pa tuksneša apdzīvotajām vietām nolūkā ar mani par kaut ko apspriesties, bet mēs, tērzēdami par šo to, it neko un tempdami tik daudz alus, paši nezinājām, kad un kādā veidā bijām šķērsojuši visu tuksnesi un nonākuši pie robežas. Un tur uzdūrāmies apkārtklaiņojošai mīlas teltij, pār kuru bija augstu uzkarināti saukļi: “Erēndira ir vislabākā!”, “Nāc nu, atgriezies — Erēndira tevi gaida!”, “Bez Erēndiras nav dzīves!”. Bezgalīga viļņojoša rinda, ko izveidoja dažādu rasu un sociālā ziņā nevienlīdzīgi vīrieši, atgādināja cilvēka mugurkaula skriemeļu virteni un aizstiepās pāri neapbūvētām norām un laukumiem, cauri raibum raibām pārdotavu virknēm un jezgas pilniem tirgiem, ievīdamās ielās, kurās mudžēt mudžēja juceklīgi apkārtceļojošu tirgoņu pūļi. Jebkura iela bija publisks spēļu nams, jebkura māja plītnīca, jebkuras durvis deva patvērumu bēguļojošiem noziedzniekiem., Neatmudžināmais mūzikas instrumentu skanējums un izsaucēju kliedzieni saplūda ar svilinošo svelmi vienotā izbīļu apmātībā.

Šo bezpajumtes klaidoņu un uzdzīvotāju pūļa vidū bija sastopams Blakamāns Labais, kurš, uz galda uzrausies, kliedza, lai viņam atnes īstu čūsku un viņš uz savas ādas pierādīs, cik iedarbīga ir viņa izgudrotā pretinde. Turpat bija arī nepaklausības dēļ tēvam un mātei par zirnekli pārvērstā sieviete, kura pret piecdesmit sentāvo lielu samaksu ļāva sevi aptaustīt, lai ikviens varētu pārliecināties, ka viņa nav krāpniece, un atbildēja uz jautājumiem par viņas posta pilno likteni. Turpat bija arī mūžīgās dzīvošanas pravietis, kurš pavēstīja draudīgi nenovēršamo sikspārņa atnākšanu, kurš ar savas elpas sēra smirdoņu varēja izdeldēt visus pastāvošos dabas likumus un atsegt jūras visdziļākos noslēpumus.

Vienīgā klusā joma šajā apkaimē bija meitumāju kvartāls, līdz kuram atlidoja tikai pilsētiņā valdošās jezgas plēnes. No visām pasaules malu malām šeit savākušās sievietes garlaikoti žāvājās tukšajos deju salonos. Diendusu viņas pavadīja sēdus, neviens tās nepamodināja, aicinādams pamīlēties, un tā viņas gaidīja zvaigžņoto sikspārņa stundu, dirnēdamas zem ventilatoru spārniem, kuri griezās ap savām pie griestiem piestiprinātajām asīm. Bet turpat netālu garām virzījās bezgalīga Erēndiru iekārojošo vīriešu rinda.

Paskat tik! — iesaucās kāda no šīm sievietēm. Kas viņai varētu būt tāds, kā mums nav?

-   Senatora apgalvojuma raksts, atbildēja kāda cita.

Izsaucienu un smieklu šalts pievilinātas, galerijā iznāca citas sievietes.

-  Jau dienām ilgi garām stiepjas šī rinda, ierunājās viena no viņām. Un iedomājieties vien — katrs no viņiem maksā piecdesmit peso!

Tad sieviete, kura bija ierunājusies pirmā, izlēma:

-   Es iešu paskatīties, kas šai padauzai īsti ir no zelta.

-   Arī es! atsaucās kāda cita. Tā būs labāk nekā veltīgi nīkt šeit krēslos.

Pa ceļam viņām pievienojās aizvien citas sievietes, un, kad viņas ieradās pie Erēndiras telts, jau bija izveidojusies trokšņaina varza. Bez jebkāda brīdinājuma viņas iebruka teltī, ar spilvenu sitieniem aizbiedēja kārtējo klientu, kurš pašreiz baudīja svētlaimes mirkli, par ko bija samaksājis naudiņu, satvēra Erēndiras gultu un izstiepa to uz ielas.

-  Tas ir dumpis! vecmāmuļa spiedza. Nemiernieču banda! Slepkavnieces!

Un, pievērsusies rindā stāvošajiem vīriešiem, turpināja:

-   Bet jūs, brunču varoņi, — kur jums pauti, ka pieļaujat šādu izdarīšanos ar nabaga neaizsargātu bērnu! Sprāgoņas tādi!

Vecmāmuļa kliedza, kamēr viņai aiztrūka balss, tajā pašā laikā ar savu bozi zvetēdama visus, kas vien pagadījās tuvumā, taču viņas niknumu noslāpēja pūļa kliedzieni un skaļās ņirgas.

Erēndira nevarēja aizbēgt no šāda apkaunojuma, jo vecmāmuļa kopš bēgšanas viņu pie gultas aizšķēršļa bija piesējusi ar suņa ķēdi. Taču citādi tā viņai nekāda ļaunuma nesagādāja. Altārim līdzīgajā gultā ar baldahīnu viņu iznēsāja pa pilsētiņas visdzīvākajām ielām gluži kā važās iekaltu alegorisku grēku nožēlnieci un beidzot versmē sakveldēto gultu nolika pilsētiņas galvenā laukuma pašā vidū. Erēndira gulēja, kamolā saritinājusies un seju paslēpusi, taču neraudāja, un tā viņa palika briesmīgajā saules tveicē, aiz kauna un niknuma kožļādama savu nedienu suņa ķēdi, ar kuru viņa bija savažota, līdz kāds līdzcietīgs cilvēks viņu pārklāja ar kreklu.

Ta bija vienīgā reize, kad es viņas tiku redzējis, taču man zināms, ka vietējo varas iestāžu aizgādībā viņas palika pilsētiņā, līdz vecmāmuļas naudas lādes vai pušu plīsa, bet pēc tam no tuksneša pārcēlās jūras virzienā. Nekad šajā nabadzības un posta valstībā nebija redzēts tāds bagātības pārmērs. Virknēm stiepās vēršu vilktie aizjūgi, kuros kaudžu kaudzēm bija sakrautas daždažādas mantas, kas šķita paglābušās no ērbēģī pieredzētām ugunsbriesmām. Tur bija ne tikai karaļu krūštēli un reti pulksteņi, bet arī nejauši pirkts pianīns un ar kloķi uzvelkams atskaņotājs līdz ar sērīgām skaņuplatēm. Vesela varza indiāņu aprūpēja šo kravu, bet orķestris ceļā sastaptajām pilsētiņām iepriekš pavēstīja triumfālās karavānas ierašanos.

Vecmāmuļa ceļoja ar papīra vītnēm izgreznotās nestuvēs, kurās, zem baznīcas altārim līdzīgas nojumes patvērusies, zīžļāja graudus, tos laiku pa laikam izgrābdama no apakšlindraku kabatas. Viņas monumentālie apjomi bija vēl palielinājušies, jo zem blūzes vecmāmuļa valkāja no buraudekla šūdinātu vesti, kurā — tikpat kā munīcijas somās sabāztas patronu lentes — bija paslēpti zelta stienīši. Erēndira sēdēja līdzās vecmāmuļai, ģērējusies krāšņās drānās un ar karekļiem izrotājusies, taču vēl aizvien ap potīti viņai bija piestiprināta suņa važa.

-    Tev nav nekāda iemesla gausties, vecmāmuļa meitenei sacīja, nonākot pierobežas pilsētā.—Tu esi apģērbta kā karaliene, guli greznā gultā, tev ir pašai savs orķestris un četrpadsmit indiāņu apkalpotāju. Vai tad tas nav lieliski?

-   Protams, vecmāmiņ.

r Kad manis vairs nebūs, — vecmāmuļa turpināja, tu nebūsi vīriešu žēlastības maizē, jo tev pašai lepnā pilsētā piederēs sava māja. Tu būsi brīva un laimīga.

Tās bija jaunas un negaidītas nākotnes izredzes. Toties vecmāmuļa nekad vairs nerunāja par sākotnējo parādu, no kura daudz kas bija aizmirsies, bet tā termiņš, pasākumam vēršoties plašumā un aplēsēm sarežģoties, aizvien tika pagarināts. Erēndira, protams, nevienā nopūtā vai elpas vilcienā nelika manīt savas patiesās domas. Klusēdama viņa pacieta visas gultā pieredzētās mocības gan tuksneša salpetra pančkās, gan dūksnāju apvidu pāļu pilsētu saules versmē, gan talka raktuvju izurdītajos apvidos, kamēr vecmāmuļa, kā kārtīs zīlēdama, dziedāja slavu viņas laimīgai nākotnei. Kādu pēcpusdienu, iznākot laukā no drūmas aizas, viņām sejā iedvesmoja senā lauru koku smarža, ausīs ieskanējās Jamaikas iedzīvotāju valoda, bet sirdīs, tām mezglā sažņaudzoties, pamodās dzīves alkas, jo viņas bija iznākušas jūras krastā.

-    Te tā nu ir, vecmāmuļa ierunājās, pēc pusmūžu ilgām svešniecības gaitām dziļi ieelpodama Kārību jūras dzidro gaisu.

-   Vai tev patīk?

-   Jā, vecmāmiņ.

Un tur viņas uzcēla telti. Vecmāmuļa augu nakti pavadīja runādama, bez jebkādiem sapņiem, tikai palaikam sajaukdama nostalģiju ar nākamības sapņiem. Gulēja viņa ilgāk nekā parasti un pamodās jūras dunoņas nomierināta. Bet, kad Erēndira viņu mazgāja, vecmāmuļa atkal atsāka savus nākotnes pareģojumus, un šī gaišredzība bija tik drudžaina, ka līdzinājās nomoda murgiem.

-   Tu būsi dižciltīga dāma, viņa klāstīja. Seņjora no augstākajām aprindām, kuru apakšnieki uzklausa ar godbijību, bet augstākstāvošie ar patiku un cieņu. Un kuģu kapteiņi tev no visas pasaules ostām sūtīs skatu kartītes.

Erēndira vecmāmuļas vārdos neklausījās. Raudeņu piesmaržotais remdenais ūdens, pa tekni šalkdams, no ārienes ieplūda kublā. Erēndira to smēla ķirbja kausā, sevī noslēgusies un gandrīz vai bez elpas, ar vienu roku vecmāmuļu apslaucīdama, bet ar otru ieziepēdama.

-     Tava nama cieņu daudzinās no Antiļu salām līdz pat Holandes karalistēm, vecmāmuļa runāja. Un tava māja būs svarīgāka par prezidenta pili, jo tajā tiks apspriestas valdības darīšanas un izlemts nācijas liktenis.

Piepeši ūdens teknē izsīka. Erēndira izgāja no telts, lai pārliecinātos, kas noticis, un ieraudzīja, ka indiānis, kuram vajadzēja liet ūdeni teknē, virtuvē skalda malku.

-   Ūdens izbeidzās, viņš paskaidroja. Jāatdzesē šis pats.

Erēndira piegāja pie pavarda, uz kura stāvēja otrs katls ar

smaržīgu zāļu uzlievi. Aptinusi rokas ar lupatām, viņa pārliecinājās» ka spēs pacelt katlu bez indiāņa palīdzības.

-   Ej prom, Erēndira indiānim teica. Es pati sagādāšu ūdeni.

Viņa pagaidīja, līdz indiānis izgāja no virtuves. Tad noņēma no uguns verdošā ūdens katlu, ar lielām pūlēm pacēla to līdz teknei un jau grasījās nāvējošo ūdeni ieliet tajā, kad dzirdēja vecmāmuļu teltī saucam:

-Erēndira!

Likās, ka viņa būtu visu redzējusi. Sauciena iebiedētā mazmeita pēdējā mirklī visu nožēloja.

Eju, vecmāmiņ! viņa atsaucās. Es dzesēju ūdeni.

Tovakar līdz vēlai nakts stundai Erēndiru kremta pārdomas, bet vecmāmuļa, gulēdama ar savu zelta vesti, miegā dziedāja. Erēndira no savas gultas vērās viņā ar stingu skatienu, kas atgādināja pustumsā gailējošus kaķes redzokļus. Pēc tam viņa kā slīkonis ar vaļējām acīm atzvila, rokas uz krūtīm salikusi, un no visa spēka bez balss iesaucās:

-   Ulis!

Uliss apelsīnu dārza mājā mirkli uztrūkās no miega. Viņš tik skaidri bija dzirdējis Erēndiras balsi, ka pirmajā mirklī meklēja viņu turpat istabas tumsā. Tad, brīdi padomājis, viņš saritināja sainītī savas drēbes un apavus un izgāja no guļamistabas. Uliss jau bija pāri terasei, kad viņu pārsteidza tēva balss:

-   Kurp tu ej?

Uliss viņu redzēja zilgajā mēnesnīcā.

—   Pasaulē, viņš tēvam atbildēja.

-    Šoreiz es tev ceļā nestāšos, holandietis sacīja. Tikai es tevi brīdinu par vienu: lai ietu kur iedams, tevi pavadīs tēva lāsti.

•V Lai āri tā! Uliss atbildēja.

Dēla apņēmības pārsteigts un pat mazliet ar to lepodamies, holandietis sekoja Ulisam cauri mēnesnīcas pielietajam dārzam ar skatienu, kurš pamazām izvērtās smaidā. Sieva viņam stāvēja aiz muguras, kā to mēdz darīt indiāņu sievietes. Kad Uliss aizvēra vārtiņus, holandietis noteica:

-    Gan jau atgriezīsies, kad būs izbaudījis dzīves triecienus. Un drīzāk, nekā tu domā.

-    Tu biji ļoti rupjš, sieva nopūtās. Nekad viņš nenāks atpakaļ.

Šoreiz Ulisam nevajadzēja nevienam taujāt, kur meklējama Erēndira. Gadījuma automašīnās paslēpies, viņš šķērsoja tuksnesi, iztikai un miegam nepieciešamo sagādādams ar zādzībām un čiepdams tāpat vien, riska izraisītā prieka dēļ, līdz meitenes telti atrada jūras malā pavisam citā pilsētā, kur redzēja spoži apgaismotus pilsētas namus un no kurienes atskanēja kuģu nakts ardievas, paceļot enkurus, lai dotos uz Arubas salu. Erēndira gulēja, pie gultas šķērsstieņa pievažota, tajā pašā viļņu nesta slīkoņa pozā, kādā bija saukusi viņu. Uliss ilgi vērās meitenē apceres pilnām acīm, viņu nemodinot, taču puiša skatiens bija tik spēcīgs, ka Erēndira pati pamodās. Tumsā viņi saskūpstījās, nesteidzīgi apglāstīja viens otru, tad izģērbušies mīlējās līdz pilnīgam spēku izsīkumam, ienirdami klusā rimtības laimē, kas vairāk nekā jebkad līdzinājās mīlai.

Telts otrā galā miegā iegrimusī vecmāmuļa smagnēji pagriezās uz sāniem un sāka murgot.

-           Viss notika toreiz, kad atbrauca grieķu kuģis, viņa runāja.

-    Tas bija ārprātīgo brauciens, kurš darīja sievietes laimīgas,

neatlīdzinot viņu pūles ar naudu, bet gan ar sūkļiem, vēl dzīviem sūkļiem, kuri rāpoja pa visu māju, vaidēdami kā sirdzēji slimnīcās un likdami bērniem raudāt, lai varētu padzerties viņu asaras.

Satrauktā kustībā izslējusies, viņa palika guļamvietā sēdus.

-   Toreiz ieradās viņš, vecmāmuļa kliedza, žēlīgais Dievs, viņš, daudz spēcīgāks, dižāks un vīrišķīgāks nekā Amadiss!

Uliss, kurš līdz šim nebija pievērsis uzmanību vecmāmuļas murgiem, ieraudzījis viņu gultā pieceļamies sēdus, mēģināja paslēpties. Erēndira viņu nomierināja.

-    Neraizējies, meitene teica. Vienmēr, kad vecmāmuļa nonāk līdz šai vietai, viņa gultā pieceļas sēdus, taču nekad nepamostas.

Uliss piekļāva galvu pie meitenes pleca.

-    Es tonakt dziedāju kopā ar jūrniekiem, un man likās, ka sākusies zemestrīce, vecmāmuļa turpināja. Arī citi droši vien bija tādās pašās domās, jo visi bēga kliegdami, aiz smiekliem gandrīz vai nobeigdamies, un zem astromēliju nojumes palika vienīgi viņš. Atceros visu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar. Es dziedāju dziesmu, ko tolaik dziedāja visi. Pat papagaiļi pagalmos.

Bez skaņas un toņa, kā var dziedāt vienīgi sapņos, vecmāmuļa izdziedāja sava rūgtuma vārsmu:

-    Seņjor, seņjor, dod mīlu atpakaļ, lai tava būtu es atkal!

Tikai tagad Ulisu ieinteresēja vecmāmuļas nostalģija.

-   Viņš stāvēja tur, vecmāmuļa turpināja, ar papagaili uz pleca un musketi rokās, lai apšautu kanibālus, kā Gvajānā darīja Gvatarrals, un es jutu uzdvešam viņa nāvējošo elpu, kad viņš nostājās manā priekšā un teica: “Es tūkstošiem reižu esmu apbraucis apkārt pasaulei un redzējis visdažādāko tautību sievietes dažādās zemēs, tā ka droši varu tev sacīt, ka tu esi vispiemīlīgākā, vissaprātīgākā un visskaistākā zemes virsū.”

Vecmāmuļa atkal nogūlās un, galvu spilvenā iespiedusi, iešņukstējās. Uliss un Erēndira ilgi klusējā, pustumsā aizmigušās vecmāmuļas neparastās elpas iežūžoti. Piepeši Erēndira, balsij pat ne drusku neiedreboties, iejautājās:

-   Vai tev pietiktu drosmes viņu nogalināt?

Pārsteigtais Uliss nezināja, ko atbildēt.

-   Pats nezinu, viņš teica. Bet vai tev pietiktu?

-           Es to nevaru darīt, Erēndira atbildēja, jo viņa ir mana vecmāmuļa.

It kā tajā iemiesotos dzīves spēku izvērtējums, Uliss vēlreiz nolūkojās aizmigušās vecmāmuļas auguma milzīgajā blāķī.

—Tevis dēļ esmu spējīgs uz visu, viņš paziņoja.

Uliss nopirka mārciņu žurku indes, to sajauca ar krējumu un aveņu ievārījumu un sagatavoto indi ielika pīrāgā, no kura bija izņemts pildījums. Pēc tam viņš virsū uzzieda vēl krējuma kārtu, to pielīdzinādams ar karoti, tā ka pāri nepalika ne pēdu no šīs drausmīgās izrīcības, tad savu nodevīgo nodomu papildināja vēl ar septiņdesmit divām rožainām svecītēm.

Kad vecmāmuļa Ulisu redzēja ienākam ar svētku pīrāgu, viņa savā troņveidīgajā sēdeklī izslējās, draudīgi savicinādama zizli.

~ Nešķīsteni! viņa iebrēcās. Kā tu iedrošinies spert kāju šajā mājā!

, Uliss paslēpās aiz savas eņģeļa sejas.

-           Es nāku izlūgties no jums piedošanu, viņš teica, šodien taču ir jūsu dzimšanas diena.

Šo trāpīgo melu atbruņotā vecmāmuļa lika uzklāt svētku galdu tikpat kā kāzu dzīrēm. Viņa nosēdināja Ulisu sev pie labās rokas, bet Erēndira viņus apkalpoja. Pēc tam, kad sparīgā

elpas brāzienā bija nopūstas visas sveces, viņa sagrieza pīrāgu vienādos gabalos un vienu no tiem pasniedza Ulisam.

-   Cilvēks, kurš saņēmis piedošanu, ir iemantojis pusi debesu valstības, viņa teica. Es tev pasniedzu pirmo gabalu, jo tas ir laimes kumoss.

-  Man saldumi negaršo, puisis atrunājās. Ēdiet vien pati.

Vecmāmuļa piedāvāja pīrāga gabalu arī Erēndirai. Meitene to aiznesa uz virtuvi un izmeta atkritumu spainī.

Vecmāmuļa apēda visu pārējo. Lielus gabalus viņa stūķēja mutē un, aiz patikas stenēdama, rija tāpat nesakošļātus, nolūkodamies Ulisā no saviem svētlaimes augstumiem. Kad vecmāmuļas šķīvī nekas vairāk nebija pāri palicis, viņa notiesāja arī Ulisa atraidīto gabalu. Norijusi pēdējo kumosu, viņa ar pirkstiem sagrābstīja uz galda pāri palikušās drupačas un arī tās sabēra mutē,

Vecmāmuļa bija apēdusi tik daudz arsēnika, ka ar to pietiktu veselas žurku paaudzes iznīcināšanai. Tomēr viņa piesēdās pie pianīna un spēlēja līdz pusnaktij, juzdamās pavisam laimīga, bet pēc tam aizmiga gluži parastā miegā. Vienīgā jaunā pazīme bija raustīgi burzguļojošā elpa.

Erēndira un Uliss viņu vēroja no otras guļvietas, gaidīdami pēdējo gārdzienu. Bet, kad vecmāmuļa sāka murgot, viņas balsij piemita parastais dzīvīgums.

-    Es biju zaudējusi prātu, mans dievs, es biju zaudējusi prātu! viņa kliedza. Es aizbīdīju guļamistabas abas šautras, lai viņš nevarētu iekļūt iekšā, durvis nosprostoju ar tualetes galdiņu un lielo galdu, tiem virsū sakraudama krēslus, taču pietika ar viņa mazā pirkstiņa pieklauvējienu, lai visi aizsprosti sabruktu, krēsli nogāztos no galdiem, galdi paši no sevis pašķirtos un šautras izvirzītos no dzintelēm.

Erēndira un Uliss pieaugošā izbrīnā Vļēroja vecmāmuļu, dzirdēdami, ka viņas murgi kļūst aizvien dziļāki un dramatiskāki, bet balss izteiksmīgāka.

-    Es apjēdzu, ka tūlīt miršu, baiļu sviedros caurcaurēm izmirkusi, istabā lūgdamās, lai durvis vērdamās neatvērtos, lai viņš ienāktu neienākdams, lai nekad viņš neaizietu, bet tajā pašā laikā arī neatgrieztos un man nevajadzētu viņu nogalināt.

Vecmāmuļa vairākas stundas atsedza savu pārdzīvojumu, iedziļinādamās aizvien intīmākos sīkumos, it kā tagad miegā visu to no jauna izjuzdama. Taču pirms rītausmas viņa ar zemestrīces smagnējību vēlreiz pagriezās, lai iekārtotos ērtāk, un balss viņai noslāpa neatvairāmos šņukstos.

-  Es viņu brīdināju, bet viņš tikai smējās! viņa kliedza. Es vēlreiz brīdināju, un viņš atkal smējās, līdz šausmās iepleta acis, iesaukdamies: “Ai, karalien, ai, karalieni” -—taču balss viņam vairs nenāca no mutes, bet no naža šķēluma rīklē.

Vecmāmuļas drausmīgo izkliedzienu pārbiedētais Uliss satvēra Erēndiras roku.

-   Vecā slepkavniece! viņš iesaucās.

Erēndira viņam nepiegrieza vērību, jo šajā mirklī sāka svīst rītausma. Stundeņi nosita pieci.

Ej prom! Erēndira iesaucās. Viņa tūlīt pamodīsies.

-   Viņa ir sīkstāka par ziloni, Uliss brīnījās, m Tas taču nevar būt!

Erēndira viņu caururba ar nāvējošu skatienu.

-   Lieta tāda, viņa teica, ka tu nederi pat tam, lai kādu nonāvētu.

Skarbais pārmetums Ulisu tā ietekmēja, ka viņš izmetās laukā no telts. Erēndira turpināja vērot aizmigušo vecmāmuļu ar visu sava slēptā naida spēku un pieredzētās neveiksmes spīvumu, bet pa to laiku kļuva aizvien gaišāks, un līdz ar gaismas svīdu pamodās arī putni. Tad vecmāmuļa atvēra acis un ar rimtu smaidu pavērās mazmeitā.

-   Lai Dievs stāv tev klātu, meitiņ!

Vienīgā pamanāmā pārmaiņu pazīme bija zināms sajukums diendienas parastajā ritumā. Bija trešdiena, bet vecmāmuļa vēlējās uzvilkt svētku tērpu, piesacīja Erēndirai pirms vienpadsmitiem nepieņemt neviena klienta, palūdza mazmeitu nokrāsot viņai koši sarkanus nagus un izveidot kaut ko līdzīgi! pāvesta sasukai.

-    Nekad man vēl nav bijusi tāda vēlēšanās nobildēties, viņa ieminējās.

Erēndira sāka sukāt vecmāmuļai matus, bet pie pirmā sukas vilciena samudžinātajās šķipsnās sukas zobos palika vesels kamols matu. Erēndira nobijusies tos parādīja vecmāmuļai. Vecmāmuļa nopētīja šķieznu vīkšķi, pamēģināja vēl ar pirkstiem paplūkāt galvu — un viņai palika pilna sauja matu. Nometusi tos uz grīdas, vecmāmuļa pamēģināja vēlreiz ūn izplūca vēl lielāku kodaļu. Pēc tam viņa, smieklos locīdamās, sāka matus plūkāt ar abām rokām un ar neizprotamu līksmi veselām saujām mest tos gaisā, līdz galva viņai palika kaila un gluda kā kokosrieksts.

Erēndirai nebija nekādu ziņu no Ulisa veselas divas nedēļas, līdz beidzot ārpus telts atkal atskanēja pūces brēciens. Vecmāmuļa bija nosēdusies spēlēt pianīnu un savā nostalģijā bija tik izklaidīga, ka no īstenības nekā neapjēdza. Galvā viņai bija mirdzošu spalvu parūka.

Erēndira paklausīja aicinājumam un tikai tad pamanīja detonatora auklu, kas sākās pie pianīna kājas, aizstiepās pa čūkslāju un tālāk izzuda tumsā. Aizskrējusi līdz Ulisam, viņa kopā ar puisi paslēpās krūmos, pēc tam abi ar satraukumā pamirstošu sirdi vēroja zilgo liesmiņu aiztekam pa detonatora degli, šķērsojam tumšo noru un ielokāmies teltī.

-   Aizbāz ausis! Uliss brīdināja.

Abi to darīja, bet bez jebkādas vajadzības, jo sprādziena nebija. Telts iekšienē noplaiksnījās starojoša plīva un klusām izšķīda mitra pulvera dūmu mutulī. Kad Erēndira, cerēdama, ka vecmāmuļa būs mirusi, iedrošinājās ieiet teltī, meitene viņu atrada ar apsvilušu parūku un skrandās saplosītā kreklā, bet citādi vēl žirgtāku nekā parasti nopūlamies ar mantiļu nodzēst liesmas.

Uliss izmantoja indiāņu apjukumu, kuri nezināja, ko iesākt, un, vecmāmuļas pretrunīgo pavēļu vēl vairāk samulsināti, klaigāja un skraidelēja apkārt, un nepamanīts aizbēga. Kad beidzot bija izdevies nodzēst liesmas un izkliedēt dūmus, telts izskatījās kā krastā izmests kuģis.

-           Tas būs bijis nešķīstā roku darbs, — vecmāmuļa nosprieda,

-   pianīni paši no sevis nesprāgst gaisā.

Vecmāmuļa izminējās visvisādi, lai noskaidrotu jaunās likstas cēloņus, taču Erēndiras prasmīgā izvairība un neiebiedējamā nostāja vecmāmuļai sajauca prātus. Mazmeitas uzvedībā vecmāmuļa nesaskatīja ne vismazākās vainas, un arī Uliss viņai bija pilnīgi pagaisis no prāta. Vecmāmuļa palika nomodā līdz rīta ausmai, vērpdama minējumu pavedienu un aplēsdama nodarītos zaudējumus. Gulēja viņa maz un slikti. Rītā, kad Erēndira viņai novilka vesti ar zelta stieņiem, izrādījās, ka vecmāmuļai uz pleciem un krūtīm uz miesas parādījušās apdeguma čūlas.

Tas pelnīti, jo miegā neder grozīties, viņa pati noteica, kamēr mazmeita apdegumus iezieda ar olu baltumu. Turklāt es redzēju pavisam neparastu sapni!

Brīdi viņa sasprindzināja atmiņu, lai atcerētos sapnī redzēto, līdz viņas atmiņā viss bija tikpat skaidrs kā sapnī. Un tad vecmāmuļa iesaucās:

-   Es redzēju baltā guļamtīklā karalisko pāvu!

Erēndiru dzirdētais pārsteidza, taču tūlīt viņas seja ieguva ikdienā parasto izteiksmi.

-   Tā ir laba pazīme, meitene mēļoja. Sapnī redzēti pāvi ir ilga mūža pazīme.

-   No tavas mutes Dieva ausī, vecmāmuļa noteica. Jo mēs atkal atrodamies izejas punktā. Viss jāsāk no jauna.

Erēndira saglabāja vienaldzību. Mazgājamā bļodā salikusi kompreses, viņa izgāja laukā, telti pamezdama vecmāmuļu līdz viduklim noziestu ar olas baltumu, bet galvasvirsu ieberzētu ar sinepēm. Stāvēdama zem palmu lapu nojumes, kas viņām noderēja par virtuvi, Erēndira mazgājamā bļodā sita olas, lai iegūtu to baltumu nepieciešamām ziedēm, kad pēkšņi aiz pavarda ieraudzīja Ulisa acis tāpat kā pirmo reizi aiz savas guļamvietas. Nemaz nejuzdamās pārsteigta, Erēndira gurdā balsī noteica:

-   Vienīgais, ko tu esi panācis, ir tas, ka mans parāds kļuvis vēl lielāks.

Ulisa acis izbailēs saduļķojās. Nolūkodamies uz Erēndiru, viņš sastinga uz vietas un redzēja, ka meitene sasit olu čaumalas, nekādu vērību viņam nepiegriezdama, it kā viņa pasaulē nemaz nebūtu. Pēc mirkļa Ulisa acis sakustējās, pārlūkodamas visu, kas virtuvē atradās, — uzkarinātos katlus, sīpolu un ķiploku saišķus, šķīvjus, lielo griežamo nazi. Ne vārda nesacījis, Uliss izslējās, iegāja nojumē un paņēma nazi. Erēndira nemaz nepagriezās, lai uz viņu paskatītos, taču tajā mirklī, kad Uliss izgāja-no nojumes, viņa klusā balsī noteica:

-   Piesargies, jo vecmāmuļai zināms, ka viņa drīz mirs. Sapnī viņa redzējusi karalisko pāvu baltā guļamtīklā.

Vecmāmuļa, ieraudzījusi ienākam Ulisu ar nazi rokā, pēdējā spēku sasprindzinājumā bez zižļa palīdzības uzrausās kājās un pacēla rokas.

-   Puis! viņa iekliedzās. Tu esi zaudējis prātu!

Uliss metās viņai virsū un no visa spara ietrieca nazi kailajās krūtīs. Vecmāmuļa novaidējās, sagāzās pret viņu un mēģināja uzbrucēju nožņaugt ar savām varenajām lāča ķetnām.

-   Padauzas dēls! — viņa šņāca. Pārāk vēlu es atjēdzos, ka aiz tava eņģeļa ģīmja slēpjas nodevējs.

Vairāk neko viņa nepaguva pasacīt, jo Ulisam izdevās atbrīvot roku ar nazi — un otru reizi viņš ietrieca to vecmāt muļai sānos. Viņa dobji iestenējās un vēl spīvākā spēkā sagrāba uzbrucēju. Uliss nesaudzīgi trešo reizi dūra ar nazi — un spēcīga asinsstrūkla iešļācās viņam sejā: tās bija eļļainas, spožas un zaļas asinis, līdzīgas piparmētru medum.

Erēndira parādījās ieejā ar šķīvi rokā un noziedzīgā vienaldzībā noskatījās cīņā.

Vecmāmuļas milzīgais blāķis, sāpēs un niknumā urkšķēdams, bija satvēris puiša augumu. Viņas delmi un kājas caurcaurēm līdz pat kailajai galvai bija nošķiestas.ar zaļām asinīm. Plēšu šņākoņai līdzīgā elpa, kurā iečērkstējās jau pirmie gārdzieni, piepildīja visu telpu. Ulisam atkal izdevās atbrīvot roku ar nazi, plašā vēzienā viņš uzšķērda vecmāmuļai vēderu — un uzbrāzmojoša asinsšalts viņu notašķīja zaļu no galvas līdz kājām. Vecmāmuļa tvarstīja gaisu, kura viņai jau bija pārāk maz, un kņūpus nozvēlās zemē. Uliss atbrīvojās no viņas ļengano roku tvēriena un varenajam miesas blāķim deva vēl pēdējo naža dūrienu.

Erēndira nolika šķīvi uz galda, noliecās pie vecmāmuļas un, viņai nepieskārusies, pārliecinājās, ka viņa patiesi ir mirusi. Mirklī meitenes sejā ieviesās pieauguša cilvēka brieduma vaibsti, kurus nebija spējuši iezīmēt apritējušie divdesmit nelaimes gadi. Ar ašām un mērķtiecīgām kustībām Erēndira norāva vecmāmuļai vesti, kurā bija paslēpts zelts, un izmetās no telts.

Cīņā nogurdinātais Uliss palika sēžam pie līķa. Jo neatlaidīgāk viņš pūlējās notīrīt seju no asinīm, jo vairāk viņš notriepās ar šo zaļo un stiegro vielu, kas šķita plūstam viņam no pirkstiem. Ieraudzījis Erēndiru ar zelta vesti izejam no telts, viņš atskārta, kādā stāvoklī nokļuvis.

Uz viņa saucieniem meitene nedeva nekādas atbildes. Aizvilcies līdz telts ieejai, viņš ieraudzīja, ka Erēndira metas skriet

pa liedagu prom no pilsētas. Tad Uliss pēdējā spēku sasprindzinājumā mēģināja dzīties viņai pakaļ, izkliegdams izmisušus brēcienus, taču tā vairs nebija mīlnieka, bet gan māti pazaudējuša bērna balss. Drīz vien viņu pieveica drausmīgs nogurums, ko izraisīja apziņa, ka viens pats bez citu palīdzības bija nogalinājis sievieti. Indiāņi Ulisu atrada kņūpus sabrukušu liedagā raudam aiz vientulības un bailēm. ••

Erēndira neko nebija dzirdējusi. Viņa traucās pret vēju ātrāk par briedi, un neviena balss pasaulē nebūtu spējusi viņu apturēt. Galvu sāņus nepavērsdama, viņa izskrēja cauri salpetra lāmu smacīgajiem tvaikiem, cauri talka raktuvju krāteru putekļiem, pāļu būvju miegainībai, līdz beidzās jūras nosacītie dabas likumi un sākās tuksnesis, ķet viņa vēl aizvien turpināja skriet ar vestē iešūto zeltu, vēl aiz svelmainajiem vējiem un nebeidzamajām novakarēm, un nekad neviens vairs par viņu netika dzirdējis, nedz arī samanījis visniecīgākās viņas nedienu pēdas.

1972

Maģiskā reālisma izcilākā pārstāvja Gabriela Garsijas Markesa eksotisko un mistisko stāstu krājums.

Titulstāsta varone Erēndira nejauši nodedzina savas vecmāmiņas māju un ir spiesta atmaksāt radiniecei naudu, kuru nopelna ar prostitūciju; bet vēlāk viņa izdomā citu veidu, kā apmierināt untumainās vecās sievietes prasības.

Visos šīs neparastās grāmatas stāstos varam sekot tam, kā Markēss pēta spēka, mīlestības, nāves un pienākuma; atbalsis.

Izmeklēti smalks rakstnieks — dziļdomīgs, žēlsirdīgs un bezgala jautrs .. Neviens daiļliteratūras cienītājs nevar pievilties, ļaujoties Markesa darbu pilnībai. V i. Sunday Telegraph

Garsija Markess atstāj neaizmirstamu maģijas, mistērijas un meistarības pēcgaršu.

-P Spectator

Viens Markesa teikums bieži vien piedāvā vairāk jēgas nekā citkārt vesels romāns.

Observer

Markess ir izcils īstenā un apburtā saāudējs. Viņa apraķstnieka spēks liek elpai aizrauties.

H New Statesman

BBBH

[1] lautaro Filipe (1S35—1557) — araukāņu indiāņu cilts vadonis. Viņa vadībā araukāņi (tagadējās Čīles iedzīvotāji) smagi sakāva kolonizatorus Kritis kaujā. (Tulk. piezīme.)

[2] frensiss Dreiks (1540—1596) — angļu jūrasbraucējs, kurš bieži uzbruka spāņu kolonijām Rietumindijā. (Tulk. piezīme.)

[3] viljams dempers (1652—1715) — pazīstams angļu jūrnieks, kuri vairākkārt braukājis Rietumindijas ūdeņos. (Tulk. piezīme.)

[4] velns parāvis, viņš ir politisks Blakamāns (franču vai.).

Content

Markess Gabriels Garsija Neticamais un skumjais stāsts

Saturs

ZUDUŠO LAIKU JŪRA

ĻOTI VECAIS SEŅJORS AR MILZĪGAJIEM SPĀRNIEM

VISSKAISTĀKAIS SLĪKONIS PASAULĒ

SPOKU KUĢA PĒDĒJAIS BRAUCIENS

NĀVE STIPRĀKA PAR MĪLU

BLAKAMĀNS LABAIS, BRĪNUMU PĀRDEVĒJS

NETICAMAIS UN SKUMJAIS STĀSTS PAR TIKLO ERĒNDIRU UN VIŅAS CIETSIRDĪGO VECMĀMIŅU

Maģiskā reālisma izcilākā pārstāvja Gabriela Garsijas Markesa eksotisko un mistisko stāstu krājums.