Markess Gabriels Garsija

Simts vientulības gadu

Gabriels Garsija Markess

Simts vientulības gadu

"Simts vientulības gadu” ir pirmais literārais darbs pēc I Mozus grāmatas, ko vajadzētu izlasīt visai cilvēcei. Sižeta līnijas aizsākas neilgi pēc pasaules rašanās un izved cauri mūžībai —, pārskatot visu notikušo ar tādu skaidrību, attapību, viedumu un dzejiskumu, kāds būtu sagaidāms no visiem gadsimta ietvaros rakstošiem romānistiem, — kur nu vēl no viena cilvēka. Gabriels Garsija Markess ir to izdarījis — uzbūris lasītājam visu, kas ir absolūts, jēgpilns un bezjēdzīgs šajā dzīvē.

Viljams Kenedijs. New York Times Book Review

Meistardarbs un neapstrīdama XX gadsimta klasika.

The Times

1.NODAĻA

Daudz gadu vēlāk, stāvēdams pretī kareivju nodaļai, kurai vajadzēja viņu nošaut, pulkvedis Aureljāno Buendija atcerēsies tālo novakari, kad tēvs viņu aizveda paskatīties ledu. Makondo tolaik bija ciemats ar pāris desmitiem no māliem un bambus- niedrēm sakleķētu mājeļu dzidras upes krastā, gar kuru traucās straume pa klinšainu gultni ar gludi nopulētiem, baltiem akmens bluķiem, kas atgādināja aizvēsturiskas milzu olas. Pasaule vēl bija tik jauna, ka daudzām lietām trūka nosaukuma un uz tām bija jānorāda ar pirkstu. Ik gadus marta mēnesī noskrandusi čigānu saime turpat pie ciemata uzslēja savas teltis un, stabulēm spiedzot un bungām rībot, pavēstīja jaunākos zinātniskos atklājumus. Vispirms viņi atnesa magnētu. Tukls čigāns ar mežonīgu bārdu un putna nagiem līdzīgiem pirkstiem, paziņojis, ka viņa vārds ir Melkiadess, visai izmanīgi nodemonstrēja to, ko viņš pats dēvēja par Maķedonijas alķīmistu radīto astoto pasaules brīnumu. Čigāns staigāja no mājas uz māju, stiepdams līdzi divus metāla stieņus, un visus ciemata ļaudis pārņēma baismas, redzot, ka mazgājamās bļodas, katli un pannas paceļas no savām vietām, bet naglas un skrūves pūlas izrauties no izmisīgi stenošajiem dēļiem. Pat izsenis pazuduši priekšmeti parādījās tieši tajās vietās, kurās tie visvairāk bija tikuši meklēti, un virmojošā barā dzinās pakaļ Melkiadesa burvju stieņiem. “Priekšmetiem piemīt pašiem sava dzīvība,” pamācīja čigāns, runādams ar griezīgu akcentu, “tikai jāprot atdzīvināt to dvēseles.” Hosē Arkādio Buendija, kura nevaldāmā iztēle allaž nopūlējās aizsniegties pāri robežai, pie kuras apstājas dabas radošais ģēnijs, tādējādi ietiekdamies brīnumu un burvestības jomās, nodomāja, ka šo citādi nekam nederīgo izgudrojumu varētu izmantot, lai no zemes dzīlēm izvilktu zeltu. Būdams godprātīgs cilvēks, Melkiadess viņu brīdināja: “Šitādai padarīšanai tas nu gan neder!” Taču Hosē Arkādio Buendija tolaik vēl neticēja čigānu godīgumam un ieguva abus magnetizētos stieņus, iemainīdams tos pret zirgēzeli un vairākiem kazlēniem. Viņa sieva Ursula Igvarana, kas ar šo dzīvnieku palīdzību bija cerējusi uzlabot paputējušo saimniecību, nespēja atrunāt vīru no iecerētā darījuma. “Drīz vien mums būs tāds lērums zelta, ka varēsim ar to izbruģēt pagalmu,” laulātais draugs viņai atbildēja. Vairākus mēnešus pēc kārtas viņš tagad nepārtraukti noņēmās, cenzdamies pierādīt šā apgalvojuma patiesīgumu. Klīzdams apkārt ar saviem dzelzs stieņiem un skaļā balsī skaitīdams buramos vārdus, kurus Melkiadess viņam bija iemācījis, Hosē Arkādio Buendija sprīdi pa sprīdim izpētīja visu apkaimi, neatstādams nepārbaudītu pat upes gultni. Taču vienīgais, ko viņam izdevās atrast, bija rūsas saēsts XV gadsimta bruņutērps, kura iekšienē kaut kas dobji dunēja, it kā atradums būtu izdobts un ar oļiem piebērts ķirbis. Kad viņam kopā ar savas ekspedīcijas četriem vīriem izdevās bruņutērpu izjaukt, viņi tajā atrada pārkaļķojošos ģindeni, kam pie kakla skriemeļiem karājās vara medaljons ar sievietes matu cirtu.

Marta mēnesī čigāni atkal atgriezās. Šoreiz viņi atveda tālskati un lupu, kas bija mazo bungu lielumā, un paziņoja, ka šie priekšmeti esot Amsterdamas ebreju jaunākais atklājums. Ciemata otrā galā viņi nosēdināja vienu no čigānietēm, bet tālskati uzstādīja pie telts ieejas. Šeit sanākušie ciematnieki, samaksājuši piecus reālus, varēja ielūkoties tālskatī un saredzēt tālumā sēdošo čigānieti tik skaidri, it kā tā būtu aizsniedzama ar roku. “Zinātne ir iznīcinājusi attālumus,” Melkiadess paziņoja. “Drīz

vien ļautiņi, neizejot no mājām, varēs redzēt visu, kas notiek jebkurā pasaules malā.” Kādā svelmīgā dienasvidū tika izdarīts apbrīnojams demonstrējums ar milzīgo lupu: ielas vidū nolika izkaltušas zāles klēpi, bet pēc tam to aizdedzināja, ar lupas palīdzību koncentrējot saules starus. Hosē Arkādio Buendijam, lai gan viņš vēl nebija atguvies no neveiksmes ar magnētiem, tagad ienāca prātā, ka lupa būtu izlietojama kā kaujas ierocis. Arī šoreiz Melkiadess mēģināja viņu atrunāt. Taču galu galā čigāns piekāpās un lupu apmainīja pret abiem magnēta stieņiem un trīs koloniālnaudas gabaliem. Ursula aiz bēdām apraudājās. Šī nauda taču bija izņemta no lādes, kurā tēvs sūrā piepūlē visu mūžu bija krājis grasi pie graša, bet Ursula vēlāk to uzglabājusi pagultē, gaidīdama izdevīgu brīdi, lai to lieti ieguldītu kādā izdevīgā pasākumā. Hosē Arkādio Buendija, kurš ar sirdi un dvēseli tīrā zinātnieka nesavtībā, likdams ķīlā pat dzīvību, bija nodevies saviem taktikas eksperimentiem, ij nepapūlējās sievu nomierināt. Lai pierādītu, kāda varētu būt jaunā ieroča iedarbe uz ienaidnieka karaspēku, viņš koncentrēto saules staru kūlīti virzīja uz sevi un ieguva apdegumus, kas pārvērtās pūžņojošos jēlumos un ilgi negribēja sadzīt. Viņš bija gatavs aizdedzināt ar lupu pats savu māju, ja vien viņu nebūtu atturējuši drausmīgā izgudrojuma iebiedētās sievas sirdīgie iebildumi. Daudz stundu Hosē Arkādio Buendija pavadīja savā kambarītī, aplēsdams jaunā ieroča stratēģiskās iespējas, un izveidoja pat īpašu pamācību, kurā ar apbrīnojamu skaidrību un neatvairāmas argumentācijas spēku pierādīja tā izcilās priekšrocības. Šo instrukciju, tai pievienodams daudzu izdarīto eksperimentu aprakstus un vairākas loksnes ar paskaidrojošiem rasējumiem, viņš nodeva ziņnesim, lai nogādā valdības iestādēm. Pārvarēdams kalnu grēdas, maldīdamies bezgalīgu purvāju dūkstīs, šķērsodams krāčainas upes, ar pūlēm paglābdamies no plēsīgu zvēru ķetnām, pārciezdams mēri un aiz izmisuma bezmaz vai nobeigdamies, ziņnesis beidzot izkļuva uz pasta ceļa; pa kuru uzturēja satiksmi ar zirgēzeļu palīdzību. Par spīti tam, ka tolaik nokļūt galvaspilsētā bija gandrīz neiespējami, Hosē Arkādio Buendija valdībai solījās doties uz turieni pēc pirmā aicinājuma, lai izdarītu sava jaunizgudrotā ieroča praktiskus demonstrējumus un militārās iestādes apmācītu saules staru kara sarežģītajā stratēģijā. Vairākus gadus viņš gaidīja valdības atbildi. Apnicis veltīgi gaidīt, Hosē Arkādio Buendija sūdzējās Melkiadesam, ka atkal piedzīvojis neveiksmi, un tad čigāns vispārliecinošākā kārtā pierādīja savu cēlsirdību: viņš pievāca lupu, atdodams saņemtos dublonus, un piedevām vēl atstāja vairākas portugāļu kartes, kā arī dažādus navigācijas instrumentus. Pats ar savu roku viņš uzrakstīja īsus izvilkumus no mūka Hermaņa darbiem un atstāja tos Hosē Arkādio Buendijam, lai jaunais instrumentu īpašnieks zinātu, kā jārīkojas ar astrolabu, kompasu un sekstantu. Garos lietus perioda mēnešus Hosē Arkādio Buendija tagad pavadīja, ieslēdzies savā kambarītī, ko viņš bija izbūvējis mājas nomaļākajā galā, lai tur netraucēts nodotos saviem eksperimentiem. Pamezdams pilnīgā novārtā visus mājas darbus, viņš cauras naktis uzturējās pagalmā, kur vēroja zvaigžņu ceļus. Reiz, pūlēdamies atrast precīzu dienvidus nosacīšanas metodi, viņš gandrīz dabūja saules dūrienu. Pilnībā apguvis navigācijas instrumentu pielietojumu, Hosē Arkādio Buendija telpā jutās tik brīvi, ka spēja kuģot pa nezināmām jūrām, apceļot neapdzīvotas zemes un stāties sakaros ar brīnumainām būtnēm, ne soļa neiziedams no sava kambarīša. Šajā laikā viņš arī pierada, pa istabu staigājot, sarunāties pats ar sevi, nevienam vērību nepiegriežot. Un nekādas daļas viņam nebija, ka Ursula ar bērniem līkņāja sakņu dārzā, audzēdama banānus un malangu, juku un jamsu, auijamu un baklažānus. Taču drīz vien viņa drudžainā rosme negaidot mitējās — un to aizvietoja dīvaini domīga meditācija. Vairākas dienas viņš staigāja kā apmāts, pusbalsī pie sevis nemitīgi purpinādams kaut kādus minējumus un pats par savām atskārtām šaubīdamies. Bet tad kādā decembra otrdienā, pašā brokastu

laikā, šaubu slogs no viņa pēkšņi novēlās. Un bērni tagad jau līdz mūža galam atcerēsies, ar kādu pacilātu svinīgumu tēvs apsēdās galda galā, drebēdams kā drudzī, aiz ilgās negulēšanas saguris un urdīgās iztēles novārdzināts, un negaidot visiem paziņoja savu atklājumu:

-   Zeme ir apaļa, tikpat kā apelsīns.

Ursula zaudēja pacietību. “Ja jau esi galīgi prātiņu izkūkojis, paliec tāds viens pats,” viņa uzkliedza. “Bet nemulsini bērniem galvu ar savam čigānu aplamībām!” Hosē Arkādio Buendija sēdēja mierīgs, un viņu nemulsināja sievas izmisums, kad tā dusmās trieca astrolabu pret klonu. Izgatavojis jaunu, viņš savā kambarī sapulcināja ciematniekus un, nevienam nesaprotamas teorijas klāstīdams, pierādīja, ka, no kāda noteikta punkta dodoties jūras braucienā un kuģojot tikai uz austrumiem, iespējams atgriezties tajā pašā vietā. Visi ciemata ļaudis bija pārliecināti, ka Hosē Arkādio Buendija ir ķerts, līdz ieradās Melkiadess un noskaidroja patiesību. Čigāns visu ļaužu priekšā nevarēja vien beigt cildināt aso prātu, kurš tikai no astronomiskiem apsvērumiem bija izsecinājis cituviet jau praksē pierādītu teoriju, lai gan Makondas iedzīvotājiem par to nebija ne mazākās nojausmas. Kā savas apbrīnas apliecinājumu viņš Hosē Arkādio Buendijam pasniedza dāvanu, kam bija lemts dziļi ietekmēt visa ciemata nākotni, — proti, alķīmijas laboratoriju.

Šajā laikā Melkiadess neticami ātri bija sakrities un kļuvis jau pavisam vecs. Agrāk ierodoties ciematā, viņš likās esam vienos gados ar Hosē Arkādio Buendiju. Taču tas bija saglabājis savu neparasto spēku un vēl aizvien varēja, zirgu aiz ausīm sagrābis, nogāzt to zemē, bet čigānu šķita kremtam kāda grūta liksta. Patiesībā tās cēlonis gan nebija viena noteikta kaite, bet gan vesela virkne retu slimību, ko viņš bija izcietis neskaitāmos ceļojumos apkārt pasaulei. Kā Melkiadess pats pastāstīja Hosē Arkādio Buendijam, palīdzēdams tam iekārtot laboratoriju, — nāve viņam sekojusi ik uz soļa; visu laiku minusi uz papēžiem,

taču vēl aizvien neiedrošinoties dot pēdējo triecienu. No visām nedienām un posta, kas šaustījis cilvēci, viņam tomēr laimējies paglābties dzīvam. Persijā viņš izslimojis pelagru, Malaizijas arhipelāgā — skorbutu, Aleksandrijā — spitālību, Japānā — beri-beri, Madagaskarā — mēri, Sicīlijā izglābies zemestrīces laikā, bet Magelāna šaurumā palicis dzīvs pēc kuģa bojāejas, lai gan tur noslīkuši daudzi jo daudzi. Šis apbrīnojamais cilvēks, kurš teicās zinām Nostradamusa noslēpumus, bija drūma izskata, sūras slavas apvēdīts vīrs ar greizām aziāta acīm, kuru skatiens šķita izspiežamies cauri lietu būtībai. Viņš valkāja milzīgu, tumšu platmali ar tik platām apmalēm, ka tās atgādināja kraukļa spārnu vēdas, un vecu, gadsimtu tecējumā zaļi apsūbējušu vesti. Taču, par spīti bezgaldziļās gudrības noslēpumainajai gaisotnei, viņš bija miesīgs cilvēks, kas pazina šīs pasaules nedienas ar to samudžinātajām ikdienas raizēm. Viņš sūdzējās par vecuma nespēku, cieta no sīkām materiālām grūtībām un jau sen vairs nesmējās, jo skorbutā bija zaudējis zobus. Kad Melkiadess svelmainajā dienasvidū viņam atklāja savus noslēpumus, Hosē Arkādio Buedija atskārta, ka šeit rodams aizsākums lielai draudzībai. Bērnus valdzināja čigāna brīnumainie nostāsti. Aureljāno, kuram tolaik bija kādi pieci gadi, visu mūžu atcerēsies Melkiadesu šajā pēcpusdienas cēlienā sēžam pie loga, sejai skaudri iezīmējoties metāliski vizmojošā stiklā un dobji samtainajai, ērģeļu stabulēm līdzīgajai balsij izgaismojot vistumšākos iztēles nostūrīšus. Bet pa deniņiem kā tveicē izkausēti tauki vecajam vīram plūda sviedru tērcītes. Aureljāno vecākais brālis Hosē savukārt šo apbrīnojamo ainu tālāk nodos mantojumā pēctečiem. Turpretī Ursulai no Melkiadesa apciemojuma saglabājās visļaunākās atmiņas, jo viņa ienāca istabā tieši tajā brīdī, kad vecais čigāns aiz izklaidības sasita flakoniņu ar dzīvsudraba bihlorātu.

-   Tā ir sātana smaka, viņa noteica.

-   Nekādā ziņā, Melkiadess iebilda. Ir pierādīts, ka nešķīstais smird pēc sēra, bet mums teitan ir tikai mazumiņš sublimāta.

Savā aizvien pamācošajā balsī viņš nolasīja veselu lekciju par cinobra sātaniskajām īpašībām, taču Ursula tai nepiegrieza nekādu vērību, bet aizveda bērnus noskaitīt lūgsnas. Un šis kodīgais smārds tad nu arī uz mūžu viņas atmiņā palika saistīts ar Melkiadesu.

Primitīvā laboratorija, neskaitot veselu kaudzi kastrolīšu, piltuvju, retoršu, filtru un sietu, sastāvēja no vienkāršas ēzes, stikla mēģenes ar garu un tievu kaklu, kuras veidolam vajadzēja līdzināties filozofiskajai olai, un pašu čigānu izgatavota pārtvaicētāja, ko viņi bija sameistarojuši, vadīdamies no visjaukākajiem Jūdejas Marijas lietotā trīsvadu destilatora aprakstiem. Bez visa šeit minētā Melkiadess savam draugam atstāja septiņām planētām atbilstīgus septiņu metālu paraugus, Mozus un Zosima zelta pavairošanas formulas, ka arī daudz piezīmju un rasējumu par Lielās Maģistērijas procesu filozofijas akmens izgatavošanai. Zelta pavairošanas formulas vienkāršības pavedinātais Hosē Arkādio Buendija vairākas nedēļas lakstojās ap Ursulu, lai tā viņam no lādes izsniegtu koloniālās zelta naudas gabalus, ko viņš pavairotu tik daudz reižu, cik daļās būtu sadalāms dzīvsudrabs. Kā aizvien, arī šoreiz Ursula piekāpās laulātā drauga nesatricināmajai neatlaidībai. Hosē Arkādio Buendija trīsdesmit zelta dublonus iemeta kastrolī un izkausēja tos kopā ar vara skaidiņām, auripigmentu un svinu. Pēc tam viņš šo kausējumu katlā ar rīcineļļu vārīja uz spēcīgas uguns, līdz ieguva biezu, smirdīgu viru, kas vairāk līdzinājās staipīgam receklim nekā cildenam zelta sakausējumam. Pēc izmisīgiem un ietiepīgiem pārtvaices mēģinājumiem, sakausējot šo biezeni ar septiņiem planetārija metāliem, apstrādājot ar hermētisko dzīvsudrabu un Kipras vitriolu un vairākkārt to visu savārot cūku taukos, jo redīsu skābe nekur nebija sadabūjama, Ursulas dārgais mantojums laimīgi bija pārvērsts apgruzdējušos dradžos, kurus nekādi vairs nevarēja atkašņāt no katla dibena.

Kad čigāni atkal atgriezās, Ursula pret tiem sakūdīja visus ciematniekus. Taču ziņkāre izrādījās spēcīgāka par bailēm, jo

čigāni, spēlēdami visdažādākos mūzikas instrumentus, ciemata ielās sacēla apdullinošu jezgu, bet viņu izsaucējs pavēstīja, ka šoreiz tikšot parādīti nansiāniešu visbrīnumainākie atklājumi. Un tā ciemata iedzīvotāji drūzmējas ap čigānu telti, kur, samaksājuši vienu sentavo, ieraudzīja jauneklīgo, pavisam jau atspirgušo Melkiadesu bez nevienas krunciņas sejā un ar jauniem, žilbinoši spīdīgiem zobiem. Visus, kuri atcerējās viņu ar skorbuta sapostītām smaganām, iedubušiem vaigiem un savītušām lūpām, redzot šo pārvērtību, kas bija izskaidrojama tikai ar čigāniem piemītošām pārdabiskām spējām, pārņēma šausmas. Un pavisam jau paniskas izbailes skatītājus sagrāba, kad Melkiadess savus zobus pilnīgi nebojātus izņēma no mutes un tos uz mirkli parādīja skatītājiem, šajā brīdī pēkšņi pārvērzdamies tādā paša sačākstējušā večukā, kāds viņš bija bijis jau ilgus gadus, bet pēc to ielikšanas atkal atmirdzēja atgūtās jaunības spožajā smaidā. Pat Hosē Arkādio Buendija jau sāka bažīties, vai tikai Melkiadesa zināšanas nav pārkāpušas cilvēkam atļautās robežas, bet, kad čigāns viņam zem četrām acīm paskaidroja, kāds ir viņa zobu protēzes darbības mehānisms, atviegloti nosmējās. Tas viss šķita tik vienkāršs un vienlaikus brīnumains, ka viņš jau nākamajā dienā zaudēja jebkuru interesi par alķīmiju. Hosē Arkādio Buendijam atkal bija uznākusi sliktas omas lēkme, un viņš augu dienu klaiņoja pa māju, nelikdamies ne zinis par ierastajām ēdienu reizēm. “Pasaulē notiek neticamas lietas,” viņš Ursulai sūrojās. “Tepat viņpus upes ir visvisādas burvju ierīces, bet mēs turpinām sust kā āpši savās alās.” Un visi, kas viņu pazina kopš Makondo dibināšanas dienām, nevarēja vien nobrīnīties, cik ļoti viņš Melkiadesa ietekmē pārvērties.

Sākumā Hosē Arkādio Buendija bijis it kā jauneklīgs patriarhs, kurš pamācījis, kā veicami sējas darbi, devis padomus bērnu audzināšanas jautājumos un lopkopībā, allaž strādājis kopā ar citiem, nevairīdamies no fiziska darba, ja vien tas nācis par labu kopienai. Tā kā viņa māja jau sākotnēji bijusi pati

labākā visā ciematā, ari citi savējās iekārtojuši pēc tās parauga un līdzības. Tai bijusi plaša un gaiša dzīvojamā telpa, ar koši līksmiem ziediem rotāta terasveida ēdamzāle, divas guļamistabas, pagalms, kurā audzis milzu kastaņkoks, rūpīgi iekopts sakņu dārzs un kūts, kurā mierīgi kopā mitinājušies kazlēni, rukši un vistas. Vienīgie dzīvnieki, kuru audzēšana bijusi noliegta ne tikai Hosē Arkādio Buendijas mājā, bet visā ciematā, bijuši cīņas gaiļi.

Ursula čakluma ziņā neesot atpalikusi no sava vīra. Rosīgais, sīkais un nopietnais sievišķis ar dzelzs nerviem, kuru neviens viņas mūžā nebija dzirdējis dziedam, no agra rīta līdz vakara tumsai aptecējis mājas soli, un tā vien licies, ka visos nostūros vienā un tajā pašā laikā bijusi dzirdama viņas iecietināto, no Holandes auduma šūdināto lindraku liegā čaukstēšana. Pateicoties Ursulas pūlēm, noblietētās klona grīdas istabās, nebalsinātās kleķa sienas un pašu darinātās laucinieciskās istablietas mūždien bijušas spodras, bet vecās lādes, kur uzglabātas drēbes, šķitušas izelpojam albaakas remdeno smaržu.

Hosē Arkādio Buendija, būdams ciematā visizdarīgākais vīrs, rūpējies, lai mājas šeit tiktu izvietotas tā, ka nevienam nevajadzējis mērot lielāku ceļa gabalu līdz upei pēc ūdens, un tāpat ciemata ielas izkārtotas tādējādi, ka svelmīgajās dienas stundās saules stari nevienu māju nav sakarsējuši vairāk kā visas pārējās. Nedaudz gadu laikā Makondo kļuvusi par vislabāk iekārtoto un čaklāko ciematu, kādu vien bija redzējis jebkurš no tās trim simtiem iedzīvotāju. Tas patiesi bijis laimīgs ciemats, kurā nevienam nebijis vairāk par trīsdesmit gadiem un kurā neviens vēl nebija miris.

Jau kopš ciemata dibināšanas laikiem Hosē Arkādio Buendija bija sācis izgatavot lamatas un būrus. Drīz vien ar vālodzēm, kanārijputniņiem, ķīķiem un sarkankrūtīšiem pilns bijis ne tikai viņa nams, bet arī visas citas ciemata mājas. Koncerti, ko sarīkojuši visdažādākie putni, bijuši tik skanīgi, ka Ursula aizlipinājusi ausis ar bišu vasku, lai nezaudētu īstenības izjūtu.

Kad pirmo reizi šeit ieradusies Melkiadesa dzimta, atvezdama stikla lodītes pret galvas sāpēm, vietējie iedzīvotāji nevarējuši saprast, kā atnācēji atraduši ceļu uz plašās klajienes snaudā iegrimušo ciematiņu. Čigāni atzinušies, ka viņi vadījušies no putnu dziesmām.

Taču Hosē Arkādio Buendijas sabiedriskās rosmes garu drīz vien nomāca drudžaina aizraušanās ar magnētismu, astronomiskās aplēses, sapņi par vielas izmaiņām un alkainas ilgas iepazīt pasaules brīnumus. Sparīgais un tīrīgais Hosē Arkādio Buendija pārvērtās nosušķējušā, nevīžīgi apģērbtā, ar izspūrušu bārdu apaugušā slaistā. Ursulai tikai laiku pa laikam pēc lielas piepūles izdevās ar virtuves nazi apšņāpt vīra bārdas pinkas. Viens otrs ciematnieks jau nodomāja, ka Hosē Arkādio Buendija kļuvis par upuri kādai dīvainai burvestībai. Taču pat tie, kas bija pārliecināti, ka viņš ir jucis, pameta ģimeni un darbu, lai sekotu Hosē Arkādio Buendijam, kad tas, uzmetis plecā maišeli ar darbarīkiem, visus aicināja nākt talkā, lai izcirstu taku, kas ciematam pavērtu pieeju lielajiem izgudrojumiem.

Hosē Arkādio Buendijam nebija ne mazākās jēgas par apkaimes ģeogrāfiju. Viņš zināja vienīgi to, ka austrumos paceļas nepārvarama kalnu grēda, bet aiz tās atrodas senā Rioačas pilsēta, kur pagājušos laikos — tā viņam bija stāstījis vectēvs, pirmais Aureljāno Buendija, — sers Fransiss Dreiks izklaidējies, ar lielgabaliem šaudams kaimanus, kuru ādas pēc tam licis salāpīt, piebāzt ar salmiem un tad nosūtījis karalienei Isabellai. Hosē Arkādio Buendija jaunībā kopā ar citiem vīriem, sievām, bērniem, mājas kustoņiem un daždažādiem iedzīves piederumiem bija šķērsojis šo grēdu, meklēdams ceļu uz jūru. Pēc divus gadus un divus mēnešus ilgiem klaiņojumiem viņi no šā pasākuma atteicās un, lai nevajadzētu atgriezties agrākajā vietā, nodibināja Makondo ciematu. Tāpēc ceļš uz austrumiem viņu neinteresēja, jo tas varēja aizvest atpakaļ tikai uz pagājību. Dienvidos pletās ar mūžīgu glīves plēvi klāti dūksnāji un bezgalīgas slīkšņas,

kurām — pēc čigānu nostāstiem — neesot ne gala, ne malas. Rietumos bezgalīgie muklāji saplūda ar nepārredzamu ūdens izplatījumu, bet tajā mājojot vaļveidīgas būtnes ar sievietes galvu un vidukli, kuras ar saviem milzenīgajiem cičiem savaldzinot un postā novedot jūras braucējus. Čigāniem vajadzējis sešus mēnešus kuģot pa šo ceļu, līdz viņi sasnieguši cietzemes joslu, kur atradies zirgēzeļu pasta ceļš. Pēc Hosē Arkādio Buendijas apsvērumiem vienīgā iespēja rast saskari ar civilizāciju bija meklējama ziemeļu virzienā. Un tā viņš izsniedza mežinieku darbarīkus un medību ieročus tiem pašiem vīriem, ar kuriem kopā bija dibinājis Makondo, sameta mugursomā navigācijas instrumentus un kartes un devās briesmu pilnajā pasākumā.

Pirmajās dienās viņi ar sevišķām grūtībām nesadūrās. Pa upes akmeņaino krastu nokāpuši lejup līdz tai vietai, kur pirms vairākiem gadiem bija atrasts karavīra bruņutērps, viņi iegāja mežā pa taku starp savvaļas apelsīnu kokiem. Pirmās nedēļas beigās viņiem palaimējās nomedīt briedi. Izcepuši gaļu, visi vienojās, ka tūlīt apēdīs tikai pusi no guvuma, bet pārējo iesālīs un uzglabās nebaltai dienai. Tādējādi viņi centās attālināt laiku, kad vajadzēs pārtikt no zilganās, pēc muskusa smirdošās mērkaķu gaļas. Vēlāk ekspedīcijas vīri dienas desmit vairs neredzēja sauli. Augsne šeit jau bija valga un irdena kā vulkāna pelni, brikšņi kļuva aizvien grūtāk pārvarami, putnu kliedzieni un mērkaķu saceltā kņada šķita aizvien vairāk attālināmies, bet pasaule uz mūžiem iegrimstam drūmās skumjās. Šajā valgmes un klusuma valstībā, kas atgādināja paradīzi pirms sākotnējās apgrēcības, kur zābaki iegrima dziļās, ar kūpošu, eļļainu šķidrumu pilnās bedrēs, bet mačetes kapāja asiņainus īrisus un zeltainas salamandras, vīrus nospieda sen pagājušu dienu atmiņas. Veselu nedēļu, gandrīz nemaz nesarunādamies, viņi kā mēnessērdzīgi meimuroja uz priekšu šajā nomāktības visumā, kur spokainu gaismu meta vien spīguļkukainīši, bet krūtis aizžņaudza smaga asins dvinga. Griezties atpakaļ nevarēja, jo izcirstā taka drīz vien

aizzēla ar leknu biežņu, kas šķita augam gandrīz acīm redzami. “Nav svarīgi,” Hosē Arkādio Buendija noteica. “Galvenais ir nezaudēt orientāciju.” Nolīcis pār kompasu, viņš vadīja savus vīrus uz neredzamajiem ziemeļiem, līdz beidzot viņiem izdevās izkļūt no apburtā apvidus. Visapkārt pletās blīva bezzvaigžņu nakts, taču tumsa bija spirgta un tīra gaisa piedvesta. Ilgā pārgājiena nogurdinātie vīri uzkāra guļamtīklus un pirmo reizi divu nedēļu laikā iegrima dziļā miegā. Viņi pamodās, kad saule jau bija lielā gabalā, un izbrīnā sastinga. Turpat iepretī, paparžu un palmu biežņā, balta un aptrusējusi rīta klusajā gaismā pacēlās milzīga spāņu galjona. Tā stāvēja, viegli uz labajiem sāniem sazvēlusies, no neskartajiem mastiem nokarājās izbalējušas buru skrandas, ber pa takelāžu, līdzīgi zelta vītnēm, kāpelēja orhideju ziedu ķekari. Kuģa korpusu kā vienlaida bruņas klāja pārakmeņojušos gliemežvāku kārta un maigas sūnas, bet pats tas bija cieši iegrimis akmeņainajā zemē. I.ikās — visa šī masa atrodas kādā noslēgtā, tikai tai atvēlētā telpas daļā, savdabīgā vientulības un aizmirstības gaisotnē, kas to pasargā no laika postošās iedarbes un putnu dziesmām. Kuģa iekšienē, ko ekspedīcijas vīri piesardzīgā degsmē pārmeklēja, nebija nekā cita kā vien biezs ziedu mudžeklis.

Šis atradums, kas nepārprotami liecināja, ka tuvumā atrodas jūra, salauza Hosē Arkādio Buendijas sparu. Daudz ko upurēdams un lielas grūtības pārciezdams, viņš taču savulaik veltīgi bija meklējis jūru, bet tagad, kad nemaz pēc tās nedzinās, jūra nostājās viņam ceļā kā nepārvarams šķērslis, un viņš uztvēra notikušo kā sava pārvērtību pilnā likteņa izspēlētu ļaunu joku. Daudz gadu vēlāk, kad šurp jau veda regulārs pasta ceļš, pulkvedim Aureljāno Buendijam gadījās būt šajā apvidū — un vienīgais, ko viņš no kuģa atrada, bija pārogļojies skelets magoņu laukā. Un tikai tagad, pārliecinājies, ka nostāsts par kuģi selvā nav viņa tēva iztēles auglis, pulkvedis sev jautāja, kādā kārtā galjona varēja nokļūt tik tālu cietzemē. Bet Hosē Arkādio Buendija gan

par to galvu netika lauzījis, kad pēc četru dienu ilga pārgājiena divpadsmit kilometru attālumā no galjonas sasniedza jūru. Viņa sapņi izdzisa pie šīs putām klātās, netīrās jūras palsā pelnu krāsā. Tā nebija visu to briesmu un grūtību vērta, ko viņš bija pārcietis.

-   Velns un elle! Hosē Arkādio Buendija iekliedzās. Mūsu ciematam visapkārt plešas ūdens!

Iedoma, ka Makondo atrodas uz pussalas, pastāvēja ilgu laiku, un vainīga pie tā bija diezgan patvaļīgā karte, kādu Hosē Arkādio Buendija bija izgatavojis pēc atgriešanās no ekspedīcijas. Viņš to zīmēja spīvā niknumā, tīšuprāt pārspīlēdams grūtības, kas jāpārvar Makondo ciematam, meklējot sakarus ar apkārtējo pasauli, un tā vien likās — viņš grib sodīt sevi par to, ka tik neprātīgi izvēlējies apmešanās vietu. “Nekad mēs nekur nenokļūsim,” viņš sūrojās Ursulai. “Teitan mēs dzīvi sapūsim, neizbaudījuši priekšrocības, kādas sniedz zinātne.” Šī atziņa, kas viņam vairākus mēnešus nedeva miera vientuļajā kambarītī, Hosē Arkādio beidzot noveda pie apņēmības pārcelt Makondo uz izdevīgāku vietu. Taču Ursula šoreiz aizsteidzās priekšā viņa drudžainajiem nodomiem. Klusītēm kā skudriņa rosīdamās, viņa uzkūdīja ciemata sievas pretoties vīriem, kas jau bija sākuši gatavoties uz pārvākšanos. Hosē Arkādio Buendija pat nenojauta, kad īsti, pateicoties kādiem pretējiem spēkiem, viņa plāni piepeši izrādījās savīstīti īstos izvairību, ieganstu un atrunu tīmekļos, līdz pārvērtās tukšā un neauglīgā iedomā. Ursula viņu novēroja šķietamā bezvainībā un kādu rītu sajuta pret vīru pat žēlumu, redzēdama, kā savā kambarītī viņš kastēs sakravā laboratorijas iekārtu, kaut ko pie sevis murmulēdams par pārcelšanos uz citu vietu. Ursula neko viņam nepārmeta, lai gan saprata (to viņa bija atskārtusi no vienmuļajiem monologiem), ka vīram zināms — šoreiz ciematnieki viņa pasākumu neatbalstīs. Un tikai tad, kad Hosē Arkādio Buendija no virām izcēla kambarīša durvis, Ursula uzdrošinājās ievaicāties, kāpēc viņš to dara, Hosē Arkādio Buendija ar zināmu sarūgtinājumu atbildēja:

“Tā kā neviens negrib nākt mums līdzi, mēs iesim vieni paši.” Ursula neizrādīja nekādu pārsteigumu.

-   Nē, nekur mēs neiesim, viņa mierīgi paziņoja. Mēs paliksim teitan, kur ir dzimis mūsu dēls.

-  Neviens no mūsējiem vēl nav miris, Hosē Arkādio Buendija atbildēja. Neviens nav saistīts ar zemi, iekams tajā nav apbedīts kāds no viņa tuviniekiem.

Ursula maigā apņēmībā attrauca:

-Ja kādam vajadzīgs mirt, lai mēs teitan paliktu, tad miršu es.

Hosē Arkādio Buendija nebija ticējis, ka sieva varētu būt tik nelokāma. Viņš mēģināja to savaldzināt ar savas iztēles košumu, apsolīdams brīnumu zemi, kur augsne tikai apslakāma ar burvju šķidrumu, lai koki sāktu nest augļus pēc cilvēka iegribas, un stāstīja par dīvainiem, pavisam lētiem aparātiem, ar kuru palīdzību remdināmas jebkuras sāpes. Taču Ursula neļāvās viņa gaišredzībai.

-  Tu labāk varētu nodarboties ar saviem dēliem, nevis noņemties ar aplamiem māņiem, Ursula aizrādīja. Paskaties uz viņiem, pamesti pilnīgi savā ziņā —gluži kā tādi kucēntiņi.

Hosē Arkādio Buendija sievas vārdus saprata burtiski. Palūkojies pa logu, viņš saules piemirdzētajā dārzā ieraudzīja divus baskājainus zēnus, un viņam tā vien likās — tie tikai nule, Ursulas apvārdojumu ieņemti, radušies pasaulē. Un tad pēkšņi viņa iekšienē kaut kas it kā pārtrūka, uzvilnīja kaut kas noslēpumains un apņēmīgs, kas viņu izrāva no tagadnības un iemeta atmiņu neizzināto plūsmu jomā. Kamēr Ursula uzslaucīja klonu drošā pārliecībā, ka tagad viņai nekad no savas mājas nevajadzēs šķirties, Hosē Arkādio Buendija vēl aizvien ar izklaidīgu skatienu nolūkojās abos zēnos, līdz acis viņam kļuva valgas un tās vajadzēja izslaucīt ar delnas virsmu. Izdvesdams dziļu atteikšanās nopūtu, viņš ierunājās:

-   Labi. Pasaki, lai viņi nāk man palīgā izkravāt mantas no kastēm!

Vecākajam no dēliem — Hosē Arkādio — bija jau pilni četrpadsmit gadi. Galva viņam bija stūraina, mati izspūruši, bet patvaļīgais raksturs mantots no tēva. Taču, lai gan viņā bija jaušams tas pats augsmes spars un fiziskais spēks, tikpat skaidri bija redzams, ka dēlam nav tēva nevaldāmās iztēles. Viņš bija radīts un pasaulē nācis grūtajā kalnu pārgājienā pirms Makondo dibināšanas, un zēna vecāki, pārliecinājušies, ka bērnam nav nekādu tikai lopiņiem raksturīgu miesas da|u, pauda pateicību debesīm. Aureljāno, kas bija pirmais Makondo dzimušais cilvēku bērns, martā paliks seši gadi. Viņš bija kluss un noslēgts zēns, kas bija raudājis jau mātes miesās un piedzimis ar vaļā acīm. Kamēr jaunpiedzimušajam pārgrieza nabas saiti, tas, grozīdams galviņu no vienas puses uz otru, aplūkoja istabas lietas un, nekādu baiļu neizrādīdams, ziņkārīgi pētīja istabā sapulcējušos cilvēku sejas. Tad, nepiegriezdams vairs vērību ļaudīm, kas pienāca pie viņa, lai iepazītos, ņēmās uzmanīgi apskatīt palmlapu jumtu, kas zem brāzmainā lietus smagmes bija tā ieliecies, ka draudēja sabrukt. Ursula šā izbrīnējušā skatiena vērīgumu bija pilnīgi aizmirsusi līdz tai dienai, kad mazais Aureljāno trīs gadu vecumā kādudien ienāca virtuvē tieši tajā brīdī, kad viņa no pavarda nocēla māla vārāmo podu ar kūsājošu viru un uzlika to galdā. Zēns durvīs mulsi noteica: “Pods tūlīt nokritīs.” Un patiesi — lai gan pods atradās pašā galda vidū, tas pēc bērna vārdiem neatvairāmi, it kā iekšēju spēku dzīts, sāka slīdēt uz malu, nogāzās zemē un sašķīda lauskās. Uztrauktā Ursula notikumu izstāstīja vīram, bet viņš šo gadījumu uzskatīja par dabisku parādību. Tāds jau viņš bija mūždien — izklaidīgs, it kā bērnu nemaz pasaulē nebūtu. Daļēji tas bija izskaidrojams ar to, ka viņš bērnību uzskatīja par saprāta trūkuma gadiem, daļēji vēl arī ar to, ka pats mūždien bija iegrimis savos ērmīgajos prātojumos.

Taču pēc tās reizes, kad tēvs pasauca dēlus, lai tie palīdzētu izkravāt no kastēm laboratorijas iekārtu, viņš tiem veltīja savas

labākās stundas. Kambarīti, kura sienas laika tecējumā pamazām bija apklātas ar aizvien lielāku skaitu karšu un fantastisku zīmējumu, viņš tiem mācīja lasīt, rakstīt un rēķināt, zēnus iepazīstinādams ar visvisādiem pasaules brīnumiem ne tikai savu zināšanu un izpratnes apjomā, bet reizēm arī ļaudams iztēlei iesniegties aiz jebkurām iedomājamām robežām. Nogāja pat tiktāl, ka zēniem mācību stundās tika klāstīts par Āfrikas galējos dienvidos dzīvojošiem bezgala saprātīgiem un miermīlīgiem ļaudīm, kuru vienīgais prieks esot sēdēt un ļauties apcerei. Tāpat zēni uzzināja, ka Egejas jūra šķērsojama kājām, lēkājot no salas uz salu, līdz sasniegta Saloniku osta. Šīs aizraujošās mācību stundas tik dziļi iespiedās dēliem prātā, ka daudzus gadus vēlāk, stāvēdams pretī karavīru nodaļai, kurai regulārās armijas virsnieks pēc īsa mirkļa dos komandu viņu nošaut, pulkvedis Aureljāno Buendija atkal atcerēsies silto marta novakari, kad tēvs pēkšņi pārtrauca savu fizikas stundas stāstījumu un palika stāvam ar augšup paceltu roku un stingām acīm, ieklausīdamies tālajā stabuļu, tamburīnu un zvārguļu melodijā, ko spēlēja atkal ieradušies čigāni, lai pavēstītu, ka viņi ciematniekus iepazīstinās ar Memfisas gudrajo brīnišķīgajiem atklājumiem.

Tie bija jauni čigāni. Vīrieši un sievietes, kas runāja tikai paši savā valodā, lieliski čigānu cilts pārstāvji ar eļļām ieziestu ādu un žiglām rokām. Dejodami un spēlēdami viņi ciemata ielās viesa skurbu līksmi. Čigāniem līdzi bija koši, krāsaini papagaiļi, kas skandēja itāliešu romances, vista, kas, tamburīnam klikstot, dēja simt zelta olu reizē, mācīts mērkaķītis, kas atminēja cilvēku domas, daudzveidīga mašīna, kas noderēja gan pogu piešūšanai, gan slimnieku temperatūras pazemināšanai, aparāts nepatīkamu atmiņu izkliedēšanai, plāksteris laika īsināšanai, kā arī tūkstošiem citu tik neparastu un viedu izgudrojumu, ka Hosē Arkādio Buendija labprāt būtu gribējis izgudrot ielāgošanas mašīnu, kas ļautu viņam to visu atcerēties. Makondo vienā mirklī pilnīgi pārvērtās. Raibās jezgas

samulsinātie iedzīvotāji drīz vien jutās kā apmaldījušies paši sava ciemata ielās.

Turēdams pie katras rokas pa zēnam, lai tie burzmā nepazustu, un ik pa brīdim uzdurdamies pesteļotājiem ar zeltā mirdzošiem zobiem vai sešrocīgiem burvju māksliniekiem, aizelsdamies mēslu un sandala dvingā, kas uzvirmoja no ļaužu pūļa, Hosē Arkādio Buendija skraidīja apkārt, malu malās taujādams pēc Melkiadesa, lai tas viņam izskaidrotu dīvaina sapņojuma neizdibināmos noslēpumus. Viņš vērsās pie vairākiem čigāniem, bet tie nesaprata viņa valodu. Beidzot viņš nonāca Melkiadesa parastajā telts vietā un tur sastapa kādu nerunīgu armēņu čigānu, kurš spāņu valodā piedāvājās padarīt cilvēku neredzamu. Kad Hosē Arkādio Buendija izspiedās cauri ziņkārīgo drūzmai un paguva čigānam uzdot savu jautājumu, tas nule vienā paņēmienā bija iztukšojis biķeri ar dzintardzeltenu šķidrumu. Čigāns iegremdēja pienācēju sava izbrīnētā skatiena dzīlēs un tad pārvērtās smirdošā un tvaikojošā darvas pančkā, virs kuras vēl virmoja viņa atbildes atbalss: “Melkiadess ir miris.” Šīs ziņas satriektais Hosē Arkādio Buendija palika stāvam kā pārakmeņojies, nopūlēdamies apvaldīt savas bēdas, līdz citu brīnumu pievilktais pūlis izklīda, bet no nerunīgā armēņu čigāna pāri palikusī peļķe bija jau pilnīgi izsusējusi. Vēlāk arī citi čigāni apliecināja, ka Singapūras staignāju dūkstīs Melkiadesu pieveicis drudzis un viņa līķis iemests Javas jūras visdziļākajā vietā. Zēnus šī vēsts ne mazākā mērā neinteresēja. Viņi uzplijās, lai tēvs tos aizvestu noskatīties Memfisas gudrajo svarīgajā atklājumā, kuru parādīt piedāvājās kādā citā, pēc uzraksta spriežot, agrāk ķēniņam Zālamanam piederējušā teltī. Zēni bija tik neatlaidīgi, ka Hosē Arkādio Buendija samaksāja pieprasītos trīsdesmit reālus un ieveda dēlus telts vidū, kur milzīga auguma vīrs ar spalvainām krūtīm un gludi skūtu galvu, ar nāsīs ievērtu vara riņķi un smagām važām ap kāju potītēm apsargāja jūras laupītāju dārgumu krātuvēm līdzīgu lādi. Kad milzis pavēra šķirsta

vāku, no tā uzplūda ledains saltums. Bet lādē nebija nekā cita kā vien milzīgs, dzidrs bluķis ar neskaitāmām adatām tā iekšienē, kurās rieta gaisma salūza krāsainās zvaigžņu dzirkstīs. Zinādams, ka dēli gaida tūlītēju paskaidrojumu, apmulsušais Hosē Arkādio Buendija bikli nomurmināja:

-   Tas ir vislielākais dimants pasaulē.

-   Nē, milzīgais čigāns iebilda. Tas ir ledus.

Hosē Arkādio Buendija, nenieka nesaprazdams, pastiepa roku, lai mirdzošo bluķi aptaustītu, taču čigāns neļāva to darīt. “Dodiet vēl piecus reālus, tad varēsit tam pieskarties,” viņš teica. Hosē Arkādio Buendija samaksāja un uzlika roku uz ledus.

Nezinādams, ko zēniem sacīt, viņš vēlreiz samaksāja piecus reālus, lai dēli paši izbaudītu brīnumaino izjūtu. Mazais Hosē Arkādio liedzās pieskarties bluķim, turpretī Aureljāno droši paspēra soli uz priekšu, pastiepa roku, bet tūlīt parāva to atpakaļ. “Tas taču kūsā!” izbijies viņš iesaucās. Taču tēvs zēnam nepievērsa uzmanību. Acīm redzama brīnuma apskurbināts, viņš šajā mirklī aizmirsa savu neprātīgo pasākumu neveiksmes un kalmāriem par ēsmu jūras dzelmē iemesto Melkiadesa līķi. Samaksājis vēl piecus reālus, viņš atkal uzlika roku uz mirdzošā brīnuma un gluži kā tiesā, kad jānodod liecība, pieskaroties Svētajiem Rakstiem, iesaucās:

-   Teitan redzams mūsdienu dižākais izgudrojums!

2.NODAĻA

Kad jūras laupītājs Frensiss Dreiks XVI gadsimtā uzbruka Rioačai, trauksmes zvani un lielgabalu dārdi tā nobiedēja Ursulas vecvecmāmiņu, ka viņa, nespēdama vairs savaldīties, atsēdās uz karsta pavarda un tik smagi apdedzinājās, ka uz visu mūžu kļuva nederīga laulības dzīvei. Sēdēt viņa varēja, tikai kaut kā sāniski iegrozījusies un ar spilveniem apkrāvusies. Kaut kas viņu kavēja arī iešanā, un tāpēc svešu ļaužu klātienē viņa nekad vairs nestaigāja. Nespēdama atvairīt iedomu, ka no viņas nāk gruzduma smaka, sieviete pat izvairījās no jebkuras saskares ar citiem cilvēkiem. Naktis līdz rītausmai viņa pavadīja pagalmā, bīdamās istabā gulēt, jo murgos aizvien redzēja, ka pa logu ielaužas angļi ar saviem niknajiem suņiem, lai apkaunojošā veidā viņu spīdzinātu ar nokaitētu dzelzi. Viņas vīrs, aragoniešu komersants, kuram tā bija dzemdējusi divus dēlus, pusi no savas mantības iztērēja par zālēm un dziedniekiem, lai kaut kādā veidā atvieglotu sievas ciešanas. Beidzot viņš pat likvidēja savus tirdzniecības pasākumus un ar visu ģimeni pārcēlās uz dzīvi tālu no jūras piekrastes kādā kalnu grēdas atzares mierīgo indiāņu apmetnē, kur sievai iekārtoja guļamistabu bez neviena loga, lai viņas murgos tur nevarētu iekļūt angļu uzbrucēji.

Šajā tālajā nomales apmetnē kopš senseniem laikiem jau dzīvoja kāds kreols — tabakas plantators dons Hosē Arkādio Buendija. Ursulas vecvectēvs kopā ar viņu nodibināja tik ienesīgu

uzņēmumu, ka abi īsā laikā iedzīvojās krietnā turībā. Pēc vairākiem gadsimtiem kāds no kreola pēcnācējiem apprecējās ar vienu no aragonieša sieviešu kārtas atvasēm. Tāpēc Ursula ik reizi, kad viņu aizkaitināja vīra aplamās izdarības, pārlēkdama pāri trim gadsimtiem un visiem šā garā laika posma notikumiem, nolādēja to stundu, kad Frensiss Dreiks bija uzbrucis Rioačai. Taču patiesībā viņa to darīja tāpat vien, izgāzdama piktumu, jo Ursulu ar vīru vienoja saites, kas bija vēl stiprākas par mīlestību, proti, kopīgi sirdēsti. Viņi savā starpā bija brālēns un māsīca. Abi kopā bija uzauguši senajā apmetnē, ko viņu senči ar savu darbu un teicamajiem tikumiem bija pārvērtuši par vienu no labākajiem ciematiem visā novadā. Lai gan jau kopš dzimšanas bija skaidrs, ka abi lemti viens otram, vēlāk, kad jaunieši izteica vēlēšanos apprecēties, viņu vecāki pret to iebilda, jo baidījās, ka abu dzimtu veselīgās atvases, gadsimtos savstarpēji krustodamās, varētu piedzīvot tādu apkaunojumu, ka tās dzemdētu milzu ķirzakas. Šāds baismīgs gadījums jau bija pieredzēts. Kāda no Ursulas krustmātēm pēc apprecēšanās ar vienu no Hosē Arkādio Buendijas priekštečiem bija laidusi pasaulē dēlu, kurš parasto bikšu vietā bija spiests visu mūžu valkāt ļerpatainas ūzas, lai pēc četrdesmit diviem jaunavīgā šķīstībā nodzīvotiem gadiem mirtu no noasiņošanas, jo bija piedzimis ar korķu viļķim līdzīgi sagrieztu skrimšļainu asti ar spalvainu pušķīti galā. Šo sivēna asti puisis neiedrošinājās rādīt nevienam meitietim, un galu galā tā viņu iegrūda nāvē, jo kāds draudzīgs miesnieks izpalīdzīgā kārtā apkaunojošo piedēkli atskaldīja ar cirvi, kas parasti tika lietots gaļas liemeņu sadalīšanai. Hosē Arkādio Buendija viņa deviņpadsmit gadiem raksturīgā vieglprātībā šo problēmu atrisināja ar vienu vienīgu frāzi: “Alga viena, lai mums dzimtu kauču sivēni, ja tikai tie prastu runāt.” Un tā abi mīlnieki apprecējās, sarīkodami trīs dienu ilgas kāzas ar mūziku un uguņošanu. Kopš tā laika viņi būtu varējuši dzīvot laimīgi, ja vien Ursulas māte nebūtu savu meitu biedējusi

ar visdrausmīgākiem pareģojumiem par to, kādi būs viņas pēcnācēji. Galu galā māte noveda Ursulu tiktāl, ka viņa jau kopš kopdzīves pirmajiem brīžiem atteicās pildīt laulātas sievas pienākumus. Bīdamās, ka zaļoksnējais un kaismīgais vīrs miegā viņu varētu paņemt ar varu, Ursula pirms gulētiešanas uzvilka īpašas bikses, ko māte viņai bija uzšuvusi no buru audekla, tās vēl pastiprinot ar krusteniski savērtu siksnu režģi, kuru priekšā noslēdza ar lielu dzelzs sprādzi. Tā abi jaunlaulātie nodzīvoja vairākus mēnešus. Dienā Hosē Arkādio Buendija nodarbojās ar saviem cīņas gaiļiem, bet Ursula kopā ar māti nodevās izšūšanai. Naktīs viņi vairākas stundas pavadīja kvēlā cīniņā, kas pamazām jau sāka aizvietot mīlas aktu, līdz ciema ļaudīm aizvien piemītošā smalkā oža nomanīja, ka abu kopdzīvē kaut kas nav kārtībā, un drīz vien visi jau daudzināja, ka Ursula veselu gadu pēc apprecēšanās vēl aizvien esot meitās, jo vīrs savas mazspējas dēļ nespējot padarīt viņu par sievu. Protams, kā aizvien līdzīgos gadījumos, Hosē Arkādio Buendija bija pēdējais, kura ausīs nokļuva šīs nevalodas.

-  Nu redzi, Ursula, ko ciema ļaudis melš, viņš sievai pavisam mierīgi ieminējās.

-  Lai jau padzesē vien mutes, Ursula atbildēja. Mēs abi taču zinām, ka tas nav tiesa.

Un tā viss turpinājās ierastā gaitā vēl kādus sešus mēnešus, līdz tai liktenīgajai svētdienai, kad Hosē Arkādio Buendijas gailis uzvarēja Prudensio Agilara gaili. Zaudētājs, sava asinīm notašķītā gaiļa neveiksmes satraukts, atgāja gabaliņu nostāk no Hosē Arkādio Buendijas, lai visi ļaudis, kas atradās, gaiļu cīņas šķūnī, viņu labāk sadzirdētu.

-   Apsveicu! viņš uzsauca. Rasi, gailēns tev varētu iet talkā pie sievas!

Hosē Arkādio Buendija mierīgi pievāca savu gaili. “Es drīz atkal būšu klāt,” viņš paziņoja šķūnī sanākušajiem skatītājiem un pagriezās pret Prudensio Agilaru.

-   Bet tu ej uz mājām un sameklē kādu ieroci, jo es tūdaļ tevi nogalēšu!

Pēc desmit minūtēm viņš atnāca ar šķēpu, ko bija mantojis no sava vectēva. Prudensio Agilars viņu sagaidīja pie ieejas šķūnī, kur bija sapulcējies daudz ļaužu. Aizstāvēties viņš nepaguva. Hosē Arkādio Buendijas šķēps, kas tika mests ar vērša sparu un tajā nekļūdīgajā tēmējumā, kādā viens no iepriekšējiem Hosē Arkādio savulaik bija iznīcinājis visus novada tīģerus, pāršķēla Prudensio Agilaram kaklu. Vakarā, kad turpat šķūnī notika viņa apstāvēšana un Hosē Arkādio Buendija iegāja guļamistabā, Ursula tobrīd uzvilka savas šķīstības ūzas. Kratīdams šķēpu, viņš sievai pavēlēja: “Velc tās nost!” Ursulai nebija nekādu šaubu par vīra apņēmību. “Ja kaut kas notiks, atbildīgs būsi tu,” viņa nomurmināja.

-Ja mums lemts laist pasaulē ķirzakas, tad radīsim tās, viņš noteica. Bet tavas vainas dēļ neviens šeit vairs dzīvību nezaudēs.

Bija jauka, spirgta jūnija nakts ar spožu mēnesnīcu. Viņi līdz pat rītausmai brīkšķināja gultu, par spīti vēja pūsmai, kas klaiņoja pa istabu, atnesdama līdzi Prudensio Agilara tuvinieku raudas.

Notikums gan tika iztulkots par goda apsvērumu dēļ notikušu divkauju, taču jaunajam pārim uz sirds uzgūlās kā slogs. Kādu nakti, nespēdama aizmigt, Ursula izgāja pagalmā nodzerties un pie lielās māla krūkas ieraudzīja Prudensio. Pavisam bāls un skumīgs viņš ar vīkšķi nopūlējās aizbāzt brūci kaklā. Redzot mirušo, Ursula neizjūta bailes, tikai žēlumu. Viņa atgriezās istabā, lai par notikušo pastāstītu vīram, taču tas sievas stāstam neveltīja nekādu uzmanību. “Mirušie neklaiņo apkārt,” viņš teica. “Mūs vienkārši kremt sirdsapziņa.” Divas naktis vēlāk Ursula atkal redzēja Prudensio Agilaru — šoreiz mazgātavā, kur viņš ar vīkšķi centās no kakla noraust asins recekļus. Pēc tam kādu nakti viņa sastapa Prudensio staigājam zem lietus šaltīm. Hosē Arkādio, kam bija apnikuši sievas redzējumi,

izgāja pagalmā, bruņojies ar šķēpu. Mirušais patiesi stāvēja tur, un sejā viņam viedās dziļas bēdas.

-   Vācies ratā, Hosē Arkādio Buendija uzbrēca. Lai cik reižu tu atgrieztos, es aizvien tevi no jauna nogalēšu.

Prudensio Agilars negāja prom, taču ari Hosē Arkādio Buendija neiedrošinājās mest šķēpu. Kopš tā laika viņš vairs nevarēja mierīgi gulēt. Viņu mocīja bezgalīgais izmisums, ar kādu mirušais, stāvēdams zem lietus šļācēm, bija viņā nolūkojies, alkainā ilgošanās pēc dzīvajiem, kas bija jaušama mirušā sejā, urdīgais satraukums, ar kādu tas pa visu māju meklēja ūdeni, lai saslapinātu savu vīkšķi. “Viņam droši vien gaužām grūti,” Ursula teica. “Redzams, viņš jūtas ļoti vientuļš.” Ursula bija tik aizkustināta, ka nākamo reizi, ieraugot mirušo cilājam uz pavarda salikto podu vākus, viņa saprata, ko tas meklē, un turpmāk pa visu māju izlika bļodas ar ūdeni. Kādu nakti, kad Hosē Arkādio Buendija savā istabā mirušo atkal sastapa mazgājam brūci kaklā, viņš vairs neizturēja.

-   Lai notiek, Prudensio, Hosē Arkādio paziņoja. Mēs no šejienes aizvāksimies iespējami tālu un nekad vairs neatgriezīsimies. Bet tagad ej mierā!

Tā sākās gājiens pāri kalnu grēdai. Vairāki Hosē Arkādio Buendijas draugi, tikpat jauni kā viņš, ļaudamies tāles kārdinājumam, nojauca savas mājas un kopā ar sievām un bērniem devās meklēt zemi, ko neviens viņiem nebija apsolījis. Pirms došanās ceļā Hosē Arkādio Buendija pagalmā ietrieca šķēpu zemē un visiem saviem cīņas gaiļiem nogrieza galvas, cerēdams tādā veidā sniegt zināmu gandarījumu mirušajam Prudensio Agilaram. Vienīgais, ko līdzi paņēma Ursula, bija šķirsts ar kāzu drānām, daži visnepieciešamākie iedzīves piederumi un lādīte ar zelta monētām, ko viņa bija mantojusi no tēva. Noteikta, iepriekš nosprausta maršruta izceļotajiem nebija. Viņi vienkārši nosprieda iet no Rioačas pretējā virzienā, lai nekur nepaliktu pēdas un nevajadzētu sastapt kādu no paziņām. Tas bija

gluži neprātīgs pārgājiens. Šajos četrpadsmit mēnešos sagandējusi vēderu ar mērkaķu gaļu un čūsku virām, Ursula laida pasaulē dēlu, kuram viss bija tāpat kā citiem cilvēkiem. Pusi ce|a Ursulai vajadzēja pavadīt guļamtīklā, ko, pie kārts piestiprinātu, divi vīri stiepa uz pleciem, jo kājas ar uztūkušām vēnām viņai bija ķēmīgi piemilzušas. Turpretī bērni, lai gan žēl bija noskatīties uz viņu uzpūstajiem vēderiem un gurdajām acīm, ceļojumu pārcieta labāk nekā vecāki un dienas lielāko daļu pavadīja draiskuļodamies. Pēc divus gadus ilga pārgājiena viņi bija pirmie no mirstīgajiem, kuru acīm pavērās kalnu grēdas rietumu nogāze. No miglājā tītas kalnu virsotnes ceļotāji nolūkojās bezgalīgo dūksnāju ūdeņainajā klaidā, kas izpletās līdz pasaules viņai malai. Taču jūra nekur nebija jaušama. Pēc divu mēnešu ilgas maldīšanās pa striegoņu, kad jau tālu aiz muguras bija palikuši pēdējie ceļā sastaptie iezemieši, ceļotāji apmetās pārnakšņot akmeņainā krastā pie kādas upes, kuras ūdens atgādināja tecējumā ledaini sastingušu stikla straumi. Daudz gadu vēlāk, otrā pilsoņkara laikā, pulkvedis Aureljāno Buendija mēģināja veikt šo pašu ceļu, lai pēkšņā uzbrukumā ieņemtu Rioaču, taču pēc sešu dienu ilga pārgājiena atskārta, ka tas ir neprāts. Lai gan tajā naktī, ko viņa tēvs ar saviem vīriem šeit pavadīja, tie atgādināja no bojā gājuša kuģa tuksnesīgajā krastā nokļuvušus jūrniekus, viņu skaits ceļojuma laikā bija pieaudzis un visi viņi bija pilni apņēmības nodzīvot līdz sirmam vecumam (šī apņemšanās tika arī izpildīta). Hosē Arkādio Buendija naktī sapnī redzēja, ka tepat paceļas rosīga pilsēta, kurā namu sienas bija no spoguļstikla. Kad viņš jautāja, kā šo pilsētu sauc, viņam minēja nekad nedzirdētu vārdu bez jebkādas nozīmes, taču sapnī tas šķita guvis pārdabisku skanīgumu — Makondo. Nākamajā dienā Hosē Arkādio Buendija pārliecināja savus ļaudis, ka jūru tiem nekad neatrast. Pēc tam viņš izrīkoja vīrus upmalas vēsākajā vietā no kokiem attīrīt paprāvu laukumu — un šeit tad nu viņi nodibināja ciematu.

Hosē Arkādio Buendija tā arī nespēja atminēt, ko nozīmē sapnis par mājām ar spoguļstikla sienām, līdz pienāca diena, kad viņš ieraudzīja ledu. Tagad sapņa jēga šķita atklājamies — un Hosē Arkādio Buendija apņēmās tuvākajā nākotnē uzcelt fabriku, lai plašā mērogā uzsāktu ledus bloku ražošanu, par i/.ejmateriālu izmantojot tik ikdienišķu vielu kā ūdens, un no siem blokiem uzceltu visas ciemata mājas. Makondo tad mitētos būt ugunīga spelts, kur aiz pārmērīga karstuma izļogās visi kloķi un viras, un pārvērstos ziemas dzestruma pilsētā. Tā kā I losē Arkādio Buendija tolaik bija ļoti aizrāvies ar dēlu audzināšanu, sevišķu interesi izrādīdams par Aureljāno, kam jau no laika gala bija piemitusi tik reti sastopamā alķīmisko procesu intuitīvā izpratne, viņš ledus fabrikas celtniecību pagaidām vēl atlika. Toties laboratorijā sākās jo rosmīgs darbs. No jauna pārlūkojuši Melkiadesa piezīmes, viņi tagad jau mierīgā garā, bez dedzīgās aizrautības, kādu parasti izraisa jauni pasākumi, no katla dibenam pieķepušās masas mēģināja izdalīt Ursulas zeltu. Vecākais dēls Hosē Arkādio šajā darbā tikpat kā nepiedalījās. Kamēr tēvs ar sirdi un dvēseli nopūlējās ap ēzi, stūrgalvīgais dēls, kurš augumā bija pārāk liels saviem gadiem, izvērtās par staltu puisi. Viņam izmainījās balss. Bet zods un augšlūpa apauga ar mīkstām pūkām. Kādu vakaru Ursulai gadījās ieiet zēnu guļamistabā tieši tajā brīdī, kad Hosē Arkādio izģērbās, gatavodamies likties gultā. Viņu ieraugot, māti pārņēma savāda, ar žēlumu jaukta kauna sajūta. Pēc laulātā drauga viņš bija pirmais vīrietis, kuru Ursula redzēja kailu, un izrādījās, ka viņš tik raženi apgādāts ar visu dzīvei nepieciešamo, ka tas likās gandrīz jau nepieklājīgi. Ursulu, kas trešo reizi bija uz grūtām kājām, pārņēma kādreizējās — drīz pēc kāzām pārdzīvotās izbailes.

Tolaik pie viņiem bieži bija sastopams jautrs, valodīgs un izaicinošs meitietis, kas nāca palīdzēt apkopt mājas soli, bet prata arī izlikt kārtis, lai pareģotu nākotni. Ursula ar šo sievišķi aprunājās par savu vecāko dēlu; Viņa bažījās, ka Hosē Arkādio

pārmērīgā vīrietība varētu būt kaut kas tikpat pretdabisks kā savulaik brālēna sivēna aste. Meitietis tik skanīgi iesmējās, ka visā mājā šķita nošķindam stikla zvani. “Taisni otrādi,” viņa atbildēja. “Puisis būs laimīgs.” Lai apstiprinātu savu pravietojumu, viņa pēc dažām dienām atkal ieradās, līdzi paņemot kāršu kavu, un kopā ar Hosē Arkādio ieslēdzās pieliekamajā blakus virtuvei. Par šo un to patērzēdama, viņa uz ēvelsola pārcilāja kārtis, bet puisis stāvēja turpat blakus un izskatījās vairāk samulsis nekā ieinteresēts. Piepeši viņa pastiepa roku un pieskārās tam zināmā vietā. “Patiesi kaut kas traks,” izbijusies viņa noteica, nespēdama vairs ne vārda piebilst. Hosē Arkādio juta pagurstam visus kaulus, viņu pārņēma tvīksmas bailes un reizē sagribējās ieraudāties. Meitietis viņu ne uz ko vairāk nepaskubināja. Taču cauru nakti Hosē Arkādio viņu meklēja, samanīdams no tās padusēm izplūstošo dūmu smaku, kas šķita pārpildām paša augumu. Puisis visu laiku alka viņas tuvuma, kāroja, lai viņa tam būtu mātes vietā, nekad vairs neietu prom no pieliekamā, atkal sacītu: “Patiesi kaut kas traks,” — atkal pieskartos viņam un atkārtotu: “Patiesi kaut kas traks.” Kādudien Hosē Arkādio vairs nejaudāja izturēt un aizgāja pie viņas uz māju. Tas bija stīvs, neizprotams apciemojums, jo puisis visu laiku kvernēja istabā, nebilzdams ne vārda. Tagad viņš pēc tās nealka. Viņa likās sveša, pavisam atšķirīga no tās iedomu būtnes, ko iztēlē bija uzbūrusi viņas smaka, pilnīgi cits cilvēks. Izdzēris kafiju, viņš nomākts devās uz māju. Bet naktī, bez miega gultā valstīdamies, viņš atkal izjuta brutālu iekāri, taču šoreiz viņa domas saistīja ne pieliekamajā, bet nule pievakarē apciemojuma laikā redzētā sieviete.

Nākamajā dienā pilnīgi negaidot meitietis uzaicināja Hosē Arkādio atnākt uz māju, kur viņa dzīvoja kopā ar māti. Ieminēdamās, ka gribot ciemiņam parādīt kādu kāršu spēles paņēmienu, viņa to ieveda guļamistabā un tur pieskārās puisim tādā apņēmībā, ka viņš pēc sākotnējā satraukuma piedzīvoja vilšanos

un izjuta drīzāk bailes nekā baudu. Viņa to uzaicināja atnākt naktī. Vēlēdamies drīzāk tikt projām, Hosē Arkādio piekrita, lai gan domāja, ka nespēs to izdarīt. Taču naktī, savā karstajā gultā tvīkdams, viņš atskārta, ka jāiet vien ir, lai ari nebūtu spēka to izdarīt. Taustīdamies viņš apģērbās, ieklausīdamies brāļa rāmajā elpā, tēva sausajā klepū blakus istabā, vistu aprautajos klukstos pagalmā, odu uzmācīgajā sīkšanā, pats savas sirds dunošajos pukstos, visos apkārtējās pasaules nemitīgajos trokšņos, kam līdz šim nebija piegriezis nekādu vērību, un izgāja uz miegā iegrimušās ielas. No visas sirds Hosē Arkādio vēlējās, lai durvis viņas mājā būtu aizdarītas ar aizbīdni. Taču tās izrādījās vaļā. Kad viņš ar pirkstu galiem pagrūda durvis, to viras izdvesa aprautu, žēlu smilkstu, kas ar ledainu saltumu atbalsojās viņā pašā. Cenzdamies nesacelt ne mazākā troksnīša, Hosē Arkādio iespraucās iekšā un tūlīt sajuta pazīstamo smaku. Viņš vēl atradās priekšējā telpā, kur uzkarinātos guļamtīklos gulēja trīs meitieša brāļi. Tā kā atnācējs nezināja, kā guļamtīkli izvietoti, bet tumsā nekas nebija saskatāms, viņam, tāpat uz labu laimi taustoties, vajadzēja sameklēt guļamistabas durvis, tās atvērt un arī pēc tam pienācīgi orientēties, lai neiekļūtu nepareizā gultā. Lavīdamies uz priekšu, viņš uzgrūdās kādam no guļamtīkliem, kas bija uzkarināti zemāk, nekā varēja domāt, un viens no līdz šim mierīgi krācošajiem gulētājiem miegā pagriezās un kā vīlies noburkšķēja: “Tas bija trešdien.” Kad Hosē Arkādio pagrūda guļamistabas durvis, tās ar apakšu nodžerkstēja pret grubuļaino klonu, un tur nekas nebija līdzams. Kvēli alkdams no šejienes izkļūt, puisis piepeši atskārta, ka melnajā tumsā ir pilnīgi apmaldījies. Nelielajā istabiņā gulēja māte, otra meita ar vīru un diviem bērniem un meitietis, kurš varbūt viņa nemaz negaidīja. Hosē Arkādio būtu varējis vadīties no pazīstamās smakas, ja vien tā nebūtu piestrāvojusi visu māju mānīgā un reizē tik noteiktā plūdumā, it kā viņš pats nemitīgi būtu to nēsājis sevī. Puisis ilgo laiku stāvēja nekustīgi, dziļā

izbrīnā pats sev vaicādams, kā īsti viņš varējis nokļūt šādā bezpalīdzības atvarā, bet tad kāda roka, ar izplestiem pirkstiem tumsā grābstīdamās, uzdūrās viņa sejai. Viņš nemaz nejutās pārsteigts, jo pats neapzinīgi visu laiku ko līdzīgu bija gaidījis. Hosē Arkādio uzticējās šai rokai un ļāva, lai tā aizved viņu kādā bezveidīgā vietā, kur viņam norāva drēbes un tad pašu sāka mētāt kā kartupeļu maisu pa labi un kreisi, svaidot necaurredzamajā tumsā tā, ka viņam uzradās liekas rokas un jaušams jau bija nevis sievietes, bet amonjaka smārds, un, pūloties atcerēties viņas seju, nez no kurienes uznira Ursulas vaigs. Neskaidri viņš apjauta, ka dara to, ko sen jau kārojis, neticēdams, ka patiesībā spētu to izdarīt, un arī neapjauzdams, ka pats to dara, jo vairs nezināja, kur viņam kājas, kur galva un kam īsti pieder šīs kājas vai šī galva, juzdams, ka nespēj vairs pretoties vidukli pārņēmušam saltumam un zarnu žņaugām, kā arī nepārvaramām bailēm un neprātīgai tieksmei bēgt projām un reizē arī uz mūžīgiem laikiem palikt šeit, šajā izmisīgajā klusumā, šajā baismīgajā vientulībā.

Sievietes vārds bija Pilāra Ternēra. Savulaik viņa pēc vecāku gribas bija piedalījusies lielajā pārgājienā, kas beidzās ar Makondo dibināšanu, jo ģimene viņu gribēja atšķirt no vīrieša, kas meiteni četrpadsmit gadu vecumā bija izvarojis un pēc tam līdz divdesmit trim gadiem turpinājis viņu mīlēt, taču nespēja izšķirties par šā sakara klaju atzīšanu, jo pats bija citnovadnieks. Vīrietis bija solījies sekot Pilārai līdz pasaules malai, tikai vēlāk, pēc tam kad viņš būs nokārtojis savu dzīvi. Pilāra bija pagurusi viņu gaidot, lai gan kārtis viņai nemitīgi solīja visdažādākos vīriešus — šmaugus un pastrupus, blondus un melnīgsnējus — ierodamies gan pa sauszemes, gan jūras ceļiem vai nu trīs dienu, vai trīs mēnešu, vai arī trīs gadu laikā, un tie visi viņai šķita viena un tā paša izredzētā atšķirīgi veidoli. Gaidās viņa bija zaudējusi gurnu vingrumu, krūšu tvirtumu un atradinājusies no vīriešu glāstiem, taču neskarts saglabājās viņas

sirds neprāts. Hosē Arkādio, kam bija iepatikusies brīnišķīgā spēlīte, tagad katru nakti devās viņu meklēt istabas samudžinātajos labirintos. Kādu reizi ārdurvis bija aizšautas un viņš ņēmās neatlaidīgi klauvēt, jo saprata, ka pēc tam, kad bija uzradusies drosme pieklauvēt vienu reizi, jāiet līdz galam. Pēc šķietami bezgala ilgas gaidīšanas durvis beidzot atvērās. Dienu viņš staigāja nomiegojies, paslepus tīksminādamies par iepriekšējā naktī izbaudīto. Bet, kad Pilāra, jautra un balamutīga, it kā nekas nebūtu noticis, parādījās Buendiju mājās, arī viņš bez jebkādas piepūles spēja noslēpt savu sasprindzinājumu, jo šai sievietei, kuras smieklu šaltis iztrūcināja baložus pagalmā, nebija nekā kopīga ar to neredzamo spēku, kas jaunekli bija mācījis aizturēt elpu, apvaldīt sirds ašos pukstus un licis izprast, kāpēc vīrieši bīstas no nāves. Viņš bija tik ļoti aizņemts pats ar sevi, ka pat nespēja apjaust, kāpēc visi tā priecājās, kad tēvs un brālis pārsteidza mājniekus ar paziņojumu, ka viņiem izdevies pieveikt metāliskos katla sārņus un no tiem izdalīt Ursulai piederošo zeltu.

Un patiesi — pēc dienām ilgas un neatlaidīgas piepūles viņi bija guvuši panākumus. Ursula jutās tik aplaimota, ka pat tencināja Dievu par to, ka Viņš izgudrojis alķīmiju, bet laboratorijā sapulcējušies ciematnieki par godu izcilajām sekmēm tika pacienāti ar plācenīšiem un gvaijabas ievārījumu. Bet pats Hosē Arkādio Buendija staigāja apkārt, visiem rādīdams tīģelī atgūto zeltu tik lepni, it kā viņš pats to būtu radījis, līdz uzdūrās savam vecākajam dēlam, kurš pēdējā laikā laboratorijā tikpat kā nemaz vairs nerādījās. Pacēlis pie dēla acīm dzeltenīgās, sausās sabirzas, viņš iejautājās: “Nu, pēc kā tās izskatās?” — bet Hosē Arkādio vaļsirdīgi atbildēja:

-   Pēc suņu sūdiem.

Tēvs ar delnas virspusi tik spēcīgi viņam iebelza pa muti, ka puisim reizē sāka plūst asinis un asaras. Naktī, tumsā sataustījusi pudelīti un vati, Pilāra Ternēra viņam uz pietūkuma lika

arnikas kompreses un, ne ar ko neapgrūtinādama, darīja visu, kas vien viņam patika, reizē mīļodama un žēlodama. Viņi abi jau bija tādā tuvības pakāpē, ka pēc brīža sāka čukstus sarunāties, lai gan paši to nemaz neapzinājās.

-  Man gribētos būt vienatnē ar tevi, viņš teica. Tuvākajās dienās es par mums abiem paziņošu visam ciematam, un mēs varēsim izbeigt slapstīšanos.

Pilāra nemēģināja viņu atrunāt.

-  Tas gan būtu jauki, viņa piekrita. Ja mēs būtu divatā, tad varētu iededzināt lampu, lai viens otru labāk redzētu, un es varētu izbrēkt visu, kas tikai ienāk prātā, ne par vienu nelikdamās ne zinis, bet tu man čukstētu ausī dažādas paša sagudrotas cūcības.

Šī saruna, niknais sapīkums pret tēvu, kā arī drošā pārliecība, ka nelikumīgā mīla viņam nodrošināta jebkurā gadījumā, puisim piešķīra rāmu vīrišķību, un viņš negaidot, iepriekš neko nepārdomājis, visu izstāstīja brālim.

Sākumā mazais Aureljāno saprata tikai to, ka šī dēka draud brālim ar lielām briesmām, bet nespēja apjēgt, kāds vilinošs spēks viņu tajā iesaistījis. Taču maz pamazām brāļa mokošais nemiers pārņēma arī Aureljāno. Viņš iztaujāja brāli par visu līdz pēdējiem sīkumiem, pats izbaudīja visas ar šo piedzīvojumu saistītās ciešanas, tāpat arī priekus un jutās reizē aplaimots un apbēdināts. Līdz rīta svīdumam gaidīdams Hosē Arkādio atgriežamies, viņš valstījās viens savā gultā, kas šķita piebārstīta ar gailējošām sprikstīm, bet pēc tam viņi abi vēl ilgi runājās, līdz vajadzēja celties. Tagad jau abi brāļi augu dienu staigāja nomiegojušies, abiem apriebās alķīmija un tēva gudrība, abi meklēja patvērumu vientulībā. “Puikas pavisam panīkuši,” Ursula bažījās. “Droši vien piemetušās cērmes.” No piestā sagrūstas meksikāņu tējas viņa saplaucēja derdzīgu viru, ko dēli izdzēra necerētā pacietībā, bet pēc tam abi vienpadsmit reižu dienā kopīgi tupēja uz poda, līdz izspieda dažus iesārtus tārpus, ko

pēc tam gavilēdami rādija Ursulai, jo tādējādi viņi mātei varēja noslēpt sava gurduma un izklaidības īstos cēloņus. Aureljāno tagad jau spēja ne tikai saprast brāļa jūtas, bet tās arī līdzi izdzīvot. Kādu reizi, kad Hosē Arkādio visos sīkumos bija izklāstījis mīlas mehānisma izdarības, viņš pajautāja:

-   Bet kas tādā reizē jūtams? — un brālis nevilcinādamies atbildēja:

-  Tas ir tikpat kā zemestrīce.

Kādā janvāra ceturtdienā pulksten divos no rīta piedzima Amaranta. Iekams vēl neviens nebija ienācis dzemdētājas istabā, Ursula vērīgi nopētīja meitenīti. Tā bija žirgta un valga kā ķirzaciņa, bet visas miesas daļas viņai bija gluži cilvēciskas. Aureljāno par notikušo uzzināja tikai tad, kad pamanīja, ka māja pilna ar svešiem ļaudīm. Izmantodams vispārējo jucekli, viņš izlavījās no mājas, lai sameklētu brāli, kurš nebija gultā jau kopš pulksten vienpadsmitiem. Viņš rīkojās tik pēkšņi, ka iepriekš nemaz nebija padomājis, kādā īsti veidā izvilināt Hosē Arkādio no Pilāras Ternēras gultas. Vairākas stundas zēns klaiņoja ap svešo māju, laiku pa laikam uzsvilpdams norunātos signālus, līdz atausa rīts un viņam vajadzēja iet atpakaļ. Mātes istabā viņš sastapa brāli, kas, nevainīgu seju sataisījis, kaitējās ar mazo māsiņu.

Vēl lāgā nebija apritējušas Ursulai pienākošās četrdesmit nedēļnieces dienas, kad atkal ieradās čigāni. Viņu vidū bija arī tie pūš|otāji un burvju mākslinieki, kas savulaik bija atveduši ledu. Atšķirībā no Melkiadesa dzimtas viņi īsā laikā bija pierādījuši, ka nav nekādi progresa veicinātāji, bet ir tikai samaksātu izpriecu tirgoņi. Pat atveduši ledu, tie ij neieminējās par šā atklājuma varbūtējo noderīgumu cilvēku dzīvē un uzskatīja to vienkārši par kārtējo cirka atrakciju. Šoreiz kopā ar citām brīnumu spēlēm viņiem līdzi bija lidojošais paklājs. Taču arī to čigāni nenovērtēja kā fundamentālu ieguldījumu transporta attīstībā, bet gan kā kārtējo izklaides līdzekli’. Protams, ciematnieki nežēloja

pēdējo zelta naudas gabalu, lai kaut vai īsu brīdi izbaudītu lielo prieku palidināties virs māju jumtiem. Bet Hosē Arkādio un Pilāra, izmantodami vispārējo kņadu sev par drošu aizsegu, netraucēti varēja nodoties saldās kopbūtnes stundām. Gluži kā laimīgs jaunsaderināto pāris viņi klaiņoja ļaužu drūzmā un gandrīz jau nonāca līdz atskārtai, ka mīla var būt arī kas paliekamāks un dziļāks nekā slēpto nakšu liegtās laimes īsie mirkļi. Tikai Pilāra drīz vien lauza šo burvestības loku. Redzēdama, kādu prieku puisim sagādā viņas klātiene, Pilāra jutās iedrošināta tiktāl, ka sajauca šķietamību ar īstenību un vienā triecienā lika sabrukt pasaulei pār viņa galvu. “Tagad tu esi īsts vīrietis,” Pilāra paziņoja. Un, kad Hosē Arkādio nesaprata, ko īsti viņa grib sacīt, tad jau tieši paskaidroja:

-   Tev būs dēls.

Vairākas dienas Hosē Arkādio neiedrošinājās iziet no mājas. Vajadzēja tikai virtuvē izdzirdēt Pilāras brāzmainās smieklu šaltis, lai viņš jau meklētu patvērumu laboratorijā, kur ar Ursulas svētību atkal bija atdzīvojušies alķīmijas brīnumu pētījumi. Hosē Arkādio Buendija gavilēdams sagaidīja pazudušā dēla atgriešanos un ievadīja viņu beidzot uzsāktajos filozofiskā akmens meklējumos. Kādu pēcpusdienu abi brāļi nevarēja vien nopriecāties, redzot logu augstumā garām aiztraucamies lidojošo paklāju, uz kura sēdēja kāds čigāns kā vadītājs un bariņš ciemata zēnu, kas līksmi māja viņiem sveicienus. Bet Hosē Arkādio Buendija uz tiem pat nepaskatījās. “Lai jau nu padraiskojas vien,” viņš noteica. “Mēs lidosim zinātniskāk un ne jau uz kaut kāda nožēlojama cisu maisa.” Bet vecākais dēls, par spīti liekuļotajai interesei, neko nespēja apjēgt no filozofiskai olai piemītošajām īpašībām, jo viņam tā šķita parasta, nevīžīgi veidota pudele. Arī no savām urdīgajām raizēm viņš nespēja atbrīvoties, tāpēc zaudēja ēstgribu un miegu un staigāja tādā pašā nelāgā omā kā tēvs pēc kārtējās neveiksmes. Puiša nomāktība bija tik acīm redzama, ka tēvs viņu atbrīvoja no visiem

pienākumiem laboratorijā, domādams, ka to cēlonis ir pārmērigā piepūle ar alķīmiju. Aureljāno atskārta, ka brāļa raizēm nav nekāda sakara ar filozofiskā akmens meklējumiem, taču nespēja neko no viņa izdibināt. Vecākais brālis bija zaudējis agrāko atklātību. No vaļsirdīga un runīga puiša viņš bija pārvērties sapīkušā un noslēgtā gremžā. īgnuma pārpilns pret visu pasauli, vientulību meklēdams, viņš kādu vakaru ierasti pameta gultu, taču šoreiz negāja pie Pilāras, bet iejaucās burzmā čigānu apmetnes tuvumā. Paklaiņojis gar dažādām apskatei izliktām brīnumu ierīcēm, no kurām neviena nespēja viņu ieinteresēt, puisis beidzot pievērsās kam tādam, kas nemaz nebija domāts apbrīnai, proti, pavisam jauniņai, zem stikla kreļļu virteņu smaguma salīkušai čigānietei, gandrīz vēl bērnam. Tādu daiļavu Hosē Arkādio savā mūžā vēl nebija redzējis. Meitene stāvēja pūlī, līdz ar skatītājiem vērodama skumjo izrādi par dēlu, kas nebija paklausījis vecākiem un tāpēc pārvērsts čūskā.

Hosē Arkādio uz nelaimīgo cilvēku pat nepaskatījās. Kamēr tas, atbildot uz jautājumiem, sūrojās par nežēlīgo likteni, puisis izspiedās cauri drūzmai līdz skatītāju priekšējai rindai, kur atradās jaunā čigāniete, un nostājās aiz viņas, piespiezdamies meitenes mugurai. Kad čigāniete sakustējās, lai atbrīvotos, viņš vēl ciešāk pieplaka pie tās. To manīdama, meitene palika nekustīgi stāvam un pārsteigumā un bailēs notrīsēja, jo nespēja noticēt tam, par ko nekādu šaubu nevarēja būt. Beidzot viņa pagrieza galvu atpakaļ, paskatījās uz puisi un bikli pasmaidīja. Šajā pašā brīdī divi čigāni nelaimīgo čūskas cilvēku iebīdīja atpakaļ būrī un ienesa to teltī. Čigāns, kurš vadīja izrādi, paziņoja:

-   Bet tagad, dāmas un kungi, jūs varēsit redzēt kādas sievietes baismīgo likteni — jau simt piecdesmit gadu viņai katru nakti arvien no jauna nocērt galvu par sodu tam, ka viņa redzējusi to, ko redzēt nedrīkstēja.

Hosē Arkādio un jaunā čigāniete nepalika noskatīties, kā grēciniecei tiek nocirsta galva.* Abi aizgāja uz meitenes telti,

kur izmisuma kaislē sāka skūpstīties, vienlaikus nomezdami drēbes. Čigāniete atbrīvojās no cits uz cita savilktajiem ņieburiem, daudzajiem iecietinātu mežģīņu brunčiem, no viņai pilnīgi nevajadzīgās stiepļu caurvītās korsetes, no stikla kreļļu gubas un praktiski tikpat kā pazuda, pārvērzdamās sīkā vardulēnā ar vārgiem krūšu aizmetņiem un tik tievām kājām, ka tās nebija pat Hosē Arkādio rokas dilba resnumā. Taču meitenes apņēmība un degsme lika aizmirst tās auguma trauslumu. Tikai Hosē Arkādio nespēja viņai atbildēt ar līdzvērtīgu kvēli, jo teltī ik pa brīdim ienāca citi čigāni, lai kārtotu dažādus ar cirka izrādēm saistītus jautājumus vai tāpat aprunātos. Palaikam tie apmetās pie gultas un nodevās kauliņu spēlei. Pie centrālā balsta uzkarinātā lampa meta spilgtu gaismu visapkārt. Kādā no glāstu starpbrīžiem Hosē Arkādio, nezinādams, ko iesākt, kails visā augumā izstiepās gultā, bet meitene pēdējiem spēkiem nopūlējās viņu iekvēlināt. Pēc īsa brīža teltī ieslāja varen kupla čigāniete kopā ar kādu vīrieti, kurš nepiederēja pie aktieru trupas, taču nebija arī no vietējiem, un abi turpat pie gultas sāka izģērbties. Neviļus uzmetusi skatienu kailajam Hosē Arkādio, čigāniete dedzīgā apbrīnā ņēmās vērot viņa pašreiz mierīgā atdusā izlaidušos zvēru.

-   Puisīt, viņa iesaucās, lai Dieviņš tev to saglabā!

Hosē Arkādio biedrene palūdza viņus netraucēt, un tad pārītis nogūlās zemē turpat pie gultas. Atnācēju kaisle pamodināja arī Hosē Arkādio iekāri. Pirmajā saskārienā šķita, ka meitenes kauli krakšķēdami pašķīdīs uz visām pusēm — tikpat kā izjaukta domino spēles kauliņu kaudzīte —, viņas āda izkusa bālganu sviedru plīvā, acīs sariesās asaras, viss augums izdvesa žēlabainu kunkstu reizē ar liegu dūņu smaku. Taču triecienu viņa izturēja ar neparastu rakstura stingrību un apbrīnojamu drosmi. Bet Hosē Arkādio jutās brīvā lidojumā paceļamies debešķīgās aizzemes sfērās, kur viņa sirds saplīsa lauskās, izšļākdama veselu straumi liegu nešķīstību, ko uztvēra jauniņās čigānietes dzirde, lai tad, viņas valodā pārtulkotas, savukārt izplūstu pār lūpām.

Kija ceturtdiena. Sestdienas naktī Hosē Arkādio apvīstīja ap galvu sarkanu lupatu un aizgāja līdzi čigāniem.

Pamanījusi, ka dēls pazudis, Ursula viņu izmeklējās pa visu ciematu. Nojauktajā čigānu apmetnē nebija nekā cita kā vien drazu kaudzes un nodzisuši, taču vēl gailoši ugunskuri. Kāds no ciematniekiem, kas mēslainē meklēja norisušas stikla kreļļu /iles, Ursulai pastāstīja, ka iepriekšējā vakarā redzējis viņas dēlu cirka mākslinieku barā, tas stūmis ratiņus ar čūskas cilvēka būri. “Viņš sameties kopā ar čigāniem!” Ursula kliedza vīram, kas neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes par dēla pazušanu.

-   Lai Dievs dotu, ka tā būtu, Hosē Arkādio Buendija noteica, piestā grūzdams kādu jau tūkstoš reižu tajā brucinātu, pēc tam izkaltētu un atkal no jauna mīcītu vielu. Tur varbūt viņu iztaisīs par cilvēku.

Ursula uzzināja, uz kuru pusi čigāni aizgājuši. Viņa devās tiem pakaļ, nemitīgi iztaujādama ceļā sastaptos ļaudis ticībā, ka pagūs čigānus vēl panākt. Taču drīz vien viņa bija jau pārāk tālu no ciemata un nosprieda, ka nav vērts griezties atpakaļ. Hosē Arkādio Buendija ievēroja, ka sievas nav mājās, tikai ap pulksten astoņiem vakarā, kad, nolicis apstrādājamo vielu sasilšanai mēslu vannā, izgāja paskatīties, ko mazā Amaranta tik neganti vēkšķ. Dažu stundu laikā viņš pārnāca ar pulciņu labi apbruņotu vīru, uzticēja Amarantu kādai sievai, kas bija apņēmusies bērnu zīdīt, un izzuda neredzamajās takās, lai sameklētu Ursulu. Aureljāno gāja viņam līdzi. Rītausmā meklētāji sastapa bariņu indiāņu, kas, neprazdami spāņu valodu, ar zīmēm rādīja, ka šeit neviens nav garām gājis. Pēc trīs dienu ilgas veltīgas meklēšanas viņi atgriezās ciematā.

Vairākas nedēļas Hosē Arkādio Buendija ļāvās izmisumam. Kā īsta māte viņš apkopa mazo Amarantu, pats to mazgāja, mainīja bērnam autiņus un četras reizes dienā nesa pie zīdītājas, lai tā meitenīti pabarotu. Vakaros tēvs mazajai pat dziedāja dziesmiņas, ko Ursula nebija pratusi darīt. Kādudien pie

viņiem iegriezās Pīlāra Ternēra un piedāvājās apdarīt mājas darbus, līdz atkal pārradīsies Ursula. Aureljāno, kura noslēpumaino nojautu pieredzētās nedienas bija darījušas vēl asāku, redzot Pilāru Ternēru ienākam, zibenīgā gaišredzības atskārtā uzminēja, ka šai sievietei ir kāds sakars ar brā|a bēgšanu un tai sekojošo mātes pazušanu. Tāpēc viņš saņēma to visai nelaipni un tik skarbā, slēptā naidīgumā, ka Pilāra Ternēra vairs nerādījās.

Laika ritējums visu pamazām atkal nolika savā vietā. I losē Arkādio Buendija un viņa jaunākais dēls, paši to nemaz neapzinādamies, kādudien sāka rosīties laboratorijā, norausa tur putekļus, iesildīja ēzi un turpināja darbu ar apstrādājamo vielu, kas vairākus mēnešus bija mierīgi atdusējusies mēslu vannā. Pat mazā Amaranta, kas turpat blakus gulēja no kārklu klūgām pītā grozā, ziņkāri nolūkojās, ko īsti dara tēvs un brālis mazajā, ar dzīvsudraba izgarojumiem piesātinātajā kambarītī. Bet tad, jau vairākus mēnešus pēc Ursulas pazušanas, laboratorijā uzradās dīvainas parādības. Kāda skapī ilgāku laiku stāvējusi tukša pudelīte kļuva tik smaga, ka nebija iespējams to izkustināt no vietas. Kāds uz galda nolikts kastrolītis ar aukstu ūdeni pats no sevis pēkšņi uzkūsāja un vārījās tik ilgi, kamēr viss šķidrums no tā bija iztvaikojis. Hosē Arkādio Buendija un viņa dēls šos notikumus vēroja ar bažīgu prieku. Tos izskaidrot viņi nespēja, taču iztulkoja kā jaunas vielas tapšanas priekšvēstnesi. Kādreiz klūgu groziņš, kurā gulēja Amaranta, bez jebkāda ārēja iemesla sakustējās un apslīdēja visapkārt istabai, līdz bezgala pārsteigtais Aureljāno kurvīti apturēja. Taču tēvs par to nelikās ne zinis. Nolicis grozu atpakaļ agrākajā vietā, viņš to piesēja pie galda kājas, vairs nešaubīdamies, ka gaidītajam brīnumam lemts piepildīties. Un tieši toreiz Aureljāno arī dzirdēja viņu sakām:

-Ja tu Dieva nebīsties, bīsties metālu.

Gandrīz piecus mēnešus pēc pazušanas Ursula atkal atgriezās. Viņa pārradās sajūsmināta, it kā jaunāka kļuvusi, ģērbusies

tādās drēbēs, kādas ciematā nepazina. Hosē Arkādio aiz saviļņojuma bezmaz vai nobeidzās. “Redzi nu!” viņš iesaucās. “Es zināju, ka tā būs.” Un tā bija patiesība, jo ilgajā noslēgtības laikā, darbodamies ar daždažādām vielām, viņš klusībā bija lūdzis Dievu, lai gaidāmais brīnums nebūtu vis filozofiskā akmens atklāšana, ne iedvesma, kas atdzīvina metālus, ne iespēja pārvērst zeltā visus mājas durvju rokturus un viras, bet gan nupat notikušais — Ursulas atgriešanās. Taču pati pārnācēja trokšņainajā līksmībā nepiedalījās. Nošmakstinājusi parasto buču laulātajam draugam uz vaiga, it kā viņa būtu bijusi prom tikai pāris stundu, Ursula teica:

-   Palūkojies pa durvīm laukā.

Hosē Arkādio Buendija ilgāku laiku nespēja atjēgties, kad izgāja ārā un ieraudzīja lielo ļaužu pulku. Taču tie nebija čigāni, bet tādi paši vīri un sievas kā viņi paši, ar gludiem matiem un bālgani tumšu ādu. Tie runāja tādu pašu valodu kā ciematnieki un sūrojās par tādām pašām kaitēm. Viņi bija ieradušies, vezdami līdzi ar pārtiku apkrautus zirgēzeļus, vēršu vilktas ores, kur bija sakrauti vienkārši, diendienā nepieciešami, bet jebkurā veikalā viegli iegādājami sadzīves piederumi. Tie nāca no apvidiem viņpus purvaines pāris dienu pārgājiena attālumā, no ciematiem, kur ik mēnesi saņēma pastu un pazina cilvēka darba soli atvieglojošas mašīnas. Ursula nebija panākusi čigānus, toties atradusi ceļu, ko veltīgi bija izmeklējies viņas vīrs savā nerimtīgajā dziņā pēc lieliem atklājumiem.

3.NODAĻA

Pilāras Ternēras dēlu atgādāja pie vectēva un vecmāmuļas pāris nedēļu pēc piedzimšanas. Ursula viņu pieņēma nelab prāt, tikai padodamās vīra neatlaidībai, kurš nespēja paciest domu, ka viņa dzimtas atvase tiktu atstāta likteņa varā. Tomēr Ursula uzstādīja noteikumu, lai bērns nekad neuzzinātu patie sos apstākļus, kādos viņš nācis pasaulē. Puisēnam tika dots Hosē Arkādio vārds, taču ar laiku, cenzdamies izvairīties no pārpratumiem, viņu sāka dēvēt vienkārši par Arkādio. Tolaik visā ciematā valdīja liela rosme un arī pašu mājā darbu uzra dās bez sava gala, tā ka ar bērniem noņemties nevienam īsti nebija laika. Tāpēc viņus uzticēja gvahīru cilts indiānietei Visi tasjonai; kopā ar brāli, glābdamās no bezmiega sērgas, kas jau vairākus gadus plosījās viņu agrākajā dzīvesvietā, tā bija mek lējusi patvērumu Makondo ciematā. Abi izrādījās tik paklau sīgi un čakli, ka Ursula viņus pieņēma par izpalīgiem dažādos mājas darbos. Ta nu iznāca, ka Arkādio un Amaranta iemācī jās runāt gvahīru valodā agrāk nekā spāņu un tāpat pieradinā jās strēbt ķirzaku viru un ēst zirnekļu olas, bet Ursulai par to nebija ne jausmas, jo viņa bija pārāk aizņemta ledeņu ražošanā dažādu cukurzvēriņu veidā, kas solīja krietnus ienākumus. Ma kondo ciematiņš pilnīgi pārvērtās. Reizē ar Ursulu šeit atnā kušie ļaudis tālu bija izdaudzinājuši, cik šeit auglīga zeme un cik izdevīga ciemata atrašanās vieta klajienes nomalē, tā ka  reiz pieticīgā Makondo drīz vien pārvērtās par uzņēmīgu pilsētiņu ar veikaliem, amatnieku darbnīcām un rosmīgu tirdzniecības ceļu, pa kuru šurp ieradās pirmie arābi ar šļūcenēm kājās un gredzeniem ausīs, lai pret stikla krellēm iemainītu papagaiļus. Hosē Arkādio Buendijam nebija neviena mierīga brītiņa. Necerētās apkārtējās īstenības aizrauts, kas viņam šķita vēl fantastiskāka par paša iztēles radīto, viņš zaudēja jebkuru interesi par alķīmijas laboratoriju, ļāva atpūsties daudzu mēnešu ilgos eksperimentos novārdzinātajai matērijai un atkal kļuva par kādreizējo apsviedīgo vīru, kurš savulaik bija izlēmis, kā iekārtojamas ielas un kur ceļamas jaunas mājas, lai nevienam salīdzinājumā ar citiem nebūtu nekādu priekšrocību. Jaunatnācēju vidū viņš iemantoja tādu cieņu, ka neviens mājai nelika pamatus, ne arī cēla apžogu, iepriekš neaprunājies ar Hosē Arkādio. Viņam tika uzticēta pat zemes gabalu sadale. Kad atgriezās čigānu pesteļotāji un burvju mākslinieki ar ceļojošām izrādēm, kas tagad jau bija pārvērtušās par milzīgu azartspēļu pasākumu, viņus sagaidīja ar skaļām gavilēm, jo visi domāja, ka kopā ar čigāniem parādīsies ari pazudušais Hosē Arkādio. Taču Hosē Arkādio neatgriezās, nebija manāms ari par čūsku pārvērstais cilvēks, kurš vienīgais, pēc Ursulas domām, zinātu ko pastāstīt par viņas dēlu. Tāpēc čigāniem neļāva apmesties pilsētā un viņiem piekodināja arī turpmāk šeit nerādīties, jo, pēc visu domām, čigāni bija mantkārības un netikumības nesēji. Tomēr Hosē Arkādio paziņoja, ka senajai Melkiadesa dzimtai, kas ar savu tūkstošgadīgo gudrību un brīnišķīgiem izgudrojumiem tik daudz darījusi ciemata uzplauksmei, arī turpmāk tā vārti allaž būs atvērti. Taču Melkiadesa dzimta, spriežot pēc pilsētiņā ieklīdušo ceļotāju nostāstiem, bija izdzēsta no zemes virsas tāpēc, ka tā bija iedrošinājusies pārsniegt cilvēkam atļauto zināšanu robežas.

Vismaz uz brīdi atbrīvojies no iztēles mokām, Hosē Arkādio Buendija drīz vien pilsētiņā'nodibināja kārtīgu darba dzīvi,

ko pats tikai vienu reizi pārkāpa, atbrīvodams putnus, — kopš ciematiņa dibināšanas tie ar savām flautām bija ielīksmojuši prātus, bet tagad Hosē Arkādio Buendija visās mājās ierīkoja muzikālus stundeņus. Tie bija skaisti pulēta koka pulksteņi, kas no arābiem tika iemainīti pret papagaiļiem, bet Hosē Arkādio tos noregulēja tik rūpīgi, ka ikkatru pusstundu visā ciematiņā vienā laikā atskanēja viena un tā paša valša cits citam sekojoši fragmenti, bet tieši dienasvidū, atzīmējot pašu augstāko sniegumu, lieliskā saskaņā nospēlēja visu melodiju. Tāpat pēc Hosē Arkādio Buendijas ierosmes pilsētiņas ielās akāciju vietā ieaudzēja mandeļkokus, un viņš arī prata padarīt tos mūžīgus, taču šā panākuma noslēpumu nevienam neatklāja. Daudz gadu vēlāk, kad Makondo jau bija saceltas koka mājas ar cinkota skārda jumtiem, vecākajās ielās vēl arvien bija atrodami iztrusējuši mandeļkoki ar aplauzītiem zariem, tikai neviens nezināja pateikt, kas šos kokus dēstījis.

Kamēr tēvs rūpējās par pilsētas labiekārtošanu, bet māte nostiprināja ģimenes labklājību, ražodama brīnišķīgus cukurgailīšus un cukurzivtiņas, ko divas reizes dienā salika uz baisas koka puļķīšiem un iznesa ielās pārdošanai, Aureljāno bezgalīgas stundas pavadīja laboratorijā, tāpat aiz tīras zinātkāres vien apgūdams zeltkaļa mākslu. Zēns tā bija izstiepies garumā, ka drīz vien vecākā brāļa atstātās drēbes viņam kļuva par mazām un viņš sāka valkāt tēva drānas, lai gan Visitasjonai kreklus vajadzēja sašaurināt un bikses iešūt, jo miesas brangumā Aureljāno no tēva un brāļa vēl arvien atpalika. Nonākot pusaudža gados, Aureljāno bija zaudējis maigo balsi, kļuvis nerunīgs un pavisam vientuļš, toties viņa acīs atkal jaudās neparastā saspringtība, kas viņam bija raksturīga tūlīt pēc piedzimšanas. Aureljāno tā aizrāvās ar zeltkaļa mākslas eksperimentiem, ka no laboratorijas izgāja tikai uz īsu brīdi, lai paēstu. Hosē Arkādio Buendija, nobažījies par dēla atraušanos no citiem, iedeva viņam mājas ārdurvju atslēgas un mazumiņu naudas, jo

nodomāja, ka viņam varbūt vajadzīga sieviete. Aureljāno par saņemto naudu nopirka sālsskābi, lai sagatavotu ķeizarūdeni, un košuma dēļ atslēgas apzeltīja. Taču Aureljāno dīvainības vēl bija nieks salīdzinājumā ar Arkādio un Amarantas ērmībām — tiem jau sāka izkrist piena zobi, bet abi vēl aizvien staigāja, ieķērušies indiāņu svārku stērbelēs, un ietiepīgi turpināja runāt gvahīru, nevis spāņu valodā. “Tev nav nekādu tiesību gausties,” Ursula vīram paskaidroja. “Bērni aizvien ir tādi paši kā viņu vecāki.” Pārliecināta, ka abu bērnu ērmības ir kaut kas tikpat nelādzīgs kā sivēna aste, Ursula sāka gausties par savu sūro likteni, taču Aureljāno palūkojās uz māti tādām acīm, ka tā samulsa.

-   Pie mums kāds ieradīsies, viņš paziņoja.

Ursula mēģināja atvairīt Aureljāno vārdus ar savu ikdienas mājas dzīvē sakņoto loģiku, kā viņa aizvien to mēdza darīt, kad dēls nodevās pareģojumiem. Protams, kāds jau nu atnākšot. Tā taču esot parasta lieta. Desmitiem svešu ļaužu katru mīļu dieniņu iebraucot Makondo, taču neviens tam nepiegriežot nekādas vērības un nesākot tālab nez ko pareģot. Tomēr Aureljāno, par spīti jebkādai loģikai, palika pie sava.

-   Es nezinu, kas tas būs, viņš neatlaidās, bet atnācējs jau ir ceļā.

Un svētdien patiesi ieradās Rebeka. Viņai nebija vairāk kā vienpadsmit gadu. Meitenīte bija veikusi grūto ceļu no Manaures kopā ar ādu uzpircējiem, kuriem bija uzdots viņu kopā ar vēstuli nogādāt pie Hosē Arkādio Buendijas, lai gan paši nevarēja noteikti pateikt, kas viņiem bija licis to izdarīt. Visa meitenītes bagāža sastāvēja no lādītes ar drēbēm, maza koka šūpuļkrēsliņa, uz kura ar roku bija uzgleznotas krāsainas puķes, un brezenta maisa ar viņas vecāku kauliem, kas mūždien grabēja: klok-klok-klok. Hosē Arkādio Buendijam adresēto vēstuli, kas bija uzrakstīta ļoti pieglaimīgiem vārdiem, sūtot kāds cilvēks, kurš, par spīti apritējušiem gadiem un attālumam, turpinot viņu mīlēt un uzskatot par savu pienākumu elementāras cilvēcības vārdā nodot viņa gādībā nabaga bārenīti, kas esot Ursulas māsīca otrā pakāpē un līdz ar to uzskatāma arī par Hosē Arkādio Buendijas radinieci — gan jau patālāku, jo tā esot debesu valstībā aizgājušo neaizmirstamā drauga Nikanora Uļjoas un viņa augsti godātās laulātās draudzenes Rebekas Montjelas miesīga meita, un reizē ar šo vēstuli tiekot nosūtītas arī viņu mirstīgās atliekas, lai tās tiktu apbedītas atbilstīgi kristīgu ļaužu paražām. Kā vēstulē minēto cilvēku uzvārdi, tā arī paraksts tās beigās bija skaidri salasāms, taču ne Hosē Arkādio Buendija, ne Ursula neatcerējās, ka viņiem būtu šādi radinieki, un tāpat nepazina cilvēka, kas uzdevās par vēstulēs nosūtītāju, jo vairāk vēl tālajā Manaures apmetnē. Iegūt kādas papildu ziņas no meitenes bija pilnīgi neiespējami. Ienākusi mājā, viņa apsēdās šūpuļkrēslā un sāka zīžļāt pirkstu, nolūkodamās visos ar platām, izbiedētām acīm un neizrādīdama ne mazākās pazīmes, ka viņa saprastu, kas tai tiek jautāts. Meitenītei mugurā bija stipri novalkāta melni krāsota kleitiņa, ber kājās sasprēgājušas lakādas kurpītes. Mati viņai aiz ausīm bija sasieti ar melnām lentēm. Kaklā karājās medaljoniņš ar sviedru saēstām ģīmetnēm, pie aproces vara važiņā kā amulets pret ļaunu aci — plēsīga dzīvnieka ilknis. Viņas zaļganā āda un apaļais, kā bungas cieti uzpūstais vēderiņš liecināja, ka meitenītei ir vāja veselība un tā cietusi badu ilgāk, nekā pasaulē dzīvojusi. Bet, kad bērnam pasniedza ēdienu, tas tāpat nekustīgi turpināja sēdēt un klēpī noliktajam šķīvim nemaz nepieskārās. Visi jau nodomāja, ka bērns ir kurlmēms, līdz indiāņi savā valodā iejautājās, vai tas negribētu nodzerties ūdeni, un tad meitenīte novalbīja acis, it kā tos atzīdama, un piekrītoši pamāja ar galviņu.

Meitenīti paturēja Buendiju ģimenē, jo citas izejas nebija. Viņu nolēma saukt par Rebeku — spriežot pēc vēstules, tāds bija meitenītes mātes vārds. Aureljāno gan iepriekš lielā pacietībā viņai bija nolasījis visus kalendārā atrodamos vārdus, taču meitenīte neatsaucās ne uz vienu no tiem. Tā kā tolaik pilsētiņā

kapsētas nebija, jo neviens no tās iedzīvotājiem vēl nebija miris, tad maisu ar Rebekas vecāku kauliem nosprieda uzglabāt līdz tam laikam, kad radīsies piemērota apbedīšanas vieta. Ilgi tie mētājās šur un tur, ar perētājas vistas klukstiem līdzīgo graboņu aizvien pagadīdamies pa kājām tur, kur tos vismazāk gaidīja. Apritēja krietns laika sprīdis, iekams Rebeka iekļāvās Buendiju ģimenes dzīvē. Sākumā viņa ar savu šūpuļkrēsliņu patvērās kādā nomaļākā mājas kaktā un tur kvernēja, pirkstu zīžļādama. Neko viņa neievēroja, izņemot vien pulksteņa mūziku. Katru pusstundu, kad tā atkal atskanēja, meitenes acis bikli vērās apkārt, it kā meklēdamas, no kurienes īsti tā plūst. Tikai pēc vairākām dienām izdevās panākt, lai bērns sāktu ēst. Neviens nevarēja saprast, kā gan bērns nav nomiris badā, līdz kādudien indiāņi, kas klusām kājām nemitīgi aptecēja visu māju, pamanīja, ka meitenītei garšo pagalma valgā zeme un kaļķa plēksnes, kuras tā ar nagiem atskrubināja no sienu apmetuma. Bija redzams, ka Rebekas vecāki vai arī to vietā stājušies aprūpētāji meiteni par šo nelādzīgo ieradumu bija sodījuši, jo viņa to darīja slepus, it kā savu vainu apzinādamās, un arvien pūlējās uzkrāt zināmu devu, lai to notiesātu vēlāk, nevienam neredzot. Kopš tās reizes Rebeku nemitīgi uzmanīja. Pagalma zemi nolaistīja ar liellopu žulti, bet sienas nozieda ar sīviem indiāņu sīpoliem, cerēdami meiteni šādā veidā atradināt no nelāgā ieraduma, taču viņa rīkojās tik izmanīgi un veikli, ka arvien prata sagādāt sev vajadzīgo zemi, un Ursulai nekas cits neatlika kā pielietot ietekmīgākus līdzekļus. Sajaukusi apelsīnu sulu ar rabarberiem un ļāvusi tai cauru nakti nostāvēties rasā, viņa nākamās dienas rītā pirms ēšanas spieda meiteni šo šķidrumu izdzert. Lai gan neviens Ursulai nebija teicis, ka tādējādi kāds būtu atradināts no zemes ēšanas, viņa pati nosprieda, ka ikvienai rūgtai zālei, ko ieņem tukšā dūšā, vajadzētu iedarboties uz aknām. Rebeka, par spīti panīkušajam izskatam, pretojās ar tādu spēku un niknumu, ka viņu vajadzēja iepriekš savaldīt — tikpat kā

badīgu vērsēnu, un tikai tad viņai mutē varēja ieliet dziedniecības dziru, lai gan meitene vēl spārdījās, koda un spļaudījās, izgrūzdama nesaprotamus izbrēcienus, kas pēc sašutušo indiāņu vārdiem bija visnešķīstākās lamas, kādas vien viņu valodā atrodamas. To uzzinājusi, Ursula dziedniecības procedūru papildināja ar siksnu. Nav noskaidrots, kam īsti jāpateicas par izārstēšanu — rabarberiem, siksnai vai arī abiem līdzekļiem kopā —, taču pēc dažām nedēļām slimniece sāka uzrādīt izveseļošanās pazīmes. Tagad Rebeka jau rotaļājās ar Arkādio un Amarantu, kas viņu pieņēma kā vecāko māsu, un tāpat ar patiku ēda, jau pienācīgi izmantodama visus galda piederumus. Drīzumā tāpat atklājās, ka viņa spāniski runā tikpat tekoši kā indiāņu valodā, ka meitenei ir izcilas spējas rokdarbos un pulksteņu spēlēto valsi viņa dzied līdzi, izmantojot pašas sacerētus jaukus vārdus. Tagad visi Rebeku uzskatīja par līdztiesīgu ģimenes locekli. Pret audžumāti viņa izturējās vēl piemīlīgāk nekā Ursulas pašas bērni, Amarantu un Arkādio viņa dēvēja par māsiņu un brālīti, Aureljāno — par tēvocīti, bet Hosē Arkādio Buendiju — par vectētiņu. Un tā Rebeka ar tādām pašām tiesībām kā pārējie izpelnījās cienījamo ģimenes uzvārdu, kas viņai palika uz visu mūžu un ko viņa godam valkāja līdz pat savai nāvei.

Kādu nakti pēc tam, kad Rebeka bija izārstēta no sliktā paraduma ēst zemi un jau pārcelta istabā pie abiem pārējiem bērniem, indiāniete, kas gulēja tajā pašā telpā, nejauši pamodusies, izdzirdēja kaktā savādu, aprautu čaboņu. Izbijusies viņa pietrūkās kājās, domādama, ka pie bērniem iekļuvis kāds dzīvnieks, bet tad ieraudzīja Rebeku sēžam šūpuļkrēsliņā un sūkājam pirkstu, acīm tumsā zalgojot tikpat kā kaķei. Likteņa neatvairāmības priekšā šausmās sastingusī Visitasjona meitenes acīs samanīja atplaiksnāmies tās pašas slimības pazīmes, kuras draudi viņu ar brāli bija spieduši uz mūžu šķirties no tūkstošgadīgās karaļvalsts, kur abi bija dzīvojuši kā karaļa bērni. Šī slimība bija bezmiega sērga.

Visitasjonas brālis Kataure rītausmā pazuda no Makondo. Ket māsa nekur nebēga, jo fatālistes sirds viņai iečukstēja, ka liktenīgā nediena viņu vajās līdz pat vistālākajam pasaules nostūrim. Neviens Visitasjonas saceltai trauksmei nepiegrieza vērību. “Kas tur liels, ja mēs vairs nevarēsim gulēt,” noteica I losē Arkādio Buendija, būdams sevišķi labā omā. “Tādējādi mēs no dzīves vairāk gūsim.” Taču indiāniete visiem paskaidroja, ka ļaunākais neesot vis miega trūkums, jo saslimušais nejūtot nekāda noguruma, bet gan tas, ka slimība attīstoties, neatvairāmi pārejot smagākā formā, nesot līdzi atmiņas zudumu. Ar to viņa gribēja sacīt, ka slimnieks pamazām pierodot pie nomoda stāvokļa, pēc tam viņam izgaistot bērnības atmiņas, vēlāk aizmirstoties lietu nosaukumi un pati šo lietu nozīme, beidzot viņš vairs nepazīstot citus cilvēkus un zaudējot arī apjēgu par paša esamību, līdz galu galā iegrimstot savdabīgā, ar pagātni vairs nekādi nesaistītā plānprātībā. Hosē Arkādio Buendija, nespēdams novaldīt smieklus, paskaidroja, ka runa acīmredzot ir par kādu no tām likstām, ko savā māņticībā sagudrojuši indiāņi. Ursula tomēr drošības dēļ atšķīra Rebeku no pārējiem bērniem.

Pēc vairākām nedēļām, kad Visitasjonas izbailes jau bija pierimušas, Hosē Arkādio Buendija kādu nakti pamanīja, ka grozās gultā, nespēdams iemigt. Ursula, kas arī bija pamodusies, apvaicājās, kas vīram vainas, un viņš atbildēja: “Es atkal atcerējos Prudensio Agilaru.” Abi tonakt neaizmiga ne uz mirkli, taču otrā rītā uzcēlās tik spirgti, ka bezmiega nakts pagaisa no prāta. Pie brokastu galda Aureljāno izbrīnījies ieminējās, ka jūtoties pavisam žirgts, lai gan cauru nakti nostrādājis laboratorijā, apzeltīdams kādu piespraudi, ko bija nodomājis uzdāvināt Ursulai dzimšanas dienā. Un tā visi dzīvoja bez jebkādām raizēm līdz pat trešajai dienai, kad pienāca gulētiešanas reize, bet nevienam nenāca miegs, un viņi apjēdza, ka bez atdusas jau pavadījuši vairāk nekā piecdesmit stundu.

-   Ari bērni visu laiku ir nomodā, ierunājās indiāniete, ticēdama liktenīgai nolemtībai. Ja sērga ienākusi mājā, nevienam no tās nav glābiņa.

Un patiesi — viņus bija piemeklējusi bezmiega slimība. Ursula, kas no savas mātes bija mācījusies izmantot augu dziednieciskās īpašības, savārīja kurpīšu uzlievi un lika visiem to dzert, taču arī pēc tam neviens nevarēja iemigt un nākamo dienu staigāja, vaļā acīm redzēdami sapņus. Šajā māņu modrībā viņi redzēja ne tikai paši savus, bet arī citu sapņus. Un tā vien likās — māja pilna ciemiņu. Rebeka, sēdēdama kaktā savā šūpuļkrēslā, nomoda sapnī redzēja kādu viņai pašai ļoti līdzīgu vīrieti, ģērbušos baltā uzvalkā un ar zelta pogu apkaklītē, kurš viņai pasniedz rožu pušķi. Vīrieti pavadīja sieviete ar ļoti maigām rokām, tā paņēma vienu no rozēm un iesprauda viņai matos. Ursula saprata, ka vīrietis un sieviete ir Rebekas vecāki, taču, lai kā viņa nopūlējās atcerēties, kur tie būtu redzēti, vajadzēja atzīt, ka abi viņai ir gluži sveši. Bet vienlaikus aiz nevērības, kuru Hosē Arkādio Buendija nekad sev nespēja piedot, mājās izgatavotos cukura dzīvnieciņus vēl aizvien turpināja pārdot pilsētā. Bērni un pieaugušie sajūsmināti sūkāja jaukos, bezmiega zaļos gailīšus, lieliskās, bezmiega rožainās zivtiņas un maigos, bezmiega dzeltenos kumeliņus, līdz pirmdienas rītausmu visi pilsētiņas iedzīvotāji sagaidīja nomodā. Sākumā neviens par to neuztraucās. Gluži otrādi, ļaudis pat priecājās, ka nav jāguļ, jo tolaik Makondo iedzīvotājiem bija daudz darba un likās — tie nekad nav apdarāmi. Tagad viņi strādāja tik sparīgi, ka drīzumā nevienam vairs nebija ko darīt un visi jau trijos no rīta sēdēja ar saliktām rokām un skaitīja, cik daudz nošu ir pulksteņu spēlētajos valša fragmentos. Tie, kas vēlējās gulēt, ne jau aiz noguruma, bet ilgodamies pēc sapņiem, izgudroja daždažādus paņēmienus, lai sevi nogurdinātu. Ļaudis pulcējās vienkopus un bez mitas tērgāja, stundām ilgi cits citam stāstīja vienas un tās pašas anekdotes vai arī nodevās vārdu rotaļai par kastrēto

gailīti, to samudžinādami līdz izmisumam, jo tai gals nebija paredzams, — sak, vai gribat paklausīties pasaciņu par izrāmīto gailīti, un, ja atbilde ir “jā”, tad stāstītājs aizrāda, ka nav licis teikt “jā”, tikai jautājis, vai kāds grib dzirdēt pasaciņu par izrāmīto gailīti, bet, ja atbild ar “nē”, tad stāstītājs pārmet, ka nav licis teikt “nē”, tikai jautājis, vai kāds grib dzirdēt pasaciņu par izrāmīto gailīti, un, ja pēc tam iestājas klusums, tad stāstītājs paskaidro, ka nav licis klusēt, tikai jautājis, vai kāds ^rib dzirdēt pasaciņu par izrāmīto gailīti, taču aiziet arī neviens nedrīkst, jo tūlīt seko stāstītāja piezīme, ka nav licis nevienam iet prom, tikai jautājis, vai kāds grib dzirdēt pasaciņu par izrāmīto gailīti, un tā bez sava gala — apburtā aplī, kas var turpināties caurām naktīm.

Kad Hosē Arkādio Buendija uzzināja, ka sērga pārņēmusi visu pilsētu, viņš sapulcēja tajā dzīvojošo ģimeņu galvas, lai paskaidrotu, kas pašam zināms par bezmiega slimību, un tad šajā sanāksmē arī tika nolemts, kas darāms, lai sērga nepiemeklētu citas apdzīvotās vietas klāj ienes apkaimē. Viņi noņēma kazām zvārgulīšus, kas no arābiem bija iemainīti pret papagaiļiem, un salika pie ieejas pilsētā, lai tos varētu izmantot pārnovadnieki, ja tie negribētu paklausīt uzstādīto apsargu lūgumiem un aizrādījumiem un katrā ziņā pastāvētu uz savām tiesībām ierasties pilsētā. Tur ienākušajiem vajadzēja šķindināt zvārguļus, lai vietējie iedzīvotāji zinātu, ka atnācējs ir vesels. Uzturoties pilsētā, svešinieki šeit nedrīkstēja ne ēst, ne dzert, jo nebija nekādu šaubu, ka slimība ieviešas ķermenī tikai caur muti un visas ēdamvielas, kā arī dzērieni sērgas piemeklētā apvidū ir saindēti ar bezmiegu. Šādā veidā izdevās aizkavēt epidēmijas izplatīšanos ārpus pilsētas robežām. Karantīnu jo stingri ievēroja, un ar laiku šāds ārkārtējs stāvoklis šķita gluži dabisks. Dzīve pilsētā tika organizēta tādā veidā, ka ikdienas darbs atkal atguva ritmu un neviens neraizējās par to, ka zudis nevajadzīgais gulētiešanas paradums.

Līdzekli, kā vairākus mēnešus noturēties pret atmiņas zudumu, atklāja Aureljāno. Tas notika gluži nejauši. Būdams liels bezmiega speciālists, jo viņš bija viens no pirmajiem, kas iztika bez gulēšanas, Aureljāno visā pilnībā bija apguvis zeltkaļa mākslu. Kādudien, meklēdams mazo laktiņu, kas tika lietota dārgmetālu stienīšu saplacināšanai, viņš nespēja atcerēties tās nosaukumu. Tēvs viņam pateica, kā šo darbarīku sauc. Aureljāno nosaukumu uzrakstīja uz papīra strēmelītes un pielīmēja to laktiņas pakājē. Tagad viņš bija drošs, ka vajadzīgo vārdu turpmāk neaizmirsīs. Taču tobrīd Aureljāno vēl neatskārta, ka šis gadījums ir tikai aizmirstības likstas pirmā pazīme. Jau pēc nedaudz dienām viņš pamanīja, ka tikai ar pūlēm atceras laboratorijas lietu nosaukumus. Tad viņš arī tām uzlipināja zīmītes ar attiecīgu uzrakstu. Tagad pietika uzmest acis papīrītim, lai zinātu, kā sauc šo priekšmetu. Kad tēvs pauda savas bažas par to, ka sācis aizmirst pat spilgtākos bērnības notikumus, Aureljāno viņam paskaidroja, kādu metodi pats pielieto. Hosē Arkādio Buendija to lika lieta vispirms savā mājā, bet pēc tam ieviesa arī pilsētā. Ar tintē iemērcētu otiņu viņš katrai lietai uzrakstīja tās vārdu: galds, krēsls, pulkstenis, siena, gulta, kastrolis. Tad izgāja laidarā un tāpat iezīmēja dzīvniekus un augus: govs, kaza, cūka, vista, juka, malanga, banāns. Pamazītēm, izstudēdams dažādos aizmāršības veidus, Hosē Arkādio Buendija nonāca pie secinājuma, ka var iestāties diena, kad viņš pēc uzraksta gan pazīs lietas, taču vairs nezinās, kam tās noderīgas. Līdz ar to viss sarežģījās. Govij kaklā uzkārtais paskaidrojums var noderēt par paraugu tam, kā Makondo iedzīvotāji centās cīnīties pret aizmirstību: “Tā ir govs, kas jāizslauc katru rītu, lai iegūtu pienu, bet piens savukārt uzvārāms, lai to pielietu pie kafijas un tādējādi mums būtu balta kafija. ” Un tā viņi tagad dzīvoja pagaistošā īstenībā, ar vārdu palīdzību uz mirkli apstādinādami tās zudumu, taču apzinājās, ka tā izdzisīs galīgi, kad aizmirsīsies burtu nozīme.

Pie ieejas pilsētā no klajienes ceļa puses bija izlikts uzraksts "Makondo”, bet galvenajā ielā otrs — vēl lielāks: “Dievs ir.” Visas pilsētas mājas bija aplipinātas ar uzrakstiem un paskaidrojumiem, kas palīdzēja saglabāt atmiņā priekšmetu nosaukumus un to nozīmi.

Bet šī sistēma prasīja tādu modrību un gara spēku, ka daull/i ļāvās pašu iztēlotās iedomu pasaules burvestībai, kas gan nebija tik praktiska, taču sniedza lielāku mierinājumu. Šo pašapmānu īpaši veicināja Pilāra Ternēra, kas bija iemanījusies pēc kārtīm noteikt pagātni, tāpat kā agrāk ar to palīdzību bija pareģojusi nākotni. Tādējādi Makondo iedzīvotāji, kas vairs nepazina miegu, pārcēlās savdabīgā spēļu kāršu pretrunīgo spriedumu radītā pasaulē, kur tēvu atceras tikai neskaidri kā melnīgsnēju, aprīļa sākumā šeit parādījušos vīrieti, māte pavīd atmiņā kā tumšmataina, iedegusi sieviete ar zelta gredzenu kreisās rokas pirkstā, bet paša dzimšanas diena saistās ar pēdējo otrdienu, kad lauru kokā dziedāja cīrulis. Šādu izdarību satriektais Hosē Arkādio Buendija nolēma konstruēt atmiņas mašīnu, kādu jau agrāk bija iecerējis, lai labāk atcerētos čigānu brīnumainos izgudrojumus un atklājumus. Tas darbības pamatā vajadzēja likt iespēju katru rītu no paša sākuma līdz dotajam brīdim pārlūkot cilvēka dzīves ritējumā uzkrātās zināšanas. Hosē Arkādio Buendija šo mašīnu iztēlojās kā rotējošu vārdnīcu, kuras centrālajā asī nosēdies cilvēks, ar kloķi rīkodamies, nedaudz stundu laikā gar acīm liktu aizslīdēt visiem dzīves norisei nepieciešamiem apjēgumiem. Viņš bija aizpildījis jau gandrīz četrpadsmittūkstoš kartīšu, kad uz klajienes ceļa, sēri pašķindinādams zvārgulīti par zīmi, ka pieder pie aizmigt spējīgajiem, parādījās ērmīgs večuks ar auklām pārsietu, izļodzījušos lādi rokā. Vēl viņš stūma ar melnām lupatām pārsegtus rateļus. Večuks tiešā ceļā devās uz Hosē Arkādio Buendijas māju.

Visitasjona atvēra durvis, taču atnācēju nepazina un nodomāja, ka tas ir kāds apkārt staigājošs tirgonis, kam vēl nav

zināms, ka aizmirstības dūksnājā neglābjami iestigušajā pilsētiņā neviens neko nepirks. Vecais vīrs izskatījās pārlieku novārdzis. Lai gan pat viņa balss aiz neziņas skanēja pavisam drebelīgi un rokas šķita šaubāmies par to, vai apkārtējās lietas patiesi pastāv, bija redzams, ka viņš ieradies no tādas pasaules, kur cilvēki vēl spēj aizmigt un nav zaudējuši atmiņu. Kad Hosē Arkādio Buendija iznāca pie ciemiņa, vecūksnis sēdēja viesistabā, apvēdinādamies ar salāpītu, melnu platmali, un vērīgi lasīja pie sienas salipinātos uzrakstus. Namatēvs ar svinīgiem cieņas apliecinājumiem sveicināja atnācēju, jo baidījās, ka reiz to pazinis un tikai tagad aizmirsis. Tomēr večuks manīja viņa izlikšanos un juta, ka ir aizmirsts, taču ne ar sirdi, kad aizmirstība vēl par labu vēršama, bet gan citādā — nežēlīgākā un nekādi vairs neglābjamā iznīcības jomā, kas viņam bija labi pazīstama, jo šādu aizmirstību līdzi nes nāve. Un tad viņš visu saprata. Atnācējs atvēra ar dažādiem nenosakāmiem priekšmetiem pieblīvēto lādi, izņēma no tās šķirstiņu ar daudziem flakoniņiem un deva Hosē Arkādio Buendijam iedzert nomierinošas krāsas šķidrumu, kas mirklī izgaismoja viņa atmiņu. Acis viņam kļuva valgas aiz asarām, jau pirms viņš sevi saredzēja šajā ērmotajā istabā, kur pie visiem priekšmetiem piestiprinātas zīmītes, jau pirms viņš bija paguvis nokaunēties par pārgudrajām, uz sienām sarakstītajām nejēdzībām, jau pirms viņš spējā līksmes atspulgā pēkšņi pazina atnācēju. Tas bija Melkiadess.

Kamēr Makondo svinēja atmiņas atgūšanu, Hosē Arkādio Buendija un Melkiadess norausa putekļus no senās draudzības. Čigāns bija nospriedis apmesties pilsētiņā uz dzīvi. Viņš patiesi savulaik jau bija miris, taču atgriezies šajā saulē, jo nav spējis izturēt aiznāves vientulību. Tā kā paša dzimta viņu vairs nebija pieņēmusi un par sodu pārmērīgai uzticībai, kādu viņš bija izrādījis dzīvei, Melkiadesam bija atņemtas arī visas pārdabiskās spējas, viņš bija nolēmis patverties šajā nāvei vēl svešajā pasaules nomalē, lai šeit nodibinātu dagerotipijas laboratoriju.

I losē Arkādio Buendija par šo izgudrojumu vēl nebija neko dzirdējis. Bet, ieraudzījis sevi pašu un visu savu ģimeni uz mūžu mūžiem fiksētus saulaini vizmojošā metāla plāksnītē, viņš aiz izbrīna kļuva vai mēms. Šajā laikā tad nu arī radies apsūbējušais dagerotipijas uzņēmums, kur redzams Hosē Arkādio Buendija ar izspūrušiem pelnu krāsas matiem, iecietināto, ar metāla pogu sastiprināto krekla apkakli, svinīgi izbrīnēto seju, kas aiz smiekliem pamirušajai Ursulai deva ieganstu zoboties, ka viņš izskatoties pēc “bailīga ģenerāļa”. Patiesi — tajā dzidrajā decembra rītā, kad tika izdarīts uzņēmums, Hosē Arkādio Buendija bija nobijies, jo domāja, ka cilvēce, šādā veidā pārceldamās uz metāla plāksnītēm, maz pamazām izzudīs. Dīvaini, bet šoreiz, it kā ierastajām lomām apmainoties, Ursula izkliedēja vīra bažas. Un tāpat viņa, aizmirsdama senseno nepatiku, nosprieda, ka Melkiadess var apmesties viņu mājā, lai gan pati nekad neļāva sevi uzņemt dagerotipijā, tāpēc ka (runājot Ursulas pašas vārdiem) viņa negribot saviem mazbērniem kļūt par izsmieklu. Uzņēmuma izdarīšanas dienas rītā viņa uzposa bērnus vislabākajos uzvalkos, nopūderēja tiem seju un iedeva katram pa ēdamkarotei kaula smadzeņu novārījuma, lai mazajiem būtu pietiekami spēka pilnīgi nekustīgiem veselas divas minūtes nostāvēt Melkiadesa aparāta priekšā. Ģimenes attēlā, kurš, starp citu, ir vienīgais, Aureljāno redzams melna samta tērpā stāvam starp Amarantu un Rebeku. Sejā viņam tāds pats domīgums un acīs tas pats gaišredzīgais skatiens, ar kādu daudzus gadus vēlāk viņš gaidīs nošaušanu, stāvēdams soda izpildes nodaļas šauteņu stobru priekšā. Taču jauneklis tad vēl nebija dzirdējis sava likteņa brīdinājumu. Viņš bija tikai prasmīgs zeltkalis, kas godprātīgā un apzinīgā darba dēļ bauda cieņu plašā apkaimē. Darbnīcā, kur bija iekārtota arī Melkiadesa bezjēdzīgā laboratorija, Aureljāno gandrīz nemaz nebija jūtams. Viņš šķita pārcēlies citas pasaules jomās, kamēr viņa tēvs ar Melkiadesu, skaļi klaigādami, iztirzāja Nostradamusa paredzējumus, šķindināja

pudeles un vanniņas, palaikam, juceklīgā jezgā ik uz soļa klupdami un ar elkoņiem grūstīdamies, izšļakstīja skābes vai izšķieda bromsudrabu. Pašaizliedzīgais darbs un reizē lietišķā savu interešu ievērošana drīz vien deva Aureljāno iespēju pelnīt vairāk naudas nekā Ursulai ar tās jaukajiem cukurdzīvnieciņiem. Bet vienlaikus kaimiņi nevarēja vien nobrīnīties, kā gan Aureljāno, pilnīgi nobriedis un visādi piemērots puisietis, vēl nav iepazinis meitiešus. Un patiesi — viņam vēl nebija piederējusi neviena sieviete.

Mēnesi vēlāk atgriezās vecais pasaules apceļotājs Fransisko Vīrišķis, kam bija jau kādi 200 gadi. Pilsētā viņš parādījās jo bieži, lai uzstātos ar pašsacerētām dziesmām, kurās sīki jo sīki pavēstīja visu tālajā ceļā no Manaures līdz purvaines viņam galam pieredzēto. Ja ļaudīm uzradās vajadzība nosūtīt kādu vēsti vai izplatīt kādas ziņas, vajadzēja tikai samaksāt Fransisko Vīrišķim divus sentavo, lai viņš tās iekļautu savā repertuārā. Tādējādi Ursula pavisam nejauši uzzināja par savas mātes nāvi, jo kādu vakaru, ilgodamās ko dzirdēt par pazudušo Hosē Arkādio, bija noklausījusies klaidoņa dziesmās. Par Fransisko Vīrišķi vecūksnis bija iedēvēts tāpēc, ka, sacenšoties dziesmu sacerēšanā ar pašu nelabo, viņš to bija pieveicis. Vecais blandonis, kura īsto vārdu neviens nezināja, no Makondo bija pazudis bezmiega sērgas laikā, bet tagad pēkšņi atkal parādījās Katarīno mājā. Visi pilsētiņas iedzīvotāji pulcējās tur, lai noklausītos Fransisko Vīrišķa dziedāšanā un uzzinātu, kas jauns pasaulē. Šoreiz viņam līdzi bija ieradies kāds tik izļumējis sievišķis, ka to šūpuļkrēslā vajadzēja nest četriem indiāņiem, un pavisam jauniņa bezpalīdzīga izskata mulatu meitene, kas to aizsedza no saules ar lietussargu. Arī Aureljāno vakarā bija aizgājis pie Katarīno. Fransisko Vīrišķis kā milzīgs hameleons sēdēja ziņkāru tēvaiņu ielenkumā. Čērkstošā balsī dziedādams, viņš pavēstīja jaunākās ziņas, pavadīdams sevi uz sagrabējuša akordeona, kuru viņam Gvajanā kādreiz bija uzdāvinājis sers Valters Reilijs,

un ar lielajām, sāļā jūras ūdens izkremstajām ceļavīra pēdām takti piesizdams. Telpas viņā galā bija durvis, pa kurām cits pēc cita dibenistabā iegāja puisieši. Pie šīm durvīm šūpuļkrēslā sēdēja un ar vēdekli apvēdījas resnā matrona. Katarīno, aiz auss .uzspraudusi mākslīgu rozes ziedu, sanākušajiem vīriešiem pārdeva tases ar labi norūgušu cukurniedru sīvo un izmantoja katru izdevīgu gadījumu, lai vīriem pieskartos nepiedienīgās vietas. Ap pusnakti gaiss telpā bija tāds, ka tur varēja pakārt cirvi. Aureljāno līdz galam noklausījās jaunākās ziņas, taču nedzirdēja nekā tāda, kas varētu interesēt viņa ģimeni. Puisis jau grasījās doties mājup, kad matrona pamāja viņam ar roku.

-  Ieej tu arī, viņa teica. Tas maksā tikai divdesmit sentavo.

Aureljāno iemeta naudas gabalu krūzē, ko izļumējusī veča turēja klēpī, un iegāja blakus istabā, pats nezinādams, kālab to dara. Jauniņā mulate ar kuces zīdekļiem līdzīgām krūtīm pilnīgi kaila gulēja gultā. Pirms Aureljāno istabā jau bija iegājuši sešdesmit trīs puisieši. Tik daudz reižu ieelpotais un atkal izelpotais, ar sviedriem un nopūtām pārsātinātais gaiss šķita jau apglumējis. Meitene noņēma sviedros izmirkušo palagu un lūdza Aureljāno to paturēt aiz viena gala. Tas bija smags, gluži kā brezenta gabals. Katrs savā galā turēdami, viņi to sagrieza grīstē, līdz palags atguva parasto svaru. Pēc tam apvērsa arī paklāju, kam no otras puses cauri spiedās sviedri. Aureljāno ilgojās, lai šī nodarbe nekad nebeigtos. Mīlas teorētisko mehānismu puisis zināja, bet ceļgali viņam bija kļuvuši tik slābani, ka viņš tikai ar pūlēm varēja nostāvēt un, lai gan visu augumu pārplūdināja durstīgas tirpas, tā vien gribējās atbrīvoties no kādas iekšienē samilzušas smagmes. Kad meitene bija beigusi sakārtot guļvietu un aicināja viņu izģērbties, Aureljāno noburkšķēja muļķīgu izskaidrojumu: “Man lika ienākt teitan. Iemest krūzē divdesmit sentavo un piekodināja ilgi neuzkavēties.” Meitene saprata puiša apmulsumu. “Ja tu, ārā iedams, iemetīsi vēl otrus divdesmit sentavo, tad vari palikt drusku ilgāk,” viņa liegā balsī paskaidroja.

Aiz kauna nezinādams, ko iesākt, Aureljāno izģērbās, taču nespēja atbrīvoties no mokošas iedomas, ka viņa kailums nespēj izturēt nekāda salīdzinājuma ar brā|a varenību. Par spīti visām meitenes pūlēm, viņu pārņēma arvien lielāka vienaldzība un viņš jutās bezgala vientuļš. “Es iemetīšu vēl trešo reizi divdesmit sentavo,” izmisušā balsī viņš aizbildinājās. Meitene klusēdama viņam pateicās. Mugura viņai bija nobružāta gluži jēla. Āda uz ribām izskatījās kā uzspīlēta. Pārmēra nogurumā elpa aprauta. Pirms divi gadiem, tālu no šejienes aizmiegot, viņa esot atstājusi sveci nenodzēstu un pamodusies liesmu lokā. Mājele, kurā viņa dzīvoja kopā ar vecmāmuļu, nodegusi. Kopš tā laika veča viņu vadājot apkārt no vienas vietas uz otru, par divdesmit sentavo guldīdama kopā ar vīriešiem, lai tādējādi tiktu atlīdzināta nodedzinātās mājeles vērtība. Pēc meitenes aplēses viņai vēl desmit gadu katru nakti jāpieņem septiņdesmit vīriešu, jo jāsedzot arī ceļa izdevumi, jāsagādājot abām iztika, kā arī jāsamaksājot indiāņiem par vecmāmuļas pārnēsāšanu. Kad matrona otro reizi pieklauvēja pie durvīm, Aureljāno izgāja laukā, neko neizdarījis. Aiz samulsuma viņam nāca raudas. Augu nakti viņš neaizvēra ne acu, domādams par meiteni dīvainā žēluma un iekāres sajaukumā. Viņš izjuta nevaldāmu tieksmi meiteni mīlēt un par viņu rūpēties. Gaismiņai svīstot, bezmiega un drudža nogurdināts, viņš visā nopietnībā nolēma viņu apprecēt, lai atbrīvotu no vecmāmuļas despotijas un katru nakti izbaudītu to apmierinājumu, ko viņa parasti sniedza septiņdesmit vīriešiem. Taču pulksten desmitos no rīta, kad Aureljāno ieradās pie Katarīno, meitenes pilsētā vairs nebija.

Laiks remdināja viņa neprātīgo apņēmību, bet neveiksmes sajūtu vērta vēl skaudrāku. Patvērumu viņš meklēja darbā. Lai noslēptu savu apkaunojošo nespēju, Aureljāno nolēma visu mūžu nodzīvot, nepieskaroties sievietei. Bet Melkiadess pa šo laiku paguva metāla plāksnītēs iemūžināt visu, kas vien Makondo pilsētā bija iemūžināms, un nodeva dagerotipijas laboratoriju

|.ui gluži neprātīgajam Hosē Arkādio Buendijam, kurš gribēja 10 izmantot, lai sniegtu zinātnisku Dieva esamības pierādījumu. Pielietojot komplicētu procesu ar dažādos mājas nostūros izdarītiem ekspozīcijas daudzkārtīgiem uzslāņojumiem, agrāk vai vēlāk uz plates vajadzēja parādīties Dieva attēlam, ja vien I )ievs vispār ir, vai arī reizi par visām reizēm tiks darīts gals apgalvojumam par tā esamību. Savukārt Melkiadess nodevās padziļinātiem Nostradamusa atziņu skaidrojumiem. Smakdams i/.balējuša samta vestē, viņš kaut ko kricelēja uz papīra ar sīkām zvirbuļa kājām līdzīgajām rokām, uz kuru pirkstiem samauktie gredzeni jau sen bija zaudējuši pagātnes zvīļojumu. Vienu nakti Melkiadesam likās — viņš atradis kādu uz Makondo attiecināmu pareģojumu. Tā kļūšot par mirdzošu pilsētu ar milzīgiem stikla namiem, kurā vairs nebūšot ne miņas no Buendiju dzimtas. “Kas tās par blēņām!” Hosē Arkādio Buendija sašuta. “Tie nebūs vis stikla, bet gan ledus nami, kā es to esmu nosapņojis, un tur mūžu mūžos iemājos kāds no Buendiju dzimtas.” Ursula visiem spēkiem nopūlējās, lai šajā trakomājā saglabātu kādas veselā saprāta paliekas. Savu cukurdzīvnieciņu izstrādi viņa paplašināja, uzceļot krāsni, no kuras grozs pēc groza nāca cepumi, kā arī daždažādi krējuma pīrādziņi, bulciņas un smalkmaizītes, ko dažu stundu laikā izpārdeva uz klajieni vedošos ceļos. Ursulai jau bija tie gadi, kad cilvēkam būtu tiesības uz atpūtu, taču viņa kļuva aizvien rosīgāka. Viņa bija tik aizņemta ar saviem plaukstošajiem pasākumiem, ka reiz novakarē, kamēr Visitasjona mīklā iejauca cukuru, aiz izklaidības palūkojusies pa logu, ieraudzīja sētā sēžam divas svešas, skaistas meitenes, kas rēnajā rieta gaismā uz rokdarbu rāmja ko izšuva. Tās bija Rebeka un Amaranta. Abas tikko bija nometušas vecmāmuļas nāves dēļ trīs gadus nelokāmā stingrībā valkātās sēru drānas un uzvilkušas krāsainus tērpus, kas tās pilnīgi pārvērta. Pretēji tam, ko varēja gaidīt, Rebeka no abām bija skaistākā. Āda viņai bija dzidra, acis lielas un rāmas, bet

burvīgās rokas šķita šujam ar neredzamiem dzīpariem. Amaranta bija augumā mazāka un izskatījās tūļīgāka, taču meitenes stājā varēja manīt nelaiķa vecmāmuļas dabisko cēlumu un iekšējo lepnumu. Blakus abām jaunavām Arkādio izskatījās pavisam pēc bērna, lai gan zēnā bija jaušami vectēva vienreizējie fiziskie dotumi. Viņš bija apņēmies Aureljāno vadībā apgūt zeltkaļa amatu, tāpat Aureljāno viņam bija iemācījis lasīt un rakstīt. Ursula atskārta, ka drīzumā māja būs ļaužu pilna, ka viņas bērni pēc neilga laika apprecēsies un tiem savukārt radīsies bērni, tāpēc telpu trūkuma dēļ ģimenei vajadzēs sadalīties. Sameklējusi ilgu gadu sūrā darbā sakrāto naudu, viņa nolīga amatniekus, lai māju paplašinātu. Ursula lika izbūvēt viesu pieņemšanai paredzētu plašu zāli, mazāku, toties ērtāku un dzestrāku ikdienas vajadzībām domātu dzīvojamo telpu, ēdamistabu ar galdu divpadsmit cilvēkiem, pie kura varētu novietoties ģimenes locekļi, kā arī ciemiņi, deviņas guļamistabas ar logiem uz iekšējo pagalmu un plašu galeriju ar apmali begoniju un paparžu podiem, kurus no dienvidus svelmes nosedza rožu dēstījumi. Tāpat tika paplašināta virtuve, lai tajā varētu izvietot divus pavardus, un nojaukts vecais pieliekamais kambaris, kurā Pilāra Ternēra savulaik bija zīlējusi nākotni Hosē Arkādio, bet tā vietā uzcelts jauns, divas reizes plašāks visai ģimenei pietiekama daudzuma pārtikas produktu uzglabāšanai. Iekšējā pagalmā kastaņkoka pavēnī pēc Ursulas norādījumiem uzbūvēja divas mazgātavas — vienu sievietēm, otru vīriešiem, bet dziļāk sētā — lielu zirgu stalli, ar stiepļu sietu apjoztu vistu novietni, kūti govju slaukšanai, kā arī visiem četriem debess vējiem atklātu putnu māju, kur pēc pašu patikas varēja patverties klaiņojošie spārnaiņi. Ursula staigāja mūrnieku un namdaru bara pavadībā, it kā viņu būtu apsēdis vīra nemierīgais gars, norādīdama, no kuras puses jākrīt gaismai vai jāplūst siltumam, un sadalīdama apkārtējo telpu tā, it kā tai nebūtu nekādu robežu. Primitīvais Makondo dibināšanas dienās uzceltais

mājoklis tagad bija pieblīvēts ar būvmateriāliem un darbarīkiem, visur rosījās nosvīduši strādnieki, lūgdami mājniekus nemaisīties viņiem pa kājām, nemaz neapjēgdami, ka tieši viņi paši visiem ir par traucēkli, un nezinādami, kur grūst maisu ar i ilvēku kauliem, kurš ar savu dobjo klakšķēšanu ik uz soļa tiem gadījās ceļā. Un šajā jezgā, nedzēstu kaļķu putekļu virmā un darvas dvingā neviens tā arī lāgā neapjauta, kā no zemes dzīlēm i/nirst ne rikai pilsētā visdižākais, bet reizē arī visā klajienes apvidū visviesmīlīgākais un dzestrākais nams. Hosē Arkādio Kuendija, kas pat šajā kataklizmā nebija pārtraucis mēģinājumus uztvert Dieva esamības izpausmi, to apjauta vismazāk. Jaunā māja bija jau gandrīz pabeigta, kad Ursula izrāva vīru no viņa rēgu pasaules, lai paziņotu, ka saņemts rīkojums fasādi nokrāsot zilā, nevis baltā krāsā, kā viņi bija iecerējuši. Ursula laulātam draugam parādīja piesūtīto, uz oficiāla papīra uzrakstīto pavēli. Hosē Arkādio, īsti nesapratis, ko sieva viņam saka, izpētīja parakstu uz papīrīša.

-   Kas tas tāds par putnu?

-          Pilsētas priekšnieks, paskaidroja bēdu nomāktā Ursula.

-   Sakās esam valdīšanas atsūtīts varasvīrs.

Pilsētas priekšnieks dons Apolinārs Moskote bija ieradies Makondo klusītēm. Viņš apmetās Hakoba viesnīcā, ko bija iekārtojis viens no pirmajiem arābiem, kas šeit ieradās, lai iemainītu papagaiļus pret dažādiem nieciņiem, un jau nākamajā dienā noīrēja istabiņu ar durvīm tieši uz ielu turpat pāris kvartālu attālumā no Buendiju mājas. Novietojis tajā no Hakoba nopirktu galdu un krēslu, viņš pie sienas uzkarināja līdzi atvesto republikas ģerboni un uz durvīm ar lieliem burtiem uzrakstīja: “Pilsētas priekšnieks.” Viņa pirmais rīkojums bija nokrāsot visas mājas zilā krāsā par godu nacionālās neatkarības dienai. Hosē Arkādio Buendija, kas ieradās ar pavēles norakstu rokā, atrada priekšnieku trūcīgajā kantorī uzkarinātā guļamtīklā. “Vai jūs rakstījāt šo papīrīti?” viņš tam pavaicāja. Dons Apolinārs,

vīrs jau gados, dzīvs un kustīgs, taču pēc izskata diezgan pabikls, atbildēja apstiprinoši. “Ar kādām tiesībām?” Hosē Arkādio Buendija atkal noprasīja. Dons Apolinārs Moskote parakņājās galda atvilktnē, izņēma kādu papīrīti un rādīja to atnācējam. “Esmu iecelts par šīs pilsētas priekšnieku,” viņš paskaidroja. Hosē Arkādio pat nepaskatījās uz dokumentu.

-   Teitan mēs nerīkojamies ar papīriem, viņš mierīgi noteica. Un reizi par visām reizēm lieciet aiz auss — mums nav nekādas vajadzības pēc priekšniekiem, jo teitan tiem nav nekādu pakaļnieku.

Arī par šo piezīmi dons Apolinārs Moskote neuztraucās. Hosē Arkādio Buendija tikpat mierīgi, balsi nepaceldams, sīki viņam izstāstīja, kā savulaik ciemats ticis dibināts, kā viņi sadalījuši zemi, ierīkojuši ceļus, darījuši visu nepieciešamo, neuzplijoties valdīšanai, taču arī viņus neviens neesot apgrūtinājis. “Mēs esam tik mierīgi ļaudis, ka neviens no mums vēl nav miris pats savā nāvē,” viņš teica. “Jūs taču redzat, ka mums vēl nav pat kapsētas.” Viņš nežēlojās, ka valdība nav ieceļotājiem palīdzējusi. Gluži otrādi — viņš pauda prieku par to, ka līdz šim neviens nav traucējis viņu mierīgo izaugsmi, un izteica cerību, ka tā būs arī turpmāk, jo viņi taču neesot šeit apmetušies tādēļ, lai pirmais ieklīdenis no ārienes viņus pamācītu, kas un kā darāms. Dons Apolinārs, kas bija uzvilcis tādus pašus baltus svārkus, kādas viņam bija bikses, ne uz brīdi nezaudēja ne nieka no savas uzvedības solīduma.

-Ja nu jūs gribētu teitan apmesties kā jebkurš cits vienkāršs un parasts pilsonis, mēs jūs ar prieku pieņemtu, Hosē Arkādio Buendija beidza. Bet, ja jūs radāt nekārtības, mēģināt ļaudīm nosacīt, ka mājas viņiem krāsojamas zilā krāsā, tad jūs varat savākt savas panckas un lasīties prom, no kurienes esat nācis. Bet mana māja būs un paliks balta kā dūja.

Dons Apolinārs nobālēja. Soli atkāpies un sakodis zobus, lai balsij piešķirtu bargāku skanējumu, viņš paziņoja:

-   Uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt, ka esmu apbruņots.

Hosē Arkādio Buendija pat nemanīja, kurā brīdī rokās ieplūda tas pats jaunības spars, kas savulaik ļāva viņam nogāzt zemē /irgu. Sagrābis donu Apolināru Moskoti aiz svārku atlokiem, viņš to pacēla savu acu augstumā.

-   Es jums palīdzēšu, viņš teica, jo uzskatu par labāku jūs kādu brīdi stiept dzīvu, nevis pēc tam visu mūžu vazāt līdzi atmiņas par mironi.

Un tā viņš pilsētas priekšnieku, aiz svārku atlokiem turēdams, iznesa ielas vidū, kur nolika to uz abām kājām, ar seju uz klajienes ceļa pusi. Bet pēc nedēļas pārvaldnieks atgriezās ar sešiem baskājainiem un noplukušiem, ar šautenēm apbruņotiem kareivjiem un vēršu vilktu ori, kurā sēdēja viņa sieva un septiņas meitas. Drusku vēlāk ieradās divi vēršu pajūgi ar mēbelēm, lādēm un iedzīves piederumiem. Ģimeni viņš iemitināja Hakoba viesnīcā, līdz izdosies sameklēt tai kādu mājvietu, bet pats atkal atvēra savu kantori, pie kura tagad sardzē stāvēja divi kareivji. Makondo dibinātāji, pilni apņēmības padzīt iebrucējus, kopā ar saviem vecākiem dēliem ieradās pie Hosē Arkādio Buendijas, lai stātos viņa rīcībā. Taču Hosē Arkādio Buendija atteicās ko uzsākt, jo dons Apolinārs Moskote bija atgriezies ar sievu un meitām un nebūtu godprātīga vīra darbs pazemot savu tuvāko viņa ģimenes acu priekšā. Tāpēc Hosē Arkādio Buendija bija nolēmis šo lietu nokārtot mierīgā ceļā.

Šoreiz pie pilsētas priekšnieka viņu pavadīja Aureljāno. Jau tolaik puisis bija sācis audzēt melnas, galos ar līmi ieziestas, smaili savirpinātas ūsas un tāpat viņa balsij piemita jau kaut kas no tās izteiksmības, kas vēlāk viņam bija tik raksturīga karavīra gaitās. Bez ieročiem, ne aci neuzmetot pie durvīm stāvošajai sardzei, viņi iegāja priekšnieka kantorī. Dons Apolinārs Moskote nezaudēja cieņu. Viņš iepazīstināja atnācējus ar divām no savām meitām, kam tobrīd nejatiši gadījās būt kancelejā, — ar

sešpadsmit gadu veco Ampāro, tikpat melnīgsnēju kā viņu māte, un tikko deviņus gadus veco Remēdiosu, brīnišķīgu meiteni — ar maigu kā lilijas ādu un zaļām acīm. Abas meitenes bija graciozas un labi audzinātas. Tikko ciemiņi ienāca, viņas, nenogaidīdamas formālu iepazīstināšanu, piedāvāja tiem apsēsties. Taču abi atnācēji palika stāvam.

-   Labi, draudziņ, Hosē Arkādio Buendija paziņoja, jūs varat palikt, taču ne jau tāpēc, ka pie durvīm nostādīti šie plikadīdas ar dūmkokiem, bet aiz cieņas pret jūsu laulāto draudzeni un meitenēm.

Dons Apolinārs Moskote saminstinājās, bet Hosē Arkādio Buendija nedeva viņam iespēju atbildēt. “Tikai mēs izvirzām jums divus noteikumus,” viņš piebilda. “Pirmais — lai katrs mālē savu māju, kādā vien viņam patīk krāsā. Otrs — zaldāti uz līdzenas vietas lai vācas prom. Mēs paši par kārtību atbildam.” Priekšnieks pacēla labo roku ar izstieptiem pirkstiem.

-   Vai jūs dodat goda vārdu?

-   Es dodu ienaidnieka vārdu, Arkādio Buendija atcirta. Un sarūgtinātā balsi piebilda: Jo vienu lietu es jums gribētu pateikt — mēs ar jums uz laiku laikiem paliekam ienaidnieki.

To pašu pēcpusdienu kareivji no pilsētas aizvācās. Pēc dažām dienām Hosē Arkādio Buendijam izdevās sameklēt māju pilsētas priekšnieka ģimenei. Visi pilsētas iedzīvotāji nomierinājās, izņemot Aureljāno. Pilsētas priekšnieka jaunākā meita Remēdiosa, kas būtu varējusi būt arī paša Aureljāno meita, kaut kur viņa krūtīs turpināja viest saldu smeldzi. Tā bija gluži fiziska sajūta — tikpat kā kurpē iekļuvis zvirgzds, soli sperot, liek sevi manīt.

4.NODAĻA

Jaunā, kā dūja baltā māja tika iesvētīta ar balli. Ursulai šī iedoma bija radusies tajā pēcpusdienas cēlienā, kad viņa ieraudzīja, ka Rebeka un Amaranta jau pieaugušas par jaunavām. Varētu pat sacīt, ka galvenais iegansts uzsākt mājas pārbūvi bija vēlēšanās sagādāt meitenēm vietu, kur viņas pienācīgi varētu uzņemt ciemiņus. Lai šā nodoma spožumu nekas neaptumšotu, Ursula strādāja kā galeru vergs visu laiku, kamēr vien turpinājās būvdarbi, taču jau pirms to pabeigšanas viņa bija parūpējusies par visu glītumam un saimniecībai nepieciešamo, tostarp arī par pianolas iegādi, jo šim lieliskajam izgudrojumam vajadzēja izraisīt gan jaunatnes gaviles, gan visas pilsētas apbrīnu. Instrumentu atveda izjauktā veidā, iekravātu vairākās kastēs, kopā ar Vīnes mēbelēm, Bohēmijas kristālu, Indijas tirdzniecības sabiedrības piegādātiem traukiem, Holandes galdautiem, kā arī ar lielu daudzumu daždažādu lampu un svečturu, vāzēm, paklājiem un tepiķiem. Tirdzniecības nams, kas visu to piegādāja, uz sava rēķina atsūtīja itāliešu ekspertu, vārdā Pjetro Krespi, lai tas pianolu uzstādītu, noskaņotu, ierādītu pircējiem, kā ar instrumentu rīkoties, un tāpat arī iemācītu tiem modernās dejas, kas ietvertas sešos papīra ruļļos.

Pjetro Krespi bija blonds, jauns, tik skaists un labi audzināts vīrietis, kāds Makondo vēl nekad nebija redzēts. Viņš tā rūpējās par savu ietērpu, ka, par spīti spiedīgajai tveicei, strādāja, ģērbies ar sudrabu izšūtā ādas vestē un biezos tumša vilnas auduma svārkos. Sviedriem noplūdis, ieturēdams cieņas pilnu distanci pret mājas saimniekiem, viņš vairākas nedēļas pavadīja, ieslēdzies viesistabā, kur strādāja ar tādu pašu aizrautību kā Aureljāno savā zeltkaļa darbnīcā. Kādu rītu, durvis neatvēris un nevienu arī neuzaicinājis būt par notiekošā brīnuma liecinieku, Pjetro Krespi pianolā ielika pirmo papīra rulli, un tūdaļ mūzikas skaņu daiļumā un dzidrumā rimās apnicīgie āmuru klaudzieni un nemitīgie dēļu blākšķi, ar savu klusēšanu pauzdami visdziļāko apbrīnu. Visi traucās uz viesistabu. Hosē Arkādio pārsteidza ne tik daudz melodijas skaistums, cik instrumenta klaviatūras patstāvīgā darbošanās, un viņš tūdaļ zālē uzstādīja Melkiadesa dagerotipijas kameru cerībā iegūt neredzamā izpildītāja attēlu. To pašu dienu itālietis brokastoja kopā ar mājas ļaudīm. Rebeka un Amaranta, kas apkalpoja pie galda, bikli nolūkojās, cik veikli ar nazi un dakšiņu rīkojas eņģelim līdzīgā vīrieša bālās rokas, kuru pirkstos nebija neviena gredzena. Dzīvojamā istabā blakus zālei Pjetro Krespi mācīja viņām dejot. Meitenēm nepieskardamies, ar metronoma palīdzību taktēdams, viņš abām ierādīja dejas soļus, bet turpat draudzīgā modrībā, mācību laikā ne brīdi no istabas neiziedama, sēdēja Ursula. Šajās dienās Pjetro Krespi valkāja cieši piegulošas, elastīgas bikses un dejas kurpes. “Tev nemaz nav tik daudz ko raizēties,” vīrs sievu pamācīja. “Viņš taču nemaz nav puisietis.” Taču Ursula palika tikpat piesardzīga, līdz mācības beidzās un itālietis pazuda no Makondo. Pēc tam sākās gatavošanās svinībām. Ursula izveidoja ielūdzamo viesu sarakstu, kur izredzēto skaitā bija tikai Makondo dibinātāji un to pēcteči, izņemot Pilāras Ternēras ģimeni, jo Pilārai jau atkal bija uzradušies divi dēli no nezināmiem tēviem. Patiesībā tā bija šķiriska atlase, ko noteica draudzības jūtas, jo ielūgtie bija seni Hosē Arkādio Buendijas mājas draugi jau pirms došanās pārgājienā, kas beidzās ar Makondo dibināšanu, viņu dēli un mazdēli kopš bērna kājas

I>ija Aureljāno un Arkādio ierastie rotaļu biedri un tāpat viņu meitas vienīgās, kas nāca uz Buendiju māju, lai kopā ar Rebeku un Amarantu nodotos rokdarbiem. Lādzīgais pilsētas priekšnieks dons Apolinārs Moskote, kura aktivitāte izpaudās vien tādējādi, ka viņš no savas trūcīgās rocības pats uzturēja divus ar koka rundziņām apbruņotus policistus, patiesībā bija tīri dekoratīvs varas pārstāvis. Lai sagādātu iztikai vajadzīgos līdzekļus, viņa meitas bija atvērušas šūšanas darbnīcu, kur vēl izgatavoja mākslīgus ziedus un gvaijabas saldumus, bet dažkārt pēc pasūtinājuma sacerēja arī mīlas vēstulītes. Lai gan viņas bija tikušas un čaklas, vislabāk pieprata modernās dejas un skaistumā viņam pilsētā reti kāda spēja līdzināties, uz svinībām ielūgto skaitā viņas neiekļuva.

Kamēr Ursula un meitenes izkravāja mēbeles, spodrināja traukus un pie sienām sakarināja tikumīgās bildes, kur bija redzamas ar rozēm pušķotās laivās braucošas daiļavas, tādējādi iedvesdamas jaunu dzīvību namdaru atstātajām kailajām sienām, Hosē Arkādio Buendija atteicās no Dieva attēla meklējumiem, jo bija pārliecinājies, ka vispār nekāda Dieva nav, un izjauca pianolu, lai izpētītu tās darbības noslēpumus. Divas dienas pirms svētku sarīkojuma, rakņādamies taustiņu un veserīšu kaudzēs, kurās arvien kas palika pāri, un nopūlēdamies ar stīgu mudžekli, kas, vienā galā atrisinātas, otrā tūlīt savērpās skrudzēs, viņš ar Dievu uz pusēm kaut kā atkal instrumentu sameistaroja. Nekad mājā vēl nebija piedzīvota tāda tekalēšana un skraidīšana kā šajās dienās, taču jauniegādātās petrolejas lampas iedegās noteiktā datumā un stundā. Vēl pēc sveķiem un valgiem kaļķiem smaržojošās mājas durvis atvērās, un Makondo dibinātāju bērni un mazbērni, iepazinušies ar paparžu un begoniju galeriju, klusajām istabām un smalku aromātu izstrāvojošo rožu dārzu, sapulcējās viesu zālē, kur sadrūzmējās ap nevienam nezināmo brīnumu, kas stāvēja, pārsegts ar baltu palagu. Tie no viesiem, kas parasto pianoforte bija jau diezgan redzējuši

citās klajienes pilsētās, jutās mazliet vīlušies, taču visdziļāks bija Ursulas sarūgtinājums, kad instrumentā tika ielikts pirmais rullis, lai Amaranta un Rebeka atklātu dejas, bet mehānisms atteicās darboties. Jau gandrīz pilnīgi aklais un aiz vecuma nespēka turpat vai pīšļos sabirstošais Melkiadess nopūlējās kaut ko atcerēties no savām sendienu gudrībām, lai instrumentu atdzīvinātu. Beidzot Hosē Arkādio Buendija pilnīgi neviļus izkustināja kādu iestrēgušu detaļu un pianola vispirms iekurkstējās, bet pēc tam izverda burbuļojošam avotam līdzīgas juceklīgas skaņu šaltis. Nežēlīgi zvetēdami pa šā un tā uz labu laimi savilktām un visai drosmīgi noskaņotām stīgām, sparīgi lēkājošie veserīši palaikam pat izrāvās no stiprinājuma svirām, taču neatlaidīgākie viesi prata izvairīties no visām melodijas krāču zemūdens radzēm, un dejas turpinājās līdz pat rītausmai. Ne jau velti viņu tēvi bija drosmīgie pārceļotāji, kas, meklēdami rietumu jūru, pārvarēja nepārejamas kalnu grēdas.

l’jetro Krespi atkal ieradās, lai salabotu sabojāto pianolu. Rebeka un Amaranta palīdzēja viņam kārtot sajauktās stīgas, reizē ar viņu pasmiedamās par samudžinātajiem valšiem. Itālietis bija tik korekts un tik godprātīgs, ka Ursula šoreiz atteicās no uzraudzības. Viņa aizbraukšanas priekšvakarā, izmantojot salabotās pianolas palīdzību, tika sarīkotas dejas, lai jaunekli godam izvadītu. Kopā ar Rebeku viņš virtuozi nodemonstrēja modernās dejas. Grācijā un veiklībā no viņiem neatpalika Arkādio un Amaranta. Taču deju skati vajadzēja pārtraukt, jo Pilāra Ternēra, kas stāvēja durvīs kopā ar citiem ziņkārīgajiem, saplūcās ar kādu sievu, kura bija iedrošinājusies piezīmēt, ka jaunajam Arkādio esot meitieša dibens. Ap pusnakti Pjetro Krespi atvadījās, noturēdams īsu, izjustu runu un solīdamies drīz atkal atgriezties. Rebeka pavadīja viņu līdz durvīm, bet, kad māja bija noslēgta un visas ugunis izdzēstas, aizgāja uz savu istabu izraudāties. Tās bija neremdināmas, vairāku dienu ilgas raudas, kuru iemeslu nezināja pat Amaranta. Rebekas savrupība nevienam

nebija nekāds pārsteigums. Lai gan viņa šķita atklāta un sirsnīga, patiesībā Rebeka bija ar noslēgtu raksturu un neizdibināmu sirdi. Viņa, skaista meitene ar smuidriem un spēcīgiem locekļiem, vēl aizvien labprāt pakavējās vecajā šūpuļkrēslā, ar kuru kopā savulaik bija šeit ieradusies, lai gan tagad tas bija pavisam sašķobījies, daudzkārt labots un palicis bez roku balsta. Neviens nemanīja, ka pat vēl tagad Rebeka ir saglabājusi ieradumu zīžļāt pirkstu. Tālab viņa jo bieži ieslēdzās mazgātavā un bija pieradinājusies gulēt ar sienmalai pievērstu seju. Reizumis pat gadījās, ka Rebeka, kopā ar draudzenēm begoniju galerijā strādādama rokdarbus, zaudēja sarunas pavedienu un norija dažu labu sāļu asaru, redzot dārzā valgās zemes taciņas un slieku uzvandītās augsnes piciņas. Slepenā iekāre, kas reiz bija iznīdēta ar apelsīnu un rabarberu dziras palīdzību, pamodās ar neatvairāmu spēku, kad meitenei uznāca raudas. Pamazām viņa atkal sāka ēst zemi. Pirmo reizi viņa to darīja vairāk aiz ziņkāres, būdama pārliecināta, ka augsnes šķebīgā garša būs labākais līdzeklis pret uzradušos kārdinājumu. Un patiesi — viņa zemi tūlīt izspļāva. Taču, pieaugošā vilinājuma pieveikta, atkal ļāvās savādajai tīksmei. Sākotnējā iekāre pamazītēm atdzīvojās, elementārie minerāli iegaršojās, un neparastā ēdmaņa sagādāja dziļu apmierinājumu. Rebeka sabēra zemi kabatās un slepus, nevienam nemanot, pa šķipsniņai vien to notiesāja, izjuzdama reizē savādu laimi un ciešanas. Tajā pašā laikā draudzenēm viņa ierādīja grūtākos izšūšanas paņēmienus vai arī tērzēja ar vīriešiem, kas nebija tā vērti, lai viņu dēļ kremstu no sienām izskrubinātas apmetuma drupačas. Apēstās zemes saujas šķita tuvinām un dzīvāku padarām vienīgo vīrieti, kura dēļ varēja ļauties šādam pazemojumam, jo likās—, pateicoties zemei, pa kuru viņš pasaules viņā malā staigā ar smalkajiem lakādas zābaciņiem, Rebekā ieplūstu viņa spars un asiņu kvēle, saplūzdami ar sājo minerālu garšu mutē un rimtuma nogulsnēm sirdī. Kādu pēcpusdienu, neko tuvāk nepaskaidrodama, Ampāro Moskote palūdza atļauju

apskatīt pārbūvēto māju. Negaidītā apmeklējuma samulsinātas, Amaranta un Rebeka viņu saņēma ar vēsu pieklājību, izrādīja viešņai māju, lika paklausīties pianolas spēli un pacienāja ar apelsīnu dzērienu un cepumiem. Ampāro izturējās ar tādu cieņu un personības valdzinājumu, ka viņas labā uzvedība atstāja dziļu iespaidu uz Ursulu, kas tikai īsu brīdi bija pavadījusi kopā ar viešņu. Pēc pāris stundām, kad sarunas sāka jau izsīkt, Ampāro, izmantodama Amarantas neuzmanību, slepus pasniedza Rebekai vēstulīti. Rebeka paguva uz aploksnes tikai ievērot savu vārdu — augsti godājamai donjai Rebekai Buendijai —, kas bija izzīmēts tajā pašā akurātajā rokrakstā, ar to pašu zaļo tinti un tādā pašā glītā vārdu sakārtojumā kā reizē ar pianolu izsniegtā pamācība. Rebeka ar pirkstu galiem salocīja vēstuli un ļāva tai ieslīdēt aiz ņiebura, uzmezdama Ampāro Moskotei bezgala pateicības pilnu skatienu, kurā viedās solījums turēties ar jauno draudzeni kopā līdz pat kapa malai.

Ampāro Moskotes un Rebekas pēkšņā draudzība pamodināja Aureljāno cerības. Atmiņas par mazo Remēdiosu nebija pārstājušas viņu urdīt, taču redzēt meiteni nebija nekādu cerību. Kad Aureljāno staigāja pa pilsētu kopā ar saviem tuvākajiem draugiem Magnīfiko Visbalu un Herineldo Markesu, kas bija pārceļotāju dēli ar tādiem pašiem uzvārdiem, viņš aizvien meklējoši ielūkojās Moskotes meiteņu šūšanas darbnīcā, taču tur manīja tikai vecākās māsas. Ampāro Moskotes apciemojumi Buendiju mājā bija tikpat kā solījums. “Viņai jāatnāk kopā ar māsu,” Aureljāno klusā balsī sev iegalvoja. “Viņai jāatnāk!” Un viņš tik bieži un ar tādu pārliecības spēku to atkārtoja, ka reiz pēcpusdienas cēlienā, darbnīcā darinot zelta zivtiņu, puisī piepeši uzviļņoja atskārta, ka meitene dzirdējusi viņa aicinājumu un uz to atsaukusies. Un patiesi — pēc brīža viņš izdzirda bērnišķīgu balsi, juzdams sirdī ieplūstam izbīļa ledus saltumu, pacēla acis un ieraudzīja durvīs stāvam meitenīti rožainā organdi kleitiņā un baltās kurpītēs.

-  Tur neej, Remēdiosa, Ampāro Moskote no galerijas brīdināja. Netraucē darbā!

Bet Aureljāno neļāva meitenītei apjēgt dzirdētos vārdus. Pacēlis zelta zivtiņu aiz važiņas, kas rēgojās tai no mutes, viņš teica:

-   Nāc vien iekšā!

Remēdiosa piegāja tuvāk un kaut ko iejautājās par zivtiņu, bet Aureljāno nespēja atbildēt, jo balsi viņam bija aizcirtis ašs elpas trūkums. Viņš ilgojās mūžam palikt tā kopā ar šo lilijām līdzīgo sejas vizmojumu, kopā ar šīm smaragda acīm, pavisam cieši blakus šai balsij, kas ik vārda galā viņu godināja par senjoru gluži tādā pašā cieņā, kādā viņa runājās ar savu tēvu. Melkiadess dirnēja kaktā pie rakstāmgalda, kur kricelēja nesaburtojamas rakstu zīmes. Aureljāno pēkšņi ienīda vecūksni. Nekā cita viņš nevarēja darīt kā vien piedāvāt Remēdiosai savu zelta zivtiņu, taču meiteni šis piedāvājums tā izbiedēja, ka viņa spēji izmetās no darbnīcas. Todien Aureljāno zaudēja slēpto pacietību, ar kādu viņš līdz šim bija gaidījis Remēdiosas parādīšanos. Darbu viņš pameta novārtā. Izmisušā piepūlē mēģināja koncentrēties un meiteni atkal ataicināt, taču Remēdiosa neatsaucās. Aureljāno meklēja viņu vecāko māsu darbnīcā, aiz mājas logu aizkariem, tēva kancelejā, bet sastapa vien iedomu tēlu, kas aizpildīja paša mokošo vientulību. Kopā ar Rebeku viņš daudz stundu pavadīja pie pianolas, ieklausīdamies instrumenta spēlētajos valšos. Rebeka tos klausījās tāpēc, ka, šiem valšiem skanot, Pjetro Krespi bija mācījis viņu dejot. Bet Aureljāno — vienkārši tāpēc, ka itin viss, mūziku ieskaitot, viņam atgādināja Remēdiosu.

Māja bija pilna mīlas. Aureljāno to pauda vārsmās, kam nebija ne sākuma, ne beigu. Viņš rakstīja tās uz Melkiadesa dāvātajiem raupjajiem pergamentiem, uz mazgātavas sienām, uz savu roku ādas, un visur tajos iemājoja pārveidotā Remēdiosa: Remēdiosa dienasvidus snaudā, Remēdiosa rožu liegajā elpojumā, Remēdiosa kožu skripstoņā, kas atgādina smilšu pulksteņa

tecējumu, Remēdiosa rītausmā ceptās maizes garojumā, Remēdiosa visur un Remēdiosa mūžam. Rebeka gaidīja mīļoto četros pēcpusdienā, sēdēdama pie loga ar izšuvumu rokās. Viņa gan zināja, ka pasta zirgēzelis ierodas tikai pa divām nedēļām reizi, taču gaidīja to vienmēr, jo bija pārliecināta, ka var atgadīties kāds misēklis un tas parādīsies jebkuru dienu. Bet notika pretējais: kādu reizi zirgēzelis noteiktajā laikā neatnāca. Aiz izmisuma vai prātā sajukusi, Rebeka piecēlās pusnaktī un ar pašnāvnieces alkatību dārzā riekšām vien ēda zemi. Aiz sāpēm un niknuma raudādama, ar gliemežvāku šķembām savainodama smaganas, viņa košļāja slieku maigo miesu. Viņa locījās vēmās līdz pat rītausmai! Iegrimusi drudžainā pusnemaņā, Rebeka zaudēja apjēgu, un drudža murgos meitenes sirds pavērās, vairs kauna nepazīdama. Sašutusi Ursula uzlauza šķirstiņa atslēgu un tā dibenā atrada sešpadsmit iesmaržotas, ar rozā lentītēm pārsietas vēstules, vecās grāmatās uzglabātas izžuvušas lapiņas un ziedus kopā ar sakaltušiem tauriņiem, kas pieskaroties sabirza putekļos.

Aureljāno vienīgais spēja saprast meitenes izmisumu. Tovakar, kamēr Ursula nopūlējās izraut meiteni no murgu slīkšņas, Aureljāno kopā ar Magnīfiko Visbalu un Herineldo Markesu aizgāja uz Katarīno māju. Tagad tai bija piebūvēta koka kambarīšos sadalīta galerija, kur mitinājās vientuļas, smaržīgas sievietes kā miruši ziedi. No akordeona un bungām sastāvošs ansamblis spēlēja Fransisko Vīrišķa sacerētās dziesmas, kuru autors pirms vairākiem gadiem bija pazudis no Makondo. Visi trīs draugi tempa labi noraudzētu cukurniedru degvīnu. Magnīfiko un Herineldo, kas bija vienos gados ar Aureljāno, taču dzīvē vairāk pieredzējuši, mierīgi sadzēra ar viņiem klēpī iezvilušajiem sievišķiem. Viena no mājas iemītniecēm, jau krietni apvītusi un ar zelta zobu protēzēm, pikantus glāstus pielietodama, mēģināja pielabināt Aureljāno. Taču viņš to atgrūda. Puisis bija atklājis, ka ar katru iztukšoto glāzi viņš gan jo skaidrāk atceras

Kemēdiosu, taču šo atmiņu saglabātās mokas kļūst vieglāk panesamas. Kurā brīdī sākās skurbais peldējums, Aureljāno pats vairs nemanīja. Savus draugus un Katarīno meitiešus viņš redzēja bezsvara stāvoklī bez noteikta apveida plivināmies zaigojošā birgā, sakām vārdus, kas nenāca pār viņu lūpām, un izdarām žestus, kas neatbilda viņu kustībām. Katarīno piekļāva roku viņa mugurai un teica: “Pulkstenis drīz būs vienpadsmit.” Aureljāno pagrieza galvu, ieraudzīja milzīgu, sašķiebtu sejas blāķi, aiz auss aizspraustu tūbas ziedu un tajā pašā mirklī zaudēja atmiņu — gluži tāpat kā aizmirstības sērgas dienās, un atguva to tikai kādā citā rītausmā viņam pilnīgi svešā istabā, kur izspūrusi un basām kājām, ģērbusies tikai apakškreklā, Pilāra Ternēra, mēma aiz pārsteiguma, apgaismoja viņu ar rokā turēto lampu.

-   Aureljāno!

Viņš nostājās stingrāk uz kājām un pacēla galvu. Aureljāno pats neatjauta, kā šeit nokļuvis, taču zināja, ko vēlas, jo šo vēlmi jau kopš bērna kājas bija glabājis sirds neaizskaramākajās dzīlēs.

-   Es atnācu, lai ar jums pārgulētu.

Drēbes viņam bija notašķītas ar dubļiem un vēmekļiem. Pilāra Ternēra, kas tolaik dzīvoja viena ar abiem jaunākajiem dēliem, neko nejautāja. Aizvedusi Aureljāno uz gultu, viņa ar mitru lupatu notīrīja tam seju, novilka drēbes, bet pēc tam arī pati izģērbās pilnīgi kaila un nolaida moskītu aizsargtīklu, lai viņas zēni pamostoties neko neredzētu. Pilāra Ternēra bija pagurusi, gaidot vīrieti, no kura savulaik bija tikusi šķirta, vīriešus, kas bija aizgājuši, vīriešus, kam miglainie kāršu pareģojumi nebija ļāvuši atrast ceļu uz viņas māju. Veltīgās gaidās viņas āda bija sagrumbojusies, krūtis kļuvušas ļenganas, sirds kvēle apdzisusi. Tumsā sataustījusi Aureljāno, viņa uzlika roku tam uz vēdera un mātišķā maigumā noskūpstīja uz kakla. “Manu nabaga puisīt,” Pilāra nomurmināja. Aureljāno notrīsēja. Mierīgā apņēmībā, bez jebkādiem kavēkļierrt viņš pameta ciešanu klinšaino

piekrasti un sastapa Remēdiosu, kas bija pārvērtusies bezgalīgā, rupja lopiskuma smaku un nesen gludinātas veļas smārdu izelpojošā striegoņā. Laižoties peldējumā, viņš raudāja. Sākumā bija tikai aprauti, apvaldīti šņuksti. Bet pēc tam tie izvērtās neapturamā avotā — un tā vien likās — viņa iekšienē būtu uztrūcis kāds sāpīgs pietūkums. Pirkstu galiem jaukdama puiša matus, Pilāra Ternēra nogaidīja, kamēr viņa augums atbrīvojas no tumšā sloga, kas neļāva dzīvot, un tad iejautājās: “Kas viņa tāda ir?” Aureljāno visu izstāstīja. Pilāra Ternēra ieirgojās, taču viņas smieklu šaltis, kas reiz lika uzspurgt baložu bariem, tagad nepamodināja pat guļošos zēnus. “Tad jau līgava tev vēl pašam būs jāuzauklē,” viņa pajokojās. Taču Aureljāno aiz zobgalības nojauta izpratnes dzīles. Kad viņš izgāja no Pilāras Ternēras istabiņas, tur pamezdams ne tikai šaubas par savu vīrestību, bet arī sūro nomāktības smagmi, kas tik ilgus mēnešus bija nospiedusi puiša sirdi, viņa tam piepeši apsolīja:

-   Es parunāšu ar skuķi. Un gan tu redzēsi, ka es tev viņu pasniegšu kā uz paplātes.

Un tā arī notika. Taču brīdis izrādījās visai nepiemērots, jo Aureljāno mājas kādreizējais miers bija izjaukts. Atklājusi Rebekas kaisli, kuru nekādi nebija iespējams noklusēt, jo pati mīlētāja to izkliedza skaļās vaimanās, Amaranta pēkšņi saslima ar karstumguļu. Arī viņa cieta no vientulīgas mīlas dzelkšņa dūrieniem. Ieslēgusies mazgātavā, Amaranta pūlējās remdināt bezcerīgas mīlas mokas, rakstīdama kvēlas vēstules, ko tūlīt pati noslēpa jo dziļi lādes dibenā. Ursula plēsās vai pušu, aprūpēdama abas vārgdienes. Par spīti ilgstošai un neatlaidīgai iztaujāšanai, viņai neizdevās atklāt Amarantas kaites cēloni. Beidzot atkal gaišredzīgas atskārtas uzjundījumā viņa uzlauza lādes atslēgu un atrada ar rozā lentīti pārsietu svaigu liliju pušķojumā un nule lietu asaru valgmē dusošu sainīti ar Pjetro Krespi rakstītām, taču viņam nekad nenosūtītām mīlas vēstulēm. Aiz dusmām raudādama un nolādēdama to stundu, kad viņai bija

radusies doma iegādāties pianolu, Ursula aizliedza izšūšanas nodarbības un izsludināja it kā sēras, lai gan neviens nebija miris, līdz brīdim, kad viņas meitas atsacīsies no savām cerībām. Nesekmīgi šajā lietā mēģināja iejaukties Hosē Arkādio Buendija, kas sākotnējo spriedumu par Pjetro Krespi bija mainījis un nevarēja vien beigt apbrīnot veiklību, kādu jauneklis bija pierādījis i/rīcībā ar muzikālām mašīnām. Kad Pilāra Ternēra paziņoja Aureljāno, ka Remēdiosa ir ar mieru iziet pie viņa par sievu, puisis saprata, ka jaunā vēsts tikai palielinās vecāku bēdu nastu, taču viņš apņēmās spītēt liktenim. Uz oficiālām pārrunām viesistabā ieaicinātie Hosē Arkādio Buendija un Ursula drosmīgi noklausījās dēla paziņojumu. Kad Hosē Arkādio Buendija izdzirdēja Aureljāno iecerētās vārdu, viņš aiz sapīkuma piesarka. “Mīlestība ir kā mēris,” viņš baigā balsī noskaldīja. “Pasaulē ir tik daudz labu un pieklājīgu skuķu, bet tu nekā labāka nevarēji sagudrot kā precēties ar mana ienaidnieka meitu.” Bet Ursula ar dēla izvēli bija visai apmierināta. Viņa paziņoja, ka ir sajūsmināta par visu septiņu māsu skaistumu, strādīgumu, tikušo uzvedību un labo audzināšanu, un dēla nodomu atzina par labu. Sievas sajūsma beidzot pieveica arī Hosē Arkādio Buendiju, taču viņš izvirzīja vienu nosacījumu: Rebekai, kas bauda pretmīlu, jāļauj apprecēties ar Pjetro Krespi, bet brīvākā laikā mātei jāaizved Amaranta uz provinces centru, lai meitene citā vidē vieglāk pārvarētu savu vilšanos. Līdzko Rebeka uzzināja par vecāku piekrišanu precībām, viņa mirklī izveseļojās, uzrakstīja līgavainim sajūsmas pilnu vēstuli un, iepriekš to parādījusi vecākiem, pati — šoreiz bez vidutājiem — aiznesa vēstuli uz pastu. Amaranta izlikās šo lēmumu pieņemam un arī pamazām sāka atveseļoties, bet dvēselē zvērēja, ka Rebeka apprecēsies, tikai pārkāpjot viņas līķim.

Nākamo sestdien Hosē Arkādio Buendija uzvilka melno svētdienas kārtu, uzlika balto celuloīda apkaklīti, apāvās zamšādas zābakus, kuros pirmo reizi bija lepojies jaunās mājas iesvētībās,

un devās pie Moskotes, lai izlūgtos Remēdiosas roku. Nezinādami apmeklējuma iemeslu, pilsētas priekšnieks un viņa laulātā draudzene ciemiņu saņēma reizē laipni un apmulsuši, bet pēc tam nodomāja, ka viņš sajaucis dēla iecerētās vārdu. Lai kļūdu noskaidrotu, māte pamodināja Remēdiosu un vēl aizvien nomiegojušos meiteni uz rokām ienesa viesistabā. Kad Remēdiosai jautāja, vai tiesa, ka viņa nodomājusi precēties, meitene noburkšķēja, ka gribot vien gulēt. Saprazdams laulātā pāra apmulsumu, Hosē Arkādio Buendija aizgāja uz mājām, lai ar Aureljāno jautājumu noskaidrotu. Kad viņš atkal atgriezās, Moskotes bija ieģērbušies goda drānās, pārkārtojuši mēbeļu izvietojumu, vāzēs salikuši svaigus ziedus un sagaidīja ciemiņu vecāko meitu sabiedrībā. Sapīcis par nepateicīgo uzdevumu un neērtībām, ko viņam sagādā cietā apkaklīte, Hosē Arkādio Buendija paskaidroja, ka Remēdiosa patiesi ir viņa dēla izredzētā. “Tam taču nav nekādas jēgas,” noteica apjukušais dons Apolinārs Moskote. “Mums ir vēl sešas meitas, visas brīvas un precību gados, kuras ar lielāko prieku izietu par sievu pie tik nopietna un strādīga jaunekļa, kāds ir jūsu dēls, bet Aureljāno metis acis uz vienīgo no mūsu meitām, kas vēl čurā gultā.” Viņa sieva, labi saglabājusies dāma ar sērīgām skropstām un žestiem, izteica vīram pārmetumu par rupjo piebildi. Pēc tam kad bija izdzerts augļu kultenis, Moskotes aizkustināti pieņēma Aureljāno piedāvājumu. Vienīgi senjora Moskote vēlējās vienatnē vēl aprunāties ar Aureljāno māti, Ursula gan pakurnēja par to, ka tiek iepiņķēta vīriešu padarīšanās, taču, kvēlas ziņkāres urdīta, nākamajā dienā aizgāja pie Remēdiosas mātes. Pēc pusstundas viņa atgriezās ar ziņu, ka nākamai vedeklai vēl neesot iestājusies pubertāte. Taču Aureljāno to neuzskatīja par nopietnu šķērsli. Viņš jau tik ilgi esot gaidījis, ka varot paciesties, cik vien vajadzīgs, līdz Remēdiosa būšot spējīga kļūt par māti.

Mājas miera atjaunošanu uz brīdi izjauca Melkiadesa nāve. Un, lai gan šis notikums bija paredzams, tomēr apstākļus, kādos

t.is iestājās, par parastiem nevarēja uzskatīt. Nedaudz mēnešu laikā pēc savas atgriešanās Melkiadess bija tik strauji un neglābjami novecojis, ka drīz vien pārvērtās par vienu no tiem nevienam nevajadzīgajiem večukiem, kas, kājas šļūkādami un skaļā balsī labākos laikus pieminēdami, klaiņo pa guļamistabām. Neviens viņus neatceras, un patiesībā neviens par viņiem arī neliekas ne zinis līdz dienai, kad viņus atrod gultā mirušus. Hosē Arkādio Buendija, par dagerotipiju un Nostradamusa pareģojumiem sajūsminājies, sākumā vecajam čigānam visādi palīdzēja. Taču pamazām arī viņš Melkiadesu pameta vientulībai, jo sazināties ar vecūksni kļuva aizvien grūtāk. Redze un dzirde vecajam čigānam nemitīgi pasliktinājās, sarunas biedrus viņš sāka jaukt ar sensenos vēstures posmos sastaptiem cilvēkiem un uz jautājumiem atbildēja nesaprotamā visdažādāko valodu sajaukumā. Melkiadess meimuroja, ar rokām gaisu taustīdams, lai gan neizskaidrojamā kārtā prata izvairīties no priekšmetiem savā ceļā, it kā viņš būtu apveltīts ar savdabīgu, uz tiešu nojautu dibinātu orientēšanās spēju. Kādudien viņš aizmirsa ielikt mutē mākslīgo žokli, ko naktīs turēja ūdens glāzē pie gultas, un kopš tās reizes protēzi vairs nevalkāja. Kad Ursula uzsāka mājas paplašināšanas darbus, viņa parūpējās, lai večukam izbūvētu atsevišķu kambarīti ar gaismas pārplūdinātu logu, tālu no mājas trokšņiem un kņadas, turpat blakus Aureljāno darbnīcai. Kambarītī ierīkotajos plauktos viņa pati novietoja putekļu un kožu izkremstās večuka grāmatas, ar nesalasāmām zīmēm apskricelētās papīra driskās un ūdens glāzi ar zobu protēzi, uz kuras jau bija sazēluši sīki ūdens augi ar dzelteniem ziediņiem, ļaunais mājoklis, liekas, vecajam vīram patika, jo viņš vairs nerādījās pat ēdamistabā. Melkiadess aizčāpoja tikai uz Aureljāno istabu un tur pavadīja ilgas stundas, ar nesaprotamām zīmēm aprakstīdams līdzi paņemtos pergamentus, kas šķita izgatavoti no kādas trauslas matērijas, jo drupa slāņainos zvīgzņojumos, līdzīgi kārtainiem pīrāgiem. Turpat viņš ieturēja arī azaidu, ko

Visitasjona viņam atnesa divas reizes dienā, lai gan pēdējā laikā večuks bija zaudējis ēstgribu un pārtika gandrīz tikai no dārzeņiem. Drīz vien viņš ieguva veģetāriešiem raksturīgo vārgo izskatu. Āda viņam pārklājās ar tādu pašu vieglu uzsūbējumu, kāds jau agrāk bija parādījies uz mūžsenās vestes, ko Melkiadess nekad nenovilka, bet no viņa elpas uzdvesa aizmiguša dzīvnieka smaka. Aureljāno, iegrimis vārsmu sacerēšanā, galu galā viņu pilnīgi aizmirsa un tikai reizi, vecā čigāna murminātajos monologos sadzirdējis ko jēdzīgu, vērīgāk ieklausījās. Taču vienīgais, ko viņš no neskaidrās vervelēšanas spēja izlobīt, bija vienmuļai vesera klaudzoņai līdzīgais atkārtojums — ekvinokcija, ekvinokcija, ekvinokcija, kā arī Aleksandra Humbolta vārda pieminējums. Mazliet ciešāku saskari ar veco čigānu rada Arkādio, kad zēns sāka palīdzēt Aureljāno viņa zeltkaļa darbā. Atsaukdamies Arkādio mēģinājumiem tuvoties, Melkiadess spāņu valodā palaikam noburkšķēja kādu frāzi, kam gan bija maz kopīga ar apkārtējo īstenību. Tomēr kādu novakari večuka apziņā pēkšņi uzplaiksnīja satraukums. Daudz gadu vēlāk, stāvēdams pretī kareivjiem, kam vajadzēja viņu nošaut, Arkādio atcerēsies, ar kādu saviļņojumu, viss drebēdams, vecūksnis viņam nolasīja vairākas lappuses no sava neatšifrējamā kricelējuma. Arkādio, protams, no visa tā nenieka nesaprata, taču skaļā balsī nolasītais teksts šķita kaut kas līdzīgs noskandētam pāvesta vēstījumam. Pēc ilga laika atkal pasmaidījis, vecais čigāns spāņu valodā noteica: “Kad būšu miris, lai manā istabā trīs dienas tiktu kvēpināts dzīvsudrabs.” Arkādio to pastāstīja Hosē Arkādio Buendijam, kas mēģināja izdibināt ko tuvāk, taču Melkiadesa vienīgā atbilde bija: “Es esmu sasniedzis nemirstību.” Kad vecā čigāna elpa sāka smakot, Arkādio katru ceturtdienas rītu viņu veda uz upi peldēties. Tas šķita nākam par labu. Večuks izģērbās, lai kopā ar zēniem bristu ūdenī, un noslēpumaina orientēšanās spēja ļāva viņam izvairīties no dziļām un bīstamām vietām. “Mēs visi esam no ūdens cēlušies,” viņš kādu reizi paziņoja.

I In tā pagāja ilgs laiks, kopš veco čigānu mājā neviens nemanīja, izņemot to vakaru, kad viņš aizkustinošā centībā mēģināja salabot sabojāto pianolu, kā arī tās reizes, kad viņš kopā ,ir Arkādio gāja uz upi, padusē līdzi nesdams dvielī ietītu izžāvētu ķirbja trauku un palmu ziepju gabaliņu. Kādu ceturtdienu, pirms Melkiadess tika aicināts uz kārtējo peldi, Aureljāno dzirdēja viņu sakām: “Es nomiru ar malāriju Singapūras purvos.” Šoreiz vecais čigāns upē iebrida pa k|ūmīgu ceļu, un viņu atrada tikai nākamajā rītā vairākus kilometrus lejup pa straumi kāda gaiša līkuma sērē, bet pie vēdera viņam bija pielipusi vistu mēslu piciņa. Par spīti niknajiem iebildumiem, ko izbrēca Ursula, kas Melkiadesu apraudāja rūgtāk nekā pati savu tēvu, Hosē Arkādio Buendija neļāva večuku apbedīt. “Melkiadess ir nemirstīgs,” viņš paziņoja, “un pats ir atklājis mirušo augšāmcelšanās formulu.” Atkal iededzis ilgi aizmirsto ēzi, Hosē Arkādio Buendija lika kūsāt katlam ar dzīvsudrabu līdzās Melkiadesa līķim, kas pamazām pārklājās ar zilganām tulznām. Dons Apolinārs Moskote iedrošinājās aizrādīt, ka neapbedīts slīkonis ir bīstams vispārības veselībai. “Nekā tamlīdzīga,” Hosē Arkādio Buendija iebilda, “viņš taču ir dzīvs.” Septiņdesmit divas stundas Hosē Arkādio Buendija turpināja dzīvsudraba kvēpināšanu, līdz līķi nosedza ziediem līdzīgi bālgani trumi, kas ar klusu švelpoņu pārplīsa, piesmirdinādami visu māju. Un tikai tad viņš atļāva veco čigānu apbedīt, taču ne jau parastam mirstīgam līdzīgā veidā, bet gan ar Makondo lielākajam labdarim pienācīgu pagodinājumu. Tās bija pilsētā pirmās un reizē arī vislielāko izvadītāju skaitu pieredzējušās bēres, ko tikai mazdrusciņ pārspēja pēc kāda gadsimta notikušās Dižās Mātes* izvadīšanas svinības. Veco čigānu apbedīja jauniekārtotās kapsētas pašā centrā, uz kopiņas uzliekot akmens plāksni, kuras uzrakstā bija ietverts viss par viņu zināmais, — MELKIADESS. Pēc tam sākās deviņas

* Dižā Mate — Gabriela Garsijas" Markesa stāsta personāžs.

naktis ilgā apstāvēšana. Izmantodama kņadu pagalmā, kur pulcējās pilsētnieki, lai iedzertu kafiju, paklausītos anekdotes un uzsistu trumpjus, Amaranta izdevīgā brīdī atklāja mīlestību Pjetro Krespi, kas pirms dažām nedēļām bija darījis atklātībai zināmu savu saderināšanos ar Rebeku, bet pēc tam rūpējās par savas mūzikas instrumentu un uzvelkamo rotaļlietu tirgotavas iekārtošanu tajā pašā pilsētas daļā, kur savulaik bija apmetušies arābi, lai pret dažādiem nieciņiem iemainītu papagaiļus, un ko tagad dēvēja par Turku ielu. Itālietis ar spoži melnajām matu cirtām, kuru ieraugot meitiešu dzimums nespēja apvaldīt tvīksmes pilnas nopūtas, Amarantas atzīšanos uztvēra kā aušīga bērna iedomas.

-   Man ir jaunākais brālis, viņš paskaidroja. Tas arī pārcelsies uz šejieni, lai man palīdzētu veikalā.

Amaranta jutās pazemota un indīgā ļaunumā atbildēja, ka viņa apņēmusies aizkavēt māsas kāzas pat tādā gadījumā, ja vajadzētu pārkāpt pašai pār savu līķi. Izsacīto draudu dramatisms tik lielā mērā ietekmēja itālieti, ka viņš nenocietās, par tiem nepastāstījis Rebekai. Amarantas aizbraukšana līdz šim aizvien bija atlikta, tāpēc ka Ursula mūždien bija aizņemta, bet tagad to nokārtoja nepilnas nedēļas laikā. Amaranta nepretojās, bet, uz atvadām nomutēdama Rebeku, māsai iečukstēja:

-   Nelolo veltīgas cerības! Ja mani nosūtītu uz pasaules viņu malu, es tomēr atrastu iespēju aizkavēt tavu apprecēšanos, kaut arī man vajadzētu tevi nogalināt.

Līdz ar Ursulas prombūtni un Melkiadesa neredzamo klātbūtni, jo vecais čigāns vēl aizvien klusītiņām turpināja klaiņot pa istabām, māja šķita milzīgi liela un reizē tukša. Rebekai bija uzdots pārzināt mājas soli, bet indiāniete rūpējās par maizes ceptuvi. Pievakarēs, kad, spirdzinoša smaržu mākoņa apsteigts, ieradās Pjetro Krespi, arvien atnesdams dāvanai kādu rotaļlietiņu, līgava viņu sagaidīja viesu zālē, tur atvērusi visas durvis un logus, lai nedotu ieganstu nekādām aizdomām. Šāda piesardzība

patiesībā bija lieka, jo itālietis izrādījās tik godprātīgs, ka nekad nepieskārās pat Rebekas rokai, lai gan meitenei vēl togad vajadzēja kļūt viņa sievai. Pateicoties šiem apmeklējumiem, mājā pamazām sakrājās vesels lēvenis brīnišķīgu nieciņu. Uzvelkamās balerīnas, mūzikas kastītes, akrobātiskus priekšnesumus izpildoši mērkaķīši, rikšojoši zirdziņi, bungas rībinoši klauni — visa šī daudzskaitlīgā un apbrīnojamā Pjetro Krespi sanestā fauna izkliedēja Hosē Arkādio bēdas par Melkiadesa nāvi un viņu it kā pārcēla atkal tajās dienās, kad viņš bija nodevies alķīmijai. Augas dienas viņš pavadīja savdabīgā paradīzē, ko piepildīja uzšķērsti rotaļlietu dzīvnieciņi un izjaukti mehānismi, nopūlēdamies tos pilnveidot ar vēzēkļa principā iedibinātu ilgstošas kustības spēju. Savukārt Aureljāno bija pametis darbnīcu, lai mazajai Remēdiosai mācītu lasīt un rakstīt. Sākumā meitenei labāk patika lelles nekā ik vakarus atnākošais vīrietis, jo viņa dēļ Remēdiosu atrāva no rotaļām, lai apmazgātu, sasukātu un sūtītu viesistabā saņemt ciemiņu. Taču Aureljāno pacietība un uzticība pamazītēm meiteni pieveica tiktāl, ka viņa stundām ilgi pavadīja kopā ar atnācēju, mācījās burtus, ar krāsu zīmuļiem burtnīcā zīmēja mājiņas ar govīm laidaros, kā arī aiz pauguriem rietošas apaļas saulītes ar dzelteniem stariem.

Tikai Rebeka Amarantas izsacīto draudu dēļ bija nelaimīga. Viņa pazina māsas raksturu, tās augstprātīgo garu un baidījās no indīgās nenovīdības. Ilgas stundas Rebeka pavadīja mazgātavā, zīžļādāma pirkstu un visiem dvēseles spēkiem cīnīdamās pret uzmācīgo iekāri atkal zelēt zemi. Meklēdama glābiņu no baismu pilnajām domām, viņa ataicināja Pīlāru Ternēru, lai tā viņai pazīlētu nākamību. Noburkšķējusi veselu virkni vispār pieņemtu ievadvārdu, Pilāra Ternēra paziņoja:

-   Tu nepazīsi laimes, iekams tavi vecāki nebūs apbedīti.

Rebekai drausmās sažņaudzās sirds. It kā sapni atcerēdamās, viņa redzēja sevi pavisam maziņu ienākam šajā mājā, līdzi nesot lādīti, koka šūpuļkrēslu'un brezenta maisu, par kura

saturu viņai nekas nebija zināms. Vēl viņa atcerējās kādu bezmatainu linu drānas uzvalkā ģērbušos vīrieti ar zelta pogu krekla apkaklē, bet šim vīrietim nebija nekā kopīga ar ercena karali. Tāpat viņa atcerējās ļoti jaunu un skaistu sievieti ar siltām un smaržīgām delnām, kam nebija nekā kopīga ar ercena dāmas kārnajiem dilbiem un kas sprauda viņai matos ziedu, lai dotos pēcpusdienas pastaigā pa kādas pilsētiņas zaļajām ielām.

-   Es nekā nesaprotu, Rebeka teica. Pilāra Ternēra izskatījās apmulsusi.

-   Es arī ne, bet tā saka kārtis.

Neskaidrais pareģojums tik ļoti satrauca Rebeku, ka viņa par to pastāstīja Hosē Arkādio Buendijam, kas meiteni sabāra, pārmezdams, ka nav ko ticēt kārtīm, bet klusībā tūlīt pēc šīs sarunas izvandīja visus skapjus un lādes, pārbīdīja istablietas, pārlūkoja visas pagultes un pagrīdes, meklēdams maisu ar Rebekas vecāku kauliem. Viņš atcerējās, ka nav to redzējis kopš mājas pārbūves. Tāpat klusībā viņš ataicināja toreiz mājā strādājušos mūrniekus, un viens no tiem atcerējās, ka maisu iemūrējis kādā no guļamistabas sienām, jo tas visur vāļājies pa kājām un traucējis strādāt. Pēc vairāku dienu ilgas sienu izklausīšanas, piespiežot pie tām ausi, beidzot kaut kur tika manīta dobjā klok-klok-klok skaņa. Uzlaužot sienu, maisu tur atrada pilnīgi neskartu. To pašu dienu tas tika aprakts kapsētā netālu no Melkiadesa, nekādu piemiņas plāksni neuzliekot. Hosē Arkādio Buendija atgriezās mājās, atbrīvojies no sloga, kas, lai gan īsāku laiku, tomēr tikpat smagi bija gūlies uz viņa sirdsapziņas kā atmiņas par Prudensio Agilaru. Iedams cauri virtuvei, viņš Rebeku noskūpstīja uz pieres.

-   Izmet no galvas visas ļaunās domas, viņš teica. Tu būsi laimīga!

Draudzēšanās ar Rebeku pavēra Pilārai Ternērai mājas durvis, ko Ursula pēc Arkādio piedzimšanas viņai bija slēgusi. Pilāra Ternēra tur ieradās jebkurā laikā, saceldama tādu kņadu

kā vesels bars kazu, un atbrīvojās no savas drudžainās enerģijas, apdarīdama visgrūtākos darbus. Reizēm viņa iegriezās darbnīcā un palīdzēja Arkādio attīstīt dagerotipijas plates ar tādu aizrautību un maigumu, ka zēns jutās pavisam neērti. Šī sieviete viņu mulsināja. Viņas ādas saulainums, tai piemītošā dūmu smaka, viņas nekārtīgie smiekli tumšajā istabā kliedēja uzmanību un darbā radīja misēkļus.

Kādudien, kad Aureljāno tur strādāja savu zeltkaļa darbu, Pilāra Ternēra, ar elkoņiem uz galda atbalstījusies, acu nenovērsa no viņa veiksmīgajām un pacietīgajām rokām. Un tad tas notika. Vispirms pārliecinājies, ka Arkādio atrodas tumšistabiņā, Aureljāno pacēla acis, sastapdams Pilāras Ternēras skatienu. Viņas domas bija tik skaidri izlasāmas, it kā tās apgaismotu dienasvidus saule.

-   Labi, Aureljāno noteica. Saki, kas tev uz sirds.

Pilāra Ternēra, skumji pasmaidīdama, iekoda sev lūpā.

-   Tas, ka tu esi radīts karam, viņa teica. Kur tu tēmē, tur arī trāpi.

Uzzinājis, ka viņa paredzējums piepildījies, Aureljāno jutās atvieglots. Atkal pievērsies darbam, itin kā nekas nebūtu noticis, viņš iepriekšējo rāmumu atguvušā balsī teica:

-   Es viņu nenoliegšu. Došu viņam savu vārdu.

Hosē Arkādio Buendija beidzot sasniedza to, pēc kā bija tiecies: vienai no mehāniskajām balerīnām viņš pielāgoja pulksteņa atsperi, un rotaļlietiņa pati savas mūzikas ritmā dejoja trīs dienas. Šis izgudrojums viņu satrauca vairāk nekā jebkurš cits no agrākajiem neprātīgajiem pasākumiem. Viņš mitējās ēst. Mitējās gulēt. Palicis bez Ursulas gādības un aprūpes, viņš ļāvās neapvaldītai iztēlei, un tā viņu ierāva nerimtīgos murgos, no kuriem vairs nebija atgriešanās. Caurām naktīm viņš klaiņoja pa istabām, skaļā balsī prātodams, kā vēzēkļa princips būtu pielietojams vēršu pajūgiem, lemešu arkliem, visam, kas ar savu kustību varētu cilvēkam lieti rioderēt. Drudžainais bezmiegs

viņu rik ļoti nogurdināja, ka vienu dienu mazas gaismiņas svīdumā viņš vairs nepazina večuku ar sirmo galvu un nedrošajām kustībām, kurš ienāca viņa guļamistabā. Tas bija Prudensio Agilars. Kad Hosē Arkādio Buendija atnācēju beidzot pazina, viņš bija ļoti pārsteigts par to, ka arī mirušie kļūst veci, un viņu pārņēma dziļas skumjas. “Prudensio,” viņš iesaucās, “kā tu esi pa tādu gaisa gabalu šurp atkļuvis!” Bet ilgie mirušo valstībā pavadītie gadi bija Prudensio Agilara sirdī uzjundījuši tādās ilgas pēc dzīvajiem, izraisījuši tik neatliekamu vajadzību pēc sabiedrības, uzdzinuši tādas bailes no otrās — jau nāvē sagaidāmās nāves, ka Prudensio Agilars beidzot bija iemīlējis savu visniknāko ienaidnieku. Jau ilgu laiku viņš bija to meklējis. Taujājis pēc tā mirušajiem, kas ieradās no Rioačas, mirušajiem no Vaļjes de Uparas, mirušajiem no visas klajienes, taču neviens nekā nebija zinājis viņam pateikt, jo mirušo valstībā Makondo nebija pazīstama līdz tam laikam, iekams tur ieradās Melkiadess un nāves saraibinātajās kartēs Makondo tika atzīmēta ar melnu punktiņu. Hosē Arkādio Buendija tērzēja ar Prudensio Agilaru līdz rītausmai. Pēc vairākām stundām, ilgā nomoda nogurdināts, viņš ienāca darbnīcā pie Aureljāno un apjautājās: “Kas šodien par dienu?” Aureljāno atbildēja, ka otrdiena. “Tā jau arī es domāju,” Hosē Arkādio Buendija sacīja. “Bet drīz tomēr ievēroju, ka vēl aizvien turpinās vakarējā pirmdiena. Paveries debesīs, paveries uz sienām, paveries uz begonijām. Vēl turpinās pirmdiena.” Aureljāno, kas bija pieradis pie tēva dīvainībām, tam nepiegrieza vērību. Nākamajā dienā, trešdienā, Hosē Arkādio Buendija atkal atgriezās darbnīcā. “Gatavais negals,” viņš teica. “Paveries debesīs un ieklausies saules dūkoņā, tā ir tāda pati kā vakar un aizvakar. Vēl ir pirmdiena.” Tovakar Pjetro Krespi sastapa viņu gaitenī raudam. Tās bija neglītas veca vīra raudas ar žēliem šņukstiem. Hosē Arkādio Buendija apraudāja Prudensio Agilaru, Melkiadesu, Rebekas vecākus, savu tēti un māmuļu — visus, ko vien varēja atcerēties un kas tolaik mita

nāves vientulībā. Pjetro Krespi viņam uzdāvināja uzvelkamu lācīti, kas uz divām kājām staigāja pa stiepli, tomēr nespēja izkliedēt vecā vīra apmātību. Tad Pjetro apjautājās, kas iznācis no iepriekšējā dienā izklāstītā projekta par iespēju konstruēt uz vēzēkļa principa dibinātu lidaparātu, bet Hosē Arkādio Buendija atbildēja, ka tādu radīt nav iespējams, jo vēzēklis spējot pacelt gaisā jebkuru priekšmetu, tikai ne pats sevi. Ceturtdien viņš vēlreiz parādījās darbnīcā, bet jau ar galīgi izmisušu seju. “Laika mašīna sabojājusies,” viņš gandrīz šņukstēja, “bet Ursula un Amaranta ir tik tālu prom!* Aureljāno izrāja tēvu gluži kā bērnu, un Hosē Arkādio Buendija padevīgi apklusa. Pēc tam viņš sešas stundas pavadīja, pārbaudīdams apkārtējos priekšmetus, lai noskaidrotu, vai tajos salīdzinājumā ar iepriekšējo dienu nav notikušas kādas pārmaiņas, kas apliecinātu laika ritējumu. Nakti viņš gulēja gultā ar vaļā acīm, aicinādams Prudensio Agilaru, Melkiadesu un visus citus mirušos dalīties viņa bažās. Taču neviens neieradās. Piektdienas rītā, kamēr visi mājas ļaudis vēl nebija piecēlušies, Hosē Arkādio Buendija no jauna ņēmās pētīt savu apkaimi, līdz viņam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka vēl turpinās pirmdiena. Tad viņš no kādām durvīm norāva smagu dzelzs aizbīdni un, izmantodams savu neganto fizisko spēku, satrieca pīšļos alķīmijas aparātus, dagerotipijas kabinetu un zeltkaļa darbnīcas iekārtu, labskanīgā un svinīgā, taču pilnīgi nesaprotamā valodā kā nelabā apsēsts kaut ko izkliegdams. Viņš jau grasījās tāpat izrīkoties ar visu māju, bet tad Aureljāno palūdza talkā kaimiņus. Desmit vīri bija vajadzīgi, lai Hosē Arkādio Buendiju nogāztu zemē, četrpadsmit — lai viņu savalgotu, divdesmit — lai aizvilktu līdz iekšējā pagalmā augošajam kastaņkokam, kur viņu atstāja piesietu, izverdam niknus lāstus nesaprotamā valodā un zaļganas putas no mutes šķiežam. Kad atgriezās Ursula un Amaranta, viņš vēl aizvien aiz kājām un rokām bija piesiets pie kastaņkoka stumbra, caurcaurēm lietū izmircis un jau gltiži padevīgs. Uz pārbraucējām,

kas mēģināja ar viņu aprunāties, Hosē Arkādio Buendija noskatījās, tās nepazīdams un nesaprotamā valodā ko nesaprotamu burkšķēdams. Ursula viņam atraisīja ap delnu locītavām un kāju potītēm apņemtās saites, atstādama valgu tikai viduklī. Vēlāk Hosē Arkādio Buendijam no palmu lapām uzcēla nojumi, kur patverties no saules svelmes un lietus.

5.NODAĻA

Aureljāno Buendija un Remēdiosa Moskote salaulājās kādā marta svētdienā pie altāra, kuru cientēvs Nikanors Reina bija licis uzcelt viesu zālē. Ar šo dienu, sasniegdamas augstāko pakāpi, Moskotes mājā noslēdzās četras nedēļas ilgās raizes un satraukums, ko izraisīja tas, ka mazā Remēdiosa ir sasniegusi dzimumbriedumu vēl pirms atbrīvošanās no bērnības dienu paradumiem. Par spīti visiem mātes paskaidrojumiem, kādas pārmaiņas ar meitenēm notiek, tām kļūstot par jaunavām, kādā februāra novakarē mazā Remēdiosa, izbailēs spiegdama, iedrāzās viesistabā pie māsām. Dons Apolinārs viņu pacēla uz rokām, un tad kļuva redzams, ka meitenes biksītes notrieptas ar kaut ko brūngani sarkanīgu. Nekavējoties nozīmēja mēnesi, kad jānotiek kāzām. Laika tikko pietika, lai Remēdiosai iemācītu pašai nomazgāties un apģērbties, kā arī ierādītu visnepieciešamākos no mājas darbiem. Meitenei lika čurāt uz karstiem ķieģeļiem, lai atradinātu slapināties gultā. Ne mazums pūļu vajadzēja patērēt, lai viņai ieskaidrotu, ka laulības dzīves noslēpumi ir neizpaužami, jo mazā Remēdiosa, tos uzzinot, bija tik pārsteigta un reizē sajūsmināta, ka labprāt visiem būtu izklāstījusi vissīkākās kāzu nakts izdarības. Nopūlēšanās ar Remēdiosu bija liela, toties, kad pienāca kāzu diena, meitenīte visam turpmākajam bija sagatavota ne sliktāk kā jebkura no viņas māsām. Meitu pie rokas paņēmis, dons Apolinārs Moskote viņu veda   pa ielu, kas greznota ar ziediem un puķu vijām, vairākiem mūzikas ansambļiem spēlējot un raķetēm švirkstot. Remēdiosa māja ar roku un pateicās kaimiņiem, kas no logiem uzsauca viņai laimes vēlējumus. Aureljāno, ģērbies melnās goda drānās, apāvies tās pašas lakādas kurpes ar sprādzēm, kas viņam būs kājās, kad dažus gadus vēlāk viņš stāvēs pretī kareivju nodaļai, kam vajadzēja viņu nošaut. Sagaidīdams mājas durvīs līgavu un vezdams to pie altāra, Aureljāno izskatījās bāls un kaklā viņam bija iesprūdis ciets kamols. Bet Remēdiosa izturējās tik brīvi un nepiespiesti, ka neapmulsa pat tad, kad Aureljāno, mēģinādams līgavai pirkstā uzvilkt gredzenu, nometa to zemē. Apkārtējie ļaudis apmulsa un sāka sačukstēties, bet Remēdiosa, turēdama bezpirkstu mežģīņcimdos ieģērbto roku paceltu un zeltnesi pastiepusi, gaidīja, kamēr līgavainim izdevās uzmīt ar kāju gredzenam, lai tas neaizripotu līdz durvīm, un viņš pietvīcis atgriezās pie altāra. Līgavas mātei un māsām pārmērīgajās bailēs par to, ka Remēdiosa varētu izdarīt kādu aplamību, pašām samisējās, un viņas pavisam nevietā paskubināja līgavu pirmajai nomutēt savu jaunpielaulāto vīru. Un tieši kopš šās dienas Remēdiosa pierādīja, ka viņai piemīt tā izcilā atbildības sajūta, dabiskā piemīlība un rāmā pašsavaldīšanās, ko viņa vēlāk saglabāja pat visgrūtākajos apstākļos. Neviena nepamācīta, pati no sevis viņa pietaupīja labāko gabaliņu no kāzu pīrāga un to ar šķīvi un dakšiņu iznesa pagalmā Hosē Arkādio Buendijam. Pie kastaņkoka stumbra piesiets, viņš nīka uz koka soliņa zem palmu lapu nojumes. Milzīgais, lietū un saulē izbalējušais sirmgalvis veltīja biklu pateicības smaidu vedeklai un, pīrāgu ar pirkstiem paņēmis, sāka to kožļāt, reizē murminādams kādu nesaprotamu lūgsnu. Vienīgais cilvēks, kas šajās skaļajās, līdz pirmdienai ilgstošajās godības jutās nelaimīgs, bija Rebeka Buendija. Viņas kāzas bija izjukušas. Saskaņā Ursulas atļauju viņas laulībām vajadzēja notikt reizē ar Aureljāno kāzām, taču Pjetro Krespi piektdien bija saņēmis vēstuli ar paziņojumu, ka viņa māte guļ uz nāves gultas. Rebekas kāzas tāpēc atlika. Stundu pēc vēstules saņemšanas Pjetro Krespi aizsteidzās uz novada centru, pa ceļam izmīdāmies ar savu māti, kas sestdienas vakarā sveika un vesela ieradās uz godībām un tur skandināja skumjas, sava dēla kāzām par godu sagatavotas dziesmas. Pjetro Krespi atgriezās svētdienas pusnaktī pēc tam, kad ceļā bija notriecis piecus zirgus, lai nenokavētu savas kāzas, taču bija jau par vēlu. Nekad netika noskaidrots, kurš sūtījis viltus vēstuli. Ursula visādi iztincināja Amarantu, taču meitene aiz sašutuma raudāja un apzvērēja savu bezvainību altāra priekšā, ko galdnieki vēl nebija paguvuši nojaukt.

Cientēvs Nikanors Reina, kuru dons Apolinārs Moskote laulībām bija ataicinājis no tuvējās pilsētas, bija sīksts, sava nepateicīgā amata nocietināts večuks. Viņam bija palsa, it kā uz kauliem uzspīlēta āda, taču apaļīgi izspīlēts vēderiņš un seja gluži kā vecīgam eņģelim, kurā viedās vairāk vientiesības nekā labestības. Viņš bija nodomājis tūlīt pēc nosvinētajām kāzām atgriezties savā draudzē, taču makondiešu izlaidība viesa viņā šausmas, jo ļautiņi te dzīvoja piedauzīgā izlaidībā, pakļaudamies tikai dabas likumiem, atstājot bērnus bez svētās kristības un nesvinot baznīcas svētkus. Atzīdams, ka dievvārdu svētītā sēkla nekur citur nav tik nepieciešama, viņš nolēma šeit vēl kādu nedēļu uzkavēties, lai nokristītu kā apgraizītos, tā pagānus, dotu baznīcas svētību nešķīstas piegulēšanas piekopējiem, bet mirējiem pasniegtu svēto vakarēdienu. Taču neviens nepaklausīja viņa padomiem. Cientēvam allaž atbildēja, ka viņi jau ilgus gadus gluži labi iztikuši bez mācītāja, savas dvēseles padarīšanas nokārtodami tieši ar Dievu bez jebkāda vidutāja, un vispār nekāda nāves grēka nepiekopjot. Apnicis būt saucēja balsij tuksnesī, cientēvs Nikanors nosprieda šeit uzbūvēt templi, kam vajadzēja kļūt par visplašāko pasaulē, ar svēto tēliem dabiskā lielumā un stikla gleznojumiem rotātiem logiem, lai tad ļaudis no pašas Romas plūstu uz šejieni godāt Dievu šajā neticības un apgrēcības zaņķī. Ar vara šķīvīti rokās viņš apstaigāja visu pilsētu, vākdams ziedojumus. Tie nebija nekādi mazie, bet viņš kāroja vēl vairāk, jo jaunceļamam templim vajadzēja tādu zvanu, kas ar savu dimdoņu liktu uzpeldēt slīkoņiem. No nemitīgas diedelēšanas cientēvs Nikanors zaudēja balsi, toties kaulos viņam sāka kas dunēt. Kādā sestdienā, kad nebija izdevies savākt pat tik daudz, cik izmaksātu vienas tempļa durvis, cientēvs Nikanors ļāvās izmisumam. Pilsētas laukumā uz ātru roku iekārtojis kaut ko altārim līdzīgu, viņš svētdienā uz dievkalpojumu zem atklātas debess saaicināja pilsētniekus, šķindinādams zvaniņu — gluži tāpat kā bezmiega sērgas laikos. Daudzi atnāca, ziņkāres dzīti. Citi — tāpat aiz garlaicības. Vēl citi — bīdamies, ka nevērību pret savu kalpu Dievs varētu uzņemt kā personisku apvainojumu. Šā vai tā, bet astoņos no rīta pase pilsētas iedzīvotāju bija sapulcējušies laukumā, kur cientēvs Nikanors no klaigāšanas aizsmakušā balsī lasīja evaņģēliju. Beidzot, kad baznīcēni jau sāka izklīst, viņš pastiepa augšup rokas, izlūgdamies uzmanību.

-   Brītiņu pagaidiet! viņš sauca. Tūlīt mēs redzēsim neatspēkojamu pierādījumu Dieva esamībai.

Zēns, kas dievkalpojuma laikā bija palīdzējis cientēvam, atnesa tasīti biezas, kūpošas šokolādes, un Nikanors Reina to izdzēra vienā paņēmienā. Pēc tam noslaucīja lūpas ar mutautu, ko izvilka no sutanas piedurknes, izstiepa rokas un aizvēra acis. Un tad viņš dažus centimetrus pacēlās uz augšu, atraudamies no zemes. Pierādījums bija visai pārliecinošs. Vairākas dienas cientēvs Nikanors staigāja pa pilsētu no mājas uz māju, visur atkārtodams savu šokolādes ierosināto pacelšanos augšup, bet viņa kalpotājs brezenta tarbā vāca naudu, kuras sanāca tik daudz, ka nepilna mēneša laikā jau varēja uzsākt tempļa būvdarbus. Neviens neiedrošinājās apšaubīt Dieva esamības pierādījuma debešķīgo cilmi, to apstrīdēja tikai Hosē Arkādio Buendija. Kādu rītu, kad ap kastaņkoku bija sanācis bars ļaužu, lai vēlreiz noskatītos pierādījuma demonstrējumā, viņš palika gluži vienaldzīgs. Kad cientēvs Nikanors iesāka pacelšanos ar visu krēslu, uz kura bija apsēdies, Hosē Arkādio Buendija tikai mazlietiņ paslējās no sava sola.

-   Hoc est simplicissimutn, viņš noteica, bomo iste statum quartum materiae invenit. *

Cientēvs Nikanors pacēla roku, un krēsla četras kājas atkal pieskārās zemei.

-   Nego, viņš teica. Factum hoc existentiam Dei probat sine dubio. * *

Un tā visi uzzināja, ka Hosē Arkādio Buendijas velnišķīgā varkšķēšana patiesībā bijusi latīņu valoda. Tā kā cientēvs Nikanors bija vienīgais cilvēks, kas šajā mēlē spēja ar Hosē Arkādio Buendiju saprasties, tad centīgais Dieva kalps nolēma izmantot šo apstākli, lai mēģinātu uz ticības ceļa atgriezt bezdievīgā zākātāja aptumšoto prātu. Katru vakaru viņš apsēdās pie kastaņkoka un sāka latīņu valodā sprediķot, taču Hosē Arkādio Buendija ietiepīgi neļāvās ne viņa daiļrunībai, ne šokolādes ierosinātajiem pacelšanās demonstrējumiem, kā vienīgo pierādījumu pieprasīdams Dieva dagerotipijas uzņēmumu. Tad cientēvs Nikanors atnesa viņam dažādas gravīras un bildītes, tostarp pat svētās Veronikas lakatiņa attēlu, bet Hosē Arkādio Buendija tos visus noraidīja kā amatnieciskus sameistarojumus bez jebkāda zinātniska pamatojuma. Viņš bija tik stūrgalvīgs, ka cientēvs Nikanors atteicās no evaņģelizācijas nodomiem un turpināja savus apmeklējumus tāpat vien — aiz cilvēciskām jūtām. Bet tad jau ierosmi pārņēma Hosē Arkādio Buendija, ar saviem racionālistiskajiem prātojumiem mēģinādams satricināt Dieva kalpa ticību. Kad cientēvs kādudien atnesa dambretes

* Tas ir pavisam vienkārši. Šis cilvēks atklājis matērijas ceturto stāvokli (latiņu vai).

** Nav tiesa. Šis fakts neapstrīdami pierāda Dieva esamību (latīņu vai.).

kauliņus un spē|u dēlīti, uzaicinādams Hosē Arkādio Buendiju uz kādu partiju, tas atteicās, jo neredzot jēgu cīņai starp diviem cilvēkiem, kas principiālos pamatjautājumos esot vienisprātis. Cientēvs Nikanors, kas dambreti nekad nebija izvērtējis no šāda viedokļa, nespēja pretinieku pierunāt uz saspēli. Ar katru apciemojumu aizvien vairāk pārliecinādamies par Hosē Arkādio Buendijas prātā skaidrību, garīdznieks pajautāja, kāpēc viņu īsti tur, piesietu pie koka.

-   Hoc est simplicissimum, viņš atbildēja. Tāpēc, ka es esmu izkūkojis prātu.

Kopš tās reizes, norūpējies pats par savu ticību, cientēvs Nikanors pārstāja viņu apmeklēt un veltīja visus spēkus tempļa celtniecības paātrināšanai. Rebeka juta atdzimstam cerības. Viņas nākotne bija saistīta ar tempļa būves nobeigumu kopš tās svētdienas, kad cientēvs Nikanors brokastoja viņu mājā un visa ģimene, pie galda sēdēdama, pārrunāja, cik svinīgi un spoži būs dievkalpojumi pēc jaunā tempļa uzcelšanas. “Vislaimīgākā tomēr būs Rebeka,” Amaranta ieminējās. Un, tā kā Rebeka nesaprata, ko īsti māsa grib sacīt, ar nevainīgu smaidu paskaidroja:

-   Tu taču ar savām kāzām atklāsi jauno baznīcu.

Rebeka mēģināja nepieļaut šā jautājuma apspriešanu. Tā kā būvdarbi ieilgstot, templi varēšot pabeigt ne agrāk kā pēc desmit gadiem. Cientēvs Nikanors tam nepiekrita: ticīgo ļaužu aizvien pieaugošā labdarība atļaujot izdarīt optimistiskākas aplēses. Un, lai gan Rebeka klusībā bija tik ļoti sašutusi, ka nevarēja apēst savu brokastu tiesu, Ursula atbalstīja Amarantas iedomu un paziņoja, ka viņa ziedojot prāvāku summu, lai būvdarbi ātrāk veiktos. Bet cientēvs Nikanors piebilda — ja tiktu saņemts vēl viens tāds veltījums, templis būtu gatavs jau pēc trim gadiem. Kopš šīs reizes Rebeka vairs nepārmija ne vārda ar Amarantu, jo bija pārliecināta, ka māsas ierosinājums nemaz nav tik nevainīgs, kāds varēja likties. “Priecājies, ka es neizdarīju vēl ko

ļaunāku,” Amaranta viņai paskaidroja tās pašas dienas vakarā, kad starp abām māsām bija izcēlies sīvs ķīviņš. “Tagad man vismaz turpmākajos trīs gados nevajadzēs tevi nogalināt.” Rebeka izaicinājumu pieņēma.

Uzzinājis, ka laulības atkal atliktas, Pjetro Krespi galīgi izmisa, bet tad Rebeka viņam sniedza pēdējo uzticības apliecinājumu. “Kad tu vien to gribēsi, mēs no šejienes aizbēgsim,” viņa teica. Taču tieksme pēc līdzīga veida piedzīvojumiem Pjetro Krespi bija sveša. Viņam trūka līgavas dedzīgā rakstura, turklāt dotā vārda turēšanu viņš uzskatīja par mantību, ko tik viegli nedrīkst izšķērdēt. Tad Rebeka pielietoja mazāk drosmīgus līdzekļus. Nez no kurienes radusies dīvaina vēja pūsma sāka izdzēst lampas viesistabā, un drīz vien Ursula pārsteidza saderinātos tumsā skūpstāmies. Pjetro Krespi viņai juceklīgi kaut ko skaidroja par moderno petrolejas lampu trūkumiem un pat palīdzēja viesistabā iekārtot drošāku apgaismes sistēmu. Taču pēc tam vai nu lampās pietrūka degvielas, vai arī degļi izrādījās pieķepuši, un Ursula atkal notvēra Rebeku sēžam līgavainim klēpī. Galu galā viņa vairs nepieņēma nekādus izskaidrojumus un, maizes cepšanu atstājusi indiānietes Visitasjonas ziņā, pati nosēdās šūpuļkrēslā, lai uzmanītu jauno pāri, stingrā apņēmībā neļaut sevi vazāt aiz deguna ar viltīgiem gājieniem, kas bija novecojuši jau viņas jaunības dienās. “Nabaga māmuļa,” Rebeka noteica ar zobgalīgu sašutumu, redzēdama Pjetro Krespi apciemojumu laikā Ursulu šūpuļkrēslā žāvājamies un cīnāmies ar snaudu. “Pēc nāves viņai vajadzēs izpirkt visu, ko nogrēkojusi, šeit kvernēdama.” Pēc trim šādiem stingrā uzraudzībā pavadītiem mīlas mēnešiem Pjetro Krespi, kas diendienā vērīgi sekoja tempļa celtniecības darbiem, redzēdams, ka tie velkas pārlieku gausi, nosprieda cientēvam Nikanoram izsniegt trūkstošo naudu. Taču Amarantu tas nemaz neuztrauca. Tērzēdama ar draudzenēm, kas ik pēcpusdienas cēlienu ieradās, lai galerijā nodotos adīšanai un izšūšanai, viņa lauzīja galvu, sagudrodama jaunas viltības.

Tomēr viņas aplēsēs iezadzies misēklis izjauca gājienu, kas Amarantai pašai šķita visdrošākais, proti, aizvākt naftalīna lodītes, ko Rebeka bija ielikusi savā kāzu tērpā, pirms novietoja to guļamistabas kumodē. Amaranta tā izdarīja, kad līdz Rebekas kāzām bija palikuši nepilni divi mēneši. Kāzu dienas tuvums tomēr Rebeku padarīja tik nepacietīgu, ka viņa gribēja līgavas tērpu sagatavot daudz ātrāk, nekā bija domājusi Amaranta. Atvērusi kumodi un attinusi vispirms papīra iesaiņojumu, bet pēc tam linaudeklu, kurā tērps bija ievīstīts, viņa atrada, ka to, tāpat mežģīņu plīvuru un pat apelsīnu ziedu vainagu kodes sakremtušas pīšļos. Lai gan Rebeka bija pārliecināta, ka pati iesaiņojumā iebērusi divas saujas naftalīna lodīšu, negadījums šķita tik nejaušs, ka viņa neiedrošinājās vainot Amarantu. Līdz kāzām bija palikuši mazāk nekā divi mēneši, tomēr Ampāro Moskote apņēmās nedēļas laikā uzšūdināt jaunu tērpu. Kad kādā lietainā dienā, tikko saskatāma putaino mežģīņu virpulī, ieradās Ampāro, lai Rebekai pēdējo reizi uzlaikotu tērpu, Amaranta bezmaz krita nesamaņā. Balss viņai aizsmaka, un pāri muguras iedobītei lejup aizslīdēja saltu sviedru tērcīte. Amaranta ilgus mēnešus bija gaidījusi šo brīdi un drebējusi bailēs, jo apzinājās, ka pēc tam, kad visi viņas sagudrotie pasākumi būs cietuši neveiksmi un nekas cits Rebekas kāzu galīgai aizkavēšanai vairs nebūs izdomājams, viņa māsu noindēs. Šajā pēcpusdienā, kamēr Rebeka aiz karstuma gandrīz vai nobeidzās atlasa bruņās, kurās Ampāro Moskote viņu vīstīja ar bezgalīgu pacietību un tūkstoš saspraužamo adatu palīdzību, Amarantai vairāk reižu nomuka cilpiņas no adāmajiem irbiem un pirksti tika sadurstīti ar iešujamām adatām, biedējoši saltā apņēmībā pārdomājot, kā pēdējo piektdienu pirms māsas kāzām viņai kafijas tasē ieliet opija ekstraktu.

Taču svarīgs, iepriekš neparedzēts un nepārvarams šķērslis spieda kāzas atlikt uz nenoteiktu laiku. Nedēļu pirms tām mazā Remēdiosa nakts vidū pamodās, izmirkusi asinīs, kas burzguļodamas plūda nemitīgā pulsējumā, un trīs dienas vēlāk nomira no asins saindēšanās, jo vēdera dobumā viņai bija iestrēguši dvīņi. Amaranta cieta briesmīgas sirdsapziņas mokas. Negribēdama noindēt Rebeku, viņa bija kvēli lūgusi Dievu, lai tas māsas kāzu aizkavēšanai uzsūtītu kādu nedienu, un tagad jutās vainīga pie Remēdiosas nāves. Ne jau kaut ko tādu viņa bija gaidījusi. Remēdiosa visā mājā bija ienesusi prieka elpu. Ar vīru viņa dzīvoja vienā no darbnīcai vistuvākajām istabām, ko bija izrotājusi ar savas nesenās bērnības lellēm un paijām, bet meitenes mutuļojošais dzīvesprieks plūda pāri četrām istabas sienām, aizšalkdams pa begoniju galeriju. Remēdiosa trallināja augu dienu. Viņa vienīgā iedrošinājās samierinoši iejaukties Rebekas un Amarantas ķīviņos. Tāpat viņa uzņēmās grūto pienākumu aprūpēt Hosē Arkādio Buendiju. Remēdiosa nesa vīratēvam ēdienu, palīdzēja viņam ikdienas vajadzībās, ar ziepēm un vīkšķi apmazgāja viņu, gādāja, lai viņam matos un bārdā nesaviestos utis un gnīdas, pielaboja palmu nojumi, bet negaisa laikā pārsedza to ar buraudekla gabaliem. Dzīves pēdējos mēnešos Remēdiosa bija pat ielauzījusies sarunāties ar viņu vienkāršotā latīņu valodā. Kad Aureljāno un Pilāras Ternēras jaunpiedzimušo dēlu atveda mājās un šaurā ģimenes lokā nokristīja, nosaukdami to par Aureljāno Hosē, Remēdiosa pieprasīja, lai mazulis tiktu uzskatīts par viņas vecāko dēlu. Ursula nespēja vien nobrīnīties par meitenes mātes instinktu. Savukārt Aureljāno viņā atrada dzīvei nepieciešamo attaisnojumu. Cauru dienu viņš strādāja zeltkaļa darbnīcā, bet Remēdiosa rīta pusē viņam tur atnesa krūzīti rūgtas kafijas. Katru vakaru viņi abi ciemojās Moskotes ģimenē. Aureljāno ar sievastēvu spēlēja bezgalīgi ilgas domino partijas, bet Remēdiosa pa to laiku tērzēja ar māsām vai ar māti pārsprieda pieaugušo ļaužu darīšanas. Saradošanās ar Buendiju ģimeni nostiprināja dona Apolināra Moskotes autoritāti. Savos biežajos novada centra apmeklējumos viņš panāca, ka valdība Makondo uzcēla skolu, kurā par pasniedzēju sāka

strādāt Arkādio, kas no vectēva bija mantojis pedagoga spējas. Mierīgas pārliecināšanas ce|ā dons Apolinārs Moskote panāca, ka nacionālās neatkarības svētkos lielākā da|a pilsētas māju tika nokrāsotas zilā krāsā. Pēc cientēva Nikanora ierosmes Katarīno iestādi pārcēla uz kādu nomaļāku ielu, kā arī slēdza vairākas trokšņainas dzertuves, kas līdz šim bija pieredzējušas ziedu laikus pašā pilsētas centrā. Kādudien dons Apolinārs Moskote atgriezās, vezdams līdzi sešus ar šautenēm bruņotus policistus, kam turpmāk vajadzēja gādāt par kārtības uzturēšanu, taču neviens neatgādināja, ka saskaņā ar sākotnējo norunu pilsētā nedrīkstēja uzturēties bruņoti varas pārstāvji. Sievastēva sparīgā izrīcība Aureljāno patika. “Tev drīz vien būs tikpat resns vēders kā viņam,” draugi zobojās. Taču sēdošais dzīvesveids, skaudrāk iezīmēdams vaigu kaulus un spožāk likdams iezalgoties acīm, nepalielināja ne Aureljāno svaru, ne arī pārmainīja viņa rakstura savaldīgumu, tikai dziļāk iegreba lūpu līniju, kas liecināja par vientulīgas apceres stundām un pauda nelokāmu apņēmību. Mīla, kādu Aureljāno ar savu jauniņo sievu bija iemantojis abās ģimenēs, izrādījās tik dziļa, ka pēc tam, kad Remēdiosa bija paziņojusi, ka viņa ir mātes cerībās, pamieru noslēdza pat Rebeka un Amaranta, lai izaustu zilu drānu mazuļa drēbītēm gadījumā, ja jaunpiedzimušais būtu zēns, bet rožainu — ja tas izrādītos meitene. Remēdiosa bija pēdējais cilvēks, ko Arkādio atcerēsies nedaudz gadu vēlāk, stāvēdams iepretī kareivju nodaļai, kam vajadzēja viņu nošaut.

Pēc Remēdiosas nāves Ursula izsludināja dziļas sēras: bija jānoslēdz visas durvis un logi un neviens nedrīkstēja mājā ne ienākt, ne iziet kā vien tikai visneatliekamākās vajadzības reizēs; tāpat viņa uz gadu noliedza sarunas skaļā balsī, bet pie sienas — tajā vietā, kur mirusī bija gulējusi šķirstā, — uzkarināja ar sēru lenti apvītu Remēdiosas dagerotipijas uzņēmumu un blakus tam novietoja mūžam degošu eļļas spuldzīti. Dzimtas nākamās paaudzes nekad neļāva spuldzītei izdzist, lai gan tās

neizpratnē nolūkojās uz meitenīti plisētajos bruncīšos, baltajās kurpītēs un lentīti matos, jo tām šo attēlu nekādi neizdevās saistīt ar tradicionālo priekšstatu par vecmāmuļu. Aprūpēt Aureljāno Hosē uzņēmās Amaranta. Viņa to audzināja tikpat kā pašas dēlu, cenzdamās kliedēt savu vientulību un atvieglot sirdsapziņas pārmetumus, atceroties opija ekstraktu, kas viņas neprātīgo lūgsnu dēļ, pašai to negribot, bija nokļuvis Remēdiosas kafijas tasē. Pjetro Krespi ar sēru lenti ap platmali tagad vakaros ieradās klusītēm uz pirkstgaliem, lai paciemotos pie Rebekas, kas melnajā tērpā ar garajām piedurknēm līdz pat delnu locītavām izskatījās kā noasiņojusi. Jebkura iedoma par jauna termiņa noteikšanu kāzām tagad būtu bijusi tik ļoti nevietā, ka saderinātība jau pārvērtās mūžīgā sasaistībā, gurdā un nevienu neinteresējošā pēcmīlā, it kā tie mīlētāji, kuri savulaik sabojāja lampas, lai tumsā skūpstītos, jau būtu pamesti nāves varai. Zaudējusi visas izredzes un pilnīgi pagurusi, Rebeka atsāka zelēt zemi.

Bet tad pēkšņi vienu dienu, kad sēras jau bija tā ieilgušas, ka atkal bija atjaunojušies rokdarbu seansi, pulksten divos pēcpusdienā svelmes uzvēdītajā nāves klusumā kāds ar tādu spēku atgrūda ieejas durvis, ka mājas balsti sagrīļojās un visiem — gan Amarantai, kas ar draudzenēm galerijā nodarbojās ar izšūšanu, gan guļamistabā pirkstu zīžļājošai Rebekai, gan Ursulai virtuvē, gan Aureljāno darbnīcā un pat Hosē Arkādio Buendijam zem vientuļā kastaņkoka — šķita, ka māja salīgojusies zemestrīces grūdienos. Bija ieradies kāds pavisam neparasts tēvainis. Viņa varenie pleci tikko varēja iespraukties pa durvīm. Viņa vērša skaustam līdzīgajā kaklā karājās Jaunavas Dziedinātājas attēls, rokas un krūtis klāja dīvaini tetovējumi, labējo delnas locītavu sažņaudza vara aproce ar krustā sisto bērnu veidoliem. Atnācēja āda bija sāļās vētrās miecēta, mati īsi un spuraini kā zirgēzeļa krēpes, žokļos dzelžaina smagme, bet acīs skumjas. Viņš bija apjozies ar josfu, kas izskatījās divas reizes

platāka un biezāka par seglu siksnu, kājās stulmu zābaki ar piešiem un dzelzīm apkaltiem papēžiem, un visā viņa stājā jaudās seismisko grūdienu drebinošais spēks. Nesdams rokā nobružātas seglu somas, viņš izslāja cauri viesistabai, tad dzīvojamai telpai un — līdzīgi pērkonam — iegranda begoniju galerijā, kur Amaranta ar draudzenēm sastinga kā paralizētas ar augšup paceltām rokdarbu adatām un irbiem. “Bdien,” viņš dobjā balsī nodārdināja jaunavām, nomezdams uz rokdarbu galda seglu somas, un aizklumzāja tālāk pa galeriju uz mājas viņu galu. “Bdien,” viņš noņurdēja Rebekai, paiedams garām meitenes guļamistabas durvīm. “Bdien,” viņš noburkšķēja Aureljāno, kas saspringtā uzmanībā bija pievērsies darbgaldam. Ne ar vienu viņš neuzsāka nekādas sarunas. Tiešā ceļā viņš devās uz virtuvi un apstājās tikai tur, tādējādi pārtraukdams klaiņojumu, kas bija sācies pasaules viņā malā. “Bdien,” viņš nodimdināja. Ursula mirkli palika stāvam ar vaļā pavērtu muti, tad paskatījās ienācējam acīs, iekliedzās un metās tam ap kaklu, aiz prieka raudādama un spiegdama. Tas bija Hosē Arkādio. Viņš atgriezās tikpat nabags, cik bija aizgājis, nodzīvojies tiktāl, ka Ursulai vajadzēja aizdot viņam divus peso, lai dēls varētu samaksāt par noīrēto jājamzirgu. Runāja viņš ar jūrnieku žargonu sajauktā spāņu valodā. Kad pārnācējam jautāja, kur viņš īsteni bijis, tas nenoteikti atbildēja: “Turpatās.” Ierādītajā istabā viņš uzkarināja guļamtīklu un nogulēja tajā trīs dienas. Pamodies un notiesājis sešpadsmit jēlas olas, viņš tūdaļ aizkāpa uz Katarīno iestādi, kur viņa monumentālie miesas apmēri meitiešu vidū izraisīja panisku ziņkāri. Uz sava rēķina viņš klātesošajiem izmaksāja dzērienus un pasūtināja mūziku. Ar pieciem vīriem viņš noslēdza derības, ka tie nespēs noliekt viņa roku līdz galda virsmai. “Tas nav izdarāms,” tie teica, pārliecinājušies, ka viņi nespēj stiprinieka dilbu pat sakustināt. “Viņam taču aproce ar krustā sisto bērnu attēliem.” Katarīno, neticēdama šāda veida spēka demonstrējumiem, saderēja ar atnācēju uz divpadsmit

peso, ka viņš nejaudās pārvietot smago iestādes bufeti. Hosē Arkādio to izkustināja no vietas, pacēla gaisā pāri galvai un iznesa uz ielas. Lai bufeti atgādātu atpakaļ, bija vajadzīgi vienpadsmit vīri. Kad uzdzīve bija sasniegusi augstāko pakāpi, Hosē Arkādio uz bufetes vispārējai apskatei uzlika savu neticami milzīga izmēra vīrieša locekli, ko no vienas vietas klāja ar zilganu un sarkanu krāsu ietetovēti uzraksti dažādās valodās. Meitiešiem, kas alkatīgā iekārē viņam uzplijās, Hosē Arkādio noprasīja, kura no tām vairāk maksās. Visturīgākā piesolīja divdesmit peso. Tad viņš ierosināja sarīkot izlozi, par piedalīšanos maksājot desmit peso. Tā bija neprātīgi augsta cena, jo pat visvairāk iekārotā no iestādes meitām naktī nopelnīja tikai astoņus peso, taču visas bija ar mieru. Četrpadsmit palaistuves uzrakstīja savu vārdu uz papīra strēmelītes, salika tās platmalē, un pēc tam katra izņēma vienu. Kad pāri bija palikuši tikai divi papīrīši, vajadzēja noskaidrot, kurām tie pienācās.

-   Lai katra piemaksā piecus peso, Hosē Arkādio ierosināja, un es tikšu galā ar abām.

Un tā viņš dzīvoja. Sešdesmit piecas reizes viņš bija apbraucis apkārt pasaulei klaiņojošu jūrnieku ekipāžas sastāvā. Katarīno iestādes meičas, kas tonakt bija gulējušas ar Hosē Arkādio, noveda viņu pliku dejas zālē, lai visi redzētu, ka viņam nav nevienas vienīgas — kaut visniecīgākās vietiņas, kas nebūtu noklāta ar tetovējumiem — no priekšas un no muguras, no kakla kumbra līdz pat kāju pirkstu galiem. Ģimenes dzīvē iekļauties viņš nespēja. Augu dienu nogulējis, naktis viņš pavadīja priekamāju kvartālā, uzstādamies ar dažādiem spēka demonstrējumiem. Tajos retajos gadījumos, kad Ursulai izdevās dēlu piedabūt pie azaida galda, viņš ar savu dzīvespriekā dzirkstošo omu iemantoja vispārēju atzinību, īpaši tādās reizēs, kad stāstīja, ko pieredzējis svešās zemēs. Japānas jūrā Hosē Arkādio bija piedzīvojis kuģa bojāeju un divas nedēļas klimtis atklātā jūrā, pārtikdams no saules dūrienā miruša biedrā miesām. Pamatīgi sasālītā un

saules svelmē izžāvētā ga|a bijusi ar salkani putraimainu garšu. Kādā saules apstarotā, zvīļojošā dienā viņa kuģis Bengālijas līcī pieveicis jūras pūķi, kura iekšās atrasta krustneša ķivere, bruņu sprādzes un ieroči. Kārību jūrā viņš redzējis Viktora īga* kuģi ar nāves viesuļu sadriskātām burām, jūras tarakānu sagrauztiem mastiem un takelāžu cenšamies nokļūt Gvadalupē, bet nekad to nesasniedzam. Ursula turpat pie galda raudāja, it kā pārlasīdama nekad nepienākušās vēstules, kurās Hosē Arkādio būtu pastāstījis par saviem darbiem un piedzīvojumiem. “Un teitan mums, dēliņ, tik plaša māja,” viņa šņukstēja. “Un tik daudz ēdmaņas mēs esam izmetuši cūkām!” Bet būtībā viņa nekādi nevarēja apjēgt, ka šis tēvainis, kas pusdienās notiesāja pussivēna un palaida tādus bezdeļus, ka puķes apvīta, ir tas pats čigānu aizvestais puisēns. Kaut ko līdzīgu izjuta arī pārējie ģimenes locekļi. Amaranta nespēja noslēpt, ka viņai derdzas brāļa lopiskās atraugas pie galda. Arkādio, kas nekad neuzzināja savas izcelsmes noslēpumu, nelabprāt atbildēja uz jautājumiem, ko atnācējs uzdeva acīm redzamā nolūkā iemantot viņa labvēlību. Aureljāno mēģināja atdzīvināt laikus, kad viņi ar vecāko brāli bija gulējuši vienā istabā, un atjaunot kādreizējo bērnu dienu savstarpējo uzticību, bet Hosē Arkādio to visu bija piemirsis, jo jūras braucieni viņa atmiņu bija pārsātinājuši ar daudz ko citu atmiņā glabājamu. Vienīgi Rebeka jutās uzvarēta no pirmās saskarsmes ar atnācēju. Jau tajā vakarā, kad Hosē Arkādio bija pagājis garām viņas guļamistabas durvīm, Rebeka nodomāja, ka salīdzinājumā ar šo pārvīrišķīgo tēvaini, kura vulkāniskā elpa jaušama visos mājas nostūros, Pjetro Krespi nav nekas cits kā gļēvs mīkstmiesis. Ar visdažādākiem ieganstiem meitene meklēja viņa tuvumu. Kādu reizi Hosē Arkādio, ar nekaunīgu skatienu nopētījis viņas augumu, Rebekai

* Viktors īgs — Lielās franču revolūcijas laika konventa komisārs Gvadalupes salā (1793), kurš rīkoja uzbrukumus angļu kuģiem.

ieminējās: “Tu gan, māšelīt, esi smuks skuķis!” Tad Rebeka jau zaudēja jebkuru pašsavaldīšanos. Viņa atkal ar agrāko alkatību sāka zelēt zemi, krimst sienu apmetumu un zīžļāja pirkstu tādā iekārē, ka uz īkšķa uzmetās tulznas. Reizēm viņa izvēma zaļganas gļotas ar sakožļātām dēlēm. Naktis viņa pavadīja bez miega, drebēdama pie visām miesām un, cik vien spēka, cīnīdamās pret savu neprātu, līdz, Hosē Arkādio gaismas svīdumā atgriežoties, māja nodrebēja no viņa soļu dunas. Kādu reizi, kad visi gulēja diendusā, Rebeka vairs neizturēja un aizgāja uz viņa guļamistabu. Hosē Arkādio ar vaļējām acīm, ģērbies tikai vienās sporta biksītēs, vāļājās guļamtīklā, kas ar kuģu tauvām bija uzkarināts pie sijām. Ieraudzījusi viņa milzīgā izmēra kailumu, meitene tā samulsa, ka pirmajā brīdī gribēja jau atkāpties. “Piedodiet,” viņa atvainojās, “es nezināju, ka jūs šeit esat.” Taču, to sacīdama, viņa pieklusināja balsi, lai kādu nepamodinātu. “Nāc šurp, meitēn,” viņš teica. Rebeka paklausīja. Viņa apstājās pie guļamtīkla, svīzdama saltus sviedrus un juzdama visas iekšas sametamies mezglā, kamēr Hosē Arkādio ar pirkstu galiem apglāstīja viņai potītes, pēc tam stilbus un tad gurnus, murminādams: “Ei, māšelīt, ei, māšelīt!” Rebekai vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai nenomirtu, sajuzdama, ka pārdabiska, taču apbrīnojami mērķtiecīga vara viņu aiz jostas paceļ augšup, trejos grābienos izģērbj kailu un kā nevarīgu putnēnu pakļauj zem sevis. Taču, pirms meitene skaudro sāpju neizprotamajā tīksmē zaudēja samaņu, iegrimdama guļamtīklā tvanīgajā dūkstī, kas līdzīgi dzēšpapīram uzsūca viņas asiņu eksploziju, tā vēl paguva pateikties Dievam par to, ka dzimusi šajā saulē.

Trīs dienas vēlāk pēcpusdienas dievkalpojuma laikā viņi salaulājās. Dienu iepriekš Hosē Arkādio bija aizgājis pie Pjetro Krespi uz tirgotavu. Viņš sastapa itālieti pasniedzam cītaras spēles stundu un, pat nepaaicinājis viņu sāņus, vienkārši teica: “Mēs ar Rebeku precamies.” Pjetro Krespi nobālēja, pasniedza cītaru vienam no saviem skolniekiem un paziņoja, ka stunda

beigusies. Kad viņi bija palikuši vieni ar mūzikas instrumentiem un uzvelkamām rotaļlietām pieblīvētajā telpā, Pjetro Krespi iebilda:

-   Rebeka ir jūsu māsa.

-  Nav svarīgi, Hosē Arkādio noskaldīja.

Pjetro Krespi nosusināja pieri ar lavandā sasmaržinātu mutautiņu.

-  Tas ir pretrunā ar dabu, viņš paskaidroja, turklāt arī likums to aizliedz. Hosē Arkādio kaitināja ne tik daudz Pjetro Krespi apsvērumi, cik jaunā itālieša bālums.

-  Man uzspļaut jūsu dabai, viņš nikni noteica. Es atnācu jums pateikt to vienkārši tādēļ, lai jūs sevi neapgrūtinātu ar Rebekas iztaujāšanu.

Tomēr, redzēdams, ka itālietim acīs sanesas valgme, Hosē Arkādio mazliet atmaiga.

-  Gadījumā, viņš piebilda jau citādā tonī, ja jums iepatikusies Rebekas ģimene, tad jau vēl paliek Amaranta.

Cientēvs Nikanors svētdienas sprediķī atklāja, ka Hosē Arkādio un Rebeka nav brālis un māsa. Bet Ursula nekad nepiedeva to, ko uzskatīja par nepieļaujamu cieņas trūkuma izpausmi, un, jaunlaulātajiem atgriežoties no baznīcas, aizliedza tiem ienākt mājā. Viņai tie bija miruši. Tāpēc jaunais pāris iepretī kapsētai noīrēja kādu mājeli un iekārtojās tur, lai gan viņiem nekādu citu mēbeļu nebija kā vien Hosē Arkādio guļamtīkls. Kāzu naktī Rebekai iedzēla kurpē ielīdis skorpions. No dzēliena viņai pamira mēle, taču tas jauno pāri nekavēja pavadīt visai piedauzīgu medus mēnesi. Kaimiņus iztrūcināja kliedzieni, kas visu kvartālu pamodināja reizes astoņas naktī un pa trim lāgiem diendusas laikā, un viņi lūdza Dievu, lai šī vētrainā kaisle netraucētu mirušo atdusu.

Aureljāno bija vienīgais, kas rūpējās par jaunlaulātajiem. Viņš tiem nopirka dažas nepieciešamākās istabas lietas un tāpat apgādāja ar mazumiņu naudas, līdz Hosē Arkādio atguva

īstenības apjēgu un sāka apstrādāt nevienam nepiederošo zemi mrpat blakus viņu mājelei. Turpretī Amaranta nekad nespēja pārvarēt īgnumu pret Rebeku, lai gan dzīve sagādāja viņai gandarījumu, par kādu tā nebija pat sapņojusi: nezinādama, kā par labu vērst ģimenei nodarīto apkaunojumu, viņa bija lūgusi Pjetro Krespi turpināt ierastos apciemojumus, un itālietis vēl aizvien otrdienās pusdienoja Buendiju mājās, ar rāmu cieņu paceldamies pāri pieredzētajam cerību sabrukumam. I.ai apliecinātu savu atzinību ģimenei, viņš, tāpat kā agrāk, ap platmali nēsāja sēru lenti un, pūlēdamies pierādīt savu pieķeršanos Ursulai, jo bieži atnesa viņai dažādas neparastas dāvanas, piemēram, portugāļu sardīnes, turku rožu ievārījumu, bet kādudien pasniedza pat košu Manilas plecu lakatu. Amaranta pret Pjetro Krespi izturējās ar saudzīgu laipnību, uzminēja viņa vēlmes, apdarināja apspurušās kreklu aproces un dzimšanas dienā uzdāvināja viņam duci mutautiņu ar tajos iešūtiem īpašnieka iniciāļiem. Otrdienās pēc ieturētajām pusdienām Pjetro Krespi galerijā, kur Amaranta nodarbojās ar izšuvumiem, bija viņai tīkams laika pakavētājs. Meitene, pret kuru agrāk viņš mēdza izturēties kā pret pusaugu skuķi, tagad viņam bija īsts atklājums. Lai gan Amarantai trūka iznesības, viņai piemita reti sastopams jūtīgums šās pasaules lietu vērtējumā un slēpts maigums. Kādu otrdienu, kad neviens vairs nešaubījās, ka agrāk vai vēlāk tam jānotiek, Pjetro Krespi meiteni bildināja. Amaranta pat nepārtrauca darbu. Nogaidījusi, kamēr no ausīm atplūst tajās ielijušais sārtums, viņa savai balsij piešķīra mierīga brieduma skanējumu.

-  Protams, Krespi, Amaranta teica, bet tikai tad, kad mēs būsim viens otru labāk iepazinuši. Steiga nekad nenoved pie laba gala.

Ursula neko vairs nesaprata. Lai gan pieķērusies jaunajam itālietim, viņa nespēja izsvērt, vai tā nodoms no morāles viedokļa, ņemot vērā ieilgušo un ar tādu traci izbeigušos iepriekšējo

saderināšanos, uzskatāms par labu vai sliktu. Bet, tā kā neviens ar viņu šādās šaubās nedalījās, Ursula beidzot šo bildinājumu uztvēra kā notikušu faktu, nesniegdama tam nekāda morāla vērtējuma. Aureljāno, kas tagad bija ģimenes galva, rikai pastiprināja mātes šaubas ar mīklainu un kategorisku paziņojumu:

-   Tagad gan nebūtu īstais laiks nodarboties ar kāzu sarīkošanu.

Šāds spriedums, kuru Ursula saprata tikai pēc vairākiem mēnešiem, bija vienīgais, ko Aureljāno tobrīd varēja izsacīt ne tikai par precēšanos, bet arī par jebkuru citu — ar gatavošanos karam nesaistītu pasākumu. Viņš pats, stāvēdams iepretī kareivju nodaļai, kam vajadzēja viņu nošaut, lāgā nespēs aptvert, kāds bija nenozīmīgo, bet neatvairāmo nejaušību savirknējums, kas novedis viņu līdz šejienei. Remēdiosas nāve nebija tik ļoti satriekusi Aureljāno, kā viņš pats bija baidījies. Tā drīzāk bija viņā izraisījusi trulu niknumu, kas pamazītēm izvērtās vientulīgā un gurdā piemānītu cerību sajūtā — līdzīgā tai, kādā viņš bija dzīvojis toreiz, kad atteicās no jebkādas tuvības ar sievietēm. Viņš atkal iegremdējās darbā, taču saglabāja paradumu vakaros ar nelaiķes sievastēvu spēlēt domino. Šīs vakaru sarunas mājā, ko nomāca sēru gaisotne, nostiprināja abu vīriešu draudzību. “Tev atkal vajag apprecēties, draudziņ,” sievastēvs viņam mēdza teikt. “Man ir sešas meitas, vari ņemt, kuru vien vēlies.” Kādreiz, īsi pirms sagaidāmām vēlēšanām, dons Apolinārs Moskote atgriezās no parastā izbraukuma uz novada centru, visai noraizējies par politisko stāvokli valstī. Liberāļi esot nolēmuši uzsākt karu. Tā kā Aureljāno šajā laikā tikai ļoti miglaini apjauta atšķirību starp konservatīvajiem un liberāļiem, sievastēvs viņam galvenos vilcienos izskaidroja abu novirzienu būtību. Liberāļi, pēc viņa vārdiem, esot brīvmūrnieki, nekrietni ļaudis, kas to vien tīkojot kā pakārt garīdzniekus, ieviest civillaulību un šķiršanos, par tiesībās vienlīdzīgiem atzīt kā laulībā, tā ārlaulībā dzimušos bērnus un tiecoties saskaldīt valsti federālā kopojumā, kur

augstākai pārvaldei vairs nebūtu nekādas teikšanas. Turpretī konservatīvie, kas varu saņēmuši tieši no Dieva rokām, iestājoties par sabiedriskās kārtības un ģimenes morālo stabilitāti, aizsargājot kristīgas ticības un valdības autoritāti un negribot pieļaut, ka valsts tiktu sadrupināta autonomās vienībās. Aureljāno humānu apsvērumu pēc simpatizēja liberāļiem jautājumos, kas skāra ārlaulībā dzimušo bērnu tiesības, bet nekādā ziņā nespēja saprast, kā var noiet līdz tādām galējībām kā gatavošanās karam kaut kādu rokām netaustāmu principu pēc. Viņam likās — sievastēvs iekritis galējībā, pieprasīdams uz vēlēšanu laiku atsūtīt politisku kaislību nesatrauktajā pilsētiņā sešus ar šautenēm bruņotus un seržanta komandētus kareivjus. Tie ne tikai ieradās, bet tūlīt apstaigāja māju pēc mājas, apķīlādami medību ieročus, mačetes un pat virtuves nažus, bet pēc tam visiem vīriešiem, kas bija vecāki par divdesmit vienu gadu, izsniedza zilus papīrīšus ar konservatīvo kandidātu uzvārdiem un tādus pašus sarkanā krāsā ar liberāļu kandidātiem. Vēlēšanu dienas priekšvakarā pats dons Apolinārs Moskote nolasīja dekrētu, ar kuru kopš sestdienas pusnakts uz četrdesmit astoņām stundām tika pārtraukta alkoholisku dzērienu pārdošana, kā arī aizliegts sapulcēties vienuviet vairāk nekā trim personām, ja tās nav vienas ģimenes locekļi. Vēlēšanas noritēja bez starpgadījumiem. No pulksten astoņiem svētdienas rītā pilsētas centrālajā laukumā novietoja koka urnu, ko apsargāja visi seši kareivji. Balsošana noritēja pilnīgi brīvi, kā par to Aureljāno pats varēja pārliecināties, kopā ar sievastēvu visu dienu pavadīdams pie urnas, lai uzmanītu, vai kāds nenobalso vairāk kā vienu reizi. Četros pēcpusdienā bungu rīboņa pavēstīja, ka vēlēšanas beigušās, un dons Apolinārs Moskote urnu aizzīmogoja un uzlīmēja tai etiķeti ar savu parakstu. Tajā pašā vakarā, spēlēdams ar Aureljāno kārtējo domino partiju, viņš pavēlēja seržantam urnu atvērt un saskaitīt balsis. Urnā bija gandrīz vienāds daudzums kā sarkano, tā zilo papīrīšu, bet seržants no sarkanajiem

tur atstāja tikai kādus desmit, pārējos aizvietodams ar zilajiem. Tad urna atkal tika aizzīmogota, tai uzlīmēja jaunu etiķeti, un agri nākamās dienas rītā to aizgādāja uz novada galveno pilsētu. “Liberāli uzsāks karu,” Aureljāno teica. Dons Apolinārs pat nepacēla acis no domino kauliņiem. “Ja tu tā domā tāpēc, ka tika apmainīti vēlēšanu biļeteni, tad varu sacīt, ka viņi neko neuzsāks,” dons Apolinārs paskaidroja. “Lai viņiem nebūtu iemesla kurnēt, urnā tika taču atstāti arī sarkanie.” Aureljāno saprata, ka opozīcija atrodas visai neizdevīgā stāvoklī. “Ja es būtu liberālis,” viņš noteica, “es gan biļetenu apmaiņas dēļ karot neietu.” Pāri aceņu ietvariem dons Apolinārs Moskote pavērās znotā.

-   Ai, manu zēn, viņš piebilda, ja tu būtu liberālis, tad par biļetenu apmaiņu neko nezinātu, par spīti tam, ka esi mans radinieks.

Patiesu sašutumu pilsētā izraisīja nevis vēlēšanu iznākums, bet gan tas, ka iedzīvotājiem netika atdoti apķīlātie ieroči. Kāda sieviešu grupa griezās pie Aureljāno, lai viņš pierunātu savu sievastēvu atdot vismaz atņemtos virtuves nažus. Bet dons Apolinārs Moskote kā svarīgu valsts noslēpumu viņam uzticēja faktu, ka apķīlātie ieroči nogādāti augstākām varas iestādēm, lai pierādītu, ka liberāļi gatavojas karam. Aureljāno šāds cinisks paziņojums stipri satrauca. Viņš gan neteica neviena vārda, taču kādu vakaru, kad Herineldo Markess un Magnīfiko Vizbals, ar citiem draugiem pārrunājot jautājumu par virtuves nažiem, Aureljāno tieši noprasīja, vai viņš esot liberālis vai konservatīvais, tas nesvārstīdamies atbildēja:

-   Ja jau man katrā ziņā kādam jābūt, tad es drīzāk būtu liberālis, jo konservatīvie ir blēži.

Draugu skubināts, nākamajā dienā viņš aizgāja vizītē pie daktera Alīrio Nogēras, par ieganstu uzdodams sāpes aknu apvidū. Kāda bija šīs blēdīšanās jēga, Aureljāno lāgā neizprata. Dakteris Alīrio Nogēra pirms vairākiem gadiem bija ieradies

Makondo ar kriernu krājumu bezgaršīgu tablešu un medicīnisku devīzi, kas gan nevienam īsti nepatika, — velns izdzenams ar Belcebulu. Patiesībā viņš nebija nekāds ārsts, tikai par tādu uzdevās. Aiz maldu mediķa nevainīgās fasādes slēpās terorists, kam piecu gadu ilgā ieslodzījumā iegūtās važu rētas ap potītēm vajadzēja nosegt, valkājot līdz pusstilbam augstas gamašas. Federālistu pirmās sacelšanās laikā viņš bija ticis sagūstīts, pēc tam aizbēdzis uz Kurasao, pārģērbies drānās, ko pats vissīvāk ienīda, — garīdznieka sutānā. Ilgāku laiku viņš bija nodzīvojis trimdā, līdz kādudien, saklausījies nostāstus, ko izplatīja no visām Kārību jūras salām Kurasao pilsētā saplūdušie emigranti, atkal iedegās cīņas sparā, iekāpa kontrabandistu laivā un parādījās Rioačā ar paša viltotu Leipcigas universitātes diplomu un tablešu pudelītēm, kas patiesībā saturēja tikai rafinētu cukuru. Šeit nokļuvis, viņš rūgti apraudājās, jo viss izrādījās citādi, nekā bija gaidīts. Federālistu rosme, kuru sabraukušie emigranti bija iztēlojuši kā eksplodēt gatavu pulvera mucu, pirmsvēlēšanu miglainajās gaidās bija izklīdusi kā agrīna rīta dūmaka. Neveiksmes sarūgtinātais viltus homeopāts, kas tagad ilgojās tikai pēc droša nostūra vecuma dienām, patvērās Makondo. Šaurajā, ar tukšām pudelītēm pieblīvētajā istabiņā viņš nodzīvoja vairākus gadus, pārtikdams no bezcerīgiem sirdzējiem, kas jau bija izmēģinājuši visu un tagad mierināja sevi ar rafinēta cukura tabletēm. Kamēr dons Apolinārs Moskote bija tikai dekoratīvs varas pārstāvis, atnācēja aģitatora instinkti snauda dīkā. Laiku viņš pavadīja, kavēdamies atmiņās un cīnīdamies ar astmu. Taču gatavošanas vēlēšanām kļuva par pavedienu, kas deva viņam iespēju atkal aiztaustīties līdz graujošās darbības kamolītim. Nodibinājis sakarus ar politiskā ziņā vēl nenobriedušajiem pilsētas jauniešiem, viņš nodevās klusai kūdīšanas kampaņai. Daudzās vēlēšanu urnās parādījušās sarkanās vēlēšanu zīmītes, ko dons Apolinārs Moskote piedēvēja jaunatnei piemītošai pārsteidzībai1 , patiesībā bija daļa no viltus

dziednieka plāna: lai saviem mācek|iem pierādītu, ka vēlēšanas ir tikai farss, viņš pats tos paskubināja iet pie urnas. “Vienīgais iedarbīgais līdzeklis ir vardarbība,” viņš pēc tam pamācīja. Aureljāno draugu lielum lielais vairākums bija sajūsmināti par konservatīvās iekārtas iznīcināšanas ideju, taču neviens neiedrošinājās iesaistīt viņu šajā pasākumā, bīdamies ne tikai no puiša radnieciskajām saitēm ar pilsētas priekšnieku, bet arī no viņa paša vientulību mīlošā un izvairīgā rakstura. Turklāt visi zināja, ka pēc sievastēva norādījumiem Aureljāno bija balsojis par zilajiem. Tādējādi tikai aiz nejaušības atklājās viņa patiesās politiskās simpātijas, un tāpat tikai aiz tīras ziņkāres viņš vieglprātīgi apņēmās ierasties pie daktera, lai sūdzētos par sāpēm, kādu viņam patiesībā nebija. Ar kamparu piesmirdušajā ūķī, kas izskatījās pēc cūku aizgalda, viņu sagaidīja gaudenai ķirzakai līdzīgs vīrelis, kura plaušas elpojot čerkstēja un svelpa. Ne vārda nesacījis, dziednieks pieveda puisi pie loga un apskatīja viņa apakšējā plaksta iekšpusi. “Ne jau tur,” Aureljāno atbildēja, kā viņam iepriekš bija norādīts, iedūra sev ar pirkstu sānos nieru apvidū un piebilda: “Teitan man ir tādas sāpes, ka naktī nevaru gulēt.” Tad dakteris aizvēra logu, aizbildinādamies, ka pa to ieplūstot pārlieku daudz saules, un vienkāršos vārdos paskaidroja, kāpēc ikviena patriota pienākums ir nogalināt konservatīvos. Vairākas dienas Aureljāno krekla kabatā nēsāja līdzi pudelīti ar tabletēm. Ik pa divām stundām viņš pāris tabletīšu izbēra saujā un iemeta mutē, lai lēnām zem mēles ļautu tām izkust. Dons Apolinārs Moskote zobojās par viņa ticību homeopātijai, bet sazvērestības dalībnieki no šīs izrīcības pazina, ka Aureljāno ir savējais. Gandrīz visi Makondo dibinātāju dēli bija iesaistīti sazvērestībā, lai gan neviens no tiem konkrēti nezināja, kas viņiem īsti būs darāms. Todien, kad dziednieks šo noslēpumu atklāja, Aureljāno nekavējoties izstājās no dumpinieku skaita. Aureljāno gan vēl aizvien bija pārliecināts, ka nepieciešams gāzt konservatīvo valdību, taču šim nolūkam izstrādātais

plāns viņam iedvesa šausmas. Dakteris Nogēra par vienīgo iedarbīgo līdzekli uzskatīja individuālo teroru. Viņa sistēma paredzēja saskaņotus sērijveida individuāla terora aktus, kam valsts mērogā vajadzēja likvidēt visus valdības funkcionārus un viņu ģimenes, bet vispirms to vīriešu kārtas pēcnācējus, lai tādējādi konservatīvisms tiktu izdeldēts pašā saknē. Protams, dons Apolinārs Moskote, viņa sieva un sešas meitas bija ietverti likvidējamo sarakstā.

-Jūs neesat ne liberālis, ne arī kas cits, Aureljāno viņam teica, nemaz sejā neizmainīdamies. Jūs vienkārši esat miesnieks.

-  Tādā gadījumā, dakteris tikpat mierīgi atbildēja, atdod man pudelīti. Tev tā nav vajadzīga.

Tikai sešus mēnešus vēlāk Aureljāno uzzināja, ka dakteris viņu atzinis par aktīvai rīcībai nederīgu, jo viņš esot sentimentālists, kam nav nekādas nākotnes, cilvēks ar pasīvu raksturu un izteiktām vientuļnieka tieksmēm. Bīdamies, ka Aureljāno varētu nodot sazvērestību, draugi kādu laiku viņu uzmanīja. Taču Aureljāno tos nomierināja — viņš nevienam nebildīšot ne vārda, taču tajā naktī, kad viņi ieradīšoties nogalināt Moskotes ģimeni, viņš atradīšoties tur un līdz pēdējam aizsargāšot ieeju mājā. Aureljāno apņēmība bija tik stingra, ka izstrādāto plānu vajadzēja atlikt uz nenoteiktu laiku. Tas notika tieši tajās dienās, kad Ursula gribēja ar dēlu aprunāties par Pjetro Krespi un Amarantas kāzām, un viņš atbildēja, ka tagad neesot īstais laiks par kaut ko tādu domāt. Jau nedēļu viņš zem krekla nēsāja senlaicīgu pistoli un uzmanīja savus draugus. Pēcpusdienās viņš iegriezās pie Hosē Arkādio un Rebekas, lai iedzertu kafiju, bet pēc pulksten septiņiem ar sievastēvu spēlēja domino. Pusdienu laikā viņš sarunājās ar Arkādio, kas jau bija ražens puisis un aizvien vairāk sajūsminājās par kara neizbēgamību. Skolā, kuru apmeklēja pieauguši, par viņu vecāki tēvaiņi juku jukām ar sīkiem, tikko runāt sākušiem puisēniņiem, Arkādio bija kļuvis par dedzīgu liberāļu piekritēju un prātoja, ka cientēvs Nikanors

būtu nošaujams, templis pārvēršams par skolu un pilsētā ieviešama brīva mīlestība. Aureljāno nopūlējās viņa kvēli atdzesināt, ieteikdams būt apdomīgākam un piesardzīgākam. Taču Arkādio neieklausījās Aureljāno prātīgajos spriedumos un padomos būt vērīgākam pret dzīves realitātēm un publiski pārmeta viņam gļēvumu. Aureljāno nogaidīja, kas notiks. Beidzot decembra sākumā Ursula satraukta iedrāzās darbnīcā un paziņoja:

-   Sācies karš!

Patiesībā tas bija sācies jau pirms trim mēnešiem. Visā valstī bija izsludināts kara stāvoklis. Vienīgais, kas savlaicīgi to uzzināja, bija dons Apolinārs Moskote, taču viņš nebilda ne pušplēsta vārda pat savai sievai, iekams bija ieradusies karaspēka nodaļa, kurai pēkšņi vajadzēja ieņemt Makondo. Tā ienāca pilsētā pirms rītausmas ar diviem zirgēzeļu vilktiem vieglās artilērijas lielgabaliem un apmetās skolā. Tika izziņota komandanta stunda, kas sākās sešos pēcpusdienā. Šoreiz rekvizīcija bija stingrāka par iepriekšējo, jo tika atņemti pat lauksaimniecības darbarīki. Dakteri Nogēru izvilka no viņa istabeles, piesēja pilsētas laukumā pie koka un nošāva bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas. Cientēvs Nikanors mēģināja ietekmēt militārās iestādes ar savu pacelšanās brīnumu, taču kāds no kareivjiem viņam iezvēla pa galvu ar šautenes laidi. Liberālā sajūsma nodzisa klusās šausmās. Aureljāno, bāls un noslēgts, turpināja ar sievastēvu spēlēt domino. Viņš atskārta, ka dons Apolinārs Moskote, par spīti tam, ka bija pasludināts par augstāko civilās un militārās varas pārstāvi pilsētā, patiesībā atkal bija kļuvis par gluži dekoratīvu figūru. Visus lēmumus pieņēma armijas kapteinis, kurš ik rītu piedzina ārkārtējas nodevas sabiedriskās kārtības uzturēšanai. Viņa vadībā četri kareivji no ģimenes vidus izrāva kādu sievieti, kuru bija sakodis ar trakumsērgu saslimis suns, un ar šauteņu laidēm nosita to ielas vidū. Divas nedēļas pēc karaspēka ierašanās pilsētā Aureljāno kādu rītu atnāca pie Herineldo Markesa un parastajā piesardzībā palūdza tasi rūgtas

kafijas. Kad abi virtuvē bija palikuši divatā, Aureljāno savai balsij piešķīra līdz tam gluži neparastu apņēmību un draugam noteica: “Sagatavo puišus! Mēs uzsākam karu!” Herineldo Markess negribēja ticēt savām ausīm.

-   Bet ar kādiem ieročiem? viņš iejautājās.

-   Ar ienaidniekam atņemtajiem, Aureljāno atbildēja.

Otrdienas pusnaktī ap pārdesmit drosminieku liels pulciņš,

kurā nevienam vēl nebija trīsdesmit gadu, bruņojušies ar galda nažiem un noasinātiem dzelžiem, pārgalvīgā operācijā pārsteidzot pilsētiņas garnizonu, sagrāba tā ieročus un turpat skolas pagalmā nošāva kapteini, kā arī četrus ierindniekus, kas bija nogalinājuši slimo sievieti.

Tajā pašā naktī, kad skolas pagalmā vēl blīkšķēja soda izpildes nodaļas zalves, Aureljāno tika izvirzīts par pilsētas civilās un militārās varas augstāko nesēju. Precējušies nemiernieki tikko paguva atvadīties no savām sievām, kas bija jāpamet viņu pašu ziņā. Rītausmā, no terora atbrīvoto pilsētiņas iedzīvotāju saucienu sveikti, dumpinieki aizgāja, lai pievienotos revolucionārā ģenerāļa Viktorio Medīnas spēkiem, kuri, pēc pēdējām ziņām, virzījās uz Manaures pusi. Pirms aiziešanas Aureljāno no kāda skapja izvilka donu Apolināru Moskoti. “Neraizējies, sievastēv,” Aureljāno teica. “Jaunā valdība ar godavārdu garantē jums un jūsu ģimenei personisko drošību.” Dons Apolinārs Moskote tikai ar pūlēm pazina, ka nemiernieks ar stulmu zābakiem kājās un plecā uzkarināto šauteni ir tas pats puisis, ar kuru viņš līdz deviņiem vakarā bija spēlējis domino.

-   Tas taču ir neprāts, manu zēn! viņš iesaucās.

-   Tas nav nekāds neprāts, Aureljāno noskaldīja. Tas ir karš. Un nesauciet mani par zēnu, jo tagad es esmu pulkvedis Aureljāno Buendija!

6.NODAĻA

Pulkvedis Aureljāno Buendija izraisīja trīsdesmit divas bruņotas sacelšanās un visas tās zaudēja. Viņam bija septiņpadsmit dēlu no septiņpadsmit dažādām sievietēm, un tos citu pēc cita nogalināja vienā vienīgā naktī, kad vecākajam no tiem vēl nebija trīsdesmit pieci gadi. Aureljāno Buendija palika dzīvs pēc četrpadsmit atentātiem, septiņdesmit trim no slēpņa sarīkotiem uzbrukumiem, tāpat pēc viņam piespriestā nāvessoda nošaujot, ko vajadzēja izpildīt kareivju nodaļai. Viņš saglabāja dzīvību arī pēc kafijā iebērtās strihnīna devas, kuras būtu pieticis, lai nobeigtu zirgu. Viņš atteicās no Nopelnu ordeņa, kuru viņam bija piešķīris republikas prezidents. Viņš kļuva par revolucionāro spēku virspavēlnieku ar militārās un civilās jurisdikcijas tiesībām visas valsts mērogā, par vīru, no kura visvairāk baidījās pastāvošā valdība, taču viņš nekad neļāva sevi fotografēt. Pēc kara viņš atteicās no piešķirtās mūža pensijas un līdz dziļam vecumam iztiku sev pelnīja ar zelta zivtiņām, ko izgatavoja savā Makondo darbnīcā. Lai gan pulkvedis aizvien cīnījās savu vīru pirmajās rindās, vienīgo ievainojumu viņš guva pats no savas rokas pēc tam, kad bija parakstījis Neerlandes kapitulāciju, ar kuru izbeidzās divdesmit gadu ilgie pilsoņu kari. Ar pistoli viņš iešāva sev krūtīs, taču lode izgāja cauri, neskarot nevienu svarīgu dzīvības centru. No visa tā pāri palika tikai viņa vārdā nosaukta iela Makondo pilsētā. Bet, kā pulkvedis  Aureljāno Buendija neilgi pirms nāves atzinās, pat to viņš nebija gaidījis tajā agrīnajā rītā, kad ar divdesmit vienu vīru izgāja no Makondo, lai pievienotos ģenerāļa Medīnas spēkiem.

-  Tātad pilsētu mēs atstājam tavā ziņā, tas bija viss, ko viņš piekodināja Arkādio pirms aiziešanas. Atstājam tev to labā kārtībā, rūpējies, lai pēc atgriešanās mēs to atrastu vēl labāku!

Arkādio šo novēlējumu iztulkoja pēc sava prāta. Viņš sagudroja sev ar tresēm un maršala epoletēm greznotu formas tērpu, ko bija noskatījies no kādas Melkiadesa grāmatās redzētas ielīmes, un pie jostas uzkarināja zobenu ar zelta bārkstīm, kurš agrāk bija piederējis nošautajam kapteinim. Abus lielgabalus Arkādio uzstādīja pie ieejas pilsētā, ieģērba formas tērpos savus skolniekus, kurus bija iekveldinājušas viņa ugunīgās proklamācijas, un lika tiem maršēt pa ielām, lai svešiniekos radītu iespaidu, ka Makondo ir neieņemama. Šī viltība izrādījās abpus griezīga, jo valdība veselus sešus mēnešus gan neiedrošinājās uzbrukt pilsētai, bet tad vērsās pret to ar nevajadzīgi lieliem spēkiem, kas pusstundas laikā salauza jebkuru pretošanos. Jau kopš valdīšanas pirmajām dienām Arkādio apliecināja kvēlu patiku pret dažādiem dekrētiem un rīkojumiem. Reizēm viņš vienā dienā izdeva pa četriem priekšrakstiem, kuros izkārtoja un pavēlēja visu, kas vien viņam ienāca prātā. Viņš ieviesa obligāto karadienestu visiem pilsoņiem no astoņpadsmit gadu vecuma, pasludināja par sabiedrības īpašumu visus dzīvniekus, kas parādījās ielās pēc pulksten sešiem vakarā, pavēlēja gados vecākiem vīriešiem valkāt sarkanus piedurkņu apsējus. Piedraudot ar nošaušanu, viņš cientēvam Nikanoram aizliedza iziet ārpus mācītājmājas, noturēt dievkalpojumus un zvanīt baznīcā, ja vien nevajadzēja atzīmēt liberāļu uzvaras. Lai nevienam nerastos šaubas par visu šo pasākumu nopietnību, viņš karavīru nodaļai, kuras uzdevums bija nāvessodu izpilde, pavēlēja publiski trenēties pilsētas galvenajā laukumā, šaujot uz manekeniem. Sākumā visi to uzskatīja par vienkāršu māžošanos. Galu galā Arkādio karavīri

taču bija tikai skolas zeņķi, kas spēlē pieaugušus vīriešus. Bet kādu vakaru, kad Arkādio iegriezās Katarīno iestādē, orķestra trompetists viņu sagaidīja ar fanfaru spēli, kas izraisīja vispārējus smieklus. Par necieņas izrādīšanu amatpersonai Arkādio pavēlēja trompetistu nošaut. Visus, kuri pret to protestēja, viņš ieslodzīja pie maizes un ūdens, kājas iesprostojot siekstā, kas bija uzstādīta vienā no skolas telpām. “Tu esi slepkavnieks!” Ursula katru reizi kliedza viņam acīs, uzzinot par kādu jaunu vardarbību. “Ja Aureljāno to uzzinātu, viņš tevi liktu nošaut, un es būtu pirmā, kam tas sagādātu prieku.” Taču viss bija veltīgi. Arkādio arvien ciešāk piegrieza nevajadzīgās bardzības uzgriežņus, līdz pārvērtās par vienu no visnežēlīgākajiem gubernatoriem, kādi jebkad Makondo pieredzēti. “Tagad viņi redz, kāda ir atšķirība,” dons Apolinārs Moskote kādreiz bija izteicies. “Tāda ir izdaudzinātā liberāļu paradīze.” Kad to uzzināja Arkādio, viņš ar karavīru patruļu ielauzās bijušā pilsētas priekšnieka mājā, sadauzīja istablietas, lika nopērt dona Apolināra Moskotes meitas, bet pašu aizvilka sev līdzi. Kad Ursula, aiz kauna vaimanādama un nodarvotu pletni nīgri vicinādama, bija izskrējusi cauri visai pilsētai un iebruka kazarmu pagalmā, Arkādio patlaban grasījās sodu izpildes nodaļai dot komandu šaut.

-   Pamēģini tikai, izdzimteni! Ursula iekliedzās.

Iekams Arkādio paguva atjēgties, viņš jau saņēma pirmo cirtienu ar smago, no vērša cīpslām savīto pletni. “Pamēģini tikai, slepkavniek!” Ursula brēca. “Nobendē pie reizes arī mani, vazaņķes dēls! Tad man vismaz nevajadzēs acis izraudāt aiz kauna, ka esmu uzaudzinājusi tādu briesmoni!” Ar pletni nikni šaustīdama bēgošo Arkādio, viņa to iedzina kādā pagalma kaktā, kur tas, kūkumu uzmetis, sarāvās čokurā. Dons Apolinārs Moskote nemaņā karājās valgos pie staba, kur agrāk bija piestiprināts ložu sakapātais treniņu izbāznis. Nāvessodu izpildes nodaļas zēni paklīda uz visām pusēm, bīdamies, ka Ursulas dusmas beigās varētu vērsties arī pret viņiem. Ttču Ursula uz puišeļiem

pat nepaskatījās. Pametusi Arkādio, kas sadriskātā formas tērpā aiz sāpēm un niknuma gaudoja, viņa atraisīja donu Apolināru Moskoti, lai paņemtu to sev līdzi. Taču iepriekš Ursula atbrīvoja vēl visus apcietinātos, kuru kājas bija saslēgtas siekstās.

Kopš tās reizes pilsētā valdīja Ursula. Viņa atjaunoja svētdienas dievkalpojumus, atcēla rīkojumu, pēc kura gados vecākiem vīriešiem vajadzēja valkāt sarkanu apsēju, tāpat pasludināja par spēku zaudējušiem visus patvarīgos dekrētus. Bet, par spīti sparīgai izrīcībai, Ursula klusībā apraudāja savu posta likteni. Viņa jutās tik vientuļa, ka veltīgās pūlēs sāka meklēt mierinājumu pat pie kastaņkokam piesietā un visu aizmirstā laulātā drauga. “Redzi nu, cik tālu esam nodzīvojušies,” viņa vīram teica kādā brāzmainā jūnija dienā, kad lietavas draudēja aizskalot palmzaru nojumi. “Māja tukša, bērni izklīduši pa pasauli, un mēs atkal esam vieni kā sendienās.” Neapziņas bezdibenī iekritušais Hosē Arkādio Buendija bija nedzirdīgs pret sievas žēlabām. Sava vājprāta sākumā viņš kroplā latīņu valodā vēl darīja zināmu, kādas ikdienas vajadzības viņam uzradušās. Pārejošos apskaidrības brīžos, kad Amaranta atnesa tēvam ēdienu, viņš tai pastāstīja par savām nejaukajām likstām un pacietīgi ļāva uzlikt sev bankas vai sinepju plāksterus. Bet tajā laikā, kad Ursula, viņam blakus apsēdusies, sāka izklāstīt savas raizes, Hosē Arkādio Buendija jau pilnīgi bija zaudējis īstenības izpratni. Vīru uz soliņa nosēdinājusi, viņa pakāpeniski to apmazgāja, reizē izkratīdama sirdi par notikumiem ģimenē. “Jau vairāk nekā četri mēneši, kopš Aureljāno aizgājis karā, bet vēl no viņa nav nekādu ziņu,” Ursula sūrojās, ar saziepētu vīkšķi vīram muguru berzdama. “Bet Hosē Arkādio pārradies mājās, izaudzis vēl garāks par tevi un caurcaurēm izraibināts ar visādiem rakstiem, taču nekā cita kā vien negodu un kaunu mūsu mājai nav atnesis.” Bet tad, apjēgusi, ka ļaunas ziņas vīru var apbēdināt, viņa sāka tam melot. “Netici vis, ko es tev teitan samuldos,” Ursula paskaidroja, uz vīra izkārnījumiem uzkaisīdama pelnus,

lai pēc tam tos ar liekšķeri novāktu. “Dievam labpaticis, lai Hosē Arkādio ar Rebeku stātos laulības kārtā, un tagadiņ abi ir pārlieku laimīgi.” Ursula savos melos bija tik sirsnīga, ka galu galā pati sāka sevi mierināt ar pašas sagudrojumiem. “Un arīdzan Arkādio kļuvis pagalam nopietns vīrs,” viņa skaidroja, “tāpatās varen drosmīgs un savā formas tērpā ar zobenu izskatās jau pārlieku brašs.” Taču tas viss bija tikpat, cik runāt mirušam cilvēkam, jo Hosē Arkādio Buendija jau stāvēja pāri visām šās zemes lietām. Tomēr Ursula neatlaidās. Redzēdama vīru tik rāmu un vienaldzīgu pret visu, viņa nosprieda to vairs neturēt piesietu. Bet viņš pat neizkustējās no sava soliņa un turpināja tur kvernēt, pakļauts saules svelmei un lietus brāzmām, it kā valgi nemaz nebūtu vajadzīgi un viņu pie kastaņkoka piesaistītu kaut kāda augstāka — par jebkurām redzamām saitēm daudz stiprāka — vara. Augustā, kad visiem jau sāka likties, ka ziemai nekad nebūs gala, Ursula beidzot varēja vīram pavēstīt kādu ziņu, kas šķita atbilstam patiesībai.

-   Mums ik uz soļa uzsmaida laime, viņa teica. Amaranta un šis pianolas itālietis drīz vien apprecēsies.

Amarantas un Pjetro Krespi draudzība patiesi bija stipri padziļinājusies. Lielā mērā to veicināja Ursula, kas uzskatīja, ka nav nekādas vajadzības Pjetro Krespi apciemojumu laikā abus uzraudzīt. Jauno ļaužu tuvība šķita novakares mijkrēšļa klāta. Itālietis ieradās vēlā pēcpusdienā, ar gardēnijas ziedu pogas caurumā, lai Amarantai tulkotu Petrarkas sonetus. Abi sēdēja rožu un raudeņu smaržas pārsātinātajā galerijā, kur viņš lasīja, bet viņa adīja mežģīnes, nelikdamies ne zinis par ārpasaules notikumiem un nelāgajām vēstīm no kauju laukiem, līdz uzmācīgie moskīti spieda meklēt patvērumu viesistabā. Amarantas jūtīgums un liegais, taču visaptverošais maigums vijās ap līgavaini kā nebeidzami zīžaini tīmekļi, kurus viņam ik reizi, kad tas pulksten astoņos piecēlās, lai atvadītos un dotos mājup, vajadzēja gandrīz vai saraustīt ar bālajiem, negredzenotājiem

pirkstiem. Abi kopā viņi bija iekārtojuši košu albumu skatu kartītēm, ko Pjetro Krespi saņēma no Itālijas. Tajās parasti bija redzami parku vientulībā patvērušies mīlētāji, kā arī vinjetes ar bultu caururbtām sirdīm un dūju knābjos saturētām zelta lentītēm. “Es esmu bijis šajā Florences parkā,” Pjetro Krespi teica, pārcilādams skatu kartītes. “Ja pastiepj roku, putni laižas klāt paskatīties, vai nav kas knābājams.” Reizēm, aplūkojot kādu akvareļkrāsās attēlotu Venēcijas ainavu, Pjetro Krespi uzmācās tādas dzimtenes ilgas, ka dūņu dvaka un pūstošo gliemežu smirdoņa kanālos viņam šķita pārvēršamies gaistošā ziedu aromātā, Amaranta nopūzdamās smējās un sapņoja par otru dzimteni, kur vīrieši un sievietes sarunājas šļupstošā bērnu valodā un kur no kādreizējās pilsētu diženības pāri palikuši tikai mēslu kaudzēs rakņājošies kaķi. Beidzot Pjetro Krespi bija atradis mīļoto — pēc tam kad savos meklējumos viņš bija šķērsojis okeānu un mīlu sajaucis ar mirkļa kaisles uzliesmojumu, ko reiz iededza ar Rebeku apmainītie steidzīgie glāsti. Laime sev līdzi nesa labklājību. Viņa veikals, kas tagad aizņēma gandrīz jau veselu pilsētas kvartālu, pārvērtās par īstu iztēles oranžēriju, kur varēja atrast gan Florences zvanu torņa reprodukcijas ar kurantu spēli ievadošām stundu nomaiņām, gan Sorento muzikālos šķirstiņus, gan ķīniešu pūdernīcas ar piecu nošu melodijām, gan visvisādus mūzikas instrumentus, gan arī jebkuru uzvelkamu rotaļlietiņu, kādu vien cilvēks spēj iedomāties. Tirgotavu pārzināja Pjetro Krespi jaunākais brālis Bruno, kam nebija vajadzīgo spēju, lai vadītu mūzikas skolu. Pateicoties viņam, Turku iela ar tās žilbinošo sīklietiņu klāstu izvērtās melodiskā miera ostā, kur pilsētas iedzīvotāji varēja aizmirst Arkādio varmācīgo patvaļu un tālā kara slogu. Kad pēc Ursulas rīkojuma atkal atsākās svētdienas dievkalpojumi, Pjetro Krespi baznīcai uzdāvināja vācu harmoniju, noorganizēja bērnu kori un sagatavoja gregoriānisku repertuāru, kas piešķīra spožumu vienmuļajam cientēva Nikanora vadītajam rituālam. Nevienam nebija nekādu

šaubu, ka Amarantu sagaida laimīga laulības dzīve. Neuzkurinādami jūtas un ļaudamies sirds rāmā tecējuma plūsmai, jaunie ļaudis bija nonākuši tiktāl, ka atlika vien noteikt kāzu dienu. Viņu laimei nebija nekādu šķēršļu. Ursula klusībā sev pārmeta, ka ar atkārtotiem kāzu pārcēlumiem sagandējusi Rebekas mūžu, un negribēja savas vainas nastu vēl palielināt. Kara posts, Aureljāno prombūtne un Hosē Arkādio un Rebekas padzīšana no mājām zināmā mērā bija mīkstinājuši un atvirzījuši tālākā plānā Remēdiosas nāves dēļ izsludinātās sēras. Pārliecinājies, ka laulības ar Amarantu patiesi notiks, Pjetro Krespi pats izteica gatavību uzskatīt Aureljāno Hosē par savu vecāko dēlu, jo viņš zēnu bija iemīlējis gandrīz kā paša bērnu. Viss lika domāt, ka Amaranta tuvojas ne ar ko neaptumšotam laimīgas dzīves posmam. Bet pretēji Rebekai viņa neizrādīja nekādas steigas pazīmes. Tādā pašā pacietībā, kādā izrakstīja galdsegas, tamborēja paklājiņus un izšuva pāvus, Amaranta gaidīja brīdi, kad Pjetro Krespi vairs nespēs pretoties savas sirds aicinājumam. Šis brīdis pienāca reizē ar brāzmainajām oktobra lietavām. Izņēmis Amarantai no klēpja rokdarbu kurvīti, Pjetro Krespi sažņaudza meitenes delnu savējās. “Es nespēju vairs ilgāk gaidīt,” viņš paziņoja. “Apprecēsimies vēl šajā pašā mēnesī!” Sajutusi viņa roku ledaino pieskārienu, Amaranta pat nenotrīsēja. Kā izbiedētu zvēriņu atvilkusi savu delnu, meitene atsāka darbu.

-   Neesi tik lētticīgs, Krespi, viņa pasmaidīja, nemūžam es ar tevi neprecēšos.

Pjetro Krespi zaudēja savaldību. Nekautrēdamies viņš raudāja un izmisumā lauzīja sev pirkstus, taču nespēja grozīt Amarantas apņēmību. “Nezaudē veltīgi laiku,” — tas bija viss, ko viņa Pjetro Krespi teica. “Ja tu patiesi mani tik ļoti mīli, tad nekad vairs nesper kāju pār šīs mājas slieksni!” Ursula aiz kauna bezmaz vai prātu zaudēja. Pjetro Krespi lūgdamies jau bija iztērējis visu savu vārdu krājumu. Viņš nevairījās ne no kādas pazemošanās. Veselu pēcpusdienas cēlienu viņš noraudāja

Ursulas klēpī, kura būtu bijusi ar mieru atdot pat savu dvēseli, lai vien nelaimīgo mīlētāju nomierinātu. Lietainās naktīs Pjetro Krespi ar zīda lietussargu redzēja klīstam pa ielu gar Amarantas māju, gaidot, vai viņas logā iedegsies gaisma. Nekad vēl viņš savai ārienei nebija piegriezis tādu vērību kā tieši šajā laikā. Viņa cildenā, izmocītā imperatora galva ieguva dīvainu diženību. Viņš uzplijās Amarantas draudzenēm, kas ieradās uz rokdarbiem, lai tās pierunātu meiteni grozīt šo lēmumu. Ierastos ikdienas pienākumus viņš pameta pilnīgā novārtā. Augas dienas pavadīja istabā aiz veikala, rakstīdams neprātīgas vēstules, ko nosūtīja Amarantai, tām pievienodams izkaltētas ziedlapiņas un tauriņus. Vēstules neatplēstā veidā tika sūtītas viņam atpakaļ. Istabā ieslēdzies, viņš stundām ilgi spēlēja cītaru. Un kādu nakti viņš pat sāka dziedāt. Makondo iedzīvotāji bezgala izbrīnā pamodās, izdzirdējuši brīnišķīgās cītaras skaņas, kas šķita nemaz neiederamies šajā pasaulē, un balsi, ko caurstrāvoja tik bezgalīga mīla, kurai līdzīgu zemes virsū būtu veltīgi meklēt. Tonakt Pjetro Krespi redzēja iedegamies gaismu visos pilsētas namos, vienīgi Amarantas logs palika tumšs. Otrajā novembrī, mirušo piemiņas dienā, Pjetro Krespi brālis atvēra tirgotavu un redzēja, ka tur deg visas spuldzes, visi muzikālie šķirstiņi atvērti un spēlē, bet pulksteņi nepārtraukti iezvana nebeidzamu stundu, un, šim nerimtīgajam koncertam skanot, viņš atrada vecāko brāli istabā aiz veikala pie rakstāmgalda. Roku vēnas viņam bija pārgrieztas un abas delnas iemērktas mazgājamā bļodā ar kvēpināmo sveķu šķīdumu.

Ursula sarīkoja apstāvēšanu Buendiju mājā. Cientēvs Nikanors iebilda pret reliģisku bēru ceremoniju un mirušā apbedīšanu svētītā zemē. Taču Ursula nepiekāpās. “Kaut kādā veidā, kuru nespējam aptvert ne jūs, ne es, šis cilvēks ir kļuvis par svēto,” viņa sacīja. “Un tālab es viņu — pretēji jūsu gribai — apbedīšu blakus Melkiadesani.” Visu pilsētas iedzīvotāju atbalstīta, viņa tā arī izdarīja, sarīkodama greznas bēres. Amaranta

neiznāca no savas istabas. Gultā gulēdama, viņa dzirdēja Ursulas raudas, mājā sanākušā |aužu bara soļus un murdoņu, nolīgto apraudātāju vaimanas, bet pēc tam dziļu, samīdītu ziedu smaržas piestrēgtu klusumu. Vēl ilgu laiku Amaranta novakarēs sajuta Pjetro Krespi lavandas dvesmu, taču viņai pietika spēka neļauties ārprātam. Ursula meitu pameta. Viņa pat acu nepacēla, lai Amarantu pažēlotu, kad tā kādā pēcpusdienā ienāca virtuvē un ielika roku kurtuves kvēlojošās oglēs, līdz sāpes kļuva tik neizturamas, ka tās pagaisa un samanāma bija tikai gruzdošas miesas šķebīgā smirdoņa. Tas bija jo iedarbīgs līdzeklis pret sirdsapziņas ēdām. Vairākas dienas Amaranta staigāja pa māju, roku turēdama traukā ar olu baltumiem. Kad apdegumi sadzija, likās — olu baltums licis aprētoties arī sirds brūcēm. Vienīgās redzamās pēdas no pārdzīvotās traģēdijas bija melnais apsējs ap deguma rētām, kuru Amaranta valkās līdz pat mūža galam.

Arkādio neparastā augstsirdībā pēc Pjetro Krespi nāves ar dekrētu izsludināja oficiālas sēras. Ursula to uztvēra kā pazudušā jēra atgriešanos. Taču viņa maldījās. Arkādio viņai bija zudis, taču ne no tā brīža, kad viņš uzvilka formas tērpu, bet jau kopš sākta gala. Ursula bija pārliecināta, ka viņa Arkādio uzaudzinājusi kā pašas bērnu, gluži tāpat, kā tas bija noticis ar Rebeku, bez jebkādām priekšrocībām, bet arī nekādā ziņā nepametot novārtā. Taču jau tolaik, kad pilsētā plosījās bezmiega sērga, Ursula nodevās drudžainai saimnieciskai rosmei, Hosē Arkādio apziņu aptumšoja ārprāts, Aureljāno noslēdzās no visas pasaules, bet Amarantas un Rebekas starpā izraisījās spīvā sacensība, viņš bija vientulīgs un iebiedēts zēns. Aureljāno gan viņam iemācīja lasīt un rakstīt, taču to darīja, domādams par citām lietām, gluži tāpat, kā būtu rīkojies jebkurš svešinieks. Viņš zēnam uzdāvināja savas drēbes, lai Visitasjona tās pāršūtu, bet tikai tad, kad tās jau bija galīgi novalkātas. Arkādio kaunējās no saviem pārmērīgi lielajiem apaviem, nolāpītajām

biksēm un sievišķīgās pēcpuses. Vislabāk viņš sapratās ar Visitasjonu un Katauri, runādams viņu dzimtajā valodā. Melkiadess patiesībā bija vienīgais, kurš pa īstam nodarbojās ar zēnu, lasīdams viņam priekšā savus nesaprotamos tekstus un apmācīdams dagerotipijas prasmē. Nevienam nebija nekādas jausmas, ar kādu izmisumu zēns klusībā apraudāja Melkiadesa nāvi un cik neatlaidīgi pūlējās aizgājēju atmodināt, veltīgi urbdamies vecā čigāna atstātajos papīros. Skola, kur visi viņu vērīgi uzklausīja un cienīja, kā arī vēlāk iegūtā vara ar neatliekamajiem dekrētiem un spožo formas tērpu atbrīvoja viņu no senā rūgtuma smagmes. Kādu nakti viens no Katarīno iestādes apmeklētājiem iedrošinājās viņam mest sejā: “Tu neesi pelnījis, ka tevi sauc Buendiju uzvārdā.” Pretēji tam, ko visi sagaidīja, Arkādio drosminieku nelika nošaut.

-  Tik tiešām tiesa — sev par godu varu sacīt, ka neesmu no viņu ģimenes.

Tie, kas zināja Arkādio izcelsmes noslēpumu, pēc šīs atbildes nosprieda, ka arī viņam pašam tas zināms, taču patiesībā Arkādio par to nebija ne mazākās nojausmas. Pret savu māti Pilāru Ternēru viņš juta tikpat nevaldāmu iekāri, kāda savulaik bija pārņēmusi Hosē Arkādio, bet pēc tam Aureljāno, un katru reizi, kad tā ienāca dagerotipijas kambarī, asinis viņā uzmutuļoja. Par spīti tam, ka Pilāra bija zaudējusi savu pievilcību un viņas smieklu skanīgums izdzisis, Arkādio viņu meklēja un atrada pēc savdabīgās dūmu smakas. Kādudien īsi pirms kara sākuma, kad Pilāra vēlāk nekā parasti atnāca uz skolu pēc sava jaunākā dēla, Arkādio viņu gaidīja istabā, kur viņš mēdza atlaisties diendusā, bet vēlāk uzstādīja siekstu ieslodzīto kāju saslēgšanai. Pilāras Ternēras puika rotaļājās pagalmā, bet Arkādio pa to laiku, nepacietībā drebēdams, gaidīja Pilāru, jo zināja, ka viņai jānāk cauri istabai, kur atradās viņš. Kad Pilāra parādījās, Arkādio satvēra viņu pie delnas locītavas un mēģināja ievilkt guļamtīklā. “Nē, nē, es nevaru!” šausmās iesaucās Pilāra. “Tu

nespēj pat iedomāties, cik |oti man gribētos sagādāt tev prieku, bet Dievs ir mans liecinieks, es nevaru!” Arkādio sagrāba viņu ap vidukli ar savu baismīgo, no tēva mantoto spēku un sajuta, ka, pieskaroties Pilāras augumam, acis viņam satumst. “Neizliecies par svētuli,” viņš teica. “Galu galā visiem zināms, ka tu esi padauza.” Pilāra ar pūlēm nomāca riebumu, ko viņā izraisīja pašas nožēlojamais liktenis.

-   Bērni pamanīs, viņa nomurmināja. Labāk atstāj nakti durvis neaizbultētas!

Arkādio viņu tonakt gaidīja, kā drudzī drebēdams savā guļamtīklā. Ar vaļējam acīm viņš ieklausījās, kā gausajā nakts stundu ritējumā nevaldāmi čirkst cikādes un precīzi noteiktajā stundā sāk brēkt dumpji, un aizvien vairāk pārliecinājās, ka ir piekrāpts. Bet tad, kad viņa nepacietība jau grasījās izvērsties niknumā, ārdurvis pavērās. Pēc nedaudz mēnešiem, jau stāvēdams pretī kareivju nodaļai, kas viņu nošaus, Arkādio atcerēsies mulso soļu čaboņu klases telpā un solu iebrakšķēšanos, kad nācējs tiem uzgrūdās, līdz tumsa pieņēma cilvēka auguma apveidus un gaiss iedunējās dobjos svešas sirds pukstos. Roku pastiepis, viņš sataustīja kādu citu roku ar vairākiem gredzeniem vienā un tajā pašā pirkstā, kas bezmaz jau atkal būtu pagaisis tumsā. Viņš sajuta vēnu cīpslojumu un pulsa satraukto pukstējumu, samanīja valgu delnu ar dzīves līniju, ko īkšķa pamatnē bija pāršķēlusi nāves izkapts. Un tad viņš atskārta, ka tā nav gaidītā, jo no atnācējas neuzvēdīja vis dūmu, bet gan ziedu briljantīna smarža, viņas krūtis bija plakanas un stingras, ar vīrišķīgām zīdekļu podziņām, kaunums tvirts un apaļīgs kā rieksts, bet jaunavīgais maigums liecināja par bažīgu pieredzes trūkumu. Atnācēja izrādījās nevainīga un saucās gluži neticamā vārdā — Santa Sofija de la Pjedada* Pilāra Ternēra meitenei bija samaksājusi piecdesmit peso, pusi no saviem mūža ietaupījumiem,

* Svētā Sofija Dievbijīgā (spāņu vai.).

lai viņa izdarītu to, ko pašreiz darīja. Arkādio meiteni bija daudz reižu redzējis pārtikas preču veikaliņā, kur viņa saviem vecākiem palīdzēja apkalpot pircējus, taču nekad tai netika veltījis nekādu uzmanību, jo Santa Sofijai piemita reti sastopamā īpašība piesaistīt vērību tikai brīdī, kad kādam bija vajadzīga. Taču kopš šās dienas viņa kā kaķēns ieritinājās Arkādio azotes siltumā. Diendusas laikā meitene ar vecāku ziņu, kuriem Pilāra bija atdevusi otru pusi no saviem ietaupījumiem, ieradās skolā pie Arkādio. Vēlāk, kad valdības karaspēks viņus no skolas bija izlicis, abi mīlējās kambarītī aiz veikaliņa starp sviesta kastēm un kukurūzas maisiem. Tolaik, kad Arkādio rokās tika nodota civilā un militārā vara, viņiem jau bija uzradusies meitiņa.

No tuviniekiem to zināja tikai Hosē Arkādio un Rebeka, ar kuriem Arkādio uzturēja ciešus sakarus, kas gan nedibinājās uz asinsradniecību, bet kopīgiem pasākumiem. Hosē Arkādio nevaldāmais skausts beidzot bija noliekts laulības jūgā. Rebekas stingrais raksturs, viņas klēpja nepiepildāmā alkatība un sīkstā apņēmība izsisties uz augšu uzsūca laulātā drauga neparasto sparu. No dīkdienīga slaista un meitu mednieka viņš bija pārvērties varenā darba lopiņā. Viņu mājā valdīja spodrība un kārtība. Rītos Rebeka līdz galam atvēra logus un durvis, tā ka no kapsētas puses vējš ienāca pa logiem un izgāja pa durvīm, uz sienām un istabas lietām atstādams bālganu miroņu pīšļu uzplīvu. Tieksmi ēst zemi, tēva un mātes kaulu klakstoņu līdzi nēsātajā brezenta maisā, savas asins kvēlo nepacietību iepretī Pjetro Krespi neuzņēmībai Rebeka bija nometusi kaut kur atmiņu krāmu kambarī. Cauru dienu, pie loga nosēdusies, viņa strādāja rokdarbus, nelikdamās ne zinis par kara postu, līdz plauktā ieklikstējās māla podi un vajadzēja piecelties, lai uzsildītu azaidu krietnu brīdi pirms tam, kad parādījās nosmulējušies medību suņi un tiem nopakaļ slāja milzenis stulmeņos ar piešiem, divstobreni plecos uzkāris, reizēm uz muguras stiepdams veselu briedi un gandrīz vienmēr virtenē sakarinātus

īrušus vai meža pīles. Savas valdīšanas sākumā pie viņiem kādu pēcpusdienu negaidot parādījās Arkādio. Viņš nebija redzēts kopš tās dienas, kad Hosē Arkādio un Rebeka aizgāja no mājām, bet tagad izturējās tik draudzīgi un sirsnīgi, ka viņu ielūdza kopīgi nobaudīt medījumu.

Apmeklējuma iemeslu Arkādio atklāja, tikai kafiju dzerot: viņš bija saņēmis sūdzību par Hosē Arkādio izrīcību. Pēc pagalma uzaršanas viņš esot meties uz kaimiņu zemēm, ar saviem vēršiem apgāzis žogus un nopostījis ēkas, līdz varmācīgā kārtā piesavinājies labākos zemes gabalus visā apkaimē. Citiem kaimiņiem, kuru zemes viņu nav interesējušas, Hosē Arkādio uzlicis nodevas, ko piedzinis no tiem katru sestdienu, ierazdamies ar medību suņiem un divstobreni. Hosē Arkādio neliedzās. Viņš pamatoja savas tiesības ar to, ka viņa sagrābtās zemes Hosē Arkādio Buendija agrāk, Makondo dibināšanas laikā, patvaļīgi izdāļājis. Viņaprāt, esot pierādāms, ka tēvs jau tolaik bijis vājprātīgs, izšķiezdams mantu, kas patiesībā piederējusi ģimenei. Taču šāda aizstāvēšanās runa bija gluži lieka, jo Arkādio nebija ieradies nolūkā noskaidrot patiesību. Viņš vienkārši ierosināja nodibināt īpašu reģistrācijas biroju, lai Hosē Arkādio varētu legalizēt savas tiesības uz varmācīgi sagrābtajām zemēm, bet par to viņam valdības labā bija jāatsakās no savām pretenzijām uz nodevu piedzīšanu. Tā viņi abi arī vienojās. Pēc vairākiem gadiem, kad pulkvedis Aureljāno Buendija pārbaudīja zemes īpašumu tiesības, izrādījās, ka uz brāļa vārda reģistrētas visas platības, kapsētu ieskaitot, kas stiepās no viņa sētas paugura līdz pašai pamalei, bet Arkādio iedzīvojies mantā, ne tikai piesavinādamies nodevu veidā ievāktās summas, bet vēl arī no pilsētniekiem iekasēdams maksu par atļauju apbedīt savus mirušos it kā Hosē Arkādio piederošajā kapsētā.

Pagāja vairāki mēneši, iekams Ursula uzzināja to, kas jau bija zināms visiem, jo pilsētas iedzīvotāji, negribēdami palielināt vecās sievietes sūro bēdu nastu, neko viņai nestāstīja. Vispirms

Ursulai radās aizdomas. “Arkādio ceļ sev māju,” viņa liekuļotā lepnumā pavēstīja vīram, pūlēdamās viņam iešķūrēt mutē ēdamkaroti ķirbju sīrupa. Tomēr, pati to negribēdama, Ursula nopūtās: “Nezinu, kālab, bet man tas lāgā nepatīk.” Vēlāk, kad viņa uzzināja, ka Arkādio ne tikai pabeidzis mājas celtniecību, bet arī pasūtinājis Vīnes mēbeles, sākotnējās aizdomas, ka Arkādio tērē sabiedrības līdzekļus, apstiprinājās. “Tu esi mūsu ģimenes kauna traips!” Ursula kādu svētdienu viņam uzkliedza, atgriezdamās mājās no dievkalpojuma un redzēdama, ka Arkādio ar saviem virsniekiem jaunajā mājā spēlē kārtis. Arkādio izlikās viņas vārdus nedzirdam. Un tikai tad Ursula uzzināja, ka viņam ir sešus mēnešus veca meitiņa un ka Santa Sofija de la Pjedada, ar kuru viņš dzīvoja, nestādamies laulībā, otro reizi ir mātes cerībās. Ursula apņēmās par visu to uzrakstīt pulkvedim Aureljāno Buendijam, vienalga, lai kur viņš arī atrastos, taču notikumi, kas norisinājās tajās dienās, ne tikai aizkavēja to izdarīt, bet lika viņai savu nodomu pat nožēlot. Līdz šim karš pilsētas iedzīvotājiem nebija nekas vairāk kā tukšs vārds kaut kādu tālu un neskaidru apstākļu apzīmēšanai, bet tagad tas pēkšņi iemiesojās dramatiskā īstenībā. Februāra beigās, uz slotām apkrauta ēzeļa sēdēdama, pilsētā ieradās kāda pavisam palsi noputējusi vecenīte. Tā izskatījās tik nekaitīga, ka sardzes patruļas ļāva viņai iejāt pilsētā bez jebkādiem jautājumiem, kā jau daudziem tirdziniekiem, kas no Malienes ciematiem plūda uz šejieni. Vecenīte devās tieši uz kazarmām. Arkādio viņu pieņēma kādreizējā klases telpā, kas tagad bija pārvērsta par kaut ko līdzīgu aizmugures apgādes noliktavai ar savīstītiem vai apļos iekārtiem guļamtīkliem, nostūros kaudzēs sakrautiem matračiem, uz grīdas izsvaidītām šautenēm, karabīnēm un pat medību bisēm. Vecenīte izslējās vingrā stājā, militāri sveicināja un paziņoja:

-   Esmu pulkvedis Gregorio Stīvensons.

Pulkvedis bija atvedis nelāgas ziņas. Liberāļu pēdējie pretestības punkti tikpat kā iznīcināti.Pulkvedis Aureljāno Buendija,

kas ar kaujām atkāpjas Rioačas virzienā, atsūtījis viņu šurp, uzdodams aprunāties ar Arkādio. Makondo jāatdodot bez kaujas, tikai jāpieprasa, lai pretinieks ar godavārdu garantē liberāļu dzīvības un mantas neaizskaramību. Arkādio ar nožēlas pilnu skatienu nopētīja dīvaino vēstnesi, kas tik viegli bija spējis pieņemt vārgas večiņas izskatu.

-   Jums, protams, ir kāds rakstveida jūsu uzdevuma apliecinājums.

-    Man, protams, tāda nav, atbildēja atsūtītais emisārs. -Skaidrs taču, ka pašreizējos apstākļos neko kompromitējošu līdzi vadāt nedrīkst.

To teikdams, viņš atpogāja ņieburu un izņēma zelta zivtiņu, ko nolika uz galda. “Manuprāt, ar to pietiks,” viņš noteica. Arkādio apstiprināja, ka tā patiesi ir viena no pulkveža Aureljāno Buendijas izgatavotajām zivtiņām. Taču kāds to būtu varējis nopirkt jau pirms kara vai arī nozagt, tāpēc par caurlaidi tā nebija uzskatāma. Atnācējs aizrāvās tiktāl, ka savas personības apliecināšanai iedrošinājās izpaust pat kara noslēpumus un pastāstīja, ka viņš dodoties uzdevumā uz Kurasao, kur viņam vajagot vervēt visus no Kārību jūras salām sanākušos trimdiniekus, kā arī sagādāt pietiekamā daudzumā ieročus un munīciju, lai gada beigās mēģinātu izcelt desantu. Paļaudamies uz šo plānu, pulkvedis Aureljāno Buendija nepiekrītot tam, ka pašlaik tiktu nesti nevajadzīgi upuri. Taču Arkādio nebija pārliecināms. Līdz personības noskaidrošanai viņš vēstnesi lika ieslodzīt un nolēma pilsētu aizstāvēt uz dzīvību un nāvi.

Ilgi gaidīt viņam nevajadzēja. Ziņas par liberāļu sagrāvi kļuva aizvien konkrētākas. Marta beigās, kad bija uznākušas pāragras lietavas, iepriekšējo nedēļu saspringto mieru kādu rītu piepeši pārtrauca izmisīgi trauksmes signāli un tiem tūlīt sekojoši lielgabalu šāvieni, kas sagrāva tempļa torni. Arkādio apņēmība pretoties bija muļķība. Viņa rīcībā bija tikai piecdesmit slikti apbruņotu kaujinieku, no kuriem nevienam nebija vairāk kā

divdesmit patronu. Taču Arkādio bijušo audzēkņu vidū atrail.is ne mazums tādu, kas viņa daiļrunīgo uzsaukumu ietekmē bija gatavi ziedot dzīvību jau iepriekš zaudētā kaujā. Kad visapkārt bija dzirdama zābaku dipoņa, pretrunīgas pavēles, spalgi lielgabalu grāvieni, juceklīgi šauteņu sprakšķi un nevienam nevajadzīgi tauru signāli, cilvēkam, kas sevi bija nosaucis par pulkvedi Stīvensonu, izdevās panākt sarunu ar Arkādio. “Pasargājiet mani no kauna pilnas nāves ar siekstā ieslēgtām kājām un meitiešu kankariem mugurā,” viņš teica. “Ja man lemts mirt, tad gribu darīt to kaujā.” Šoreiz viņa vēlēšanās tika uzklausīta. Arkādio pavēlēja gūsteknim izsniegt šauteni un divdesmit patronas un atstāja viņu ar pieciem vīriem aizsargāt garnizona mītni, bet pats ar savu štābu aizsteidzās vadīt pilsētas aizstāvēšanu, lāču līdz klajienes ceļam viņš vairs nenokļuva. Uzceltās barikādes bija sadragātas, un pilsētas aizstāvji jau kāvās ielās — sākumā, kamēr vēl bija patronas, ar šautenēm, pēc tam ar pistolēm pret uzbrucēju šautenēm un beidzot tuvcīņā. Redzēdamas, ka sakāve neizbēgama, uz ielas izsteidzās arī sievietes, bruņojušās ar rungām un virtuves nažiem. Šajā jezgā Arkādio sastapa Amarantu, kura kā neprātīga naktskreklā un ar senlaicīgajām Hosē Arkādio pistolēm rokā bija steigusies viņu meklēt. Atdevis šauteni kādam virsniekam, kurš sadursmē bija atbruņots, viņš pa sānielu aizveda Amarantu uz mājām. Ursula stāvēja durvīs un gaidīja, par spīti lielgabalu šāviņiem, no kuriem kāds jau bija izdragājis prāvu robu kaimiņu mājas fasādē. Lietus vairs nelija, taču ielas bija izmirkušas un slidenas, tāpēc tumsā ceļš bija grūti nosakāms. Atstājis Amarantu Ursulas gādībā, Arkādio vērsās pret diviem kareivjiem, kuri no stūra uz labu laimi viņu apšaudīja. Bet vecās, ilgus gadus veļas skapī uzglabātās pistoles nedarbojās. Aizsegdama Arkādio ar savu augumu, Ursula nopūlējās ievilkt viņu mājā.

-   Dieva dēļ, nāc! viņa kliedza. Gana muļķību darīts!

Kareivji pavērsa šautenes pret viņiem.

-          Senjora, laidiet šo cilvēku vaļā! viens no tiem uzsauca.

-   Citādi mēs ne par ko neatbildam!

Arkādio atgrūda Ursulu uz mājas pusi un padevās. Drīz vien šaudīšana aprimās un sāka zvanīt zvani. Nepilnas pusstundas laikā pilsētas aizstāvju pretestība bija salauzta. No Arkādio kaujiniekiem dzīvajos nepalika neviens, jo līdz pat nāvei viņi drosmīgi cīnījās pret trim simtiem uzbrucēju. Pēdējais pretestības punkts bija garnizona mītne. Vēl pirms uzbrukuma skolas ēkai cilvēks, kas uzdevās par pulkvedi Gregorio Stīvensonu, bija atbrīvojis visus ieslodzītos, bet saviem vīriem pavēlējis iet kaujā pilsētas ielās. Ārkārtējā izveicība, ar kādu viņš pārvietojās no loga uz logu, reizē turpinādams precīzi mērķētu uguni, radīja iespaidu, ka ēka tiek labi aizsargāta, un uzbrucēji to sagrāva ar artilērijas uguni. Kapteinis, kas vadīja uzbrukumu, bija bezgala izbrīnījies, kad mājas drupās atrada vienu vienīgu mirušu vīru apakšbiksēs, ar šauteni bez nevienas patronas, toties pie tās stingri turējās no locītavas izrautā roka. Kritušajam bija kupli, cirtaini, uz pakauša kā sievietei sasprausti mati, bet ap kaklu karājās medaljons zelta zivtiņas izskatā. Ar kāju pagriezis kritušo sāņus, lai ielūkotos tā sejā, kapteinis aiz pārsteiguma sastinga. “Velna milti!” viņš iesaucās. Klāt pienāca pārējie virsnieki.

-   Paskatieties tik, kur viņš atklīdis, kapteinis brīnījās. Tas taču ir Gregorio Stīvensons.

Rīta svīdumā pēc karatiesas sprieduma Arkādio pie kapsētas mūra nošāva. Savas dzīves pēdējās pāris stundās viņš tā arī neapjauta, kur pagaisušas bailes, kas viņu bija mocījušas kopš bērna dienām. Pavisam mierīgi, pat necenzdamies izrādīt savu tikko uzradušos drosmi, Arkādio noklausījās garum garos apsūdzības punktus. Viņš domāja par Ursulu, kas šajā brīdī zem kastaņkoka droši vien dzēra kafiju ar Hosē Arkādio Buendiju. Domāja par savu astoņus mēnešus veco meitiņu, kam vēl nebija dots pat vārdiņš, un tāpat par augustā sagaidāmo, vēl nedzimušo bērnu. Domāja par Santa Sofiju de la Pjedadu, kuru

viņš iepriekšējā vakarā bija pametis sālām brieža ga|u sestdienas pusdienām, un pēkšņi izjuta ilgas pēc viņas kuplajiem, viļņveidīgi uz pleciem slīgstošajiem matiem un skropstām, kas izskatījās kā mākslīgi pielipinātas. Domāja par saviem tuviniekiem bez jebkādas juteklības, tagad, kad vajadzēja galīgi norēķināties ar dzīvi, atskārzdams, ka patiesībā visvairāk mīlējis tos, kurus šķita ienīstam. Kara tiesas priekšsēdis uzsāka noslēguma runu, taču Arkādio nemaz nemanīja, ka pagājušas veselas divas stundas. “Ja arī izvirzītā apsūdzība nebūtu vairāk kā pietiekami pierādīta ar faktiem,” priekšsēdis teica, “apsūdzētais pelnījis augstāko soda mēru jau tāpēc vien, ka viņš tik neatbildīgā un noziedzīgā pārgalvībā grūda nāvē savus padotos.” Šeit, sagrautajā skolā, kur Arkādio pirmo reizi bija izbaudījis pašpārliecinātību, dažus metrus no istabas, kurā viņš bija iepazinis mīlas izraisīto nedrošību, ar nāvi saistītās formalitātes šķita smieklīgas. Patiesībā viņam svarīga bija nevis nāve, bet gan dzīvība, tāpēc arī, izdzirdējis spriedumu, Arkādio nesajuta bailes, viņu pāršalca vienīgi skumjš ilgu vilnis. Arkādio nebilda ne vārda, līdz viņam jautāja, kāda ir viņa pēdējā vēlēšanās.

-   Pasakiet manai sievai, viņš atbildēja skanīgā balsī, lai mūsu meitiņu nosauc par Ursulu. Mirkli klusējis, viņš apstiprinoši piebilda: Par Ursulu, vecmāmuļas vārdā. Un tāpat pasakiet, lai bērnam, kuram vēl jāpiedzimst, gadījumā, ja tas būtu zēns, dotu Hosē Arkādio vārdu par godu nevis viņa tēvocim, bet vectēvam.

Pirms Arkādio izveda pie mūra, cientēvs Nikanors mēģināja viņam sniegt pēdējo mierinājumu. “Es neko nenožēloju,” Arkādio noraidīja garīdznieku un, izdzēris tasi melnas kafijas, stājās soda izpildes nodaļas rīcībā. Nodaļas komandieris, kas bija speciālists kara tiesas spriedumu izpildē, ne jau nejaušas sakritības dēļ vien saucās visai savdabīgā vārdā — tas bija kapteinis Roke Karnisēro*. Kad Arkādio veda pa kapsētas ceļu,

* Miesnieks (spāņu vai.).

cauri apnicīgai lietus smidzoņai viņš pamalē pamanīja iezaigojamies žilbinošu trešdienas rītausmu. Skumjās ilgas pagaisa reizē ar miglas dūmaku, un to vietā stājās urdīga ziņkāre. Kad viņam lika nostāties ar muguru pret mūri, Arkādio ieraudzīja Rebeku ar valgiem matiem, ģērbušos rožaini puķotā tērpā, plaši atveram mājas logus un durvis. Visus spēkus sasprindzinājis, viņš pūlējās panākt, lai Rebeka viņu pamanītu. Un patiesi — neviļus paskatījusies uz kapsētas pusi, Rebeka pārsteigumā sastinga un tikko paguva ar roku pamāt viņam atvadas. Arkādio atbildēja tāda pašā veidā. Šajā brīdī pret viņu pavērsās nokvēpušās šauteņu stobru acis, vārds vārdā viņš izdzirdēja Melkiadesa dziedātās enciklikas, klases telpā atskārta jaunavīgās Santa Sofijas de la Pjedadas mulsos soļus un juta, ka degunu viņam aptver tāds pats tvirts ledus saltums, kas viņu tik ļoti bija izbrīnījis, noraugoties mirušās Remēdiosas sastingušajā sejā. “Eh, velns parāvis!” viņš vēl paguva nodomāt. “Aizmirsu pateikt, lai bērnu, ja tas būs meitene, nosauc Remēdiosas vārdā.” Un tad spējā gāzmā Arkādio juta nobrūkam pār viņu briesmīgas izbailes, kas viņu bija mocījušas visu dzīvi. Kapteinis bija devis komandu šaut. Arkādio vēl paguva izriezt krūtis un izsliet galvu, nesaprazdams, no kurienes plūst karstais šķidrums, kas apsvilina viņam gurnus.

-   Gļēvuļi! viņš iesaucās. Lai dzīvo liberāļu partija!

7.NODAĻA

Maijā karš beidzās. Divas nedēļas pirms tam, kad valdība par kara izbeigšanos paziņoja lielīgā uzsaukumā, solīdamās bez žēlastības sodīt visus dumpja aizsācējus, pulkvedis Aureljāno Buendija, pārģērbies par indiāņu pūšļotāju, turpat pie pašas rietumu robežas krita gūstā. Dodoties karā, viņam līdzi gāja divdesmit viens vīrs, no kuriem tagad četrpadsmit bija zaudējuši dzīvību kaujās, seši ievainoti un tikai viens vienīgs — pulkvedis Herineldo Markess — līdz sakāves brīdim palicis kopā ar viņu. Vēsti par Aureljāno Buendijas sagūstīšanu Makondo iedzīvotājiem paziņoja ar īpašu dekrētu. “Aureljāno ir pie dzīvības,” Ursula teica vīram. “Lūgsim Dievu, lai viņa naidniekiem būtu žēlīgs prāts.” Pēc trīs dienu ilgām nemitīgām raudām, kādā pievakarē, virtuvē kulstot piena saldcepumu mīklu, Ursula pavisam skaidri turpat līdzās izdzirdēja dēla balsi. “Tas bija Aureljāno,” viņa sauca, teciņus skriedama pie kastaņkoka, lai par notikušo pastāstītu vīram. “Neminu, kā šis brīnums noticis, taču viņš ir pie dzīvības — un drīz vien mēs savu dēlu redzēsim.” Par to Ursulai vairs nebija ne mazāko šaubu. Viņa lika visā mājā izmazgāt grīdas un pārkārtot mēbeles. Pēc kādas nedēļas nez no kurienes uzradušās valodas, kas nebalstījās ne uz kādu oficiālu paziņojumu, visai dramatiskā kārtā apstiprināja Ursulas pieredzējumu. Pulkvedis Aureljāno Buendija notiesāts uz nāvi, bet sods tikšot'izpildīts Makondo pilsētā par   pamācību vietējiem iedzīvotājiem. Kādā pirmdienas rītā pulksten desmitos un divdesmit minūtēs, kad Amaranta apģērba Aureljāno Hosē, kļuva dzirdāma tāla kņada un taures pūtiens, pēc tam vēl otrs, un tūlīt arī Ursula iebruka istabā, kliegdama: “Ved viņu, ved!” Kareivji ar laidēm pūlējās atbīdīt satraukto ļaužu baru. Ursula ar Amarantu aizskrēja līdz nākamajam ielas stūrim, grūstīdamās atbrīvoja sev ceļu un tad viņu ieraudzīja. Likās — tur ved kādu ubagu. Aureljāno bija noskrandis, ar izspūrušiem matiem un bārdu, basām kājām. Viņš gāja, nejuzdams svelmīgos putekļus, uz muguras savalgotām rokām, iesiets virvē, kuras otro galu turēja zirgā sēdošs virsnieks. Līdzās Aureljāno veda pulkvedi Herinaldo Markesu, kurš bija tikpat noplucis un netīrs. Taču viņi neizskatījās nobēdājušies, drīzāk gan satraukti par nepārredzamo ļaužu pūli, kas vispēdējiem vārdiem nozākāja apsardzes kareivjus.

-   Dēliņ! Ursula iebrēcās, pūlēdamās pārkliegt kņadu, un iesita kareivim, kas mēģināja viņu saturēt. Virsnieka zirgs izslējās pakaļkājās. Tad pulkvedis Aureljāno Buendija apstājās, nodrebēja, atvairīja mātes rokas un ar ciešu skatienu pavērās viņai acīs.

-   Ejiet mājās, māmuļ, viņš teica. Palūdziet varas iestādēm atļauju un atnāciet pie manis uz cietumu.

Paskatījies uz Amarantu, kas nedroši stāvēja pāris soļu aiz Ursulas, Aureljāno uzsmaidīja māsai un apjautājās: “Kas tev atgadījies rokai?” Amaranta pacēla augšup dilbu ar melno pārsēju. “Apdedzinājos,” viņa paskaidroja un pabīdīja Ursulu sāņus, lai to nesamīdītu zirgi. Norībēja šāvieni. Tad apsardze ielenca gūstekņus un steigšus aizveda uz kazarmu.

Pēcpusdienā Ursula cietumā apmeklēja pulkvedi Aureljāno Buendiju. Viņa bija mēģinājusi dabūt satikšanās atļauju ar dona Apolināra Moskotes starpniecību, taču tam — iepretī militāro iestāžu visvarenībai — vairs nebija nekādas autoritātes. Cientēvs Nikanors gulēja gultā ar aknu iekaisumu. Pulkveža

I lerinaldo Markesa vecāki bija pūlējušies piekļūt pie dēla, taču, par spīti tam, ka viņam nebija piespriests nāvessods, tikuši padzīti ar laižu zvēlieniem. Tā kā neviena vidutāja atrast neizdevās, bet viņa bija pārliecināta, ka Aureljāno rītausmā nošaus, llrsula sagatavoja vīstoklīti ar mantām, ko gribēja nodot dēlam, un uz kazarmu aizgāja viena.

-   Esmu pulkveža Aureljāno Buendijas māte, viņa paziņoja. Sardzes vīri aizšķērsoja Ursulai ceļu. “Es tā kā tā iešu pie dēla,” viņa brīdināja. “Ja jums dota pavēle šaut, tad dariet to tūlīt.” Atgrūdusi vienu no sargiem, Ursula iegāja kādreizējā klases telpā, kur bariņš puskailu kareivju tīrīja ieročus. Kāds lauku formas tērpā ģērbies, sārts un visai pieklājīgs virsnieks ar stiprām acenēm uz deguna pamāja sardzes vīriem iziet ārā. Esmu pulkveža Aureljāno Buendijas māte, Ursula atkārtoja.

-   Jūs gribat teikt, virsnieks ar laipnu smaidu viņu izlaboja, ka esat senjora Aureljāno Buendijas mātes kundze.

Virsnieka izsmalcinātajā runas veidā Ursula sadzirdēja kalniešu stiepto intonāciju.

-   Lai būtu tā, kā jūs sakāt, mātes kundze, Ursula piekāpās, ja vien jūs man atļaujat ar viņu satikties. Bija augstāko iestāžu rīkojums neviena nepielaist pie tiem, kam piespriests nāvessods, taču virsnieks uz savu atbildību atļāva Ursulai piecpadsmit minūtes ilgu tikšanos ar dēlu. Ursula viņam parādīja vīstoklīša saturu: tīru veļas pāri, kurpes, ko Aureljāno bija valkājis savā kāzu dienā, piena cepumus, ko bija dēlam saglabājusi kopš tās dienas, kad paredzēja viņa atgriešanos. Pulkvedi Aureljāno Buendiju Ursula sastapa siekstu istabā ar ieplestām rokām guļam uz saliekamās gultas, jo padusēs viņam bija iemetušies cieti trumi. Viņam bija atļāvuši noskūties. Kuplās ūsas ar smaili uzvirpotiem galiem uzsvēra Aureljāno sejas šķautņainību. Ursulai likās — dēls tagad ir bālāks, nekā ejot pa ielu, tāpat drusku garāks un vēl vientuļāks. Izrādījās, ka viņam sīki zināmi visi vietējie notikumi: Pj’etro Krespi pašnāvība, Arkādio

patvaļa un viņa nošaušana, Hosē Arkādio Buendijas nesalaužamība zem kastaņkoka mājas pagalmā. Zināja viņš ari to, ka Amaranta savu jaunavīgo atraitnību veltījusi Aureljāno Hosē audzināšanai un ka zēns sāk uzrādīt neparastas apdāvinātības pazīmes, lasīt un rakstīt iemācoties reizē ar runāšanu. Jau kopš pirmā mirkļa, kad Ursula bija ienākusi pie Aureljāno, viņu it kā mulsināja dēla vīrišķīgums, pavēlnieciskais izskats un ietekmes spēks, ko šķita izstarojam katra miesas šķiedra, un viņa nevarēja vien nobrīnīties, ka tas tik labi informēts. “Jūs taču zināt, ka esmu gaišreģis,” Aureljāno pajokoja. Un tūlīt nopietnā balsī piebilda: “No rīta, kad mani šeit ieveda, es jutos tā, it kā pats visu to būtu pieredzējis.” Un patiesi — kamēr visapkārt brāzmoja pūlis, viņš gāja, savās domās iegrimis, nevarēdams vien nobrīnīties, cik nolaista gada laikā kļuvusi dzimtā pilsēta. Mandeļkoku lapas bija izpluinītas. Mājas, kas reiz bija krāsotas zilā, pēc tam sarkanā un tad atkal zilā krāsā, galu galā bija pieņēmušas pavisam bezkrāsainu izskatu.

-   Kāds tur brīnums? Ursula nopūtās. Laiks taču rit.

-   Tā gan ir, Aureljāno piekrita, bet ne jau nu tik strauji.

Un tā šī sastapšanās, kuru abi ilgi bija gaidījuši, tai iepriekš

sagatavojot jautājumus un pat paredzot iespējamās atbildes, izvērtās pavisam ierastā, ikdienišķā patērzēšanā. Kad sargs paziņoja, ka satikšanās beigusies, Aureljāno no gultas matrača apakšas izvilka nosviedrētu papīru žūksni. Tur bija viņa dzejoļi. Gan Remēdiosas iedvesmotie, kurus viņš aizejot bija paņēmis līdzi, gan arī vēlāk saraustītos kauju starpbrīžos rakstītie. “Apsoli man, ka neviens tos nedabūs izlasīt,” viņš sacīja. “Vēl šovakar ar tiem izkurini pavardu!” Ursula to apsolīja un piecēlās, lai dotu dēlam atvadu skūpstu.

-   Es tev atnesu revolveri, viņa iečukstēja.

Pulkvedis Aureljāno Buendija pārliecinājās, ka tuvumā nav sarga. “Tas man neko nedos,” viņš klusītēm atbildēja. “Taču atstājiet vien, lai izejot to vēl neatrastu.” Ursula no ņiebura

izvilka revolveri, un Aureljāno paslēpa ieroci zem gultas matrača. “Bet tagad neatvadieties no manis, māt,” viņš uzsvērti mierīgā balsī piebilda. “Nevienam neko nelūdzieties, neviena priekšā nezemojieties! Papūlieties iedomāties, ka es jau sen esmu nošauts!” Ursula sakoda lūpas, lai nesāktu raudāt.

-   Pieliec pie trumiem padusēs sakarsētus akmeņus, viņa teica.

Ursula pagriezās un izgāja no istabas. Pulkvedis Aureljāno Buendija domīgi palika stāvam, līdz durvis aizvērās, bet tad atkal atgūlās, rokas ieplētis. Kopš tā laika, kad viņš bija kļuvis jauneklis un apzinājās savas gaišreģa spējas, Aureljāno domāja, ka, mirstamai stundai pienākot, nāve viņam dos kādu noteiktu, nepārprotamu un neatsaucamu mājienu, taču tagad viņam atlikušas tikai dažas stundas ko dzīvot, bet nekāda zīme nebija saņemta. Kādreiz nometnē pie Tukurinkas bija ieradusies ļoti skaista sieviete un lūgusi sargiem atļauju ieiet pie pulkveža. Viņai to atļāva, jo bija vispār zināms, cik fanātiskas ir dažas mātes, kas pašas sūtīja savas meitas slavenu karavadoņu guļammītnēs, lai — kā viņas paskaidroja — tādējādi uzlabotu rasi. Aureljāno Buendija tovakar, kad pie viņa ienāca svešā meitene, beidza dzejojumu par lietus laikā apmaldījušos cilvēku. Viņš ienācējai bija pagriezis muguru, lai aprakstīto lapu ieliktu atvilktnē, kur glabāja savus dzejoļus. Un tad viņš to sajuta. Seju pret ienācēju nepavērsis, Aureljāno satvēra atvilktnē noglabāto pistoli.

-   Lūdzu, nešaujiet, pulkvedis Aureljāno Buendija teica.

Kad viņš ar pistoli rokā pagriezās pret meiteni, tā savu ieroci

bija nometusi un nezināja, ko iesākt. Līdzīgā veidā viņš bija paglābies četras reizes no vienpadsmit atentāta mēģinājumiem. Bet reiz notika arī cits gadījums. Kāds nepazīstams cilvēks, kuru pēc tam neizdevās notvert, naktī bija ielavījies apmetnē un ar vairākiem dunča dūrieniem nogalinājis Aureljāno tuvu draugu pulkvedi Magnīfiko Visbalu, kam viņš bija atdevis savu saliekamo gultu, jo draugs mocījās ar drudzi. Pulkvedis Aureljāno Buendija

dažu metru attālumā tajā pašā istabā bija aizmidzis guļamtīklā, taču neko nemanīja. Visi mēģinājumi apjēgt savus paredzējumus bija veltīgi. Tie uznira pēkšņi pārdabiskas gaismas atplaiksnā kā acumirklīga un absolūti droša, taču netverama pārliecība. Dažkārt paredzējumi bija tik dabiski, ka palika neievēroti, un rikai vēlāk, kad tie jau bija piepildījušies, Aureljāno atskārta savu gaišredzību. Reizēm paredzējumi bija pavisam noteikti, taču neatrada piepildījuma. Bieži vien tie nebija nekas cits kā vulgāras māņticības izpausme. Bet, kad pulkvedi notiesāja uz nāvi un pajautāja, kāda ir viņa pēdējā vēlēšanās, tas acumirklī atskārta, ka atbilde ir gaišredzības iečukstēta, un teica:

-   Es lūdzu man piespriesto sodu izpildīt dzimtajā Makondo pilsētā.

Tiesas priekšsēdētājs sapīka.

-   Nesagudrojiet visādas viltības, Buendija, viņš teica. Tas ir tikai gājiens, lai novilcinātu soda izpildi.

-Ja negribat lūgumu ievērot, tā ir jūsu darīšana, pulkvedis atbildēja, bet mana pēdējā vēlēšanās ir tieši tāda.

Kopš šā brīža gaišredzība Aureljāno bija pametusi. Tajā pašā dienā, kad Ursula cietumā bija viņu apmeklējusi, Aureljāno pēc ilgas galvas lauzīšanas secināja, ka varbūt šoreiz nāve nedod nekādu ziņu tāpēc, ka to nenosaka vis nejauša apstākļu sagadīšanās, bet gan ienaidnieku griba. Augoņu sagādāto sāpju mocīts, viņš visu nakti pavadīja nomodā. īsi pirms rītausmas gaitenī nodimdēja soļi.

“Man nāk pakaļ,” viņš pie sevis noteica un gluži bez jebkāda iemesla nodomāja, ka šajā brīdī viņu atceras Hosē Arkādio Buendija, gaismas svīduma nespodrajā mijkrēslī kvernēdams zem sava kastaņkoka. Aureljāno nejuta ne baiļu, ne ilgošanās, vien trulu niknumu, apjēgdams, ka priekšlaicīga nāve viņam laupīs iespēju uzzināt, kā beigsies viņa daudzie pusceļā palikušie pasākumi. Durvis atvērās, un ienāca sardzes vīrs ar tasi kafijas. Nākamajā dienā tajā pašā laikā, kad pulkvedis atkal

mocījās ar augoņiem, atkārtojās tieši tas pats. Ceturtdien viņš sardzei izdalīja Ursulas atnestos cepumus, uzvilka tīru veļu, kas viņam bija kļuvusi par šauru, apāva lakādas kurpes. Pienāca piektdiena^ bet vēl arvien viņš nebija nošauts.

Patiesībā militārās iestādes baidījās izpildīt pulkvedim piespriesto nāvessodu. Dumpīgais vietējo iedzīvotāju noskaņojums radīja bažas, ka pulkveža Aureljāno Buendijas nošaušanai varētu būt smagas politiskas sekas ne tikai Makondo pilsētā vien, bet visas klajienes apdzīvotajās vietās, tāpēc bija nosūtīts pieprasījums provinces centra augstākajām amatpersonām. Sestdienas naktī, kamēr vēl gaidīja atbildi, kapteinis Roke Karnisēro kopā ar vairākiem citiem virsniekiem bija ieradies Katarīno iestādē. Tikai viena no meičām, turklāt draudu piespiesta, bija iedrošinājusies kapteini pieņemt savā istabiņā. “Neviena no meitenēm negrib gulēt ar vīrieti, par kuru zināms, ka to piemeklēs drīza nāve,” viņa kapteinim atzinās. “Neviena gan lāgā nevar pateikt, kā tas būs, bet ļaudis melš, ka virsnieks, kurš iedrošināsies nošaut pulkvedi Aureljāno Buendiju, un tāpat visi soda nodaļas kareivji cits pēc cita agrāk vai vēlāk bez žēlastības tiks nobeigti, kauču tie meklētu patvērumu viņā pasaules malā.” Kapteinis Roke Karnisēro pārsprieda šo iespēju ar citiem virsniekiem, bet tie savukārt — ar augstāk stāvošajiem priekšniekiem. Lai gan neviens par to skaidri nebija ieminējies un nekāda naidīga izrīcība nebija traucējusi šo dienu saspringto mieru, svētdien jau visa pilsēta zināja, ka virsnieki ar visdažādākajiem ieganstiem cenšas novelt no sevis atbildību par nāvessoda izpildi. Ar pirmdienas pastu pienāca oficiāla pavēle: nāvessoda izpildei jānotiek četrdesmit astoņu stundu laikā. Vakarā virsnieki kādā cepurē salika septiņas zīmītes, uz kurām bija uzrakstīts katra vārds, un nežēlīgajam liktenim labpatika, ka savu vārdu izvilka kapteinis Roke Karnisēro. “Posts nāk man līdzi pa pēdām,” viņš rūgti noteica. “Kā padauzas dēls esmu piedzimis, kā padauzas dēls arī ņemšu galu.” Pulksteh piecos rītā tāpat tika izlozēts,

kuram no kareivjiem jāpiedalās nošaušanā, nostādīja nodaļu kazarmas pagalmā un pamodināja notiesāto ar šādos gadījumos parasto frāzi.

-   Ejam, Buendija, viņam teica. Tas brīdis ir klāt.

-   Ak tā gan, pulkvedis nobrīnījās. Es jau nosapņoju, ka padusēs man augoņi uztrūkuši.

Kopš Rebeka uzzināja, ka Aureljāno nošaus, viņa katru rītu piecēlās pulksten trijos. No tumšās guļamistabas pa pavērto logu viņa uzmanīja kapsētas mūri, bet Hosē Arkādio pa to laiku gultā krāca. Tā viņa gaidīja visu nedēļu ar to pašu kluso ietiepību, ar kādu savulaik bija gaidījusi Pjetro Krespi vēstules. “Teitan jau nu viņu nešaus,” Hosē Arkādio Rebekai teica. “To izdarīs pusnaktī turpat kazarmā, lai neviens neuzzinātu, kurš no kareivjiem piedalījies nošaušanā, un turpat viņu arī apraks.” Taču Rebeka turpināja novērošanu. “Viņi ir tādi stulbeņi, ka šaus tepat vien,” Rebeka sacīja. Par to pārliecināta, viņa jau bija izdomājusi, kādā veidā atvērt durvis, lai notiesātajam pamātu atvadas. “Viņu nevedīs pa ielu,” Hosē Arkādio tiepās, “tikai sešu iebiedētu kareivju apsardzībā, labi zinādami, ka pilsētas iedzīvotāji gatavi visam.” Nepievērsdama vērību vīra loģikai, Rebeka neatkāpās no loga.

-   Gan tu redzēsi, kādi viņi ir stulbeņi, Rebeka neatlaidās.

Otrdien pulksten piecos no rīta, kad Hosē Arkādio bija

beidzis dzert kafiju un palaidis vaļā suņus, Rebeka aizvēra logu un pēkšņi pieķērās gultas galvgalim, lai nepakristu. “Ved viņu!” Rebeka izdvesa. “Cik viņš ir skaists!” Hosē Arkādio palūkojās logā un ieraudzīja Aureljāno trīsuļojošā gaismā, ar tām pašām biksēm kājās, kuras pirms viņa pats bija valkājis. Brālis jau stāvēja pie mūra, ieplestās rokas viduklī atbalstījis, jo padusēs svilstošie augoņi neļāva nolaist tās lejup. “Cilvēks nopūlas melnās miesās,” pulkvedis Aureljāno Buendija nočukstēja. “Nopūlas melnās miesās, bet tad seši nelgas ņem viņu un nožmiedz — un nekas tur nav līdzams.” Viņš sakāmo atkārtoja ar tādu

degsmi, ka kapteinis Roke Karnisēro jutās aizkustināts, jo nodomāja, ka notiesātais skaita lūgsnu. Kad soda izpildes nodaļa notēmēja uz pulkvedi, viņa spīvais niknums materializējās lipīgā un rūgtā šķidrumā, kas stindzināja mēli un spieda aizvērt acis. Un tad rītausmas metāliskā spozme pagaisa, un viņš pēkšņi atkal ieraudzīja sevi kā pavisam mazu bērnu īsās bikšelēs un ar lenti ap kaklu, ieraudzīja, kā tēvs rēnā pēcpusdienā viņu ieved teltī, lai parādītu ledu. Izdzirdējis kliedzienu, viņš nodomāja, ka tā beidzot ir komanda kareivjiem šaut. Drudžainā ziņkārē viņš atvēra acis, cerēdams ieraudzīt pret viņu traucošas ugunīgas lodes, bet pamanīja tikai kapteini ar augšup paceltām rokām un Hosē Arkādio skrienam pāri ielai ar šaušanas gatavībā paceltu divstobreni.

-   Nešaujiet, kapteinis uzrunāja Hosē Arkādio. Jūs man sūtījusi Dieva aizgādība.

Tā sākās otrs karš. Kapteinis Roke Karnisēro ar saviem sešiem vīriem gāja līdzi atbrīvot revolucionāro ģenerāli Viktorio Medīnu, kas Rioačā bija notiesāts uz nāvi. Viņi cerēja ietaupīt laiku, dodoties uz turieni pāri kalniem pa to pašu ceļu, kuru savulaik bija veicis Hosē Arkādio Buendija pirms Makondo dibināšanas, bet pēc nepilnas nedēļas pārliecinājās, ka tas ir bezcerīgs pasākums. Tad viņi nogriezās bīstamā grēdu atzares apvidū, lai gan munīcijas viņiem bija tik vien, cik izsniegts soda izpildes nodaļai pulkveža nošaušanai. Apdzīvotu vietu tuvumā viņi apstājās, un kāds no tiem, civildrēbēs pārģērbies un zelta zivtiņu rokā turēdams, gaišā dienas laikā klaiņoja pa ielām, lai uzņemtu sakarus ar tur patvērumu atradušiem liberāļiem, kas nākamajā rītā devās medībās un vairs nekad neatgriezās. Kad no kāda kalnu ieloka puses viņi beidzot ieraudzīja Rioaču, ģenerālis Viktorio Medīna jau bija nošauts. Dumpinieki pasludināja pulkvedi Aureljāno Buendiju par visu Kārību jūras piekrastes revolucionāro spēku pavēlnieku ģenerāļa dienesta pakāpē. Šo amatu viņš pieņēma, taču atteicās no paaugstinājuma, pats sev

apsolīdamies ro atzīt tikai tad, kad būs gāzta konservatīvo valdība. Pēc trim mēnešiem dumpiniekiem bija izdevies apbruņot jau vairāk nekā tūkstoti vīru, bet tie visi tika iznīcināti. Pie dzīvības palikušie uzturējās valsts austrumu pierobežā. Kad nākamo reizi atkal par viņiem ko izdzirdēja, nemiernieki no Antiļu arhipelāga puses bija izcēluši desantu Kabo de la Veļā, un drīz vien pa telegrāfu tika izsūtīts triumfējošs valdības paziņojums par pulkveža Aureljāno Buendijas nāvi. Taču jau pēc dažām dienām pienāca cita plaša telegramma, kas gandrīz apsteidza iepriekšējo, ar paziņojumu, ka dienvidu līdzenumos uzliesmojis dumpis. Tā sākās leģenda, ka pulkvedis Aureljāno Buendija vienā un tajā pašā laikā sastopams visur. Vienlaicīgi tika saņemtas vispretrunīgākās ziņas, ka pulkvedis guvis uzvaru Viļjanuevā, bet sakauts Gvakamaijalā, ka viņu apēduši motilones cilts indiāņi, ka viņš nomiris kādā no klajicnes apdzīvotajām vietām, lai tad atkal izraisītu sacelšanos Urumitā. Liberāļu vadītāji, kas šajā laikā bija uzsākuši sarunas par piedalīšanos parlamenta koalīcijā, paziņoja, ka pulkvedis ir avantūrists, kas nebauda partijas atbalstu, bet nacionālā valdība izsludināja viņu par bandītu un par viņa galvu izsolīja piecus tūkstošus peso lielu atlīdzību. Pēc sešpadsmitās sakāves pulkvedis Aureljāno Buendija, nākdams no Gvahīras ar diviem tūkstošiem labi apbruņotu indiāņu, uzbruka Rioačai, un tās miegā pārsteigtais garnizons atstāja pilsētu. Šeit viņš ierīkoja savu galveno mītni un pavēstīja, ka sācis totālu karu pret pastāvošo režīmu. Savā pirmajā oficiālajā paziņojumā valdība piedraudēja četrdesmit astoņu stundu laikā nošaut pulkvedi Herineldo Markesu, ja Aureljāno Buendija ar saviem bruņotajiem spēkiem neatkāpšoties uz valsts rietumu pierobežas apvidiem. Pulkvedis Roke Karnisēro, tolaik Aureljāno štāba priekšnieks, ar mulsu žestu pasniedza viņam šo telegrammu. Bet pulkvedis to izlasīja jautrā labpatikā.

-   Lieliski gan! viņš iesaucās. Mums Makondo būs pašiem savs telegrāfs!

Pulkveža Aureljāno Buendijas atbilde bija kategoriska. Triju mēnešu laikā viņš savu galveno mītni pārcelšot uz Makondo. |a pulkvedis Herineldo Markess nebūs dzīvs, bez tiesas un izmeklēšanas tiks nošauti visi gūstā saņemtie valdības karaspēka virsnieki, sākot ar ģenerāļiem. Sev padotajiem bruņotajiem spēkiem viņš pavēlēšot turpmāk līdz pat kara beigām rīkoties līdzīgā veidā. Pēc trim mēnešiem, kad pulkvedis ar savu uzvarošo karaspēku ienāca Makondo pilsētā, pirmais uz klajienes ceļa viņu sagaidīja pulkvedis Herineldo Markess.

Buendiju māja bija bērnu pilna. Ursula bija pieņēmusi Santa Sofiju de la Pjedadu ar vecāko meitenīti un abiem piecus mēnešus pēc Arkādio nošaušanas piedzimušajiem dvīņiem. Pretēji nošautā pēdējai gribai meitenīte bija nosaukta Remēdiosas vārdā. “Esmu pārliecināta, ka Arkādio tieši to gribēja sacīt,” māte taisnojās. “Par Ursulu bērnu nenosaucām tāpēc, ka šā vārda nesējam pārlieku sūrs mūžs.” Vienu no zēniem nodēvēja par I losē Arkādio Otro, bet viņa brāli — par Aureljāno Otro. Amaranta uzņēmās rūpes par bērniem. Viesistabā novietojusi koka sēdeklīšus un savākusi vēl mazuļus no kaimiņu ģimenēm, viņa ierīkoja kaut ko līdzīgu bērnudārzam. Kad atgriezās pulkvedis Aureljāno Buendija, viņu sagaidīja ne tikai ar raķešu plīkšķiem un dimdošiem zvaniem, bet arī ar bērnu kora dziesmām. Aureljāno Hosē, kas jau bija pastiepies vai vectēva garumā, ieģērbies revolucionāru armijas virsnieka tērpā, viņam militāri salutēja.

Taču ne jau visi jaunumi bija tīkami. Gadu pēc pulkveža Aureljāno Buendijas izbēgšanas Hosē Arkādio un Rebeka bija pārcēlušies uz dzīvi Arkādio uzceltajā mājā. Ka Hosē Arkādio iejaukšanās bija paglābusi Aureljāno Buendiju no nošaušanas, neviens tā arī neuzzināja. Pilsētas centrālā laukuma lepnākajā stūrī uzceltā māja zem mandeļkoka, kurā mitinājās trīs sarkankrūtīšu ģimenes, ar lielajām parādes durvīm un četriem gaišiem logiem kļuva par saviesīgās dzīves centru. Rebekas kādreizējās draudzenes, to skaitā arī četras vecmeitās palikušās Moskotes

atvases, šeit atjaunoja pirms vairākiem gadiem begoniju galerijā pārtrauktās izšūšanas un tamborēšanas nodarbības. Hosē Arkādio turpināja izmantot varmācīgi sagrābtās zemes, par kuru likumīgo īpašnieku viņu bija atzinusi konservatīvo valdība. Katru vakaru Hosē Arkādio varēja redzēt atgriežamies jāšus mājup niknu suņu pavadībā, ar divstobreni plecos un pie segliem uzkarinātu trušu virteni. Kādā septembra novakarē viņš pārradās agrāk nekā parasti, jo laiks bija samācies uz pērkona negaisu. Ēdamistabā viņš sasveicinājās ar Rebeku, pagalmā piesēja suņus, nomedītos trušus ienesa virtuvē, lai vēlāk tos iesālītu, bet pats iegāja guļamistabā pārģērbties. Rebeka vēlāk paskaidroja, ka viņa tūlīt pēc tam ieslēgusies vannas istabā un neko neesot dzirdējusi. Šai versijai bija grūti ticēt, bet citas — pārliecinošākas — nebija, turklāt neviens nevarēja saprast, kāpēc gan Rebeka būtu nogalinājusi vīrieti, kas viņu bija darījis laimīgu. Tas tad nu arī palika vienīgais Makondo pilsētā nenoskaidrotais noslēpums. Tikko Hosē Arkādio bija aizvēris guļamistabas durvis, mājā noblīkšķēja pistoles šāviens. Pa durvjapakšu iztecēja asins pavediens, aizstiepās pāri viesistabai uz ielas, tiešā ceļā aizvijās gar nelīdzenajām ietvēm, noslīdēdams lejup un atkal paceldamies augšup pa kāpnēm, devās tālāk visā Turku ielas garumā, aizlocījās gar stūri pa labi, pēc tam gar citu pa kreisi, taisnā leņķī pagriezās uz Buendiju māju, pa noslēgto durvju apakšu ieplūda tajā, gar sienmali, vairīdamies notriept paklājus, izlavījās cauri viesu zālei, aizvirzījās tālāk pa dzīvojamo istabu, apmeta lielu loku ap galdu ēdamistabā, ieslīdēja begoniju galerijā, kur Amaranta ar Aureljāno Hosē risināja aritmētikas uzdevumus, neviena nepamanīts, pa krēsla apakšu iekļuva pieliekamajā un tad parādījās virtuvē, kur Ursula maizes iejavā beidza iesist trīsdesmit sesto olu.

-   Svētā dievmāte Marija! Ursula šausmās iekliedzās.

Un tūlīt pretējā virzienā tecēja pa asins pavediena pēdām, lai atrastu tā sākumu. Ursula iemetās pieliekamajā, iznāca

begoniju galerijā, kur Aureljāno Hosē aplēsa, ka trīs un trīs ir scsi, bet seši un trīs — deviņi, šķērsoja ēdamistabu un pārējās telpas, tālāk taisnā līnijā steidzās pa ielu, gar stūri pagriezās pa l.tbi, pēc tam gar otru — pa kreisi; aizmirsusi, ka viņa ir virtuves priekšautā un mājas čībās, Ursula iznāca uz centrālā laukuma, nokļuva līdz kādas mājas durvīm, kur viņa nekad vēl nebija bijusi, iegāja kādā guļamistabā, gandrīz vai nosmaka šaujampulvera dvingā, kas no turienes cirtās pretī, atrada Hosē Arkādio kņūpus uz grīdas, uzkritušu virsū saviem stulmeņiem, kurus tikko bija novilcis, un ieraudzīja, ka asins pavediena sākums ir dēla kreisajā ausī, no kurienes tas gan jau bija pārstājis tecēt. Nekur viņa augumā nebija nevienas brūces, tāpat nebija nosakāms, ar kādu ieroci viņš nogalināts. Un nekādi nebija arī izkliedējams skaudrais pulvera smārds, kas strāvoja no viņa lika. Vispirms Hosē Arkādio miesas trīs reizes nomazgāja ar saziepētu vīkšķi, pēc tam ieberzēja ar sāli un etiķi, tad ar pelniem un citronu, bet tad mērcēja ar sārmu piepildītā mucā, kur atstāja sešas stundas. Hosē Arkādio tika tā kašņāts un skrāpēts, ka pat tetovējumu raksti uz viņa auguma jau sāka izbālēt. Kad visbeidzot izmisīgās pūlēs viņš bija vēl ieziests ar pipariem, ķimenēm un lauru lapām un veselu dienu plaucēts verdošā ūdenī uz lēnas uguns, nelaiķis jau sāka trūdēt un to steidzīgi vajadzēja apbedīt. Līķi ievietoja īpaši izgatavotā divus metrus trīsdesmit centimetrus garā un vienu metru desmit centimetrus platā, no iekšpuses ar dzelzs plāksnēm nostiprinātā un ar tērauda bultām aizskrūvējamā zārkā. Un tomēr ielās, pa kurām virzījās bēru gājiens, bija jaušams šaujampulvera smārds. Cientēvs Nikanors bungveida pietūkušām, sacietējušām aknām, tāpat gultā gulēdams, viņam sniedza pēdējo svētījumu. Vairākus mēnešus pēc Hosē Arkādio apbedīšanas viņa kapu vēl nostiprināja ar vairākām mūrējuma kārtām, to atstarpēs sablietējot pelnus, zāģu skaidas un nedzēstus kaļķus, taču ar visu to no kapa vēl ilgus gadus nāca šaujampulvera smaka, līdz beidzot

banānu sabiedrības inženieri nocementēja apbedījuma vietu ar dzelzsbetona pārvalku. Līdzko vīra līķis bija iznests no mājas, Rebeka noslēdza visas durvis un sevi dzīvu apbedīja zem biezas nicinājuma čaulas, kuru nekādi šīs pasaules kārdinājumi nespēja iedragāt. Jau pavisam veca viņa tikai vienu reizi parādījās uz ielas ar sudraba krāsas kurpēm kājās un sīkiem ziediņiem rotātu cepuri galvā. Tas notika tajā laikā, kad pilsētā bija parādījies Mūžīgais žīds, atnesdams tik neciešamu svelmi, ka putni spraucās dzīvojamās mājās caur logu režģu aizsprostiem un beigti krita guļamistabās uz grīdas. Pēdējo reizi Rebeka dzīva tika redzēta pēc tam, kad viņa ar labi tēmētu šāvienu nogalināja zagli, kas bija mēģinājis iekļūt pa durvīm mājā. Kopš tās reizes nevienam, izņemot Arhēnidu, Rebekas apteksni un sirdsdraudzeni, ar viņu nebija nekādas saskares. Kādu laiku ļaudis melsa, ka Rebeka rakstot vēstules arhibīskapam, kuru tā uzskatīja par savu brālēnu, taču netika dzirdēts, ka viņa kādreiz būtu saņēmusi atbildi. Un tā pilsētā viņu pamazām piemirsa.

Lai gan atgriešanās bija triumfāla, pulkvedis Aureljāno Buendija neļāvās sajūsmai par šķietamajiem panākumiem. Valdības karaspēks, neizrādīdams pretestību, pameta daudzas apdzīvotas vietas, un tas liberāli noskaņotajos pilsoņos radīja uzvaras ilūziju, kuru gan nedrīkstēja izjaukt, taču revolucionāri zināja, kāds ir patiesais stāvoklis, un vislabāk to izprata pulkvedis Aureljāno Buendija. Lai gan šajā laikā viņa pakļautībā bija vairāk nekā pieci tūkstoši bruņotu viru un viņš bija noteicējs divās piekrastes pavalstīs, Arkādio apzinājās, ka ir piespiests pie jūras un izveidojusies tik juceklīga politiska situācija, ka tad, kad viņš deva rīkojumu atjaunot valdības karaspēka artilērijas sagrauto baznīcas torni, cientēvs Nikanors, slimības gultā gulēdams, šo notikumu komentēja šādiem vārdiem: “Galīga aplamība — Kristus ticības aizstāvji sagrauj dievnamu, bet brīvmūrnieki uzceļ.” Meklēdams kādu izeju, pulkvedis stundām ilgi uzturējās telegrāfa kantorī, lai sazinātos ar citu revolucionāro

I’.rupējumu vadoņiem, taču ik reizi pēc tam viņā aizvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka nemiernieki nokļuvuši strupceļā. Jebkura revolucionāru uzvara gan tika pavēstīta ar gaviļu pilniem dekrētiem, taču viņš kartēs pārbaudīja tās patieso nozīmi un saprata, ka viņa karapulki, cīnīdamies pret malāriju un moskītiem, nokļūst aizvien dziļāk selvā un pārvietojas gluži pretējā virzienā, nekā patiesībā vajadzētu. “Mēs veltīgi zaudējam laiku,” viņš sūrojās saviem virsniekiem. “Veltīgi zaudējam laiku, kamēr gļēvie partijas darboņi nopūlas izdiedelēt vēl kādu vietiņu parlamentā.” Bezmiega naktīs atlaidies guļamtīklā tajā pašā istabā, kur bija ticis notiesāts uz nāvi, viņš skaidri iztēlojās melnos uzvalkos ieģērbušos advokātus un likumzinātājus rīta dzestrumā ar augšup saslietām mēteļu apkaklēm iznākam no prezidenta pils, lai pēc tam patvertos drūmajās agrīnā rīta kafejnīcās, kur centās izsvērt, ko prezidents gribējis teikt, sacīdams “jā”, un ko tas gribējis sacīt, teikdams “nē”, pie reizes nopūlēdamies vēl izdibināt, ko īsti domājis prezidents tad, kad viņš teicis pavisam ko pretēju, bet pulkvedis šajā laikā trīsdesmit piecu grādu lielā tveicē nomocījās, atgaiņādams moskītus, un juta aizvien tuvāk nākam to brausmīgo brīdi, kad viņam vajadzēs saviem vīriem dot pavēli atkāpties jūrā.

Kādā neziņas pilnā vakarā, kad Pilāra Ternēra pagalmā dziedāja kopā ar karavīriem, viņš to lūdza pēc kārtīm pazīlēt, kas viņam nākotnē sagaidāms. “Piesargi muti,” — tas bija viss, ko Pilāra Ternēra pēc trīsreizējas kāršu izplāšanas un kopā savākšanas varēja viņam pateikt. “Es nezinu, kāda tam jēga, bet zīmes ir pavisam skaidras: piesargi muti.” Divas dienas vēlāk nepazīstams cilvēks vienam no raitniekiem bija iedevis tasi ar rūgtu kafiju, raitnieks to pasniedzis kādam citam, tas savukārt vēl kādam, līdz tā, no rokas rokā iedama, nonāca pie pulkveža Aureljāno Buendijas. Viņš gan kafiju nebija lūdzis, bet, ja nu tā reiz tika atnesta, tad to arī paņēma. Kafijai bija piejaukta tāda indes deva, ka ar to būtu pietitis, lai nogalinātu zirgu. Kad

pulkvedi Aureljāno Buendiju nogādāja uz mājām, viņš bija pavisam stīvs un sarauts čokurā, ar zobu starpā sakožļātu mēli. Bet Ursula savu dēlu nāvei neatdeva. Ar ierosinošām zālēm iztīrījusi viņam kuņģi, Ursula savīstīja dēlu sasildītās plīša segās un divas dienas baroja ar olu baltumiem, līdz izmocītais organisms atguva normālu temperatūru. Ceturtajā dienā briesmas bija garām. Ursulas un savu virsnieku piespiests, pulkvedis Aureljāno Buendija pretēji paša gribai vēl nedēļu pavadīja gultā. Un tikai tad uzzināja, ka viņa dzejoļi nav sadedzināti. “Es negribēju pārsteigties,” Ursula paskaidroja. “Tonakt, kad grasījos jau iekurināt pavardu, man ienāca prātā, ka labāk pagaidīt, līdz atnesīs tavu līķi.” Remēdiosas apputējušo leļļu vidū pārlasīdams dzejoļus, pulkvedis Aureljāno Buendija miglaini atcerējās savas kādreizējās dzīves izšķirīgos mirkļus un atkal sāka rakstīt. Stundām ilgi, no bezcerīgā kara notikumiem atšķirts, pulkvedis vārsmu atbalsojumā izvērtēja nāves ēnā gūto pieredzi. Un domas tad ieguva tādu skaidrību, ka viņš tās varēja lasīt gan no labās puses uz kreiso, gan otrādi. Kādu vakaru viņš pulkvedim Herineldo Markesam noprasīja:

-  Pasaki man, draugs, vienu: par ko tu cīnies?

-  Par ko gan citu, ja ne par diženo liberāļu partiju, atbildēja pulkvedis Herineldo Markess.

-Tu esi laimīgs, ka to zini, Aureljāno noteica. Bet es tikai nule atskārtu, ka cīnos vienkārši sava lepnuma pēc.

-  Tas nu gan nav labi, pulkvedis Herineldo Markess noraizējies piebilda.

Aureljāno jutās uzjautrināts. “Protams,” viņš piekrita. “Tas katrā gadījumā ir labāk nekā nezināt, kāpēc īsti cīnies.” Un, paskatījies draugam acīs, smaidīdams noteica:

-  Vai arī, līdzīgi tev, cīnīties par kaut ko tādu, kas nevienam neko nenozīmē.

Lepnums agrāk viņam bija liedzis meklēt sakarus ar nemiernieku bruņotajām grupām valsts iekšienē līdz tam laikam,

kamēr partijas vadītāji publiski būs atsaukuši paziņojumu, kurā viņš bija nodēvēts par bandītu, lai gan pats apzinājās — kara burvju aplis tiktu salauzts, līdzko viņš atmestu klīrēšanos. I'agad, atveseļojoties no saindēšanās, viņam bija pietiekami laika visu to apsvērt. Pēc tam, pierunājis Ursulu nodot viņa rīcībā las paprāvos ietaupījumus, kā arī lādē noslēpto mantojuma pārpalikumu, viņš iecēla Herineldo Markesu par civilās un milii.īrās varas pārstāvi Makondo un pats devās meklēt sakarus ar nemiernieku grupām valsts iekšienē.

Herineldo Markess bija cilvēks, kam Aureljāno visvairāk uzticējās; un arī Ursula viņu uzskatīja tikpat kā par ģimenes locekli. Trausls un kautrs, ar iedzimtu pieklājības izjūtu — viņš tomēr jutās vairāk piemērots karam nekā administratīviem pārvaldes uzdevumiem. Politiskie padomdevēji viegli viņu apmulsināja teorētisku pārspriedumu labirintos. Tomēr viņam izdevās Makondo pilsētā radīt lauku dzīves miera gaisotni, par kādu sapņoja pulkvedis Aureljāno Buendija, vēlēdamies tādā pavadīt vecumdienas, lai nodarbotos ar zelta zivtiņu izgatavošanu. I.ai gan Herineldo Markess dzīvoja pie saviem vecākiem, pāris reižu nedēļā viņš pēc Ursulas ielūguma pusdienoja Buendiju mājā. Viņš iemācīja Aureljāno Hosē rīkoties ar šaujamieročiem, par spīti zēna jaunajiem gadiem, rūpējās par tā militāro izglītību un ar Ursulas piekrišanu izkārtoja, lai Aureljāno Hosē vairākus mēnešus pavadītu kazarmā, kur to izveidotu par vīru. Pirms daudziem gadiem, pats vēl būdams gandrīz vai pusaudzis, Herineldo Markess bija atklājis mīlestību Amarantai. Taču meitene tolaik tik ļoti bija aizrāvusies ar savu nelaimīgo mīlestību pret Pjetro Krespi, ka par Herineldo tikai pasmējās. Tomēr viņš nepārstāja gaidīt un cerēt. Kādreiz, sēdēdams cietumā, viņš no turienes aizrakstīja Amarantai zīmīti un lūdza meiteni uz kādiem divpadsmit batista mutautiņiem izšūt tēva iniciāļus, pie reizes aizsūtīdams viņai arī samaksu. Pēc nedēļas Amaranta uz cietumu atnesa duci mutautiņu kopā ar viņai sūtīto naudu un

vairākas stundas tur pavadīja, sarunādamās ar Herineldo par pagātni. “Pēc iziešanas no cietuma es apprecēšu tevi,” atvadoties viņš meitenei paziņoja. Amaranta tikai pasmējās, taču, mācīdama bērniem ābeci, turpināja domāt par Herineldo un centās pret viņu uzkurināt to kvēli, ko savulaik viņas jaunavīgajā sirdī bija iededzis Pjetro Krespi. Sestdienās, kad bija atļauts apmeklēt cietumniekus, Amaranta ieradās pie Herineldo Markesa vecākiem un kopā ar tiem gāja uz cietumu. Kādā no šīm sestdienām Ursula meitu sastapa virtuvē, kur Amaranta gaidīja izvelkam no krāsns cepumus, lai atlasītu labākos, un tos, īpaši šim gadījumam izšūdinātā servjetē ievīstītus, aiznestu uz cietumu.

-   Apprecies jele ar viņu, Ursula meitai teica. Nez vai tev mūžā pagadīsies cits tik krietns cilvēks.

Amaranta savilka nicīgu vīpsnu.

-   Man nav nekādas vajadzības medīt puisiešus, viņa atcirta. Es aiznesīšu cepumus Herineldo tāpēc, ka man viņa žēl, jo agrāk vai vēlāk viņu vienalga nošaus.

Amaranta to pateica, neko nedomādama, taču tas notika tieši tajās dienās, kad valdība ar dekrētu piedraudēja nošaut pulkvedi Herineldo Markesu, ja nemiernieku karaspēks neizvāksies no Rioačas. Apmeklējumi cietumā tika pārtraukti. Ieslēgusies savā istabā, Amaranta rūgti raudāja. Viņu nomāca tāda pati vainas apziņa, kā Remēdiosai mirstot, jo neapdomībā izmesti vārdi jau otro reizi draudēja kļūt par viņai tuvu cilvēku nāves cēloni. Ursula visādi pūlējās meitu nomierināt. Viņa apgalvoja, ka pulkvedis Aureljāno Buendija noteikti kaut ko darīs, lai aizkavētu paredzēto nošaušanu, un solījās pati pēc kara ievilināt Herineldo viņu mājā. Ursula izpildīja solījumu vēl pirms noteiktā laika. Kad Herineldo Markess atkal ar civilās un militārās varas pilnvarām visā cienībā ieradās Buendiju mājā, Ursula viņu uzņēma kā pašas dēlu un ar daždažādu glaimu palīdzību centās piesaistīt, sirsnīgi lūgdamās debesu varas, lai tās viņam liktu

•itcerēties cietumā doto solījumu apprecēt Amarantu. Likās — Ursulas lūgsnas tiek uzklausītas. Tajās dienās, kad pulkvedis I Icrineldo Markess ieradās Ursulas mājās uz pusdienām, viņš pievakares cēlienu pavadīja begoniju galerijā, spēlēdams ar Amarantu dambreti. Ursula abiem atnesa kafiju ar pienu un biskvītus un gādāja, lai bērni viņus netraucētu. Amaranta panesi nopūlējās savā sirdī iededzināt jaunības kaisles atdzisušos pelnus. Kvēlā nepacietībā, kas kļuva arvien neizturamāka, viņa gaidīja tās reizes, kad pulkvedim Herineldo Markesam vajadzēja atnākt uz pusdienām, un tām sekojošo pievakares dambretes spēli, un laiks viņai šķita trauktin aiztraucamies, sēžot kopā ar šo karavīru, kam bija tik dzejisks vārds* un maigi, spēles figūras pārbīdot, mazliet dreboši pirksti. Bet todien, kad pulkvedis 1 lerineldo Markess atkal atkārtoja bildinājumu, Amaranta viņu noraidīja.

-  Es neprecēšos ne ar vienu, viņa paskaidroja, un vismazāk jau ar tevi. Tu tik ļoti mīli Aureljāno, ka gribi precēties ar mani tikai tāpēc, ka nevari precēties ar viņu.

Pulkvedis Herineldo Markess bija pacietīgs vīrs. “Es tomēr neatlaidīšos,” viņš teica. “Agrāk vai vēlāk es tevi pielauzīšu.” Un viņš ierasti turpināja apciemojumus Buendiju mājā. Guļamistabā ieslēgusies, pūlēdamās nomākt klusu vaidu, Amaranta ar pirkstiem aizspieda ausis, lai nedzirdētu viņas tīkotāja balsi, kad tas Ursulai stāstīja pēdējos kara notikumus, un, pati vai degdama ilgās viņu redzēt, tomēr novaldījās, neizgājusi no istabas.

Pulkvedim Aureljāno Buendijam tad vēl bija pietiekami laika, lai katru nedēļu uz Makondo atsūtītu sīkas ziņas. Bet Ursulai viņš atrakstīja tikai vienu reizi — gandrīz astoņus mēnešus pēc tam, kad bija pametis Makondo. īpašs emisārs atnesa uz māju aizzīmogotu aploksni, kurā bija ar pulkveža kaligrāfisko rokrakstu aprakstīta lapa: vērīgi pielūkojiet tēvu, jo viņš drīz mirs.

* Herineldo — spāņu tautas romances varonis, pāžs, kuru iemīlējusi karaļmeita.

Ursula uztraucās. “Ja Aureljāno ko saka, tas piepildās,” viņa teica. Un palūdza palīgā kaimiņus, lai Hosē Arkādio Buendiju pārvestu uz guļamistabu. Viņš bija tikpat smags kā vienmēr, turklāt, zem kastaņkoka mitinādamies, bija apguvis spēju pēc paša iegribas palielināt savu svaru, tā ka pat septiņi vīri nevarēja viņu pacelt un tikai vilkšus spēja aizgādāt uz gultu. Viegla sēņu, ziedoša kastaņkoka un sastāvējušās valgmes dvaka uzdvesmoja guļamistabas gaisā, kad tur sāka elpot lietavās un vējos mērcētais vecais milzis. Nākamās dienas rītausmā gultā viņa vairs nebija. Izmeklējusies vīru pa malu malām, Ursula beidzot viņu atrada zem kastaņkoka. Pēc tam Hosē Arkādio Buendiju pie gultas piesēja. Lai gan viņš bija saglabājis savu milzeņa spēku, pretoties vecajam vīram nenāca ne prātā. Viņam viss bija vienalga. Ja arī viņš bija atgriezies zem kastaņkoka, tad ne tāpēc, ka būtu to darījis tīšām, bet vienkārši aiz ieraduma. Ursula viņu apkopa, ēdināja, stāstīja no Aureljāno saņemtās jaunākās ziņas. Taču patiesībā vienīgais cilvēks, ar kuru viņš spēja kontaktēties, jau kopš ilga laika bija tikai Prudensio Agilars. Nāves dziļajā iznīcība gandrīz jau par pīšļiem pārvērstais Prudensio Agilars divas reizes dienā ieradās pie viņa, lai patērzētu. Runāja viņi par gaiļu cīņām. Un apņēmās ierīkot putnu kūti, kurā audzētu lieliskus gaiļus — ne jau tik daudz, lai priecātos par to uzvarām, kas viņiem nemaz nebūs vajadzīgas, bet vienkārši tādēļ, lai abiem nāves garlaicīgajā dīkdienībā būtu kāds laika kavēklis. Prudensio Agilars draugu apkopa, paēdināja un pastāstīja interesantas ziņas par kādu nepazīstamu cilvēku, vārdā Aureljāno, kurš karā esot pulkvedis. Palicis viens, Hosē Arkādio Buendija atrada mierinājumu bezgalīgo istabu rēgā. Sapnī viņš piecēlās, atvēra durvis un izgāja otrā tādā pašā istabā, kādā gulēja, ar tādu pašu dzelzī izkaltu gultas galvgali, ar tādu pašu no klūgām pītu krēslu un tādu pašu Jaunavas Dziedinātājas svētbildi pie sienas. No šīs istabas viņš nonāca citā — uz mata līdzīgā, no kuras durvis veda atkal uz citu — tāpat uz mata

līdzīgu, un pēc tam atkal vienā — tāpat uz mata līdzīgā, un tā līdz bezgalībai. Viņam patikās iet no istabas istabā — tikpat kā pa līdztekus izvietotu spoguļu galeriju, kamēr Prudensio Agilars pieskārās viņa plecam. Tad viņš sāka pamosties, pakāpeniski — atpakaļejošā secībā atgriezdamies no telpas telpā, līdz atkal sastapa Prudensio Agilaru īstenībā pastāvošajā istabā. Bet kādu nakti, divas nedēļas pēc tam, kad Hosē Arkādio Buendija bija pārvests uz gultu, Prudensio Agilars pieskārās viņa plecam kādā no vidējām istabām — un viņš uz mūžiem palika tur, domādams, ka tā ir vienīgā īstenībā esošā. Kad Ursula nākamajā rītā viņam nesa brokastis, viņa ieraudzīja pa gaiteni pretī nākam kādu vīrieti. Tas bija mazs un plecīgs, ģērbies melnā uzvalkā, milzīgu, melnu, līdz pat sērīgajām acīm uzspīlētu platmali galvā. “Žēlīgais Dievs,” Ursula nodomāja. “Man jau likās — tas ir Melkiadess.” Bet nācējs bija Kataure, Visitasjonas brālis, kas bija māju pametis, bēgdams no bezmiega sērgas, un par kuru kopš tā laika neviens neko vairs nezināja. Visitasjona brālim pajautāja, kāpēc tas atgriezies, un viņš svinīgi atbildēja:

-   Esmu ieradies uz karaļa bērēm.

Tad viņi iegāja Hosē Arkādio Buendijas istabā, purināja viņu, cik vien spēka, kliedza viņam ausī, lika spoguli pie mutes, taču pamodināt nespēja. Drusku vēlāk, kad galdnieks noņēma mēru zārkam, viņi pa logu ieraudzīja, ka sācis līt sīku, dzeltenu ziedu lietus. Cauru nakti sāpju pilnā klusumā tas sijājās pāri pilsētai, apsegdams jumtus, aizsprostodams durvis, nosmacēdams zem klajām debesim guļošos dzīvniekus. Sabira tik daudz ziedu, ka, rītam ataustot, ielas izskatījās kā nosegtas ar biezu paklāju, un tās vajadzēja nošķūrēt ar liekšķerēm un grābekļiem, lai attīrītu ceļu bēru gājienam.

8.NODAĻA

No klūgām pītā šūpuļkrēslā nosēdusies un rokdarbu klēpī nolaidusi, Amaranta vēroja Aureljāno Hosē, kas, zodu ar ziepju putām ieziedis, uz siksnas asināja bārdas nazi, lai pirmo reizi noskūtos. Zem deguna sazēlušajām pūkām mēģinādams piešķirt ūsām līdzīgu veidu, viņš nošņāpa pinnes, kas sāka asiņot, un iegrieza augšlūpā, bet gala galā palika tāds pats, kā bijis.

Taču sarežģītais skūšanās process Amarantā radīja iespaidu, ka tieši ar šo bridi Aureljāno Hosē kļuvis vecāks.

-  Tu izskaties tāds pats, kāds bija Aureljāno tavos gados, viņa teica. Tu tagad esi vīrietis.

Bet vīrietis viņš bija jau sen — sākot ar to tālo dienu, kad Amaranta, uzskatīdama Aureljāno Hosē vēl par bērnu, viņam redzot, mazgājamā istabā mierīgi izģērbās, kā to bija paradusi darīt kopš tā laika, kad Pilāra Ternēra zēnu bija nodevusi viņas audzināšanā. Pirmo reizi, kad Aureljāno Hosē redzēja Amarantu kailu, puisēna vērību piesaistīja tikai dziļā iedobe starp krūtīm. Viņš toreiz vēl bija tik nevainīgs, ka Amarantai pajautāja, no kurienes viņai tāda radusies. Ar pirkstu galiem izdarīdama rakšanas kustību, viņa paskaidroja: “Raktin raka, raka, raka, līdz izraka.” Vēlāk, kad Amaranta, atkopusies no satricinājuma, ko bija izraisījusi Pjetro Krespi pašnāvība, atkal sāka mazgāties kopā ar zēnu, tas vairs nepievērsa uzmanību iedobei, bet izjuta līdz šim nepazītu kņudošu uzbudinājumu, nolūkodamies

Amarantas krāšņajās krūtīs ar tumšbrūnajiem zīdekļiem. Viņš itu pināja pētīt sievietes kailo augumu, sprīdi pa sprīdim atsegdams tā visintīmākos brīnumus, un juta, ka viņa ādai pārskrien šermuļi, bārstīdami sīkus trīsu putraimiņus, gluži tādus pašus, kādi parādījās Amarantai uz miesas, tai saskaroties ar ndeni. Jau visagrākajā bērnībā viņš bija pieradinājies rītausmā i/rausties no sava guļamtīkla, lai ierāptos Amarantas gultā, kur viņas tuvums izkliedēja tumsas radītās bailes. Taču kopš tās dienas, kad Aureljāno Hosē bija atskārtis sievietes kailumu, ielīst zem moskītu pārsega Amarantas gultā viņu paskubināja nevis vairs bailes no tumsas, bet gan alkas rītausmas stundā samanīt Amarantas silto elpu. Kādu rītu aptuveni tajā laikā, kad Amaranta bija noraidījusi pulkveža Herineldo Markesa bildinājumu, Aureljāno pamodās ar sajūtu, it kā viņam pietrūktu gaisa, un juta Amarantas pirkstus kā siltus un biklus kāpurīšus knosāmies viņam uz vēdera. Izlikdamies aizmidzis, viņš sagrozījās tā, lai tiem nebūtu nekāda kavēkļa, un samanīja viņas roku, šoreiz bez melnā apsēja, kā aklu molusku ienirstam starp viņa ilgu aļģēm. Lai gan viņi izlikās nezinām to, kas abiem bija zināms, un neviens no abiem nešaubījās, ka arī otram tas zināms, kopš šās nakts tie jutās saistīti nesaraujamām kopīgas vainas apziņas saitēm. Pusnakts stundā ieklausīdamies viesistabas pulksteņa spēlētajā valsī, Aureljāno Hosē nespēja aizmigt, un arī vēlīnos brieduma gadus sasniegusī Amaranta nepazina ne mirkli miera, iekams zem moskītu tīkla kā mēnessērdzīgs neieslīdēja zēns, kuru viņa bija uzaudzinājusi, nemaz neiedomādamās, ka tas kādreiz varētu kļūt par viņas vientulības pagaidu kliedētāju. Tagad viņi ne tikai gulēja kopā, kaili izģērbušies un nogurdinošiem glāstiem apmainīdamies, bet arī jebkurā dienas stundā, nerimtīgas un nepiepildītas saldkāres alku urdīti, meklēja viens otru pa visiem mājas nostūriem vai arī ieslēdzās guļamistabā. Kādu pēcpusdienu Ursula, ienākdama pieliekamajā, bezmaz abus notvēra, kad viņi tikko bija sākilši skūpstīties. “Vai tu ļoti mīli savu krustmāti?” Ursula nevainīgi vaicāja Aureljāno Hosē. Zēns apliecināja, ka patiešām mīlot. “Tas ir labi,” Ursula noteica, atbērdama maizes iejavai vajadzīgos miltus, un atgriezās virtuvē. Šis gadījums Amarantu atskurbināja. Viņa atģidās, ka aizgājusi pārāk tālu, vairs neapmaina rotaļīgas bučiņas ar bērnu, bet iestigusi rudenīgas kaisles bezcerīgajā un bīstamajā slīkšņā, un spēji pārtrauca līdzšinējās attieksmes. Aureljāno Hosē, kas tolaik beidza militārās apmācības, bija spiests samierināties ar notikušo un gāja pārgulēt kazarmā. Sestdienās viņš kopā ar citiem kareivjiem apciemoja Katarīno iestādi. Savā pēkšņajā vientulībā, pāragri iestājušās jauneklības uzjundīts, viņš meklēja apmierinājumu pie novītušiem ziediem līdzīgām, sviedru un lētu parfīmu dvaku uzdvesošām sievietēm, tumsā tās idealizēdams un ar izmisīgu iztēles sasprindzinājumu iztēlodams par Amarantu.

Drīz pēc tam ziņas par notikumiem karā kļuva aizvien pretrunīgākas. Lai gan pat valdība atzina nemiernieku gūtos panākumus, Makondo virsniekiem tomēr bija slepena informācija par to, ka neizbēgamas ir sarunas par miera noslēgšanu. Aprīļa sākumā pie pulkveža Herineldo Markcsa ieradās īpašs emisārs. Tas apstiprināja, ka partijas līderi uzņēmuši sakarus ar nemiernieku vadītājiem valsts centrālajos apvidos un drīz vien tikšot noslēgts pamiers, par ko liberāļi valdībā iegūšot trīs ministru portfeļus, minoritāru pārstāvniecību parlamentā un vispārēju amnestiju tiem nemierniekiem, kas noliks ieročus. Emisārs bija atvedis augstākā mērā konfidenciālu pulkveža Aureljāno Buendijas pavēli. Nepiekrizdams pamiera noteikumiem, viņš pavēlēja Herineldo Markesam izvēlēties piecus no saviem vīriem un būt gatavam kopā ar tiem doties pāri valsts robežām. Šī pavēle tika izpildīta vislielākā slepenībā. Nedēļu pirms vienošanās noslēgšanas, kad pilsēta bija pilna ar vispretrunīgākajām baumām, nakts vidū slepeni ieradās pulkvedis Aureljāno Buendija ar kādiem desmit uzticamākajiem virsniekiem, to skaitā arī

pulkvedis Roke Karnisēro. Viņi atlaida uz mājām vietējo garnizonu, apraka ieročus un iznīcināja arhīvus. Rītausmā kopā ar pulkvedi Herineldo Markesu un tā pieciem atlasītajiem vīriem viņi pilsētu bija jau pametuši. Šī operācija noritēja tik ātri un i.idā slepenībā, ka Ursula par to uzzināja tikai pašā pēdējā brīdī, kad pie viņas guļamistabas loga klusītēm kāds pieklauvēja un nočukstēja: “Ja gribat redzēt pulkvedi Aureljāno Buendiju, tūlīt izejiet pie durvīm.” Ursula izlēca no gultas un tāpat naktstērpā izmetās laukā, bet pakavu uzvirmotajā putekļu mākonī vairs tikai pamanīja no pilsētas aizauļojošu jātnieku grupu. Nākamajā dienā mājnieki uzzināja, ka Aureljāno Hosē .1 izgājis līdzi tēvam.

Desmit dienu pēc tam, kad valdība un opozīcija kopīgā komunikē bija paziņojusi par kara izbeigšanos, tika saņemtas ziņas par pirmo bruņoto sacelšanos, ko valsts rietumu pierobežas apvidos uzsācis pulkvedis Aureljāno Buendija. Viņa niecīgos, slikti apbruņotos spēkus izklīdināja nepilnas nedēļas laikā. Taču tajā pašā gadā, kamēr liberāļi un konservatīvie nopūlējās pārliecināt tautu, ka tie patiesi izlīguši, pulkvedis Aureljāno Buendija vēl septiņas reizes mēģināja uzsākt sacelšanos. Kādu nakti viņš no šonera atklāja artilērijas uguni pret Rioaču, bet tās garnizons, atmaksādams par šo apšaudi, izrāva no gultas četrpadsmit pazīstamākos pilsētas liberāļus un tos uz vietas nošāva. Tad pulkvedis Aureljāno Buendija pierobežā sagrāba kādu muitas posteni un noturēja to ilgāk nekā divas nedēļas, uzaicinādams valsts iedzīvotājus sākt vispārēju tautas karu. Kāda cita viņa vadīta ekspedīcija veselus trīs mēnešus klīda pa selvu, izmisīgos centienos mēģinādama pa pirmatnējo biežņu noiet vairāk nekā tūkstoš pieci simti kilometru, lai izraisītu karu pašā galvaspilsētas pievārtē. Kādu citu reizi pulkvedis Aureljāno Buendija bija pienācis tik tuvu Makondo, ka līdz pilsētai palika nepilni divdesmit kilometri, taču valdības karaspēka patruļas nemierniekus atspieda kalnos, netālu no apburtā apvidus,

kur pirms daudziem gadiem viņa tēvs ar saviem ļaudīm bija atradis spāņu galjona paliekas.

Šajā laikā nomira Visitasjona. Viņa aizgāja pati savā nāvē, kā to bija vēlējusies, jo aiz bailēm no bezmiega sērgas kādreiz taču bija atteikusies no valdnieces troņa. Visitasjonas pēdējā griba bija, lai pa visiem šiem divdesmit gadiem iekrāto un pagultē uzglabāto algu nodotu pulkvedim Aureljāno Buendijam kara turpināšanai. Taču Ursula šo naudu neaiztika, jo tieši tajās dienās izplatījās valodas, ka pulkvedis Aureljāno Buendija kritis kādā desanta operācijā netālu no provinces galvenā centra. Oficiālo paziņojumu par viņa nāvi — jau ceturto nepilnu divu gadu laikā — uzskatīja par patiesībai atbilstīgu, jo gandrīz sešus mēnešus nekas vairs par viņu netika dzirdēts. Bet tad, kad Ursula un Amaranta jau gatavojās izsludināt jaunas sēras, lai gan agrākās vēl nebija beigušās, pēkšņi pienāca negaidīta vēsts. Pulkvedis Aureljāno Buendija esot dzīvs, taču pārtraucis cīnīties pret savas zemes valdību un pievienojies citās Kārību piekrastes republikās uzvarošajam federālismam. Ar svešu vārdu viņš parādoties arvien jaunās un no paša dzimtenes aizvien tālākās zemēs. Vēlāk noskaidrojās, ka šajā laikā viņu iedvesmojusi ideja apvienot visus Centrālamerikas federālos spēkus, lai gāztu konservatīvo režīmus visā kontinentā no Aļaskas līdz pat Patagonijai. Pirmā viņa paša sūtītā ziņa, ko Ursula saņēma, bija saņurcīta un nosmulēta, no tālās Santjago de Kubas rakstīta vēstulīte.

-  Mēs Aureljāno esam zaudējuši uz mūžiem, to izlasījusi, Ursula iesaucās. Tā jau viņš ap Ziemsvētkiem būs aizkūlies līdz pasaules viņai malai.

Pirmais cilvēks, kam Ursula to pastāstīja, parādīdama arī saņemto vēstuli, bija konservatīvo ģenerālis Hosē Rakels Monkada, kas tolaik bija Makondo pilsētas galva. “Žēl, ka Aureljāno nav konservatīvo pusē,” ģenerālis Monkada sacīja. Viņš patiesi apbrīnoja Aureljāno. Tāpat kā daudzi citi konservatīvo

piekritēji, Hosē Rakels Monkada karā bija cīnījies par savu partiju un kauju laukos uzkalpojis līdz ģenerāļa pakāpei, lai gan nejuta nekādu aicinājumu uz karavīra karjeru. Gluži otrādi — līdzīgi daudziem citiem partijas biedriem, Hosē Rakels Monkada bija antimilitārists. Karavīrus viņš uzskatīja par bezprincipu dīkdieņiem, intrigantiem un karjeristiem, kas to vien tīko kā sacelt jukas un iedzīvoties uz mierīgo pilsoņu rēķina. Gudrs, patīkams, aizrautīgs, cēlies no labas ģimenes, dedzīgs gaiļu cīņas fanātiķis — ģenerālis Hosē Rakels Monkada kādu laiku skaitī|.is visbīstamākais pulkveža Aureljāno Buendijas pretinieks, un viņam bija izdevies iekarot lielu autoritāti plašās valsts piekrastes joslas profesionālo karavīru aprindās. Reiz, kad viņš stratēģisku apvērsumu pēc bija spiests atstāt kādu apdzīvotu vietu pulkveža Aureljāno Buendijas komandētajam karaspēkam, Monkada savam pretiniekam uzrakstīja divas vēstules. Plašākajā no tām viņš pretinieku aicināja kopīgi iestāties par pasākumiem, lai karu padarītu humānāku. Otra vēstule bija domāta viņa sievai, kas dzīvoja liberāļu pārvaldītā teritorijā, un viņš lūdza pretinieku šo vēstuli nodot adresātam. Kopš tās reizes abi pat vissīvākos kauju periodos laiku pa laikam noslēdza pamieru gūstekņu apmaiņai. Šos starpbrīžus, kad valdīja svētku noskaņojums, Monkada izmantoja, lai pulkvedi Aureljāno Buendiju iemācītu spēlēt šahu. Abi pretinieki sadraudzējās. Viņi nonāca pat tiktāl, ka sāka domāt par iespēju apvienot abu partiju patriotiskākos spēkus, lai likvidētu militārismu un profesionālo politiķu ietekmi un, izmantojot labākās atziņas, kas ietvertas abu partiju doktrīnās, nodibinātu patiesi cilvēcisku administrācijas formu. Pēc kara izbeigšanās, kad pulkvedis Aureljāno Buendija pazuda graujošās darbības slepenajos labirintos, ģenerāli Monkadu iecēla par Makondo pilsētas priekšnieku. Atkal uzvilcis civilo tērpu, Monkada karavīrus aizvietoja ar neapbruņotiem policistiem, stingri raudzījās, lai tiktu ievērota izsludinātā amnestija, un rūpējās par palīdzības sniegšanu atsevišķām

liberāļu ģimenēm, kuru apgādnieki bija krituši karā. Viņš panāca, ka Makondo piešķīra municipalitātes tiesības, kļuva par jaunās pašpārvaldes pirmo galvu un radīja vispārēju uzticības gaisotni, kurā domas par neseno karu šķita ļauns murgs. Aknu slimības novārdzinātā cientēva Nikanora vietā par draudzes ganu tika iecelts pirmā federālistu kara veterāns cientēvs Pulkvedis, ar iesauku Bļauris. Bruno Krespi, kas bija apprecējis Ampāro Moskoti un kura rotaļlietu un mūzikas instrumentu veikals zeltiņ zēla, uzcēla pilsētā teātri, un drīz vien tas tika ietilpināts Spānijas aktieru trupu viesizrāžu plānos. To veidoja plaša brīvdabas skatuve ar koka sēdekļiem, ar grieķu maskām rotāts samta priekškars un trīs biļešu kases lauvas galvas veidā, kur biļetes izsniedza pa zvēra atplesto rīkli. Šajā pašā laikā atjaunoja arī skolas ēku. To pārzināja dons Melčors Eskalona, vecs pedagogs, kas uz šejieni bija atsūtīts no kāda cita klajienes nostūra. Ar vecāku piekrišanu viņš kūtrākos audzēkņus spieda rāpot uz ceļgaliem pa grubuļaino skolas pagalmu, bet balamutīgākos piespieda kožļāt indiāņu sīvos ķiplokus. Pirmie ar tāfelēm, grifelēm un alumīnija krūzītēm, kurās bija iegravēts īpašnieka vārds, uz mācībām ieradās Santa Sofijas de la Pjedadas aušīgie dvīņi Aureljāno Otrais un Hosē Arkādio Otrais. Remēdiosa bija mantojusi savas mātes skaistumu, un tāpēc drīz vien viņu sāka dēvēt par Remēdiosu Daiļo. Bet Ursula, par spīti laika tecējumam, nemitīgajiem sirdēstiem un pastāvīgajām sērām, kas sekoja citcitai, atteicās novecot. Ar Santa Sofijas de la Pjedadas palīdzību viņa ar jaunu sparu bija atsākusi ražot daždažādus cepumus un nedaudz gados ne tikai atguva to, ko neprātīgais dēls bija karos izšķiedis, bet ar zeltu piestūķēja arī guļamistabā paslēptos žāvētos ķirbjus. “Kamēr vien Dievs man būs lēmis dzīvot,” viņa mēdza sacīt, “šajā trako mājā naudas netrūks.” Tā, lūk, dzīve bija iekārtojusies Makondo pilsētā tolaik, kad Aureljāno Hosē dezertēja no Nikaragvas federālistu karaspēka, uzkāpa par matrozi uz vācu kuģa un kādu vakaru parādījās

mājas virtuvē — liels un spēcīgs kā zirgs, melnīgsnējs un matiem apaudzis kā indiānis, pilns slepenas apņēmības apprecēt Amarantu.

Kad Amaranta ieraudzīja Aureljāno ienākam, viņa tūlīt saprata, kāpēc viņš pārradies, lai gan puisis vēl nebija paguvis bilst ne vārda. Pie galda viņi neiedrošinājās viens uz otru paskatīties. Taču divas nedēļas vēlāk, Ursulai dzirdot, viņš cieši paskatījās Amarantai acīs un paziņoja: “Tu vienādiņ man esi bijusi prātā.” Amaranta no viņa vairījās. Un uzmanījās, lai nejauši ar viņu nesastaptos. Viņa centās būt vienmēr kopā ar Remēdiosu Daiļo. Kādudien Aureljāno Hosē pavaicāja Amarantai, vai viņa domājot vēl ilgi nēsāt melno apsēju. Amaranta to uztvēra kā norādi uz viņas neskarto jaunavību, pietvīka un pati uz sevi par to noskaitās. Pēc Aureljāno Hosē atgriešanās viņa sāka aizbultēt guļamistabas durvis, bet tad, daudz nakšu dzirdēdama viņu turpat blakus istabā mierīgi krācam, pārstāja ievērot piesardzību. Un tad kādu reizi pēc pusnakts viņa pamanīja Aureljāno Hosē ienākam guļamistabā. Juzdama augumā iešalcam tīkamu gandarījuma sajūtu, Amaranta tomēr ne bēga, ne arī kliedza, kā bija nolēmusi to darīt. Viņa juta puisi ielavāmies zem moskītu pārvalka — gluži tāpat, kā viņš mēdza to darīt bērnībā un kā bija pieradis rīkoties arī vēlāk. Atskārtusi, ka puisis ir pilnīgi kails, Amaranta nobijās, viņu pārklāja saltu sviedru plīva, un viņai sāka klabēt zobi. “Ej prom,” viņa nomurmināja, aiz ziņkāres pagurdama. “Ej prom — vai es kliegšu.” Taču Aureljāno tagad jau zināja, kas darāms, jo viņš vairs nebija no tumsas nobijies zēniņš, bet karavīru apmetnēs daudz pieredzējis vecs vilks. Kopš šās nakts atsākās viņu klusā un veltīgā cīkstēšanās, kas turpinājās līdz gaismas svīdumam. “Es esmu tava krustmāte,” nevarībā pagurdama, Amaranta šļupstēja. “Tikpat kā miesīga māte — gan ne pēc gadiem, bet tāpēc, ka esmu tevi izlolojusi, vien zīdījusi gan es tevi neesmu.” Aureljāno rītausmā aizgāja, bet nākamajā naktī atkal ieradās, ar katru reizi kļūdams

neatlaidīgāks, jo Amaranta durvīs vairs neaizbultēja. Nekad un ne uz brīdi Aureljāno Hosē nebija pārstājis iekārot viņu. Viņš aizvien bija jutis Amarantas klātieni — gan uzvarēto ciej matu tumšajos guļamkambaros nekrietnas izrīcības brīžos, gan ar sarecējušām asinīm apķepušo brūču pārsēju smakā, gan pēkšņi uznirstošās nāves šausmās, jebkuru brīdi un itin visur. Viņš bija aizbēdzis no mājām, pūlēdamies izdzēst atmiņas par viņu ne tikai ar atšķirtību, bet tāpat ar to bezjēdzīgo cietsirdību, ko viņa ieroču biedri dēvēja par drosmi. Bet, jo vairāk viņš Amarantas tēlu izvazāja pa kara nelietību dubļiem, jo dzīvīgāks tas iznira viņa acu priekšā. Trimdā nīkuļodams, Aureljāno Hosē ! meklēja nāvi, lai tādējādi nogalinātu savas ilgas pēc Amarantas, līdz kādudien izdzirdēja senu nostāstu par kādu vīru — tas apprecējis savu krustmāti, kas reizē bijusi arī viņa māsīca, un tādējādi viņu dēls kļuvis pats par savu vectētiņu.

-  Vai patiesi drīkst apprecēt savu krustmāti? Aureljāno Hosē vaicāja dziļā izbrīnā.

-  Ne tikai krustmāti vien, kareivis paskaidroja. Mēs taču ļ cīnāmies pret melnsvārčiem, lai cilvēks varētu precēties kauču ! vai ar savu māti.

Pēc divām nedēļām Aureljāno Hosē dezertēja. Amaranta bija vēl iecirtīgāka nekā saglabātajās atmiņās, vēl skumjāka un kautrīgāka, patiesībā jau pārsniegusi labākos brieduma gadus, taču guļamistabas tumsā reizē arī kvēlāka nekā jebkad agrāk un savā spītīgajā pretestībā vēl kārdinošāka. “Tu esi dzīvnieks,” , teica puiša suniskās neatlaidības nogurdinātā Amaranta. “Vai tad tu nezini, ka ar savu krustmāti kaut ko tādu darīt drīkst vienīgi tad, ja saņemta pāvesta atļauja?” Aureljāno Hosē solījās doties uz Romu, uz ceļgaliem pārstaigāt visu Eiropu un skūpstīt visusvētā tēva sandales, ja tikai Amaranta nolaistu savas pretestības cietokšņa paceļamos tiltus.

-  Bet tas vēl nav viss, Amaranta tiepās. No tā taču dzimst bērni ar sivēna asti.

Aureljāno Hosē palika nedzirdīgs pret visiem iebildumiem.

-   Lai dzimst kaut vai degunradži, viņš neatlaidās.

Kādu rītu, noraidītās vīrišķības neizturamo alku pieveikts, Aureljāno Hosē aizgāja uz Katarīno iestādi. Tur viņš sastapa kādu lēnprātīgu un lētu meitieti ar šļauganām krūtīm, kura uz l.iiku remdināja viņa cirkšņu svelmi. Pret Amarantu viņš mēģināja pielietot arī šķietamas nevērības ieroci. Redzēdams Amarantu galerijā pie rokas šujmašīnas, ar kuru viņa bija iemanījusies jo izveicīgi rīkoties, viņš gāja tai garām, nepateicis neviena vārdiņa. Bet tas tikai atbrīvoja Amarantu no nomāktības sloga, un viņa atkal sāka domāt par pulkvedi Herineldo Markesu, pati neapjauzdama, kāpēc tas notiek. Kāpēc ar tādām ilgām atceras pēcpusdienas stundās spēlētās dambretes partijas un kāpēc nonākusi tiktāl, ka uzradušās alkas viņu redzēt savā guļamistabā. Aureljāno Hosē pat nenojauta, kādu sakāvi cietis. Naktī nespēdams vairs izturēt liekuļotās vienaldzības spēli, viņš ieradās Amarantas istabā. Viņa to padzina ar nelokāmu un neatsaucamu apņēmību un kopš šā brīža uz laiku laikiem aizbultēja guļamistabas durvis.

Dažus mēnešus pēc Aureljāno Hosē pārnākšanas Buendiju mājās ieradās ražena, ar jasmīnu parfīmu sasmaržojusies sieviete kopā ar gadus piecus vecu zēnu. Viņa apgalvoja, ka puika esot pulkveža Aureljāno Buendijas dēls un viņa ieradusies, lai Ursula bērnu nokristītu. Par šā bezvārda zēna izcelsmi neviens nešaubījās — tik līdzīgs tas bija pulkvedim tajā laikā, kad tēvs mazo Aureljāno bija aizvedis, lai parādītu, kāds izskatās ledus. Svešā sieviete stāstīja, ka zēns piedzimis ar vaļējām acīm, ar kurām kā pieaudzis cilvēks kritiski noskatījies apkārtējos ļaudīs, un ka māti biedējot dēla paradums, acis nemirkšķinot, vērties priekšmetos. “Uz mata kā tēvs,” Ursula paskaidroja. “Trūkst vēl tikai tas, ka puika ar savu skatienu pārvietotu krēslus.” Zēnu nokristīja, nosaukdami viņu par Aureljāno, bet atstāja mātes uzvārdā, jo likums neļāva citādi rīkoties, iekams tēvs to nav

atzinis par savējo. Par krusttēvu nāca Monkada. Amaranta gribēja bērnu ņemt savā audzināšanā, taču māte tam nepiekrita.

Ursula tolaik vēl nebija dzirdējusi par paradumu iesūtīt jaunas meitenes karavīru guļamistabās, tāpat kā vistas liek izmīt vērtīgas sugas gaiļiem, taču gada laikā pārliecinājās, ka patiesi tāds pastāv, jo pie viņas nokristīšanai tika atvesti vēl deviņi pulkveža Aureljāno Buendijas dēli. Vecākajam no tiem — dīvainam tumšmatim ar zaļām acīm, kura izskatā nevarēja manīt nekādas no tēva iedzimtas pazīmes, bija vairāk nekā desmit gadu. Pie Ursulas atveda dažādu vecumu bērnus ar visdažādāko matu krāsu, taču tie visi bija zēni un ar tādu vientulības zīmogu sejā, ka par viņu izcelsmi nevarēja būt nekādu šaubu. No šās varzas Ursula visskaidrāk ielāgoja divus. Viens no tiem bija saviem gadiem pārmērīgi liels un nekavējoties sasita viņas puķu podus, kā arī vairākus šķīvjus, jo viņa rokām acīmredzot piemita īpašība sadauzīt visu, kam vien tās pieskārās. Otrs bija gaišmatis ar mātes pelēkzilajām acīm un gariem, cirtainiem, sievišķīgiem matiem. Viņš ienāca mājā tikpat kā pašu cilvēks, it kā būtu šeit dzimis un audzis, piegāja tieši pie kādas no Ursulas lādēm un pieprasīja: “Es gribu uzvelkamo balerīnu.” Ursula izbijās. Atvērusi lādi, viņa starp dažādām vecām un apputējušām, no Melkiadesa laikiem saglabātām grabažām atrada zeķu pārī ievīstītu lelli, ko reiz bija atnesis Pjetro Krespi un ko vēlāk neviens neatcerējās. Nepilnu divpadsmit gadu laikā ar Aureljāno vārdu un mātes uzvārdu tika nokristīti visi septiņpadsmit pulkveža dēli, kurus viņš bija izkaisījis pa saviem plašajiem cīņu laukiem. Sākumā Ursula visiem mazdēliem piepildīja kabatas ar naudu, bet Amaranta tos gribēja paturēt savā audzināšanā, taču vēlāk abas apmierinājās ar to, ka pasniedza katram kādu dāvaniņu un kļuva tiem par aprūpētājām. “Esam izpildījušas savu pienākumu, viņus nokristīdamas,” Ursula teica, grāmatiņā atzīmēdama katra zēna mātes vārdu, adresi, kā arī bērna dzimšanas vietu un datumu. “Lai visi rēķini būtu kārtībā,

kad Aureljāno pārnāks un gribēs izlemt savu dēlu likteni,” viņa teica. Kādu reizi, pie pusdienu galda uzticēdama ģenerālim Monkadam bažas par Aureljāno pēcnācēju pārmērīgo skaitu, Ursula izteica vēlmi, kaut jele pulkvedis atgrieztos un visus savus dēlus sapulcētu vienkop mājā.

-  Neraizējieties, māmuļ, ģenerālis Monkada mīklaini ieminējās. Viņš pārradīsies ātrāk, nekā jūs to varat iedomāties.

Patiesi — ģenerālis Monkada zināja, tikai pie brokastu galda negribēja to atklāt, ka pulkvedis Aureljāno Buendija ir jau ceļā, lai vadītu sacelšanos, kas izvērtīsies par ilgstošāko, sīvāko un asiņaināko no visām līdz šim izraisītajām.

Situācija atkal kļuva tikpat saspringta kā pirmā kara priekšvakarā. Pilsētas galvas iedvesmotās gaiļu cīņas tika pārtrauktas. Garnizona komandants kapteinis Akīless Rikardo praktiski pārņēma municipālo varu. Bet liberāļi viņu pasludināja par provokatoru. “Notiks kaut kas drausmīgs,” Ursula brīdināja Aureljāno Hosē. “Nestaigā pa ielām pēc sešiem vakarā!” Taču viņa lūdzās veltīgi. Aureljāno Hosē, tāpat kā savulaik Arkādio, viņai vairs nepiederēja. Likās — atgriešanās mājās un iespēja dzīvot, neraizējoties par ikdienā nepieciešamo, viņā pamodinājusi laiskas baudkāres tieksmes, kas savulaik bija tik raksturīgas viņa tēvocim Hosē Arkādio. Kaislība pret Amarantu bija izdzisusi, neatstājot nekādas rētas. Viņš ļāvās dzīves tecējumam, spēlēja biljardu un kliedēja vientulību ar nejauši sastaptām sievietēm, izokšķerēdams malu maliņas, kur Ursula būtu varējusi paslēpt pāri palikušo naudu. Beidzot viņš mājās parādījās tikai tad, kad vajadzēja pārģērbties. “Viņi visi ir vienādi,” Ursula sūrojās. “Sākumā aug mierīgi, ir paklausīgi un tik rāmi, ka, liekas, pat mušu no deguna nenodzīs. Bet, līdzko sadīgst bārda, tūlītās iestieg grēku zaņķī.” Pretēji Arkādio, kurš nekad neuzzināja savu patieso izcelsmi, Aureljāno Hosē bija izdibinājis, ka ir Pilāras Ternēras dēls. Viņa savā mājā bija pat uzkārusi atsevišķu guļamtīklu, lai dēlam būtu'kur nosnausties diendusā. Viņi

abi bija ne tikai māte un dēls, bet arī līdzbiedri kopīgā vientulībā. Pilāra Ternēra jau bija zaudējusi pēdējās cerību paliekas. Viņas smiekliem tagad bija drūms ērģeļu skanējums, krūtis izžuvušas no apnicīgajiem gadījuma rakstura glāstiem, vēders un gurni pieredzējuši visām izlaidīgām sievietēm neizbēgamo likteni, taču Pilāras sirds prata novecot bez jebkāda sarūgtinājuma. Resna, pļāpīga, ar pamestām favorītēm piemītošu iedomību — viņa bija atteikusies no neauglīgās kāršu likšanas un atradusi apmierinājumu, gādājot par svešiem mīlniekiem. Pilāras Temēras mājā, kur Aureljāno Hosē mēdza atlaisties diendusā, kaimiņos dzīvojošās meitenes pieņēma savus nejaušos mīļākos. “Tu taču neliegsi savu istabu, Pilāra,” viņas vienkārši paziņoja pēc tam, kad jau bija ienākušas iekšā. “Protams, protams,” Pilāra aizvien piekrita. Un, ja kāds šo sarunu dzirdēja, tad vēl paskaidroja:

-Ja manā gultā jaunie ļaudis jūtas laimīgi, laimīga esmu arī es.

Naudu par pakalpojumiem viņa nekad neņēma. Un nekad nevienam neatteica, tāpat kā nekad nebija atteikusi nevienam vīrietim, kas līdz pat brieduma norietam bija viņu uzmeklējuši, nekad nesniegdami līdzvērtīgu atlīdzinājumu naudā vai mīlā un tikai paretam sagādādami baudu arī viņai. Pilāras piecas meitas, kuras bija mantojušas mātes kvēlās asinis, jau kopš agras jaunības aizklīda dzīves līčloču ceļos. No diviem dēliem, ko Pilāra pati bija uzaudzinājusi, viens krita, cīnīdamies pulkveža Aureljāno Buendijas karapulkos, bet otru četrpadsmit gadu vecumā ievainoja un notvēra, kad tas kādā klajienes ciematā bija mēģinājis nozagt grozu ar vistām. Aureljāno Hosē it kā bija tas solīdais tumšmatis, kuru veselu pusgadsimtu viņai bija solījis kāršu sirds karalis un kurš, tāpat kā visi kāršu apsolītie vīrieši, ienāca viņas sirdī pārāk vēlu, kad tā jau bija nāves iezīmēta, — Pilāra Ternēra to bija paredzējusi kārtīs.

-   Šovakar nekur neej, Pilāra Ternēra viņam teica. Paliec tepat pārgulēt! Karmelita Montjela mani nomocījusi, uzpildāmās, lai es viņu ielaižot pie tevis.

Aureljāno Hosē nemanīja šajā piedāvājumā ietvertā lūguma dziļāko jēgu.

-  Pasaki, lai viņa mani gaida pusnaktī, viņš atbildēja.

Tovakar viņš aizgāja uz teātri, kur spāniešu trupa izrādīja

Sorro dunci. Patiesībā tā bija dramaturga Soriljas luga, ko pārdēvēt bija pavēlējis kapteinis Akīless Rikardo, jo liberāļi par gotiem dēvēja konservatīvos*. Tikai uzrādot biļeti, Aureljāno I losē ievēroja — kapteinis Akīless Rikardo un vairāki ar šautenēm bruņojušies kareivji izkrata visus teātra apmeklētājus. “Lēnāk pār tiltu, kaptein,” viņš brīdināja kareivjus. “Tas vīrs vēl nav piedzimis, kuram es ļautu sev pieskarties.” Kapteinis mēģināja viņu pārmeklēt, pielietojot varu, un Aureljāno Hosē, kas bija bez ieroča, metās bēgt. Pavēlei šaut kareivji nepaklausīja. “Viņš ir no Buendiju ģimenes,” viens no viņiem paskaidroja. Spīvā niknumā kapteinis izrāva kareivim šauteni, cauri pūlim izskrēja ielas vidū un notēmēja.

-  Jēra dvēseles! viņš iesaucās. Manis dēļ lai tas būtu kaut vai pats pulkvedis Aureljāno Buendija!

Kad norībēja šāviens, divdesmit gadu vecā jaunava Karmelita Montjela tikko bija nomazgājusies citrusziedu ūdenī un tobrīd ar rozmarīna lapām apkaisīja Pilāras Ternēras gultu. Aureljāno Hosē vajadzēja ar Karmelitu izbaudīt laimi, kādu viņam liedza Amaranta, izaudzināt septiņus dēlus un tad aiz vecuma nomirt viņas rokās, taču lodi vadīja spēks, kas maz ko sajēdza no kārtīs izlasāmiem pareģojumiem, un tā ieurbās viņam mugurā, sašķaidīdama krūšukurvi. Kapteinis Akīless Rikardo, kam tonakt bija lemts mirt, patiesi nomira četras stundas agrāk par Aureljāno Hosē. Tikko kapteinis bija izšāvis, viņu notrieca divas lodes. Nekad netika noskaidrots, kurš bija šāvis, bet tūlīt daudzbalsīgs sauciens pāršķēla nakti:

* Runa ir par vienu no spāņu dzejnieka un dramaturga Hosē Soriljas (1817—1893) traģēdijām, kuras īstais nosaukums ir Gotu duncis.

-   Lai dzīvo liberāļu partija! Lai dzīvo pulkvedis Aureljāno Buendija!

Pulksten divpadsmitos, kad Aureljāno Hosē beidza asiņot un līdz ar to sabruka laime, ko Karmelitai bija solījušas kārtis, vairāk nekā četri simti vīru jau bija nosoļojuši gar teātri, katrs no sava revolvera izšaudams uz zemē guļošo kapteini Akīlesu Rikardo. Bija vajadzīga vesela kareivju patruļa, lai ieceltu ķerrā kapteiņa līķi, kuru tajā sadzītais svins bija darījis neiedomājami smagu, turklāt tas grasījās arī izjukt — gluži kā ūdenī izmiekšķēta maize.

Valdības karaspēka nelietīgā izrīcība aizkaitināja ģenerāli Hosē Rakelu Monkadu. Izmantodams savu politisko ietekmi, viņš atkal uzģērba ģenerāļa formas tērpu un pārņēma civilo un militāro varu Makondo. Protams, viņš necerēja, ka samierinoša līnija varētu aizkavēt nenovēršamo. Septembra mēnesī saņemtās ziņas bija pretrunīgas. Valdība gan apgalvoja, ka tā kontrolējot stāvokli visā valstī, bet liberāļiem pienāca slepenas ziņas par bruņotu sacelšanos zemes iekšienē. Pastāvošais režīms atzina jauna kara sākšanos tikai tad, kad ar dekrēta tika paziņots, ka pulkvedis Aureljāno Buendija karatiesā aizmuguriski notiesāts uz nāvi. Izpildīt spriedumu tika uzdots pirmajam garnizonam, kurš notiesāto sagūstītu. “Tas nozīmē, ka viņš ir atgriezies,” Ursula priecīgi pavēstīja ģenerālim Monkadam. Taču pats ģenerālis nekā noteikta nezināja.

Patiesībā pulkvedis Aureljāno Buendija dzimtenē bija pārradies jau pirms kāda mēneša. Par viņa pārnākšanu izplatījās vispretrunīgākās baumas — pēc tām viņš vienlaicīgi atradās vairākās vietās, ko šķīra lieli attālumi. Tāpēc pat ģenerālis Monkada neticēja viņa pārnākšanai, līdz pienāca oficiāla ziņa, ka nemiernieki sagrābuši divas piekrastes pavalstis. “Apsveicu jūs, māmuļ,” ģenerālis Monkada teica Ursulai un parādīja viņai telegrammu. “Viņš drīzi vien būs klāt.” Un tikai tad Ursulu pirmo reizi pārņēma bažas. “Bet ko tad, mīlīt, iesāksit jūs?”

viņa apjautājās ģenerālim, kurš pats sev šo jautājumu bija uzdevis jau dažu labu reizi.

-  To pašu, ko viņš, ģenerālis atbildēja, pildīšu savu pienākumu.

Pirmā oktobra rītausmā pulkvedis Aureljāno Buendija ar liīkstoš labi apbruņotiem vīriem uzbruka Makondo pilsētai, bet lās garnizonam bija dota pavēle pretoties līdz galam. Pusdienlaikā, kad ģenerālis Monkada ieturēja azaidu ar Ursulu, nemiernieku artilērijas uguns, kuras dārdos nodrebēja visa pilsēta, sagrāva pilsētas finanšu pārvaldes ēkas fasādi. “Viņiem ir tikpat labs bruņojums kā mums,” ģenerālis Monkada nopūtās, “bet kaujas viņi ar daudz lielāku apņēmību.” Divos pēcpusdienā, kad zeme trīcēja no abu pušu lielgabalu uguns, ģenerālis Monkada atvadījās no Ursulas pārliecībā, ka viņš vada jau iepriekš zaudētu kauju.

-  Es lūdzu Dievu, lai šonakt Aureljāno vēl nepārrastos mājā, viņš teica. Bet, ja tas tomēr notiktu, tad apskaujiet viņu manā vārdā, jo pats es viņu jau nekad vairs neredzēšu.

Tonakt ģenerāli sagūstīja, kad viņš mēģināja bēgt no pilsētas, iepriekš uzrakstījis pulkvedim Aureljāno garu vēstuli, kurā savam pretiniekam atgādināja abu kopīgos pūliņus padarīt karu humānāku un novēlēja viņam galīgu uzvaru cīņā pret militāristu korupciju un politikāņu godkārīgajiem tīkojumiem abās naidīgajās partijās. Nākamajā dienā pulkvedis Aureljāno Buendija pusdienoja ar ģenerāli Ursulas mājā, kur Monkada pagaidām tika turēts gūstā, līdz karatiesa lems viņa likteni. Gaisotne pie galda bija gluži ģimeniska. Taču Ursulai tolaik, kamēr abi pretinieki aizmirsa karu, lai nodotos kopīgām pagātnes atcerēm, bija tāda sajūta, it kā viņas dēls šeit būtu iebrucējs. Tads iespaids viņai bija radies jau tad, kad Ursula redzēja viņu ienākam mājā trokšņaina karavīru bara pavadībā, kuri tūlīt ņēmās pārmeklēt visas istabas, lai pārliecinātos, vai no turienes nedraud kādas briesmas. Pulkvedis Aureljāno Buendija ne tikvien

neiebilda pret to, bet pats bargā balsī deva pavēles un nevienam — pat ne Ursulai — neatļāva pienākt sev tuvāk par trim metriem, kamēr viņa apsardze visapkārt mājai nebija izlikusi sardzes posteņus. Viņš bija ģērbies rupja kokvilnas auduma formas tērpā, bez atšķirības zīmēm, piešotie stulmeņi viņam bija notriepti ar dubļiem un asinīm, bet pie jostas karājās milzīga pistole ar atpogātu maksti. Pulkveža pirkstos, kas visu laiku tika turēti pie ieroča spala, bija jaušama tā pati modrā un apņēmīgā saspringtība, kas viedās viņa skatienā. Viņa galva, kam no pieres puses jau bija sākuši izkrist mati, izskatījās kā uz lēnas uguns izžāvēta. Kārību jūras sāļumā miecētā seja bija ieguvusi metālisku skarbumu. No vecuma viņu pasargāja enerģija, kas daudz neatšķīrās no iekšēja saltuma. Augumā pulkvedis izskatījās garāks, sejā bālāks un kaulaināks nekā agrāk, un viņa uzvedībā bija manāmas pirmās pazīmes, kas liecināja, ka viņš nomāc jebkuru ilgošanos pēc mājām un pagājības. “Žēlīgais Dievs,” Ursula nobijusies teica. “Viņš tagad izskatās pēc cilvēka, kas spējīgs uz visu.” Un tā arī bija. Acteku šalle, ko pulkvedis bija atvedis Amarantai, pie galda klāstītās atmiņas un anekdotes bija tikai ar plēnēm klātas gailējošas sprikstis no agrākās — tagad jau atdzisušās — Aureljāno liesmas. Vēl lāgā nebija izpildīta pavēle kritušos apglabāt kopējos brāļu kapos, kad viņš jau uzdeva pulkvedim Rokem Karnisēro pasteidzināt karatiesas sēdes, bet pats ķērās pie grūtā uzdevuma pārkārtot dzīvi tik radikāli, ka no agrākā — jau iedragātā — konservatīvo režīma nepaliktu pāri ne akmens uz akmeņa. “Mums jāaizsteidzas priekšā partijas politiķiem,” pulkvedis teica līdzbiedriem. “Kad viņiem beidzot atdarīsies acis, lai redz jau notikušus faktus.” Šajā laikā viņš arī nolēma pārlūkot pēdējos piecos gados iegūtās zemes īpašumtiesības un atklāja sava brāļa Hosē Arkādio patvaļīgo izrīcību, kas vēlāk bija tikusi legalizēta. Ar vienu spalvas vilcienu pulkvedis likvidēja ierakstus Zemesgrāmatā. Izdarīdams pēdējo laipnības žestu, viņš uz vienu stundu

.m āvās no saviem darbiem, lai apmeklētu Rebeku un paziņotu viņai savu lēmumu.

Vientuļā atraitne, kurai viņš reiz bija uzticējis savas grūtās mīlas noslēpumus un kura ar savu neatlaidību bija paglābusi viņu no nošaušanas, mājas pustumsā atgādināja tālas pagātnes rēgu. Līdz pat pirkstu galiem satīstījusies melnās drānās, ar plēnēs izgruzdējušu sirdi — viņa tikpat kā neko nezināja par kara notikumiem. Pulkvedim Aureljāno Buendijam radās iespaids, ka Rebekas kaulu fosforescējošais spīgojums spiežas cauri viņas •ielai, bet viņa pati klaiņotu maldugunīm pārpildītā gaisā, kura smacīgumā vēl aizvien jaušams viegls šaujampulvera smārds. Pulkvedis ieteica Rebekai mīkstināt pārmērīgi skarbo sēru režīmu, kādā viņa dzīvo, izvēdināt māju un ļaudīm piedot Hosē Arkādio nāvi. Taču Rebekai viss jau bija vienaldzīgs. Veltīgi izmeklējusies apmierinājumu, gan zelējot zemi, gan lasot smaržotās vēstulītes, ko viņai savulaik bija sūtījis Pjetro Krespi, gan pēc tam sava vīra vētrainajā gultā, viņa beidzot bija to atradusi šajā mājā, kur nerimtīgas iztēles izraisītās atmiņas, iemiesodamās cilvēku veidolos, staigāja pa noslēgtajām istabām. Atlaidusies no klūgām pītajā šūpuļkrēslā un nolūkodamās pulkvedī, it kā viņš būtu no pagātnes izniris rēgs, Rebcka ne mazākā mērā neuztraucās, uzzinādama, ka zemes, ko reiz piesavinājies Hosē Arkādio, tiek atdotas to likumīgajiem saimniekiem,

-   Dari, Aureljāno, kā tev patīk! Viņa nopūtās. Es aizvien esmu domājusi un tagad arī pie tā palieku, ka tu ienīsti savus tuviniekus.

Zemes īpašumu tiesību pārbaude noritēja vienā laikā ar karatiesas sēdēm, ko vadīja pulkvedis Herineldo Markess, lai piespriestu nāvessodu visiem sagūstītajiem valdības karaspēka virsniekiem. Kā pēdējo tiesāja ģenerāli Hosē Rakelu Monkadu. Ursuia steidzās ģenerāli aizstāvēt. “Viņš ir vislabākais pilsētas saimnieks, kāds vien mums jebkad bijis,” viņa paziņoja pulkvedim Aureljāno Buendijam. “Man nemaz nav tev jāstāsta par

viņa labo sirdi un pieķeršanos, kādu viņš izrādījis mūsu ģimenei, jo tev tas labāk zināms nekā jebkuram citam.” Pulkvedis paskatījās uz māti ar pārmetumu pilnām acīm.

-   Es neesmu pilnvarots uzņemties tiesas lomu, viņš noteica. -Ja jums šajā lietā kas sakāms, dariet to zināmu tiesai.

Ursula ne tikai pateica tiesai to, kas viņai bija sakāms, bet atveda sev līdzi visas Makondo dzīvojošās revolucionāro virsnieku mātes. Cita pēc citas vecās pilsētas dibinātājas, no kurām vairākas bija piedalījušās leģendārajā pārgājienā pāri kalnu grēdām, tiesas priekšā cildināja ģenerāļa Monkadas krietnumu. Ursula šajā rindā bija pēdējā. Viņas skumīgais, cieņas pilnais izskats, vārda labā slava, kvēlā pārliecība, ar kādu Ursula runāja, uz mirkli lika sasvārstīties tiesas svaru kausiem. “Jūs ļoti nopietni izturaties pret šo tiesas spēlīti un darāt pareizi, jo pildāt savu pienākumu,” Ursula teica tiesnešiem. “Taču neaizmirstiet, ka tik ilgi, kamēr Dievs mums dāvā dzīvību, mēs esam un paliekam jūsu mātes un, lai arī jūs būtu varen lieli revolucionāri, mums ir tiesības novilkt jums bikses un jūs nomizot, līdzko jūs mums neizrādāt pienācīgu cieņu.” Kad tiesa aizgāja apspriesties, par kazarmu pārvērstajā klases telpā vēl skanēja šie vārdi. Pusnaktī pasludināja spriedumu, ar kuru ģenerālis Hosē Rakels Monkada notiesāts uz nāvi. Par spīti Ursulas skarbajiem pārmetumiem, pulkvedis Aureljāno Buendija atteicās mīkstināt ģenerālim piespriesto sodu. īsi pirms gaismas svīduma viņš ieradās siekstu istabā, kur notiesātais bija ieslodzīts.

-   Ielāgo, brāl, viņš teica. Ne jau es tevi nošauju. Tevi nošauj revolūcija.

Redzēdams viņu ienākam, ģenerālis pat nepiecēlās no saliekamās gultas.

-   Ej tu, brāl, uz poda, ģenerālis atcirta.

Kopš atgriešanās līdz pat šim brīdim pulkvedim Aureljāno Buendijam nebija iznācis laika paskatīties uz nāvei nolemto ar līdzjūtību. Tagad viņš nevarēja vien nobrīnīties par to, cik ļoti

notiesātais novecojis, cik nevarīgi tam dreb rokas, ar kādu neparastu vienaldzību tas sagaida nāvi. Un šajā brīdī pulkvedis s.ijuta pats pret sevi dziļu nicinājumu, bet kļūdaini noturēja to par atmodinātu līdzjūtību.

-  Tu labāk par mani zini, ka jebkura karatiesa ir tikai farss un patiesībā tev jāmaksā par citu grēkiem, jo šoreiz mēs esam apņēmušies uzvarēt par katru cenu. Vai tu manā vietā nerīkotos tāpat kā es?

Ģenerālis Monkada piecēlās, lai ar krekla stērbeli nospodrinātu biezās acenes bruņurupuča kaula ietvarā. “Var jau būt,” viņš atbildēja. “Taču mani sarūgtina nevis tas, ka tu mani nošauj, jo tādiem cilvēkiem, kādi esam mēs, tā galu galā ir tikai dabiska nāve.” Nolicis acenes uz gultas, viņš atkabināja no važiņas kabatas pulksteni un turpināja: “Mani sarūgtina tas, ka tu, kas tik ļoti ienīdi militāristus un kas tik sīvi cīnījies pret viņiem un viņus nicināji, tagad pats par tādu esi kļuvis. Un nevar būt pasaulē idejas, kas šādu nelietību attaisnotu.” Noņēmis laulības gredzenu un svētās Jaunavas Dziedinātājas medaljonu, viņš tos nolika pie acenēm un pulksteņa.

-  Ja tā turpināsies tālāk, viņš nobeidza, tu ne tikai kļūsi par visvarmācīgāko un asiņaināko diktatoru, kādu mūsu zemē jebkad pieredzējusi, bet, pūlēdamies apklusināt savu sirdsapziņu, tu nošausi pat māmuļu Ursulu.

Pulkvedis Aureljāno Buendija palika gluži mierīgs. Ģenerālis Monkada viņam pasniedza acenes, medaljonu, pulksteni un gredzenu un jau pavisam citā balsī ierunājās.

-   Bet ne jau tādēļ es tevi ataicināju, lai izteiktu pārmetumus, viņš teica. Gribēju palūgt, vai tu nebūtu tik laipns un šīs lietiņas nenogādātu manai sievai.

Pulkvedis Aureljāno Buendija tās ielika kabatā.

-   Vai viņa vēl dzīvo turpat Manaurē?

-  Turpat Manaurē, ģenerālis Monkada apstiprināja. Tajā pašā mājā aiz baznīcas, kur toreiz tu aizgādāji manu vēstuli.

-  Es labprāt to izdarīšu, Hosē Rakel, pulkvedis Aureljāno Buendija teica.

Kad viņš izgāja zilas dūmakas apmiglotajā rītā, seja viņam metās valga — tāpat kā reiz citā rītausmās stundā, un tikai tagad viņš saprata, kāpēc bija devis rīkojumu spriedumu izpildīt tepat pagalmā, nevis pie kapsētas mūra. Iepretī durvīm nostādītā soda

izpildes nodaļa viņu sveicināja ar valsts galvai pienākošos godu.

-  Varat izvest, pulkvedis pavēlēja.

9.NODAĻA

Pulkvedis Herineldo Markess pirmais atskārta kara nejēdzību. Kā civilās un militārās varas pārstāvis Makondo viņš divas reizes nedēļā pa telegrāfu sazinājās ar pulkvedi Aureljāno Buendiju. Sākumā viņu sarunas noteica kāda patiesi notiekoša, samanāma un pārredzama kara norise, kas ik mirkli deva iespēju noteikt, kādā izvērsuma posmā karš atrodas, un ļāva paredzēt tā tālāko attīstību. Lai gan pulkvedis Aureljāno Buendija nekad nebija līdz galam atklāts pat attieksmēs ar vistuvākajiem draugiem, šajā laikā viņš sarunās vēl saglabāja sirsnīgo toni, pēc kura tūlīt bija nosakāms, kas atrodas līnijas viņā galā. Nereti viņš bez jebkādas sevišķas vajadzības sarunu turpināja ilgāk par paredzēto laiku un neiebilda, kad tā novirzījās uz dažādiem mājas dzīves notikumiem. Taču, karam kļūstot aizvien nežēlīgākam un aptverot aizvien lielākas valsts platības, pulkveža tēls it kā kļuva neskaidrāks un atvirzījās nereālākā plāksnē. Ar telegrāfa aparāta svītriņu un punktu palīdzību pārraidītā saruna vērtās aizvien tālāka un nenoteiktāka, punktiņi un svītriņas bira, savienodamies vārdos, kas pamazām zaudēja jebkuru saturu. Pulkvedis Herineldo Markess tad jau tikai klausījās — un viņam radās iespaids, ka viņš telegrāfiski sazinās ar kādu svešinieku no viņpasaules.

-    Klausos, Aureljāno, viņš beidza sarunu. Lai dzīvo liberāļu partija!

Laika tecējumā viņš pilnīgi zaudēja saskari ar karu. Tas, kas agrāk viņa dzīvē bija īstena darbošanās un jaunības nepārvaramā degsme, tagad izvērtās par miglainu un tālu, tukšumā izsīkstošu attieksmi. Viņa vienīgais patvērums bija istaba, kur Amaranta nodarbojās ar šūšanu. Tur viņš ieradās katru pievakari. Viņam patika noskatīties, kā Amarantas rokas no smalka Holandes auduma veido baltas putu ieloces pie šujmašīnas, kuras kloķi grieza Remēdiosa Daiļā. Ilgas stundas viņi nepārmainīja ne vārda, jo abiem pietika ar otra klātieni. Dvēseles dziļumos Amaranta priecājās, ka Herineldo sirdī kvēlā jūtu uguns nav izdzisusi, bet viņam nebija ne jausmas, kādus slepenus nodomus sevī lolo Amarantas neizdibināmā sirds. Uzzinājusi, ka pulkvedis Herineldo Markess atgriezies, Amaranta aiz saviļņojuma gandrīz vai pamira. Bet, kad Herineldo kopā ar pārējiem pulkveža Aureljāno Buendijas pavadoņiem ienāca istabā, viņš izskatījās no trimdas grūtībām tik novārdzis, gadu tecējumā un aizmirstībā tik novecojis, ar sviedriem un pulvera kvēpiem tā apķepis, uzvēdīja tik kodīgu zirgu kūts smaku un ar savu saitē iekarināto kreiso roku izskatījās tik neglīts, ka Amaranta dziļā vilšanās sajūtā bezmaz zaudēja samaņu. “Žēlīgais Dievs,” viņa nodomāja, “tas taču nemaz nav cilvēks, kuru es tiku gaidījusi.” Tomēr nākamajā dienā pulkvedis Herineldo Markess ieradās pie viņas jau noskuvies un tīrs, ar smaržūdenī salaistītām ūsām un bez asiņainā rokas apsēja. Viņš Amarantai bija atvedis lūgsnu grāmatu ar perlamutru rotātā iesējumā.

-  Ir gan vīrieši jocīgi, viņa teica, nezinādama, ko citu sacīt.

-   Visu mūžu pavada cīņās pret garīdzniekiem, bet dāvina lūgsnu grāmatas.

Kopš šās reizes pulkvedis Herineldo Markess pat viskritiskākajās kara dienās Amarantu apciemoja katru pievakari. Bieži vien, kad pie viņas nebija Remēdiosa Daiļā, šujmašīnas kloķi grieza viņš. Amarantu aizkustināja viņa neatlaidība, uzticība un padevība. Šis cilvēks, kura rokās bija tik liela vara, pie Amarantas

aizvien ieradās neapbruņots, jo ieročus viņš atstāja viesistabā. Taču Amaranta ik reizi, kad viņš šajos četros gados ieminējās par savu mīlu, to noraidīja, gan cenzdamās to izdarīt tā, lai Herineldo netiktu aizvainots. Nespēdama viņu iemīlēt, Amaranta tomēr nevarēja dzīvot bez viņa. Remēdiosu Daiļo, kas šķita pret visu tik vienaldzīga, ka viens otrs viņu uzskatīja par garīgi atpalikušu, šāda uzticība aizkustināja, un viņa sāka iestāties par pulkvedi Herineldo Markesu. Bet Amaranta drīz vien pamanīja, ka viņas uzaudzinātajai meitenei, kas tikko sasniegusi jaunavas gadus, piemīt apbrīnojams, Makondo pilsētā vēl neredzēts skaistums. Savā sirdī Amaranta juta atdzimstam to naidu, kādu savulaik bija nēsājusi pret Rebeku, un, lūgdama Dievu, lai tas viņai neļautu nonākt tiktāl, ka tā ilgotos pēc Remēdiosas nāves, centās meiteni turēt tālāk no savas darbistabas. Tieši tajā laikā pulkvedis sāka just riebumu pret karu. Amarantas dēļ gatavs atteikties no slavas, kuras dēļ bija ziedojis mūža labākos gadus, viņš lika lietā visas savas pārliecināšanas spējas un bezgalīgo, ilgi apvaldīto maigumu, taču nespēja Amarantu pierunāt. Kādā augustā vakarā, pašas ietiepības smagās nastas nogurdināta, Amaranta ieslēdzās guļamistabā, lai tur līdz pat nāves brīdim apraudātu savu vientulību, jo viņa nule bija devusi galējo — noraidošo — atbildi neatlaidīgajam pielūdzējam.

-   Aizmirsīsim uz mūžu viens otru, viņa teica. Mēs abi jau esam pārāk veci šādām izdarībām.

Pulkvedim Herineldo Markesam tovakar vajadzēja ierasties pie telegrāfa aparāta pēc pulkveža Aureljāno Buendijas izsaukuma. Tā bija viena no ierastajām sarunām, kas neiededz ne gaismas stariņa kara vienmuļajā apnicībā. Sarunu beidzot, pulkvedis Herineldo Markess nolūkojās tuksnesīgajās ielās, mandeļkoka zaros sarasojušās ūdens lāsēs un juta sev pāri noslīgstam vientulības slogu.

-         Aureljāno, viņš skumīgi noklaudzināja ar aparāta tastu.

-   Pie mums Makondo līst lietus.'

Telegrāfa līnijā ilgi valdīja klusums. Tad pēkšņi tajā sāka ņirbēt pulkveža Aureljāno Buendijas raidītās zīmes.

-   Nerunā mu|ķības, Herineldo, zīmes vēstīja. Ka augustā līst, tā ir parasta lieta.

Viņi tik ilgi nebija redzējušies, ka strupā atbilde pulkvedi Herineldo Markesu apbēdināja. Bet divus mēnešus vēlāk, kad pulkvedis Aureljāno Buendija atgriezās Makondo, apmulsums jau pārvērtās izbrīnā. Pat Ursula bija pārsteigta, cik ļoti dēls izmainījies. Pulkvedis atnāca klusītēm, bez apsardzes, par spīti karstajam laikam, satinies mētelī, ar trim mīlniecēm, ko viņš nometināja kopā vienā mājā, kur tad arī pavadīja gandrīz visu laiku, guļamtīklā vāļādamies. Telegrammas, kas ziņoja par ierastajām operācijām frontē, viņš tikpat kā nelasīja. Kādu reizi pulkvedis Herineldo Markess viņam lūdza norādījumus par izvākšanos no kādas piefrontes apdzīvotas vietas, kuras dēļ draudēja izcelties starptautiski sarežģījumi

-  Neapgrūtini mani ar sīkumiem, Aureljāno pavēlēja. Prasi padomu Dieva aizgādībai!

Tas bija viens no kritiskākajiem posmiem karā. Tie no liberālajiem zemturiem, kas sākumā bija atbalstījuši revolūciju, tagad noslēdza slepenu vienošanos ar konservatīvajiem zemes īpašniekiem, lai aizkavētu savu īpašumu tiesību revīziju. Politiķi, kas jau kopš trimdas laikiem bija pratuši izmantot karu savās interesēs, publiski uzstājās pret pulkveža Aureljāno Buendijas drastiskajiem pasākumiem, taču pat tas viņu neuztrauca. Savus dzejoļus, kuru bija kādi pieci krājumi, viņš jau kopš krietna laika vairs nebija pārlasījis, un tie aizmirsti gulēja ceļasomas dibenā. Naktī, kā arī diendusas laikā viņš paaicināja guļamtīklā vienu no saviem sievišķiem, guva no tās visprimitīvāko apmierinājumu un pēc tam iegrima svina smagā, šķietami gluži nekādu raižu netraucētā miegā. Un vienīgi viņš pats tolaik zināja, ka viņa neprātīgajai sirdij lemtas mūžīgas neziņas mokas. Sākumā, kad viņa galvu vēl reibināja panākumu slava un visneiedomājamākās

uzvaras, viņš bija nosliecies pāri diženības bezdibeņa malai. Viņam patika sēdēt pie labās rokas Marlboro hercogam, savam lielajam kara mākslas skolotājam, kas ar tīģera ādas un nagu ietērpu raisīja cieņu pieaugušajos un izbrīnu bērnos. Šajā laikā viņš arī nolēma, ka neviens cilvēks — pat ne Ursula — nedrīkst pienākt viņam tuvāk par trim metriem. Vienalga, kurp arī pulkvedis Aureljāno Buendija ietu, adjutanti ar krītu apvilka ap viņu attiecīga izmēra apli, un, tā vidū stāvēdams, viņš ar strupām un negrozāmām pavēlēm noteica pasaules likteni. Kad pulkvedis pirmo reizi pēc ģenerāļa Monkadas nošaušanas ieradās Manaures pilsētā, viņš steidzās izpildīt sava upura pēdējo vēlēšanos, taču ģenerāļa atraitne gan pieņēma vīra acenes un medaljonu, pulksteni un laulības gredzenu, tomēr neļāva viņam ienākt pa durvīm savā mājā.

-  Nenāciet iekšā, pulkvedi, viņa teica. Komandējiet karā, bet es komandēšu savā mājā.

Pulkvedis Aureljāno Buendija neizrādīja nekādas nepatikas pazīmes, taču viņa dvēsele atguva mieru tikai tad, kad apsardze ģenerāļa atraitnes māju bija izlaupījusi un pārvērtusi pelnos. “Piesargi savu sirdi,” pulkvedis Herineldo Markess toreiz viņam bija teicis. “Tu, dzīvs būdams, sāc trūdēt.” Šajā pašā laikā viņš otro reizi sasauca uz apspriedi nemiernieku vadoņus. Viņu vidū bija visdažādākie cilvēki: ideālisti, godkāres apsēsti ļaudis, piedzīvojumu meklētāji, no sabiedrības izstumti elementi un pat visparastākie noziedznieki. Starp citiem bija arī kāds agrākais konservatīvo valdības darbinieks, kas pievienojās nemierniekiem, lai izvairītos no tiesas par sabiedriskās naudas izšķērdēšanu. Daudzi no sanākušajiem paši nezināja, par ko viņi īsti cīnās. Šajā raibajā pūlī ar tik dažādiem uzskatiem, ka tie draudēja izraisīt iekšēju eksploziju, izcilu vietu ieņēma ģenerāļa Teofilo Vargasa drūmā figūra. Viņš bija tīrasiņu indiānis, rupjš un gluži bez jebkādas izglītības, taču ar savu divkosīgo ļaunumu un mesiānisko apsēstību prata ļaudīs uzurdīt neprātīgu fanātismu. Pulkvedis Aureljāno Buendija bija apspriedi sasaucis nolūkā

apvienot nemiernieku vadītājus, lai veiksmīgāk uzstātos pret politiķu mahinācijām. Taču ģenerālis Teofilo Vargass bija ieradies citā nolūkā: dažu stundu laikā viņš izjauca pat vislietpratīgāko komandieru vienotību un sagrāba virspavēlniecību. “No šā zvēra gan jāpiesargās,” pulkvedis Aureljāno Buendija ieminējās saviem virsniekiem. “Mums šis cilvēks ir vēl bīstamāks nekā pats kara ministrs.” Tad kāds gados visai jauns kapteinis, kas izcēlās ar biklumu, piesardzīgi pacēla rādītājpirkstu.

-   Tas ir pavisam vienkārši, pulkvedi, viņš teica, šis vīrs jānolaiž no kātiem.

Pulkvedi Aureljāno Buendiju uztrauca ne šā ierosinājuma vēsā vienaldzība, bet gan tas, ka par dažām sekundes daļām kapteinis bija apsteidzis viņa paša domas.

-   Negaidiet, ka es došu šādu pavēli, viņš noteica. Un patiesi — pavēli viņš nedeva, bet pēc pāris nedēļām ģenerālim Teofilam no slēpņa uzbruka un viņš ar mačetēm tika sakapāts gabalos, pēc kam pulkvedis Aureljāno Buendija pārņēma virspavēlniecību. Tajā pašā naktī, kad visi nemiernieku komandieri atzina viņa varu, pulkvedis Aureljāno Buendija naktī pēkšņi uztrūkās un sāka kliegt, lai viņam atnes segu. Iekšējais saltums, kas urbās līdz kaulu serdei un mocīja viņu pat vissaulainākajās dienās, vairākus mēnešus neļāva pulkvedim gulēt, līdz pamazītēm viņš pie tā pierada. Varas izraisītais reibums sāka izpausties neapmierinātības uzliesmojumos. Mēģinādams paglābties no nemitīgā saltuma, viņš lika nošaut jauno kapteini, kas bija ierosinājis nogalināt ģenerāli Teofilo Vargasu. Viņa pavēles tika izpildītas, iekams viņš tas bija izsacījis, pat iekams tās bija iecerētas, un aizvien tās sniedzas tālāk, nekā viņš bija iedrošinājies iet.

Savas bezgala lielās varas vientulībā apmaldījies, viņš sāka zaudēt virzības apjēgu. Pulkvedi kaitināja gaviles, ar kādām viņu sagaidīja uzvarēto pilsētu iedzīvotāji, jo likās — ar tādām pašām tie bija apsveikuši viņa ienaidniekus. Visur viņš sastapa jaunekļus, kas viņā nolūkojās ar viņa paša acīm, runāja viņa

paša balsī un sveicināja viņu ar tādu pašu neuzticību, kādā viņš sveicināja šos jaunos ļaudis, kas sacījās esam viņa miesīgi dēli. Viņš jutās it kā saskaldīts, atkārtots un vientulīgāks nekā jebkad agrāk. Viņā nostiprinājās pārliecība, ka paša virsnieki viņam melo. Ar hercogu Marlboro viņš sastrīdējās. “Vislabākais draugs,” viņš tolaik mēdza sacīt, “ir tas, kurš jau miris.” Viņu nogurdināja mūžīgā neziņa un šā nemitīgā kara burvju aplis, kur viņš allaž atradās it kā vienā un tajā pašā punktā, tikai kļuva aizvien vecāks un gurdāks un vairs neizprata, kāpēc tas viss notiek, līdz kādam laikam turpināsies un kāpēc tieši šādā veidā. Kāds aizvien atradās ārpus ar krītu uzvilktā apļa. Kāds, kuram pietrūcis naudas, kāds, kuram bērns saslimis ar garo klepu, vai kāds, kuram gribējās aiziet un aizmigt mūža miegā aiz riebuma pret šo draņķīgo karu, bet kurš, pēdējos spēkus saņēmis, izslējās un ziņoja: “Viss kārtībā, pulkvedi!” Bet tieši parastā kārtība šajā nebeidzamajā karā bija visbriesmīgākais; taisni tas, ka neatgadījās nekas sevišķs. Palicis viens, zaudējis savu kādreizējo spēju paredzēt nākamību, bēgdams no saltuma sajūtas, kas neatstājās no viņa līdz pašai nāvei, pulkvedis Aureljāno Buendija meklēja pēdējo patvērumu dzimtajā Makondo, lai pasildītos pie sendienu atmiņām. Viņa apātija bija tik liela, ka reiz, kad ieradās partijas delegācija, kam bija uzdots ar viņu apspriest kara turpmākai norisei visai svarīgus jautājumus, pulkvedis Aureljāno tikai pagriezās guļamtīklā uz otriem sāniem un, nemaz neatmozdamies, noburkšķēja:

-   Aizvediet viņus pie maukām.

Komisijā bija seši vizītsvārkos un cilindros tērpti advokāti, kas retā izturībā pacieta svelmīgo novembra sauli. Ursula viņus bija uzņēmusi savā mājā. Dienas lielāko daļu viņi pavadīja slepenās apspriedēs, ieslēgušies istabā, bet vakarā pieprasīja apsardzi un akordeonistu ansambli un noīrēja visu Katarīno iestādi. “Netraucējiet viņus,” pulkvedis Aureljāno Buendija pavēlēja. “Es zinu, kas viņiem galu galā visvairāk vajadzīgs.” Ilgi gaidītās

pārrunas notika decembra sākumā un ilga mazāk nekā stundu, lai gan daudzi bija paredzējuši, ka tās nekad nebeigsies.

Šoreiz pulkvedis Aureljāno Buendija neapsēdās aplī, ko adjutanti ar krītu bija uzvilkuši smacīgajā viesu zālē turpat līdzās ar baltu pārvalku pārklātajai mirušajai pianolai. Vilnas pledā ietinies, savu politisko padomnieku vidū krēslā atzvēlies, viņš klusēdams noklausījās sūtņu īsajos priekšlikumos. Pirmkārt, viņi pieprasīja atteikties no zemes īpašumu tiesību revīzijas. Otrkārt, lai iegūtu katoļu baznīcas atbalstu, viņi pieprasīja atteikties no cīņas pret klerikālu ietekmi. Beidzot — ģimenes pavarda neaizskaramības dēļ — viņi pieprasīja atteikties no iestāšanās par to, lai tiesībās vienlīdzīgi būtu kā likumīgā laulībā, tā ārlaulībā dzimušie bērni.

-   Tas nozīmē, pulkvedis Aureljāno Buendija pasmaidīja, kad priekšlikumi bija nolasīti, ka mēs esam cīnījušies tikai par varu vien.

-   Šīs pārmaiņas programmā izdarītas aiz taktiskiem apsvērumiem, viens no delegātiem paskaidroja. Pašreiz svarīgākais ir panākt, lai visplašākās tautas masas atbalstītu mūsu karu. Bet pēc tam jau redzēsim.

Tad pasteidzās iejaukties viens no pulkveža Aureljāno Buendijas politiskajiem padomniekiem.

-Tā taču bezjēdzība, viņš teica. Ja šīs pārmaiņas ir labas, tad laba ir arī konservatīvo valdība. Un, ja mēs ar šāda veida pārmaiņām mūsu karam gūstam visplašāko tautas masu atbalstu, kā jūs to apgalvojat, tad jau arī konservatīvo valdībai ir tāds atbalsts. Bet tas savukārt nozīmē, ka mēs gandrīz divdesmit gadu esam cīnījušies pret tautas interesēm.

Viņš grasījās vēl turpināt, bet pulkvedis Aureljāno Buendija pamāja viņam klusēt. “Netērējiet veltīgi laiku, doktor,” viņš aizrādīja. “Svarīgi ir tas, ka kopš šā brīža mēs cīnāmies rikai par varas sagrābšanu.” Un, vēl tāpat pavīpsnādams, viņš paņēma delegātu pasniegtās papīra lapas un sāka tās parakstīt.

-  Ja jau tā, viņš piebilda, tad mums nav nekāda iemesla sis prasības noraidīt.

Viņa vīri izbrīnā saskatījās.

-   Piedodiet, pulkvedi, pulkvedis Herineldo Markess nedroši ieminējās, bet tā taču ir nodevība.

Pulkvedim Aureljāno Buendijam roka ar tintē iemērkto spalvu sastinga gaisā, bet viņš pats ar visu savas varas autoritāti vērsās pret nepaklausīgo.

-   Nododiet savus ieročus, viņš pavēlēja. Pulkvedis Herineldo Markess piecēlās un nolika ieročus uz galda.

-  Ierodieties kazarmā, pulkvedis Aureljāno Buendija turpināja. -Jūs tiekat nodots revolucionārajam tribunālam.

Bet pēc tam parakstīja deklarāciju un atdeva papīrus delegātiem, sacīdams:

-   Senjori, ņemiet savus papīrus! Izlietojiet tos lietderīgi.

Divas dienas vēlāk valsts nodevībā apsūdzētais pulkvedis

Herineldo Markess tika notiesāts uz nāvi. Pulkvedis Aureljāno Buendija, kas jau atkal vāļājās savā guļamtīklā, bija nedzirdīgs pret jebkuriem lūgumiem apžēlot notiesāto. Vakarā pirms soda izpildes Ursula, par spīti aizliegumam apgrūtināt pulkvedi Aureljāno Buendiju, ieradās viņa istabā. “Es zinu, ka tu liksi nošaut Herineldo,” viņa mierīgi paskaidroja, “un es neko nevaru izdarīt, lai to aizkavētu. Tomēr vienu es tev pasaku: līdzko ieraudzīšu viņa līķi, zvēru tev pie sava tēva un mātes kauliem, zvēru pie Hosē Arkādio Buendijas piemiņas, zvēru tev visaugstākā Dieva priekšā, ka es tevi, vienalga, lai kur tu patvertos, atradīšu un nogalināšu pati ar savām rokām.” Un, atbildi nenogaidījusi, pirms iziešanas no istabas piebilda:

-  Tu rīkojies tā, it kā būtu piedzimis ar cūkas asti.

Šajā bezgala garajā naktī, kamēr pulkvedis Herineldo Markess kavējās atmiņās par Amarantas darbistabā kādreiz pavadītām, jau nebūtībā aizgājušām stundām, pulkvedis Aureljāno Buendija stundām ilgi kremta ‘savas vientulības cieto čaulu,

pūlēdamies to pārkost. Nedaudzos laimes brīžus kopš tās tālās dienas, kad tēvs viņu bija paņēmis līdzi, lai puisēnam parādītu ledu, viņš bija izbaudījis tikai savā zeltkaļa darbnīcā, kur viņš nodarbojās ar zelta zivtiņu izgatavošanu. Viņam bija vajadzējis izraisīt trīsdesmit divus karus, lauzt visus ar nāvi noslēgtos līgumus un kā veprim izvārtīties slavas dubļos, lai gandrīz ar četrdesmit gadu nokavēšanos atskārstu vienkāršās dzīves priekšrocības, saasinājis karu, lai pārdotos par dārgāku cenu. Viņš drebēja aiz aukstuma un drudža, padusēs viņam atkal bija sametušies trumi. Jau pirms sešiem mēnešiem, tikko padzirdējusi valodas par pamieru, Ursula bija atvērusi Aureljāno un Remēdiosas kādreizējo istabu, to izslaucījusi un visus kaktus izkvēpinājusi ar mirrēm, domādama, ka dēls atgriezīsies, lai pavadītu mierīgas vecumdienas starp appelējušajām Remēdiosas lellēm. Taču patiesībā viņš pēdējos pāris gados bija nokārtojis rēķinus ar dzīvi, tostarp arī ar vecumu. Pagājis garām zeltkaļa darbnīcas istabai, ko Ursula bija uzposusi sevišķi rūpīgi, viņš pat nepaskatījās uz to pusi un nepamanīja, ka durvīs ielikta atslēga. Tāpat viņš neievēroja sīkos, taču sirdi aizkustinošos postījumus, ko laika tecējums bija nodarījis dzimtajai mājai un kas ikvienam cilvēkam pēc tik ilgas prombūtnes, ja vien tas saglabājis agrākās atmiņas, būtu šķituši liela nelaime. Viņam sirds neiesāpējās, redzot vietumis izbirzušo apmetumu, apputējušos tīmekļus kaktos, nokaltušās begonijas, ķirmju izkremstās siju šķautnes, ķērpjiem apzēlušās palodas, ne arī kādu citu no tām viltīgajām lamatām, ko viņa sirdij bija izlikušas ilgas pēc tēva mājām. Zābakus nenovilcis un segā ievīstījies, viņš apsēdās galerijā, it kā nogaidīdams pārejam uznākušo lietus gāzi, un tā nokvernēja visu pēcpusdienas cēlienu, blenzdams ūdens šļācēs, kas kapāja begonijas. Un tad Ursula saprata, ka neizdosies pulkvedi noturēt mājā ilgāku laiku. “Ja viņu neaizraus karš,” Ursula nodomāja, “tad to izdarīs nāve.” Un šī noģieda bija tik skaidra, tik pārliecinoša, ka drīzāk atgādināja pravietojumu.

Todien vakariņās Aureljāno Otrais turēja maizi labajā rokā, bet zupu strēba ar kreiso. Viņa dvīņubrālis Hosē Arkādio Otrais turēja maizi kreisajā rokā, bet zupu strēba ar labo. Abu kustības bija tik saskaņotas, ka viņi neizskatījās pēc galda pretējās pusēs sēdošiem brāļiem, bet gan atgādināja ar spoguļu palīdzību rādītu vienu un to pašu attēlu. Šī izrāde, ko dvīņi bija sagudrojuši kopš tās dienas, kad saskatīja savu līdzību, tika uzvesta par godu nule pārnākušajam tēvocim. Taču pulkvedis Aureljāno Buendija to neievēroja. Viņš bija tik izklaidīgs, ka nepamanīja pat Remēdiosu Daiļo, kad tā pilnīgi kaila pagāja garām uz savu guļamistabu. Ursula bija vienīgā, kas iedrošinājās pulkvedi traucēt viņa pārdomās.

-Ja tev atkal jādodas pasaulē, viņa teica, pusdienas ēdot,

-  tad vismaz papūlies atcerēties, kādi mēs šovakar izskatāmies.

Un tad pulkvedis Aureljāno Buendija, nemaz nebrīnīdamies, atskārta, ka Ursula ir pasaulē vienīgā cilvēciskā būtne, kas spējusi izprast viņa dvēseles postu, un pirmo reizi kopš daudziem gadiem iedrīkstējās paskatīties viņai tieši sejā. Vaigi Ursulai bija vienās grumbās, zobi nodiluši, mati bezkrāsaini un itin kā apvītuši, bet skatiens izbrīnīts. Aureljāno salīdzināja mātes tagadējo izskatu ar visagrāko, kas viņam saglabājies atmiņā kopš pievakares, kad viņš bija brīdinājis, ka pods ar karsto viru tūlīt nokritīs no galda un sašķīdīs, kas patiešām arī notika. Acumirklī viņš pamanīja skrāpējumus, iespiedumus, sacietējumus, brūces un rētas, ko mātes sejā vairāk nekā pusgadsimta ilgā tecējumā bija atstājušas ikdienas rūpes un raizes, un reizē ar to ievēroja, ka visu šo pārdzīvojumu pēdas viņā neizraisa ne mazākā žēluma. Un tad viņš pēdējo reizi sasprindzinātā piepūlē mēģināja atrast sirdī to vietu, kur bija izplēnējušas viņa labākās jūtas, taču veltīgi. Kādreiz agrāk viņu vismaz pārņēma neskaidra kauna sajūta, pēkšņi atklājot, ka viņa ādai ir tā pati smaka, kas Ursulai, un nereti viņa pārdomas bija savijušas ar rūpēm par māti. Taču karš visu bija aizmēzis. Pat Remēdiosa, viņa kādreizējā jauniņā

sieva, šobrīd šķita miglains atmiņu tēls, sveša pusaudze, kas būtu varējusi būt viņa paša meita. Neskaitāmās sievietes, ko viņš bija iepazinis mīlas tuksnesī un kas izkliedējušas viņa sēklu pa visu piekrasti, — pagaisušas, neatstādamas sirdī nekādas pēdas. Lielum lielā daļa no tām bija pie viņa ieradušas tumsā, aizgājušas pirms rītausmas, un nākamajā dienā no tām nekas nepalika pāri, varbūt vienīgi miesas atcerē kādu brīdi vēl uzkavējās laisks gurdenums. Laika un kara pārbaudi bija izturējušas vien tās jūtas, ko viņš bērnībā lolojis pret savu brāli Hosē Arkādio, taču to pamatā nebija mīla, bet kopīgas vainas apziņa.

-   Piedodiet, viņš atvainojās, izdzirdis mātes lūgumu, bet karš mani iztukšojis.

Nākamajā dienā viņš nopūlējās iznīcināt visas pēdas, kas varētu liecināt par viņa gaitām šajā saulē. Zeltkaļa darbnīcā viņš atstāja tikai gluži bezpersoniskus priekšmetus, drēbes atdāvināja saviem raitniekiem, ieročus apraka pagalmā ar tādu pašu nožēlas sajūtu, kādā viņa tēvs savulaik bija apracis šķēpu, no kura mira Prudensio Agilars. Paturēja viņš tikai vienu pistoli ar vienu vienīgu lodi. Ursula viņa rīcībā nejaucās. Tikai tad, kad viņš grasījās iznīcināt Remēdiosas dagerotipijas attēlu, ko viesistabā apgaismoja mūžīgi degoša uguns, Ursulai izdevās dēlu atrunāt. “Šī bilde jau kopš ilga laika vairs nepieder tev,” viņa teica. “Tā ir ģimenes svētums.” Pievakarē pirms pamiera parakstīšanas, kad mājā vairs nebija neviena priekšmeta, kas varētu atgādināt viņu, pulkvedis aiznesa uz ceptuvi ceļasomu ar saviem dzejoļiem tieši tajā brīdī, kad Santa Sofija de la Pjedada gatavojās iekurināt maizes krāsni.

-   Iekuriem ņem šitos, viņš teica, pasniegdams tai žūksni nodzeltējušu lapu. Veci papīri lieliski deg.

Klusajai, mūždien piekāpīgajai Santa Sofijai de la Pjedadai, kas nekad nerunāja pretī pat saviem bērniem, radās iespaids, ka viņai liek darīt kaut ko nepieļaujamu.

-  Tie taču ir svarīgi papīri, viņa iebilda.

-   Ne uz to pusi, pulkvedis paskaidroja. Tur sarakstītas likai man pašam domātas lietas.

-   Tādā gadījumā, pulkvedi, tad ari pats tos sadedziniet, viņa atbildēja.

Pulkvedis izdarīja ne tikai to, bet ar cirvīti sacirta ceļalādi un skaidas iemeta ugunī. Pirms dažām stundām viņu bija apciemojusi Pilāra Ternēra. Pulkvedis Aureljāno Buendija nebija Pilāru sastapis daudz gadu un tāpēc ļoti izbrīnījās, redzēdams pavisam vecu un resnu sievu, kuras smiekli bija pilnīgi zaudējuši senāko spožumu, taču viņu pārsteidza dziļums, kādu tā bija sasniegusi kāršu iztulkošanā. “Piesargi muti,” Pilāra pulkvedi brīdināja, un viņš atgādājās — vai tad iepriekšējo reizi, kad šis brīdinājums tika izsacīts viņa augstākās slavas dienās, tas nebija izrādījies par apbrīnojami pareizu turpmākā likteņa pareģojumu? Drīz pēc šās sastapšanās ar Pilāru Ternēru, kad Aureljāno personiskais ārsts uzgrieza viņam augoņus, lai iztecinātu strutas, pulkvedis, pūlēdamies neizrādīt sevišķu interesi, mediķim pajautāja, kur īsti cilvēkam atrodas sirds. Pulkvedi izklausījis, ārsts ar jodā samērcētu vates pikuli viņam uz krūtīm uzvilka apli.

Vēsa un lietaina pienāca otrdiena, kad vajadzēja notikt pamiera parakstīšanai. Pulkvedis Aureljāno Buendija ieradās virtuvē pirms pulksten pieciem un, kā parasti, izdzēra tasi kafijas bez cukura. “Tieši tādā dienā, kāda ir pašreiz, tu nāci pasaulē,” Ursula viņam ieminējās. “Un visus tu nobiedēji ar savām vaļā pavērtajām acīm.” Aureljāno tam nepiegrieza vērību, jo viņa uzmanību piesaistīja maršējošā karaspēka soļu duna, tauru skaņas un komandas izsaucieni, kas šķēla agrīnā rīta klusumu. Lai gan pēc tik daudziem karā pavadītiem gadiem visiem šiem trokšņiem vajadzēja būt aprastiem, šoreiz pulkvedis Aureljāno Buendija sajuta tādu pašu ļodzīgumu ceļgalos un pāri ādai viņam aizšalca tādas pašas tirpas kā jaunībā, redzot kailu sievieti. Un beidzot, nostalģijas lamatās nokļuvušam, viņam prātā atplaiksnījās doma — ja viņš būtu apprecējies ar šo sievieti, tad būtu

nodzīvojis savu mūžu, neiepazīdams ne kara, ne slavas, kā neievērojams amatnieks, kā savā pašapmierinātībā laimīgs dzīvnieks. Šis vēlīnais, ar viņa nodomiem nesaderīgais nemiera uzurdījums viņam sarūgtināja brokastis. Kad pulksten septiņos pēc viņa ieradās pulkvedis Herineldo Markess ar nemiernieku virsnieku grupu, Aureljāno likās vēl nerunīgāks, vēl domīgāks un vientulīgāks nekā parasti. Ursula mēģināja viņam uzklāt plecos jaunu apmetni. “Ko gan valdīšana sacīs,” viņa dēlam teica. “Vēl nodomās, ka tu esi padevies tāpēc, ka nespēj nopirkt sev jaunas drēbes.” Taču Aureljāno to nepieņēma. Durvīs, redzēdams, ka vēl arvien līst, viņš atļāva uzlikt sev galvā tēva veco filca platmali.

-  Aureljāno, Ursula viņam teica, apsoli man, ka tu atcerēsies savu māti, ja tev tur pienāks grūts brīdis!

Viņš veltīja mātei izklaidīgu smaidu, pacēla roku ar ieplestiem pirkstiem un, neviena vārda nesacījis, izgāja no mājas pretī kliedzieniem, paļām un zaimiem, ar kuriem ļaudis viņu pavadīja visu ceļu. Ursula aizšāva durvju aizbīdni, stingri apņēmusies līdz pat sava mūža galam to vairs neatdarīt. “Kauču mēs teitan iekšā arī sapūtu,” viņa nodomāja, “un šajā meitiešu miteklī viss sabirztu pīšļos, nekad mēs šai negantajai pilsētai nesagādāsim prieku redzēt mūsu asaras.” Visu rītu viņa nopūlējās atrast kādu piemiņu no dēla, taču veltīgi.

Pamiera svinīgai parakstīšanai vajadzēja notikt divdesmit kilometru no Makondo milzīga seibas koka pavēnī, kur vēlāk nodibināja Neerlandi. Valdības un partiju pārstāvjus, tāpat arī ieročus noliekošo nemiernieku komisiju apkalpoja pulciņš balti ģērbtu klostera māsu, kas atgādināja lietus iztraucētu baložu baru. Pulkvedis Aureljāno Buendija ieradās jāšus uz dubļiem nošķaidīta zirgēzeļa. Viņš bija apaudzis ar bārdas rugājiem, bet vairāk nekā agrāko sapņu briesmīgais sabrukums viņu mocīja trumu sagādātās sāpes, jo viņš jau bija aiz sevis atstājis jebkuras cerības, atteicies no jebkuras slavas un pat no iekāres pēc tās. Saskaņā ar viņa paša noteikumiem pamiera parakstīšanas

laikā nedrīkstēja spēlēt ne orķestris, ne zvanīt zvani, ne švirkstēt raķetes, ne arī notikt uguņošana, urravošana vai kāda cita veida manifestācijas, kas izjauktu pamiera parakstīšanas sēru noskaņu. Kāds apkārtklaiņojošs fotogrāfs gan paguva izdarīt uzņēmumu, kas varēja kļūt par pulkveža pēdējo nākotnei saglabājamo portretu, taču fotogrāfu piespieda iznīcināt negatīvu pirms tā attīstīšanas.

Pamiera noslēgšanas akts nevilkās ilgāk par laiku, kāds bija nepieciešams, lai to parakstītu. Ap vienkāršo, salāpītas cirka telts vidū novietoto galdu, pie kura sēdēja delegāti, stāvēja pēdējie pulkvedim Aureljāno Buendijam uzticību saglabājušie nemiernieku virsnieki. Pirms sākās parakstīšana, republikas prezidenta personiskais pārstāvis gribēja skaļā balsī nolasīt kapitulācijas aktu, taču pulkvedis Aureljāno Buendija iebilda. “Nav vērts zaudēt laiku ar formalitātēm,” viņš teica un grasījās parakstīt dokumentu, to nemaz nepārlasījis. Tad viens no viņa virsniekiem pārtrauca teltī valdošo miegaino klusumu.

-   Pulkvedi, viņš ierunājās, esiet tik laipns un neparakstiet šo papīru pirmais!

Pulkvedis tam piekrita. Kad dokuments bija apgājis apkārt galdam tādā klusumā, ka pēc spalvas skrapstiem uz papīra būtu bijis iespējams atšifrēt katra parakstītāja vārdu, pirmā paraksta vieta vēl aizvien bija brīva.

-   Pulkvedi, ieminējās kāds cits no viņa virsniekiem, vēl jums iespējams saglabāt savu labo slavu.

Sejā nepārmainījies, pulkvedis Aureljāno Buendija parakstīja pirmo eksemplāru. Viņš vēl nebija ticis galā ar pēdējo, kad telts ieejā parādījās viens no nemiernieku pulkvežiem, aiz pavadas turēdams zirgēzeli, kam uz muguras bija divas lādes. Par spīti saviem ļoti jaunajiem gadiem, svešais virsnieks izskatījās pēc cilvēka ar cietu un apvaldītu raksturu. Tas bija revolucionārā karaspēka finanšu pārzinis Makondo apvidū. Viņš bija ceļojis sešas dienas, vilkdams aiz bada pamirušo zirgēzeli, lai

savlaicīgi nokļūtu uz pamiera parakstīšanas aktu. Bezgalīgā saudzībā viņš nocēla lādes, atvēra tās un citu pēc cita izkrāva uz galda septiņdesmit divus zelta ķieģeļus. Visi bija šo bagātību aizmirsuši. Pēdējā gada jukās, kad centrālā pavēlniecība saskaldījās un revolūcija izvērtās atsevišķu tās vadoņu asiņainos ķīviņos, neviens vairs ne par ko nebija atbildīgs. Nemiernieku zelts, kas bija sakausēts stieņos un pēc tam pārklāts ar apdedzināta māla kārtu, palika ārpus jebkuras kontroles. Pulkvedis Aureljāno Buendija šos septiņdesmit divus zelta ķieģeļus lika ievest nemiernieku nododamo mantu sarakstā un, nepieļaudams nekādas runas, pamiera noslēgšanas aktu pasludināja par slēgtu. Izdēdējušais jauneklis stāvēja viņa priekšā, ar dzidrām sīrupa krāsas acīm vērdamies pulkvedim sejā.

-   Vai vēl kas vajadzīgs? Buendija jautāja. Jauniņais pulkvedis sakoda zobus.

-   Kvīti, viņš noteica.

Pulkvedis Aureljāno Buendija pašrocīgi to izrakstīja. Tad, izdzēris glāzi limonādes un apēdis biskvītu, ko izdalīja klostera māsas, aizgāja uz savu telti, kas bija uzstādīta gadījumam, ja pulkvedis gribētu atpūsties. Tur viņš novilka kreklu, apsēdās uz saliekamās gultas malas un ar pistoli iešāva aplī, ko ārsts viņam ar jodu bija uzvilcis uz krūtīm. Bet Ursula tieši tajā brīdī Makondo pilsētā nocēla vāku uz plīts uzliktajam piena vārāmajam podam, brīnīdamās, ka tas tik ilgi negrib uzkūsāt, un ieraudzīja, ka trauks pilns ar tārpiem.

-   Aureljāno nogalināts! viņa iekliedzās.

Tad, pakļaudamās ilgo vientulības gadu pieradumam, palūkojās pagalmā un tur ieraudzīja izmirkušo un lietū noskumušo Hosē Arkādio Buendiju, kas tagad izskatījās daudz vecāks nekā savā mirstamajā stundā. “Viņu nodevīgā kārtā noslepkavojuši,” Ursula paskaidroja, “neviens nav pat parūpējies, lai viņam aizspiestu acis.” Vakaram satumstot, viņa caur asarām redzēja debesīs, līdzīgi krītošām zvaigznēm, aiztraucamies oranžā krāsā

mirdzošus diskus un nodomāja, ka tie ir nāves vēstneši. Ursula vēl aizvien sēdēja zem kastaņkoka un, galvu vīram klēpī ielikusi, raudāja, kad ienesa ar asinīm aprepējušā apmetnī savīsnto pulkvedi, kam vaļējās acīs zalgoja niknums.

Viņa dzīvībai briesmas nedraudēja. Lode bija gājusi tik tīru ceļu, ka ārsts jodā samērcētu auklu brūcē bija ielicis no krūšu puses, bet mugurā to izvilcis laukā. “Tas ir mans meistardarbs,” viņš apmierināts noteica. “Šeit ir vienīgais punkts, cauri kuram lode varēja iziet, neskarot nevienu svarīgu dzīvības centru.” Pulkvedis Aureljāno Buendija redzēja ap sevi sapulcējušās žēlsirdīgās klostera māsas, kas izmisīgi dziedāja psalmus viņa dvēseles glābšanai, un tad nožēloja, ka nebija iešāvis sev mutē, kā patiesībā bija gribējis to darīt kaut vai tādēļ vien, lai pasmietos par Pilāras Ternēras pareģojumiem.

-   Ja man šodien būtu kauču jebkāda vara, viņš ārstam teica, es jūs liktu nošaut bez tiesas un izmeklēšanas. Ne jau tāpēc, ka jūs man izglābāt dzīvību, bet par to, ka jūsu vainas dēļ esmu kļuvis ļaudīm par apsmieklu.

Secen pagājusī nāve dažu stundu laikā atjaunoja cieņu, ko pulkvedis bija zaudējis. Tie paši ļaudis, kas bija sagudrojuši melus, ka viņš pārdevis karu apmaiņā pret istabu ar zelta sienām, tagad pulkveža pašnāvības mēģinājumu izdaudzināja par godprātības nosacītu izrīcību un pasludināja viņu par mocekli. Bet, kad pulkvedis Aureljāno Buendija vēlāk atteicās no Nopelnu ordeņa, ar kuru viņu bija apbalvojis republikas prezidents, mājās pie viņa cits pēc cita ieradās pat visniknākie kādreizējie sāncenši, lūgdami pulkvedi, lai viņš pasludinātu pamiera noteikumus par spēku zaudējušiem un uzsāktu jaunu karu. Māja pildījās ar dāvanām, kas tika pasniegtas, lai izlīdzinātu nodarītās pārestības. Pulkvedis Aureljāno Buendija, kuru aizkustināja agrāko cīņas biedru vienprātīgais, lai arī vēlīnais atbalsts, kara atsākšanu neuzskatīja par neiespējamu. Gluži otrādi — kādu brīdi viņš bija pat sajūsminājies'par šo nodomu, un pulkvedim

Herineldo Markesam jau sāka likties, ka Aureljāno tikai gaida ieganstu jauna kara pasludināšanai. Un tāds iegansts patiesi radās, kad republikas prezidents liedzās piešķirt pensijas bijušajiem kara dalībniekiem, liberāļiem un konservatīvajiem, pirms īpaša komisija būs pārbaudījusi katru pieprasījumu un kongress ar likumu būs piešķīris vajadzīgos līdzekļus. “Tā ir blēdīšanās,” pulkvedis Aureljāno Buendija šķendējās. “Veterāni apmirs, pensijas nesagaidījuši”. Pirmo reizi pametis šūpuļkrēslu, ko Ursula viņam bija nopirkusi atveseļošanās laikam, pulkvedis staigāja pa istabu, diktēdams skarbos vārdos ieturētu vēstījumu republikas prezidentam. Šajā nekad nepublicētajā telegrammā pulkvedis Aureljāno Buendija nosodīja Neerlandes līguma pārkāpšanu un piedraudēja pasludināt karu uz dzīvību un nāvi, ja veterāniem paredzētās pensijas netiks piešķirtas divu nedēļu laikā. Viņa prasības bija tik taisnīgas, ka varēja cerēt pat uz agrāko konservatīvo cīnītāju atbalstu. Taču valdības vienīgā atbilde bija tā, ka tika pastiprināta Buendiju mājas militārā apsardze, kuru savulaik norīkoja, atsaucoties uz nepieciešamību gādāt par pulkveža drošību, un noliegti jebkuri šās mājas apmeklējumi. Līdzīgi soļi pret valdībai bīstamiem nemiernieku bijušiem vadītājiem tika sperti visā valstī. Šos pasākumus īstenoja tik savlaicīgi un ar tādu iedarbīgu nesaudzību, ka divus mēnešus pēc pamiera parakstīšanas, kad pulkvedis atkal bija uz kājām, viņa sparīgākie piekritēji jau bija miruši vai izsūtīti trimdā, vai arī uz visiem laikiem pielāgojušies pastāvošai administrācijai.

Pulkvedis Aureljāno Buendija no savas istabas izgāja decembra mēnesī, un jau ar pirmo galerijā iemesto skatienu pietika, lai saprastu, ka nav ko domāt par kara atsākšanu. Ursula ar viņas gadiem gluži neticamu sparu vēlreiz bija gādājusi par mājas atjaunošanu. “Tikai tagadiņ es viņiem parādīšu, kāds man nags,” Ursula noteica pēc tam, kad bija uzzinājusi, ka dēls paliks dzīvs. “Neviens nams nebūs labāk uzposts un visiem tik pieejams kā šī trako māja.” Viņa lika to iztīrīt un nokrāsot, apmainīja mēbeles,

uzkopa dārzu un iesēja jaunas puķes, tāpat atvēra visus logus un durvis, lai vasaras žilbinošā spozme iestrāvotu pat līdz guļamistabām. Paziņojusi, ka beigušies cits citam sekojušie, pat cits uz cita uzslāņojušies sēru laiki, viņa savas vecās, tumšās drānas nomainīja pret meitenīgi līksmu tērpu. Māju atkal iepriecēja pianolas spēlētās melodijas. Tās izdzirdējusi, Amaranta atcerējās Pjetro Krešpi, mijkrēšļa stundu gardēnijas ziedus, lavandas aromātu, un viņas novītušajā sirdī iedegās spodrs, laika tecējumā attīrīts spīvums. Kādu pēcpusdienu, uzkopjot telpas, Ursula palūdza talkā mājas apsardzes kareivjus. Jauniņais komandieris viņiem to at|āva. Maz pamazām Ursula kareivjiem atrada aizvien jaunus uzdevumus. Viņa tos pacienāja ar pusdienām, dāvināja kareivjiem drēbes un apavus, mācīja tos lasīt un rakstīt. Kad valdība atcēla Buendiju mājas apsardzību, viens no kareivjiem palika tur dzīvot un vēl ilgus gadus kalpoja Ursulai. Bet Jaungada dienas agrā rītā jauniņo komandieri, kam saprātu bija laupījusi Remēdiosas Daiļās noraidošā izturēšanās, netālu no viņas loga atrada aiz mīlas nomirušu.

10.NODAĻA

Daudz gadu vēlāk Aureljāno Otrais savā nāves gultā atcerēsies jūnija aizlijušo pēcpusdienas cēlienu, kad viņš iegāja guļamistabā, lai paskatītos uz savu jaunpiedzimušo pirmo dēlu.

Lai gan bērns bija vārgs un gaudulīgs, bez jebkādām Buendiju dzimtai raksturīgām iezīmēm, tēvs ilgi nedomāja, kādā vārdā zēns būtu nosaucams.

-   Sauksim viņu par Hosē Arkādio, viņš noteica.

Fernanda del Karpio, skaistā meitene, ar kuru viņš pirms gada bija apprecējies, iebildumus necēla. Tikai Ursula nespēja atvairīt neskaidru baiļu sajūtu. Neatlaidīgā vārdu atkārtošana ģimenes ilgajā vēsture ļāva izdarīt dažus secinājumus, kas Ursulai šķita neapstrīdami. Kamēr visi tie, ko nosauca Aureljāno vārdā, bija gan noslēgta rakstura, taču skaidra saprāta cilvēki, Hosē Arkādio vārda nesēji izrādījās spēka pilni un uzņēmīgi vīri, bet viņu dzīve bija traģiska likteņa iezīmēta. Šāda veida klasifikācijai nepakļāvās vienīgi Hosē Arkādio Otrais un Aureljāno Otrais. Abi zēni bērnībā izskatījās tik līdzīgi un abu uzvedība bija tik draiska, ka pat Santa Sofija de la Pjedada viņus nevarēja atšķirt vienu no otra. Kad zēnus kristīja, Amaranta tiem už delnas locītavas bija uzmaukusi aproci ar katram piešķirto vārdu un abus ieģērbusi atšķirīgu krāsu drēbītēs ar tajās iešūtiem iniciāļiem, bet vēlāk, kad dvīņi sāka jau iet skolā, viņi bija sagudrojuši laiku pa laikam apmainīties ar uzvalkiem un aprocēm,

kā ari pasākuši dēvēties viens otra vārdā. Skolotājs Melčors h'skalona, kas bija pieradis pazīt Hosē Arkādio Otro pēc za|ā krekla, vairs nezināja, ko iesākt, kad atklāja, ka tam uz rokas ir Aureljāno Otrā aproce, bet otrs brālis teicās esam Aureljāno Otrais, lai gan bija ģērbies baltā kreklā un valkāja aproci ar Hosē Arkādio Otrā vārdu. Kopš tā laika neviens noteikti nevarēja pateikt, ar kuru no dvīņubrāļiem sastapies. Lai gan, viņiem augot lielākiem, dzīve abus vērta atšķirīgus, Ursula nemitējās bažīties, vai tikai zēniem pašiem nav kas samisējies tolaik, kad viņi nodarbojās ar komplicēto pārvērtību spēli, un tā arī abi palikuši apmainīti uz visu mūžu. Līdz jauneklīgā brieduma sākumam dvīņubrāļi atgādināja sinhronus mehānismus. Viņi pamodās vienā un tajā pašā laikā, vēlējās nomazgāties vienā un tajā pašā stundā, slimoja ar vienām un tām pašām kaitēm un pat redzēja vienus un tos pašus sapņus. Visi mājnieki domāja, ka puikas savu rīcību tīšām saskaņo, tāpat vien blēņodamies, un neviens noteikti nezināja, kā tas ir īstenībā, līdz Santa Sofija de la Pjedada kādudien vienam no zēniem pasniedza glāzi limonādes, bet otrs, vēl iekams brālis to bija nogaršojis, paziņoja, ka dzēriens nav pietiekami salds. Santa Sofija de la Pjedada, kas patiesi bija aizmirsusi limonādei piebērt cukuru, šo gadījumu izstāstīja Ursulai. “Tādi viņi ir visi,” Ursula, nemaz nebrīnīdamās noteica. “Jau no dzimšanas maķenīt ķerti.” Laika tecējums ienesa vēl lielāku sajukumu. Tas no dvīņubrāļiem, kurš pēc rotaļīgās apmaiņas palika ar Aureljāno Otrā vārdu, uzauga tikpat monumentāls kā vectēvs, bet ar Hosē Arkādio Otrā vārdu palikušais izvērtās kalsns, kāds bija pulkvedis, un vienīgais, kas viņus vienoja, bija visai ģimenei raksturīgais vientuļnieku izskats. Varbūt tieši šis augumu, vārdu un raksturu sajukums izraisīja Ursulā aizdomas, ka abi jau kopš bērnības apmainījušies.

Galvenā atšķirība starp abiem dvīņubrāļiem atklājās vēlāk, kad jau pilnā spēkā plosījās karš un Hosē Arkādio Otrais lūdza pulkvedi Herineldo Markesu paņemt viņu līdzi un atļaut

noskatīties, kā tiek nošauti cilvēki. Lai gan Ursulai tas gauži nepatika, zēna vēlme tika izpildīta. Turpretī Aureljāno Otrais riebumā nodrebēja, jau iedomājoties vien, ka vajadzētu būt klāt pie nāvessoda izpildes. Viņam labāk patika mājās. Divpadsmit gadu vecumā viņš iztaujāja Ursulu, kas īsti atrodas noslēgtajā istabā. “Papīri,” viņa atbildēja. “Tur ir Melkiadesa grāmatas un visas tās ērmības, karas viņš sarakstījis savos pēdējos gados.” Šāda atbilde zēnu neapmierināja un tikai vēl vairāk iekveldināja viņa ziņkāri. Zēns tik neatlaidīgi lūdzās un tā nosolījās neko tur nesabojāt, ka Ursula beidzot viņam iedeva atslēgu. Neviens istabā nebija kāju spējis, kopš no turienes iznesa Melkiadesa līķi un durvīm tika uzlikta tagad jau galīgi sarūsējusī priekškaramā atslēga. Bet, kad Aureljāno Otrais atvēra istabas logus, gaisma pa tiem ieplūda tik droši, it kā būtu paradusi diendienā apgaismot šo telpu, tāpat nekur nebija nekādu putek|u vai zirnekļa tīmekļu pēdu — un viss izskatījās tīrs un spodrs, vēl tīrāks un spodrāks nekā kādreizējā bēru dienā, pat tinte pudelītē nebija izžuvusi, rūsa nebija skārusi metāla priekšmetu mirdzošo virsmu, un ēzē, kur Hosē Arkādio savulaik mēdza pārtvaicēt dzīvsudrabu, vēl aizvien gailēja sprikstis. Plauktos rēgojās apskretušā un izbalējušā, saulē iedegušai cilvēka ādai līdzīgā audumā iesietas grāmatas, turpat neskarti glabājās manuskripti. Par spīti tam, ka istaba ilgus gadus bija stāvējusi noslēgta, gaiss tajā šķita svaigāks nekā visā pārējā mājā. Viss bija saglabājies tādā kārtībā, ka vēlāk, kad Ursula pēc vairākām nedēļām iegāja istabiņā ar ūdens spaini un slotu, lai uzmazgātu grīdu, tur nebija ko darīt. Aureljāno Otrais sēdēja, iegrimis kādas grāmatas lasīšanā. Lai gan grāmata bija bez vākiem un arī tās nosaukums nekur nebija atrodams, zēns ar kvēlu aizrautību lasīja stāstus gan par kādu sievieti, kas pie galda ēdusi rīsus tikai pa atsevišķiem graudiņiem, tos uzlasīdama ar kniepadatām, gan par zvejnieku, kas no kaimiņa aizņēmies atsvarus savam tīklam, bet par to vēlāk atlīdzinājis ar zivi, kam vēderā bijis dimants, gan par brīnumlampu,

kas izpildījusi visas cilvēka vēlmes, gan par lidojošo paklāju. Dziļā izbrīnā zēns vaicāja Ursulai, vai viss lasītais taisnība, un viņa to apstiprināja, jo pirms daudziem, daudziem gadiem čigāni uz. Makondo bija atveduši šādas brīnumlampas un tāpat arī lidojošu paklāju.

-  Nelaime tikai tā, viņa nopūtās, ka pasaulē viss pamazītēm iet uz postu un šādas lietas vairs nenotiek.

Izlasījis grāmatu, kurā daudziem stāstiem nebija beigu, jo ne mazums lapu trūka, Aureljāno Otrais ķērās pie manuskriptu atšifrēšanas. Taču izrādījās, ka tas nav izdarāms. Burti tajos atgādināja uz stieples žāvēšanai izkarinātu veļu un vairāk līdzinājās nošu rakstībai nekā parastajam alfabētam. Kādā tveicīgā dienvidū, urbdamies manuskriptos, Aureljāno Otrais sajuta, ka viņš istabā nav viens. Rokas klēpī salicis, pie spoži mirgojošā loga sēdēja Melkiadess. Viņš neizskatījās vecāks par četrdesmit gadiem un bija ģērbies savā senumsenajā vestē un platmalē ar kraukļa spārniem līdzīgajiem atlokiem. Pār bālajiem deniņiem kā tveicē izkususi matu ziede viņam plūda sviedri, un vispār čigāns izskatījās gluži tāds pats, kādu Aureljāno Otrais un Hosē Arkādio Otrais, mazi būdami, viņu bija redzējuši. Aureljāno Otrais Melkiadesu mirklī pazina, jo atmiņas par viņu kā mantojums tika nodotas no paaudzes paaudzē, un zēns tās bija saņēmis no sava vectēva.

-   Sveicināti, Aureljāno Otrais ierunājās.

-   Sveiks, jaunekli, Melkiadess atbildēja.

Kopš šās reizes viņi vairākus gadus sastapās gandrīz katru pēcpusdienu. Melkiadess puisim stāstīja par pasauli un centās nodot senās gudrības, taču atteicās iztulkot manuskriptus. “Nevienam nav jāizdibina to jēga, iekams būs apritējuši simt gadi,” viņš paskaidroja. Aureljāno nekad nevienam par sastapšanos ar Melkiadesu nestāstīja. Taču kādudien viņa slepenā pasaule bezmaz sabruka, jo Ursula ienāca istabā brīdī, kad tur bija arī Melkiadess. Taču viņa čigānu neredzēja.

-   Ar ko tu sarunājies? Ursula jautāja.

-   Ne ar vienu, Aureljāno Otrais atbildēja.

-   Ar tavu vecvectēvu jau bija tāpat, viņa teica. Ari viņš runājās pats ar sevi.

Pa to laiku bija piepildījusies Hosē Arkādio Otrā vēlēšanās redzēt, kā notiek nošaušana. Līdz pat mūža galam viņš atcerēsies sešu vienlaicīgo šāvienu bālganās liesmas atplaiksnu kalnos: sadrūpošo rībienu gaistošās atbalsis, uz nāvi notiesātā sērīgo smaidu un mulsās acis, gan arī to, ka tas vēl arvien stāvēja, taisni izslējies, lai gan asinis šļācēm lējās pār kreklu, un turpināja smaidīt pat tad, kad to atraisīja no staba un ielika ar kaļķiem piepildītā kastē. “Viņš taču vēl ir dzīvs,” Hosē Arkādio Otrais nodomāja. “Viņu apraks dzīvu.” Viss redzētais uz jaunekli atstāja tik dziļu iespaidu, ka viņš kopš tās reizes sāka ienīst karu un visu, kam ar to kāds sakars, taču ne jau redzētās nāvessoda izpildes dēļ, bet gan par baismīgo paradumu nošautos aprakt dzīvus. Neviens tad arī nepamanīja, kad īsti viņš baznīcas tornī sāka skandināt zvanus un cientēvam Antonio Isabelam, Bļaura pēctecim, izpalīdzēja gan dievkalpojumu laikā, gan arī cīņas gaiļu apkopšanā mācitājmājas sētā. Kad to uzzināja pulkvedis Herineldo Markess, viņš jaunekli bargi norāja par šādām kārtīga liberāļa necienīgām izdarībām. “Lieta tāda,” Hosē Arkādio Otrais atbildēja, “ka es laikam būšu kļuvis par konservatīvo piekritēju.” Un pats noticēja, ka tāds ir viņa liktenis. Sašutušais pulkvedis Herineldo visu izstāstīja Ursulai.

-   Tas taču varen jauki, viņa nopriecājās. Lai viņš kļūst par priesteri, varbūt Dieva aizgādība tad ienāktu arī šajā mājā.

Drīz vien kļuva zināms, ka cientēvs Antonio lsabels puisi gatavo pirmajai dievgalda reizei. Apskūdams cīņas gaiļiem skaustus, cientēvs viņam mācīja katķismu. Kamēr abi kopā pa pērkļiem satupināja klukstes, cientēvs savam audzēknim izskaidroja, kāpēc tā atgadījies, ka debesu tēvs otrā dienā pēc pasaules radīšanas nospriedis likt cāļiem izšķilties no olām. Jau tolaik varēja nomanīt,

ka cientčvam sākusies vecuma plānprātība, kas pēc dažiem gadiem paskubināja viņu sacīt, ka pret Dievu saceltajā dumpī droši vien būšot uzvarējis sātans un pats nosēdies debesu tronī, lāču nevienam neatklādams, kas viņš īstenībā ir, lai tādējādi piešūtu bārdu lētticīgiem ļautiņiem. Sava skolotāja drosmīgo atziņu ietekmē Hosē Arkādio Otrais dažu mēnešu laikā tā iedziļinājās teoloģisko gudrību labirintos, ka varēja aiz deguna izvadāt pašu nelabo, vienlaicīgi ne mazākus panākumus gūdams arī gaiļu cīņas viltīgajā mākā. Amaranta viņam uzšūdināja baltu linu drānas uzvalku ar apkaklīti un kravati, nopirka baltas kurpes un ar zelta burtiem izšuva viņa vārdu dižsveces lentē. Divas naktis pirms dievgalda cientēvs Antonio Isabels kopā ar Hosē Arkādio Otro ieslēdzās baznīcas kambarī, lai ar īpašas vārdnīcas palīdzību pieņemtu no viņa grēksūdzi. Iespējamo apgrēcību saraksts bija tik garš, ka vecais draudzes gans, kas bija paradis doties pie miera jau sešos vakarā, krēslā sēdēdams, aizmiga, iekams viņi bija beiguši. Uzdotie jautājumi Hosē Arkādio Otrajam bija īsta atklāsme. Puisis nebrīnījās, kad cientēvs jautāja, vai viņš piekopis netiklību ar kādu sievišķi, un mierīgi varēja atbildēt noliedzoši, bet jutās augstākā mērā pārsteigts, izdzirdējis jautājumu, vai viņš to pašu nav darījis ar kādu dzīvnieku. Maija pirmajā piektdienā viņš pirmo reizi gāja pie dievgalda, taču ziņkāre nemitējās puisi urdīt. Vēlāk viņš par šo jautājumu aprunājās ar vārgulīgo baznīcas kalpotāju Petronio, kas mitinājās dievnama tornī un, kā pasaule melsa, pārtika no sikspārņiem. Petronio viņam atbildēja: “Lieta tāda, ka ir kristīti ļaudis, kas piekopj netiklību ar ēzeļmātēm.” Hosē Arkādio Otrais izrādīja kvēlu ziņkāri un uzmācās ar tik daudz jautājumiem, ka Petronio zaudēja pacietību.

-   Es turp eju otrdienās pa naktīm, viņš atzinās. Ja tu nosolies nepalaist muti, nākamo reizi paņemšu tevi līdzi.

Un patiesi — nākamajā otrdienā Petronio nokāpa no torņa, nesdams koka ķeblīti, par kuru’agrāk neviens nezināja, kādam

īsti nolūkam tas kalpo. Viņš aizveda Hosē Arkādio Otro uz vienu no tuvējiem dārziem. Puisim šīs nakts pastaigas tā iepatikās, ka pagāja ilgāks laiks, līdz viņš atkal sāka parādīties Katarīno iestādē. Viņa mīļākā nodarbība bija gaiļu cīņas. “Aizvāc šos negantniekus kur citur,” Ursula pavēlēja, kad Hosē Arkādio Otrais pirmo reizi pārradās ar saviem brašajiem cīņu gaiļiem. “Jau tā mūsu mājā gaiļi sagādājuši ne mazums bēdu, bet tagad tu vēl tos esi teitan atstiepis.” Neko neiebilzdams, Hosē Arkādio Otrais turpināja gaiļus audzēt pie vecmāmuļas Pilāras Ternēras, kas viņa rīcībā labprāt nodeva visu šim nolūkam nepieciešamo, lai mazdēlu noturētu pie sevis. Drīz vien Hosē Arkādio Otrais gaiļu cīņās lieti izmantoja visas cientēva Antonio Isabela iepotētās izmaņas un ieguva pietiekami daudz naudas, lai ne tikai paplašinātu kauslīgo putnu pulku, bet arī gādātu par savu vīrieša iegribu pienācīgu apmierināšanu. Salīdzinādama viņu šajā laikā ar otru dvīņubrāli, Ursula nevarēja vien nobrīnīties, kā par tik dažādiem cilvēkiem kļuvuši zēni, kas bērnībā bija tikpat kā viena būtne. Taču šai neizpratnei nebija ilgs mūžs, jo visai drīz arī Aureljāno Otrais sāka uzrādīt izlaidības un dīkdienības iezīmes. Kamēr viņš dienas pavadīja, ieslēdzies Melkiadesa istabā, Aureljāno Otrais bija sevī iegremdējies — gluži tāds pats, kāds jaunībā bijis pulkvedis Aureljāno Buendija. Taču neilgi pirms Neerlandes līguma noslēgšanas nejaušs gadījums puisi izrāva no atšķirtības, kādā viņš līdz šim bija dzīvojis, un nolika vaigu vaigā ar dzīves īstenību. Kāda jauna sieviete, kas staigāja apkārt, pārdodama, biļetes akordeona izlozei, vienu dienu viņu ļoti mīļi sveicināja. Aureljāno Otrais par to nemaz nebija pārsteigts, jo bieži atgadījās, ka viņu sajauc ar dvīņubrāli Taču noskaidrot šo pārpratumu viņš nesteidzās pat tad, kad meitene mēģināja viņa sirdi atmaidzināt ar šņukstiem, un arī tad ne, kad tā viņu beidzot aizveda uz savu istabu. Pēc pirmās sastapšanās meitenei pret viņu uzradās tik maigas jūtas, ka tā sāka blēdīties ar izlozes biļetēm, lai palīdzētu viņam laimēt

akordeonu. Pēc pāris nedēļām Aureljāno saprata, ka meiča pārmaiņus guļ gan ar viņu, gan ar brāli, domādama, ka dara to ukai ar vienu vīrieti. Aureljāno Otrais arī tagad ne tikvien nesteidzās situāciju noskaidrot, bet darīja visu, lai šādu stāvokli paildzinātu. Melkiadesa istabā viņš vairs nerādījās, bet pēcpusdienas cēlienus pavadīja pagalmā, mācīdamies pēc dzirdes spēlēt akordeonu, par spīti Ursulas iebildumiem, jo Buendiju mājā bija sēras, turklāt viņa akordeonu uzskatīja par klaidoņu mūzikas instrumentu, kuru pieklātos spēlēt vien Fransisko Vīrišķa pēctečiem. Tomēr Aureljāno Otrais kļuva par akordeona spēles virtuozu un turpināja tāds būt arī vēlāk, kad viņš jau bija precējies, audzināja bērnus un vispār tika uzskatīts par vienu no cienījamākiem vīriem Makondo pilsētā.

Gandrīz divus mēnešus viņš meiču dalīja ar savu brāli. Aureljāno Otrais izsekoja abus mīlniekus, lai izjauktu viņu plānus, un, kad bija pārliecinājies, ka šovakar brālis pie kopīgās mīļākās neieradīsies, pats devās turp. Kādu rītu viņš atklāja, ka ir saslimis, bet divas dienas vēlāk atrada brāli mazgātavā pie kādas sijas raudam sūras asaras. Tad viņš visu uzminēja. Brālis atzinās, ka meiča viņu padzinusi tāpēc, ka viņš to aplaidis — viņas vārdiem runājot — ar netikumīgā dzīvē iegūtu nelāgu slimību. Tāpat brālis pastāstīja, ka viņu ārstējot Pilāra Ternēra. Arī Aureljāno slepenībā sāka skaloties ar dezinficējošiem un diurētiskiem šķīdumiem. Pēc pāris mēnešu ilgām slepenām ciešanām abi brāļi izveseļojās. Flosē Arkādio Otrais pie bijušās mīlnieces vairs neatgriezās, bet Aureljāno Otrais izlūdzās piedošanu un palika pie viņas līdz pat nāves stundai.

Sievieti sauca Petra Kotesa. Viņa bija ieradusies Makondo, kad vēl plosījās karš, kopā ar savu nejauši apprecēto vīru, kas nodarbojās ar loterijas izložu rīkošanu. Kad vīrs nomira, Petra turpināja šo pasākumu. Viņa bija tīrīga un jauniņa mulate ar dzeltenām mandeļveida acīm, kas meitenes sejai piešķīra panteras pikto izskatu, taču sirds Pfetrai bija maiga, tāpat viņai jo

izcilā mērā piemita visi mīlai nepieciešamie dotumi. Kad Ursula uzzināja, ka Hosē Arkādio Otrais kļuvis par cīņas gaiļu audzētāju, bet Aureljāno Otrais spēlē akordeonu savas piegulētājas sarīkotajās dzīrēs, viņa aiz kauna nezināja, kur dēties. Likās — abos mazmazdēlos uzkrājušies visi dzimtas trūkumi un ne kripatiņas no tas tikumiem. Un tad viņa apņēmās nekad vairs nepieļaut, ka ģimenē kādam dotu Aureljāno vai Hosē Arkādio vardu. Bet, kad Aureljāno Otrajam uzradās pirmais dēls, Ursula neuzdrošinājās iebilst pret tam doto vārdu.

-   Labi, lai arī viņš saucas par Hosē Arkādio, Ursula piekrita, bet tikai ar vienu noteikumu: bērnu audzināšu es.

Ursulai jau bija simt gadu, un kataraktas dēļ acu gaisma viņai kļuva aizvien vājāka, tomēr viņa bija saglabājusi neskartu savu sparu, rakstura viengabalainību un prāta līdzsvarotību. Ursula bija pārliecināta, ka neviens nav piemērotāks par viņu, lai uzaudzinātu visiem tikumiem apveltītu vīru, kas beidzot atjaunotu dzimtas cieņu, vīru, kam svešs būtu karš, gaiļu cīņas, izlaidīgi meitieši un neprātīgi pasākumi, jo, pēc viņas domām, tieši šīs četras nelaimes bija novedušās pie dzimtas pagrimuma. “Šitenais puisītis būs priesteris,” viņa svinīgi paziņoja. “Un, ja vien Dieviņš man vēl dos mūža dienas, viņš kļūs par pāvestu.” Šie vārdi izraisīja smieklus ne tikai guļamistabā, kur tie tika sacīti, bet visā mājā, kur bija sapulcējušies Aureljāno Otrā trokšņainie draugi. Un karš, kuru ļaudis bija izmetuši nelādzīgo, atmiņu grabažu kambarī, sevi uz mirkli atgādināja tikai ar šampanieša korķu paukšķiem.

-   Uz nākamā pāvesta veselību, Aureljāno Otrais uzsauca tostu.

Visi ielūgtie viesi tam piebalsoja. Bet pēc tam namatēvs spēlēja akordeonu, gaisā lidoja raķetes un ļaudīm par prieku tika izsaukti bundzinieki. Šampanieša apskurbinātie viesi rītausmā nokāva sešas teles un izlika tās uz ielas sapulcējušos ļaužu bara pacienāšanai. Neviens to neņēma ļaunā. Kopš Aureljāno Otrais

bija uzņēmies rūpēties par māju, šādas dzīres kļuva par parastu parādību pat tad, ja tām nebija tik dibināta iemesla kā pāvesta piedzimšana. Nedaudz gados bez jebkādas piepūles, pateicoties nkai nejaušai veiksmei, Aureljāno Otrais, kura mājdzīvnieki vairojās pārdabiskā straujumā, bija iedzīvojies mantā un kļuvis par vienu no turīgākajiem vīriem visā apkaimē. Viņa ķēves dzemdēja trīnīšus, vistas dēja divreiz dienā, cūkas uzbarojās tik ātri, ka tāda nevaldāma audzelība citādi nebija izskaidrojama kā tikai ar burvestības māku. “Ietaupi tagad nebaltai dienai,” Ursula pamācīja savu neprātīgo mazmazdēlu. “Mūždien tev tāda laime nesmaidīs.” Taču Aureljāno Otrais nepiegrieza vecvecmāmuļas vārdiem nekādu vērību. Jo vairāk šampanieša pudeļu viņš atkorķēja, lai apdzirdītu savus draugus, jo nevaldāmāk vaislojās viņa lopiņi un arvien stingrāk viņā iesakņojās pārliecība, ka šim labklājības uzplaukumam nav nekāda sakara ar paša rīcību, bet par to jāpateicas viņa piegulētajai Petrai Kotesai, kuras mīla spēja iekveldināt visu dzīvo radību. Aureljāno Otrais bija nešaubīgi pārliecināts, ka tieši tā ir viņa veiksmes īstais cēlonis, un tālab gādāja, lai Petra Kotesa aizvien būtu ganāmpulku tuvumā. Pat tad, kad viņš jau bija precējies un viņam uzradās bērni, Aureljāno Otrais ar savas sievas Fernandas atļauju turpināja satikties ar Petru. Par savam vectēvam un tēvam līdzīgu raženu vīru nobriedušajam Aureljāno Otrajam piemita līksms dzīvesprieks un neatvairāma pievilcība, ar ko viņa priekšteči nevarēja lepoties, taču daudz laika saviem mājdzīvniekiem veltīt viņš nespēja. Tomēr pietika jau ar to, ka viņš pa aplokiem un laidariem izvadāja Petru Kotesu vai kopā ar viņu devās izjādē pa saviem zemes īpašumiem, lai visus ar viņa piederības zīmēm iededzinātos dzīvniekus pārņemtu nevaldāms vaislības neprāts.

Kā visam labajam, kas viņu ilgajā mūžā pieredzēts, arī šās nerimtīgi pieaugošās bagātības pirmsākums bija meklējams nejaušībā. Līdz pat kara beigām Petra Kotesa bija pārtikusi no tā, ko nopelnīja, pārdodama loterijās biļetes, un arī Aureljāno Otrais

tad palaikam sarīkoja šādas izlozes, lai mazlietiņ patukšotu Ursulas naudas zutni. Viņi abi bija gluži vulgārs pārītis, kam nebija citu raižu kā vien katru nakti — pat aizliegtajās reizēs — līdz pat gaismas svīdumam meņģēties pa gultu. “Šis meitietis iedzīs tevi postā,” Ursula kliedza savam mazmazdēlam, redzēdama viņu kā mēnessērdzīgu pārrodamies mājās. “Viņa tevi tā apsēdusi, ka vienu dienu tevi saraus čokurā vēdera graizes un tu varēsi vāļāties gultā, krupi uz punča uztupinājis.” Hosē Arkādio Otrais par savu pārinieku bija uzzinājis tikai ar lielu nokavēšanos un brāļa degsmi nespēja izprast. Viņš Petru Kotēšu atcerējās kā gluži parastu, gultā visai palaisku sievišķi, kam mīlas mākslā nav itin nekādu dotumu. Nedzirdīgs pret visām Ursulas žēlabām un brāļa zobgalībām, Aureljāno Otrais lauzīja galvu vien par to, kur tikt pie tāda darba, kas viņam dotu iespēju savai mīlniecei sagādāt māju, lai kādu nakti neprāta kaislē tur nobeigtos kopā ar viņu — virs vai arī zem viņas. Kad pulkvedis Aureljāno Buendija, vecumdienu rāmās pievilcības valdzināts, beidzot atkal atvēra savu zeltkaļa darbnīcu, Aureljāno Otrais nosprieda, ka zelta zivtiņu izgatavošanai vajadzētu būt ienesīgai nodarbei. Daudz stundu viņš pavadīja mazā kambarīša karstumā, noskatīdamies, kā cietās metāla plāksnītes, ko pulkvedis apstrādāja gluži neaptveramā, tikai dzīves pieviltam cilvēkam raksturīgā pacietībā, maz pamazām pārvēršas zelta zvīniņās. Taču šis darbs viņam šķita tik apnicīgs un atmiņas par Petru Kotesu bija tik satraucošas un neatlaidīgas, ka pēc trim nedēļām Aureljāno Otrais no darbnīcas pazuda. Tieši šajā laikā viņš Petrai Kotesai bija nodevis izlozēšanai trušus. Dzīvnieciņi vairojās un auga tik strauji, ka Petra Kotesa tikai ar pūlēm paspēja pārdot loterijas biļetes. Aureljāno Otrais sākumā nepiegrieza vērību satraucošajam trušu skaita pieaugumam. Bet kādu nakti, kad pilsētā jau neviens pat klausīties vairs negribēja par trušu izlozi, viņš aiz sienas pagalmā izdzirdēja savādu kņadu. “Nebaidies,” Petra Kotesa viņam teica. “Tie ir truši.”

I »/.ivnieku saceltās jezgas iztraucēti, viņi vairs neaizmiga. No rīta Aureljāno Otrais pavēra durvis un redzēja, ka ausmas mirdzumā viss pagalms ir nosegts ar zilganu paklāju, Petra Kotesa smējās kā kutināta un nevarēja noturēties, nepazobojusies par viņu.

-   Tie ir tikai šajā naktī piedzimušie, viņa paskaidroja

-   Kādas šausmas! Aureljāno Otrais iesaucās. Bet kāpēc tu nepamēģini ar govīm?

Pēc dažām dienām, gribēdama atbrīvot pagalmu, Petra Kotesa apmainīja trušus pret govi, kas divus mēnešus vēlāk atnesās, dzemdēdama trīnīšus. Un tā tas sākās. Aureljāno Otrais vienā grābienā kļuva par zemes gabalu un ganāmpulku īpašnieku un tikai ar pūlēm spēja paplašināt pārpildītos zirgu staļļus, govju un cūku kūtis. Tas bija neprātīgs uzplaukums, par kuru Aureljāno Otrajam pašam nāca smiekli. Lai ļautu izlādēties savai līksmajai omai, viņš, jokus plēsdams, pasāka visādi ālēties. “Raujiet vaļā, gotiņas, dzīve ir īsa!” viņš auroja. Ursula nevarēja tikt gudra, ar kādiem pesteļiem mazmazdēls noņemas, ja vien nav kļuvis par laupītāju vai zirgu zagli, un ik reizi, kad viņš tāpat prieka pēc atkorķēja šampanieša pudeli, lai dārgā dzēriena putas izlietu sev uz galvas, pikti strostēja viņu par izšķērdību. Tas Aureljāno Otrajam tā apnika, ka viņš, kādu rītu atgriezies visai pacilātā noskaņojumā, sameklēja naudas lādi, klīstera podu un sareni un, pilnā rīklē izbrēkdams Fransisko Vīrišķa senās dziesmas, visu māju no iekšienes un ārpuses no apakšas līdz augšai aplīmēja ar naudas zīmēm. Veclaicīgā celtne, kas kopš tiem laikiem, kad šurp tika atgādāta pianola, aizvien bija balti krāsota, tagad izskatījās pēc jocīgas mošejas. Ursula šķendējās, mājnieki klaigāja, uz ielas skaļi gavilēja ļaužu bari, kas bija saskrējuši, lai redzētu šo neprātīgas izšķērdības cildinājumu, bet Aureljāno Otrais beidza savu darbu, ar naudas zīmēm aplipinādams māju no fasādes līdz pat virtuvei, bešā neatstādams arī mazgātavas telpas un guļamistabu ārējās sienas, bet pēc tam pāri palikušo naudu izmeta pagalmā. ’

-  Tā, viņš noteica, ceru, ka neviens no šās mājas iemītniekiem man vairs neieminēsies par naudu.

Viņa vārdi piepildījās. Ursula lika nokasīt uzlīmētās naudas zīmēs, kas vietumis nāca nost tikai ar paprāviem apmetuma gabaliem, bet māju pēc tam atkal nokrāsoja baltu. “Dieviņ mīļais!” viņa lūdzās. “Padari mūs atkal par tādiem pašiem nabagiem, kādi mēs bijām, dibinot šo pilsētu, lai tikai mums nebūtu viņā saulē jāatbild par tik negantu mantas izšķiešanu!” Ursulas lūgums rika uzklausīts — tikai gluži pretējā nozīmē. Viens no strādniekiem, kuri sienas attīrīja no tur salipinātās naudas, netīšām pagrūda milzīgu svētā Hosē ģipša tēlu, ko pēdējos kara gados kādi svešinieki bija atstājuši Buendiju mājā. Tēls krizdams saplīsa, un tad izrādījās, ka tas pilns ar zelta naudu. Neviens skaidri neatcerējās, kurš īsti bija šurp atgādājis svētā tēlu. “To atstiepa trīs vīri,” tikai Amaranta zināja paskaidrot. “Viņi man lūdza atļauju atstāt statuju šeit, kamēr pāries lietus. Es teicu, lai to noliek šajā kaktā, citādi kāds tai varētu uzgrūsties. Viņi ļoti piesardzīgi tā arī izdarīja, un kopš šā laika svētais atrodas mūsu mājā, jo neviens nekad vairs nav to meklējis.” Ursula pēdējā laikā tēla priekšā bija sākusi nolikt pa svecei un tur nomesties uz ceļiem, nenojauzdama, ka pielūdz nevis svēto mocekli, bet gan divsimt kilogramus zelta. Ar lielu novēlošanos atklājusi, ka, pati to negribēdama, atkritusi pagānismā, Ursula pavisam apjuka. Nicīgi saslaucījusi prāvo zelta gubu, viņa sabēra monētas trīs brezenta maisos un apraka kādā slepenā vietā, jo nešaubījās, ka agrāk vai vēlāk nepazīstamie vīrieši ieradīsies zeltu atprasīt. Daudz vēlāk, savos vārguma gados, Ursula aizvien mēdza iejaukties sarunās ar svešiem ceļa gājējiem, kas tomēr jo lielā skaitā apmetās viņu mājā, apvaicādamās, vai kāds no tiem kara laikā nav šeit atstājis svētā Hosē tēlu uzglabāšanai līdz lietus perioda beigām.

Pārticība, kas tā satrauca Ursulu, tolaik bija parasta parādība. Makondo peldēja brīnumainā pārpilnībā — tikpat kā

niere raukos. No māliem sakleķētās un ar meldriem apjumtās mājeles aizvietoja ķieģeļu nami ar koka aizvirtņiem un cementa kloniem, kas pēc pulksten diviem pēcpusdienā labāk pasargāja no svilinošās tveices. No apmetnes, ko savulaik tika dibinājis Hosē Arkādio Buendija, pāri palikuši bija tikai apputējušie mandeļkoki, spītēdami visiem laika pārbaudījumiem, kā arī upe ar dzidro ūdeni, kuras aizvēsturiskos klints bluķus tomēr bija saskaldījuši akmeņkaļu neprātīgie veseri, kad Hosē Arkādio Otrajam bija uzradusies iedoma attīrīt upes gultni, lai pa to uzsāktu regulāru kuģniecības satiksmi. Tā bija tik neprātīga ideja, ka to varbūt varēja salīdzināt tikai ar viņa vecvectēva dīvainajiem pasākumiem, jo klinšainā gultne un daudzās krāces bija nepārvarams šķērslis jebkurai satiksmei pa upi no Makondo līdz jūrai. Taču Hosē Arkādio Otrais pēkšņā neparastas drosmes uzplūdā ietiepīgi pieķērās šim projektam. Nekad agrāk viņš nebija izrādījis ne mazākās iztēles pazīmes. Izņemot paviršo piedzīvojumu ar Petru Kotesu, viņam nebija arī nekādu sakaru ar sievietēm. Ursula viņu uzskatīja par nenozīmīgāko no visiem Buendiju dzimtas locekļiem tās pastāvēšanas vēsturē, jo viņš nebija spējīgs gūt kaut cik izcilākus panākumus pat gaiļu cīņās. Bet tad kādudien pulkvedis Aureljāno viņam bija pastāstījis par spāņu galjonu, kas uzsēdusies sēklī divpadsmit kilometru no jūras krasta un kuras satrunējušo skeletu kara laikā viņš redzējis pats savām acīm. Šis nostāsts, kas daudziem ilgu laiku bija šķitis tikai fantastiska leģenda, Hosē Arkādio Otrajam kļuva par atklāsmi. Izsolē pārdevis savus gaiļus, viņš nolīga algādžus, sagādāja instrumentus un ķērās pie neparastā darba, lai saskaldītu akmeņus, raktu kanālus, nolīdzinātu krāces un apvaldītu pat ūdenskritumu. “Tas viss man jau zināms,” Ursula kurnēja. “Tā vien rādās, ka laiks griezies pa apli un mēs atkal esam nonākuši tur, kur kādreiz tikām sākuši.” Kad Hosē Arkādio Otrajam likās — upe ir padarīta kuģojama, viņš brālim iesniedza līdz pēdējiem sīkumiem izstrādātas aplēses, un AureljānO Otrais viņam deva pasākuma

īstenošanai nepieciešamo naudu. Pēc tam Hosē Arkādio Otrais uz ilgāku laiku pazuda. Ļaudis jau sāka melst, ka viņa plāns iegādāties kuģi nebūs bijis nekas cits kā vien triks, lai brālim izmānītu naudu, bet tad pēkšņi izplatījās ziņa, ka pilsētai tuvojoties kāda savāda barža. Makondo iedzīvotāji, kas jau sen bija aizmirsuši Hosē Arkādio Buendijas grandiozos plānus, steidzās uz upmalu un ar neticības aizmiglotām acīm ieraudzīja pirmo un pēdējo kuģi, kas jebkad piestājis Makondo pilsētā. Patiesībā tas nebija nekas cits kā baisas koka plosts, ko, garās virvēs iesietu, pa krastu iedami, vilka divdesmit vīri. Tā priekšgalā, acīm pašapmierinājumā spulgojot, stāvēja Hosē Arkādio Otrais un vadīja sarežģīto pietauvošanās manevru. Turpat viņam blakus, zem spilgtiem saulessargiem no svelmes patvērušās, zibsnīja bariņš varen greznu dāmu. Plecos tām bija uzmestas greznas šalles, vaigi koši nokrāšļoti, matos sasprausti dabiski ziedi, uz rokām saliktas čūskveida aproces, bet mutē ar briljantiem rotāti zobi. Baisas koka plosts bija vienīgais kuģošanas līdzeklis, ar kuru Hosē Arkādio Otrajam bija izdevies, turklāt tikai vienu vienīgu reizi, pret straumi atbraukt uz Makondo, taču viņš nekad neatzina, ka viņa pasākums būtu sabrucis, bet taisni otrādi — uzskatīja to par izcilu cilvēka gribas sasniegumu. Ar brāli norēķinājies līdz pēdējam grasim, viņš drīz vien atgriezās pie ierastās nodarbes ar cīņas gaiļiem. Vienīgais šās neveiksmīgās ieceres paliekamais rezultāts bija jauninājumu dvesmas, ko atveda no Francijas šurp atklīdušās dāmiņas. Viņu izcilā prasme mainīja ierastās mīlas izdarības, tāpat padziļinātās sabiedriskās uzvedības prasības nolīdzināja līdz ar zemi novecojušo Katarīno iestādi, pārvērzdamas ielu, kur tā bija atradusies, par līksmu gadatirgu ar krāsainām japāņu laterniņām un sērīgu ilgu pilnām leijerkastu melodijām. Un tieši pēc šo franču dāmu ierosmes tika sarīkots asiņainais karnevāls, kas uz trim dienām visu Makondo iegrūda neprāta skurbā, pie kura paliekamajām sekām var pieskaitīt gan tikai Aureljāno Otrā iepazīšanos ar Fernandu del Karpio.

Remēdiosa Daiļā tika ievēlēta par karnevāla karalieni. Ursula, kuru mazmazmeitas ārkārtējais daiļums aizvien šausmināja, to nespēja aizkavēt. Līdz šim viņa meitenei nebija ļāvusi rādīties uz ielas, izņemot gājienus uz baznīcu Amarantas pavadībā un katrā ziņā seju aizsedzot ar melnu mantiļu. Pat visbezdievīgākie vīrieši, kas mēdza pārģērbties par garīdzniekiem, lai Katarīno iestādē sarīkotu zaimojošus dievkalpojumus, sāka nākt 11/ baznīcu — gan tikai ar nolūku kaut vai uz mirkli ieraudzīt Remēdiosas Daiļās seju, kuras teiksmainais skaistums godbilīgās izbailēs tika daudzināts jau malu malās pa visu klajieni. Taču pagāja ilgs laiks, līdz vīriem tas izdevās, un pat tad būtu bijis labāk, ja šāda izdevība nekad nebūtu gadījusies, jo lielākā daļa no viņiem pēc tam nekad vairs mierīgi nevarēja gulēt. Bet svešzemnieku jauneklis, šo iespēju viņiem sagādājis, uz laiku laikiem zaudēja prāta skaidrību un neglābjami iestiga neķītrību un posta slīkšņā, līdz pēc daudziem gadiem, uz sliedēm apgūlušos, nakts vilciens viņu sabrauca. Kopš brīža, kad jauneklis bija parādījies baznīcā, ģērbies zaļa velvetona uzvalkā un izšūdinātā vestē, neviens nešaubījās, ka viņš, Remēdiosas Daiļās burvības valdzināts, ieradies no tālienes, varbūt pat no kādas nezināmas svešzemju pilsētas. Viņš bija tik skaists un elegants, tādas līdzsvarotas cieņas un pārākuma apgarots, ka Pjetro Krespi viņam līdzās būtu šķitis nelaikā piedzimis vārgulis, un daudzas sievietes ar sapīkuma vīpsnu nomurmināja, ka patiesībā šo jaunekli vajadzētu nosegt ar mantiļu. Makondo pilsētā jauneklim paziņu nebija. Viņš parādījās agri svētdienu rītos kā pasaku princis zirgā ar samta seglu paklāju un sudraba piešiem un tūlīt pēc dievkalpojuma pazuda no pilsētas.

Viņa klātienei baznīcā bija tāds spēks, ka jau kopš pirmās reizes visi nosprieda, ka starp svešo jaunekli un Remēdiosu Daiļo izraisījusies klusa un saspringta divcīņa, noslēgts slepens līgums, uzradies neatsaucams izaicinājums, kura augstākais kāpinājums varēja būt ne tikai mīla, b’et pat nāve. Sestajā svētdienā

jauneklis ieradās ar dzeltenu rozi rokā. Kājās stāvēdams noklausījies dievkalpojumu, kā viņš vienmēr mēdza darīt, jauneklis tā beigās nostājās Remēdiosai ceļā un pasniedza meitenei rozi. Viņa to saņēma ar tik dabisku rokas kustību, it kā šo pagodinājumu būtu paredzējusi, uz mirkli atsedza seju un ar smaidu pateicās. Tas bija viss, ko izdarīja Remēdiosa Daiļā. Taču ne tikai svešajam jauneklim, bet arī visiem pārējiem vīriešiem, kam pagadījās liktenīgā priekšrocība skatīt viņas seju, šis mirklis kļuva par mūžību.

Kopš šīs reizes jauneklis sāka ierasties pie Remēdiosas Daiļās loga ar orķestri, kas dažkārt tur spēlēja līdz pat rītausmai. Nelaimīgajam mīlētājam sirsnīgu līdzjūtību izrādīja vien Aureljāno Otrais, mēģinādams sašķobīt viņa neatlaidību. “Nezaudējiet veltīgi laiku,” viņš jauneklim kādu vakaru teica. “Šās mājas meitieši ir ietiepīgāki par ēzeļmātēm.” Aureljāno Otrais piedāvāja jauneklim savu draudzību, uzaicināja pie sevis izpeldēties šampanietī, nopūlējās viņam ieskaidrot, ka Buendiju dzimtas sievietēm visām ir akmens sirdis, taču nespēja satricināt viņa apņēmību. Pulkvedis Aureljāno Buendija, kuru nebeidzamā nakts muzicēšana bija novedusi līdz izmisumam, piedraudēja mīlētāju no viņa kaisles izārstēt ar pistoles palīdzību. Nekas nespēja jaunekli ietekmēt, līdz viņš nokļuva dziļā morālā pagrimumā. No stalta un nevainojama kavaliera viņš pārvērtās nožēlojamā skrandainī. Ļaudis melsa, ka mīlētājs atteicies no varas un bagātības savā tālajā dzimtenē, lai gan patiesībā par viņa izcelsmi nekas nebija zināms. Viņš pārvērtās kašķīgā strīdniekā un krogus kauslī, kas rītausmā nereti pamostas Katarīno iestādē, savos netīrumos izvārtījies. Pats skumjākais jaunekļa traģēdijā bija tas, ka Remēdiosa Daiļā pret viņu bija dziļi vienaldzīga pat tad, kad viņš baznīcā parādījās, izgreznojies kā princis. Dzelteno rozi viņa bija pieņēmusi bez jebkādas divkosīgas klīrības, vien šis neparastās izrīcības iepriecināta, un melno mantiju pacēlusi tikai tādēļ, lai labāk saredzētu viņa seju, nevis parādītu savējo.

Patiesībā Remēdiosa Daiļā bija būtne ne no šīs pasaules, k.id viņa jau bija diezgan paaugusi meitene, mātei vēl vajai Izeja viņu apmazgāt un apģērbt, un pat tad, kad Remēdiosa |.iii pati spēja sevi apkopt, tomēr vēl bija nepieciešams viņu uzraudzīt, lai tā ar savos izkārnījumos iemērcētu sprungulīti nezīmētu uz sienām ķiņķēziņus. Divdesmit gadu vecumā Rcmētliosa Daiļā vēl nebija iemācījusies lasīt un rakstīt, tāpat neprata i ikoties ar galda piederumiem un staigāja pa māju pilnīgi kaila, |o viņa ciest nevarēja jebkādus vispārēju pieņēmumu uzliktus ierobežojumus. Kad apsardzes jaunais virsnieks meitenei atklāja mīlestību, viņa to noraidīja vienkārši tāpēc, ka bija pārsteigta par kaut ko tik frivolu. “Ir nu gan vientiesis,” viņa teica Amarantai, “saka — manis dēļ vai mirstot, it kā es būtu kādas vēdergraizes.” Kad jauno virsnieku patiesi atrada mirušu pie viņas loga, Remēdiosa Daiļa apstiprināja savu sākotnējo spriedumu.

-   Redziet nu, viņa teica. Galīgi prātiņš izčibējis. Likās — pārdabiska gaišredzība ļautu viņai saskatīt lietu būtību bez jebkādas ārējas čaulas noseguma. Tā vismaz teica pulkvedis Aureljāno Buendija, jo, pēc viņa domām, Remēdiosa Daiļā nekādā ziņā nebija garīgi atpalikusi, kā sprieda citi, bet gluži pretēji. “Noskatoties uz viņu, liekas, ka divdesmit kara gadu nemaz nebūtu bijis,” viņš mēdza sacīt. Bet lirsula savukārt pateicās Dievam, ka tas ģimenei dāvājis tik vienreizēji šķīstu būtni, taču vienlaikus uztraucās par meitenes ārkārtējo skaistumu, jo tas viņai šķita pretrunīga dotība, it kā velnišķīgas, šķīstumā ieslēptas lamatas. Tālab arī viņa Remēdiosu Daiļo pūlējās nošķirt no pasaules un pasargāt no visiem zemes virsū sastopamiem kārdinājumiem, nemaz nenojauzdama, ka meitene jau kopš mātes klēpja nodrošināta pret jebkuru pavedinājumu. Nekādā ziņā Ursula negribēja pieļaut, ka tādā velnišķīgas izlaidības zaņķī, kāds, viņasprāt, bija karnevāls, meitene tiktu ievēlēta par skaistuma karalieni. Bet Aureljāno Otrais, kuru bija apsēdusi iedoma tajā parādīties tīģera ietērpā, mājā atveda cientēvu Antonio Isabelu,

lai tas Ursulai ieskaidrotu — karnevāls nav nekādi pagānu svētki, bet gan patiesi katoliska tradīcija. Tādējādi pierunāta, Ursula beidzot, lai gan zobus sakodusi, tomēr piekrita Remēdiosas Daiļās kronēšanai par karnevāla skaistuma karalieni.

Ziņa, ka Remēdiosa Daiļā kļūs par festivāla valdnieci, dažu stundu laikā izplatījās jau viņpus klajienes robežām. Kad šī vēsts sasniedza apvidus, kur par meitenes vienreizējo skaistumu nekas nebija zināms, aprindas, kam Buendiju uzvārds vēl aizvien bija dumpju un nemieru simbols, sāka uztraukties. Taču šīm bažām nebija nekāda pamata. Ja šajā laikā kādu varēja uzskatīt par gluži nekaitīgu cilvēku, tad tāds bija vecais, dzīvē rūgtu vilšanos pieredzējušais pulkvedis Aureljāno Buendija. Arvien vairāk un vairāk viņš zaudēja jebkādu saskari ar tautas ikdienas īstenību. Viņš dzīvoja, noslēdzies savā darbnīcā, un vienīgā saikne ar pārējo pasauli viņam bija tirgošanās ar paša izgatavotajām zelta zivtiņām. Kāds no viņa agrākās apsardzes kareivjiem, palicis pulkveža dienestā, staigāja pa klajienes apdzīvotajām vietām, pārdodams zelta zivtiņas, bet pēc tam, ar iegūto naudu mājās atgriezies, pastāstīja dzirdētos jaunumus. Piemēram, ka konservatīvo valdība ar liberāļu atbalstu pārveidojot kalendāru tādējādi, lai katrs prezidents paliktu amatā simt gadu. Ka beidzot apstiprināts konkordāts ar Svēto Krēslu un no Romas ieradies kardināls ar dimantiem greznotu kroni un tīra zelta troni, bet liberāļu ministri likuši sevi nofotografēt viņa priekšā, ceļos nometušies, tā zīmoggredzenu skūpstot. Ka galvaspilsētā ieradušās spāņu teātra trupas primadonnu ģērbtuvē nolaupījuši vīrieši maskās, bet nākamo svētdien tā plika dejojusi republikas prezidenta vasaras rezidencē. “Nerunā ar mani par politiku,” pulkvedis teica bijušajam kareivim. “Mūsu darbs — pārdot zivtiņas.” Kad Ursula uzzināja pilsētā izplatījušās valodas, ka pulkvedis Aureljāno Buendija neinteresējoties par stāvokli valstī tāpēc, ka viņš, savā darbnīcā strādādams, stāvus kļūstot bagāts, viņa tikai pasmējās. Ar savu praktiski ievirzīto saprātu viņa nekādi

nespēja izprast, kāda jēga Aureljāno nodarbībai, jo viņš pret zivtiņām iemaina zelta naudu, bet tad to atkal pārvērš zivtiņās — un tā bez sava gala, un, jo vairāk zivtiņu viņš pārdod, jo vairāk viņam jāstrādā, lai neapstātos šā burvju ap|a izmisīgais riņķojums. Patiesību sakot, viņu ne mazākā mērā neinteresēja peļņa, bet vienīgi darbs. Lai zivtiņas noklātu ar zvīņām, citu pie citas sakārtojot niecīgās zelta plāksnītes, tām acīs iestiprinātu sīciņus rubīnus, saplacinātu metālu žaunām un pielāgotu atbilstīgas astes spuras, vajadzēja strādāt ar tik neatlaidīgu vērību, ka viņam nepalika neviena brīva mirkļa, kad atcerēties karu un ar to saistīto vilšanos. Filigrānā precizitāte prasīja tādu uzmanības sasprindzinājumu, ka viņš īsā laika sprīdī novecoja straujāk nekā visos ilgajos kara gados, no sēdēšanas salīkušā stāvoklī sakumpa, darbs ar sīkajām detaļām sabojāja viņa redzi, toties nepielūdzama nepieciešamība koncentrēties viesa viņā dziļu dvēseles mieru. Pēdējo reizi ar karu saistīto jautājumu kārtošanā pulkvedis tika iesaistīts, kad pie viņa ieradās veterānu grupa no abām agrāk karojošām partijām, lai lūgtu viņa palīdzību; paātrināt mūža pensiju piešķiršanu, kuras gan bija apsolītas, taču solījuma izpilde nevirzījās uz priekšu. “Aizmirstiet tās,” viņš veterāniem teica. “Es no pensijas atteicos, lai man nevajadzētu mocīties, to gaidot līdz pat nāves stundai.” Sākumā agrīnās pievakarēs pie viņa vēl mēdza iegriezties pulkvedis Herineldo Markess, un abi tad nosēdās pie ārdurvīm, lai kopīgās atcerēs pakavētos pagātnē. Taču Amaranta nespēja paciest atmiņas, ko izsauca šis sagurušais vīrietis, ko viņa plikpaurainība šķita iegrūdusi pāragra vecuma bezdibenī. Viņa pulkvedi Herineldo Markesu tik ilgi spīdzināja ar nepelnītu nevērību, līdz viņš parādījās aizvien retāk un retāk, ierazdamies tikai sevišķos gadījumos, bet tad viņu ķēra paralīze un viņš pazuda uz visiem laikiem. Noslēdzies un nerunīgs, nejūtīgs pret ļaunā dzīvīguma dvesmām, kas caurstrāvo visu māju, pulkvedis Aureljāno nez vai atskārta, ka mierīgu vecumdienu noslēpums nav nekas cits kā ar vientulību noslēgts godīgs līgums. Pēc nemierīgā miegā pavadītas nakts viņš cēlās pulksten piecos, virtuvē izdzēra savu ierasto tasi melnas kafijas, dienu pavadīja, ieslēdzies darbnīcā, bet pulksten četros pēcpusdienā, ķeblīti līdzi vilkdams, aizklumburoja pa galeriju līdz ārdurvīm, nepiegriezdams vērību ne rožu ziedu ugunsgrēkam, ne rēnajam debesu mirdzumam, ne pašlepnajai Amarantai, kuras urdīgais nemiers šajās novakares stundās bija tikpat skaidri samanāms kā kūsājoša ūdens burzguļošana čuguna katlā, un sēdēja pie tām, līdz viņu aizdzina uzmācīgie moskīti. Paretam kāds no garāmgājējiem iedrošinājās traucēt viņa vientulību.

-   Kā klājas, pulkvedi? viens otrs mēdza apjautāties.

-   Tāpat vien sēžam, pulkvedis Aureljāno Buendija atbildēja. Sēžam un gaidām, kad parādīsies mūsu bēru gājiens.

Tātad zināmās aprindās uzradušās bažas par viņa vārda pieminēšanu atklātībā sakarā ar paredzamo Remēdiosas Daiļās ievēlēšanu par karnevāla karalieni bija gluži bez jebkāda pamata. Taču daudzi domāja citādi. Nekā nenojauzdami par traģēdiju, kas viņus gaida, pilsētas iedzīvotāji mutuļojošos līksmes uzplūdos drūzmējās galvenajā laukumā. Karnevāla neprātīgā jautrība uzbrāzmoja augstā vilnī. Aureljāno Otrais beidzot bija piepildījis savu sapni un, par tīģeri pārģērbies, laimīgs klaiņoja bezgalīgajā ļaužu drūzmā, no nemitīgās rēkšanas jau galīgi aizsmacis, līdz uz klajienes ceļa parādījās ķekatnieku bars, zeltītās nestuvēs līdzi nesdams sievieti, kuras skaistums pārsniedza jebkuras iztēles robežas. Makondo mierīgie iedzīvotāji uz mirkli noņēma maskas, lai labāk saredzētu žilbinoši daiļo būtni sermuliņu ādas apmetnī, ar smaragda kroni galvā, un viņas valdzinājums šķita tik patiess, it kā tam nebūtu nekā kopīga ar lētajiem vizulīšiem un krāsainā kreppapīra rotājumiem. Protams, netrūka arī pietiekami atjautīgu cilvēku, kam radās aizdomas, ka atnācējiem prātā kāda provokācija. Bet Aureljāno Otrais tūlīt centās izkliedēt apjukumu un atnācējus pasludināja par goda viesiem.

-

īstā Zalamana gudrībā Remēdiosu Daiļo un patvaļīgo karalieni nosēdināja uz viena un tā paša pjedestāla. Beduīnu drēbēs ģērbušies svešinieki līdz pat pusnaktij piedalījās vispārējās līksmēs, tās bagātinādami ar krāšņu uguņošanu un akrobātiskiem priekšnesumiem, kas lika atcerēties kādreizējo čigānu māku. Bet piepeši, kad svētku prieks bija uzmutuļojis visaugstākā pakāpē, trauslais līdzsvars tika izjaukts.

-  Lai dzīvo liberāļu partija! kāds iesaucās. Lai dzīvo pulkvedis Aureljāno Buendija!

Šauteņu rībieni noslāpēja uguņošanas spozmi, izbaiļu kliedzieni pārskanēja mūziku, nāves bailes izdzēsa gaviles. Vēl ilgus gadus pēc šā notikuma bija dzirdami apgalvojumi, ka patvaļīgās karalienes sardze bijusi regulārā karaspēka vienība, kas zem beduīnu burnusiem turējusi paslēptas armijas parauga karabīnes. Ar ārkārtēju dekrētu valdība noliedza šo apsūdzību un solījās rūpīgi izmeklēt asiņaino starpgadījumu. Taču patiesība nekad netika noskaidrota un spēkā palika versija, ka patvaļīgās karalienes eskorts bez jebkāda izaicinājuma — pēc sava komandiera dotas zīmes — ieņēmis kaujas pozīcijas un atklājis uguni pret ļaužu pūli. Kad atkal iestājās miers, pilsētā vairs nebija neviena no viltus beduīniem, bet laukumā starp ievainotiem un mirušiem gulēja astoņi pajaco, četras Kolumbīnes, septiņpadsmit kāršu karaļi, viens velns, trīs mūziķi, divi Francijas pēri un trīs japāņu imperatores. Vispārējā panikā Hosē Arkādio Otrajam bija izdevies aizvadīt drošībā Remēdiosu Daiļo, bet Aureljāno Otrais uz rokām mājās atnesa viltus karalieni, ar saplosītām drēbēm un asinīs notašķītu sermuliņu apmetni. Viņas vārds bija Fernanda del Karpio. Viņa bija atlasīta kā skaistākā starp pieciem tūkstošiem visas valsts daiļāko sieviešu un atvesta uz Makondo, solot pasludināt viņu par Madagaskaras karalieni. Ursula rūpējās par Fernandu, it kā tā būtu viņas pašas meita. Pilsētā neviens ne tikvien nešaubījās, ka viņai šajā notikumā nav nekādas vainas,' bet pat juta līdzi lētticīgajai

meitenei. Sešus mēnešus pēc asiņainā slaktiņa, kad ievainotie jau bija atveseļojušies un uz brāļu kapiem novītuši pēdējie ziedi, Aureljāno Otrais devās uz tālo pilsētu pēc Fernandas del Karpio, kur viņa dzīvoja pie sava tēva, atveda viltus karalieni uz Makondo un apprecēja viņu, sarīkodams lepnas kāzas, kas ilga divdesmit dienu.

11.NODAĻA

Pēc diviem mēnešiem šai laulībai bezmaz pienāca gals tāpēc, ka Aureljāno Otrais, mēģinādams izlīdzināt savu vainu Petras Kotesas priekšā, bija licis viņu ieģērbt Madagaskaras karalienes tērpā un nofotografēt. Kad Fernanda to uzzināja, viņa sakravāja savu pūru un, ne no viena neatvadījusies, aizbrauca no Makondo. Aureljāno Otrais panāca viņu uz klajienes ceļa. Pēc ilgas lūgšanās un solījumiem laboties viņš sievu atveda atpakaļ mājās, bet mīļāko pameta.

Petra Kotesa, apzinādamās savu spēku, neraizējās. Viņa Aureljāno Otro bija pārvērtusi vīrā. Kā nenobriedušu pusaudzi, kam galva piebāzta ar visādām fantastiskām idejām, bet ar dzīvi trūkst jebkādas saskares, Petra Kotesa viņu bija izrāvusi no Melkiadesa kambarīša un ierādījusi vietu pasaulē. Aureljāno Otrais no dzimšanas bija atturīgs un drūms, ar noslieci uz vientulīgu apceri, taču Petra Kotesa viņu pārvērta pilnīgi pretēja rakstura cilvēkā, padarīdama par vitālu, jautru un atklātu cilvēku. Iepotējusi viņā nevaldāmu dzīvesprieku, patiku uz trokšņainām līksmēm un izšķērdīgu izrīcību, viņa no Aureljāno Otrā iekšēji un ārēji izveidoja vīrieti, par kādu bija sapņojusi no pusaudzes gadiem. Vēlāk viņš, protams, apprecējās, kā to agrāk vai vēlāk dara visi dēli. Taču Petrai par savu nodomu ilgi neiedrošinājās neko bilst. Aureljāno Otrais izturējās pat tik bērnišķīgi, ka tīši sāka izraisīt liekuļotus ķīviņus un apbērt savu mīļāko ar sagudrotiem

pārmetumiem, cerot, ka viņa pirmā pārtrauks abu līdzšinējās attiecības. Kādudien, kad Aureljāno Otrais viņai kārtējo reizi izsacīja netaisnīgus pārmetumus, Petra Kotesa, izvairīdamās no izliktajiem slazdiem, skaidri un gaiši viņam pateica:

-  Lieta tāda, ka tu gribi precēties ar svešo karnevāla karalieni.

Apkaunotais Aureljāno Otrais nospēlēja liekuļotu dusmu

scēnu, paziņoja, ka viņš ir nesaprasts un apvainots, un pārstāja apmeklēt savu draugaļu. Ne uz mirkli nezaudēdama lielisko pašsavaldību, kas atgādināja atdusā nogūlušos plēsīga zvēra apbrīnojamo mieru, Petra Kotesa ieklausījās kāzu mūzikā, raķešu sprakšķos un neprātīgo dzīru trokšņainajā jandālā, itin kā tas viss būtu tikai viens no ierastajiem Aureljāno Otrā izlēcieniem. Ja kāds viņai izteica līdzjūtību, Petra Kotesa to nomierināja ar smaidu. “Neraizējieties,” viņa teica. “Manā priekšā karalienes stāv miera stājā.” Kādai kaimiņienei, kas Petrai bija atnesusi sveci, lai viņa to iedegtu pie zaudētā mīļākā attēla, Petra mīklainā pašpārliecībā paziņoja:

-  Vienīgā svece, kuras dēļ viņš atgriezīsies, man deg nemitīgi.

Un notika tā, kā Petra bija paredzējusi, — līdzko medus mēnesis bija apritējis, Aureljāno Otrais atgriezās pie viņas. Viņš ieradās ar parasto draugu varzu, apkārtklīstošu fotogrāfu, atnesdams līdzi ar asinīm notriepto sermuliņu apmetni, kuru Fernanda bija valkājusi karnevālā. Trakulīgās uzdzīves laikā, kas topēcpusdien iedegās, viņš Petrai lika ieģērbties karalienes drānās un kronēja viņu par absolūtu Madagaskaras valdnieci uz visu mūžu, bet uzņemtos fotoattēlus izdalīja dzīru biedriem. Petra ne tikai labprāt ielaidās šajā spēlītē, bet sirdī pat juta Aureljāno Otrajam līdzi, saprazdama, ka viņam jābūt ļoti iebiedētam, ja jau viņš izgudrojis tik ekstravagantu samierināšanās veidu. Septiņos vakarā, vēl aizvien ģērbusies karalienes drānās, viņa Aureljāno Otro pieņēma savā gultā. Vēl nebija apritējuši ne divi mēneši kopš viņa kāzām, taču Petra tūlīt noģida, ka Aureljāno Otrā laulības gulta nevar būt diez kāda tīkamā, un

izjuta vēlīnas atriebes saldo gandarījumu. Bet, kad divas dienas vēlāk, neiedrošinādamies pats rādīties, Aureljāno Otrais pie viņas atsūtīja vidutāju, lai nokārtotu galīgo šķiršanos, Petra saprata, ka būs vajadzīga lielāka pacietība, nekā viņa bija domājusi, jo mīļākais sabiedrisku apsvērumu dēļ acīmredzot bija nolēmis sevi upurēt. Bet arī tad Petra neko neizrādīja, nospriezdama visam pakļauties ar padevību, kam vajadzēja apstiprināt vispārējo uzskatu, ka viņa ir nabaga cietēja. Vienīgā piemiņa, ko Petra sev no Aureljāno Otrā saglabāja, bija lakādas kurpju pāris, par kuru viņš pats savulaik tika izteicies, ka tās vēlētos paņemt līdzi zārkā. Petra ievīstīja šīs kurpes lupatā un noglabāja lādes dibenā, apņemdamās mierīgi gaidīt.

-  Agrāk vai vēlāk viņam jāatgriežas, Petra sev teica, kauču vai tādēļ, lai uzautu šo kurpju pāri.

Taču tik ilgi gaidīt nemaz nevajadzēja. Patiesībā Aureljāno Otrais jau savā kāzu naktī bija atskārtis, ka atgriezīsies pie Petras ilgi pirms tam, kad vajadzēs uzaut zināmās lakādas kurpes, jo Fernanda nebija šai apgrēcīgajai pasaulei radīta sieviete. Viņa bija dzimusi un uzaugusi tūkstoš kilometru no jūras, drūmā pilsētā, pa kuras ieliņām spoku naktīs vēl aizvien tarkšķēdamas braukāja vicekaraļu karietes. Pulksten sešos pēcpusdienā no trīsdesmit diviem torņiem tur atskanēja bēru zvani. Ar kapakmeņu plāksnēm izklātajā kungu namā nekad neiespiedās saule. No iekšējā pagalma cipresēm, no guļamistabu bālajām drapērijām, no tuberožu dārza drēgnajām ailēm dvesa nāves dzestrums. Līdz pat pusaudzes gadiem Fernandai nebija cita priekšstata par apkārtējo pasauli kā vien apnicīgie pianīno vingrinājumi, kurus kaimiņu mājā gadu pēc gada izpildīja kāds sev diendusu noliedzis cilvēks.

Sēdēdama pie slimās mātes ar vitrāžu putekļainajā gaismā zaļgani dzeltenīgo seju, viņa klausījās melodiskajās, garlaicīgajās, vienmuļīgajās gammās un nodomāja, ka šī mūzika nerimsies, kamēr vien viņa šeit nīkuļos, pīdama kapu vainagus. Ar

diloņslimnieku sviedru uzplīvu klātā māte stāstīja viņai par pagātnes godību. Kad Fernanda vēl bija pavisam sīka meitenīte, viņa kādā mēnesnīcās naktī bija redzējusi baltā tērpā ģērbušos sievieti cauri dārzam aizsteidzamies uz kapelu. Visvairāk šajā rēgainajā parādībā meiteni satrauca tas, ka sieviete izskatījās gluži līdzīga viņai pašai, it kā viņa ar divdesmit gadu ilgu laika atkāpi skatītu pašas nākamību. “Tā būs bijusi tava vecvecmāmiņa, karaliene,” māte paskaidroja, klepus lēkmei uz mirkli pierimstot. “Griežot dārzā tuberozes, viņa nomira, saindējusies ar to smaržu.” Daudz gadu vēlāk, kad Fernanda jau pati šķita kļūstam līdzīga savai vecvecmāmuļai, viņa sāka šaubīties par bērnībā redzēto parādību, taču māte viņai pārmeta šādu neticību.

-   Mūsu bagātība un varenība nav izmērojama, māte teica.

-   Kādudien tu būsi karaliene.

Fernanda šiem vārdiem noticēja, lai gan mājās pie garā, ar linaudekla drānu segtā galda, ko rotāja sudraba ēdampiederumi, pasniedza tikai tasīti ūdeņainas šokolādes un gabaliņu saldmaizes. Līdz kāzu dienai viņa sapņoja par savu teiksmu karaļvalsti, par spīti tam, ka tēvam donam Fernando vajadzēja ieķīlāt māju, lai meitai sagādātu nepieciešamo pūru. Taču tā nebija ne lētticība, ne lielummānija. Viņa vienkārši tā bija audzināta. Cik vien tālu bērnībā iesniedzās Fernandas atmiņas, dabiskās vajadzības viņa bija nokārtojusi ar dzimtas ģerboni rotātā zelta naktspodā. Divpadsmit gadu vecumā viņa pirmo reizi pameta māju, vecāku pavadībā braukdama zirgu vilktā karietē uz klosteri, kas atradās tikai divus kvartālus tālāk. Klases biedrenes nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc jaunatnācēja sēž atsevišķi no viņām krēslā ar augstu atzveltni un pat starpbrīdi nebiedrojas ar citām meitenēm. “Viņa ir citāda nekā jūs,” mūķenes paskaidroja. “Viņa būs karaliene.” Skolas biedrenes tam noticēja, jo jau toreiz Fernanda bija skaistāka, cildenāka un pieklājīgāka par visām citām meitenēm, kādas šeit jebkad redzētas. Pēc astoņiem gadiem, kad Fernanda bija iemanījusies sacerēt pantus

latīņu valodā, spēlēt klavihordu, kā arī patērzēt ar augstākās sabiedrības jaunek]iem par medību vanagiem, ber ar arhibīskapiem — par apoloģētiku, tāpat pārspriest valsts pārvaldes jautājumus ar svešzemju valdniekiem un debesu valstības problēmas — ar pāvestu, viņa atgriezās pie vecākiem, lai nodarbotos ar bēru vainagu izgatavošanu. Vecāku māju Fernanda atrada jau pavisam noplicinātu. Tur bija saglabājušās tikai visnepieciešamākās mēbeles, tāpat sudraba svečturi un galda piederumi, jo viss pārējais pamazītēm bija ticis pārdots, lai segtu izdevumus par meitas izglītošanu. Viņas māti pieveica dilonis. Bet tēvs dons Fernando, vienmēr ģērbies melnā uzvalkā ar iecietinātu apkaklīti un pulksteņa važiņu pāri krūtežai, pirmdienās izsniedza meitai naudas gabalu iztikai un aiznesa iepriekšējā nedēļā izgatavotos bēru vainagus. Lielāko dienas daļu viņš pavadīja savā darbistabā, bet retajās reizēs, kad izgāja no mājas, aizvien atgriezās pirms pulksten sešiem, lai paspētu kopā ar meitu noskaitīt lūgsnas. Fernanda ne ar vienu tuvāk nedraudzējās. Nekad viņa netika dzirdējusi runājam par karu, kas izpostījis visu valsti. Nekad nepalika nedzirdēti pulksten trijos pēcpusdienā notiekošie pianīno spēles vingrinājumi kaimiņu mājā. Fernanda jau sāka zaudēt pēdējās cerības jebkad kļūt par karalieni, kad pie durvīm kādudien atskanēja sparīga veserīša klaudzināšana un, tās atverot, parādījās stalts karavīrs ar izsmalcinātām manierēm, rētu uz vaiga un zelta medaļu pie krūtīm. Kopā ar tēvu viņi ieslēdzās kabinetā. Pēc pāris stundām tēvs uzmeklēja Fernandu viņas darbistabā. “Sakravā savas mantas,” tēvs viņai paziņoja. “Tev jādodas garā ceļojumā!” Un tā Fernanda nokļuva Makondo pilsētā. Vienā dienā dzīve brutālā grābienā sagāza Fernandai virsū visu īstenības smago nastu, kuru vecāki tik ilgi no viņas bija slēpuši. Pēc atgriešanās mājā viņa, neuzklausījusi dona Fernando paskaidrojumus un lūgumus, ieslēdzās savā istabā un ilgi raudāja, mēģinādama aizdziedēt brūces, ko nedzirdētais izsmiekls bija sitis viņas dvēselē, Fernanda nosolījās nekad vairs

līdz pat savai nāvei nespert kāju ārpus istabas, bet tad pēc viņas ieradās Aureljāno Otrais. Tā bija pilnīgi neizprotama veiksme, jo Fernanda sašutuma un apkaunojuma izraisītajās dusmās bija viņam visu samelojusi, lai viņš nekad neuzzinātu, kas viņa īsti ir. Vienīgās drošās pēdas, no kurām Aureljāno Otrais varēja vadīties, viņu meklējot, bija īpatnējā kalniešu izruna un kapu vainagu izgatavošana. Taču Aureljāno Otrais nedomāja rimties. Tajā pašā nežēlīgajā drosmē, ar kādu Hosē Arkādio Buendija savulaik bija šķērsojis kalnu grēdas, lai dibinātu Makondo, tajā pašā aklajā lepnumā, ar kādu pulkvedis Aureljāno Buendija izraisīja savus neprātīgos karus, tajā pašā sīkstajā neatlaidībā, ar kādu Ursula centās nodrošināt savas dzimtas pastāvēšanu, Aureljāno Otrais meklēja Fernandu, nedodams sev ne mirkli atelpas. Kad viņš apjautājās, kur pārdod kapu vainagus, viņu vadāja no mājas uz māju, lai viņš varētu izvēlēties labākos. Kad Aureljāno Otrais vaicāja, kur atrodama skaistākā sieviete, kāda vien jebkad dzīvojusi zemes virsū, visas mātes veda viņu pie savām meitām. Viņš maldījās pa neziņas miglainām aizām, pa aizmirstībai lemtiem laikiem, pa vilšanās bezdibeņiem. Viņš šķērsoja rūsganu kalnāju tuksnesi, kur atbalss atkārtoja cilvēka domas un ap ceļinieku drūzmējās viņa ilgu izraisītie rēgi. Pēc daudzu nedēļu veltīgiem meklējumiem viņš nonāca nepazīstamā pilsētā, kur visi zvani šķita izvadām mirušos. Lai gan viņš nekad tos nebija redzējis un pat nebija dzirdējis par tiem stāstām, Aureljāno Otrais tūlīt pazina sāļo vēju izrobotās sienas, ar piepēm apaugušos, satrupējušos balkonus un pie durvīm piestiprināto, lietusgāžu gandrīz pilnīgi izdzēsto uzrakstu, par kuru skumjāka pasaulē vairs nevarēja būt: “Šeit pārdod kapu vainagus.” Kopš šā brīža līdz tam saltajam rītam, kad klostera priekšnieces pavadībā Fernanda atstāja savu māju, pagāja tik īss laika sprīdis, ka mūķenes tikai steigā paguva sašūdināt pūru un sešās lādēs sakraut svečturus, sudraba galda piederumus, zelta naktspodu un visas tās neskaitāmās un nevienam nevajadzīgās grabažas,

ko bija uzkrājusi divus gadsimtus ilgstošā ģimenes katastrofa. Dons Fernando noraidīja uzaicinājumu pavadīt jaunos ļaudis. Viņš solījās ierasties vēlāk, pēc visu saistību nokārtošanas, bet pēc tam, kad aizbraucošajai meitai bija devis savu svētību, ieslēdzās kabinetā, lai rakstītu viņai ar skumīgām vinjetēm un dzimtas ģerboni rotātas vēstulītes, kam bija jākļūst par pirmo ciešāko saskari starp Fernandu un viņas tēvu visā viņa mūžā. liet Aureljāno Otrajam tās reizē bija laimes sākums un beigas.

Fernanda atveda greznu, ar zeltītām atslēdziņām aizdarāmu kalendāru, kur viņas dvēseles gans ar mēļu tinti bija atzīmējis dienas, kad viņa nedrīkst stāties miesīgos sakaros ar vīru. Ja atskaitīja kluso nedēļu, svētdienas un svētkus, katra mēneša pirmo piektdienu, dievkalpojumu un gavēņu laikus, kā arī regulārās mēnešreizes, pāri palika tikai četrdesmit divas atļautās dienas, kas pat grūti bija sameklējamas mēļo krustiņu jūrā. Pārliecināts, ka laika tecējums izjauks šo aizliegumu dzeloņstiepļu naidīgo aizžogojumu, Aureljāno Otrais kāzu dzīres pagarināja krietni pāri paredzētajam laikam. Ursula jau pagura, atkritumu savācējam nododama tukšās brendija un šampanieša pudeles, kas draudēja piesārņot visu māju, taču reizē viņu ieinteresēja arī tas, ka jaunlaulātie apgulstas dažādos laikos un šķirtās telpās, lai gan vēl aizvien turpinājās uguņošana, mūzika un lopu apkaušana ieilgušajām dzīrēm. Atcerēdamās savu pieredzi, viņa Fernandai apjautājās, vai gadījumā arī tā nav apgādājusies ar jaunavības jostu, kas agrāk vai vēlāk pilsētā izraisītu izsmieklu un varētu beigties traģiski. Jaunā sieva Ursulai atzinās, ka viņa vienkārši gribot nogaidīt divas nedēļas un tikai pēc tam atļaušot vīram miesīgu tuvību. Kad šis termiņš bija apritējis, Fernanda patiesi atvēra guļamistabas durvis tik skumjā padevībā, it kā būtu nolēmusi ziedoties pasaules grēku izpirkšanai, un Aureljāno Otrais ieraudzīja pasaules daiļāko sievieti ar izbiedēta dzīvnieka acīm un klaidā uz spilvena izlaistiem vara krāsas matiem. Šī aina bija tik aizkustinoša, ka pirmajā mirklī viņš nemaz

nepamanīja, ka Fernanda uzvilkusi līdz pat potītēm garu naktskreklu ar garām, rokas līdz pirkstgaliem nosedzošām piedurknēm, bet uz vēdera tam ierīkots paprāvs caurums ar rūpīgi apšūdinātām malām. Aureljāno Otrais nespēja novaldīt smieklus.

-    Tādu nepieklājību es vēl savu mūžu neesmu pieredzējis! viņš iesaucās, tik nevaldāmi smiedamies, ka tas bija dzirdams visā mājā. Izrādās, ka esmu apprecējis kādas labdarības iestādes mūķenīti.

Mēnesi vēlāk, nepanācis, lai laulātā draudzene novilktu šo kreklu, viņš aizgāja pie Petras Kotesas un lika to nofotografēt karalienes tērpā. Vēlāk, kad Aureljāno Otrais bija panācis, lai Fernanda atgrieztos pie viņa, izlīguma kvēlē sieva gan viņam piekāpās, taču ne tuvu nespēja sniegt to apmierinājumu, par kādu Aureljāno Otrais bija sapņojis, meklēdams Fernandu pilsētā ar trīsdesmit diviem zvanu torņiem. Nekā cita kā vien dziļu vilšanās sajūtu sieva viņam nesagādāja. Kādu nakti, kad drīz vajadzēja piedzimt viņu pirmajam dēlam, Fernanda saprata, ka vīrs slepenībā atgriezies Petras Kotesas gultā.

-    Jā, tiesa gan, viņš atzinās. Un vēlas nožēlas pilnā balsī paskaidroja: Man vajadzēja to darīt, lai vairotos mūsu mājdzīvnieki.

Lai sievu pārliecinātu par tik neparasta apgalvojuma patiesīgumu, bija vajadzīgs zināms laiks, bet, kad tas viņam, dibinoties uz neatspēkojamiem faktiem, bija izdevies, Aureljāno Otrajam vajadzēja sievai apsolīt vien to, ka viņš nekādā gadījumā neļaus nāvei sevi pārsteigt mīļākās gultā. Tā viņi, cits citu netraucēdami, turpināja dzīvot trijatā. Aureljāno Otrais bija laipns un maigs ar viņām abām, Petra Kotesa lepojās ar to, ka samierinājusies ar savu mīļāko, bet Fernanda izlikās nezinām patiesību.

Šis izlīgums tomēr nenozīmēja, ka Fernanda būtu iekļāvusies ģimenē. Ursula veltīgi lūdzās, lai vedekla aizmestu vilnas kapuci, ko viņa valkāja ik reizi pēc tam, kad bija mīlējusies ar vīru, — kaimiņi par šo galvassegu jau bija sākuši irgot. Tāpat

Ursula nespēja pierunāt viņu izmantot mazgātavu un naktīs lietot ateju, bet zelta naktspodu pārdot pulkvedim Aureljāno Buendijam zivtiņu izgatavošanai. Savukārt Amarantai tik ļoti derdzās Fernandas savādā izruna un paradums katras lietas apzīmēšanai meklēt kādu smalkāku vārdu, ka viņa tās klātienē mēdīdamās aizvien runāja pārspīlētā stilā.

Sadusmojusies par šādu izsmieklu, Fernanda kādudien pieprasīja Amarantai paskaidrot, ko tā īsti viņai sakot. Amaranta, nemeklēdama izsmalcinātākus izteicienus, atcirta:

-    Fs teicu, ka tu esi no tiem cilvēkiem, kas nespēj dibengalu atšķirt no degungala.

Kopš šās reizes abas vairs nepārmija ne vārda. Ja apstākļi to prasīja, viņas sazinājās ar zīmītēm vai netieši viena otrai paziņoja vajadzīgo. Lai arī ģimene izturējās naidīgi, Fernanda neatteicās no mēģinājumiem tai uzspiest savu priekšteču paražas. Viņa sāka ar šajā mājā valdošo ieradumu ēst virtuvē, kad vien kādam bija iegribējies, — turpmāk tam vajadzēja notikt ēdamistabā pie lielā, ar linaudekla drānu apklātā galda, no sudraba traukiem, pie sudraba svečturos iedegtām svecēm. Ursula ēšanu aizvien bija uzskatījusi par vienu no ierastākajām dzīves ikdienas nepieciešamībām, bet tagad tā tika padarīta par svinīgu aktu, ko piekopa tādā sasprindzinājumā, ka pirmais pret to sadumpojās citkārt tik nerunīgais Hosē Arkādio Otrais. Taču šis paradums uzvarēja tāpat kā kopīgā lūgsnu noskaitīšanas ceremonija pirms azaida ieturēšanas, lai gan tas pievērsa kaimiņu uzmanību un drīz vien pilsētā sākās nevalodas, ka Buendiju ģimene vairs nesēstoties pie galda kā citi mirstīgie, bet barības uzņemšanu pārvērtuši par svinīgu dievkalpojumu. Drīz vien Ursulas māņticība, kas drīzāk izrietēja no mirkļa iedomas nekā no apzinātām tradīcijām, nonāca konfliktā ar tiem skaidri definētajiem un katram gadījumam jau iepriekš kataloģizētajiem māņticības paveidiem, ko Fernanda bija mantojusi no saviem vecākiem. Kamēr Ursula vēl pilnīgi pārvaldīja savas piecas maņas,

kaut kas no senākajām paražām ģimenē saglabājās, jo visu tās dzīvi zināmā mērā ietekmēja viņas apņēmīgā izrīcība, bet, līdzko Ursula zaudēja redzi un gadu nasta viņu spieda atiet malā, bargo nosacījumu loks, ko Fernanda bija sākusi izstrādāt tūlīt pēc savas ienākšanas Buendiju mājā, noslēdzās pilnīgi, un nevienam, izņemot Fernandu, vairs nebija tiesību spriest par ģimenes lietām. Tirgošanos ar cepumiem un konfekšu dzīvnieciņiem, kuru pēc Ursulas vēlēšanās turpināja Santa Sofija de la Pjedada, Fernanda uzskatīja par necienīgu nodarbi un drīz vien to pārtrauca. Mājas durvis, kas kopš agra rīta līdz gulētiešanas laikam aizvien bija plaši vaļā, vispirms aizvēra diendusas laikā ar ieganstu, ka saule piekarsējot guļamtelpas, bet beidzot tās sāka turēt vienmēr noslēgtas. Kadiķu zars un maizes šķēle, kas bija karājušies pie durvju palodas kopš Makondo dibināšanas laikiem, tika aizvietoti ar iedobē novietotu Jēzus sirdi. Pulkvedis Aureljāno Buendija pamanīja šīs izmaiņas un paredzēja to sekas. “Mēs pārvēršamies par augstmaņiem,” viņš protestēja. “Tā turpinot, mums drīz vien vajadzēs atkal cīnīties pret konservatīvo valdīšanu, taču šoreiz jau tālab, lai tās vietā liktu karaļa varu.” Fernanda ar smalku takta izjūtu izvairījās no sadursmes ar viņu. Sirds dziļumos viņa, protams, bija nemierā ar pulkveža neatkarīgo garu un pretestību jebkurām stingrākām sociālās dzīves normām. Fernandu kaitināja kafijas tase, ko pulkvedis mēdza izdzert pulksten piecos, viņa darbnīcā valdošā nekārtība, viņa applukušais apmetnis, viņa paradums pievakarēs sēdēt durvju priekšā uz ielas. Taču Fernandai vajadzēja paciest šo nekārtīgi darbojošos ritentiņu ģimenes dzīves mehānismā, jo viņa skaidri apzinājās, ka vecais pulkvedis ir tikai gadu nastas un pieredzētās vilšanās mazliet nogurdināts plēsoņa, kas pēkšņā vecuma dumpī spēj pamatu pamatos sagraut visu mājas dzīvi. Kad vīrs nolēma viņu pirmo dēlu nosaukt vecvectēva vārdā, Fernanda neiedrošinājās iebilst, jo tikko bija pagājis gads kopš viņas ienākšanas Buendiju mājā. Bet, kad pasaulē nāca viņu pirmā meita,

Iernanda paziņoja, ka bērns tiks nosaukts mātes vārdā par Renāti. Bet Ursula tam vēlējās dot Remēdiosas vārdu. Pēc ilgiem ķīviņiem, kuros Aureljāno Otrais piedalījās kā uzjautrināts vidutājs, meiteni nokristīja par Renāti Remēdiosu, taču I ernanda turpināja to dēvēt vienkārši par Renāti, kamēr vīra ģimene un pilsētas iedzīvotāji to sauca Remēdiosas pamazināmā vārdā par Mēmi.

Pirmajā laikā Fernanda savu ģimeni nepieminēja, bet vēlāk sāka idealizēt tēvu. Sarunās pie galda viņa to iztēloja kā vienreizēju cilvēku, kas atteicies no visiem pasaules kārdinājumiem, k|ūdams tikpat kā par svēto. Aureljāno Otrais, izbrīnījies par rādu sacildinājumu, nevarēja noturēties, sievai aiz muguras neizmetis pa zobgalīgai piezīmei. Pārējie ģimenes locekļi sekoja viņa paraugam. Pat Ursula, kas tik ļoti rūpējās, lai ģimenē valdītu saskaņa un klusībā cieta no atsevišķu tās locekļu nesaticības, kādu reizi atļāvās izteikties, ka mazajam Hosē Arkādio pāvesta amats nodrošināts, jo viņa tēvs gan esot zirgu zaglis, toties māte karaliene, bet vectēvs — svētais. Par spīti zobgaļu jautrajai sazvērestībai, bērni pierada par vectēvu domāt kā par teiksmainu vīru, kas vēstulēs raksta tiem dievbijīgus pantiņus un katru Jaungadu atsūta tik lielu kasti ar dāvanām, ka tā tikai ar pūlēm iedabūjama pa durvīm. Patiesībā tās bija kādreizējās dižmanības pēdējās pabiras. No atsūtītajiem piederumiem bērnu istabā iekārtoja altāri ar svēto tēliem dabiskā lielumā. Stikla redzokļi šīm statujām piešķīra satraucošu līdzību ar dzīviem radījumiem, bet to grezni izšūtās drēbes bija no tik smalkas drānas, kādu neviens Makondo iedzīvotājs nekad nebija valkājis. Senlaicīgā un saltā augstmaņu nama mirusī dižmanība maz pamazām pārcēlās uz Buendiju gaišo māju. “Mums jau piegādāta visa ģimenes kapeņu iekārta,” Aureljāno Otrais kādreiz izmeta. “Trūkst vēl tikai sēru vītolu un kapu plāksnes.” Lai gan atsūtītajās kastēs nekad nebija nekas tāds, ar ko bērni varētu parotaļāties, tie nepacietīgi gaidīja gada beigas, jo galu

galā taču šīs novecojušās un nekad iepriekš neparedzamās dāvanas tomēr ienesa mājā kādu pārmaiņu. Desmitajos Ziemsvētkos, kad mazo Hosē Arkādio jau gatavojās nosūtīt uz semināru, drusku agrāk nekā iepriekšējos gados no vectēva pienāca milzīga, rūpīgi aiznaglota un ar darvu apziesta kaste, uz kuras, kā parasti, ar gotu burtiem bija uzrakstīts, ka tā domāta augsti cienījamai senjorai donjai Fernandai del Karpio Buendijai. Kamēr viņa savā istabā lasīja saņemto vēstuli, bērni steidzās atvērt kasti. Kā vienmēr, viņiem talkā nāca Aureljāno Otrais. No kastes nokasīja zīmogus, izvilka naglas, nocēla vāku, izgrāba iepakojuma zāģu skaidas un tad ieraudzīja, ka tajā atrodas garš, ar vara bultām nostiprināts svina šķirsts. Bērniem ziņkārē degot, Aureljāno Otrais atskrūvēja visas astoņas bultas un, pārsteigumā iekliedzies un tikko paguvis atgrūst nost bērnus, zem paceltā šķirsta vāka saskatīja donu Fernando melnā uzvalkā, ar krucifiksu uz krūtīm. Āda viņam bija klāta ar uztrūkušiem, pūžņojošiem augoņiem, un izskatījās, it kā mirušais uz lēnas uguns vārītos burzguļojošām putām klātā šķidrumā. Drīz pēc Aureljāno Otrā meitas piedzimšanas valdība sakarā ar Neerlandes nolīguma kārtējo gadadienu negaidot paziņoja, ka svinīgi tikšot atzīmēta pulkveža Aureljāno Buendijas jubileja. Šis lēmums bija tādā pretrunā ar oficiālo valdības politiku, ka pulkvedis enerģiskos vārdos izteicās pret šādas jubilejas rīkošanu un paziņoja, ka viņš kategoriski noraidot jebkuru pagodinājumu. “Pirmo reizi mūžā es dzirdu jubilejas vārdu,” viņš teica. “Bet, lai ko arī šis vārds nozīmētu, tas nevar būt nekas cits kā vienkārša ņirgāšanās.” Taču viņa šaurajā zeltkaļa kambarī arvien biežāk ieradās valdības emisāri. Jau krietni novecojuši un daudz svinīgāki atgriezās arī melnajos uzvalkos ģērbušies likumu zinātāji, kas savulaik kā kraukļi bija riņķojuši ap pulkvedi. Advokātus ieraugot, pulkvedis Aureljāno Buendija atcerējās senās dienas, kad tie bija saradušies, lai novadītu karu strupceļā, un nepavisam vairs nespēja paciest viņu ciniskos cildinājumus.

Pieprasīdams, lai viņu liek mierā, pulkvedis paziņoja, ka viņš nav nekāds cīnītājs par tautas brīvību, bet vienkāršs rokpelnis, kura vienīgā vēlēšanās — nabadzībā un aizmirstībā mierīgi nomirt starp savām zelta zivtiņām. Vislielāko sašutumu viņā izraisīja ziņa, ka pats republikas prezidents nodomājis personiski piedalīties godināšanas sarīkojumos Makondo pilsētā, lai pulkvedim pasniegtu Nopelnu ordeni. Pulkvedis Aureljāno Buendija lika prezidentam paziņot burts burtā šādi: viņš ar patiesu ilgošanos gaidot šo vēlīno, bet pilnīgi pelnīto izdevību ietriekt prezidentam lodi pierē — gan ne tādēļ, lai viņu sodītu par valdības varmācīgo un reakcionāro izrīcību, bet par necienīgu izturēšanos pret sirmgalvi, kas nevienam nedarot nekā ļauna. Šos draudus pulkvedis Aureljāno Buendija izteica tik kvēlā apņēmībā, ka republikas prezidents pēdējā brīdī atcēla paredzēto braucienu uz Makondo un ordeņa pasniegšanai nosūtīja savu pārstāvi. Uz pulkvedi Herineldo Markesu ar dažādiem gājieniem tika izdarīts tāds spiediens, ka viņš galu galā pameta paralītiķa gultu, lai pierunātu savu veco ieroču biedru nespuroties. Kad pulkvedis Aureljāno Buendija ieraudzīja četru vīru nestā šūpuļkrēslā ar spilveniem apkrautu sēžam savu veco draugu, ar kuru kopš jaunības bija dalītas visas uzvaras un sakāves, viņš ne mirkli nešaubījās, ka tas ieradies apliecināt viņam savu solidaritāti. Taču, uzzinājis apmeklējuma patieso iemeslu, lika bijušo draugu izmest no darbnīcas.

-    Pārāk vēlu es redzu, viņš tam teica, ka es būtu tev izdarījis lielu pakalpojumu, ļaudams, lai tevi toreiz nošauj.

Tādējādi jubileja tika nosvinēta, tajā nepiedaloties nevienam no Buendiju ģimenes. Neviļus tā iekrita karnevāla nedēļā, bet nevienam neizdevās izkliedēt pulkveža Aureljāno Buendijas stūrgalvīgo pārliecību, ka šo sakritību valdība izkārtojusi, lai ņirgāšanos par viņu padarītu vēl nežēlīgāku. Vientuļajā darbnīcā kvernēdams, viņš dzirdēja orķestra spēlētos maršus, artilērijas goda salūtus, svinīgos baznīcu zvanus, kā arī atsevišķas

frāzes no teiktajām cildinājuma runām, kad turpat iepreti Buendiju mājai notika svinīgs akts sakarā ar ielas pārdēvēšanu viņa vārdā. Aiz sašutuma un nevarības acīs viņam sariesās asaras, un pirmo reizi kopš sakāves pulkvedis Aureljāno Buendija nožēloja, ka viņam vairs nav agrākā jaunības spara, lai uzsāktu vēl vienu asiņainu karu, kurā tiktu izdeldētas konservatīvo režīma pēdējās paliekas. Godinājumu atbalsis vēl nebija izskanējušas, kad pie darbnīcas durvīm pieklauvēja Ursula.

-    Netraucējiet mani, viņš teica. Es esmu aizņemts.

-    Atver, Ursula ikdienišķā balsī uzstāja. Tam nav nekāda sakara ar svinībām.

Pulkvedis Aureljāno Buendija atbīdīja aizšaujamo un ieraudzīja pie durvīm septiņpadsmit visdažādākā izskata, paveida un iekrāsojuma puišus, taču visiem tiem kopīgs bija vientulības zīmogs, ar kuru pietiktu, lai viņus tūlīt pazītu jebkurā pasaules nostūrī. Tie bija viņa dēli. Savā starpā nesazinājušies, cits cita nemaz nepazīdami, izdzirdējuši par gaidāmo jubileju, viņi bija sabraukuši no vistālākajiem piekrastes novadiem. Viņi visi ar lepnumu valkāja Aureljāno vārdu, bet saucās mātes uzvārdā. Trijās dienās, ko viņi — Ursulai par prieku, bet Fernandai par lielu sapīkumu — pavadīja tēva mājā, jaunekļi tur pastrādāja tādus posta darbus, it kā atkal būtu sācies karš. Amaranta vecajos papīros sameklēja burtnīciņu, kurā Ursula savulaik bija atzīmējusi viņu vārdus, kā arī dzimšanas un kristību datumus, iepretī katram ierakstam uzrādīdama attiecīgu adresi. Pēc šā saraksta būtu bijis iespējams izsekot visiem kara norises divdesmit gadiem. Tāpat arī izstaigāt visus pulkveža nakts ceļus kopš brīža, kad viņš ar divdesmit vienu vīru, gaismiņai svīstot, atstāja Makondo, dodamies teiksmainajās nemiernieku gaitās, līdz dienai, kad viņš pēdējo reizi pārnāca, tinies ar asinīm apskretušā apmetnī. Aureljāno Otrais izmantoja radinieku ierašanos, lai sarīkotu trokšņainu uzdzīvi, akordeonam skanot un šampanietim pludojot, kas tika uzskatīta par novēlotu atbildi

uz jubilejas gadījumā noorganizēto karnevālu. Pulkveža dēli sadauzīja pusi no mājā atrodamiem traukiem, apšāva visas visus un gaiļus, trenkādami vērsi, ko bija nodomāts ar segu mest gaisā, izbradāja rožu dēstījumus, piespieda Amarantu dejot l'jetro Krespi sērīgos valšus, panāca, ka Remēdiosa Daiļā, puisiešu bikses uzvilkusi, rāpjas pa kārti pēc veltes, ieveda ēdamistabā ar taukiem ieziestu vepri, kurš nogāza zemē Fernandu, taču neviens par šīm ēverģēlībām nesūrojās. Lai gan māja izskatījās, it kā būtu zemestrīci pieredzējusi, notiekošais visus uzjautrināja. Pulkvedis Aureljāno Buendija, kurš sākumā dēlus bija saņēmis ar neuzticību, radniecību ar vienu otru no viņiem pat apšaubīdams, par puišu ālēšanos tikai nopriecājās un pirms viņu aiziešanas katram uzdāvināja pa zelta zivtiņai. Drūmais Hosē Arkādio Otrais viņiem par godu sarīkoja gaiļu cīņas izrādi, kas bezmaz izvērtās traģēdijā, jo vairāki no daudzajiem Aureljāno izrādījās šajā pasākumā tādi lietpratēji, ka pirmajā acu uzmetienā atklāja cientēva Antonio Isabela sīkās blēdības. Aureljāno Otrais, pareizi novērtēdams neierobežotās plītniecības iespējas, ko pavēra kuplais radinieku pulks, nolēma visus tos paturēt darbā pie sevis. Taču viņa piedāvājumu pieņēma tikai Aureljāno Sērīgais — milzīga auguma mulats ar savam vectēvam raksturīgo neatlaidību un pētnieka garu —, kurš, laimi meklēdams, bija izklaiņojis puspasaules un tagad bija ar mieru apmesties vienalga kādā nostūri. Pārējie, lai gan vēl neprecējušies, dzīvē jau bija izvēlējušies savu ceļu. Visi viņi bija izveicīgi amatnieki, krietni savas mājas saimnieki, miermīlīgi ļaudis. Pelnu dienā, pirms tie atkal izklīda pa piekrasti, Amarantai izdevās visus pierunāt ieģērbties svētku drānās un kopā ar viņu aiziet uz baznīcu. Vairāk tāpat blēņodamies nekā aiz dievbijības, viņi ļāva sevi aizvest pie dievgalda, kur cientēvs Antonio Isabels katram ar pelniem uz pieres uzvilka krustu. Pēc atgriešanās mājās jaunākais no viņiem mēģināja uzvilkto krustu nomazgāt, bet tad izrādījās, ka tas nav izdarāms. Tāpat

notika ar pārējiem pusbrā|iem. Viņi izmēģinājās ar ūdeni un ziepēm, ar smiltīm un vīkšķi, beidzot pat ar bimštemu un sārmu, taču krusts uz pieres kā bija, tā palika. Turpretī Amaranta un citi, kas bija gājuši pie dievgalda, to nodzēsa bez jebkādām pūlēm. “Tā jau ir pat vēl labāk,” Ursula atvadīdamās teica savam mazdēlu baram. “Turpmāk neviens jūs vairs nesajauks.” Viņi aizgāja barā, ar orķestri priekšgalā, raķetes šaudīdami, un visa pilsēta palika drošā pārliecībā, ka Buendiju dzimtai sēklas būs gana vēl daudziem gadsimtiem. Bet Aureljāno Sērīgais ar savu uz pieres uzvilkto pelnu krusta zīmi pilsētas nomalē ierīkoja ledus fabriku, par kādu savās izgudrotāja iecerēs reiz bija sapņojis Hosē Arkādio Buendija.

Pēc vairākiem mēnešiem, kad visi bija jau pienācīgi viņu iepazinuši un novērtējuši, Aureljāno Sērīgais, meklēdams piemērotu māju, lai varētu atvest šurp savu māti un neprecējušos māsu (tā nebija pulkveža meita), centrālā laukuma stūrī pievērsa uzmanību kādam noplukušam namam, kas izskatījās neapdzīvots. Viņš apjautājās, kam šī māja pieder. Daži paskaidroja, ka tai neesot īpašnieka, bet agrāk tur dzīvojusi kāda vientuļa atraitne, kas ēdusi zemi un mājas sienu kaļķa apmetumu, bet pēdējos mūža gados tā uz ielas gan redzēta tikai pāris reižu. Ar sīkiem ziediņiem rotātu cepuri galvā un sudrabkrāsas kurpēm kājās viņa gājusi pāri laukumam uz pastu, lai nosūtītu vēstules arhibīskapam. Vēl ļaudis zināja stāstīt, ka vecās atraitnes vienīgā biedrene bijusi nežēlīga kalpone, kas nogalinājusi visus mājā ieklīdušos suņus un kaķus, bet pēc tam izmetusi tos uz ielas, lai ar trūdošo dzīvnieku smirdoņu sariebtu pilsētas iedzīvotājiem. Kopš tā laika, kad saulē izkaltis pēdējais uz ielas izmestais dzīvnieks, bija pagājis jau ilgs laiks, un visi bija pārliecināti, ka mājas īpašniece ar savu kalponi sen jau mirušas un, ja māja vēl nav sabrukusi, tad tikai tāpēc, ka pēdējos gadus ziemas bijušas maigas un bez brāzmainākām vējpūtām. Izrūsējušās viras, durvis, ko šķita saturam tikai biezi zirnekļu tīkli, mitrumā piebrieduši

logi, grīdas šķirbās saaugusī zāle un lauku puķes, starp kurām ložņāja ķirzakas un dažādi rāpuļi, šķita apstiprinām apgalvojumu, ka cilvēks šeit nav spēris kāju vismaz pusgadsimteni. Nepacietīgajam Aureljāno Sērīgajam nemaz nebūtu vajadzējis tik daudz pierādījumu, ka māja pamesta, lai apņēmīgi iebruktu tajā. Kad viņš spēcīgi ar plecu pagrūda parādes durvis, tās bez trokšņa sabruka, klusu izirdamas pīšļu un termītu izgrauztu skaidu kaudzītēs. Aureljāno Sērīgais apstājās, lai pagaidītu izklīstam uzvirmojošo putekļu mākuli, bet tad istabas vidū ieraudzīja izģindušu vecenīti, ģērbušos pagājušā gadsimta drānās, ar dažām izdzeltējušām matu šķieznām uz kailā galvaskausa, lielām, vēl aizvien skaistām acīm, kurās jau sen bija nodzisušās pēdējās cerību dzirkstelītes, ar vientulības tuksneša dziļām grambām sejā. Rēgainajā viņpasaules redzējuma baismās Aureljāno Sērīgais pirmajā brīdī nepamanīja, ka veča tēmē uz viņu ar senlaicīgu kaujas pistoli.

-    Piedodiet, viņš noburkšķēja.

Veča vēl aizvien stāvēja ar dažādām grabažām piemētātās istabās vidū, vērīgi pētīdama nez no kurienes iznirušo milzeni ar šķautņainajiem pleciem un krustu uz pieres, bet cauri putekļu plīvuram viņai aizgājušu laiku miglājā jaudās vīrs ar divstobreni plecos un nomedītu trusīšu virteni rokā.

-    Dieva dēļ! viņa dobjā balsī iesaucās. Kāda nežēlība tagad parādīties šim spokam!

-    Es gribētu noīrēt māju, Aureljāno Sērīgais paskaidroja.

Vecenīte pacēla pistoli, ar stingru roku notēmēja ienācējam uz pieres uzzīmētajā krustā un negrozāmā apņēmībā uzvilka gaili.

-    Vācieties prom, viņa pavēlēja.

Aureljāno Sērīgais todien vakariņu laikā pastāstīja par notikumu ģimenei — un Ursula aizkustinājumā apraudājās. “Dievs žēlīgais!” viņa izsaucās, ar rokām galvu sažņaugusi. “Rebeka vēl dzīva!” Steidzīgajā laika ritējumā, kara satraukumos un

neskaitāmās ikdienas dzīves likstās viņa Rebeku bija pavisam piemirsusi. Vienīgais cilvēks, kas ik brīdi atcerējās, ka Rebeka nav mirusi, bet turpina nīku|ot, tikpat kā dzīva trūdēdama, bija novecojusī, bet vēl aizvien nepielūdzamā Amaranta. Viņa atcerējās Rebeku, kad sirds saltumā no rītiem pamodās vientuļajā guļvietā, atcerējās Rebeku, ieziepēdama novītušās krūtis un izļengušo vēderu, atcerējās viņu, uzvilkdama no vecmeitu baltā audekla šūdinātos apakšbrunčus un ņieburus, atcerējās, apmainīdama uz rokas drausmīgās grēku nožēlas melno pārsēju. Mūždien, jebkuru brīdi, vienalga, nomodā vai miegā, gan skaidras pacilātības, gan arī visdziļākā sabrukuma brīžos Amaranta atcerējās Rebeku, jo vientulība, izsijādama visas atmiņas, sirdī samēzto, nemitīgi kremtošo saslauku gubu bija pārvērtusi plēnēs, toties skaidrākā rūdījumā attīrījusi un nemirstību piešķīrusi citām — daudz rūgtākām — atceru mielēm.

No Amarantas arī Remēdiosa Daiļā uzzināja, ka pasaulē dzīvo tāda Rebeka. Katru reizi, kad viņām gadījās iet garām pussabrukušajai mājai, Amaranta pastāstīja Remēdiosai Daiļajai kādu neglītu notikumu vai apkaunojošu izdarību, kas saistīta ar Rebeku, tādējādi cenzdamās meitenei iepotēt savu gruzdošo naidu, lai tas neizzustu pat pēc viņas pašas nāves. Taču Amaranta neko nepanāca, jo Remēdiosa Daiļā bija neuzņēmīga pret jebkuru kvēlu izjūtu, īpaši tādu, kas iemājojusi kādā citā. Turpretī Ursulā ziņa par Rebeku izraisīja gluži pretējas jūtas — atmiņas par audžumeitu atdzīvojās, atvētītas no visa nekrietnā, un viņa atcerējās tikai mazo nabaga bērnu, kas bija ieradies viņu mājā, brezenta maisā nesot līdzi savu vecāku grabošos kaulus, un tas pilnīgi aizēnoja vēlākos notikumus, kuru dēļ Rebeka tika atzīta par necienīgu turpmāk skaitīties par ģimenes locekli. Aureljāno Otrais nosprieda, ka Rebeku vajadzētu pārvest uz māju un tur pienācīgi aprūpēt, bet viņa labos nodomus izjauca Rebekas nelokāmā nesamierinātība: pēc daudzu gadu ilgām ciešanām un posta viņa bija iemācījusies saprast vientulības

priekšrocības un nevēlējās tās apmainīt pret mierīgām vecumdienām žēlsirdības divkosīgajā pavēnī.

Februārī, kad Makondo atkal ieradās vēl aizvien ar pelnu krustu apzīmētie pulkveža Aureljāno Buendijas sešpadsmit dēli, Aureljāno Sērīgais kādas trokšņainas uzdzīves laikā tiem pastāstīja par Rebeku, un nepilnā dienā viņi kopīgiem spēkiem uzspodrināja mājas ārpusi, apmainīja durvis un logus, līksmos toņos nokrāsoja fasādi, ar balstiem nostiprināja izļodzījušās sienas un sacementēja priekšiņas klonu, taču Rebeka viņiem neatļāva turpināt atjaunošanas darbus iekšpusē. Pati viņa nemaz neparādījās. Nogaidījusi trakulīgo remontdarbu beigas, viņa aplēsa to vērtību un lika savai vecajai kalponei Arhēnidai, kas vēl aizvien dzīvoja pie viņas, aiznest uz Buendiju māju veselu riekšu jau kopš pēdējā kara beigām no apgrozības izņemtu monētu, ko pati vēl uzskatīja par derīgām. Un tikai tad visi redzēja, cik ļoti Rebeka atrāvusies no pasaules, un saprata, ka nav iespējams viņu izraut no ietiepīgās noslēgtības, kamēr vien viņā vēl plēnēs kāda dzīvības dzirksts.

Pēc pulkveža Aureljāno Buendijas dēlu otrā apciemojuma Makondo pilsētā uz dzīvi apmetās vēl viens no tiem — Aureljāno Rudzugrauds, kas palika strādāt pie Aureljāno Sērīgā. Viņš bija viens no pirmajiem, kuru atveda uz Buendiju māju nokristīšanai, un Ursula ar Amarantu viņu labi atcerējās, jo puika dažu stundu laikā bija sasitis visu, kas vien no plīstošām mantām nonāca viņa rokās. Ar laiku viņa pirmatnējais spars bija pierimis un zēns izveidojies par vidēja auguma ar bakurētām iezīmētu vīru, taču viņa postītkāre bija palikusi agrākā. Viņš sasita tik daudz šķīvju, tiem nemaz pat nepieskaroties, ka Fernanda, pūlēdamās saglābt savus vēl nebojātos dārgos traukus, nopirka viņam alvas seryīzi, taču arī izturīgie metāla šķīvji drīz vien bija izroboti un salocīti. Bet šo neizdziedējamo kaiti, par kuru izmisis bija arī pats vaininieks, izpirka viņam piemītošais sirsnīgums, kas visus no pirmā 'brīža valdzināt valdzināja, kā ari apbrīnojamās darba spējas. īsā laikā viņš tā kāpināja ledus ražošanu, ka vietējais noiets kļuva par šauru un Aureljāno Sērīgajam vajadzēja rūpēties par savas preces pārdošanu citās klajienes apdzīvotās vietās. Un tad viņam radās iecere, kuras enerģiska piepilde ne vien deva iespēju paša uzņēmuma modernizācijai, bet reizē pilsētu sasaistīja arī ar pārējo pasauli.

-    Uz šejieni jāierīko dzelzceļš, viņš paziņoja.

Tā bija pirmā reize, kad Makondo iedzīvotāji dzirdēja šo vārdu. Uzmetot acis shēmai, ko Aureljāno Sērīgais uzzīmēja uz galda un kas izskatījās kā tiešs Hosē Arkādio Buendijas kādreiz izstrādātais saules kara projekts, Ursulā nostiprinājās pārliecība, ka laiks rit pa apli. Bet Aureljāno Sērīgais atšķirībā no vectēva, noņemdamies ar saviem plāniem, nezaudēja ne miegu, ne ēstgribu, tāpat arī necieta no sliktas omas lēkmēm, bet pat visneprātīgākos projektus uzskatīja par pilnīgi reāliem, izstrādāja sīkas jo sīkas izmaksas un termiņu aplēses un tās izpildīja, neļaudamies nekādām šaubām un svārstībām. Bet, ja Aureljāno Otrajam kas piemita no sava vectēva un vienlaikus viņš ar kaut ko atšķīrās no pulkveža Aureljāno Buendijas, tad tā bija absolūtā nevērība pret pagātnē izdarītajām kļūdām. Tālab viņš ari naudu dzelzceļa būvei piešķīra tikpat vieglprātīgi, cik bija to darījis, finansēdams brāļa absurdo iedomu par kuģu satiksmes ierīkošanu uz Makondo. Aureljāno Sērīgais papētīja kalendāru un jau nākamajā trešdienā devās ceļā, lai pagūtu atgriezties pēc lietavu sezonas. Ilgi par viņu nekas nebija dzirdams. Aureljāno Rudzugrauds, kam bažas radīja fabrikas pārprodukcija, jau uzsāka eksperimentu ledu ražot, nevis izmantojot ūdeni, bet gan augļu sulas, tādējādi, pašam to nemaz nezinot, liekot būtiskus pamatus saldējuma izgudrošanai. Ar to viņš cerēja dažādot ražojumus, ko izlaida uzņēmums, kuru jau uzskatīja par savu, jo brālis arī pēc lietavu perioda izbeigšanās neatgriezās, un tāpat arī visu vasaru no viņa nebija nekādu ziņu. Bet otrās ziemas sākumā kāda sieva, kas vissvelmīgākajās dienasvidus stundās

upē mazgāja veļu, milzīgā satraukumā kliegdama, aizskrēja pāri pilsētas centrālajam laukumam.

-    Nāk! viņa mēģināja paskaidrot. Kaut kas šaušalīgs, tā kā plīts, bet sev līdzi velk veselu pilsētu!

Šinī mirklī visa Makondo nodrebēja šausmās, izdzirdot neganti spalgu, atbalsīs sadrūpošu svilpienu un baismīgu, aizgūtnēm izgrūstu sēkšanu. Iepriekšējās nedēļās gan visi bija redzējuši strādnieku brigādes liekam gulšņus un sliedes, taču neviens tam nepiegrieza vērību, jo domāja, ka atkal kaut ko sagudrojuši čigāni, kas bija atgriezušies ar saviem jau gadsimtu vecajiem, visiem apnikušajiem stabuļu spiedzieniem un tamburīnu riboņu, daudzinādami nez kādu tur ļeruzālemes gudro sabrūvētu draņķīgu dziru. Kad Makondo iedzīvotāji drusku atguvās no apdullinošās svilpšanas un sēkšanas, visi izskrēja laukā un ieraudzīja Aureljāno Sērīgo stāvam uz lokomotīves un mājam viņiem ar roku. Kā apburti visi nolūkojās ar ziediem rotātajā vilcienā, kas ar astoņu mēnešu nokavēšanos bija pienācis Makondo pilsētā. Tas pats dzeltenais, pēc izskata gluži nevainīgais vilciens, kam bija lemts atvest uz Makondo tik daudz neizpratnes un zināšanu, tik daudz likstu un veiksmju, tik daudz izmaiņu, posta un ilgošanās.

12.NODAĻA

Daudzo un dažādo brīnišķīgo atklājumu apstulbinātie Makondo iedzīvotāji nezināja, par ko visvairāk brīnīties. Naktis viņi pavadīja nomodā, vērdamies bālganajās elektriskajās spuldzes, kuras saņēma strāvu no Aureljāno Sērīgā atvestās mašīnas pēc tam, kad viņš otro reizi bija devies ceļā ar vilcienu, un pie kuru vienmuļīgās sīkšanas vajadzēja pieradināties. Viņi kurnēja par dzīvajām bildēm, ko veiksmīgais tirgonis Bruno Krespi izrādīja teātrī, pārdodams biļetes no lauvas rīkles veidā ierīkotajām kasēm. Bet uztraucās pilsētas iedzīvotāji tāpēc, ka viens no filmu varoņiem, kurš iepriekšējā izrādē bija miris un ticis apbedīts, par tā nedienām lejot rūgtas asaras, nākamajā filmā pēkšņi parādījās dzīvs un vesels, turklāt vēl arāba izskatā. Publika, kas maksāja par ieeju divus sentavo, lai dzīvotu līdzi varoņu likteņa pārvērtībām, šādu nedzirdētu krāpšanu nevarēja paciest un salauza teātrī sēdekļus. Pēc Bruno Krespi lūguma pilsētas galva īpašā dekrētā paskaidroja, ka kino ir tikai ilūziju mašīna un nav pelnījis kvēlo publikas sašutuma izpausmi. Pēc šāda nomācoša paskaidrojuma daudzi nosprieda, ka atkal kļuvuši par čigānu kārtējās blēdīšanās upuri, un nolēma uz kino vairs neiet, uzskatīdami, ka pašiem savu likstu gana un nav ko maksāt naudu par izdomu tēlu liekuļotajām ciešanām. Tāpat kas līdzīgs notika ar jautro franču dāmiņu atvestajiem veltņu gramofoniem, kas drīz vien izspieda novecojušās leijerkastes   un uz kādu laiku dziļi skāra vietējā mūzikas ansambļa intereses. IJzurdītā ziņkāre sākumā kāpināja aizliegtās ieliņas apmeklētāju skaitu, un kādu laiku ļaudis pat melsa, ka daža laba cienījama senjora pārģērbusies par vīrieti, lai no tuvienes varētu aplūkot brīnumaino jaunievedumu. Taču pēc tuvas un ilgas vērošanas nostiprinājās atziņa, ka gramofons nav vis nekādas burvju dzirnavas, kā sākumā visi bija domājuši un pilsētas cienījamākās dāmas apgalvojušas, bet gan vienkārša mehāniska ierīce, kas ne tuvu nespēj līdzināties kaut kam tik aizkustinošam, tik cilvēciskam un ikdienas patiesības piesātinātam kā mūziķu ansamblis. Vilšanās bija tik dziļa, ka vēlāk, kad gramofoni jau bija pavisam parasta lieta un tos varēja sastapt katrā mājā, tie tomēr netika uzskatīti par pieaugušo cilvēku izpriecas cienīgu līdzekli, bet gan tikai par bērniem noderīgu lietiņu, ko mazuļi pēc patikas drīkst izjaukt. Turpretī, kad pilsētas iedzīvotājiem radās izdevība pārliecināties par dzelzceļa stacijā uzstādītā tālruņa skaudro realitāti, pat visneticīgākie nevarēja beigt brīnīties par šo daiktu, kuru tā kloķa pēc sākumā visi bija uzskatījuši par gramofona primitīvāku paveidu. Tā vien likās — pats Dievs Tas Kungs nodomājis pārbaudīt cilvēka izbrīna ietilpību un šajā nolūkā Makondo iedzīvotājiem liek nepārtraukti svārstīties starp pārsteigumu un vilšanos, starp šaubām un atklāsmi, visu sakāpinot tādā mērā, ka beidzot neviens noteikti nevarēja zināt, kur īsti meklējamas īstenībā iespējamā robežas. Tas bija tik juceklīgs realitātes un rēgainības sajaukums, ka zem kastaņkoka nepacietībā uzjundītais Hosē Arkādio Buendijas gars bija spiests gaišā dienas laikā sākt klaiņot pa māju. Pēc dzelzceļa oficiālās atklāšanas, kad katru trešdienu pulksten vienpadsmitos sāka pienākt vilcieni primitīvajā, no koka uzceltajā stacijā ar nelielu kantorīti, tālruni un biļešu lodziņu, Makondo ielās parādījās vīrieši un sievietes, kas centās izturēties kā vienkārši un parasti cilvēki, bet šķita esam cirka ļaudis. Varētu likties, ka pilsētā, kuras iedzīvotāji, noticēdami čigāniem, jau dažu labu reizi apsvilinājuši pirkstus, šādi apkārtklaiņojoši tirdzniecības akrobāti, kas ar vienādu nekaunību piedāvā gan svelpjošu katliņu, gan ari gavēņa septītajā dienā dvēseles glābšanai piemērota dzīves veida recepti, nevarētu cerēt uz panākumiem, taču viņi pelnīja tīri brangi, jo dažs labs, tirgoņu uzplijības nogurdināts, padevās pierimām, turklāt lētticīgu cilvēciņu pasaulē nekad nav trūcis. Reizē ar šiem šarlatāniem kādā no vilciena pienākšanas dienām pilsētā ieradās un vēlāk Buendiju mājā pusdienoja misters Herberts, ģērbies jātnieka biksēs ar stulmeņiem, korķa ķiveri galvā un brillēm tērauda ietvarā uz deguna. Bija viņš pastrupa auguma, ar topāza krāsas acīm un dižciltīga cīņas gaiļa gludajām spalvām līdzīgu ādu. Pie pusdienu galda neviens misteram Herbertam nepiegrieza sevišķu vērību, līdz viņš apēda pirmo banānu ķekaru. Aureljāno Otrais svešo bija sastapis nejauši, kad tas lauzītā spāņu valodā izteica neapmierinātību par to, ka Hakoba viesnīcā nav brīvu vietu, un, kā Aureljāno to jau bieži bija darījis ar daudziem svešiniekiem, atvedis viņu sev līdzi uz mājām. Misteram Herbertam piederēja piesienamie aerostati, ar kuriem viņš jau bija apbraukājis puspasaules, rausdams brangu naudu, bet Makondo viņam neizdevās pacelt gaisā nevienu iedzīvotāju, jo vietējie, kas jau bija redzējuši čigānu lidojošos paklājus un ar tiem pat vizinājušies, aerostatus uzskatīja par kaut ko vecmodīgu. Un misteram Herbertam nekas cits neatlika kā ar tuvāko vilcienu pēc nedēļas aizbraukt. Kad pie galda pasniedza tīģeraini svītroto banānu ķekaru, kā tas parasti tika darīts ik reizi, kad ieturēja pusdienas, viņš pirmo augli plūkāja bez sevišķas sajūsmas. F.da viņš sarunādamies un banānu kožļāja drīzāk zinātnieka izklaidībā nekā ar gardēža baudu, bet, notiesājis pirmo, palūdza vēl otru. Pēc tam viņš no instrumentu kastes, ko allaž nēsāja līdzi, izņēma nelielu etviju ar kādu optisko aparātu. Ar dimantu uzpircēja neticamo rūpību viņš sīki jo sīki izpētīja banānu, ar īpašu lanceti atgriezdams no tā sīkas šķēlītes, nosvērdams tās uz aptiekas svariem un ar ieroču meistara kalibra mērītāju pārbaudīdams augļa apjomu. Pēc tam, no kastes izņēmis vēl citus mērinstrumentus, viņš noteica apkārtējā gaisa temperatūru, tā mitrumu un saules gaismas intensivitāti. Šis izdarības bija tik intriģējošas, ka neviens nevarēja mierīgi ieturēt maltīti, jo visi gaidīja, ka misters Herberts beidzot pasludinās savu spriedumu, taču viņš nebilda neviena vārda, kas atļautu uzminēt viņa nodomus.

Nākamajās dienās misteru Herbertu redzēja ar tīkliņu un grozu rokā pilsētas apkaimē tvarstām tauriņus. Bet nākamajā trešdienā pilsētā ieradās grupa inženieru, agronomu, hidrologu, topogrāfu un mērnieku, kuri vairākas nedēļas pētīja mistera Herberta tauriņu medību vietas. Vēlāk pie dzeltenā vilciena piekabinātā vagona, kur zviļņi bija apsisti ar bīskapa cienīgu samtu, sienas apdarinātas ar sudraba plāksnēm, bet parasto griestu vietā virs galvas pletās zilga stikla pārjume, atbrauca senjors Džeks Brauns. īpašā vagonā, visu laiku rosīdamies ap misteru Braunu, ieradās arī tie paši melnos tērpos ģērbušies svinīgie advokāti, kas savulaik bija visur vazājušies līdzi pulkvedim Aureljāno Buendijam, un šis apstāklis pamudināja ļaudis domāt, ka visiem šiem agronomiem, hidrologiem, topogrāfiem un mērniekiem, tāpat misteram Herbertam ar tā piesienamajiem aerostatiem un raibajiem tauriņiem, kā arī senjoram Braunam ar viņa ripojošo mauzoleju un niknajiem vācu aitu suņiem ir kaut kas kopīgs ar karu. Taču pārdomām laika nebija daudz, jo, tikko aizdomīgie Makondo iedzīvotāji bija sākuši lauzīt galvu par to, kas, velns ar ārā, te īsteni notiek, pilsēta jau bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu ar cinka skārdu apjumtu dēļu mājeļu apmetnei, kur mitinās no puspasaules ar vilcienu šurp sabraukušie svešzemnieki. Viņi šurp traucās tādos baros, ka pārpildītas bija ne tikai sēdvietas un platformas, bet ļaudis dirnēja pat uz vagonu jumtiem.

Svešzemnieki drīz šurp atgādāja arī savas kārnās sievas muslīna kleitās un lielās zīdauduma platmalēs, viņpus dzelzceļa

līnijas uzbūvēja pilnīgi atsevišķu pilsētu ar ielu malās sadēstītām palmām, ar metāla sietiem logos, baltiem galdiņiem uz terasēm, ar platspārnu ventilatoriem pie griestiem un plašiem zālājiem, pa kuriem pastaigājās pāvi un paipalas. Viss šis sektors, līdzīgi gigantiskam elektrificētam vistu aplokam, bija norobežots ar stiepļu pinumu, uz kura vēsajos vasaras mēnešos agrīnās rīta stundās bezgalīgās melnās virtenēs satupās bezdelīgas. Neviens vēl lāgā neizprata, ko svešzemnieki šeit meklē un vai tie patiesi nav nekas vairāk kā vienkārši filantropi, kad viņi pilsētā jau bija izraisījuši tādas kolosālas pārvērtības, pret kurām reiz čigānu ienestie traucējumi šķita tīrais nieks, jo tie bija pārejoši un visiem saprotami. Izmantodami tādas iespējas, kādas agrāk bija vien Dieva aizgādībai, viņi izmainīja lietavu reizes, paātrināja ražas nobrieduma ciklu un pārvietoja upi no mūžsenās gultnes uz citu vietu, ar visiem baltajiem akmeņiem un ledaino straumi pārceldami to pilsētas otrā galā aiz kapsētas. Šajā paša reize viņi arī virs Hosē Arkādio kapa ar tā izbalējušām plāksnēm uzlēja dzelzsbetona pārvalku, kas neļāva no mirušā izplūstošam pulvera smārdam sagandēt ūdeņus. Lai aprūpētu bez mīlniecēm atbraukušos svešzemniekus, gādīgās franču dāmiņas savu ielu pārvērta veselā pilsētiņā, kas bija plašāka nekā atbraucēju uzceltā. Kādu trešdienu ar vilcienu Makondo ieradās vesela varza neiedomājamu palaistuvju un Babilonas mauku, kas bija apmācītas visvisādās jau kopš neatminamiem laikiem pazīstamās mīlas draiskulībās un ar savām ziedēm un prasmīgajām izdarībām spēja paskubināt neprašas, iekvēlināt biklos, apmierināt iekārīgos, uzbudināt pieticīgos, pārmācīt nepiepildāmos, pavedināt atturīgos. Turku ielā, kur kādreizējās raibās bodītes tagad bija aizvietotas ar krāsainās ugunīs mirdzošiem aizjūras preču veikaliem, sestdienas naktīs klaiņoja piedzīvojumu meklētāju bari, drūzmēdamies ap spēļu un izložu galdiem un šautuvju stendiem, nostūros, kur tika iztulkoti sapņi un pareģota nākotnē, pie galdiņiem ar vietējā gaumē sagatavotiem

gaļas ēdieniem un reibinošiem dzērieniem. Kad atausa rīts, šie galdiņi vāļājās starp zemē izkaisītiem cilvēku augumiem, kas reizēm bija tikai laimīgi pārdzērušies, ber parasti gan izrādījās nakts kautiņos no pistoļu šāvieniem, dūru un kāju zvēlieniem, nažu dūrieniem un pudeļu sitieniem cietuši ziņkārīgie. Svešzemnieku iebrukums pilsētā izrādījās tik negants un negaidīts, ka pirmajā laikā bija gandrīz vai neiespējami parādīties ielās, jo tās bija pārpildītas ar čemodāniem, visdažādākiem iedzīves piederumiem un būvmateriāliem, ko šurp veda iebraucēji, lai pēc savas iegribas, atļauju nevienam neizprasījuši, sāktu celt sev mājas, kur vien atradās kāds brīvs zemes stūrītis. Turklāt ik uz soļa gadījās vērot skandalozas ainas, kad pārīši, mandeļkokos izkarinājuši savus guļamtīklus vai apmetušies zem kādas telts nojumes, gaišā dienas laikā visu acu priekšā mīlējās. Vienīgā klusā vietiņa bija no Antiļu salām atbraukušo miermīlīgo nēģeru apmetne — nomaļā ieliņā viņi uz pāļiem bija sacēluši koka būdiņas un novakarēs sēdēja durvju priekšā, kaut kādā sajauktā un piesārņotā valodā dziedādami melanholiskas garīgas dziesmas; īsā laikā pilsētā bija notikušas tik daudzas un straujas pārmaiņas, ka astoņus mēnešus pēc mistera Herberta apciemojuma vietējie Makondo iedzīvotāji vairs paši nepazina savu dzīvesvietu.

-    Esam gan ievārījuši ziepes, pulkvedis Aureljāno Buendija mēdza sacīt. Un tikai tālab vien, ka mēs svešzemnieku pamielojām ar banānu.

Bet Aureljāno Otrais par iebraucēju lavīnu tikai nopriecājās. Drīz vien Buendiju māja bija stāvgrūdām pilna ar nevaldāmiem, no visām pasaules malām šurp sabraukušiem plītniekiem, kālab pagalmā vajadzēja iekārtot papildu vietas gulēšanai, paplašināt ēdamistabu un nomainīt veco galdu pret jaunu ar sēdvietām sešpadsmit cilvēkiem, jauniem traukiem un servīzēm un beidzot pasniegt brokastis vairākās maiņās. Fernandai nekas cits neatlika kā pārvarēt sevi ufi karaliski apkalpot uzklīdušos salašņas, kas ar saviem zābakiem piebradāja gaiteni, nolaida ūdeni turpat dārzā, diendusai uzklāja guļvietas, kur vien tiem ienāca prātā, un runāja visādas rupjības, neņemot vērā ne dāmu klātbūtni, ne senjoru nicīgās grimases. Amarantu šis saulesbrāļu iebrukums tik ļoti aizskāra, ka viņa atsāka pusdienot virtuvē, kā to bija darījusi senāk. Pulkvedis Aureljāno Buendija bija pārliecināts, ka lielum lielā daļa ciemiņu ierodas pie viņa darbnīcā sasveicināties nevis aiz simpātijām un cieņas, bet vienkārši aiz ziņkāres palūkoties uz sava veida vēstures reliktu, muzejā saglabātu izrakteni, tāpēc ieslēdzās, aizbīdot durvju aizšaujamo, un vispār nevienam nerādījās, izņemot ļoti retās reizes, kad viņš izgāja pasēdēt ārdurvju priekšā. Turpretī Ursula pat tajos gados, kad jau šļūkāja ar kājām un gāja, gar sienām taustīdamās, izjuta bērnišķīgu prieku, kad atkal kārtējo reizi pienāca vilciens. “Jāpagatavo labi daudz zivju un gaļas ēdienu,” viņa izrīkoja visas četras virtuvenes, kas ilgoties ilgojās atkal atgriezties rāmajā un netraucētajā Santa Sofijas de la Pjedadas paspārnē. “Jāsagatavo visa kā gana, jo nekad nevar zināt, kas svešajiem ciemiņiem smēķēs.” Vilciens pienāca vislielākā svelmes stundā. Pusdienu laikā visā mājā bija tāda kņada kā tirgū. Sasvīdušie pusdienotāji, kuri nemaz nepazina savus viesmīlīgos saimniekus, drūzmēdamies steidzās ieņemt pie galda labākās vietas, bet virtuvenes, cita citai uzgrūzdamās, skraidelēja ar milzīgām viras bļodām, gaļas kastroļiem, izdobtos ķirbjos sakrautām dārzeņu kaudzēm un paplātēm ar rīsiem, vienlaikus ar neizsīkstošiem kausiem no muciņām liedamas ciemiņiem limonādi. Jezga bija tāda, ka Fernanda izmisumā nodomāja, ka dažs labs droši vien pusdieno vairāk reižu no vietas, bet, ja kāds no ēdējiem, īsti neapjēgdams, kur iekļuvis, pieprasīja rēķinu, viņa tikai ar pūlēm savaldījās, lai nesāktu šķendēties ar tikai tirgus sievai piedienīgiem vārdiem. Kopš mistera Herberta parādīšanās bija apritējis jau vairāk nekā gads, bet vietējie iedzīvotāji zināja tikai to, ka svešie iebraucēji sadomājuši dēstīt banānus

apburtajā apvidū, kuru savulaik bija šķērsojis Hosē Arkādio Huendija ar saviem vīriem, meklēdams ceļu uz lielo izgudrojumu zemi. Vulkāniskā izvirduma aizrauti, ieradās arī pulkveža Aurell.ino Buendijas pārējie dēli ar pelniem uzvilkto krusta zīmi pierē, savu parādīšanos attaisnodami vienā teikumā, kas droši vien izskaidrotu arī visu citu atbraucēju rīcības iemeslus.

-    Mēs braucām uz šejieni, viņi teica, tāpēc ka visi to dara.

Banānu drudzis neskāra vien Remēdiosu Daiļo. Viņa it kā bija aizkavējusies visbrīnišķīgākajā agrīnās jaunības posmā un jo dienas jo mazāk vērības pievērsa formāliem sabiedrības nosacījumiem, dzīvodama pati savā — ikdienas īstenībai svešā, laimīgā — pasaulē, kur gandrīz pilnīgi pagaisa priekšstats par ļaunprātību un neuzticēšanos. Meitene nesaprata, kāpēc sievietes apgrūtina dzīvi ar dažādiem ņieburiem un apakšsvārkiem, un pati sev no rupjas drēbes uzšuva vienkārši pār galvu uzvelkamu paltraku, tādējādi viegli atrisinādama problēmu, kā ģērbties, lai vienlaikus justos kaila, kas, pēc viņas domām, mājās bija vienīgais pieklājīgas izturēšanās veids. Mājnieki Remēdiosai Daiļajai tik ilgi uzplijās ar padomiem apgriezt matus, kas meitenei sniedzās līdz pat stilbiem, un valkāt tos vai nu ar ķemmēm cekulā saņemtus, vai krāsainām lentēm bizēs sapītus, līdz viņa kādudien apcirpa galvu gluži gludu un no matiem izgatavoja parūkas svēto tēliem. Visbrīnumainākais Remēdiosas Daiļās instinktīvajā tieksmē pēc vienkāršības bija tas, ka, jo vairāk viņa atmeta modes prasības, lai tikai pati justos ērtāk, un, brīvi ļaudamas savām iedomām, atteicās no pierastajām uzvedības normām, jo satraucošāks kļuva viņas neticamais skaistums un jo izaicinošāka viņas izturēšanās pret vīriešiem. Kad pulkveža Aureljāno Buendijas dēli pirmo reizi ieradās pilsētā, Ursula atcerējās, ka viņu dzīslās tek tās pašas asinis, kas mazmazmeitā, un gandrīz jau aizmirstās šausmās nodrebēja. “Piesargies, meit,” Ursula brīdināja. “Vienalga, ar kuru no viņiem tu ielaistos, tev dzims bērni ar enkas asti.” Remēdiosa Daiļā

tik maz ņēma vērā šo brīdinājumu, ka drīz vien, apģērbusies vīriešu drēbēs, izvārtījās smiltīs, lai rāptos kārtī pēc balvas, bezmaz izraisīdama traģēdiju savu septiņpadsmit brālēnu vidū, kuri gluži satriekti vērās neizturamajā ainā. Šā iemesla pēc neviens no pulkveža dēliem, ciemodamies pilsētā, nepārgulēja Buendiju mājā, un četri no viņiem, apmetušies uz dzīvi Makondo, pēc Ursulas norādījuma noīrēja sev mājvietu kur citur. Ja kāds Remēdiosai Daiļajai būtu pastāstījis par šiem piesardzības soļiem, viņa, protams, aiz smiekliem vai nobeigtos. Līdz pēdējai savas dzīves stundiņai šajā saulē meitene tā arī neuzzināja, ka nepielūdzamais liktenis viņai lēmis būt par sava veida sievišķīgu ikdienas piedauzības akmeni, kas apdraud vīriešu mieru. Ik reizi, kad viņa pretēji Ursulas aizliegumam parādījās ēdamistabā, svešzemniekus pārņēma neprātīgam izmisumam līdzīgas izbailes. Pārāk skaidri taču bija samanāms, ka meitene zem maisveidīgā paltraka ir pilnīgi kaila. Tāpat visi domāja, ka viņas apcirptā, apbrīnojami skaisti veidotā galva nav nekas cits kā izaicinājums un tāpat par provokāciju uzskatāms vaļīgais žests, ar kādu viņa atsedza gurnus, lai tos mazliet atvēsinātu, kā arī pirkstiņu apzīžļāšana pēc tam, kad meitene beigusi ar rokām ieturēt azaidu. Neviens no Buendiju ģimenes locekļiem nekad neuzzināja to, ko svešie atbraucēji mirklī samanīja, proti, ka Remēdiosu Daiļo it kā ieskauj kairinājuma loks un no viņas izstrāvo joņainas pavedinājuma brāzmas, ko var just vairākas stundas vēl pēc tam, kad meitene jau aizgājusi. Mīlas padarīšanās rūdīti vīrieši, kas pieredzējuši ne mazums dēku visās pasaules malās, apgalvoja, ka nekad viņi vēl neesot sajutuši tādu iekāri, kādu izraisot no Remēdiosas Daiļās uzvēdošās dabiskās smaržas. Begoniju galerijā, viesu zālē, kā arī ikvienā citā mājas nostūri viņi precīzi varēja noteikt vietu, kur pabijusi Remēdiosa Daiļā, un tāpat pateikt, pirms cik ilga laika meitene tur uzturējusies. Viņa aizvien atstāja skaidri jaušamas, ne ar ko citu nesajaucamas pēdas, ko pašu ļaudis nemanīja vien tāpēc, ka ar

lam bija piesrrāvota visa mājas ikdienas gaisotne, bet atnācējs las tūlīt sajuta. Tāpēc arī tikai viņi saprata, kāpēc jaunais virsnieks aiz mīlas bija nomiris, bet no svešām zemēm uz Makondo atnākušais jauneklis kritis neglābjamā izmisumā. Neapzinādamās, ka ik solī nes līdzi urdošu satraukumu, kas vīriešos rada neizturamu iekšējas katastrofas sajūtu, Remēdiosa Daiļā izturējās pret viņiem bez jebkādas valšķības, un ar savu vienkāršo piemīlību tiem vēl vairāk sajauca prātu. Kad Ursula beidzot noteica, ka Remēdiosai Daiļajai jāēd virtuvē kopā ar Amarantu, lai svešzemnieki viņu neredzētu, meitene nopriecājās, jo tagad bija pilnīgi brīva no jebkādas disciplīnas. Patiesībā viņai bija vienalga, kur ieturēt azaidu, ja vien tas nav saistīts ar noteiktām stundām, jo meitene vislabprātāk vadījās tikai no savas ēstgribas. Reizēm viņa piecēlās un brokabastoja pulksten trijos no rīta, pēc tam cauru dienu nogulēja un tādā juceklībā nodzīvoja vairākus mēnešus, neliekoties ne zinis par dienas iedalījumu, līdz kāds nejaušs gadījums viņu atkal piespieda pakļauties zināmai kārtībai. Bet arī tad Remēdiosa cēlās pulksten vienpadsmitos rītā un veselas divas stundas pilnīgi kaila uzturējās, ieslēgusies mazgātavā, kur pavadīja laiku, vajādama skorpionus, kamēr pilnīgi pamodās no dziļā un ilgā miega. Pēc tam viņa aplaistījās ar ūdeni, ko ar ķirbja kausu pasmēla no baseina. Tā bija ilgstoša, rūpīgi piekopta procedūra, ko pavadīja virkne rituālu izdarību, un ikviens, kas meiteni pietiekami nepazina, būtu varējis nodomāt, ka viņa nododas pilnīgi attaisnojamai sava brīnišķīgā auguma apjūsmošanai. Bet patiesībā viņai šīs izdarības nesaistījās ne ar kādu juteklību, jo tās bija vienkārši līdzeklis, kā nosist laiku, līdz uzradīsies ēstgriba. Kādudien, kad Remēdiosa Daiļā atkal sāka mazgāties, viens no svešzemniekiem, uz jumta uzrāpies un vienu no jumstiņiem pacēlis, palūkojās uz meiteni, un tās satriecoši kailais skaistums aizrāva viņa elpu. Remēdiosa caur satrunējušo jumta segumu pamanīja svešā izmisušās acis, taču nemaz nenokaunējās un neuztraucās.

-    Piesargieties! viņa uzsauca. Jūs nokritīsit.

-    Vienalga, gribu tikai uz jums paskatīties, svešzemnieks mulsi nomurmināja.

-    Ak tā, viņa noteica. Tomēr piesargieties gan, jumts pavisam satrūdējis.

Svešzemnieka seja pauda sāpīgu izbrīnu, un, liekas, viņš izmisīgā piepūlē centās apspiest primitīvu iekāri, lai tikai vienreizējais redzējums nepagaistu. Remēdiosa Daiļā nodomāja, ka svešzemnieks baidās nokrist reizē ar satrusējušo jumtu, un pasteidzās nomazgāties ātrāk nekā parasti, lai skatītājam nevajadzētu tik ilgi palikt bīstamā stāvoklī. Aplaistīdamās ar ūdeni, meitene piebilda, ka ar jumtu esot gatavais negals, jo no biezās lapu kārtas, kas lietus laikā uz tā sakrājusies, droši vien arī skorpioni iekļūstot mazgājamā istabā. Svešzemniekam likās — šāda patērzēšana ir tikai veids, kā noslēpt piekāpīgo patiku, un, kad meitene sāka ieziepēties, viņš nespēja noturēties pretī vilinājumam spert soli tālāk.

-    Atļaujiet man jūs ieziepēt, viņš noburkšķēja,

-               Pateicos par labo nodomu, Remēdiosa Daiļā atbildēja,

-    bet man pietiek ar pašas divām rokām.

-    Nu, kaut vai tikai muguriņu, svešzemnieks lūdzās.

-    Tā nu gan būtu tīrā izlaidība, viņa noraidīja. Kur tas redzēts, ka cilvēki ziepētu sev muguru!

Vēlāk, kad Remēdiosa Daiļā jau slaucījās, svešzemnieks ar asaru pilnām acīm lūdzās meiteni nākt pie viņa par sievu. Remēdiosa Daiļā atklāti paziņoja, ka nemūžam neprecēšoties ar tādu nejēgu, kas zaudē veselu stundu laika un pat paliek bez brokastīm tādēļ vien, lai redzētu mazgājamies kādu meitieti. Kad meitene beidzot uzvilka savu paltraku un svešzemnieks redzēja apstiprināmies aizdomas, ka viņai patiesi zem tā nekā cita nav, kā visi to domāja, viņš sajuta šo noslēpumu tikpat kā ar nokaitētu dzelzi uz mūžu svilinoši iespiežamies paša miesā. Izlauzis vēl divus jumstiņus, viņš mēģināja iekļūt mazgājamā telpā.

ļumts ļoti augsts, Rcmēdiosa Daiļā nobijusies brīdināja. 11is lauzīsit kaklu.

Satrunējušais jumta pārsegums sabruka ar briesmīgu blīk.U i, vīrietis paguva izbrēkt šausmu kliedzienu, pirms viņa galva s.isķīda pret cementa klonu, — un viņš uz vietas bija beigts.

I ad, troksni izdzirdējuši, šurp atskrēja pārējie svešzemnieki un steidzās aizvākt līķi, viņi sajuta no tā uzvēdām Remēdiosas Daiļās reibinošo smaržu. Mirušā augums bija tā piesātināts ar so aromātu, ka no viņa sadragātā galvaskausa sūcās nevis asinis, bet gan eļļains šķidrums dzintara krāsā, no kura uzplūda šī pati smarža, un tad visi saprata, ka Remēdiosa Daiļā turpina mocīt vīriešus pat vēl pēc nāves, līdz to kauli izplēn pīšļos. Taču neviens nesaistīja notikušo nelaimi ar diviem iepriekšējiem vīriešiem, kas Remēdiosas Daiļās dēļ bija gājuši bojā. Bija vajadzīgs vel viens upuris, iekams svešzemnieki un tāpat arī daudzi no Makondo vietējiem iedzīvotājiem noticēja teiksmai, ka no Remēdiosas Buendijas uzvēdī nevis mīlas elpa, bet gan nāves dvesma. Iespēja par to pārliecināties radās pēc vairākiem mēnešiem, kad Remēdiosa Daiļā kopā ar bariņu draudzeņu devās apskatīt jaunierīkotās banānu plantācijas. Makondo iedzīvotājiem pastaigas pa banānu dēstījumu valgajām, bezgalīgajām gatvēm, kur klusums šķita pilnīgi neskarts, it kā no citurienes atvests — un tāpēc vēl lāgā neprot uztvert balsis, pēdējā laikā bija kļuvušas par tīkamu izklaidi. Reizēm šeit runāto nevarēja sadzirdēt ne pusmetra attālumā, bet vienlaikus tas skaidri bija saprotams plantācijas viņā galā. Pilsētas meitenes šo parādību pārvērta līdz šim neparastā, draiskā spēlē, lai, draudzenes biedējot un izjokojot, reizē pasmietos un pašausminātos un pastaigas laikā notikušo vēl vakarā pārspriestu kā savdabīga sapņa redzējumu, banānu plantāciju klusuma dīvainības bija tik izdaudzinātas visā pilsētā, ka Ursula kādu pēcpusdienu nespēja mazmazmeitai liegt šo prieku, protams, ar noteikumu, ka viņa uzliks platmali un vispār pienācīgi apģērbsies. Tikko draudzenes iegāja

plantācijā, gaisā jaudās nāves dvesmojums. Vīrieši, kas strādāja pie apūdeņošanas grāvjiem, juta, ka viņi nokļūst reta valdzinājuma varā, kurā manāmas neredzamas briesmas, un daudzus pārņēma nepārvarama tieksme raudāt. Glābdamās no satracināto tēviņu bara uzbrukuma, Remēdiosa Daiļā ar savām draudzenēm patvērās kādā no tuvākajām mājām. Vēlāk meitenes atbrīvoja četri no pulkveža Aureljāno Buendijas dēliem, kuru pierēs iezīmētie krusti visiem iedvesa svētas šausmas, it kā tie apliecinātu piederību pie kādas kastas vai padarītu to valkātāju neievainojamu. Remēdiosa Daiļā noklusēja, ka viens no grāvračiem, izmantodams juceklīgo kņadu, paguvis ar roku viņai ieķerties pavēderē — gluži kā ērglis ar nagiem ietveras bezdibeņa krantī. Pēkšņa gaismas uzliesmojuma apžilbinātā meitene paskatījās uz uzbrucēju un ieraudzīja tā izmisuma pilnās acis, kas ieurbās viņas sirdī un tur palika gailējām kā kvēlojoša līdzcietības ogle. Vakarā Turku ielā šis pats strādnieks lielījās ar savu drosmi, ieminēdamies par gaidāmo svētlaimi, bet tajā pašā mirklī viņam krūtis sadragāja kāda zirga kāju spēriens — un vesels bars svešzemnieku viņu redzēja agonijā vāļājamies uz ielas un izvemjam asiņu paltis.

Aizdomas, ka Remēdiosa Daiļā nes līdzi nāvi, tagad bija apstiprinātas ar četriem nenoliedzamiem gadījumiem. Un, lai gan daži mutīgi puisieši dižojās, ka viņi būtu ar mieru atdot dzīvību par vienu ar tik pavedinošu meitieti pavadītu mīlas nakti, neviens nepapūlējās savus vārdus apstiprināt ar darbiem. Bet varēja taču būt arī tā, ka ne tikai Remēdiosas Daiļās pakļaušanai, bet arī visu iespējamo briesmu atvairīšanai būtu pieticis ar tik pirmatnējām un vienkāršām jūtām kā mīlestība. Bet tas nevienam neienāca prātā. Ursula tagad pavisam pārstāja rūpēties par meiteni. Agrāk, kad viņa vēl nebija atmetusi cerības mazmazmeitu saglābt pasaulei, Ursula centās to pieradināt pie visvienkāršākā mājas soļa. “Dēliešiem ir lielākas prasības, nekā tu vari iedomāties,” viņa mīklaini paskaidroja. “Viņiem

svarīgi ne tikai tas, ko tu domā, bet arī tādi mājas darbi kā vārīšana, slaucīšana un vēl visvisādi citi sīki pienākumi.” Taču sirds dziļumos Ursula nojauta, ka pati sevi māna, pūlēdamās meiteni sagatavot ģimenes dzīves laimei, jo bija pārliecināta, ka pasaulē nav tāda vīrieša, kurš pēc savas iekāres apmierināšanas kauču vai vienu dienu spētu paciest Remēdiosas Daiļās pilnīgi neiedomājamo nevīžību. Pēdējā Hosē Arkādio piedzimšana un Ursulas nesatricināmā apņēmība iztaisīt no mazuļa pāvestu spieda viņu pārtraukt rūpes par mazmazmeitu. Ursula pameta Remēdiosu Daiļo likteņa ziņā, cerēdama, ka agrāk vai vēlāk notiks brīnums un šajā Dieva pasaulītē, kur atrodams itin viss, uzradīsies arī tik pacietīgs dēlietis, kas pievāks Remēdiosu Daiļo. Amaranta jau daudz agrāk bija atteikusies no mēģinājumiem viņu pārvērst par dzīvei derīgu sievieti. Bet kopš tām tālīnajām pievakarēm, kad brāļa mazmeita vairs nevīžoja viņas darbnīcā pat griezt šujmašīnas kloķi, Amaranta bija nonākusi pie pārliecības, ka tā vienkārši ir muļķe. “Galu galā mums vajadzēs tevi izprecināt,” Amaranta teica, vērodama meitenes pilnīgo nejūtību pret sarunām ar vīriešiem. Vēlāk, kad Ursula atļāva Remēdiosai Daiļajai iet uz dievkalpojumiem ar aizplīvurotu seju, Amaranta nosprieda, ka šāda mistiska izrīcība var izrādīties tik izaicinoša, ka drīzumā arī atradīsies kāds vīrietis, kas būs pietiekami ieintriģēts, lai meitenes sirdī pacietīgi meklētu kādu ievainojamu vietiņu. Bet, redzēdama neprātīgo veidu, ar kādu meitene noraida tīkotāju, kas daudzējādā ziņā bija izdevīgāks par jebkuru princi, Amaranta atmeta visas cerības. Fernanda pat nemaz nemēģināja saprast Remēdiosu Daiļo. Asiņainajā karnevālā pirmo reizi ieraudzījusi meiteni karalienes tērpā, Fernanda nodomāja, ka tā ir izcila būtne. Bet vēlāk, redzēdama, ka Remēdiosa Daiļā ēd tāpat ar pirkstiem un nespēj pateikt neviena vārda, kas nebūtu muļķības kalngals, Fernanda tikai nožēloja to, ka Buendiju ģimenē vientiesīšiem lemts tik ilgs mūžs. Un, lai gan pulkvedis Aureljāno'Buendija vēl aizvien turpināja

ticēt un atkārtot, ka Rcmēdiosa Daiļā patiesībā ir būtne ar visgaišāko prātu, kādu vien viņš jebkad sastapis, un pie katras izdevības centās to pierādīt ar viņam raksturīgo prasmi par visiem pazoboties, tuvinieki pameta meiteni Dieva ziņā. Tā Remēdiosa Daiļā palika klīstam bezgalīgajā vientulības tuksnesī, kur pamazītēm nobrieda, ļaudamās ilgam, sapņu netraucētam miegam, garas stundas uzturējās mazgātavā, nesaistīdama savas ēdienreizes ar noteiktiem laikiem, un pa reizei iegrima dziļā, nepārtrauktā, ne ar kādām atmiņām nesaistītā klusēšanā, līdz kādā marta pēcpusdienas stundā Fernanda posās dārzā uz virvēm izkarināt palagus un palūdza palīgā pārējās mājas sievietes. Tikko viņas bija sākušas šo darbu, Amaranta ievēroja, ka Remēdiosa Daiļā aiz neparasta bāluma kļuvusi gandrīz vai caurspīdīga.

-    Vai tu slikti jūties? Amaranta viņai jautāja. Remēdiosa Daiļā, turēdama palaga otru galu, iecietīgi pasmaidīja.

-    Gluži otrādi, viņa atbildēja. Nekad neesmu jutusies tik labi.

Līdzko Remēdiosa Daiļā to bija izteikusi, Fernanda sajuta,

ka liega gaismas plūsma viņai izrauj palagus no rokām un tie uzplīvo gaisā. Amaranta savu apakšsvārku mežģīnēs samanīja savādas trīsas un, lai nepakristu, mēģināja satvert palaga stūri, bet Remēdiosa Daiļā tieši šajā brīdī sāka celties augšup. Tikai gandrīz jau pilnīgi neredzīgā Ursula bija pietiekami saprātīga, lai atskārstu neatvairāmās plūsmas patieso būtību, un palaida palagus gaismas palu ziņā, redzēdama, ka Remēdiosa Daiļā pamāj viņai ar roku ardievas, pati jau žilbinošās plandoņas lokā ietverta, palagiem paceļoties augšup cauri zemākajam gaisa slānim ar lidojošām vabolēm un ziedošām dālijām līdz dzidrākai joslai, kur apzīmējums “pulksten četros pēcpusdienā” jau zaudēja katru jēgu, lai pēc tam pagaistu netveramās tālēs, kas vairs nav aizsniedzamas pat visaugstāk lidojošiem atmiņu putniem.

Svešzemnieki, protams, nodomāja, ka Remēdiosa Daiļā beidzot būs padevusies savam neatvairāmajam bišu mātes liktenim un ka ģimene ar pasaciņām par viņas aizlidošanu debesīs vienkārši

cenšas saglābt meitenes godu. Skaudības mocītā Fernanda ar l.iiku tomēr atzina šo brīnumu un vēl ilgi uzplijās Dievam, lūgdamās atdot zudušos palagus. Arī lielākā da|a Makondo vietējo iedzīvotāju ticēja notikušajam un pat iededza sveces un noskaitīja pienācīgos dievvārdus. Varbūt vēl ilgi neviens nebūtu sācis runāt par ko citu, ja pulkveža Aureljāno Buendijas dēlu mežonīgā nogalināšana izbrīnu neaizvietotu ar šausmām. Pats pulkvedis kaut kādā veidā bija jutis savu dēlu tuvējo traģisko galu, lai gan šo nojausmu nekad neuzskatīja par gaišredzību. Kad Aureljāno Zāģeris un Aureljāno Arkaija, kas bija ieradusies reizē ar svešzemnieku straumi, izteica vēlēšanos apmesties pilsētā uz paliekamu dzīvi, tēvs pūlējās viņus atrunāt. Viņš nesaprata, ko dēli iesāks šajā pilsētā, kur no vakara tumsas līdz rīta gaismai ir bīstami rādīties uz ielas. Tomēr Aureljāno Rudzugrauds un Aureljāno Sērīgais, Aureljāno Otrā atbalstīti, deva viņiem darbu savos uzņēmumos. Pulkvedim Aureljāno Buendijam bija vēl paša neskaidri apjausti iemesli nepiekrist šim lēmumam. Kopš dienas, kad viņš bija redzējis Makondo ierodamies senjoru Braunu dzeltenā kabrioletā ar signāltauri, no kuras savādās vaukšķēšanas baidījās visi pilsētas suņi, vecais karavīrs sāka gremzties par ļaužu verdzisko iztapību svešajiem ieklīdeņiem un saprata — kopš tiem laikiem, kad vīri pameta sievas un bērnus un, šautenes plecos uzkāruši, devās karā, viņu raksturā kaut kas izmainījies. Kopš Neerlandes pamiera varas iestādes pārstāvēja no vietējo miermīlīgo un pagurušo konservatīvo vidus atlasītie pilsētas galvas bez jebkādas iniciatīvas, ar tīri dekoratīvām tiesas spriedēju funkcijām. “Tā ir plukatīga valdīšana,” pulkvedis Aureljāno Buendija mēdza sacīt, nolūkodamies baskājainos, ar koka rundziņām apbruņotos policistos. “Mēs izkarojāmies tik daudzos karos un tādēļ vien, lai mums māju fasādes nevajadzētu krāsot zilas.” Kad parādījās banānu kompānija, vietējos ierēdņus atvietoja ar bargiem svešzemniekiem, ko senjors Brauns pievāca elektrifičētajā vistu aplokā, lai tie

baudītu, kā viņš pats izteicās, viņu amata cieņai atbilstīgas priekšrocības un neciestu no tveices, moskītiem un citām pilsētas dzīves neskaitāmajām neērtībām un grūtībām. Senāko policistu vietā nāca ar mačetēm apgādāti slepkavnieki. Savā darbnīciņā ieslēdzies, pulkvedis Aureljāno Buendija domāja par visām šīm pārmaiņām, un pirmo reizi kopš vientulības klusajiem gadiem viņu sāka mocīt neapšaubāmā atziņa, ka viņš izdarījis kļūdu, neturpinādams karu līdz galam. Sen jau pilnīgi aizmirstā pulkveža Magnīfiko Visbala brālis kādudien šajā laikā ar savu septiņus gadus veco mazdēlu bija aizgājis pie apkārtbraukājošo tirgoņu ratiņiem pilsētas centrālajā laukumā, lai iedzertu ko atspirdzinošu. Zēns uzgrūdās policijas kaprālim un neviļus apšļāca tā mundieri. Saniknotais barbars ar mačeti zēnu sakapāja gabalos, bet vectēvam, kas mēģināja bērnu paglābt, ar vienu atvēzienu nošķēla galvu. Visa pilsēta redzēja nogalināto, kad vairāki vīri to nesa uz mājām un tiem līdzi gāja kāda sieviete, aiz matiem nesdama nocirto galvu. Gabalos sakapātā puisēna atliekas bija samestas asiņainā brezenta maisā.

Ar šo gadījumu beidzās pulkveža Aureljāno Buendijas grēku nožēlas laiks. Viņš atkal nokļuva tādā pašā kvēla sašutuma varā, kādu bija sajutis jaunībā, redzēdams sievieti, kuru nosita tikai tāpēc vien, ka to bija sakodis ar trakuma sērgu saslimis suns. Pulkvedis Aureljāno Buendija paskatījās uz viņa mājas priekšā sadrūzmējušos ziņkārīgo ļaužu baru un savā senajā, pērkonīgajā balsī, ko bija pamodinājis dziļš kauns pašam par sevi, pāri dīkajiem vērotājiem izgāza visu ienaida slogu, kas vairs nebija ietilpināms tikai viņa sirdī vien.

-   Gan jūs redzēsit! viņš uzsauca. Vienu dienu es saukšu pie ieročiem savus zēnus, lai tie reiz triec ratā šos svešzemnieku sūdabrāļus!

Pēc tam nezināmi ļaundari visu nedēļu dažādos piekrastes novados medīja viņa septiņpadsmit dēlus tikpat kā trušus, tēmēdami ar pelnu krustu apzīmētajās pierēs. Aureljāno Sērīgais septiņos

v.ikarā iznāca no savas mātes mājām, kad tumsā norībēja šautenes šāviens un lode tam sadragāja pieri. Aureljāno Rudzul’i.tudu atrada guļamtīklā, kuru viņš mēdza uzkarināt turpat

l.                      ibrikā, starp uzacīm līdz pat rokturim viņam bija ietriekts ledus ■.k.ddāmais cirtnis. Aureljāno Zāģeris pēc kino bija pavadījis 11/. mājām savu līgavu un pa gaišo Turku ielu nāca atpakaļ, kad no pūļa uz viņu ar revolveri izšāva slepkava, kurš nekad netika atklāts, un Aureljāno dēls uzkrita virsū kūsājošam eļļas katlam. Dažas minūtes vēlāk kāds pieklauvēja pie istabas durvīm, kurā Aureljāno Arkaija bija ieslēdzies ar sev tuvu sievieti, un viņam uzsauca: “Pasteidzies, tavus brāļus galē nost!” Sieviete, ar kuru Aureljāno Arkaija bija kopā, vēlāk stāstīja, ka viņš izlēcis no gultas un atvēris durvis, bet tur viņu sagaidījis mauzera šāviens, sadragādams galvaskausu. Šajā nāves naktī, kamēr Buendiju mājā gatavojās apstāvēt četrus līķus, Fernanda kā neprātīga skraidīja pa pilsētu, meklēdama Aureljāno Otro, kuru Petra Kotesa bija ieslēgusi drēbju skapī, jo domāja, ka iznīcināšanai lemti visi, kam ir pulkveža uzvārds. Viņa to izlaida laukā tikai ceturtajā dienā, kad no dažādām piekrastes vietām saņemtās telegrammas ļāva secināt, ka neredzamā ienaidnieka niknums ķer tikai ar pelnu krustu iezīmētos brāļus.

Arnaranta sameklēja piezīmju grāmatiņu, kur bija atzīmēti brāļadēlu dzimšanas dati, un ik reizi pēc kārtējās telegrammas saņemšanas izsvītroja nogalinātā vārdu, līdz pāri palika tikai pats vecākais. Mājnieki viņu labi atcerējās, jo puiša melnīgsnējā āda bija krasā kontrastā ar lielajām, zaļajām acīm. Viņu sauca par Aureljāno Mīlnieku. Pēc nodarbošanās viņš bija galdnieks un dzīvoja kādā tālā kalnu atzara ciematiņā. Divas nedēļas nogaidījis telegrammu ar vēsti par viņa nāvi, Aureljāno turp aizsūtīja kādu no saviem cilvēkiem, lai brīdinātu dēlu par draudošajām briesmām, jo domāja, ka tam varbūt nekas nav zināms. Ziņnesis atgriezās un pastāstīja, ka Aureljāno Mīlnieks ir dzīvs un vesels. Slepkavību -naktī viņa mājā gan ieradušies

divi vīrieši un izšāvuši uz viņu visas revolvera patronas, taču nav trāpījuši uz pieres uzvilktajā pelnu krustā. Aureljāno Mīlniekam izdevies pārlēkt pāri pagalma sētai un pazust kalnu taku labirintos, kur viņam pazīstams katrs zemes sprīdis, pateicoties draudzībai ar indiāņiem, no kuriem viņš pirka kokus. Vairāk par viņu nekas netika dzirdēts.

Pulkvedim Aureljāno Buendijam tās bija melnas dienas. Republikas prezidents atsūtīja viņam līdzjūtības telegrammu, kur apsolīja ievadīt stingru izmeklēšanu un cildināja noslepkavotos. Pēc viņa pavēles pilsētas galva ieradās bērēs ar četriem vainagiem, kurus gribēja nolikt uz zārkiem, bet pulkvedis viņu izmeta pa durvīm. Apbedījis dēlus, pulkvedis Aureljāno Buendija sacerēja un personiski gribēja nosūtīt republikas prezidentam ļoti asu telegrammu, taču telegrāfists atteicās to pieņemt. Tad pulkvedis to papildināja ar vairākiem sevišķi kodīgiem izteicieniem, ielika aploksnē un nosūtīja pa pastu. Kā jau tas viņam bija gadījies sakarā ar sievas nāvi un daudz reižu arī vēlāk, kad karā krita viņa labākie draugi, pulkvedis neizjuta bēdas, bet gan aklu, tieši ne pret vienu nevērstu niknumu līdz ar mokošu bezpalīdzības sajūtu. Viņš nonāca pat tiktāl, ka par notikušo slepkavību līdzvaininieku apsūdzēja cientēvu Antonio Isabelu, kas viņa dēlus bija apzīmējis ar neizdzēšamu pelnu krustu, lai ienaidnieki tos varētu vieglāk sameklēt. Jau galīgi sačākstējušais priesteris, kas bieži zaudēja domas pavedienu un dievvārdu laikā ar neprātīgiem Bībeles tekstu iztulkojumiem bija pasācis biedēt savus draudzes locekļus, kādu pēcpusdienu ieradās Buendiju mājā ar tasīti, kur pirmajā gavēņa dienā mēdza iejaukt pelnus, un ar sagatavoto javu grasījās apzīmēt visus ģimenes locekļus, lai tie pārliecinātos, ka uzvilktais krusts viegli nomazgājams ar ūdeni. Taču bailes no iespējamās nelaimes visos bija iespiedušās tik dziļi, ka neviens — pat ne Fernanda — negribēja pakļauties šādam eksperimentam. Bet Buendiju ģimenes locekļi Pelnu dienā vairs nekad nerādījās pie dievgalda.

Pulkvedis Aureljāno Buendija ilgi nespēja atgūt garīgo līdzsvaru. Viņš pārtrauca izgatavot zelta zivtiņas, gandrīz nemaz v.iirs neēda un kā mēnessērdzīgs, vilkdams līdzi apmetni un trulu niknumu sevī perinādams, klaiņoja apkārt pa māju. Triju menešu laikā viņš pilnīgi nosirmoja, kādreiz ieziestās un braši augšup uzvirpinātās ūsas tagad ļengani nokarājās pār izbalējušam lūpām, toties viņa acīs atkal gailēja tā pati degsme, kas izbiedēja visus, kuri bija redzējuši viņu tūlīt pēc piedzimšanas, un vēlāk lika virmot krēsliem, tos uzlūkojot vien. Ienaida lēkmēs mocīdamies, viņš veltīgi mēģināja sevī atdzīvināt kādreizējo gaišredzību, kas viņa jaunību bija izvadājusi pa briesmu lakām slavas vientulīgajā postažā. Apmaldījies šajā svešajā mājā, kur nekas un neviens viņā neizraisīja kaut jebkādas pieķeršanās paliekas, pulkvedis pamazām gāja bojā. Meklēdams pagātnes pēdas vēl no pirmskara laikiem, viņš kādudien atvēra Melkiadesa istabas durvis, taču atrada tur vien drazas, gružus, ilgajos pamestības gados sakrājušās netīrumu kaudzes. Neviena nelasīto grāmatu vāki un mitrumā savilgušie pergamenti izrādījās apauguši bālganām glīvēm, bet gaisā, kas reiz bijis vistīrākais un dzidrākais visā mājā, jaudās iepuvušu atmiņu nepanesamā smaka. Kādu rītu viņš zem vecā kastaņkoka pamanīja Ursulu, kas raudāja, galvu mirušajam vīram klēpī ielikusi. Pulkvedis Aureljāno Buendija bija vienīgais mājas iemītnieks, kas nekad agrāk netika redzējis vareno, pusgadsimta ilgajās likstās pagurušo vecūksni pēc viņa nāves. “Sasveicinies ar tēvu,” Ursula viņam teica. Pulkvedis uz mirkli apstājās pie kastaņkoka un vēl reizi konstatēja, ka pat šī pamestības vieta viņā nerada nekādas izjūtas.

-    Ko tad tēvs šodien tādu saka? pulkvedis Aureljāno Buendija apjautājās.

-    Viņš gauži nobēdājies, Ursula paskaidroja, jo domā, ka tu drīzumā mirsi.

-    Pasaki viņam, pulkvedis pasmaidīja, ka cilvēks nemirst tad, kad vajadzētu to darīt, ber gan tad, kad spēj to izdarīt.

Mirušā tēva paredzējums tikai uzrušināja pēdējās lepnuma sprikstis, kas vēl plēnēja pulkveža sirdī, bet viņš pats to maldīgi i/tulkoja par kādreizējā spara pēkšņu uzliesmojumu. Tieši tāpēc viņš sāka uzplīties Ursulai, lai tā parādītu vietu, kur norakts svētā Hosē ģipša statujā atrastais zelts. “Nekad tev to neuzzināt,” Ursula atbildēja ar stingrību, ko viņai iedvesa agrāko laiku rūgtā pieredze. “Kādudien ieradīsies šīs mantības īpašnieks,” viņa piebilda, “un tikai viņš drīkstēs to izrakt.” Neviens nevarēja saprast, kāpēc cilvēks, kas aizvien bijis nesavtīgs, pēkšņi iekārojis naudu, turklāt ne tikai ikdienas vajadzībām atbilstīgi pieticīgā daudzumā, bet gan tik milzīgas summas, kuru pieminējums vien pat Aureljāno Otrajā izraisīja bezgalīgu izbrīnu. Vecie partijas biedri, pie kuriem viņš griezās pēc palīdzības, sāka slapstīties, lai nevajadzētu sastapties ar pulkvedi. Šajā laikā tad arī radās viņam piedēvētais izteiciens: “Vienīgā būtiskā atšķirība starp liberāliem un konservatīvajiem ir tā, ka liberāļi iet uz dievkalpojumu pulksten piecos, bet konservatīvie — astoņos.” Tomēr viņš uzmācās ar tādu neatlaidību, lūdzās tik aizkustinoši, tik lielā mērā pārkāpdams pats savus cilvēka cieņas principus, ka pamazītēm, kādu nieku izkaulēdams šeit un kādu mazumiņu izdiedelēdams citur, ar klusu neatlaidību un spītīgu ietiepību visur iekļūdams, galu galā astoņu mēnešu laikā savāca lielāku summu, nekā Ursula bija aprakusi. Un tad viņš apmeklēja slimo pulkvedi Herineldo Markesu, lai tas viņam palīdzētu uzsākt vispārēju sacelšanos.

Kādu laiku stāvoklis patiešām bija izveidojies tāds, ka pulkvedis Herineldo patiesībā vienīgais, kaut arī no sava paralītiķa krēsla, būtu spējis iedarbināt dumpja satrunējušos pavedienus. Pēc Neerlandes nolīguma, kad pulkvedis Aureljāno Buendija bija patvēries savu zelta zivtiņu trimdā, pulkvedis Herineldo Markess vienīgais uzturēja kontaktus ar viņam līdz galam uzticīgajiem nemiernieku virsniekiem. Kopā ar tiem pulkvedis Herineldo Markess izcīnīja skumjo ikdienas pazemojumu, lūgumu

un pieprasījumu iesniegšanas karu, kad nemitīgi bija jādzird “pienāciet rītdien”, “drīz vien visu nokārtosim”, “pašreiz ar visu pienācīgo vērību izskatām jūsu iesniegumu”, izcīnīja jau iepriekš zaudēto karu pret šiem “jūsu padevīgajiem un uzticamajiem kalpiem”, kam vajadzēja parakstīt lēmumu par mūža pensiju piešķiršanu veterāniem, bet kuri nekad to neizdarīja. Agrākais — divdesmit gadu ilgais asiņainais karš viņiem nebija sagādājis tādus zaudējumus kā šis mūžīgo novilcinājumu demoralizējošais karš. Pat pulkvedis Herineldo Markess, kas bija paglābies no trim atentātiem, pārcietis trīs ievainojumus un palicis dzīvs neskaitāmās kaujās, neizturēja mūžīgo gaidu sīksto aplenkumu un ļāvās pēdējai nožēlojamai vecuma sakāvei, lai noīrētā mājelē vērtos pa logiem iekritušos saules atspulgos un domātu par Amarantu. Daļu no senajiem kara biedriem viņš pēdējo reizi bija redzējis kādas avīzes publicētā uzņēmumā ar sašutumā izslietām galvām stāvam līdzās kārtējam anonīmajam republikas prezidentam, kurš viņiem nule bija uzdāvinājis nozīmīti ar savu attēlu piespraušanai pie svārku atloka un pie reizes viņu rīcībā nodevis arī vienu no asinīs izmirkušajiem un pulvera dūmos apkvēpušajiem kauju karogiem, lai viņiem bērēs būtu ar ko apklāt savus zārkus. Pārējie — paši cienījamākie — veterāni vēl aizvien gaidīja attiecīgu paziņojumu, mirdami badā sabiedriskās labdarības ēnainajās nespējnieku patversmēs, bet citi, uzturēdami dzīvību ar verdošu naidu, aiz vecuma nevarības puva slavas spožajos izkārnījumos. Tālab arī pulkvedis Herineldo Markess, kad pulkvedis Aureljāno Buendija viņu uzaicināja izraisīt vispārējas sacelšanās nesaudzīgo ugunsgrēku, lai līdz saknēm iznīcinātu ārzemju iebrucēju atbalstīto korupcijas un izvirtības režīmu, nevarēja atvairīt žēlumu, kas viņam sažņaudza sirdi.

-    Ai, Aureljāno, Aureljāno, viņš nopūtās. Es jau gan zināju, ka tu esi vecs, bet tikai tagad es redzu, ka tu esi vēl daudz vecāks, nekā es biju domājis.

13.NODAĻA

Pēdējo gadu straujajā jūklī Ursulai tikai reti gadījās kāds vaļīgāks brīdis, lai Hosē Arkādio sagatavotu pāvesta amatam, bet tad pienāca laiks, kad steidzīgi vajadzēja atgūt nokavēto, jo zēns bija nosūtāms uz semināru. Arī viņa māsa Mēme, kuru pārmaiņus audzināja gan stingrā Fernanda, gan mūždien sarūgtinātā Amaranta, jau bija sasniegusi vecumu, kad viņu var uzņemt koledžā, kur mūķenēm no meitenes jāiztaisa klavihorda spēles virtuoze. Ursulu kremta smagas bažas, vai viņas metode, ar kuras palīdzību tā bija centusies sava vārgā audzēkņa garu norūdīt visaugstākā dvēseļu gana amatam, būs bijusi pietiekami iedarbīga, taču viņa pie tā vainoja nevis savu grīļīgo vecumu, nedz arī aizvien vairāk satumstošos mākoņus acu priekšā, kas vairs tikai ar pūlēm ļāva saskatīt priekšmetu apveidus, bet gan kaut ko sevis vēl īsti neapzinātu, ko aptuveni varētu nosaukt par paša laika tecējuma progresējošu pasliktināšanos. “Tagadiņ gadi aprit pavisam citādi nekā agrāk,” Ursula mēdza sacīt, juzdama, ka ikdienas īstenība izslīd viņai no rokām. Ursulai likās — agrāk bērni auguši gausāk. Vajadzēja tikai atcerēties, cik daudz laika aiztecēja, līdz Hosē Arkādio, vecākais, aizgāja līdzi čigāniem, un visu to, kas notika, iekams viņš atgriezās, izraibinājies kā čūska un runādams kaut kādā grūti saprotamā zvaigžņu pētnieku valodā, tāpat visus citus notikumus mājā, pirms Amaranta un Arkādio aizmirsa indiāņu valodu un iemācījās rimāt spāniski. Vai ari — cik daudz dienu un nakšu nabaga   Hosē Arkādio Buendija nodirnēja pagalmā zem kastaņkoka un i ik ilgi tika apraudāta viņa nāve, pirms mājās pārnesa mirstošo pulkvedi Aureljāno Buendiju, kam pēc tik ilgiem kariem un cies.inām nebija vēl pat ne piecdesmit gadu. Vecajos laikos viņa iiigu dienu bija šaudījusies kā atspole, noņemdamās ar saviem konfekšu dzīvnieciņiem, bet reizē atlicinājusi arī kādu brīdi bērniem un spējusi pat pēc to acu baltumiem noteikt, vai mazuļi nav dzirdināmi ar rīcineļļu. Turpretī tagad, kad Ursulai nebija nekāda darba un no tumsas līdz tumsai viņa staigāja apkārt ar lindraku apskrotē ieķērušos mazo Hosē Arkādio, laika tecējuma pasliktināšanās dēļ visu viņai vajadzēja pamest pusdarītu. Taču patiesībā Ursula negribēja atzīt vecumu pat tad, kad jau bija zaudējusi skaitu saviem gadiem, bet vēl arvien visur jaucās, visiem pinās pa kājām un pat svešzemniekiem nemitīgi uzplijās, tincinādama, vai kāds no tiem kara gados šeit nav atstājis svētā Hosē ģipša statuju uzglabāšanai, līdz mitēsies lietus. Neviens noteikti nezināja, kad īsti Ursula sākusi zaudēt redzi. Pat Ursulas mūža pēdējos gados, kad viņa jau vairs nespēja piecelties no gultas, likās — tas tikai aiz vecuma nespēka, un neviens nepamanīja, ka viņa kļuvusi neredzīga. Pati Ursula akluma tuvošanos sāka nomanīt jau pirms Hosē Arkādio piedzimšanas. Sākumā viņai likās — tas ir tikai pārejošs redzes pagurums, un Ursula slepus dzēra no kaulu smadzenēm sagatavotu dziru un pilināja sev acīs bišu medu, taču drīz vien pārliecinājās, ka neglābjami ieslīgst tumsā, nekad negūdama īsti skaidru priekšstatu pat par to, kas ir elektriskā gaisma, jo pēc pirmo laternu uzstādīšanas viņa tās saskatīja tikai kā nespodrus atspīdumus. Ursula nevienam to neteica, jo šāda atzīšanās līdzinātos paziņojumam, ka viņa nevienam vairs nav vajadzīga. Slepšus viņa sāka ielāgot atstatumus starp dažādiem priekšmetiem, kā arī cilvēku balss atšķirības, lai turpinātu redzēt ar atmiņas palīdzību, kad katarakta visu jau bija tinusi tumšās ēnās. Vēlāk Ursula necerētu palīdzību atrada, atklādama, ka apkārtējā tumsā atšķirīgās smakas iezīmējas skaudrāk un pārliecinošāk nekā lietu apveidi un krāsojums. Tādējādi Ursula paglābās no atsacīšanās kauna, jo tumšajā istabā viņa vēl aizvien spēja ievērt adatā pavedienu, apdiegt pogcaurumu un noteikt mirkli, kad sāks kūsāt piens. Katras lietas atrašanās vietu Ursula zināja tik noteikti, ka palaikam pati aizmirsa, ka ir neredzīga. Kādudien Fernanda šķendējās pa visu māju, ka pazaudējusi savu laulības gredzenu, bet Ursula to atrada bērnu istabā uz zimzes. Izskaidrojums tam ļoti vienkāršs — kamēr citi nevērīgi klaiņoja apkārt, Ursula tos novēroja ar visām četrām viņai palikušajām maņām, lai neviens viņu nepārsteigtu, un pēc kāda laika atklāja, ka jebkurš ģimenes loceklis, pats to nemaz neapzinādamies, diendienā staigā pa vieniem un tiem pašiem ceļiem, atkārto vienas un tās pašas izdarības un zināmās stundās gandrīz burtiski saka vienu un to pašu. Kaut ko pazaudēt viņi riskē tikai tad, kad novēršas no šīs diendienā ierastās rutīnas. Dzirdot Fernandu gaužamies par pazaudēto gredzenu, Ursula atcerējās, ka atšķirībā no savām ikdienas gaitām Fernanda todien vēdināja bērnu matračus, jo Mēme iepriekšējā naktī savā gultiņā bija redzējusi blakti. Tā kā bērni istabas uzpošanas laikā bija atradušies turpat, Ursula secināja, ka gredzens būs bijis nolikts mazajiem nepieejamā vietā, bet tāda tur bija tikai zimze. Turpretī Fernanda gredzenu meklēja ikdienas ierastajos ceļos, neapzinādamās, ka zudušo lietu atrašanu aizvien kavē rutīna un tāpēc tās arī grūti sameklējamas.

Uzraudzīdama mazo Hosē Arkādio, Ursula iemanījās sekmīgi tikt galā pat ar tik sarežģītu uzdevumu kā mājā notiekošo — pat vissīkāko — izmaiņu ielāgošana. Uzzinājusi, ka Fernanda ietērpusi svēto statujas jaunās drānās, viņa izlikās mācām savu audzēkni atšķirt krāsas.

-    Ta, bet tagad pasaki man, viņa teica, kādā krāsā ir svētā ercenģeļa Rafaela drēbes.

Šādā veidā bērns Ursulai sniedza informāciju, ko viņai liedza tu is, jau ilgi pirms zēna aizbraukšanas uz semināru, kad viņa vel nebija iemanījusies pēc auduma aptaustes noteikt svēto tērpu krasas. Palaikam gan notika arī neparedzēti starpgadījumi. Kādudien, kad Amaranta begoniju galerijā kaut ko izšuva, Ursula uzgrūdās viņai.

-    Dieva dēļ, Amaranta sašuta, skaties taču, kur tu ej!

-    Bet tu jau sēdi ne tajā vietā, kur vajadzētu.

Ursulai bija taisnība. Taču no šās dienas viņa sāka apjēgt kaut ko agrāk neievērotu, proti, gada ritumā saule pamazītēm maina stāvokli un galerijā sēdošie, paši to neievērodami, pa druskai vien pārvietojas tai līdzi. Kopš šās reizes Ursulai vajadzēja tikai atcerēties, kāds ir datums, un viņa nekļūdīgi noteica, kur apsēdusies Amaranta. Lai gan Ursulai rokas drebēja aizvien stiprāk un kājās šķita ielieta bezgala smagme, nekad viņas sīciņais augums vienā un tajā pašā laikā nebija manāms tik daudzās dažādās vietās. Ursula bija gandrīz tikpat rosmīga kā tolaik, kad uz viņas pleciem gūlās visas mājas raizes. Taču vecuma nevarības bezgalīgajā vientulībā viņa bija ieguvusi tādu gaišredzību, ka pat līdz visniecīgākajam sīkumam spēja izsvērt ģimenes likteņu pārvērtības un pirmo reizi tās izvērtēt ar tādu iedziļināšanos, kāda agrāk mūžīgo darbu un raižu gūzmā bija neiespējama. Laikā, kad Hosē Arkādio tika sagatavots semināram, viņa jau līdz pēdējam sīkumiņam bija pārlūkojusi visu mājas dzīvi kopš Makondo dibināšanas dienām un pilnīgi grozījusi savus agrākos spriedumus par atsevišķiem dzimtas locekļiem. Tagad viņa apzinājās, ka pulkvedis Aureljāno Buendija zaudējis pieķeršanos ģimenei nevis karā pieredzēto nežēlību pēc, kā viņa agrāk bija domājusi, bet gan tāpēc, ka nekad nevienu nebija mīlējis, pat ne savu sievu Remēdiosu un tāpat arī visas tās neskaitāmās sievietes, kas viņam bija piederējušas vienu nakti, nemaz jau nerunājot par dēliem. Ursula tagad atskārta arī to, ka viņš bija izraisījis tik'daudz karu nevis aiz ideālisma,

kā visi ticēja, un tāpat nevis aiz noguruma atteicies no gandrīz jau sasniegtās drošās uzvaras, kādās domās bija visi citi, bet gan kā uzvaras guvis, tā arī sakāves cietis viena un tā paša iemesla pēc —, vadīdamies tikai un vienīgi no grēcīgas un peļamas iedomības. Ursula nonāca pie slēdziena, ka viņas dēls, kura dēļ tā nevilcinādamās būtu ziedojusi savu dzīvību, ir vienkārši tāds cilvēks, kam svešas mīlas jūtas. Viņa atcerējās, ka vienu nakti, nēsādama to vēl savās miesās, bija izdzirdējusi bērnu raudam. Tas bija tik skaidri dzirdams, ka pamodās pat viņai blakus guļošais Hosē Arkādio Buendija un nopriecājās, ka no mazuļa iznākšot vēderrunātājs. Citi tam paredzēja gaišreģa nākotni. Turpretī viņa, šausmās nodrebēdama, bija pilnīgi pārliecināta, ka šī dobjā brēkšana ir pirmā neapšaubāmā pazīme, ka bērns piedzims ar sivēna asti, un savā izmisumā lūdza Dievu, lai tas mazulim uzsūtītu nāvi vēl viņas klēpī. Taču vecuma nevarības apgaismībā Ursula atskārta un to daudz reižu atkārtoja arī citiem, ka bērna raudāšana mātes miesās nozīmē nevis vēderrunātāja vai gaišreģa dotības, bet gan ir neapgāžams apliecinājums nespējai mīlēt. Šāds dēla izvērtējums pēkšņi pamodināja Ursulā bezgalīgu žēlumu, ko viņa tam palikusi parādā. Turpretī Amaranta, kuras cietsirdība Ursulu aizvien bija biedējusi un meitā uzkrātais rūgtums viņu allaž sarūgtinājis, šajā pēdējā pārbaudē izrādījās par vismaigāko sievieti, kāda jebkad zemes virsū mitusi. Līdzjūtības apstarotajā gaišredzībā Ursula pēkšņi saprata, ka nežēlīgo izturēšanos pret Pjetro Krespi bija noteikusi nevis atriebes kāre, kā visi to domāja, un tāpat arī ieilgusī spīdzināšana, ar ko viņa sagandēja pulkveža Herineldo Markesa dzīvi, nav izskaidrojama ar sarūgtinājuma izraisīto žultainību, kā ļaudis nosprieda, bet abos šajos gadījumos uz dzīvību un nāvi risinājusies cīņa starp bezgalīgu mīlu un nepārvaramu gļēvumu, līdz viņā galīgo uzvaru guvušas neizskaidrojamās bailes, kas allaž mitušas Amarantas izmocītajā sirdī. Šajā laikā Ursula aizvien biežāk sāka pieminēt arī Rebekas vārdu, izjuzdama veco mīlestību, ko tagad vēl kāpināja vēlīna nožēla un spēja apbrīna. Viiia saprata, ka vienīgi Rebekai, šai svešajai meitenei, ko viņa nekad nebija barojusi ar savu krūti un kas tik labprāt ēda zemi un apmetumu kaļķi no sienām, Rebekai, kuras dzīslās netecēja viņas, bet gan to svešo cilvēku svešās asinis, kuru kauli turpināja klakšķēt, pat vēl kapā apbedīti, Rebekai ar nepacietīgo sirdi un neremdināmo klēpi vienīgai piemita tā neprātīgā iedrīkstēšanās, kādu Ursula tik labprāt būtu vēlējusies savai dzimtai.

-    Rebeka, meitiņ, viņa teica, gar sienām taustīdamās, cik netaisnīgi mēs pret tevi esam bijuši!

Mājnieki uzskatīja, ka Ursulai vienkārši samežģījies prātiņš, — īpaši kopš tā laika, kad viņa bija sākusi staigāt ar izstieptam rokām kā ercenģelis Gabriels. Tomēr Fernanda zināja, ka šajā prāta satumsumā reizēm atplaiksnās gaišredzības saule, jo l Irsula ik brīdi bez jebkādas saminstināšanās varēja pateikt, i ik naudas ģimene iztērējusi pērnā gadā. lādzīga doma radās Amarantai, kad tā kādudien redzēja Ursulu apmaisām katlā viru un tad, nenojaušot, ka viņu kāds noklausās, dzirdēja māti ieminamies — kukurūzas dzirnas, kas savulaik bija nopirktas no pirmajiem čigāniem un pazudušas jau pirms tam, kad Hosē Arkādio sešdesmit piecas reizes bija apbraucis apkārt pasaulei, vēl šobrīd atrodoties pie Pilāras Ternēras. Pilārai tagad arī bija turpat simts gadu, taču tā vēl aizvien bija žirgta un rosīga, par spīti saviem neticami varenajiem miesas apjomiem — no tiem bērni baidījās, tāpat kā savulaik no viņas skanīgajiem smiekliem bija baidījušies baloži. Par Ursulas vārdiem Pilāra Ternēra nebrīnījās, jo viņa no savas pieredzes sāka noģist, ka vecuma možā gaišredzība ir viedāka par kārtīs izlasāmo.

Kad Ursula saprata, ka viņai nepietiks laika nostiprināt Hosē Arkādio tam paredzētajā aicinājumā, viņa ieslīga paguruma aplamībās. Pūlēdamās ar acīm saredzēt to, ko nojauta būtu ļāvusi samanīt skaidrāk, viņa sāka darīt nejēdzības. Kādu rītu viņa bērnam uz galvas uzlēja tinti, domādama to smaržūdeni esam.

Sīkstā ietiepībā visur iejaukdamās, viņa piedzīvoja tik daudz misēkļu, ka padevās nelāgas omas lēkmēm. Izmisīgi pūlēdamās izkļūt no sabiezējošas krēslainības, viņa beidzot tajā sapinās kā zirnekļu tīmekļos. Un tad arī Ursulai prātā iešāvās doma, ka viņas likstas nav vis vārguma un akluma, tumsas pirmās uzvaras, bet izriet no klizmām pašā laika tecējumā. Agrāk, viņa nosprieda, kad Dievs ar mēnešiem un gadiem vēl neblēdījās kā turku tirgonis, nogriežot pircējam zināmu daudzumu no auduma baķa, viss izskatījās atšķirīgi. Agrāk ne tikai bērni auga lēnāk, bet arī ļaužu jušana bija citāda. Remēdiosa Daiļā lāgā vēl nebija paguvusi ar miesu un dvēseli pacelties debesīs, kad Fernanda jau staigāja pa visiem nostūriem, kurnēdama par to, ka viņa zaudējusi savus palagus. Tāpat daudzo Aureljāno līķi kapos vēl nebija lāgā atdzisuši, kad Aureljāno Otrais mājā atkal sapulcināja plītniekus, kas līksmojās, spēlēdami akordeonu un tempdami šampanieti, it kā mirušie nebūtu vis kristieši, bet kaut kādi suņi, un visai šai trako mājai, kuras uzturēšana viņai bija maksājusi tik daudz raižu un noņemšanos ar konfekšu dzīvnieciņiem, galu galā būtu lemts pārvērsties par kaut kādu nešķīstības perēkli. Kamēr tika sakravāta mazā Hosē Arkādio ceļa lāde, Ursula tirdīja sevi, vai nebūtu labāk reizi par visām reizēm gulties kapā un tikt apbērtai ar zemi, taču tajā pašā laikā viņa kurnēja uz Dievu, vai tas patiešām domājot, ka ļaudis ir no dzelzs, lai izturētu tādas mokas un ciešanas, un tā viņa vienā gabalā tik ilgi urdījās un urķējās ar visvisādiem jautājumiem, līdz juta prātiņu sagriežamies pavisam šķērsām un viņā uzradās nevaldāma vēlēšanās vienreiz pa svešzemnieku vīzei gāzt laukā visu, kas sakrājies uz sirds, un kauču uz mirkli izslieties dumpī, ko darīt viņa dažu labu brīdi bija kārojusi, taču aizvien atlikusi, par sava mūža pamatu padarīdama atsacīšanos, uzspļaut reizi par visām reizēm itin visam un ļaut brīvu vaļu bezgalīgajai neganto vārdu straumei, ko viņa aizturējusi visu šo ilgo pielāgošanās gadsimtu.

-    Velns parāvis! Ursula iebrēcās.

Amaranta, kas zēna ceļalādē patlaban lika drēbes, nodomāja, ka mātei iedzēlis skorpions.

-    Kur ir šis nešķīstenis? Amaranta uztraukusies noprasīja.

-Kas?

-    Nu — šis sātana radījums! Amaranta paskaidroja.

Ursula piedūra ar pirkstu sirdij.

-    Teitan, viņa paziņoja.

Kādu ceturtdienu pulksten divos Hosē Arkādio devās uz semināru. Ursula vēlāk viņu atcerēsies tādu, kāds zēns izskatījās atvadoties — gurds un nopietns, bez nevienas asariņas, kā viņa pati tam bija mācījusi, zaļā velveta uzvalkā ar vara pogām un iecietinātu lenti ap apkakli, sutoņā gandrīz vai nosmakdams. Mazais Hosē Arkādio aizgāja, bet ēdamistabā palika asais aromāts no smaržūdens, ar kuru Ursula mēdza salaistīt zēna galvu, lai vieglāk izsekotu tā gaitas pa māju. Atvadu azaida laikā ģimene slēpa savu nervozo nemieru aiz jautras patērzēšanas, ar pārspīlētu sajūsmu uzņemot kārtējo cientēva Antonio Isabela asprātību. Bet, kad iznesa ar samtu pārvilkto un stūros ar sudraba apkalumiem rotāto ceļa lādi, visiem bija sajūta, it kā tiktu pavadīts zārks. Tikai pulkvedis Aureljāno atteicās piedalīties izvadībās.

-    Pāvests — tikai šāda negoda mums vēl trūka! viņš noburkšķēja.

Trīs mēnešus vēlāk Aureljāno Otrais un Fernanda aizveda Mēmi uz koledžu, bet pēc tam pārradās ar klavihordu, kas turpmāk ieņēma pianolas vietu. Bet Amaranta šajā laikā sāka darināt sev mirstamās drānas. Banānu drudzis jau bija pierimis. Makondo vietējie iedzīvotāji gan bija nobīdīti pie malas, taču, ar pūlēm saglabājuši agrāko pieticīgo dzīves veidu, tagad jutās gandarīti — it kā pēc izglābšanās no bojāejoša kuģa. Taču Buendiju mājā vēl aizvien tika rīkotas viesības par godu iebraucējiem, un agrākās sliedēs viss atgriezās krietni vēlāk, kad pēc

dažiem gadiem banānu kompānija no Makondo aizvācās. Tomēr tradicionālajā viesmīlības jēdziena izpratnē bija notiknšas radikālas izmaiņas, jo mājās tagad noteicēja bija Fernanda. Tā kā Ursula atradās krēslas valstības trimdā, bet Amaranta ļ nopūlējās ap savu līķautu, kādreizējai karalienes troņa tīkotājai bija brīvas rokas viesu izvēlē un no saviem vecākiem pārmantoto stingro uzvedības normu nosacīšanā. Viņas bardzība pārvērta Buendiju māju par novecojušu paražu atbalsta punktu šajā pilsētā, ko kaitināja vulgaritāte, ar kādu svešzemnieki izšķieda savu viegli sarausto mantu. Fernanda gluži vienkārši par kārtīgiem ļaudīm uzskatīja tikai tos cilvēkus, kam nebija nekā kopīga ar banānu kompāniju. Pat pašas svainis Hosē Arkādio Otrais kļuva par Fernandas nesaudzīgās diskriminācijas upuri, jo sākotnējā drudžainā aizrautībā viņš kārtējo reizi bija apkāvis savus cīņas gaiļus un iestājies strādāt par uzraugu banānu kompānijā.

-    Tā ka lai viņš savu kāju nespertu pār šā nama slieksni, Fernanda noteica, kamēr nebūs nodzinis šo svešzemnieku kašķi.

Mājā ieviestie ierobežojumi kļuva tik nomācoši, ka Aureljāno Otrais jau pavisam noteikti jutās daudz ērtāk pie Petras Kotesas. Vispirms, aizbildinādamies ar ieganstu, ka vēloties atvieglot pienākumu nastu savai laulenei, viņš turpmāk dzīres rīkoja pie Petras. Tad, atsaukdamies uz to, ka mājdzīvnieki zaudējot audzelību, viņš uz turieni pārcēla arī dzīvnieku apmetnes un zirgu staļļus. Beidzot, paskaidrodams, ka Petras mājā nav tik karsti, viņš turpat pārvietoja savu mazo kantorīti, kur kārtoja veikala darījumus. Kad Fernanda attapās, ka kļuvusi par salmu atraitni, bija jau par vēlu, lai atjaunotu bijušo kārtību. Aureljāno Otrais mājās gandrīz nemaz neēda un pieklājības pēc ieradās tikai pie savas laulenes pārnakšņot, taču tas jau vairs nevienu nespēja maldināt. Kādu nakti viņam misējās un viņš sagaidīja rītausmu Petras gultā. Pretēji Aureljāno Otrā bažām viņš no Fernandas lūpām nedzirdēja ne vismazākā

pārmetumā, tāpat nevienas aizvainojuma nopūtas, tikai tajā |usa dienā viņa vīram uz Petras māju aizsūtīja divas lādes ar ilicbēm. Tās tika tur nogādātas gaišā dienas laikā, nesot pa ielas vidu, lai visi to redzētu, jo Fernanda vēl cerēja, ka laulātais ili.mgs nepārcietīs šo apkaunojumu un ar pazemībā noliektu y,alvu atgriezīsies ģimenes sprostā. Taču šis varonīgais žests vēl lieku reizi pierādīja, cik slikti Fernanda pazīst ne tikai savu vīru, bet arī Makondo iedzīvotājus, kam nebija gluži nekā kopīga ar viņas vecāku uzskatiem. Visi, kas redzēja aiznesam lādes ar vīra drēbēm, noteica, ka beidzot viss noticis tā, kā varēja sagaidīt, jo abu laulāto kopdzīves visintīmākie sīkumi pilsētā bija labi zināmi. Bet Aureljāno Otrais par godu viņam dāvātajai brīvībai sarīkoja trīs dienas ilgstošas līksmes. Pamestajai laulātai draudzenei par vēl lielāku postu Fernanda ar savu melno un garo, talāram līdzīgo apģērbu, senlaicīgajiem medaljoniem un pārmērīgo iedomību izskatījās strauji novītusi, kamēr viņas sāncense ar spilgtajām īsta zīda kleitām un gandarījumā zalgojošām acīm šķita piedzīvojam otru jaunību. Aureljāno Otrais atkal pievērsās mīļākajai ar kādreizējo kvēlo kaisli, tāpat kā jaunās dienās, kad Petra Kotesa viņam atdevās tāpēc, ka sajauca viņu ar dvīņubrāli, gulēdama ar abiem, domāja, ka dara to tikai ar vienu, un nespēja vien pateikties Dievam, kas viņu aplaimojis ar tādu puisieti, kurš mīlēšanā paveic to, kas citkārt pa spēkam tikai diviem. Atjaunotā kaisle bija tik neremdināma, ka dažu labu reizi, kad abi bija nosēdušies pie galda, lai ieturētu azaidu, viņi saskatījās, ne vārda neteikuši, pārsedza traukus un steidzās uz guļamistabu, lai tur vai nomirtu no bada un mīlas. Cenzdamies atdarināt to, ko bija redzējis pie slepus apmeklētajām franču dāmiņām, Aureljāno Otrais nopirka savai mīļākajai gultu ar paša arhibīskapa cienīgu baldahīnu, lika pie logiem ierīkot samta aizkarus, bet guļamistabas griestus un sienas noklāja ar milzīgiem kalnu kristāla spoguļiem. Viņš šajā laikā kļuva par vēl trakulīgāku plītnieku un uzdzīvotāju nekā agrāk. Vilciens, kas tagad pienāca katru dienu pulksten vienpadsmitos, piegādāja viņam kastes ar šampanieša un brendija pudelēm. Atgriezdamies no stacijas, viņš improvizētā tautas dancī aizrāva katru sastapto cilvēku, alga viena, vietējo vai svešzemnieku, pazīstamu vai nepazīstamu — bez jebkādas atšķirības un izvēles. Pat tik izvairīgs cilvēks kā senjors Brauns, kas izskaidrojās tikai savā nesaprotamajā valodā, ļāvās pavedināties no Aureljāno Otrā kārdinošajiem žestiem un vairāk reižu Petras Kotesas mājā līdz nesamaņai apdzērās. Viņš nonāca tiktāl, ka saviem niknajiem vācu aitu suņiem, kas viņu vienmēr visur pavadīja, lika dancot, bet pats akordeona pavadībā mēģināja nobaurot ko līdzīgu teksasiešu dziesmām.

-    Vaislojieties, gosniņas! Aureljāno Otrais kliedza līksmes skurbumā. Vaislojieties, jo dzīve ir īsa!

Nekad viņš nebija izskatījies labāk kā šajā laikā, nekad nebija ticis vairāk mīlēts, nekad viņa mājkustoņi nebija vairojušies tik neprātīgā skubā. Viņa bezgalīgajām dzīrēm tika upurēts tik daudz telēnu, cūku un mājputnu, ka mājas pagalms no asinīm kļuva melns un staigns. Tas bija pārvērties mūžīgā kaulu un zarnu izgāztuvē un ēdienu palieku krātuvē, kur maitas putni viesiem izknābātu acis, ja to atbaidīšanai laiku pa laikam pagalmā nespridzinātu dinamīta lādiņus. Aureljāno Otrais aptaukojās, viņa vaigi pieņēma zilgansarkanu krāsu, seja atgādināja bruņurupuča izblīdušo viepli, bet vainīga pie visa tā bija viņa rijība, kas pārspēja pat Hosē Arkādio nesātību pēc viņa atgriešanās no ceļojumiem apkārt pasaulei. Vēstis par Aureljāno Otrā nevaldāmo rijību, bezgalīgo izšķērdību un nekad vēl nepieredzēto viesmīlību izplatījās tālu aiz klajienes robežām un pievilka pat piekrastes izcilākos izēdājus. No visām malām pilsētā saradās slaveni rīmas, lai piedalītos neprātīgajos izēšanās turnīros, kas tika rīkoti Petras Kotesas mājā. Aureljāno Otrais tajos aizvien uzvarēja līdz pat tai liktenīgajai sestdienai, kad ieradās Kamīla Sagastume. Tā bija totēmiskiem attēliem līdzīgs

sievišķis, kuru visā zemē pazina ar iesauku Ziloniene. Abu duelis turpinājās līdz otrdienas ritam. Pirmajās divdesmit četrās stundās pēc tam, kad bija notiesājis telēnu ar jukas, jamsa un ceptu banānu piedevām, turklāt izdzēris pusotras kastes šampanieša, Aureljāno Otrais bija pārliecināts par uzvaru. Viņš uzskatīja, ka ir aizrautīgāks un vitālāks par savu nesatraucamo sāncensi, kuras stils gan bija profesionālāks, bet tieši tāpēc arī mazāk patika raibajai publikai, ar kuru pilna bija visa māja. Kārē pēc uzvaras Aureljāno Otrais nekautrēdamies plēsa gaļu ar zobiem, turpretī Ziloniene to sagrieza prasmīgi kā ķirurgs un notiesāja nesteigdamās, varētu teikt, pat ar zināmu patiku. Viņa bija milzīgi liela un tukla, taču vareno korpulenci atsvēra sievišķīgs maigums. Seja Zilonienei bija tik skaista, rokas tik smalkas un rūpīgi koptas un visa viņas būtne izstaroja tādu neatvairāmu pievilcību, ka Aureljāno Otrais, redzēdams viņu ienākam, pusbalsī ieminējās, ka viņš sagaidāmo turnīru labprātāk izcīnītu gultā, nevis pie galda. Vēlāk, redzēdams, ka Ziloniene pieveic te|a gumu, nepārkāpdama nevienu pilsētniecisku labas uzvedības normu, viņš jau pavisam nopietni piebilda, ka šī delikātā, burvīgā un nepieēdināmā, acīmredzot pie ziloņu sugas piederīgā būtne zināmā mērā uzskatāma par sievietes ideālu. Aureljāno Otrais nemaldījās. Nevalodām par Zilonienes rijīgumu, kas tika izplatītas pirms viņas ierašanās, nebija nekāda pamata. Viņa nebija ne gaļas mašīna vēršu liemeņu sasmalcināšanai, ne grieķu cirka trupai piederīgs bārdains sievišķis, bet gan dziedāšanas skolas direktore. Ēšanas mākslu viņa bija apguvusi jau kā cienījamas ģimenes māte, meklēdama metodi, kā panākt, lai bērni labāk ēstu, turklāt nepielietojot nekādus mākslīgus apetītes stimulantus, bet pateicoties vien absolūtam dvēseles mieram. Viņas teorija, izturējusi prakses pārbaudi, dibinājās uz atziņu, ka cilvēks, kuru nemoka nekādi sirdsapziņas pārmetumi, ir spējīgs nepārtraukti ēst, līdz viņu pieveic nogurums. Tāpēc viņa nevis aiz sporta interesēm, bet morāles apsvērumiem

bija pametusi savu skolu un ģimenes ligzdu, lai sacenstos ar cilvēku, kura bezprincipiāla rīmas slava bija izplatījusies visā zemē. Tikko Ziloniene ieraudzīja Aureljāno Otro, viņa tūlīt saprata, ka pie pretinieka sakāves vainīgs būs nevis tā vēders, bet gan raksturs. Pirmajai naktij beidzoties, Ziloniene vēl jutās gluži spirgta, bet Aureljāno Otro jau sāka nogurdināt paša nemitīgā balamutēšanās un irgošana. Viņi nogulēja četras stundas. Pamodušies viņi katrs izdzēra no piecdesmit apelsīniem izspiestu sulu, astoņus litrus kafijas un notiesāja trīsdesmit jēlas olas. Nākamās dienas rītā, pēc tam kad viņi nomodā bija pavadījuši jau daudz stundu un noēduši divas cūkas ar banānu saišķi, un izdzērusi četras kastes šampanieša, Zilonienei radās aizdomas, ka Aureljāno Otrais, pats to neapjauzdams, atklājis to pašu metodi, ko viņa, tikai gan totālas bezatbildības aplinkajā ceļā. Tātad pretinieks izrādījās bīstamāks, nekā viņa bija domājusi. Bet, kad Petra Kotesa cēla galdā divus ceptus tītarus, Aureljāno Otrais bija tikai soli no triekas.

-              Ja jūs nevarat, tad neēdiet vairāk, Ziloniene ieminējās.

-    Beigsim ar neizšķirtu.

Viņa teica to no visas sirds, saprazdama, ka arī pati nevarēs vairs ne kumosa iebaudīt, ja būs vainīga pretinieka nāvē. Taču Aureljāno Otrais viņas vārdus uztvēra kā jaunu izaicinājumu, sastūķēja sevī vairāk tītara gaļas, nekā spēja uzņemt viņa neticami lielā ietilpība, un zaudēja samaņu. Viņš sabruka kņūpus pār šķīvi, kas bija piekrauts ar kaulu kaudzi, un no mutes reizē ar pirmsnāves gārdzieniem viņam sāka burbuļot putas kā ar trakuma sērgu saslimušam sunim. Visu pēkšņi aizsedzošā tumsā viņam likās — viņš nomests lejup no milzīgi augsta torņa dziļā bezdibenī, un pēdējā gaismas atplaiksnā nojauta, ka šā nebeidzamā kritiena galā viņu sagaida nāve.

-    Aiznesiet mani pie Fernandas, viņš vēl paguva izgārgt.

Draugi, kas Aureljāno Otro nogādāja mājās, domāja, ka viņš

izpilda sievai doto solījumu nenomirt pie savas piegulētājas.

I'etra Kotesa jau bija nospodrinājusi lakādas kurpes, ar kurām Aureljāno Otrais vēlējās gulties zārkā, kad pienāca vēsts, ka mīlnieka dzīvībai nedraud briesmas. Un patiesi — Aureljāno (>t rais atvese|ojās nepilnas nedēļas laikā, bet pēc dienām četrpadsmit atzīmēja savu izglābšanos ar vēl nepieredzētām tīksmēm. Viņš turpināja dzīvot Petras Kotesas mājā, bet apciemoja Ferii,indu katru dienu, dažkārt pat kopā ar ģimeni ieturēdams •i/.aidu, it kā liktenis visu būtu apgriezis ačgārni, padarīdams piegulētāju par pielaulātu sievu, bet sievu — par mīlnieci.

Fernandai tā bija atelpa. Pamestības nomāktībā viņas vienīgā izklaide bija bijuši vingrinājumi uz klavihorda un no bērniem saņemtās vēstules. Garajos vēstījumos, ko viņa nosūtīja tiem, nebija nevienas vienīgas patiesībai atbilstīgas rindiņas. Savas bēdas viņa bērniem noslēpa. Viņa noklusēja, cik drūms ir šis nams, kur, par spīti saules spozmes apstrāvotajām begonijām, par spīti tajā valdošai pēcpusdienas svelmei, par spīti līksmās uzdzīves kņadas atbalsīm, kas jo bieži šeit ieplūda no ielas, kļuva aizvien līdzīgāks viņas vecāku koloniālajai mītnei. Fernanda vientuļi klīda starp trim dzīviem un vienu mirušu rēgu, jo Hosē Arkādio Buendija palaikam mēdza apsēsties viesistabas pustumsā un saspringtā vērībā ieklausīties viņas klavihorda spēlē. No pulkveža Aureljāno Buendijas pāri bija palikusi tikai ēna. Kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi bija izgājis ārpus mājas, lai pierunātu pulkvedi Herineldo Markesu uzsākt jaunu veltīgu karu, viņš tikai laiku pa laikam iznāca no darbnīcas, lai pagalmā zem kastaņkoka nokārtotu savas mazās vajadzības. Reizi pa trim nedēļām pie viņa ieradās bārddzinis. Iztika pulkvedis no tā mazumiņa, ko Ursula viņam atnesa reizi dienā, un, lai gan viņš vēl joprojām ar tādu pašu aizrautību izgatavoja zelta zivtiņas, taču tās vairs nepārdeva, jo bija dzirdējis, ka ļaudis tās pērkot nevis kā rotas, bet gan kā vēsturiskas relikvijas. Kādudien viņš pagalmā sakurināja sārtu no Remēdiosas lellēm, kas kopš kāzām bija glabājušās viņa

istabā. Modrā Ursula gan pamanīja, kas padomā viņas dēlam, taču nespēja to aizkavēt.

-    Tev krūtīs nav sirds, bet akmens, viņa teica.

-    Kāda te runa par sirdi, viņš atbildēja. Istabā saviesušās kodes.

Amaranta vēl aizvien darināja savu līķautu. Fernanda nevarēja saprast, kāpēc Amaranta laiku pa laikam uzraksta Mēmei vēstuli un reizēm pat nosūta meitenei kādu dāvaniņu, bet par Hosē Arkādio nevēlas runāt. “Tā jūs arī nomirsit, neuzzinājušas, kāpēc,” Amaranta atbildēja, kad Fernanda ar Ursulas starpniecību bija viņai par to apjautājusies, un šī atbilde iegūla Fernandas sirdī kā neuzminama mīkla. Stalta, smuidra un lepna, aizvien ģērbusies baltām jūras putu mežģīnēm apšūtos brunčos, par spīti gadiem un rūgtām atmiņām, saglabādama sejā pārākuma izteiksmi, Amaranta šķita nēsājam pierē nevainības pelnu krustu. Patiesībā viņa gan to nēsāja uz rokas melnā pārsēja veidā, kuru nenoņēma, pat gulēt iedama, un aizvien pati mazgāja un gludināja. Mūžs viņai pagāja, šūdinot līķautu. Varētu pat domāt, ka Amaranta naktī izārda dienā paveikto un dara to nevis tālab, lai šādā veida klaidētu vientulību, bet taisni otrādi — lai neļautu tai pagaist.

Tajos gados, kamēr Fernanda ar vīru dzīvoja šķirti, viņas lielākās raizes bija tās, ka Mēme, pārradusies brīvdienās, mājās nesastaptu Aureljāno Otro. Vīru piemeklējusī triekas lēkme šīm bažām darīja galu. Kad Mēme pārradās, vecāki jau bija vienojušies, ka jāizturas ne tikai tā, lai meitenei rastos iespaids, ka Aureljāno Otrais ir padevīgs laulāts draugs, bet viņa nedrīkst pat nomanīt, cik skumja ir mājā valdošā gaisotne. Un tā Aureljāno visus šos gadus veselus divus mēnešus spēlēja priekšzīmīga vīra lomu, sarīkodams viesības ar saldējuma un cepumu ēšanu, kuras līksmā un mundrā mūķenīte kuplināja ar klavihorda priekšnesumiem. Jau tad kļuva redzams, ka viņā maz kas ir no mātes rakstura. Mēmi drīzāk varēja uzskatīt par Amarantas

otro variantu — protams, gan tajā laikā, kad Amaranta vēl nebija iepazinusi rūgtumu, kad divpadsmit un četrpadsmit gadu vecumā tekalēja pa māju palēkdamās, par Amarantu, kuras sirdi slepenā kaisle pret Pjetro Krespi vēl nebija uz laiku laikiem pavērsusi aplamā neceļā. Taču pretmetā Amarantai, kā .iri visiem citiem Buendiju dzimtas locekļiem meitenē nebija nekas jaušams no šai ģimenei raksturīgās vientulības sajūtas, un viņa šķita esam vispilnīgākā saskaņā ar apkārtējo pasauli pat tajās reizēs, kad ar nelokāmu apņēmību pulksten divos pēcpusdienā ieslēdzās viesistabā, lai nodotos klavihorda spēles vingrinājumiem. Bija skaidrs, ka Mēmei mājās patīk un viņa cauru gadu sapņo par to skaļo prieku, ar kādu viņas atbraukšanu sagaidīs Makondo jaunieši, un ka viņai nav sveša tēvam piemītošā neapvaldītā viesmīlība un tieksme uz līksmu uzdzīvi. Pirmo reizi šīs no tēva mantotās nosodāmās īpašības jo skaidri izpaudās trešajās Mēmes brīvdienās, kad viņa pārradās mājās, atvedot līdzi četras mūķenes un sešdesmit astoņas klases biedrenes, ko Mēme bija ielūgusi pavadīt brīvdienas kopā ar viņu, turklāt rīkodamās tikai pēc savas ierosmes un mājniekus iepriekš nemaz nebrīdinot.

-     Ak Dievs, kāds posts! Fernanda zūdījās. Meitene ir tikpat trakulīga kā viņas tēvs!

Vajadzēja aizņemties gultas un guļamtīklus no kaimiņiem, ēdamreizes izkārtot deviņās maiņās, noteikt grafiku tualetē, kā arī aizlienēt četrdesmit ķeblīšu, lai zilajos formas tērpos ģērbtās meitenes ar rupjām vīriešu kurpēm kājās augu dienu neskraidelētu pa māju. Ar visu šo ciemošanos bija viens vienīgs negals — līdzko skaļās klostera skolas audzēknes bija beigušas brokastot, vajadzēja sākt rūpēties, lai tās maiņās sasēdinātu pie pusdienu galda, bet tūlīt pēc tam gādāt par vakariņām. Un tā meitenes tikai reizi nedēļā paguva aizstaigāt uz banānu plantācijām. Tumsai iestājoties, mūķenes vai no kājām krita nost, lai pārlūkotu savu uzraugāmo baru un nenogurdināmās meitenes dabūtu

nakts dusā, raču ar visu lielo noskriešanos kāds pūlītis aizvien izmanījās palikt pagalmā, lai dziedātu apnicīgās mūķeņu dziesmas. Kādudien draiskulīgās klostera skolas audzēknes tikko nenotrieca no kājām Ursulu, kas ar saviem pakalpojumiem ierasti uzradās tur, kur visvairāk traucēja. Nākamajā dienā mūķenes sacēla milzīgu traci par to, ka pulkvedis Aureljāno Buendija izčurājies pagalmā zem kastaņkoka, neņemdams vērā meitenes. Arī Amaranta bezmaz izraisīja vispārēju paniku, kad viena no mūķenēm, ienākusi virtuvē un redzēdama, ka Amaranta pieber zupai sāli, sadomāja viņai muļķīgi pavaicāt, kas ir šīs virā iebērtās baltā pulvera šķipsnas.

-    Arsēns, Amaranta bija viņai atbildējusi.

Ierašanās dienas vakarā, kad skolniecēm pirms gulētiešanas vajadzēja iegriezties tualetē, izcēlās tāda drūzmēšanās, ka pēdējās tur iekļuva tikai pulksten vienos naktī. Pēc tam Fernanda nopirka septiņdesmit divus naktspodus, taču tas vakara problēmu tikai pārvērta rīta problēmā, kad jau no ausmas pie tualetes durvīm stāvēja gara rinda meiteņu — katra ar savu trauku rokā. Lai gan vairākas no klostera skolas audzēknēm sasirga un dažas citas sadzēla moskīti, vairākums meiteņu bija nesatricināmas pat lielāko pārbaudījumu priekšā un arī vissvelmainākajās dienasvidus stundās skraidelēja pa dārzu. Kad beidzot viņas aizbrauca, puķes bija nomīdītas, mēbeles salauztas un sienas noklātas ar zīmējumiem un uzrakstiem, taču Fernanda, priecādamās, ka beidzot tikusi no ciemiņiem vaļā, neņēma ļaunā nodarītos postījumus. Patapinātās gultas un ķeblīšus atdeva to īpašniekiem, bet septiņdesmit divus naktspodus sakrāva grēdā Melkiadesa istabā. Šo pamesto telpu, kas agrāk bijusi visas mājas garīgās dzīves centrs, kopš šā laika sāka dēvēt par naktspodu kambari. Pēc pulkveža Aureljāno Buendijas domām, šis nosaukums tai bija vispiemērotākais, jo viņš to uzskatīja tikai par grabažu glabātavu, lai gan pārējie mājas iemītnieki nevarēja vien beigt brīnīties, ka Melkiadesa istaba nav pakļauta

putekļu un laika postījumu varai. Šā vai tā, bet pulkvedim, liekas, bija pilnīgi vienalga, kam īsti taisnība, jo pamestās telpas liktenis viņu skāra tikai tad, kad Fernanda, ar saviem naktspodiem skraidīdama gar istabas durvīm, traucēja viņu darbā.

Šajā pašā laikā mājās atkal parādījās Hose Arkādio Otrais. Ne ar vienu nesasveicinājies, viņš pa gaiteni aizsoļoja līdz pulkveža darbnīcai, kur abi ilgu laiku kaut ko pārrunāja. Ursula viņu saskatīt vairs nespēja, taču atnācēju pazina pēc darba uzraugu smago zābaku klaudzoņas un vēl lieku reizi nobrīnījās par nepārvaramo plaisu, kas Hosē Arkādio Otro šķīra no visiem pārējiem ģimenes locekļiem, pat no dvīņubrāļa, ar kuru bērnībā bija spēlējis atjautīgas apmaiņas spēles, bet ar kuru pašreiz viņam vairs nebija itin nekā kopīga. Hosē Arkādio bija kalsns slaida auguma vīrs ar pašapzinīgu stāju. Viņa domīgajā, melnīgsnējā, it kā rudens blāvajās krāsas ieēnotajā sejā viedās kaut kas no saracēņu sērīguma. Viņš vairāk līdzinājās savai mātei Santa Sofijai de la Pjedadai nekā Buendiju ģimenei. Ursula sev aizvien pārmeta, ka, runādama par ģimenes locekļiem, viņa parasti aizmirsa pieminēt Hosē Arkādio Otro, bet tagad, kad viņu atkal dzirdēja staigājam pa māju un Ursula uzzināja, ka pulkvedis Aureljāno Buendija darba laikā ļauj brālim uzturēties savā istabā, Ursula uzrakņāja vecās atmiņas, aizvien vairāk nostiprinādamās pārliecībā, ka bērnībā Hosē Arkādio Otrais kādreiz apmainījies ar savu dvīņubrāli un tāpēc viņam, nevis otram brālim vajadzēja saukties Aureljāno vārdā. Neviens neko sīkāk nevarēja pavēstīt par viņa dzīvi. Kādu laiku bija zināms, ka viņam nav pastāvīgu māju, ka viņš pie Pilāras Ternēras audzina cīņas gaiļus, palaikam tur arī pārnakšņo, bet parasti gan pārguļ pie franču dāmiņām. Viņš peldēja pa straumi bez godkāres, nevienam nepieķerdamies, tikpat kā klaiņojoša zvaigzne Ursulas planētu sistēmā.

Hosē Arkādio Otrais patiesībā bija mitējies piederēt Buendiju ģimenei, neiekļaudamies afī nevienā citā, kopš tās tālās

rītausmas, kad pulkvedis Herineldo Markess bija aizvedis viņu uz kazarmu, — ne tādēļ, lai zēns redzētu, kā nošauj cilvēku, bet gan tādēļ, lai tas uz mūžu atcerētos nošaujamā skumjo, mazliet ironisko vīpsnu. Šī tad arī kļuva ne tikai par viņa agrāko, bet vienīgo bērnības atmiņu. Otrā, kas bija saistīta ar kādu vecu vīru senlaicīgā samta vestē un kraukļa spārnu vēdas atgādinošā platmalē, kurš, pie vizmojoša loga nosēdies, stāsta brīnumainas lietas, īsti neietilpa nevienā noteiktā laika posmā. Tā bija neskaidra, pilnīgi bez jebkādām rūgtuma nogulsnēm un pamācoša saturā — pretēji atmiņai par nošauto, kura patiesībā noteica visu viņa dzīves tecējumu, gadu gaitā arvien spilgtāk un noteiktāk uznirstot prātā, it kā laika plūdums to nevis attālinātu, bet aizvien vairāk pietuvinātu. Ursula mēģināja izmantot Hosē Arkādio Otrā palīdzību, lai pulkvedi Aureljāno Buendiju izvilktu no viņa noslēgtības. “Pierunā viņu aizstaigāt uz kino,” Ursula teica. “Lai gan viņam filmas nepatīk, uz turieni iedams, viņš vismaz ieelpos svaigu gaisu.” Bet drīz vien Ursula pamanīja, ka Hosē Arkādio Otrais ir pret viņas lūgumiem tikpat nedzirdīgs kā pats pulkvedis un nosedzies ar tādām pašām — jebkuru pieķeršanos atvairošām bruņām. Un, lai gan Ursula, tāpat kā neviens cits, nezināja, par ko abi sarunājas, tik ilgi ieslēgušies pulkveža darbnīcā, viņa atskārta, ka tie ir vienīgie ģimenes locekļi, kurus vieno iekšējas tuvības saites.

Patiesībā Hosē Arkādio Otrais nebūtu spējis izraut pulkvedi no noslēgtības pat tad, ja viņš būtu to gribējis. Klostera skolas audzēkņu iebrukums bija pārpildījis pulkveža pacietības kausu. Atrunādamies ar ieganstu, ka viņa kādreizējā jaunlaulāto istabā vēl aizvien piemājo kodes, lai gan tām tik tīkamās Remēdiosas lelles bija iznīcinātas, viņš uzkāra guļamtīklu darbnīcā un tagad no turienes izgāja pagalmā tikai tajās reizēs, kad vajadzēja nokārtot dabiskās vajadzības. Ursulai neizdevās aizsākt pat visparastākās sarunas pavedienu. Iedama pie dēla, Ursula jau iepriekš zināja, ka viņš ij nepalūkosies uz ēdiena

traukiem, bet pabīdīs tos uz galda viņu galu, kamēr tiks pabeigta apdarināmā zelta zivtiņa, un neliksies ne zinis par to, ka vira pārvelkas ar tauku plēvi un gaļa atdziest. Kopš tās reizes, kad Herineldo Markess bija atteicies palīdzēt vecišķā kara izraisīšanā, pulkvedis k|uva aizvien skarbāks. Ierāvies sevī, viņš no tuviniekiem noslēdzās kā ar aizbīdņiem, un ģimene galu galā sāka par viņu domāt tā, it kā pulkvedis būtu jau miris. Neviens viņā nemanīja nekādu cilvēcisku jūtu atplaiksnu līdz vienpadsmitajam oktobrim, kad pulkvedis izgāja pie ārdurvīm, lai pavērotu garām ejošo cirku. Viņam tā bija gluži tāda pati diena kā visas pārējās pēdējos gados. Piecos no rīta viņu bija pamodinājusi kņada, ko ārpus mājas sienām sacēla krupji un circeņi. Vēl aizvien smidzināja lietus, kas bija sācies jau sestdienā, un pulkvedim nemaz nebūtu vajadzējis dzirdēt tā čaboņu lapās, jo viņš tāpat no drēgnuma kaulos vien varēja manīt, ka laukā līst. Pulkvedis, kā parasti, bija ģērbies vilnas apmetnī un platās rupja auduma kokvilnas apakšbiksēs, ko pats to galīgā vecmodīguma pēc dēvēja par “gotu ūzām”. Virsū tām viņš uzvilka šauras virsbikses, taču to lences neaizsēja, tāpat krekla apkaklē neiestiprināja aizvien valkājamo zelta saspraudi, jo gribēja vēl nomazgāties. Pavilcis apmetni uz galvas līdzīgi kapucei, viņš ar pirkstiem uzbužināja noļengušās ūsas un izgāja pagalmā izčurāties. Līdz saules lēktam bija vēl tālu, un Hosē Arkādio Buendija gulēja zem savas lietavās satrūdējušo palmu lapu nojumes. Pulkvedis viņu neredzēja un tāpat nedzirdēja, ko viņam noburkšķ tēvs, pamodies no siltās strūklas, kas tam šļācās uz kājām. Mazgāšanos pulkvedis atlika uz vēlāku laiku — ne tāpēc, ka bītos no aukstuma un mitruma, bet gan oktobra nomācošās miglas dēļ. Atgriezies darbnīcā, viņš saoda pavardu, ko Santa Sofija de la Pjedada pašlaik iekurināja, un nosprieda turpat virtuvē pagaidīt, līdz uzkūsās kafija, lai iedzertu savu ierasto tasi bez cukura. Tāpat kā ik rītu, Santa Sofija de la Pjedada viņam apjautājās, kas šodien par dienu, un viņš atbildēja, ka ir otrdiena,

vienpadsmitais oktobris. Nolūkodamies sievietes mierīgajā, uguns atblāzmas apmirdzētajā sejā, par kuras reālo esamību ne šajā, ne arī kādā citā dzīves brīdī viņš nekad īsteni nebija bijis pārliecināts, pulkvedis pēkšņi atcerējās, ka reiz, karam vēl pilnā spēkā plosoties, tāpat kādā vienpadsmitā oktobra dienā, viņu spēji bija pārņēmusi nojauta, ka sieviete, ar kuru kopā viņš pārgulējis nakti, ir mirusi. Tā patiesībā arī bija noticis, bet tās dienas datumu pulkvedis ielāgoja tāpēc, ka sieviete pirms kādas stundas viņam bija jautājusi, kāds šodien datums. Taču, pat to atcerējies, pulkvedis neatskārta, cik lielā mērā zudusi viņa kādreizējā gaišredzība, un, gaidīdams, kamēr uzvārīsies kafija, viņš tikai aiz tīras ziņkāres, neizjuzdams ne mazāko skumju, turpināja domāt par šo sievieti, kuras vārdu viņš nekad nebija zinājis un pat nebija redzējis tās seju, jo sieviete bija atnākusi pie viņa guļamtīkla jau dziļā tumsā. Un, tā kā līdzīgā veidā pie viņa bija nākušas daudzas sievietes, viņš neatcerējās, ka pirmo tuvības mirkļu skurbumā viņa bezmaz vai noslīka pašas izlieto asaru palos un kādu stundu pirms nāves bija zvērējusi mīlēt viņu līdz pat kapa malai. Ar kūpošo kafijas tasi atgriezies darbnīcā, viņš vairs nedomāja ne par šo, ne arī kādu citu sievieti, bet iededza gaismu, lai saskaitītu, cik daudz viņam īsti vēl ir zelta zivtiņu, kas bija sabērtas kādā skārda kārbā. To bija septiņpadsmit. Kopš tā laika, kad pulkvedis bija pārtraucis zelta zivtiņu pārdošanu, viņš katru dienu izgatavoja divas un, kad to skaits sasniedza divdesmit piecas, tīģelī tās izkausēja, lai atkal izgatavotu no jauna. Pulkvedis nostrādāja visu rītu, pilnīgi iegrimis savā darbā, un nemaz nemanīja, ka pulksten desmitos lietus pieņēmies spēkā un kāds paiet garām viņa logam, uzsaukdams, lai aizver visas durvis, citādi gāzma var pārplūdināt māju. Viņš nemanīja pat to, ka darbnīcā ienāk Ursula ar brokastīm un nodzēš gaismu.

-   Gāž vienā gāšanā! Ursula ieminējās.

-   Kā jau oktobrī, viņš atbildēja.

To sacīdams, pulkvedis pat nepacēla galvu, jo pirmajai todien izgatavojamai zelta zivtiņai viņš pašlaik iedarināja sīkās rubīna actiņas. Tikai pabeidzis darbu un ielicis zivtiņu kārbā pie pārējām, viņš sāka strēbt viru. Pēc tam pulkvedis vēl lēnām apēda gabaliņu sautētas gaļas ar sīpoliem, rīsiem un cepta banāna šķēlītēm, kas bija salikti vienā šķīvī. Viņa ēstgriba nekad nemainījās ne labos, ne arī visgrūtākajos apstākļos. Pēc azaida viņam arvien uznāca kāre atpūsties. Aiz it kā zinātniski pamatotas māņticības viņš nekad ne strādāja, ne lasīja, ne mazgājās, ne arī nodarbojās ar mīlēšanos, iekams nebija pagājušas ēdiena sagremošanai paredzētās stundas. Šis paradums viņā bija tā iesakņojies, ka pulkvedis dažu labu reizi bija atlicis kaujas operācijas, lai savu karaspēku nepakļautu riskam, kāds varētu rasties, ja pēc azaida viņam uznāktu apopleksijas lēkme. Pulkvedis atlaidās guļamtīklā, ar kabatas nazīti parubināja no ausīm izdalījumus un pēc dažām minūtēm iemiga. Sapnī viņš redzēja, ka ieiet kādā tukšā mājā ar baltām sienām, nespēdams atbrīvoties no nepatīkamās sajūtas, ka ir pirmais cilvēks, kas tur sper kāju. Tāpat viņš atcerējās, ka tādu pašu sapni redzējis iepriekšējā naktī un pēdējos gados vēl daudzas naktis pirms tam, un zināja, ka pamostoties tas viss no viņa apziņas izdzisīs, jo šim bieži redzētajam sapnim piemita tāda īpatnība, ka tas bija atskārstams tikai sapnī. Un patiesi — brīdi vēlāk, kad pie darbnīcas durvīm pieklauvēja bārddzinis, pulkvedis Aureljāno Buendija pamodās ar sajūtu, ka, pašam negribot, iesnaudies tikai uz mirkli un viņam nav bijis laika nekādiem sapņiem.

-   Šodien nē, viņš bārddzinim teica. Tiksimies piektdien.

Bārda pulkvedim jau bija trīs dienas veca, izraibināta ar sirmiem spalvu kušķiem, taču viņš neuzskatīja par vajadzīgu skūties, jo piektdien bija nodomājis apcirpt matus — un tad jau visu var izdarīt pie vienas reizes. Pēc negribētās diendusas viņš bija pārklāts ar lipīgiem sviedriem, no kuriem padusēs sāka smelgt sadzijušo augoņu rētas. Pulkvedis skaļi atraugājās, aukslējās

sajuzdams kodīgu viras skāņumu, kas bija tikpat kā organisma pavēle uzklāt pleciem apmetni un aiziet uz ateju. Notupies uz koka kastes, no kuras uzplūda skaudra smaka, viņš tur uzkavējās ilgāk, nekā būtu vajadzīgs, līdz paradums atgādināja, ka laiks atsākt darbu. Atejā dirnēdams, viņš atcerējās, ka ir otrdiena un Hosē Arkādio Otrais neieradīsies darbnīcā, jo banānu kompānijā bija algu izmaksas reize. No šīm domām pulkvedis aizklīda kara atmiņās, kā tas pēdējos gados parasti ar viņu notika. Pēkšņi viņš atcerējās, ka pulkvedis Herineldo Markess kādu reizi bija solījies pagādāt viņam zirgu ar baltu zvaigzni pierē. Bet vēlāk nekad vairs to nebija pieminējis. Pēc tam viņa atmiņā cita pēc citas uznira dažādas epizodes, taču pulkvedis tās atcerējās bez jebkāda izvērtējuma, jo, nespēdams par citu domāt, viņš bija iemanījies visu atminēties mierīgā garā, neļaudams nelūgtām atmiņām uzurdīt kaut kādas jūtas. Atgriezies darbnīcā, viņš pamanīja, ka gaiss vairs nav tik drēgns un tagad būtu īstais laiks apskalot seju, taču mazgātavā bija iegājusi Amaranta. Un tā viņam neatlika nekas cits kā ķerties pie otrās zivtiņas izgatavošanas. Pulkvedis pašreiz pielāgoja zivtiņai asti, kad pēkšņi parādījās saule, uzšķiezdama tādas spozmes šļāces, ka gaisma šķita pajūkam līdzīgi vētras brāzmām ap klajā jūrā pārsteigtu laivu. Trīs dienu ilgajās lietavās izmazgātais gaiss piestrēdza ar lidojošām skudriņām. Un tad pulkvedis atģidās, ka viņam taču bijusi vajadzība nolaist ūdeni, bet viņš to atlicis, līdz pabeigs aizsākto zivtiņu. Pulksten četros un desmit minūtēs izgājis pagalmā, viņš tālumā izdzirdēja tauru skaņas, bungu rīboņu un bērnu gaviles un pirmo reizi kopš jaunības dienām apzināti ļāvās iekrist ilgu lamatās, atcerēdamies brīnumaino čigānu pēcpusdienu, kad tēvs viņu bija aizvedis paskatīties ledu. Santa Sofija de la Pjedada pameta virtuves darbus un atskrēja pie durvīm.

-   Tas ir cirks! viņa kliedza.

Pulkvedis Aureljāno, aizmirsis, ka viņam bijusi vajadzība iet pie kastaņkoka, arī aizsteidzās pie ārdurvīm un izgāja uz ielas,

iejukdams ziņkārīgo pūlī, kas nolūkojās cirka mākslinieku gājienā. Viņš redzēja zelta drānās tērpušos sievieti jājam uz ziloņa skausta. Viņš redzēja par holandiešu meitieti pārģērbtu lāci, kas mūzikas taktī ar pavārnīcu rībināja pa kastroli. Viņš redzēja gājiena noslēgumā klaunus lēkājam pa nostieptām virvēm, un, kad visi bija pagājuši garām un tur vairs neviena nebija kā tikai ielas mirdzošais tukšums, lidojošām skudriņām pārpildītais gaiss un vēl daži neapņēmības dūksnājā iestiguši izbrīnēti cilvēciņi, pulkvedis vaigu vaigā ielūkojās savā nožēlojamā vientulībā. Un tad, vēl aizvien par cirku domādams, viņš atgriezās pagalmā pie kastaņkoka un tur nolaida ūdeni, domās pūlēdamies vēl pakavēties pie cirka, taču vairs neko nevarēja atcerēties. Kūkumu uzmetis un kā vārgs cālēns galvu plecos ierāvis, viņš palika tur stāvam, ar pieri pret kastaņkoka stumbru atspiedies. Mājnieki par notikušo neuzzināja līdz pat nākamai dienai, kad pulksten vienpadsmitos no rīta Santa Sofija de la Pjedada gāja pagalma nostūrī izbērt gružus un pamanīja, ka pie kastaņkoka sāk pulcēties maitu vanagi.

14.NODAĻA

Mēmes pēdējās brīvdienas sakrita ar pulkveža Aureljāno Buendijas nāves dēļ izsludinātajām sērām. No ārpasaules noslēgtajā mājā nebija vietas nekādām līksmēm. Visi sarunājās čukstus, klusēdami ieturēja azaidu, trīs reizes dienā skaitīja lūgsnas, un pat dienasvidus svelmē spēlētie klavihorda vingrinājumi skanēja kā sēru mūzika. Par spīti slepenajam naidam, ko Fernanda izjuta pret pulkvedi, tik stingras sēras noteica tieši viņa, jo viņu dziļi bija ietekmējis svinīgums, ar kādu valdība godināja sava mirušā ienaidnieka piemiņu. Mкmes brīvdienu laikā Aureljāno Otrais ierasti gulēja mājās. Fernanda droši vien bija ko darījusi savu pielaulātas sievas likumīgo priekšrocību labā, jo nākamajā gadā Mēmi sagaidīja maza nesen piedzimusi māsiņa, ko pretēji mātes gribai nokristīja par Amarantu Ursulu.

Mкme jau bija pabeigusi mācības. Diplomu, ko viņai izsniedza kā klavihorda spēles māksliniecei, apstiprināja augstā meistarība, ar kādu Mкme izpildīja XVII gadsimta tautas melodijas svinīgajā sarīkojumā par godu mācību noslēgumam. Ar šīm svinībām tad arī izbeidzās sēras par pulkveža Aureljāno Buendijas nāvi. Visi ielūgtie viesi apbrīnoja Mкmes neparasto divdabību vēl vairāk nekā viņas mākslu. Meitenes frivolais un pat mazliet infandlais raksturs likās nesamierināmā pretrunā ar jebkuru nopietnu izrīcību, bet, kad viņa nosēdās pie klavihorda, Mкme šķita pavisam cita meitene, kuras negaidītais briedums

vērta viņu jau pilnīgi pieaugušā cilvēkā. Un tā tas bija vienmēr. Patiesībā Mēmei nebija nekāda noteikta aicinājuma, bet savu izcilo meistarību viņa bija sasniegusi, tikai pateicoties nelokāmai disciplīnai, lai nekaitinātu māti. Ar tādām pašām sekmēm būtu bijis iespējams piespiest Mēmi apgūt jebkuru specialitāti, un panākumi nemaz nebūtu bijuši sliktāki. Jau no visagrākās bērnības Mēme bija baidījusies no Fernandas bardzības, no viņas tieksmēm uzspiest savu gribu citiem, un tāpēc meitene būtu bijusi spējīga uz vēl grūtāku pašaizliedzību nekā klavihorda spēle, lai vien nesacirstos ar mātes nepiekāpību. Mācību noslēguma aktā Mēme nodomāja, ka ar gotu burtiem un vēsturiskiem versāļiem aprakstītais pergaments viņu atbrīvo no saistībām, ko pati bija uzņēmusies ne tik daudz paklausības, cik ērtību dēļ, un tāpēc ticēja, ka ietiepīgā Fernanda vairs neliksies ne zinis par mūzikas instrumentu, kuru pat klostera mūķenes bija uzskatījušas par muzeja eksponātu. Pirmajos gados pēc klostera skolas beigšanas varēja domāt, ka Mēme maldījusies, jo arī vēlāk, kad bija iemidzinājusi pusi pilsētas ne tikai mājas viesu zālē, bet arī visos labdarības vakaros, skolu noslēgumu aktos un patriotiskos svētkos, kādi vien Makondo pilsētā tika sarīkoti, māte turpināja ielūgt mājās visus pilsētā ieradušos atbraucējus, kas vien likās spējīgi pienācīgi novērtēt meitas talantu. Tikai pēc Amarantas nāves, kad ģimene atkal uz laiku iegrima sērās, Mēme varēja noslēgt klavihordu un atslēgu no tā aizmirst kādā drēbju skapī, lai Fernanda nesāktu urdīties, kad īsti un kura vainas pēc atslēga nozaudēta. Bet līdz šim brīdim Mēme pārcieta sava talanta publisko izrādīšanu ar tādu pašu stoieismu, ar kādu viņa savulaik bija klavihorda spēli mācījusies. Tā bija cena, ko viņa maksāja par savu brīvību. Fernanda jutās tik iepriecināta par Mēmes paklausību un tik lepna par apbrīnu, kādu meitas spēle izraisa, ka necēla nekādus iebildumus pret Mēmes draudzenēm, no kurām māja mudžēt mudžēja, pret meitas pastaigām pievakares stundās pa banānu plantācijām, kā arī pret kino apmeklējumiem kopā ar Aureljāno Otro vai arī uzticības cienīgu matronu pavadībā, protams, ja vien cientēvs Antonio Isabels filmu iepriekš no kanceles bija par labu atzinis. Šajos atelpas mirkļos atklājās Mēmes patiesā nosliece. Ne jau pakļaušanās disciplīnai darīja viņu laimīgu, bet gluži pretējais — draiskās līksmes, iespēja pamēļot par mīlas intrigām, garum garā, paslepenā tērgavošana ar draudzenēm, kuru laikā meitenes mācījās smēķēt un pārsprieda daždažādas ar vīriešiem saistītas padarīšanas. Kādudien skuķi bija pat apgādājušies ar trim pudelēm cukurniedru ruma un pārrunas beidzās ar to, ka visas izģērbās kailas, lai salīdzinātu dažādas miesas daļas. Mēmei neizdzēšami atmiņā iespiedās šis vakars, kad viņa pārradās mājā, kožļādama lakricas sakni, un, ne vārda neteikusi, apsēdās pie galda, kur Fernanda ar Amarantu vakariņoja, bet neviena nepamanīja, kāda viņa ir. Pirms tam, aiz smiekliem un bailēm raudādama, Mēme bija pavadījusi divas šausmīgas stundas kādas draudzenes guļamistabā, bet, kad krīze bija pārgājusi, izjutusi tik neparastus drosmes uzplūdus, kādi viņai būtu bijuši vajadzīgi, lai savulaik aizbēgtu no klostera un šādiem vai tādiem vārdiem mātei ieteiktu iegrūst klavihordu klistīra taisāmā vietā. Galda galā sēdēdama un dzerdama vistas buljonu, kas ielija vēderā kā dzīvinošs eliksīrs, Mēme pēkšņi saskatīja Fernandu un Amarantu skaudrās īstenības apsūdzošajā gaismā. Meitenei vajadzēja sakopot visus spēkus, lai abām nemestu acīs viņu divkosīgo klīrību, viņu gara nabadzību, viņu lieluma māniju. Kopš savām otrajām brīvdienām Mēme bija uzzinājusi, ka tēvs uzturas mājās tikai ārējas pieklājības pēc, un, labi pazīdama Fernandu, bet pēc tam izmanījusies iegūt arī priekšstatu par Petru Kotesu, viņa nostājās tēva pusē. Tapat viņa labprātāk būtu bijusi tēva piegulētājas meita. Alkohola skurbumā Mēme ar baudu nodomāja, kas tas būtu par traci, ja viņa šajā brīdī klātu vaļā, kas uz sirds sakrājies, un pie šīm domām izjustais nebēdnīgais gandarījums bija tik liels, ka Fernanda to pamanīja.

-   Kas ar tevi notiek? viņa iejautājās.

-   Itin nekas, Mēme atbildēja. Tikai šajā brīdī es sajutu, cik ļoti jūs abas mīlu.

Amaranta izbijās no ienaida, kas šajos vārdos jo skaidri bija jaušams. Bet Fernanda jutās tik aizkustināta, ka vēlāk, kad Mēme pusnaktī pamodās ar neciešamām galvas sāpēm un aizgūtnēm ilgi vēma, baidījās vai prātu zaudēt. Fernanda deva meitai iedzert pudeli rīcineļļas, lika uz vēdera karstas kompreses, bet uz galvas — pūšļus ar ledu. Piecas dienas Mēmei vajadzēja ievērot diētu un pavadīt istabā, kā to ieteica jaunais ekstravagantais franču dakteris, kas pēc vairāk nekā divu stundu ilgas izmeklēšanas bija nonācis pie mīklaina slēdziena, ka meitene savārgusi ar kādu sieviešu kaiti. Drosmi zaudējušai un nožēlojamā demoralizācijas stāvoklī nokļuvušai Mēmei neatlika nekas cits kā paklausīt. Jau pilnīgi aklā, bet vēl aizvien rosīgā un prāta skaidrību saglabājusī Ursula bija vienīgā, kas nojauta īsto diagnozi. “Man domāt,” viņa pie sevis noteica, “šitentādējādi ārstē žūpas.” Taču arī viņa tūlīt no savām aizdomām atteicās un pat izbāra sevi par tik vieglprātīgu spriedelēšanu. Redzēdams meitu iegrimušu nomāktībā, Aureljāno Otrais juta sirdsapziņas pārmetumus un apņēmās nākotnē vairāk rūpēties par viņu. Tad nu arī tēva un meitas starpā aizsakās rotaļīgi biedriskās attiecībās, kas uz laiku izrāva Aureljāno Otro no viņa trokšņaino dzīru rūgtās vientulības, bet Mēmi atbrīvoja no Fernandas aizbildniecības bez ģimenes trača, kas jau šķita neizbēgams. Aureljāno Otrais šajā laikā spēja atlikt jebkuru norunu, lai tikai pabūtu kopā ar meitu, vadāja viņu uz kino un vispār veltīja viņai gandrīz visus brīvos brīžus. Pēdējā laika viņa raksturs vispār bija sācis kļūt īgnāks, jo pārmērīgā tukluma dēļ viņš pats vairs nevarēja aizsiet kurpju auklas, turklāt nespēja arī pienācīgi apmierināt visas savas nejēdzīgās vēdera iekāres. Tagad, tikpat kā no jauna iepazinies ar Mēmi, viņš atguva savu agrāko omulību un, cenzdamies pēc iespējas būt vairāk kopā ar meitu,

pamazām sāka atradināties no apkārtklaiņošanas. Mēme tolaik bija pašā plauksmes ziedonī. Viņa gan, tāpat kā Amaranta, nebija nekāda skaistule, toties jo piemīlīga, vienkārša un visiem iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Meitenei raksturīgais modernais gars bija asā pretstatā ar Fernandas novecojušos atturību un slēpto sirds skopulību, un Aureljāno Otrais to visādi veicināja. Viņš beidzot Mēmi izvilka no bērnu dienu guļamistabas, kur svēto attēlu biklie skatieni viesa meitenes sirdī baiļu trīsas, un iekārtoja tai pilnīgi jaunu gultu ar tronim līdzīgu baldahīnu, plašu tualetes galdu un samta aizkariem, nemaz pats nenojauzdams, ka ierīkojis Petras Kotesas telpu otro variantu. Viņš bija tik devīgs, ka nemaz lāgā nezināja, cik naudas Mēme tērē, ko pati paņēma no tēva kabatām. Aureljāno Otrais meitu apgādāja ar visiem sieviešu daiļuma kopšanas jaunumiem, kādi vien bija pieejami banānu sabiedrības veikalu noliktavās. Mēmes istaba pamazām pildījās ar bimšteina spilventiņiem nagu pulēšanai un piederumiem, kas nepieciešami matu cirtošanai, zobu spodrinātājiem un acu piļu pudelītēm, kas deva iespēju skatienam piešķirt tvīksmainību, ar vārdu sakot, tajā sakrājās tik daudz un tik dažādu kosmētisku līdzekļu un skaistuma kopšanas rīku, ka Fernanda, meitas guļamistabā ieejot, aizvien nošausminājās ar domām, ka līdzīgi tualetes galdiņi droši vien ir arī franču dāmiņām. Bet, tā kā Fernanda šajā laikā bija pārlieku aizņemta, jo vajadzēja nodarboties gan ar mazo Amarantu Ursulu, kas izrādījās kaprīzs un slimīgs bērns, gan arī šajā sakarā uzturēt satraucošu sarakstīšanos ar neredzamiem dziedniekiem, tad vienīgais solījums, ko viņa, pamanījusi tēva un meitas ciešo vienotību, piespieda Aureljāno Otro dot, bija tāds, ka viņš Mēmi nekad nevedīs uz Petras Kotesas māju. Šis piesardzības solis patiesībā bija gluži lieks, jo Petrai Kotesai viņas mīlnieka draudzēšanās ar meitu tā nepatika, ka viņa par Mēmi negribēja ne dzirdēt. Aureljāno Otrā piegulētāju mocīja nekad agrāk nepazītas bažas, it kā viņa instinktīvi nojaustu, ka Mēmei iespējams

viegli panākt to, kas nekad nebija izdevies Fernandai, — laupīt viņai mīļāko, kas šķita jau uz mūžu nodrošināts. Pirmo reizi Aureljāno Otrajai bija spiests paciest Petras piktos skatienus un noklausīties viņas indīgajās zobgalībās, tā ka viņš kādu brīdi jau baidījās —atkal vajadzēs kravāt ceļam aizvien gatavās lādes un doties atpakaļ pie likumīgās laidenes. Taču tas nenotika. Neviena sieviete nekad nebija pazinusi nevienu vīrieti tik labi kā l’etra Kotesa savu mīļāko. Viņa zināja, ka Aureljāno Otrā lādes paliks tur, kur tās atrodas šobrīd, jo par visu vairāk pasaulē viņš baidījās sarežģīt savu dzīvi ar dažādām pārmaiņām un izdarīto aplamību labošanu. Un tā viņa lādes tad arī palika tur, kur tās bija, un Petra Kotesa centās atkarot savu mīļāko, asinot ieročus, ar kuriem viņa varēja pārspēt Aureljāno Otrā meitu. Arī šīs patiesībā bija gluži nevajadzīgas pūles, jo Mēme nekad nebija domājusi iejaukties tēva darīšanās un, ja arī viņa ko tādu pasāktu, tad tikai par labu tēva piegulētajai. Turklāt Mēmei nemaz nebija laika sagādāt kādam nepatikšanas. Kā mūķenes viņu bija mācījušas, Mēme pati uzkopa savu istabu un sakārtoja gultu. No rītiem viņa nodarbojās ar savām drēbēm, galerijā kaut ko izšuva vai ar Amarantas veco, ar roku griežamo mašīnu kaut ko no jauna darināja. Kamēr citi atpūtās diendusā, Mēme noteiktās stundas vingrinājās klavihorda spēlē, jo zināja, ka šis ikdienas nestais upuris nomierinās Fernandu. Šo pašu apsvērumu dēļ viņa turpināja sniegt koncertus baznīcas sarīkojumos un skolu vakaros, lai gan aicinājumi uz tiem kļuva arvien retāki. Pievakarēs viņa uzvilka kādu no saviem vienkāršākajiem uzvalkiem un saišu zābakus un, ja nekur neizgāja ar tēvu, tad devās pie kādas no savām draudzenēm, kur uzkavējās līdz vakariņu laikam. Ar retiem izņēmumiem pēc viņas aizvien ieradās tēvs, lai aizvestu meitu uz kino.

Mēmes draudzeņu vidū bija trīs jaunas amerikānietes, kas bija izrāvušās no elektrificētā vistu būra un sadraudzējušās ar Makondo meitenēm. Viena no tām bija Patrisija Brauna. Atzinībā

par viesmīlību, ko viņam izrādījis Aureljāno Otrais, misters Brauns atvēra Mēmei savas mājas durvis, ielūgdams viņu uz sestdienas vakaros rīkotajām dejām, jo tikai tādās reizēs amerikāņi tikās ar vietējiem iedzīvotājiem. Kad to uzzināja Fernanda, viņa uz brīdi aizmirsa Amarantu Ursulu un neredzamos dziedniekus un sarīkoja īstu melodrāmas izrādi. “Iedomājies tikai,” viņa bāra meitu, “ko pulkvedis par to domās, kapā gulēdams!” Protams, viņa meklēja atbalstu arī pie Ursulas. Taču pretēji tam, ko visi gaidīja, aklā vecenīte neredzēja nekā nosodāma apstāklī, ka Mēme iet uz amerikāņu rīkotajiem deju vakariem un draudzējas ar vienaudzēm amerikāņu meitenēm, ja tikai Mēme saglabājot rakstura stingrību un ne|aujot pārvilināties protestantu ticībā. Mēme labi saprata vecenītes domu un aizvien nākamajā dienā pēc deju sarīkojumiem piecēlās agrāk nekā parasti, lai ietu uz dievkalpojumu. Fernanda tomēr palika opozīcijā līdz pat dienai, kad Mēme viņu atbruņoja, paziņodama, ka amerikāņi gribot viņu dzirdēt spēlējam klavihordu. Instrumentu vēlreiz izstiepa no mājas un aizgādāja pie senjora Brauna, kur jaunā māksliniece patiesi guva vissirsnīgākos aplausus un vispatiesākos visa laba vēlējumus. Kopš šās reizes viņu sāka ielūgt ne vien uz dejām, bet arī uz svētdienas peldēm baseinā, kā arī reizi nedēļā uz pusdienām. Nu Mēme iemācījās peldēt kā profesionāla sportiste, spēlēt tenisu un ēst Virdžīnijas šķiņķi ar ananasa šķēlītēm. Dejodama, peldēdamās baseinā un spēlēdama tenisu, Mēme, pašai nemanot, ielauzījās angļu valodā. Sajūsmināts par tik izciliem meitas panākumiem, Aureljāno Otrais no kāda apkārtceļojoša tirgoņa nopirka viņai angļu enciklopēdisko vārdnīcu sešos sējumos ar daudzām krāsainām ielīmēm, kuru Mēme brīvos brīžos lasīja. Enciklopēdijas šķirstīšana tagad aizpildīja arī to laiku, kuru Mēme agrāk pavadīja ar draudzenēm, mēļodama par daždažādiem mīlas atgadījumiem vai nododamās vientuļiem eksperimentiem, turklāt viņa to darīja ne jau tāpēc, ka enciklopēdijas lasīšana būtu kāds spaidu

pienākums, bet gan tāpēc, ka viņai pašai bija apnicis spriedelēt par notikumiem, kas jau zināmi ikvienam pilsētas iedzīvotājam. Gadījumu, kad viņa ar draudzenēm bija piedzērusies, Mēme tagad uzskatīja par bērnišķīgu izlēcienu, un tas viņai šķita tik jocīgs, ka viņa šo notikumu izstāstīja pat Aureljāno Otrajam, kas par to uzjautrinājās vēl vairāk nekā pati Mēme. “Ja to zinātu tava māte,” viņš teica, aizgūtnēm smiedamies. Tas bija Aureliano Otrā parastais izteiciens, ja meita viņam uzticēja kādu noslēpumu. Viņš lika Mēmei apsolīt, ka ar tādu pašu atklātību viņa tēvam pastāstīs arī par savu pirmo mīlu, un meita jau tēvam bija darījusi zināmu, ka viņai ļoti iepaticies rudais amerikānis, kas brīvdienās atbraucis uz Makondo pie vecākiem. “Tas tik ir joks!” Aureljāno Otrais smējās. “Ja to zinātu tava māte!” Bet Mēme viņam pastāstīja vēl arī, ka amerikāņu puisis atgriezies savā dzimtenē un kopš tā laika vairs nav devis nekāda ziņu. Mēmes nobriedušie spriedumi nodrošināja ģimenes mieru. Aureljāno Otrais jau atkal varēja veltīt vairāk laika Petrai Kotesai, un, lai gan trokšņainās dzīres vairs nesagādāja agrāko prieku ne viņa miesai, ne garam, viņš tomēr nepalaida garām izdevību rās atkal sarīkot un no futrāļa izvilkt veco akordeonu, kam vairāki taustiņi jau bija nostiprināti ar kurpju saitēm. Mājā Amaranta aizvien vēl darināja savu nebeidzamo līķautu, ber Ursula vecuma nespēkam ļāva sevi aizvadīt galējas tumsas valstībā, kur viņa nekā cita vairs neredzēja kā vien zem kastaņkoka kvernošo Hosē Arkādio Buendijas rēgu. Fernanda aizvien vairāk nostiprināja savu varu. Vēstulēs, ko viņa ik mēnesi sūtīja savam dēlam Hosē Arkādio, nebija nevienas melīgas rindiņas, viņa tikai noklusēja savu saraksti ar neredzamajiem dziedniekiem, kas viņai bija diagnosticējuši labdabīgu audzēju tūpļa zarnā un tagad gatavojās neklātienes dziednieciskām procedūrām.

Varētu jau gandrīz teikt, ka no ikdienas ķīviņiem pagurušajā Buendiju mājā uz ilgu laiku ir iestājies ikdienas ierastības miers un laimība, ja vien Amarantas' pēkšņā nāve nebūtu izraisījusi

jaunus satricinājumus. Šis notikums nāca pilnīgi negaidot. Lai gan Amaranta bija vāja un no visiem atrāvusies, viņa aizvien vēl izskatījās vingra un spēcīga, ar sev raksturīgo dzelzs veselību. Kopš dienas, kad viņa galīgi noraidīja pulkvedi Herineldo Markesu un ieslēdzās savā istabā, lai izraudātos, neviens nezināja, par ko viņa īsti domā. Kad Amaranta no turienes iznāca, viņas asaras bija izsīkušas uz laiku laikiem. Neviens viņu neredzēja raudam, kad Remēdiosa Daiļā pēkšņi pacēlās debesīs, tāpat tajās dienās, kad tika nogalināti visi pulkveža dēli, nedz arī pēc Aureljāno Buendijas nāves, lai gan Amaranta viņu bija mīlējusi vairāk par jebkuru citu cilvēku šajā pasaulē, pati to atskārzdama gan tikai tad, kad mirušais tika atrasts pagalmā zem kastaņkoka. Amaranta palīdzēja aizvākt līķi. Viņa to ieģērba karavīra tērpā, noskuva viņu, sasukāja matus, iezieda ūsas un tās uzvirpināja vēl brašāk, nekā viņš pats to bija darījis savas slavas ziedu laikos. Neviens nedomāja, ka viņa rīkotos aiz mīlestības, jo visi bija pieraduši pie tā, ka Amaranta ir lietpratēja apbedīšanas ceremonijās. Fernanda sašutusi pārmeta, ka Amaranta izprotot nevis katolicisma sakarus ar dzīvi, bet vien ar nāvi, it kā tā nebūtu reliģija, bet gan bēru likumu kodekss. Taču Amaranta bija pārāk dziļi iepinusies savu atmiņu biežņā, lai ieklausītos šādās apoloģētikas finesēs. Viņa iegāja vecumā, saglabādama neskartas visas savas ilgas. Dzirdot Pjetro Krespi valšus, Amarantai gribējās raudāt tāpat kā jaunības gados, it kā no laika rūgtās pieredzes viņa nebūtu neko mācījusies. Lai gan Amaranta pati ar savām rokām pianolas mūzikas veltņus bija izmetusi mēslainē, aizbildinādamās ar to, ka tie mitrumā sabojājušies, viņas atmiņā tie vēl aizvien turpināja cilāt instrumenta veserīšus. Amaranta bija mēģinājusi tos nogremdēt kaisles dūkstīs, ielaizdamās nosodāmos sakaros ar savu brāļadēlu Aureljāno Hosē, viņa bija pūlējusies patverties pulkveža Herineldo Markesa skaidrajā un vīrišķīgajā aizgādībā, taču viņai nebija izdevies tos iznīcināt pat savu vecumdienu visizmisušākajā izrīcībā,

kad viņa, mazgādama mazo Hosē Arkādio gadus trīs pirms /.ēna aizsūtīšanas uz semināru, bija to apglāstījusi nevis tā kā vecmāmuja savu mazdēlu, bet drīzāk kā sieviete vīrieti — gluži tāpat, kā pēc viņas dzirdētiem nostāstiem to darot franču hetēras un kā viņa pati divpadsmit un četrpadsmit gadu vecumā bija alkusi izdarīties ar Pjetro Krespi, ieraudzījusi viņu piegulošajās deju biksēs un ar maģisko rīkstīti rokās, ar kuru viņš atskaitīja metronoma ritmu. Reizēm Amarantu sāpināja, ka viņa aiz sevis pametusi tādus ciešanu atvarus, bet reizēm tas viņā izraisīja tik spīvu niknumu, ka pati ar adatu durstīja sev pirkstus, taču visvairāk viņu mocīja, visvairāk kaitināja, visvairāk sarūgtināja smaržās tvīkstošais, bet tārpu izkremstais gvaijabu dārzs, kam bija lemts mirt tikai reizē ar viņu pašu. Tāpat kā pulkvedis Aureljāno Buendija nespēja atvairīt domas par karu, tā Amaranta ne uz mirkli neaizmirsa Rebeku. Bet, kamēr viņas brālis bija iemanījies šīm domām laupīt dzīvīgumu, Amaranta savējās aizvien vairāk sakāpināja. Ilgus gadus viņa no Dieva lūdza vien to, lai tas viņu nesodītu, likdams nomirt pirms Rebekas. Iedama garām Rebekas mājai un redzēdama aizvien jaunas sabrukuma pazīmes, viņa ik reizi nopriecājās, ka Dievs šīs lūgsnas uzklausījis. Kādu pievakari, kad Amaranta galerijā šuva, viņā pēkšņi uznira pārliecība, ka viņa tāpat sēdēs šajā pašā vietā, šajā pašā stāvoklī un pie šā paša apgaismojuma, kad tiks saņemta ziņa par Rebekas nāvi. Un tā viņa turpmāk arvien sēdēja un gaidīja — gluži tāpat, kā cilvēks reizēm gaida vēstuli. Pavisam noteikti zināms tas, ka Amaranta kādu laiku tīšām izrāva pogas un tās atkal no jauna piešuva, lai tādējādi atgaiņātu garlaicību un gaidas padarītu vieglākas. Neviens no mājniekiem nezināja, ka Amaranta tad darina greznu līķautu Rebekai. Vēlāk, kad Aureljāno Sērīgais pastāstīja, ka Rebeka pārvērtusies par aizkapa rēgu ar grumbainu ādu un dažiem dzeltenīgiem matu kušķīšiem uz kailā galvaskausa, Amaranta nemaz nebija pārsteigta, jo aprakstītais'spoks bija gluži tāds pats, kādu

viņa jau sen bija iztēlojusies. Amaranta nosprieda, ka viņa uzposīs Rebekas līķi, ar parafīnu aizziedīs sejai nodarītos postījumus un galvā tam uzmauks svēto parūku. Izskaistināto līķi viņa apsegs ar grezno pārklāju un ieguldīs ar plīšu iztapsētajā zārkā ar purpura ielokiem, lai lieliskā bēru procesijā to aizsūtītu tārpu barībai. Amaranta savu plānu izstrādāja tik svelošā naidā, ka viņa nodrebēja spējā atskārtā: viņa rīkotos gluži tāpat, ja Rebeku mīlētu, taču neļāva šai iedomai sevi samulsināt un turpināja apsvērt visas detaļas ar tādu precizitāti, ka kļuva ne vien par apbedīšanas rituāla speciālisti, bet pat virtuozi. Tikai Amarantai, apcerot visus sava drausmīgā pasākuma sīkumus, ne uz mirkli neienāca prātā, ka, par spīti visām lūgsnām, viņa tomēr varētu nomirt pirms Rebekas. Un patiesībā tā arī notika. Taču Amaranta pēdējā mirklī nemaz nejutās pievilta, drīzāk gan pretēji — atbrīvota no jebkura sarūgtinājuma, jo nāve bija bijusi tik laipna, ka jau vairākus gadus iepriekš brīdināja viņu par savu ierašanos. Amaranta nāvi ieraudzīja drīz pēc tam, kad Mēmi nosūtīja uz koledžu, sēžam sev blakus galerijā un šujam. Amaranta mirklī viņu pazina, un nebija viņā nekā baismīga, jo nāve bija zilās drēbēs ģērbusies vienkārša sieviete ar gariem matiem, drusku vecmodīga un ar kaut ko atgādināja Pilāru Ternēru tolaik, kad tā Buendiju mājā palīdzēja virtuves darbos. Vairāk reižu galerijā gadījās būt arī Fernandai, bet viņa nāvi neredzēja, lai gan tā bija pavisam parasta un tik cilvēcīga, ka reiz palūdza Amarantu ievērt viņai adatā diegu. Nāve nepaziņoja, kad īsti Amarantai vajadzēs mirt, tāpat arī nesacīja, ka šī stunda pienāks pirms Rebekas, tikai lika viņai nākamā aprīļa sestajā dienā sākt gatavot līķautu. Nāve viņai atļāva to darināt, cik vien pamatīgu un skaistu Amaranta pati grib, vien piekodināja šo darbu veikt tikpat apzinīgi, cik strādājot pie Rebekas līķauta.

Vēl nāve paziņoja, ka Amaranta miršot bez sāpēm, bez baiļu un rūgtuma tās dienas naktī, kad līķauts būšot gatavs. Cenzdamās, cik vien iespējams, novilcināt laiku, Amaranta pasūtināja

augstākā labuma linu dziju un pati sāka aust. Viņa to darīja tik rūpīgi, ka aušana vien ieilga četrus gadus. Pēc tam sākās izšūšana. Nenovēršamajam termiņam tuvojoties, Amaranta aizvien skaidrāk saprata, ka tikai brīnums varētu paildzināt viņas uzdevumu līdz Rebekas nāves stundai, taču nepieciešamība sakopot visu vērību darbam piešķīra viņai vajadzīgo dvēseles mieru, lai bez satraukuma atskārstu, ka ilgi lolotās cerības sabrukušas. Un tieši tad Amaranta izprata, kāda jēga bijusi pulkveža Aureljāno Buendijas burvju aplim darbā ar zelta zivtiņām. Visa ārējā pasaule viņai tagad sašaurinājās līdz pašas ķermeņa virsmai, bet iekšējā palika, rūgtuma neskarta. Viņa nožēloja tikai to, ka šī atklāsme nav nākusi jau pirms daudziem gadiem, kad vēl būtu bijis iespējams attīrīt savas atmiņas un skatīt pasauli jaunā gaismā, bez baiļu trīsām novakarēs atmiņā atdzīvinot Pjetro Krespi ar lavandas aromātu un paglābjot Rebeku no posta — ne jau aiz naida vai mīlas, bet aiz bezgalīgās vientulības padziļinātas izpratnes. Naids, ko viņa tovakar samanīja Mēmes vārdos, aizskāra Amarantu ne tāpēc, ka tas vērsās pret viņu, bet gan tāpēc, ka Amaranta sevi sajuta atkārtojamies svešā jaunībā, kas šķita tik tīra, kādām būtu vajadzējis būt viņas pašas jaunajām dienām, taču patiesībā jau bija nenovīdības aptraipīta. Tomēr Amarantas samierināšanās ar likteni bija pārāk dziļa, un tāpēc viņu ne mazākā mērā neuztrauca apziņa, ka nav vairs nekādu iespēju ko vērst par labu. Viņas vienīgais uzdevums bija pabeigt līķautu. Amaranta vairs nemēģināja to novilcināt ar nevajadzīgi rūpīgu apstrādi, kā to bija darījusi sākumā, bet gluži otrādi — viņa darba steidzināja. Nedēļu pirms tā pabeigšanas Amaranta aplēsa, ka pēdējo adatas dūrienu viņa tajā izdarīs ceturtā februāra vakarā, un, iemeslu nebilzdama, ieteica Mēmei nākamajā dienā pēc šā termiņa paredzēto koncertu pārcelt uz kādu agrāku datumu, taču meitene viņai nepaklausīja. Tad Amaranta sāka meklēt veidu, kā darbu paildzināt par četrdesmit astoņām stundām, un jau nodomāja, ka pati nāve ir

viņas nodomam labvēlīga, jo ceturtā februāra vakarā vētras postījumu dēļ elektrostacija pārtrauca dot strāvu. Taču otrās dienas rītā pulksten astoņos viņa tomēr pabeidza līķautu, kas bija skaistāks par jebkuru citu ar sievietes rokām veiktu izstrādājumu, un pavisam mierīgi, bez mazākā dramatisma paziņoja, ka pievakarē viņa nomirs. Amaranta to pavēstīja ne tikai mājniekiem, bet arī pārējiem pilsētas iedzīvotajiem, jo bija ieņēmusi galvā, ka savu sīkstulībā pavadīto mūžu varētu vērst par labu, izdarot pasaulei pēdējo pakalpojumu, aizgādājot mirušajiem vēstules no viņu tuviniekiem.

Vēsts, ka Amaranta Buendija, krēslai metoties, pacels enkuru tālajam ceļam, līdzi ņemot pastu nāves valstībā mītošajiem, pilsētā bija izplatījusies jau priekšpusdienā, un pulksten trijos viesu zālē jau stāvēja vesela kaste pilna ar vēstulēm. Tie, kas paši negribēja rakstīt, vajadzīgo pastāstīja Amarantai mutes vārdiem, un viņa to atzīmēja burtnīciņā līdz ar adresāta vārdu un miršanas datumu. “Neraizējieties,” viņa mierināja palicējus. “Tūlīt pēc ierašanās tur sameklēšu jūsu tuvinieku un vajadzīgo viņam pastāstīšu.” Viss notiekošais atgādināja farsu. Amarantā nebija itin nekādu satraukuma pēdu, pat ne visniecīgākās šķiršanās sāpju pazīmes. Izpildīta pienākuma apziņa šķita padarām viņu pat jaunāku. Viņa bija tikpat spēcīga un smuidra kā vienmēr. Ja nebūtu iekritušo vaigu un mutē netrūktu vairāku zobu, varētu pat sacīt, ka viņa izskatās jaunāka, nekā bija patiesībā. Amaranta deva rīkojumu vēstules salikt nodarvotā kastē un paskaidroja, kā tā noguldāma kapā, lai mitrumā nebojātos. No rīta Amaranta bija ataicinājusi galdnieku. Kamēr tas viesistabā noņēma mēru zārkam, viņa stāvēja tik mierīgi, it kā runa būtu par jaunas kleitas šūdināšanu. Pēdējās stundās viņa izrādīja tādu rosmi, ka Fernanda jau nodomāja, vai tikai Amaranta nav visus izjokojusi. Bet Ursula, no pieredzes zinādama, ka Buendiju ģimenes locekļi mirst bez vārguļošanas, nešaubījās, ka Amaranta patiesi iepriekš brīdināta par savu nāvi.

Viņu tikai mocīja bailes, ka šajā jezgā ar vēstulēm uzbudinātie nosūtītāji, cenzdamies panākt to ātrāku nogādi, neaprok Amarantu dzīvu. Tāpēc Ursula bārdamās, šķendēdamās ar uzplijīgajiem iebrucējiem, sāka atbrīvot māju, līdz pulksten četros pēcpusdienā tas viņai arī izdevās. Amaranta šajā laikā jau bija paguvusi izdalīt savas mantas trūkumcietējiem, sev uz vienkāršā ēvelēto dēļu zārka vāka atstādama tikai vienu veļas pāri apmaiņai un lētas bezpapēžu velveta kurpes, ko pēc nāves vajadzēja uzaut viņai kājās. Par to Amaranta parūpējās, atcerēdamās, ka pulkvedim Aureljāno Buendijam pēc nomiršanas steidzīgi vajadzējis pirkt jaunas kurpes, jo viņam bijušas tikai darbnīcā valkājamas čības. īsi pirms pulksten pieciem ieradās Aureljāno Otrais, lai pavadītu Mēmi uz koncertu, un bija izbrīnējies, redzēdams, ka mājās viss saposts bērēm. Ja kāds šajā brīdī arī izskatījās dzīvs, tad tā vispirms bija Amaranta, kas bija pratusi atlicināt laiku pat sacietējušo tulznu apgriešanai. Aureljāno Otrais un Mēmc atvadījās no Amarantas pajokodamies, solīdamies nākamo sestdien viņas augšāmcelšanos no miroņiem atzīmēt ar pamatīgām dzīrēm. Izdzirdējis pilsētā izplatītās valodas, ka Amaranta Buendija pieņemot vēstules nodošanai mirušajiem, pulksten piecos ieradās arī cientēvs Antonio lsabels, lai dotu viņai pēdējo svaidījumu, taču viņam vajadzēja gaidīt minūtes piecpadsmit, līdz mirēja iznāks no mazgātavas. Kad viņš ieraudzīja parādāmies Amarantu garā kreklā, ar pāri mugurai izlaistiem matiem, vecais garīdznieks nodomāja, ka ir izjokots, un līdzi paņemto izpalīgu aizsūtīja uz mājām. Tomēr viņš nolēma izmantot gadījumu un pieņemt no Amarantas grēksūdzi, no kuras tā bija izvairījusies gadus divdesmit. Bet Amaranta viņam vienkārši atbildēja, ka tai neesot vajadzīga nekāda veida garīgā palīdzība, jo viņas sirdsapziņa esot tīra. Fernanda sašuta. Nelikdamās ne zinis par to, ka jel kāds varētu izdzirdēt viņas vārdus, Fernanda skaļā balsī apjautājās, vai Amarantas grēks patiesi esot tik baismīgs, ka viņa labāk mirstot bezdievīgā nāvē, nekā uzņemoties atzīšanās kaunu, tad Amaranta nogūlās un pieaicināja Ursulu publiski pārbaudīt viņas nevainību.

-   Lai neviens neiedomājas nez ko, viņa skaļi paziņoja, lai to dzirdētu arī Fernanda. Amaranta Buendija aiziet no šīs pasaules tikpat šķīsta, cik tajā ienākot.

Amaranta vairs nepiecēlās. Atlaidusies spilvenos, it kā viņa patiesi būtu slima, Amaranta sapina garās matu pīnes un saritināja virs ausīm, jo nāve viņu bija pamācījusi, ka tā vajagot gulēt zārkā. Tad viņa Ursulai palūdza spoguli — pirmo reizi kopš vairāk nekā četrdesmit gadiem — un tajā ieraudzīja savu seju, ko bija izkremtis vecums un ciešanas, un nevarēja vien nobrīnīties, cik līdzīgs viņas attēls ir tam, ko līdz šim bija skatījusi tikai iedomās. Pēc klusuma, kas bija iestājies guļamistabā, Ursula noģida, ka sācis krēslot.

-   Atvadies no Fernandas, viņa Amarantu lūdza. īss samierināšanās mirklis ir vairāk vērts nekā vesels nesaticībā pavadīts mūžs.

-   Nav jau vairs vērts, Amaranta atbildēja.

Mēmei viņa vēl aizvien neizgāja no prāta, kad iedegās improvizētās skatuves ugunis un sākās programmas otrā daļa. Priekšnesuma vidū viņai kāds iečukstēja ausī par notikušo, un sarīkojumu pārtrauca. Ienākot mājā, Aureljāno Otrajam vajadzēja ar elkoņu palīdzību izspraukties cauri ļaužu pūlim, lai ieraudzītu veco jaunavu, kas bāla un neglīta, ar melno pārsēju ap roku, taču pārklāta ar krāšņu līķautu, gulēja zārkā. Tas bija novietots istabas vidū blakus prāvajai kastei ar vēstulēm.

Pēc Amarantas apstāvēšanas, kas ilga deviņas naktis, iegūla arī Ursula un vairs nepiecēlās. Vecmāmuļas aprūpēšanu uzņēmās Santa Sofija de la Pjedada. Viņa Ursulai guļamistabā ienesa ēdienu un ūdeni, kurā apmazgāties, tāpat nespējniecei pastāstīja visus Makondo jaunumus. Bieži pie viņas iegriezās arī Aureljāno Otrais, aizvien atnesdams kādu apģērba piederumu, kuru Ursula nolika pie gultas, kopā ar ikdienas dzīvei visnepieciešamākām

lietam, tā ka tur drīz vien izveidojās vesela ar roku aizsniedzama pasaule. Ursulai bija izdevies panākt, ka viņai jo kvēli pieķērusies mazā Amaranta Ursula, kas visādi bija ļoti līdzīga savai vecvecvecmāmuļai. Viņa meitenīti mācīja pat lasīt. Pateicoties Ursulas gaišajam prātam un prasmei iztikt bez citu palīdzības, arī tagad nevienam neradās aizdomas, ka viņa ir pilnīgi akla, lai gan mājnieki saprata, ka simt gadu nasta liek sevi manīt un nekāda spožā nevar būt arī viņas acu gaisma. Iekšējais klusums un brīvā laika pārpilnība deva Ursulai iespēju jo vērīgi sekot mājas dzīvei, tāpēc arī viņa bija pirmā, kas nojauta Mēmes klusās mokas. Panāc šurp, meit, viņa aicināja. Mēs tagadiņ esam vienas un tu mierīgi vari pastāstīt nabaga večai, kas nospiež tavu sirdi.

Mēme, mulsi smiedamās, izvairījās no sarunas. Ursula neuzstāja, taču pēc tam, kad Mēme mirējās apciemot viņu, radušās aizdomas apstiprinājās. Ursula manīja, ka meitene pieceļas agrāk nekā parasti un nezina, kur dēties, iekams var iziet no mājas, dzirdēja viņu cauru nakti grozāmies savā gultā blakus istabā, saprata, ka reizēm viņai miera nedod pa logu iekļuvušā naktstauriņa lidināšanās. Kādudien Ursula dzirdēja Mēmi sakām, ka viņa aizejot sastapties ar tēvu, un nevarēja vien nobrīnīties par Fernandas neatjautību, kad tā nenieka nesaprata pat tad, kad Aureljāno Otrais iegriezās mājā apvaicāties pēc meitas. Bija skaidrs, ka Mēmei uzradušās slepenās gaitas, neatliekamas norunas un kvēla ilgošanās jau krietnu laiku pirms tā vakara, kad Fernanda pārskrēja mājā un sacēla milzīgu traci, jo kinoteātrī bija redzējusi savu meitu skūpstāmies ar vīrieti.

Savos pārdzīvojumos tolaik pilnīgi iegrimusī Mēme nodomāja, ka viņu nodevusi Ursula. Bet patiesībā meitene pati sevi bija atklājusi. Jau sen Mēme ik uz soļa aiz sevis atstāja tādas pēdas, kas varēja radīt aizdomas pat vismiegainākajā cilvēkā. Ja Fernanda tās pamanīja tik vēlu, tad vienīgi tāpēc, ka viņas acis bija aizmiglojuši pašas slēptie sakari ar neredzamajiem

dziedniekiem. Taču ar visu to viņa beidzot ievēroja, ka meita reizēm spēji apklust, tad atkal nodreb pēkšņā satraukumā, ļaujas mainīgām noskaņām un vispār kļuvusi ļoti pretrunīga. Nu Fernanda uzsāka slepenu, bet nemitīgu izsekošanu. Tāpat kā agrāk, viņa ļāva Mēmei sastapties ar draudzenēm, palīdzēja uzposties sestdienas saviesībām un nekad neuzplijās ar iztaujāšanu, kas meitu varētu darīt piesardzīgāku. Fernandai jau bija ne mazums pierādījumu, ka Mēme dara pavisam ko citu, nekā bija sacījusi, taču, gaidīdama izdevīgāku gadījumu, savas aizdomas nelika manīt. Kādu vakaru Mēme mātei paziņoja, ka iešot ar tēvu uz kino. Bet pēc kāda brīža Fernanda no Petras Kotesas mājas pamanīja uzšvirkstam Aureljāno Otrā rīkoto dzīru raķetes un dzirdēja viņa vienreizējā akordeona skanīgumu, kas nekādā gadījumā nebija sajaucams ar kāda cita spēli. Tad Fernanda saģērbās, iegāja kinoteātrī un pustumsā partera priekšējās rindās pamanīja savu meitu. Satraukumā, ka viņas aizdomās apstiprinājušās, Fernanda nepaguva lāgā ievērot vīrieti, ar kuru Mēme skūpstās, taču starp kino apmeklētāju zobgalībām un dārdošajiem smiekliem viņa sadzirdēja vīrieša drebošo balsi, kas teica: “Man ļoti žēl, mīļumiņ.” Ne vārda neteikusi, viņa izrāva Mēmi no kinoteātra un apkaunojošā kārtā vilka pa ļaužu pārpilno Turku ielu uz mājām, kur ieslēdza guļamistabā.

Nākamajā dienā pulksten sešos pievakarē Buendiju mājā ieradās apmeklētājs, kura balsi Fernanda tūlīt pazina. Tas bija jauns puisis ar bālganu, gurdu seju un tumšām, melanholiskām acīm, kas Fernandu tik ļoti pārsteidza tāpēc, ka viņa nekad nebija redzējusi čigānus. Jaunā cilvēka sapņainais skatiens būtu atmaidzinājis katras daudzmaz jūtīgākas sievietes sirdi, un tā būtu sapratusi savas meitas uzvedības motīvus. Jauneklis bija ģērbies stipri apbružātā linauduma uzvalkā, kājās viņam bija izmisīgi ar cinka baltumu vairākkārt atsvaidzinātas kurpes, rokā viņš turēja pagājušo sestdien nopirktu salokāmu platmali. Apmeklētājs juta tādas bailes, kādas savā mūžā vēl nebija

iepazinis un arī turpmāk nekad vairs neiepazīs, taču jaunekļa stājā viedās zināma cieņa un apvaldītība, kas pasargāja viņu no pazemošanās. Tāpat viņā varēja just iedzimtu smalkumu, ar kuru lāgā nesaskanēja tikai raupjās rokas un smagā darbā aplauzītie nagi. Fernandai pietika uzmest acis, lai intuitīvi nojaustu, ka šis cilvēks ir vienkāršs strādnieks. Puisis bija uzvilcis savu vienīgo svētdienas kārtu, bet miesa zem krekla viņam bija piesūkusies ar banānu kompānijas smakām. Fernanda neļāva atnācējam bilst ne vārda. Viņa pat neatļāva tam ienākt pa durvīm, ko vajadzēja tūlīt aizvērt, jo visā mājā salidoja dzeltenu tauriņu bari.

-  Vācieties prom, viņa noteica. Jums nav ko meklēt kārtīgu ļaužu mājā.

Jaunekli sauca Maurisio Babilonijs. Viņš bija dzimis un uzaudzis Makondo pilsētā, kur strādāja par mehāniķa mācekli kādā no banānu kompānijas darbnīcām. Mēme ar viņu bija nejauši iepazinusies kādā pēcpusdienā, kad kopā ar Patrisiju Braunu bija aizgājusi pēc automobiļa, lai dotos pastaigas braucienā pa plantācijām. Tā kā šoferis bija saslimis, automobili vadīt uzdeva Maurisio Babilonijam, un Mēme beidzot varēja apmierināt savu vēlmi: nosēsties blakus šoferim pie stūres rata, lai iepazītos ar automobiļa vadības ierīcēm. Atšķirībā no profesionālajiem šoferiem Maurisio Babilonija viņai labprāt visu izrādīja. Tas notika tajā laikā, kad Mēme sāka ciemoties senjora Brauna mājā un kad automobiļa vadīšanu vēl uzskatīja par dāmas necienīgu nodarbošanos. Tālab Mēme apmierinājās ar teorētisko informāciju, un vairākus mēnešus Maurisio Babiloniju vairs neredzēja. Vēlāk viņa gan atcerējās, ka pastaigas braucienā pa plantācijām viņas vērību piesaistījis puiša vīrišķīgais skaistums, taču atbaidošas bijušas tā sastrādātās rokas un tāpat — tā viņas abas ar Patrisiju Braunu pēc tam pārrunāja — nepatīkamu iespaidu atstājusi viņa mazliet iedomīgā pašpārliecinātība. Pirmo sestdienu, ar tēVu apmeklējot kinoteātri, Mēme

ieraudzīja Maurisio Babiloniju tajā pašā linaudekla uzvalkā sēžam netālu no viņiem. Bija redzams, ka puisi filma maz interesē, jo viņš visu laiku grozījās, atskatīdamies uz Mēmi, turklāt to darīja ne tik daudz, lai uz meiteni palūkotos, bet vairāk gan gribēdams viņai izrādīt, ka piegriež tai vērību. Mēmei šāds vulgārs paņēmiens nepatika. Beidzot Maurisio Babilonija pienāca viņiem klāt un sasveicinājās ar Aureljāno Otro, un tikai tad Mкme uzzināja, ka abi ir pazīstami, jo puisis agrāk bija strādājis Aureljāno Sērīgā primitīvajā elektrostacijā un pret viņas tēvu izturējās ar padotā bijību. Šis atgadījums mazliet izkliedēja nepatiku, ko bija radījusi Maurisio augstprātība. Viņi abi nekad vēl nebija sastapušies vienatnē, tāpat nebija pārmijuši neviena vārda, atskaitot parastu sasveicināšanos, kad Mкme kādu nakti sapnī redzēja, ka Maurisio Babilonija viņu izglābj no bojāejoša kuģa, taču viņā tas neizraisīja nekādas pateicības jūtas, bet tikai dusmas. Iznāca tā, it kā Mкme pati viņam būtu piešķīrusi kāroto izdevību, lai gan patiesībā viņa tiecās pavisam pēc pretējā un tā būtu izturējusies pret jebkuru citu vīrieti, kas par to interesētos. Tālab pēc redzētā sapņa Mкme bija bezgala sašutusi, ka viņa ne tikvien nesāk nicināt Maurisio Babiloniju, bet drīzāk izjūt nepārvaramu vēlmi viņu redzēt. Nedēļai apritot, Mкmes ilgošanās iedegās arvien kvēlāk un sestdienā kļuva jau tik neatvairāma, ka meitenei vajadzēja sakopot visus spēkus, lai puisis kinoteātrī, ar viņu sasveicinoties, nemanītu, ka sirds tai kāpj vai pa muti laukā. Jauktu prieka un dusmu jūtu mulsumā Mкme pirmo reizi Maurisio pastiepa roku, un tad viņš iedrošinājās to paspiest. Uz mirkli Mкme nožēloja savu impulsīvo izrīcību, bet nožēla tūlīt izvērsās cietsirdīgā gandarījumā, pamanot, ka arī Maurisio Babilonijas roka ir sasvīdusi un salta kā ledus. Naktī Mкme atskārta, ka viņai nebūs ne mirkli miera, iekams puisim nepierādīs, cik veltīgas ir viņa cerības, un visu nedēļu ne par ko citu domāt nespēja. Mкme veltīgi sagudroja visādas viltības, lai Patrisiju Braunu paskubinātu aiziet

kopā uz darbnīcu pēc automobiļa. Beidzot Mēme izmantoja gadījumu, ka uz Makondo brīvdienās atbraucis rudais amerikānis, un pierunāja viņu nākt apskatīt jaunos automašīnu modeļus. Līdzko viņa ieraudzīja Maurisio Babiloniju, Mēme pārstāja sevi mānīt, jo saprata, ka patiesībā viņa ir tā, kas alkst palikt ar puisi vienatnē, un noskaitās uz viņu tikai tāpēc, ka Maurisio, redzot meiteni ienākam, mirklī to saprata.

-  Es ierados apskatīt jaunākos automobiļu modeļus, Mēme teica.

-   Nav slikts iegansts, viņš atbildēja.

Mēme apzinājās, ka apsvilinājusies jaunekļa augstprātības liesmās, un izmisusi meklēja veidu, kā viņu pazemot. Taču Maurisio meitenei nedeva laiku to izdarīt. “Nebaidieties,” puisis klusā balsī viņu mierināja. “Nav jau pirmā reize, kad sievišķis vīrieša pēc zaudē prātu.” Mēme jutās tik neaizsargāta, ka aizgāja no darbnīcas, uz jaunajiem modeļiem nemaz nepaskatījusies, bet pēc tam cauru nakti pavadīja, grozīdamās gultā no vieniem sāniem uz otriem un sašutumā raudādama. Rudais amerikānis, kas patiesi kādu brīdi bija viņu interesējis, tagad likās autiņos savīstīts zīdainis. Un tieši tad viņa arī ievēroja, ka par Maurisio Babilonijas tuvumu aizvien pavēstī dzeltenu tauriņu bars. Viņa gan tos jau bija redzējusi mehāniskajās darbnīcās, bet nodomājusi, ka tauriņus pievelk krāsu smakas. Reizēm viņa bija manījusi kinoteātra pustumsā tauriņus virmojam ap Maurisio galvu. Bet, kad puisis sāka sekot viņai kā rēgs, kuru ļaužu drūzmā tikai viņa viena pati spēj atšķirt, Mēme noģida, ka dzelteno tauriņu spiets kaut kādā veidā saistīts ar puiša parādīšanos. Maurisio Babilonija aizvien bija sastopams gan koncertā, gan kinoteātrī, gan baznīcā, taču Mēmei nemaz nevajadzēja viņu redzēt, lai zinātu, ka puisis ir tuvumā, jo viņa atrašanās vietu ikreiz norādīja tauriņi. Kādu reizi Aureljāno Otrais tā sapīka par uzplijīgajiem tauriņiem, ka Mēme pēkšņā jūtu uzplūdā tēvam gandrīz jau izstāstīja savu noslēpumu, kā

viņa bija solījusies to darīt, taču instinktīvi sajuta, ka šoreiz viņš vairs vienkārši nepasmiesies, sacīdams: “Ko gan teiktu māte, ja viņa to uzzinātu!” Kādu rītu, kad viņas abas ar māti apcirpa rožu krūmus, Fernanda bailēs pēkšņi iekliedzās un lika Mēmei paiet tālāk no vietas, kur pati tobrīd atradās, jo tieši no turienes Remēdiosa Daiļā bija pacēlusies debesīs. Fernandai uz mirkli bija licies, ka šis brīnums atkārtosies, tikai šoreiz ar pašas meitu, jo gaisā viņa bija pamanījusi trīsošu ņirbu. Taču tie bija tikai tauriņi. Mēme tos redzēja it kā pēkšņi piedzimstam no gaisa, un sirds viņai palēcās. Tieši šajā brīdī dārzā ienāca Maurisio Babilonija un paziņoja, ka viņu atsūtījusi Patrisija Brauna ar kādu vīstoklīti. Lielā piepūlē Mēme atvairīja pietvīkumu, apspieda samulsumu un ar diezgan dabisku smaidu lūdza sūtījuma atstāt galerijā uz puķu paliktņiem, jo rokas viņai pašai notrieptas ar zemi. Vienīgais, ko Fernanda ievēroja šajā jauneklī, kuru viņa pēc dažiem mēnešiem izdzīs no savas mājas, nemaz neatcerēdamās, ka to jau kādreiz redzējusi, bija viņa žultaini dzeltenīgā ādas krāsa.

-   Ir gan savāds cilvēks, Fernanda piebilda. No sejas redzams, ka viņš nāvei parādā.

Mēme nodomāja, ka māti ietekmējuši tauriņi. Beigusi apgriezt rozes, meitene nomazgāja rokas un paņēma vīstoklīti līdzi guļamistabā, lai to atdarītu. Tajā bija kāda ķīniešu rotaļlietiņa, kas sastāvēja no piecām cita citā saliktām kārbiņām, bet pēdējā bija ievietota kartīte, uz kuras ar neveiklu, tikko rakstīt protošu roku rūpīgi bija izzīmēts teikums: “Sestdien satiksimies ķinitī. ” Mēme izlasīja un nobijās — kārbiņas tik ilgi bija atradušās uz paliktņa, un ja nu Fernanda aiz ziņkāres būtu tās pārlūkojusi! Maurisio Babilonijas drosme un atjautība meitenei glaimoja, bet nepatīkama bija puiša vientiesīgā pārliecība, ka viņa paklausīs aicinājumam. Mēme jau tad zināja, ka Aureljāno Otrajam uz sestdienu ir kāda noruna. Taču visu nedēļu viņā gruzdēja tāda nepacietības uguns, ka sestdienā Mēme

pierunāja tēvu aizvest viņu uz kinoteātri un pēc filmas beigām .itkal atnākt viņai pakaļ. Kamēr kinozālē vēl dega gaismā, viņai virs galvas visu laiku lidinājās naktstauriņš. Bet tūlīt tas arī notika. Gaisma nodzisa, un viņai blakus apsēdās Maurisio Babilonija. Mēmei bija tāda sajūta, it kā viņa grimtu drausmīgā striegoņā, bet vienīgais cilvēks, kurš viņu varētu glābt tāpat kā toreiz sapnī, bija šis pustumsā tikko saredzamais, pēc motoru eļļas smaržojošais puisis.

-Ja jūs nebūtu atnākusi, viņš teica, tad nekad vairs manis neredzētu.

Mкme sajuta uz ceļgala viņa rokas stnagmi un saprata — ar šo brīdi abi tikuši pāri nevainības un baiļu robežai.

-  Visvairāk mani pārsteidz tas, Mкme pasmaidīja, ka tu aizvien saki tieši to, ko nevajadzētu.

Mкme neprātīgi iemīlējās puisī. Viņa zaudēja miegu un ēstgribu un tik dziļi iestiga vientulībā, ka pat tēvs kļuva par traucēkli. Mātes maldināšanai Mкme sagudroja virkni visvisādu sarežģītu ielūgumu un norunu, zaudēja sakarus ar draudzenēm un neievēroja nekādas sabiedriskās uzvedības normas, lai tikai sastaptos ar Maurisio Babiloniju ikkatrā vietā un jebkurā laikā. Sākumā traucēja puiša rupjā uzvedība. Pirmo reizi, kad abi satikās divatā vientuļajā norā aiz mehāniskajām darbnīcām, viņš bez žēlastības noveda meiteni kaut kādā dzīvnieciskā stāvoklī līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Tikai pēc laika Mкme atskārta, ka arī tas ir savdabīgs maiguma paveids, un tad jau pilnīgi zaudēja mieru, dzīvodama tikai viņam un alkdama atkal no jauna gremdēties skurbajā eļļas un sārma smaku sajaukumā. Neilgi pirms Amarantas nāves viņa gan uz kādu brīdi izrāvās no savas apmātības, atguva saprāta skaidrību un baismās nodrebēja, iedomādamās nezināmo nākotni. Šajā laikā Mкme izdzirdēja daudzinām kādu sievieti, kas pēc kārtīm pareģojot nākotni, un slepus aizgāja pie tās. Šī sieviete bija Pilāra Ternēra. “Apsēdies,” Pilāra aicināja1 . “Lai pateiktu Buendiju ģimenes

locekļa nākotni, man kārtis nemaz nav vajadzīgas.” Mēme tolaik nezināja un arī vēlāk nekad neuzzināja, ka simtgadīgā gaišreģe ir viņas vecvecniāmuļa. Un nekad viņa arī nebūtu tam noticējusi vēlāk, kad Pīlāra Ternēra skarbā atklātībā meitenei paskaidroja, ka mīlas ilgām vienīgais remdinājums atrodams gultā. Gluži tādos pašos uzskatos bija arī Maurisio Babilonija, taču Mēme negribēja viņam piekrist, jo ticēja, ka šādu aprobežotību nosaka neizglītota strādnieka šaurais redzesloks. Turklāt viņa bija pārliecināta, ka viens mīlas veids iznīcina otru, jo vīrieša raksturā ir nedomāt par izsalkumu pēc tam, kad ēstgriba apmierināta. Pilāra Ternēra ne tikai izkliedēja šīs maldīgās domas, bet arī piedāvāja meitenei savu veco, no virvēm savīto guļvietu, kurā pati savulaik bija ieņēmusi Mēmes vectēvu Arkādio, bet pēc tam arī Aureljāno Hosē. Tāpat viņa pamācīja, kā ar karstu sinepju komprešu palīdzību novērst nevēlamu grūtniecību, un bez tam pastāstīja par dažādām dzirām, kas kļūmes gadījumā dodot iespēju nodzīt visu, ieskaitot “pat sirdsapziņas pārmetumus”. Pēc šīs sarunas Mēme juta sevī uzplūstam tādu pašu drosmi, kādu bija izbaudījusi tovakar, kad ar draudzenēm bija piedzērusies. Tikai Amarantas nāve aizkavēja meitenes nodoma izpildi. Visas deviņas nelaiķes apstāvēšanas naktis Mēme ne uz brīdi nešķīrās no Maurisio Babilonijas, kas klaiņoja mājā sanākušo ļaužu drūzmā. Bet pēc tam sākās ilgais sēru laiks ar obligāto norobežošanos no ārpasaules, kad mīlētājiem uz laiku vajadzēja šķirties. Tās bija tādas iekšēja satraukuma, neatvairāmu ilgu un nomāktas iekāres dienas, ka jau pirmajā novakarē, kad Mēmei izdevās izrauties no mājas, viņa devās tiešā ceļā pie Pilāras Ternēras. Mēme atdevās Maurisio Babilonijam bez pretošanās, nekaunēdamās un neklīrēdamās, ar tik nenoliedzamām dotībām un intuitīvu prasmi, ka jebkurš piedzīvojušāks vīrietis to būtu sajaucis ar patiesu pieredzi. Viņi mīlējās divas reizes nedēļā veselus trīs mēnešus, izmantodami neapzināto palīdzību, ko viņiem sniedza Aureljāno Otrais, kas neiedomājamā

vientiesībā apstiprināja meitas atrunas tādēļ vien, lai pasargātu no mātes tirānijas.

Tajā vakarā, kad Fernanda mīlētājus bija pārsteigusi kinoteātrī, Aureljāno Otro sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi un viņš ieradās pie guļamistabā ieslēgtās meitas, cerēdams, ka viņa jutīsies vieglāk, ja būs tam visu izstāstījusi, kā pati reiz tika solījusies. Taču Mēme stūrgalvīgi liedzās. Viņa bija tik pašpārliecināta, tik noslēgusies savā vientulībā, ka Aureljāno Otrajam likās — nekad viņiem nav bijis nekas kopīgs, ka agrākais biedriskums un sadarbība ir tikai pagātnes maldi. Viņš grasījās parunāt ar Maurisio Babiloniju, cerēdams, ka agrākā saimnieka autoritāte varbūt palīdzēs grozīt puiša prātu, taču Petra Kotesa viņu pārliecināja nejaukties meitiešu padarīšanās. Tā Aureljāno Otrais palika lidināmies savas neapņēmības stihijā, meklēdams mierinājumu cerībā, ka ilgstošais ieslodzījums Mēmi paglābs no visām ciešanām.

Mēme nemaz neizskatījās pēc cietējas. Gluži pretēji — blakus guļamistabā Ursula dzirdēja meiteni miegā rāmi elpojam, mierīgi rosāmies, kārtējās ēdienreizēs bezrūpīgi ieturam azaidu un pēc tam veselīgi to sagremojam. Ursulu pārsteidza tikai tas, ka gandrīz divus mēnešus ilgajā ieslodzījuma laikā Mēme nemazgājās no rītiem, kā to darīja visi citi mājnieki, bet gan septiņos vakarā. Kādudien Ursula gribēja meiteni brīdināt no skorpioniem, bet Mēme, domādama, ka viņu nodevusi vecvecvecmāmuļa, izturējās pret vecenīti tik noraidoši, ka Ursula nosprieda labāk ar savām pamācībām mazmazmazmeitai neuzplīties. Dzeltenie tauriņi mājās parādījās vēlākās pēcpusdienas stundās. Katru vakaru, atgriezdamās no peldes, Mēme redzēja Fernandu ar indēs smidzinātāju izmisīgi cīnāmies pret tauriņu iebrukumu. “Gatavais negals,” māte zūdījās. “Naktstauriņi visu mūžu man bijuši nelaimes vēstneši.” Kādu vakaru, kamēr Mēme bija mazgātavā, Fernanda nejauši iegāja meitas guļamistabā un redzēja, ka tur ir tik daudz tauriņu, ka gandrīz nav iespējams elpot.

Fernanda paķēra pirmo pa rokai pagadījušos lupatu, lai tauriņus izgaiņātu, bet sirds viņai šausmas sastinga, pēkšņi atskārstot sakarību starp Mēmes vakara peldēm un sinepju kompresēm, kas vāļājās istabā uz grīdas. Fernanda vairs negaidīja izdevīgu brīdi, kā to bija darījusi pirmo reizi. Nākamajā dienā Fernanda uzaicināja pusdienās jauno pilsētas galvu, kas, tāpat kā viņa pati, bija no kalnu apvidiem, un palūdza viņu, tumsai iestājoties, pagalmā nolikt sardzes posteni, jo naktīs no turienes pazūdot vistas. Vēl to pašu nakti sardzes postenis sašāva Maurisio Babiloniju, kas pacēla jumstiņus, lai iekļūtu mazgātavā, kur kaila, mīlā trīsēdama, starp skorpioniem un tauriņiem viņu gaidīja Mēme — kā jau ik vakaru visus šos divus mēnešus. Lode bija Maurisio Babilonijam sadragājusi mugurkaulu, un viņš visu mūžu bija spiests pavadīt gultā. Maurisio nomira dziļā vecumā, pilnīgā vientulībā, atmiņu un dzelteno tauriņu vajāts, taču nekad nežēlodamies, neprotestēdams un nevienu nenododams, lai gan līdz mūža galam tika uzskatīts par vistu zagli.

15.NODAĻA

Notikumi, kam vajadzēja dot pilsētai pēdējo triecienu, viedās pie apvāršņa jau tad, kad mājā atveda Mēmes Buendijas dēlu. Sabiedriskā situācija bija tik neskaidra, ka nevienam nebija patikas interesēties par citu ģimenes tračiem, un tāpēc Fernanda, izmantodama labvēlīgo gaisotni, nolēma bērnu turēt paslēptu, it kā tā nemaz pasaulē nebūtu. Pievākt zēnu viņa bija spiesta, jo to šurp atgādāja tādos apstākļos, kas atteikšanos padarīja neiespējamu. Par spīti nepatikai, Fernandai tagad ar mazdēlu vajadzēs noņemties visu mūžu, jo izšķirīgajā mirklī viņai bija pietrūcis drosmes izpildīt savu kluso lēmumu un mazuli mazgātavas baseinā noslīcināt. Mazdēlu viņa turēja ieslēgtu pulkveža Aureljāno Buendijas kambarī, Santa Sofijai de la Pjedadai Fernanda iestāstīja, ka viņa atradusi bērnu, grozā ieliktu, peldam upē. Ursulai bija lemts nomirt, tā arī neuzzinot zēna patieso cilmi. Mazā Amaranta Ursula, kas reiz neviļus iegāja darbnīcā, kad Fernanda mazuli tur ēdināja, arī noticēja pasaciņai par grozu. Bet Aureljāno Otrais, kurš pēc Fernandas mežonīgās izturēšanās pret Mēmi toreizējās traģiskajās dienās no sievas bija galīgi atsvešinājies, par bērna esamību uzzināja tikai trīs gadus vēlāk, kad zēnam bija palaimējies no gūsta izkļūt galerijā. Aureljāno Otrais tur uz mirkli pamanīja viņu — kailu, izspūrušu, ar tītara sekstei līdzīgu iespaidīgu vīrieša locekli, it kā bērns nemaz nepiederētu pie cilvēku dzimtas, bet drīzāk būtu kāds no enciklopēdijā redzētajiem kanibālu attēliem.

Fernanda nekad nebija gaidījusi, ka nelabojamais liktenis ar viņu izspēlēs šādu joku. Reizē ar bērnu atgriezās apkaunojums, kuru viņa uzskatīja par izdzītu no mājas uz laiku laikiem. Vēl lāgā nebija aizvākts Maurisio Babilonija ar sadragāto mugurkaulu, kad Fernandai jau visos sīkumos bija izstrādāts plāns, kā noslēpt jebkuras negoda pēdas. Ar vīru neaprunājusies, nākamajā dienā viņa savāca sev nepieciešamās mantas, mazā koferītī salika trīs pārus veļas, kas varēja būt noderīga Mēinei, un pusstundu pirms vilciena atiešanas ieradās pie meitas.

-  Nāc, Renāte, viņa sacīja.

Meitai Fernanda neko nepaskaidroja. Mēme savukārt neko no mātes ne gaidīja, ne arī mātei ko vaicāja. Viņa nezināja, kurp to ved, un patiesībā viņai tas arī bija vienalga, pat ja vajadzētu iet uz kautuvi. Kopš brīža, kad Mēme pagalmā izdzirdēja šāvienu un tam sekojošo Maurisio Babilonijas sāpju kliedzienu, viņa nebija bildusi vēl ne vārda un to nedarīs līdz sava mūža galam. Kad māte viņai pavēlēja nākt laukā no guļamistabas, Mēme nesasukāja matus, nenomazgāja seju un iekāpa vilcienā tikpat kā mēnessērdzīga, nepiegriezdama vērību dzeltenajiem tauriņiem, kas visu laiku viņu pavadīja. Fernanda nekad neuzzināja un pat nepapūlējās noskaidrot, vai Mēmes akmenscietā klusēšana bija tīša, vai arī viņa pēc smagā trieciena bija zaudējusi valodu. Braucienu cauri senajam, apburtajam apvidum Mēme tikpat kā nemanīja. Viņa neredzēja abpus dzelzceļa līnijai plešamies bezgalīgās banānu plantācijas. Neredzēja baltās svešzemnieku mājas un tveicē iztvīkušos, apputējušos dārzus pie tām, tāpat īsās biksēs un zili svītrotās blūzēs ģērbušās sievietes, kas uz balkoniem spēlēja kārtis. Neredzēja ar banānu ķekariem piekrautās vēršu vilktās ores uz putekļu mākuļos tītajiem ceļiem. Neredzēja jaunās meitenes, kas, līdzīgi draiskām zivīm, šļakstījās dzidrajās upēs, garāmtraucošā vilciena pasažieros atstādamas savu tvirto krūšu sūrmi, neredzēja apķepušās, nabadzīgās strādnieku barakas, virs kurām virmoja Maurisio

Babilonijas dzeltenie tauriņi, neredzēja, ka to durvju priekšā uz podiem satupušies zaļgandzeltenīgi, izģinduši bērni, bet sievas ar uzblīdušiem grūtnieču vēderiem pavada vilcienu ar neķītram lamām. Šīs strauji pagaistošās ainas, kas reiz, atgriežoties brīvdienās no koledžas, Mēmei bija šķitušas īsti svētki, tagad viņas sirdī neatstāja nekādu pēdu. Viņa nepalūkojās vagona logā pat tad, kad beidzās no banānu plantācijām uzplūstošā miklā sutoņa un vilciens šķērsoja magoņu pļavas, kur vēl rēgojās spāņu galjonas satrusējušais skelets, bet pēc tam nāca tas pats dzidrā gaisa apvidus ar to pašu netīri putojošo jūru, kur gandrīz pirms vesela gadsimta bija sabrukušas Hosē Arkādio ilūzijas.

Pulksten piecos pēcpusdienā vilciens pienāca klajienes gala stacijā un Mēme pēc mātes pavēles izkāpa no vagona. Abas iesēdās lielam sikspārnim līdzīgā smagi elsojoša zirģeļa vilktā ekipāžā un izbrauca cauri panīkušai pilsētiņai, kuras bezgalīgajās, jūras sāls izkremstajās ieliņās atskanēja tādas pašas klavieru vingrinājumu gammas, kādas Fernanda diendusas laikā bija klausījusies savā jaunībā. Pēc tam abas iekāpa mazā upes tvaikonītī, kura sarūsējušās skārda plāksnes uzvirmoja īstu ēzes svelmi, bet lielie koka dzenrati plakšķēja, kā ugunsgrēku dzēsdami. Mēme ieslēdzās kajītē. Divas reizes dienā Fernanda viņai pie gultas nolika šķīvi ar ēdienu un tāpat divas reizes dienā neskartu to aiznesa prom. Ne jau tāpēc, ka Mēme būtu nolēmusi izbeigt savu dzīvi bada nāvē, bet gan tāpēc, ka viņu šķebināja ēdiena smaka un vēders neņēma pretī pat ūdeni. Tolaik Mēme vēl nezināja, ka sinepju komprešu tvaiki nenieka nav iespējuši pret viņas auglību, un arī Fernandai tas atklājās tikai tad, kad divus gadus vēlāk viņai atveda meitas bērnu. Tvanīgajā kajītē ar tās dzelzs sienu sīko dreboņu, smakdama smirdoņā, kas ieplūda no kuģīša dzenratu uzvandītajām dūņām, viņa zaudēja skaitu dienām. Bija pagājis jau ilgs laiks, kopš Mēme redzēja pēdējo dzelteno tauriņu ejam bojā virpuļojošā ventilatora spārnos, un tad viņa saprata, ka Maurisio Babilonija neglābjami

un uz visiem laikiem miris. Tomēr nekas nespēja viņu piespiest atteikties no iemīļotā. Mēme atcerējās Maurisio, kad viņai zirgēzeļa mugurā vajadzēja veikt grūto ceļojumu cauri mirāžu piemeklētajam tuksnesim, pa kuru savulaik bija klīdis Aureljāno Otrais, meklēdams pasaulē visdaiļāko sievieti, turpināja domāt par Maurisio ari tad, kad pa indiāņu takām pacēlās kalnu augstienēs un nonāca drūmā pilsētā, kuras krantainajās, akmeņainajās ielās dunēja trīsdesmit divu baznīcu bēru zvani. Nakti viņas pārgulēja koloniālā laikmeta stilā celtā pamestā mājā uz kailiem dēļiem, ko Fernanda salika vienā no istabām uz nezālēm apaugušā klona, savīstījušās no logiem norautos satrunējušos aizkaros, lai gan tie pie katras sakustēšanās sabirza plēnēs. Mēme zināja, kur viņas atrodas, jo baiļu pilnajā bezmiegā redzēja paejam garām to pašu melnā uzvalkā tērpušos senjoru, kurš kādā tālā Ziemsvētku vakarā bija atnests pie viņiem mājās svina kastē. Nākamajā dienā pēc dievkalpojuma Mēmi aizveda uz kādu drūmu celtni, tik pēc agrāk dzirdētajiem nostāstiem viņa tūlīt pazina, ka tas ir tas pats klosteris, kur māte reiz tikusi audzināta par karalieni. Mēme saprata, ka viņas ceļojums beidzies. Kamēr Fernanda klostera kantorī ar kādu sarunājās, Mēme gaidīja blakus telpā, kur visas sienas bija apkarinātas ar lieliem, eļļā gleznotiem koloniālā laikmeta bīskapu attēliem. Meitene bija ģērbusies tikai plānā, ar melniem ziediņiem izraibinātā kleitiņā, ar kalnāju ledus gālēs nomītiem saišzābakiem kājās un tāpēc aiz aukstuma visu laiku trīcēja. Stāvēdama istabas vidū pa apgleznotajiem logiem ieplūstošās dzeltenīgās gaismas straumē, viņa domāja par Maurisio Babiloniju, bet tad no kantora telpas parādījās kāda ļoti skaista novice, nesdama somu ar Mēmes trim veļas pāriem. Viņa pienāca pie Mēmes, neapstādamās pastiepa tai roku un noteica:

-   Nāc, Renāte!

Mēme satvēra pasniegto roku un padevīgi gāja viņai līdzi. Fernanda pēdējo reizi redzēja savu meitu, kad tā, pūlēdamās

iet vienā soli ar savu pavadoni, jau attālinājās aiz klostera dzelzs režģu vārtiem. Mēme vēl aizvien domāja par Maurisio Babiloniju ar īpatnējo motoreļļas smaku un viņu aizvien pavadošo dzelteno tauriņu virmu un domās par to ikkatru savu mūža brīdi līdz pat tālajai rudens dienai, kad viņa aiz vecuma nespēka kādā drūmā Krakovijas slimnīcā nomirs ar pieņemtu vārdu un uzvārdu, pati līdz pēdējam elpas vilcienam neviena vārda nebildusi.

Fernanda atgriezās Makondo pilsētā ar vilcienu, ko apsargāja bruņoti policijas spēki. Brauciena laikā viņa gan pamanīja, ka pasažieri ir satraukti, redzēja apdzīvotās vietās pulcējamies armijas vienības, sajuta, ka gaiss pilns saltas neziņas par gaidāmiem svarīgiem notikumiem, taču nesaprata, kas notiek, līdz nok|uva pilsētā un uzzināja, ka F-Iosē Arkādio Otrais musinot banānu kompānijas strādniekus uz streiku. “Tā tikai mums vēl trūka,” viņa teica. “Mūsu ģimenē uzradies anarhists.” Streiks sākās pēc divām nedēļām, bet tam nebija gaidīto dramatisko seku. Strādnieki pieprasīja, lai svētdienās viņiem neliek novākt un transportēt banānus, un šī prasība šķita tik taisnīga, ka pat cientēvs Antonio Isabels to atbalstīja, atzīdams, ka tā ir saskaņā ar Dieva likumiem. Šī uzvara, tāpat kā vēl citas — turpmākajos mēnešos gūtās — darīja slavenu līdz šim tikai reti kādam pazīstamo Hosē Arkādio Otrā vārdu, jo agrāk kaimiņi domāja, ka viņš nespēj nekā cita kā tikai pārplūdināt pilsētu ar franču maukām. Tajā pašā apņēmīgajā sparīgumā, ar kādu viņš izsolēs bija pārdevis savus cīņas gaiļus, lai nodibinātu neprātīgu kuģniecības sabiedrību, Hosē Arkādio Otrais tagad bija atteicies no brigādes uzrauga amata banānu kompānijā un nostājies strādnieku pusē. Drīz vien viņš tika izsludināts par starptautiskas sazvērestības aģentu, kas kūdot pret sabiedrisko drošību un kārtību. Kādu vakaru pēc tam, kad vesela nedēļa bija aptumšota ar drūmām baumām, Hosē Arkādio Otrais atgriezās no slepenas sapulces. Uz viņu četras reizes izšāva no revolvera, un viņš paglābās, tikai pateicoties brīnumam. Turpmākos mēnešos

gaisotne bija tik saspringta, ka to savas tumsas kaktā pamanīja pat Ursula, un viņai likās atkal atgriežamies tie laiki, kad Aureljāno staigāja ar graujošu darbību veicinošām homeopātiskām tabletēm ķešā. Ursula vēlējās aprunāties ar Hosē Arkādio Otro, lai viņam izklāstītu šo pagātnes pieredzi. Taču Aureljāno Otrais viņai apgalvoja: kopš nakts atentāta nevienam neesot zināma brāļa uzturēšanās vieta.

-   Uz mata tāpat kā ar pulkvedi Aureljāno! Ursula iesaucās. Nudien, viss pasaulē griežas pa apli.

Fernanda stāvēja nomaļus no šo satraukuma pilno dienu neziņas. Pēc drausmīgā strīda ar Aureljāno par to, ka viņa izkārtojusi meitas likteni bez vīra ziņas, Fernandai vairs nebija nekādas saskares ar ārējo pasauli. Aureljāno Otrais vajadzības gadījumā grasījās atbrīvot meitu ar policijas palīdzību, bet Fernanda viņam parādīja dokumentus, kas apliecināja: Mēme iestājusies klosterī pati pēc savas vēlēšanās. Patiesībā — Mēme tos bija parakstījusi tad, kad jau atradās viņpus dzelzs režģu vārtiem, un bija to darījusi tajā pašā nicīgajā nevērībā, ar kādu pirms tam ļāva sevi vadīt. Aureljāno Otrais šā papīra likumīgajam spēkam lāgā gan neticēja, tāpat kā nekad nenoticēja apgalvojumam, ka Maurisio Babilonija nācis zagt vistas, taču abi šie paskaidrojumi ļāva viņam nomierināt sirdsapziņu, lai bez bēdu patvertos Petras Kotesas paspārnē, kur atkal atjaunoja uzdzīvi ar skaļu kņadu un varenu izēšanos. Nenieka nenojauzdama no pilsētu pārņēmušā satraukuma un nelikdamās ne zinis par Ursulas drūmajiem pravietojumiem, Fernanda atbilstīgi savam plānam mājas dzīvei uzlika aizvien ciešākus žņaugus. Savam dēlam Hosē Arkādio, kuru drīzumā vajadzēja iesvētīt garīdznieku zemākajā pakāpē, viņa aizrakstīja garu vēstuli, paziņodama, ka Renāte saslimusi ar dzelteno drudzi un mirusi. Pēc tam, pametusi Ursulu pilnīgi Santa Sofijas de la Pjedadas aprūpē, atjaunoja saraksti ar neredzamajiem dziedniekiem, kura bija apsīkusi sakarā ar Mēmes likstām. Vispirms viņa gribēja galīgi vienoties par termiņiem,

kad vajadzētu notikt pagaidām atliktajai neklātienes operācijai. Bet neredzamie dziednieki atbildēja, ka nebūtu ieteicams to darīt, iekams Makondo pilsētā notiek sabiedriski nemieri. Fernanda uzskatīja operāciju par tik nepieciešamu un bija tik slikti informēta, ka dziedniekiem nosūtīja otru vēstuli, paskaidrodama, ka pilsētā nekādu nemieru nav. Viss, kas tur noticis, izcēlies tikai viņas muļķīgā svaiņa dēļ, kurš šajās dienās bijis tikpat apmāts ar visādām arodbiedrību gaisagrābeklībām kā savulaik ar cīņas gaiļiem un kuģniecību. Vēl nekāda vienošanās nebija panākta, kad tveicīgā trešdienā pie mājas durvīm pieklaudzināja veca mūķene ar klūgu groziņu uz rokas. Durvis tai atdarīja Santa Sofija de la Pjedada un, domādama, ka atnesta kāda dāvana, gribēja paņemt ar glītu mežģīņu lakatiņu pārklāto kurvīti. Taču mūķene to nedeva, jo viņai esot piekodināts groziņu visstingrākā slepenībā nodot tikai pašai donjai Fernandai del Karpio de Buendijai. Groziņā bija Mēmes dēls. Agrākais Fernandas dvēseles gans vēstulē viņai paskaidroja, ka bērns piedzimis pirms diviem mēnešiem un viņi atļāvušies to nokristīt Aureljāno vārdā par godu vectēvam, jo zēna māte neesot pat muti atdarījusi, lai izteiktu savu vēlēšanos. Fernanda iekšēji jo dziļi sašuta par šo likteņa joku, taču saņēmās un mūķenei neko neizrādīja.

-   Teiksim citiem, ka mēs groziņu ar bērnu atradām peldam upē! Viņa pasmaidīja.

-  Tam neviens neticēs, mūķene piebilda.

-Ja visi tic Svētajiem Rakstiem, kur runa ir par līdzīgu gadījumu, tad es nezinu, kālab lai man neticētu.

Nogaidot vilcienu mājup, mūķene paēda pusdienas un, paklausīdama norādījumam ievērot vislielāko slepenību, vairs ne ar vārdu nepieminēja bērnu, tomēr Fernanda viņu sajuta kā sava apkaunojuma nevēlamu liecinieci un nožēloja, ka aizmirsts viduslaiku paradums pakārt sliktu ziņu atnesēju. Tad Fernanda nolēma bērnu noslīcināt baseinā, līdzko mūķene būs aizvākusies, taču to izdarīt viņai pietrūka drosmes. Tāpēc viņa nolēma

paciesties cerībā uz Dieva bezgalīgo žēlastību, kam vajadzēja atbrīvot viņu no nepatīkamā traucēkļa.

Jaunajam Aureljāno jau bija apritējis gads, kad pilsētā valdošā saspringtība negaidot izlādējās pēkšņā eksplozijā. Hosē Arkādio Otrais un citi arodbiedrību vadītāji, kas līdz šim bija slēpušies, nedēļas nogalē atkal parādījās, lai banānu kompānijas apmetnēs sarīkotu strādnieku demonstrācijas. Policija aprobežojās tikai ar kārtības uzturēšanu. Taču strādnieku vadoņus naktī aizveda no viņu mājām un, saslēdzot tiem kājas piecu kilogramu smagās važās, nosūtīja uz provinces centra cietumu. Kopā ar citiem aizveda arī Hosē Arkādio Otro un Lorenso Gavilānu — meksikāņu revolucionāro pulkvedi, kas Makondo pilsētā dzīvoja trimdā un apgalvoja, ka esot bijis aculiecinieks sava drauga Artēmio Krusa* varonīgajai izrīcībai. Taču nepagāja ne trīs mēneši, kad visi jau atkal bija brīvībā, jo valdība un banānu kompānija nespēja vienoties, kam jāsedz izdevumi par arestēto ēdināšanu cietumā. Šoreiz strādnieku neapmierinātību bija izraisījuši veselību apdraudošie mājokļi, medicīnas darbinieku nekrietnā izturēšanās un neizturami sliktie darba apstākļi. Strādnieki žēlojās, ka algu viņiem izmaksājot nevis naudā, bet gan bonās, par kurām banānu kompānijas veikalos varēja iegādāties tikai Virdžīnijas šķiņķi. Hosē Arkādio Otrais bija ticis apcietināts par to, ka viņš atmaskojis, kāda jēga ir šādai algu izmaksās sistēmai. Izrādījās — šādā veidā kompānija finansē kuģus, ar kuriem tiek pārvadāti banāni. Ja tie nepiegādātu preces kompānijas veikaliem, kuģiem no Ņūorleānas uz banānu iekraušanas ostām vajadzētu atgriezties tukšā. Pārējās sūdzības bija par medicīnisko aprūpi un sadzīves apstākļiem. Kompānijas ārsti saslimušos strādniekus nemaz neizmeklēja, bet visiem uz ambulanci atnākušajiem lika nostāties rindā, pēc

* Artēmio Kruss — meksikāņu rakstnieka Karlosa Fuentesa romāna “Artēmio Krusa nāve” varonis.

tam viena no medicīnas māsām katrām iebāza mutē kādu vara vitriola krāsas tabletīti neatkarīgi no tā, ar ko cilvēks slimoja — ar malāriju, triperi vai cietu vēderu. Šī terapija bija tik vispārēja, ka bērni nostājās rindā vairāk reižu pēc kārtas, lai saņemtās tabletes izmantotu rotaļās. Strādnieki mitinājās līdz pēdējai iespējai pieblīvētās, nožēlojamās barakās, inženieri negādāja, lai tiktu iekārtotas nepieciešamās atejas, bet reizi gadā uz Ziemsvētkiem atsūtīja uz katriem piecdesmit cilvēkiem pārvietojamu mazmājiņu un publiski demonstrēja, kā tā izmantojama, lai pārāk ātri nenolietotos. Panīkušie advokāti melnajās drānās, kuri agrāk bija apsēduši pulkvedi Aureljāno Buendiju, tagad, rīkodamies banānu kompānijas uzdevumā, strādnieku pretenzijas atspēkoja gandrīz vai burvju māksliniekiem raksturīgā izmanībā. Kad strādnieki izveidoja kopīgu petīciju, izrādījās, ka nav nemaz tik vienkārši to nodot kompānijas administrācijai un saņemt parakstu par dokumenta iesniegšanu. Tikko kļuva zināms, ka tāda petīcija izstrādāta, senjors Brauns vilcienam piekabināja savu grezno, spoguļstiklos zaigojošo vagonu un kopā ar citiem banānu kompānijas atbildīgākiem darbiniekiem pazuda no Makondo. Kādu sestdienas vakaru vairākiem strādniekiem gan izdevās vienu no šiem atbildīgajiem notvert meitumājā pliku pie kādas no netiklēm, kas bija apņēmusies viņu ievilināt slazdos. Nekas cits'notvertajam neatlika kā parakstīties par petīcijas saņemšanu, taču apsviedīgākie advokāti, kas atgādināja apbedīšanas biroju darbiniekus, tiesā pierādīja, ka meitumājā atrastajam atbildīgajam neesot nekā kopīga ar banānu kompāniju, un, lai nevienam nerastos šaubas par viņu apgalvojumu patiesību, it kā viltvārdībā vainīgo amatpersonu lika pat ietupināt cietumā. Vēlāk senjoru Braunu gan noķēra kādā trešās klases vagonā, kur viņš brauca inkognito, un piespieda parakstīties par kāda cita petīcijas eksemplāra saņemšanu. Nākamajā dienā viņš ieradās tiesā ar melni nokrāsotiem matiem un runāja nevainojamā spāņu valodā. Šoreiz advokāti pierādīja,

ka šis cilvēks nemaz nav Alabamas pavalsts Pratvilas pilsētā dzimušais banānu kompānijas galvenais direktors senjors Džeks Brauns, bet gan kāds gluži nenozīmīgs ārstniecības augu tirgonis, kas dzimis tepat Makondo, kur arī nokristīts Dagoberto Fonsekas vārdā. Pēc kāda laika, kad strādnieki tomēr nerimās un atkal sāka rīkoties, advokāti sabiedriskās vietās izkarināja konsulu un diplomātisko padomnieku apstiprinātu senjora Brauna miršanas apliecību, kur tika apliecināts, ka devītajā jūnijā Čikāgā viņu sabraukusi ugunsdzēsēju automašīna. Vietējo iestāžu neiedomājami āķīgās izvairības nogurdinātie strādnieki atmeta tām ar roku un griezās ar savām sūdzībām augstākās tiesu iestādēs. Bet arī tur tieslietu burvju mākslinieki pierādīja, ka iesniegtajām pretenzijām nav pamata vienkārši tāpēc, ka banānu kompānijai nekad nav bijis, nav pašreiz un nebūs arī nākotnē pastāvīgu strādnieku, jo tā pieņēmusi tikai uz laiku pagaidu darbā nolīgtos algādžus. Tā tika apgāztas itin kā melīgās izdomas par Virdžīnijas šķiņķi, brīnumu tabletēm un uz Lieldienām piegādātajām mazmājiņām un ar tiesas spriedumu noskaidrots un visur svinīgi pasludināts, ka nekādu strādnieku vispār nemaz nav.

Pēc tam sākās plašs streiks. Tika pārtraukti visi darbi plantācijās, augļi sapuva ķekaros, un no simt divdesmit vagoniem sastāvoši vilcieni dīkā kvernēja sliežu ceļu atzaros. Ar streikojošiem strādniekiem pilnas bija malu malas. Turku iela atgādināja ilgstošu raganu sabatu, Hakoba viesnīcas biljarda istabā augu diennakti rindā stāvēja spēlētgribētāji. Tajā dienā, kad kļuva zināms — karaspēkam uzdots atjaunot sabiedrisko kārtību —, šeit atradās arī Fiosē Arkādio Otrais. Lai gan viņam nebija gaišreģa spēju, viņš tūlīt to uztvēra kā tuvējās nāves vēsti, ko bija gaidījis, jau sākot ar to rītausmu, kad pulkvedis Herineldo Markess viņam bija atļāvis noskatīties, kā tiek nošauts cilvēks. Taču sliktā ziņa nelaupīja viņam savaldību. Hosē Arkādio Otrais vēl veiksmīgi izdarīja ieplānoto spēles gājienu. Bet pēc brīža bungu

rībieni, tauru rējieni un ļaužu pūļu aurošana pavēstīja, ka beigusies ne tikai biljarda partija, bet arī tā klusā un vientuļā spēle, kuru viņš spēlēja pats ar sevi kopš nāvessoda izpildes agrīnā ritā. Izgājis uz ielas, viņš tos ieraudzīja. Maršēja trīs pulki, no kuru vienmērīgajiem soļiem bungu ritmā drebēja zeme. Daudzgalvainā pūķa straujā elpa piesātināja dienasvidus mirdzumu ar smirdīgiem garaiņiem. Kareivji bija maza auguma, plecīgi, rupji. Viņi oda pēc zirgu sviedriem un saulē apskretušas jēlmītas ādas, un viņos jaudās kalniešu klusā un nesatricināmā bezbailība. Lai gan pulku gājiens ilga vairāk nekā stundu, varēja domāt, ka tur aplī soļo tikai dažas nelielas nodaļas, jo visi kareivji izskatījās tik līdzīgi cits citam kā vienas mātes dzemdēti dēli, un visi vienādā trulumā nesa kā mugursomu un blašķu smagmi, tā durkļoto šauteņu apkaunojumu un aklās paklausības mēra trumus, bet reizē tāpat arī sava veida godprātību. Ursula gultas krēslainībā dzirdēja kareivju soļu dimdoņu un pacēla roku ar krusta zīmē saliktiem pirkstiem. Santa Sofija de la Pjedada uz mirkli sastinga, noliekusies pār izšūto galdautu, kuru beidza gludināt, un iedomājās par savu dēlu Hosē Arkādio Otro, kas no Hakoba viesnīcas durvīm mierīgi noskatījās, kā garām aizmaršē pēdējie kareivji.

Pēc karastāvokļa noteikumiem armijas vienībām bija tiesības uzņemties vidutājību starp abām strīdīgajām pusēm, taču nenotika pat mēģinājums tās samierināt. Tūlīt pēc sava spēka demonstrācijas ienākšanas maršā kareivji nolika pie malas šautenes un ķērās pie banānu novākšanas un transportēšanas, iekustinot līdz šim sliežu ceļos dīkā stāvošos vilcienus. Strādnieki, kas sākumā bija izturējušies nogaidoši, tagad aizgāja mežos un uzsāka cīņu pret streiklaužiem, lai gan viņiem cita apbruņojuma nebija kā vien mačetes. Viņi aizdedzināja banānu sabiedrībai piederošās mājas un noliktavas, pārgrieza telegrāfa un tālruņa vadus, izpostīja ceļus un aizkavēja vilcienus, no kuriem pret tiem atklāja ložmetēju uguni. Apūdeņošanas grāvju ūdeņi

iekrāsojās ar asinīm. Senjoru Braunu, kas dzīvs un neskarts mitinājās turpat elektrificētajā vistu būrī, kopā ar ģimeni un citiem tautiešiem karaspēka apsardzībā nogādāja drošākā vietā. Notikumi draudēja izvērsties asiņainā un nevienlīdzīgā pilsoņu karā, kad varas iestādes izdeva uzsaukumu strādniekiem sapulcēties pilsētā, paziņojot, ka novada civilās un militārās varas priekšnieks tur atbrauks nākamajā piektdienā, lai nokārtotu radušos konfliktu.

Hosē Arkādio Otrais atradās ļaužu pūlī, kas jau kopš piektdienas rīta bija sanācis stacijas laukumā. Iepriekšējā vakarā viņš bija piedalījies arodbiedrības vadītāju apspriedē, kur viņam reizē ar pulkvedi Gavilānu tika uzdots būt kopā ar strādniekiem un rīkoties atkarībā no apstākļiem. Hosē Arkādio bija nelāga nojauta: kopš brīža, kad viņš uzzināja — karaspēks apkārt stacijas laukumam uzstādījis ložmetējus un ar dzeloņstieplēm apjozto banānu kompānijas pilsētiņu apsargā lielgabali, — viņš visu laiku mutē sajuta sāļas, ķepīgas nogulsnes. Ap pulksten divpadsmitiem dienā, gaidot vilcienu, kas vēl aizvien nerādījās, stacijas laukums bija pārpildīts ar vairāk nekā trim tūkstošiem strādnieku, sieviešu un bērnu. Pūlis drūzmējās ne tikai stacijas priekšā, bet tiecās iespiesties arī tuvējās ielās, taču tās bija nosprostotas ar ložmetējiem. Tobrīd viss vēl šķita līksms sarīkojums, kaut kas līdzīgs brīvdabas tautas svētkiem. No Turku ielas šurp bija atgādātas letes ar dzērieniem un uzkodām, un pūlis labā omā pacieta garlaicīgo gaidīšanu un svilinošo sauli, īsi pirms pulksten trijiem paklīda baumas, ka vilciens ar oficiālajām personām ieradīšoties tikai nākamajā dienā. Nogurušo pūli pāršalca vilšanās nopūta. Bet tad uz stacijas jumta, kur bija novietoti četri pret ļaužu baru vērsti ložmetēji, parādījās kāds leitnants un ar roku deva zīmi klusēt. Blakus Hosē Arkādio Otrajam drūzmā stāvēja ļoti resna sieviete basām kājām un ar diviem bērniem, no kuriem vienam varēja būt gadi četri, bet otram — septiņi. Sieviete mazāko pacēla uz rokām un palūdza

viņai pilnīgi svešo Hosē Arkādio Otro paņemt vecāko, lai būtu labāk dzirdams, ko leitnants grib sacīt. Hosē Arkādio uzsēdināja bērnu jāšus sev uz pleciem. Daudz gadu vēlāk šis zēns, lai gan viņam neviens neticēja, mēdza stāstīt, ka viņš redzējis leitnantu ar gramofonu taures palīdzību nolasām novada civilās un militārās varas priekšnieka 4. dekrētu. Ģenerāļa Karlosa Kortesa Vargasa un viņa sekretāra majora Enrikes Garsijas Isasa parakstītajā dekrētā, kas sastāvējis no astoņdesmit vārdiem trijos paragrāfos, ticis paziņots, ka streikotāji esot noziedznieku banda un karaspēkam dota pavēle pret tiem atklāt uguni.

Ļaužu pūlis uzņēma nolasīto dekrētu ar vētrainiem protesta saucieniem, apdullinošiem svilpieniem un kliedzieniem, bet tad uz jumta leitnanta vietā parādījās kāds kapteinis un, gramofona tauri vicinādams, lika saprast, ka vēlas ko teikt. Ļaudis apklusa.

-   Dāmas un kungi! kapteinis ierunājās klusā, gausā un mazliet it kā gurdā balsī. Jums tiek dotas piecas minūtes laika, lai izklīstu.

Vēl skaļāki svilpieni un aurošana nomāca taurēs signālu, ar kuru tika paziņots izklīšanas termiņa sākums. Neviens stacijas laukumu neatstāja.

-   Pagājušas piecas minūtes, kapteinis tādā pašā balsi paziņoja. Vēl pēc vienas minūtes tiks atklāta uguns.

Ar saltiem sviedriem pārplūstošais Hosē Arkādio Otrais nocēla bērnu no pleciem un nodeva to sievietes ziņā. “Šie nelieši ir spējīgi šaut,” viņa nomurmināja. Hosē Arkādio Otrais nepaguva atbildēt, jo šajā mirklī viņš izdzirdēja pulkveža Gavilāna aizsmakušo balsi izkliedzam tos pašus sievietes teiktos vārdus. Sasprindzinājuma un brīnumaini dziļā klusuma apskurbināts, turklāt vēl pārliecināts, ka nav tāda spēka, kas varētu izkustināt nāves fascinējošā skatiena sastindzināto pūli, Hosē Arkādio Otrais uz kāju pirkstgaliem pastiepās pāri apkārt stāvošajiem ļaudīm un, pirmo reizi mūžā paceldams balsi, iesaucās:

-   Lupatas! Aizrijieties ar savu minūti!

Tikko viņa sauciens bija izskanējis, notika kaut kas tāds, kas viņā neizraisīja bailes, bet drīzāk neticības sajūtu īstenībai. Kapteinis deva pavēli šaut, un tūlīt sāka darboties četrpadsmit ložmetēju. Taču viss šķita līdzīgs farsam. Likās — ložmetēji pielādēti ar tukšām uguņošanas patronām, jo tie gan aizgūtnēm tarkšķēja, izvērzdami uguns šaltis, taču pirmajā mirklī nekas nenotika, nebija dzirdama neviena balss, pat neviena nopūta — un sablīvētais pūlis šķita kā pārakmeņojies savā acumirklīgajā neievainojamībā. Bet tad pēkšņi stacijas pusē kāds nāves brēciens pārrāva šo apburtības loku. “A-a-ī-ī, māmulīt!” Pūļa vidū nevaldāmā eksplozīvā spēkā izlauzās it kā pazemes brāzieni, vulkāna izvirduma grāvieni, plūstošas lavas uzbangojums. Hosē Arkādio Otrais tikko paspēja satvert pie rokas zēnu, kad tā māte jau bija pazudusi šausmu uzmutuļotajā drūzmā.

Lai gan kaimiņi viņu vēlāk uzskatīja par prātu izdzīvojušu večuku, vēl pēc daudziem gadiem zēns zināja stāstīt, ka Hosē Arkādio Otrais viņu pacēlis augstu virs galvas un viņš, it kā gaisā lidinādamies, ticis aizrauts pūļa bangojumā uz tuvējās ielas pusi. Atrazdamies pāri ļaužu galvām, viņš redzējis, ka ieliņā iebrāzmojošā masa aiz stūra uzdūrusies ložmetējiem, kas tūlīt sākuši šaut. Vairākas balsis reizē iekliegušās:

-   Gulstieties! Gulstieties!

Pirmās — ložmetēju uguns nopļautās rindas to jau bija izdarījušas, bet pārējie pavērsās atpakaļ un nāves bailēs, kā pūķa astes vēzienā aizmesti, drāzās uz stacijas pusi, kur blīvā vilnī sacirtās ar pretējā virzienā traucošos pūķa astes uzbangotu vilni, kas plūda no nākamās ielas, kur tāpat bez rimas tarkšķēja ložmetēji. Ļaudis bija iesprostoti noslēgtā aplokā un turpināja virmot milzīgā virpulī, kas pamazām aizvien vairāk saruka, jo no malām to visapkārt apcirpa ložmetēju uguns metodiskās, nēsātīgās grieznes, tikpat kā sīpolam kārtu pēc kārtas nolobīdamas. Zēns ieraudzīja klajākā vietā ceļos nometušos sievieti ar sakrustotām rokām, kura brīnumainā kārtā bija palikusi

neskarta. Tur Hosē Arkādio Otrais ari nometa zēnu, pats sabrūkot ar asinīm pārplūdušu seju mirkli pirms tam, kad milzīgs ļaužu bars savā joņojumā aizmēza šo klajāko vietu, ceļos nometušos sievieti, augstās, svelmīgās debess zilgo jumu un visu šo nelietīgo pasauli, kam Ursula Igvarana bija pārdevusi tik daudz konfekšu dzīvnieciņu.

Kad Hosē Arkādio Otrais atkal pamodās, viņš gulēja augšpēdus tumsā. Viņš apjēdza, ka brauc bezgalīgi garā un klusā vilcienā, bet mati viņam pieķepuši ar sarecējušām asinīm un kauli salauzti svilinošā sāpju smeldzē. Nevaldāmi nāca miegs. Alkdams vēl ilgas stundas gulēt šeit, kur vairs nav nekādu šausmu un briesmu, viņš pagriezās uz mazāk sāpīgiem sāniem un tad pamanīja, ka atrodas līķu kaudzē. Vagonā, izņemot gaiteni, nebija nevienas brīvas vietiņas. Kopš slaktiņa varēja būt pagājušas vairākas stundas, jo līķi bija jau ģipša dzestrumā un, tāpat kā ģipsis, atgādināja sastingušas putas, kālab vagonā tie bija sakrauti tādā kārtībā, kādā tiek transportēti banānu ķekari. Tiekdamies paglābties no šiem murgiem, Hosē Arkādio Otrais rāpās no vagona uz vagonu tādā pašā virzienā, kādā traucās vilciens, un, cauri braucot miegā iegrimušām apdzīvotām vietām, pa dēļu šķirbām ieplūstošajos gaismas atspulgos redzēja mirušus vīriešus, mirušas sievietes un mirušus bērnus, kurus tagad, tāpat kā bojājušos banānus, veda izgāzt jūrā. Pazina viņš tikai vienu sievieti, kas laukumā bija tirgojusies ar atspirdzinošiem dzērieniem, un pulkvedi Gavilānu — mirušais vēl tagad turēja rokā sažņaugtu meksikāņu siksnas sudraba sprādzi, ar kuras palīdzību bija mēģinājis pašķirt sev ceļu panikas pārņemtajā pūlī. Nokļuvis līdz pirmajam vagonam, Hosē Arkādio Otrais tumsā izlēca no vilciena un ievēlās grāvī, kur palika guļam, līdz viss sastāvs aizjoņoja garām. Tas bija tik garš vilciens, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis, — gandrīz divi simti preču vagonu ar lokomotīvēm abos galos un vēl trešo vidū. Vilcienam nebija nekāda apgaismojuma, pat ne'sarkanās un zaļās signāluguns,

un tas klusītēm pagaisa nakts tumsā. Uz vagonu jumtiem neskaidri vīdēja kareivju augumi pie tur uzstādītiem ložmetējiem. Drīz pēc pusnakts sāka gāzt spēcīgs lietus. Hosē Arkādio Otrais nezināja, kurā vietā viņš izlēcis no vilciena, taču saprata, ka, iedams pretējā virzienā, nokļūs Makondo. Pēc vairāk nekā triju stundu ilga gājiena, līdz ādai izmircis, ar briesmīgi sāpošu galvu viņš rītausmas svīdumā pamanīja pirmās mājas. Kafijas aromāta pievilināts, viņš ieklunkuroja kādā virtuvē, kur sieviete ar bērnu uz rokas stāvēja, noliekusies pār pavardu.

-   Labrīt, viņš izdvesa. Es esmu Hosē Arkādio Buendija.

Savu vārdu viņš izrunāja pilnīgi — burtu pēc burta, lai pats

pārliecinātos, ka patiesi ir dzīvs. Tas bija pareizi darīts, jo citādi, ieraudzīdama durvis izģindušu, nāves apzīmogotu, drūmu vīru ar asinīm notašķītu galvu un drēbēm, sieviete būtu nodomājusi, ka viņa murgo. Tagad viņa atnācēju pazina. Atnesusi segu, ar ko atnācējam apklāties, kamēr izmirkušās drēbes pie pavarda izžūs, sieviete uzsildīja ūdeni, lai apmazgātu ievainojumu, kas izrādījās tikai ādas nobrāzums, un iedeva viņam tīrus bērna autiņus galvas pārsējam. Pēc tam viņa Hosē Arkādio Otrajam pasniedza tasīti kafijas bez cukura, jo bija dzirdējusi, ka Buendiju mājā dzerot tikai tādu, un uzkarināja atnācēja salijušās drēbes pie plīts.

Kamēr kafijas tasīte nebija izdzerta, Hosē Arkādio Buendija nebilda ne vārda.

-   Tur vajadzēja būt kādiem trim tūkstošiem, viņš nomurmināja.

-   Kam?

-Līķiem, Hosē Arkādio Buendija paskaidroja. Liekas, apšauti visi, kas bija sanākuši pie stacijas.

Sieviete uzmeta viņam līdzjūtīgu skatienu. “Pie mums neviens nav nošauts,” viņa paskaidroja. “Kopš tava tēvoča pulkveža laikiem Makondo pilsētā nekas tāds nav noticis.” Veselās trijās virtuvēs, kur Hosē Arkādio Otrais iegriezās pirms nokļūšanas

mājās, viņam apgalvoja to pašu: “Neviens nav nošauts.” Iedams garām stacijas laukumam, viņš redzēja uzkodu galdus, sakrautus citu uz cita, bet arī tur nebija nekādu slaktiņa pēdu. Nemitīgās lietus gāzmas apskalotās ielas bija tukšas, bet mājas noslēgtas bez jebkādām dzīvības pazīmēm tajās. Vienīgā cilvēku klātienes liecība bija zvanu skaņas, kas aicināja uz rīta dievkalpojumu. Viņš pieklaudzināja pie pulkveža Gavilāna mājas durvīm. Kāda sieviete ar skaidri samanāmām grūtniecības pazīmēm, kuru viņš vairāk reižu bija redzējis, aizcirta durvis atnācējam deguna galā. “Viņš aizbraucis,” izbiedētā sieviete noteica. “Atgriezies savā dzimtenē.” Pie ieejas ar dzeloņstieplēm apjoztajā svešzemnieku vistu būrī zem lietus šaltīm postenī kā akmenī kalti stāvēja divi vietējie policisti apmetņos un ar vaskadrānas kapucēm galvā. No Antiļu salām atbraukušie nēģeri savā sānieliņā korī dziedāja psalmus. Pārrausies pāri apžogam, Hosē Arkādio Otrais no sētas puses iegāja Buendiju mājas virtuvē. Santa Sofija de la Pjedada tikko dzirdami nočukstēja: “Piesargies, lai tevi nepamana Fernanda! Viņa jau labu laiku kā uzcēlusies.” It kā pēc slepenas vienošanās viņa aizveda dēlu uz naktspodu kambari, sakārtoja izjukušo Melkiadesa gultu un pulksten divos, kad Fernanda gulēja diendusā, pa logu pasniedza viņam šķīvi ar ēdienu.

Lietus pārsteigtais Aureljāno Otrais bija pārnakšņojis mājā un vēl trijos atradās tajā, gaidīdams, kamēr laiks noskaidrosies, Santa Sofija de la Pjedada slepus viņam pačukstēja, ka pārradies dvīņubrālis, pēc tam viņš iegāja Melkiadesa istabā pie Hosē Arkādio Otrā. Arī Aureljāno Otrais neticēja, ka stacijas laukumā apšauti strādnieki, tāpat arī murgiem par vilcienu, kas vedis nogalinātos, lai izgāztu jūrā. Iepriekšējā vakarā viņš bija lasījis ārkārtēju nacionālo dekrētu, kur tika paziņots, ka strādnieki paklausījuši pavēlei atstāt staciju un kolonnās mierīgi devušies uz mājām. Tapat tajā vēl teikts, ka arodbiedrību vadītāji, vadīdamies pēc cildenām patriotiskām jūtām, samazinājuši

savas prasības līdz diviem punktiem: uzlabot medicīnisko aprūpi un strādnieku barakās iekārtot atejas. Vēlāk Aureljāno Otrais uzzināja, ka militārās iestādes tūlīt pēc vienošanās ar strādniekiem par to informējušas senjoru Braunu, kas jaunos noteikumus ne tikvien pieņēmis, bet arī piesolījies uz kompānijas rēķina sarīkot trīs dienu ilgus tautas svētkus, lai tādējādi atzīmētu panākto izlīgumu. Bet, kad armijas pārstāvji apjautājušies, ar kādu datumu parakstīt vienošanos, viņš pa logu paskatījies debesīs, kur plaiksnījuši zibeņu līčloči, un dziļā neziņā atmetis ar roku.

-   Darīsim to tad, kad lietavas būs mitējušās, viņš teicis.

-   Lietainā laikā mēs darbus pārtraucam.

Nebija lijis mēnešus trīs, jo pašlaik bija sausuma periods. Taču pēc tam, kad senjors Brauns bija paziņojis savu lēmumu, tūlīt visa banānu kompānijas zonā sākās brāzmainā gāzma, kas tad arī pārsteidza Hosē Arkādio Otro ceļā uz Makondo. Lija nepārtraukti veselu nedēļu. Oficiālā versija par notikumiem Makondo pilsētā un apkaimē, kuru valdība izplatīja ar daždažādiem plašsaziņas līdzekļiem, beidzot nostiprinājās ikviena cilvēka apziņā: neviens nav nošauts, apmierinātie strādnieki atgriezušies pie savām ģimenēm, banānu kompānija pārtraukusi darbus, līdz mitēsies lietus. Karastāvoklis paliekot spēkā, lai sakarā ar nepārtrauktajām lietavām vajadzības gadījumā varētu veikt nepieciešamos palīdzības pasākumus, taču armijas vienības tiekot izvietotas kazarmās. Dienā kareivji, bikšu Staras līdz pusstilbiem atrotījuši, rotaļājās ar bērniem, spēlēdami kuģa katastrofā cietušos. Bet naktīs, pēc tam kad bija atskanējis signāls par komandanta stundas iestāšanos, ar šauteņu laižu belzieniem viņi uzlauza māju durvis, aizdomās turētos iedzīvotājus izrāva no gultām un aizveda uz turieni, no kurienes vairs nav atgriešanās. Vēl aizvien tika meklēti un iznīcināti ļaundari, slepkavas un valdības izdotā 4. dekrēta pārkāpēji, bet militārās iestādes to noliedza pat savu upuru piederīgajiem, kas

drūzmējās komandantūrās, lai kaut ko uzzinātu par tuviniekiem. “Tas jums būs rādījies sapņos,” armijas pārstāvji apgalvoja. “Makondo nekas nav noticis, nekas nenotiek un nekad nekas nenotiks. Tā ir laimīga pilsēta.” Tādējādi tika iznīcināti visi arodbiedrību vadītāji.

Dzīvs palika tikai Hosē Arkādio Otrais. Kādā februāra naktī mājas durvis norībēja no smagiem sitieniem. Šaubu nevarēja būt — tās dauzīja ar šauteņu laidēm. Aureljāno Otrais, kas vēl aizvien gaidīja mitējamies lietu, atvēra durvis un ieraudzīja sešus lietū izmirkušus kareivjus ar virsnieku priekšgalā. Ne vārda nesacīdami, viņi pārmeklēja visu māju, istabu pēc istabas, skapi pēc skapja — no dzīvojamām telpām līdz pat pieliekamajam kambarim. Kad istabā tika iededgta gaisma, Ursula pamodās un visu laiku, kamēr turpinājās pārmeklēšana, gulēja ar aizturētu elpu, pirkstus salikusi krusta zīmē un tos pavērsdama aizvien uz to pusi, kurp aizgāja kareivji. Santa Sofijai de la Pjedadai bija izdevies brīdināt Melkiadesa istabā guļošo Hosē Arkādio Otro, taču viņš saprata, ka bēgt ir jau par vēlu. Uzvilcis kreklu un apāvis kājas, viņš nosēdās gultā un sāka gaidīt kareivjus, bet Santa Sofija de la Pjedada aizslēdza durvis un aizgāja. Tieši šajā brīdī tika pārmeklēta zeltkaļa darbnīca. Virsnieks lika atvērt ar piekaramo atslēgu aizdarītās durvis un, aši pārlaižot laterniņas gaismas staru telpai, ieraudzīja darbagaldu, stikla skapi ar skābju pudelītēm un rīkus, kas atradās tajās pašās vietās, kur saimnieks tos bija atstājis. Liekas, virsnieks saprata, ka šajā istabā neviens nedzīvo, un pajautāja Aureljāno Otrajam, vai tas esot sudrabkalis. Aureljāno Otrais paskaidroja, ka šī ir pulkveža Aureljāno Buendijas darbnīca. “A-ā!” virsnieks noteica, iededza gaismu un pavēlēja istabu tik rūpīgi pārmeklēt, ka nepamanītas nepalika astoņpadsmit nepārkausētās, skārda kārbā sabērtās un aiz pudelēm paslēptās zelta zivtiņas. Izbēris zivtiņas uz galda, virsnieks rūpīgi katru aplūkoja un tad manāmi atmaiga. “Es labprāt vienu paņemtu līdzi, ja jūs man to atļautu,”

viņš teica. “Kādreiz tās bija graujošas darbības simbols, bet tagad kļuvušas par relikviju.” Virsnieks bija pavisam jauns, gandrīz vai pusaudzis, un viņā jaudās kāda līdz šim nepamanīta dabiska pievilcība. Aureljāno Otrais viņam uzdāvināja vienu no zivtiņām. Acīm bērnišķīgi iedzirkstoties, viņš vienu zivtiņu iebāza krekla kabatā, bet pārējās sabēra atpakaļ kārbā un nolika iepriekšējā vietā.

-  Tā ir ļoti vērtīga piemiņa, jaunais virsnieks teica. Pulkvedis Aureljāno Buendija bija viens no mūsu izcilākajiem vīriem.

Taču pēkšņais atmaigums negrozīja jaunā virsnieka profesionālo izrīcību. Pie iMelkiadesa istabas durvīm, kas jau atkal bija noslēgtas ar priekškaramo atslēgu, Santa Sofija de la Pjedada izmēģināja pēdējo līdzekli. “Jau kādu gadsimteni šajā telpā neviens nedzīvo,” viņa paskaidroja. Tomēr virsnieks lika durvis atdarīt, pārlaida tai laterniņas gaismas staru, un Aureljāno Otrais ar Santa Sofiju de la Pjedadu ieraudzīja Hosē Arkādio Otrā tumšās arāba acis brīdī, kad viņa sejai pārslīdēja gaismas šalts, atskārzdami, ka šajā mirklī beidzas viens baiļu un bažu periods un sākas cits, ko atvieglot varēja tikai padevība. Bet virsnieks, laterniņu spīdinādams, turpināja pārlūkot istabu, neizrādīdams nekādas ieinteresētības pazīmes, līdz pamanīja skapjos sakrautos septiņdesmit divus naktspodus. Tad viņš iededza gaismu. Hosē Arkādio Otrais, nopietnāks un domīgāks nekā jebkad citos apstākļos, vēl aizvien sēdēja gultā, gatavs piecelties un iet līdzi kareivjiem. Aiz viņa bija redzami plaukti ar nodriskātam grāmatām un pergamenta ruļļiem, tīrais un kārtīgais darbagalds, uz kura pudelītēs vēl nebija izžuvusi tinte. Istabā valdīja tas pats svaigais gaiss, tāda pati spodrība, tāda pati putekļiem un laika tecējumam nepieveicama tīrība, kas Aureljāno Otrajam bija pazīstama jau kopš bērnības un ko nepamanīja vien pulkvedis Aureljāno Buendija. Bet virsnieks ieinteresējās tikai par naktspodiem.

-   Cik cilvēku mīt šajā mājā? viņš jautāja.

-   Pieci.

Virsnieks bija acīm redzamā neizpratnē. Viņš turpināja lūkoties tieši turp, kur Aureljāno Otrais un Santa Sofija de la Pjedada redzēja Hosē Arkādio Otro, un arī tas skaidri samanīja, ka virsnieks uz viņu skatās, taču neko neredz. Gaismu nodzēsis, virsnieks izgāja un aizvēra durvis. Kad tas sāka sarunāties ar kareivjiem, Aureljāno Otrais saprata, ka jaunais karavīrs istabu skatījis ar tādām pašām acīm, ar kādām to savulaik bija redzējis pulkvedis Aureljāno Buendija.

-   Patiesi, šajā istabā vismaz gadsimtu neviens nav kāju spēris, virsnieks teica kareivjiem. Te droši vien jau saviesušās čūskas.

Kad durvis aizvērās, Hosē Arkādio Otrais skaidri apzinājās, ka viņa karš beidzies. Pulkvedis Aureljāno Buendija pirms daudziem gadiem bija mēģinājis viņam ieskaidrot, kāds valdzinājums piemīt karam, izmantodams neskaitāmus piemērus no paša pieredzes. Hosē Arkādio Otrais bija viņam noticējis. Taču tajā naktī, kad virsnieks uz viņu skatījās, neko neredzēdams, un pats Hosē Arkādio Otrais atcerējās pēdējos mēnešos piedzīvoto sasprindzinājumu, cietumā izturētās grūtības, stacijas laukumā un ar līķiem piekrautajā vilcienā pieredzētās šausmas, viņš nonāca pie secinājuma, ka pulkvedis Aureljāno Buendija bijis šarlatāns vai muļķis. Hosē Arkādio Otrais nesaprata, kāpēc jātērē tik daudz vārdu, lai izklāstītu, ko cilvēks karā izjūt, ja pietiktu ar vienu vienīgu — bailes. Bet viņš, patveries Melkiadesa istabas pārdabiskajā mirdzumā, lietus šalku iežūžots un savas neredzamības nodrošināts, iemantoja nekad vēl agrākajā dzīvē nepazītu mieru, un viņa vienīgās bailes bija tikt dzīvam apbedītam. Hosē Arkādio Otrais to pastāstīja mātei, un tā apsolījās visiem spēkiem censties nodzīvot ilgāk par viņu, lai parūpētos, ka dēlu apbedī rikai mirušu. Tagad, atbrīvojies no visām bažām, Hosē Arkādio Otrais nodevās Melkiadesa pergamentu izpētei, un, jo mazāk viņš tajos saprata, jo vairāk tie viņam

iepatikās. Pie lietus šalkoņas viņš pierada tādā mērā, ka divu mēnešu laika tā viņam pārvērtās par jaunu klusuma paveidu, un vienīgais traucējums viņa vientulībai bija Santa Sofijas de la Pjedadas ienākšana un iziešana. Tāpēc viņš māti palūdza ēdienu nolikt uz palodzes, bet durvis noslēgt ar priekškaramo atslēgu. Pārējie ģimenes locekļi viņu aizmirsa, ieskaitot pat Fernandu, kas ar svaiņa uzturēšanos mājā samierinājās kopš tās reizes, kad karavīri bija uz viņu skatījušies, bet nebija redzējuši. Pēc pusgada ilga ieslodzījuma, kad karaspēks no Makondo jau bija aizvācies, Aureljāno Otrais, meklēdams kādu, ar kuru varētu aprunāties, līdz pāries lietus, noņēma no Melkiadesa istabas durvīm atslēgu. Līdzko Aureljāno Otrais tas atvēra, viņam degunā iesitās nelaba smirdoņa no naktspodiem, kas bija izlikti uz grīdas un daudzkārt jau izlietoti. Hosē Arkādio Otrais, kuram no galvas bija nogājuši visi mati, vienaldzīgs pret smirdīgajiem izgarojumiem piesātināto gaisu, vēl aizvien turpināja urbties nesaprotamajos pergamentos, un ap viņu pletās eņģelisks mirdzums. Dzirdot durvis atveramies, viņš tikai uz mirkli pacēla galvu un paskatījās uz ienācēju, taču Aureljāno Otrajam ar to pietika, lai dvīņubrāļa acīs saredzētu vecvectēva neatvairāmā likteņa atkārtojumu.

-  Vilcienā bija vairāk nekā trīs tūkstoši, tas bija viss, ko viņš pateica brālim. Tagad esmu drošs, ka tur bija visi stacijas laukumā apšautie.

16.NODAĻA

Lietus turpinājās nepārtraukti četrus gadus, vienpadsmit mēneLšus un divas dienas. Lietavu periodā gan bija tādi brīži, kad visi pilsētas iedzīvotāji ieģērbās svētku drānās, lai atzīmētu laika noskaidrošanos, un sejas tiem laistījās priekā, it kā atveseļojoties no ilgas slimības, taču drīz vien viņi pierada, ka pēc šiem pārtraukumiem gāzma atsākas ar jaunu spēku. Tad pērkona negaisos debesis šķita sabrūkam un no ziemeļiem traucās viesuļi, kas noplēsa mājām jumtus, sagrāva sienas, plantācijās ar visām saknēm izrāva kokus un krūmus. Bet, tāpat kā bezmiega sērgas laikos, ko Ursula tagad jo bieži atcerējās, pati nediena atnesa arī līdzekļus tās izraisītās nomāktības remdināšanai. Aureljāno Otrais bija viens no tiem, kas vissparīgāk cīnījās pret uzspiesto dīkdienību, neļaudams tai sevi pieveikt. Tovakar, kad senjors Brauns izraisīja lietavas, Aureljāno Otrais kāda nieka pēc bija iegriezies mājās un Fernanda viņam piedāvāja vecu, kaut kur skapī atrastu pusizjukušu lietussargu. “Nav nekādas vajadzības,” viņš atrunājās. “Uzkavēšos šeit, kamēr lietus aprimsies.” Protams, tas nebija nekāds nepārkāpjamais solījums, taču Aureljāno Otrais burtiski ievēroja doto vārdu. Tā kā viņa veļa bija palikusi pie Petras Kotesas, viņš ik pēc trim dienām novilka valkājamo un vienās īsās biksītēs gaidīja, kamēr to izmazgās. Lai kliedētu garlaicību, viņš ķērās pie daždažādu sīku mājā bez sava gala sakrājušos bojājumu izlabošanas — nostiprināja durvju

viras, ieeļļoja slēdzenes, pieskrūvēja aizbīdņus, sakārtoja logu slēdžus. Vairākus mēnešus viņš staigāja pa māju, stiepdams darbarīku kasti, kuru, liekas, kādreiz Hosē Arkādio Buendijas laikos šeit bija aizmirsuši čigāni, un neviens nezināja pateikt, vai tas bija šo uzspiesto fizisko nodarbību pēc vai arī par to vajadzēja pateikties velnišķīgajai apnicībai un uzspiestajai atturībai, taču viņa pamatīgais vēders maz pamazām saplaka, kā sarūk iztukšots vīna maiss, svētlaimīgais, bruņurupuča vieplim līdzīgais ģīmis zaudēja zilsarkano nokrāsu, izļumējušais dubultzods sarāvās un visa viņa biezādainajiem dzīvniekiem līdzīgā figūra tā pārveidojās, ka viņš jau pats varēja sasiet un atraisīt savas kurpju saites. Nolūkodamās, cik centīgi laulātais draugs sakārto durvju kliņķus un izjauc pulksteņus, Fernanda sev jautāja, vai arī viņu nav piemeklējusi kaite, kad cilvēks ko dara tikai tādēļ, lai padarīto atkal izjauktu, kā savulaik bija rīkojies pulkvedis Aureljāno Buendija ar zelta zivtiņām, Amaranta — ar līķautu un mūžīgi piešujamām pogām, Hosē Arkādio Otrais — ar Melkiadesa atstātajiem pergamenta ruļļiem un Ursula — ar savu atmiņu pavediena risināšanu. Bet tā tas nebija. Vienkārši lietus bija visu sajaucis tiktāl, ka pat sausumā turētiem mehānismiem starp zobratiņiem sazēla puķes, ja vien tos katras trīs dienas neieeļļoja, zelta brokāta izšuvumi apsūbēja un valgajās drānās saviesās aļģes. Gaiss bija tādas valgmes pilns, ka zivis būtu varējušas pa durvīm iepeldēt istabās un pa logiem tās atstāt. Kādu rītu Ursula pamodās, juzdamās tik vārga un gurda, ka šķita pienākusi pēdējā stundiņa, un jau palūdza kauču vai uz nestuvēm aizgādāt viņu pie cientēva Antonio Isabela, bet tad Santa Sofija de la Pjedada ievēroja, ka vecmāmuļai mugura no vienas vietas kā nosēta ar dēlēm. Piezīdušās dēles, apdedzinot tās ar gruzdošu pagali, viņa citu pēc citas nolasīja, iekams tās vēl nebija izsūkušās Ursulai pēdējo asins lāsīti. Vajadzēja izrakt atūdeņošanas grāvjus, lai nosusinātu māju, attīrītu to no krupjiem un gliemežiem, izžāvētu grīdas, izņemtu zem gultu balstiem paliktos ķieģe|us un beidzot atkal sāktu staigāt ar kurpēm kājās. Ar tūkstoš sīkumiem nodarbinātais Aureljāno Otrais nemaz nemanīja tuvojamies vecumu, bet, kad viņš kādu pievakari, šūpuļkrēslā sēdēdams, domāja par Petru Kotesu un pēkšņi atskārta, ka to dara mierīgi un bez jebkādas iekāres, viņš saprata, ka kļuvis vecs. Nekas nebūtu viņu kavējis atgriezties pie sājās mīlas, ko varētu gūt no Fernandas, kuras daiļums jo krāšņi uzplauka reizē ar brieduma gadu iestāšanos, bet lietus bija aizskalojis kaisli un tās vietā dvēselē viesis pārsātināta cilvēka rimto mieru. Ar patiku viņš atcerējās, ko agrāk būtu pastrādājis šādā lietainā laikā, kas jau bija ieildzis veselu gadu. Viņš bija viens no pirmajiem Makondo iedzīvotājiem, kas bija šurp atvedis skārda loksnes jau ilgi pirms tam, kad banānu kompānija radīja jauno modi ar cinkotajiem jumtiem, un bija to darījis tikai tādēļ, lai pienācīgi apjumtu Petras Kotesas guļamistabu un izbaudītu dziļo tuvības izjūtu, ko izraisīja lietus čaboņa uz skārda. Taču pat šīs dumjās atmiņas par jaunības trakulībām nesatrauca Aureljāno Otro, it kā pēdējo dzīru laikā viņš būtu izšķiedis visas iekāres paliekas un tagad pāri palikusi rikai apbrīnojamā spēja to visu atcerēties bez sarūgtinājuma un nožēlas. Varētu domāt, ka lietavas sniegušas Aureljāno Otrajam iespēju mierīgi apsēsties un padomāt vai arī rosīšanās ar plakanknaiblēm un eļļas kanniņu pamodinājušas viņā vēlīnas ilgas pēc lietderīgiem darbiem, kuru bija tik daudz, bet kurus viņš līdz šim bija pametis novārtā. Taču ne viens, ne otrs pieņēmums nebūtu pareizs, jo uzradušos patiku pēc mierīgas mājas dzīves nebija izraisījušas ne atmiņas, ne arī nožēla. Tā bija izaugusi no daudz tālākiem slāņiem, atskalota ar lietus straumēm vēl no tiem laikiem, kad viņš Melkiadesa istabā aizgūtnēm bija lasījis brīnišķīgos nostāstus par lidojošiem paklājiem un valzivju milzeņiem, kas aprijuši kuģus ar visu apkalpi. Tieši šajā laikā Fernandas nevērības dēļ galerijā bija iemaldījies mazais Aureljāno — un vectēvs tūlīt uzminējis bērna cilmes noslēpumu. Aureljāno Otrais apcirpa mazdēlam

matus, apģērba viņu, mācīja nebīties no cilvēkiem, un drīz vien kļuva redzams, ka bērns ar saviem izspīlētajiem vaigu kauliem, izbrīna pilnajām acīm un vientulības izteiksmi sejā ir patiess Aureljāno Buendija. Fernandai tas deva atelpu. Jau pirms krietna laika viņa bija sapratusi savas iedomības pārmēru, taču nezināja, kā tā būtu par labu vēršama, jo jebkurš pasākums šajā virzienā, tuvāk par to padomājot, šķita aizvien aplamāks. Ja viņa būtu paredzējusi, ka Aureljāno Otrais visu uztvers tādā veidā, kādā viņš to darīja, izrādīdams lādzīga vectētiņa omu, Fernanda tik ilgi nebūtu vilcinājusies un visvisādi mānījusies un jau pirms kāda gada atbrīvojusies no gluži fiziskajām pašmocībām. Amarantai Ursulai, kam piena zobi bija jau izbiruši, mazā māsasdēla parādīšanās nozīmēja to pašu, ko ņipras rotaļlietiņas ieguve, kas nemitīgo lietavu garlaicībā bija ļoti patīkama. Un Aureljāno Otrais atcerējās angļu enciklopēdiju, kas neskarta glabājās Mēmes kādreizējā istabā. Viņš sāka bērniem izrādīt bilžainās ielīmes — īpaši tādas, kur attēloti dzīvnieki, bet vēlāk arī ģeogrāfiskās kartes, svešu zemju skatus un slavenu vīru fotogrāfijas. Tā kā Aureljāno Otrais angliski neprata un tikai ar pūlēm varēja saburtot pazīstamāko pilsētu nosaukumus un visizcilāko vīru uzvārdus, viņš pats piegudroja visādas pasaciņas un paskaidrojumus, lai apmierinātu bērnu nepiepildāmo ziņkāri.

Fernanda patiesi noticēja, ka vīrs gaida tikai laika noskaidrošanos, lai atgrieztos pie savas piegulētajās. Pirmajos lietavu mēnešos viņa baidījās, ka laulātais draugs varētu ielavīties pie viņas guļamistabā un tad viņai neietu secen pazemojošā atzīšanās, ka kopš Amarantas Ursulas dzemdēšanas tā vairs nespēj pildīt sievas pienākumus. Tas arī bija īstais iemesls viņas nepacietīgajai sarakstei ar neredzamajiem dziedniekiem, kura bieži vien tika pārtraukta pasta darbības traucējumu dēļ. Lietavu sākumā, kad nereti gadījās dzelzceļa satiksmes negadījumi, Fernanda no kādas neredzamo dziednieku vēstules saprata, ka viņas iepriekšējie sūtījumi nav saņemti. Vēlāk, kad sarakste

galīgi pārtrūka, viņa nopietni apsvēra, vai neuzlikt tīģera masku, ko vīrs valkājis asiņainā karnevāla laikā, un ar nepareizi uzdotu vārdu neaiziet pie banānu kompānijas ārstiem. Bet tad viena no vietējām sievietēm, kas bieži iegriezās Buendiju mājā ar jaunām vēstīm par plūdu nodarītajiem postījumiem, Fernandai pastāstīja, ka kompānija savas ambulances Makondo apkaimē likvidē, pārceļot tās uz lietavu nepiemeklētiem apvidiem. Tā viņa zaudēja pēdējās cerības un, padodamās liktenim, apņēmās nogaidīt, kamēr lietus pārstās un pasts atkal normāli darbosies. Pagaidām viņa mēģināja atvieglot savas ciešanas, kā nu pati prazdama, jo drīzāk viņa bija ar mieru mirt, nevis griezties pie vienīgā pilsētā palikušā ārsta — kāda ekstravaganta francūža, kurš pārtika no zāles kā ēzelis. Pēdējā laikā Fernanda bija tuvojusies Ursulai, cerēdama, ka tā zinās ieteikt kādu līdzekli pret viņas likstām. Taču dīvainais paradums nesaukt lietas īstajā vārdā noveda pie tā, ka Fernanda sajauca cēloņus ar sekām, būtisko ar virspusējām pazīmēm, noklusēja par izdalījumiem un runāja tikai par karstumiem, tā ka Ursula pilnīgi dibināti nosprieda, ka Fernandas slimībai nav nekā kopīga ar iekšējām sieviešu kaitēm, bet to izraisījuši vienkārši zarnu darbības traucējumi, un ieteica viņai tukšā dūšā iedzert pa caurejas pulverītim. Ja nebūtu šīs likstas, no kuras neviena mazāk klīrīga sieviete nekaunētos, un nebūtu zudumā gājušas viņas vēstules, Fernanda par lietavām neliktos ne zinis, jo galu galā viņa visu savu dzīvi bija pavadījusi tā, it kā aiz logiem nemitīgi gāztu lietus. Ēdienu reizes viņa neizmainīja un neskartas saglabāja visas savas ceremoniālās izdarības. Pat tad, kad zem galda kājām vajadzēja palikt ķieģeļus, lai azaida ieturētāji neizmērcētu apavus, viņa turpināja uzklāt baltos linu galdautus, uz tiem salikt Ķīnas porcelāna traukus un svečturos iededzināt sveces, jo uzskatīja, ka nekādas nedienas nevar noderēt par ieganstu reiz nodibināto tradīciju neievērošanai. Uz ielas neviens no mājas iedzīvotājiem nerādījās. Bijis tas Fernandas varā, viņa to vispār nekad nebūtu

darījusi un ne tikai lietavu laikā, bet jau daudz agrāk, jo, pēc viņas domām, durvis bija izgudrotas tikai tādēļ, lai tās turētu noslēgtas, bet interesēties par ārpus mājām notiekošo piederas tikai ielu staigulēm. Taču, par spīti tam visam, Fernanda, padzirdējusi, ka garām dosies pulkveža Herineldo Markesa bēru gājiens, pirmā metās pie loga. Redzētais tik ļoti sarūgtināja Fernandu, ka viņa ilgi nožēloja savu ļaušanos ziņkārei.

Nožēlojamāks bēru gājiens nemaz nebija iedomājams. Zārks atradās vēršu vilktā orē ar banānu lapu nojumi, bet lietus bija tik spēcīgs un ielās tāda striegoņa, ka ratu riteņi ik uz soļa iestiga dubļu zampās un lapu pārsegs draudēja sabrukt. Skumjā lietus šļāces izmērcēja virs zārka izklāto karogu — to pašu asinīm slacīto un pulvera dūmos apkvēpušo karogu, no kura nopelniem bagātie veterāni bija atteikušies. Uz zārka vēl bija uzlikts zobens ar vara un zīda bārkstīm — to pulkvedis 1 lerineldo Markess savulaik mēdza uzkarināt viesistabā, lai Amarantas darbnīcā ieietu neapbruņots. Aiz ores, bikses līdz pusstilbam uzrotījuši, dažs labs pat pilnīgi basām kājām pa dubļiem slāja nedaudzie pēc Neerlandes kapitulācijas vēl dzīvi palikušie pulkveža cīņu biedri, vienā rokā turēdami niedru spieķi, bet otrā — no papīra puķēm izgatavotu lietū visu košumu zaudējušu vainagu. Kā rēgi viņi pavīdēja ielā, kas vēl arvien tika dēvēta pulkveža Aureljāno Buendijas vārdā. Paejot garām viņa mājai, visi kā pēc komandas pavērsa galvu pret to, bet pēc tam gar ielas stūri izgāja laukumā, kur vajadzēja meklēt palīdzību, jo dubļos iegrimusī ore pašu spēkiem vairs nebija izkustināma. Ursula palūdza Santa Sofiju de la Pjedadu pienest viņu pie loga. Viņa tik vērīgi nolūkojās gājienā, it kā visu notiekošo patiesi redzētu. Un, tā kā Ursulas ercenģeļa pozā augšup pastieptā rokā līgojās līdzi zvāļīgajai orei, neviens par to ne mirkli nešaubījās.

-   Ardievu, Herineldo, dēliņ! Ursula sauca. Pasveicini manus mīļos un pasaki viņiem, ka mēs redzēsimies, tikko kaut cik noskaidrosies laiks!

Aureljāno Otrais palīdzēja Ursulai nokļūt atpakaļ gultā un tikpat tieši, kā viņš vienmēr mēdza ar vecvecmāmuļu runāt, pajautāja, ko viņa īsti gribējusi sacīt savā atvadu sveicienā.

-  Tikai vissvētāko patiesību, Ursula paskaidroja. Gaidu vienīgi pārejam lietu, un tad arī es nomiršu.

Gandrīz neizbrienamās ielas satrauca Aureljāno Otro. Beidzot sācis raizēties arī par saviem mājdzīvniekiem, viņš uzmeta plecos vaskadrānas gabalu un devās pie Petras Kotesas. Savu mīļāko viņš sastapa pagalmā, kur viņa, līdz jostas vietai dubļos iebridusi, pūlējās pabīdīt nosprāgušu zirgu. Paņēmis sētas mietu, Aureljāno Otrais gāja Petrai talkā, un tad sprāgoņa, sazvāļodamies līdzīgi zvanam, pavēlās sāņus un, iekļuvis straujākā dumbrāja urgā, aizpeldēja. Petra Kotesa kopš lietavu sākuma nekā cita nebija darījusi kā vien nepārtraukti attīrījusi sētu no bojāgājušiem dzīvniekiem. Pirmajās nedēļās viņa bija sūtījusi zīmītes Aureljāno Otrajam, lai viņš steidzīgi ko darītu, bet saņēma atbildes, ka neesot nekādas steigas un nekādā pamata uztraukumam, gan jau viņš kaut ko sagudrošot pēc tam, kad lietus būs mitējies. Petra Kotesa viņam aizsūtīja ziņu, ka ganības pārplūdušas un dzīvnieki meklē patvērumu augstienēs, kur tiem nav barības un tos nobeidz vai nu sērgas, vai jaguāri. “Neko darīt,” Aureljāno Otrais atbildēja. “Kad pāries lietus, gan tad atkal savairosies.” Petras Kotesas acu priekšā dzīvnieki nobeidzās bariem vien, un viņai bija darba pilnas rokas, sacērtot dubļos iestigušos lopiņus. Izmisīgā nevarībā viņa noskatījās, kā pali bez žēlastības iznīcina bagātību, kas vēl nesen tika uzskatīta par lielāko un drošāko visā Makondo, bet tagad no tās pacēlās tikai neganta smirdoņa. Kad Aureljāno Otrais beidzot sasparojās aiziet un paskatīties, kas tur īsti notiek, zirgaudzētavā bija atrodams tikai nosprāgušais ādainis un kāds izkāmējis mūlis. Ieraudzījusi savu mīlnieku, Petra Kotesa neizrādīja ne pārsteigumu, ne prieku, ne sapīkumu. Ironiski pavīpsnājusi, viņa ar to sasveicinājās: •>

-  Sveicināts!

Petra bija kļuvusi veca, izģindusi tā, ka pāri palikuši tikai kauli un āda, bet viņas iegarenajās plēsoņas acis, kas tik ilgi bija vērušās tikai lietū, jaudās skumjas un padevība. Aureljāno Otrais vairāk nekā trīs mēnešus nodzīvoja pie Petras — ne tāpēc, ka viņš tur būtu juties labāk nekā pats savā ģimenē, bet vienkārši tāpēc, ka visu šo laiku viņam nepietika apņēmības atkal plecos uzmest savu vaskadrānas skrandu. “Nav nekādas steigas,” viņš taisnojās tāpat, kā bija to darījis savā iepriekšējā dzīvesvietā. “Gan jau pēc dažām stundām lietus mitēsies.” Pirmajā nedēļā Aureljāno Otrais pieradinājās pie postījumiem, ko lietus un laiks bija nodarījis viņa mīļākās ārienei, bet tad pamazītēm sāka Petru redzēt tādu pašu, kāda viņa bijusi agrāk, atcerējās trakulīgo uzdzīvi un to nevaldāmo audzelību, ko viņu mīla izraisījusi mājdzīvniekos, līdz otrajā nedēļā kādu nakti, pa daļai mīlas alku skubināts, pa daļai aiz ziņkāres pamodināja Petru ar izaicinošiem glāstiem. Taču mīļākā viņa aicinājumam neatsaucās. “Paliec mierā,” Petra noburkšķēja. “Nav īstais laiks tādām padarīšanām.” Pie griestiem iekārtotajos spoguļos Aureljāno Otrais saskatīja pats sevi, ieraudzīja Petras Kotesas muguru ar asajiem skriemeļiem, kas atgādināja izžuvušu cīpslu šķiedrās savērtas spoles, un atskārta, ka Petrai taisnība, lai gan vainojams nebija vis laiks, bet gan viņi paši, kas tādām lietām vairs nederēja.

Pārliecinājies, ka ne tikai Ursula, bet visi Makondo iedzīvotāji gaida mitējamies lietu, lai tad nomirtu, viņš ar savām lādēm atgriezās mājās.

Aureljāno Otrais pārradās, nešaubīdamies, ka nāvi pēc lietavu aprimšanās kopā ar Ursulu gaida visi pilsētas iemītnieki. Iedams pa ielām, viņš manīja šo nāvi ar tukšu skatienu un saliktām rokām kvernam istabās, juta, ka vienlaidus plūsmā garām aizslīd nekādos posmos vairs nesadalītais laiks, jo nebija taču jēgas to saskaldīt mēnešos un gados, dienās un stundās, ja par vienīgo nodarbi bija kļuvusi apnicīgā lietus vērošana. Tikai

bērni ar skaļām gavilēm sagaidīja Aureljāno Otrā atgriešanos, un viņš tiem tūlīt ko uzspēlēja ar savu aizsmakušo akordeonu. Vēl vairāk prieka nekā muzikālie priekšnesumi bērniem sagādāja enciklopēdijas šķirstīšana; un tā viņi visi atkal pulcējās Mēmes istabā. Aureljāno Otrā iztēle dirižabli pārvērta lidojošā zilonī, kas mākoņos meklē atdusas vietu. Citu reizi viņš enciklopēdijā atrada attēlotu jātnieku, kurā, par spīti svešzemnieciskam apģērbam, bija jaušams kas pazīstams, un pēc ilgas prātošanas rika secināts, ka tas ir pulkveža Aureljāno Buendijas portrets. Aureljāno Otrais šo attēlu parādīja Fernandai, un arī viņa atzina, ka tam ir līdzība ne tikai ar pulkvedi, bet tāpat ar visiem citiem ģimenes locekļiem, lai gan patiesībā tas bija tatāru karavīrs. Un tā Aureljāno Otrais īsināja laiku, noņemdamies gan ar Rodas kolosu, gan čūsku dresētājiem, līdz laulātā draudzene kādudien viņam paziņoja, ka pieliekamajā palikuši vairs tikai kilogrami seši sālītas gaļas un maišelis rīsu.

-   Nu, un kāda man tur būtu daļa? viņš brīnījās.

-   Es nezinu, Fernanda atbildēja. Tā ir vīriešu padarīšana.

-   Labi, Aureljāno Otrais noteica. Pēc tam kad lietus aprimsies, es kaut ko sagudrošu.

Bet viņš vēl aizvien vairāk interesējās par enciklopēdiju nekā par saimniekošanu, lai gan tagad vajadzēja samierināties ar to, ka brokastīs pasniedz tikai niecīgu kripatiņu gaļas un mazliet rīsu. “Pašlaik nekas nav izdarāms,” Aureljāno Otrais noteica. “Visu mūžu taču nelīs.” Un, jo tālāk viņš atvirzīja rūpes par pieliekamā krājumu papildināšanu, jo vairāk pieauga Fernandas sašutums, līdz viņas laiku pa laikam izteiktie pārmetumi un tikai paretam dzirdētā zūdīšanās izvērtās nepārtrauktā un nevaldāmā vārdu straumē, kas no rīta sākās kā ģitāras basu stīgu dobjā ņurdoņa, bet, dienai aizritot, pieņēmās spēkā, kļūdama aizvien kuplāka, aizvien skanīgāka. Aureljāno Otrais sākumā nepiegrieza vērību šim kaķu koncertam, bet nākamajā dienā pēc brokastīm viņam ausīs iesākās kas līdzīgs saniknotu bišu spieta dūkoņai,

kas spalgumā un spēkā pārspēja lietus čaboņu, — tur pa visu māju staigāja Fernanda, kurnēdama, ka viņa audzināta par karalieni, bet tagad jākļūstot par kalponi trako mājā pie slinka, bezdievīga un izvirtuļa vīra, kas pieradis tikai vāļāties augšpēdus, ar vaļā pavērtu muti gaidot, līdz viņam tajā sabirs debesu manna, bet viņai vajagot nopūlēties melnās miesās, lai tikai kaut kā sabalstītu šo māju, kas tikai vārda pēc vien kaut kā vēl turoties uz kājām, māju, kurā tik daudz ko darīt, nokopt un uzpost, ka jānopūlas no agra rīta līdz nakts melnumam tā, ka vakaros acis putekļu un gružu pilnas, bet par to, protams, viņa vēl nekad neesot neviena atzinīga vārdiņa dzirdējusi, un neviens viņai nenovēlot ne labu dienu, ne apvaicājoties, kā viņa nakti pavadījusi, un tāpat neviens kaut vai pieklājības dēļ nekad neesot pajautājis, kāpēc Fernanda tik bāla un pamodusies ar tādiem mēļiem apļiem zem acīm, lai gan viņa, protams, ij negaidot nekā tamlīdzīga no šīs ģimenes, kas mūždien pret viņu izturējusies kā pret traucēkli, kā pret katlu slaukāmo lupatu, kā pret kaut kādu uz sienas uzzīmētu ķēmarausi, ģimenes, kas vienmēr kaktos viņu visvisādi aprunājusi, apsaukādama par pātarnieci, par farizeju, par čūsku, bet Amaranta — Dievs mielo viņas dvēseli! — skaļā balsī pat paziņojusi, ka viņa esot tādu ļaužu, kas sajaucot dibengalu ar degungalu, — žēlīgais Dievs, tādi vārdi! — taču viņa, pakļaudamās Dieva prātam, visu panesusi bezgala pazemībā — un pacietība viņai pietrūkusi tikai tad, kad šis ļaundaris Hosē Arkādio Otrais iedrošinājies apgalvot, ka ģimenes posts sācies ar to brīdi, kad atvērtas durvis šai varmākai, iedomājieties, šai varmākai brunčos — un piedod, augstais Dievs, manu mutes apgrēcību! —, šai varmākai ar kuces iedabu, no tās pašas slepkavnieku pasugas, kuru valdība sūtījusi apkaut strādniekus, un — saki nu viens cilvēks! — tas teikts ne par vienu citu kā tieši par viņu, hercoga Albas krustmeitu, par dāmu, kuras cildenumu apskaudušas prezidentu laulātās draudzenes, par augstdzimušu dāmu, kurai tiesības parakstīties ar vienpadsmit

Pireneju pussalas viscildenākiem uzvārdiem un kura šajā izdzimteņu nostūrī ir vienīgais cilvēks, kas neapmulst, redzot sešpadsmit personām klātu galdu, lai gan šis nešķīstenis un laulības pārkāpējs, viņas pielaulātais vīrs, aiz smiekliem locīdamies, ņēmies apgalvot, ka tik daudz karošu un dakšiņu, tik daudz nažu un tējkarotīšu nemaz neesot domāts kristīgiem ļaudīm, bet gan kādiem tur simtkājiem, un turklāt arī vienīgā, kas ar aizmiegtām acīm varot pateikt, kad, no kādas puses un kādās glāzēs servējams baltvīns, un tāpat, kad, no kādas puses un kādās glāzēs ielejams sarkanvīns, atšķirībā no neaptēstās — Dievs mielo viņas dvēseli! — Amarantas, kas domājusi, ka baltvīns pasniedzams dienā, bet sarkanvīns — vakarā, vēl arī vienīgā visā šajā piekrastē, kurai pamats lepoties, ka viņa savas dabiskās vajadzības kārtojusi tikai zelta naktspodā, par spīti tam, ka pulkvedis Aureljāno Buendija — Dievs mielo viņa dvēseli! — savā brīvmūrnieka negantībā apjautājies, ar ko tad viņa šādu priekšrocību izpelnījusies, rasi, ar to, ka šī varbūt nekakājot kakas, bet gan orhidejas — iedomājieties, kāds salīdzinājums! —, un tad šajā sakarā arī Renāte, viņas pašas meita, bezkaunīgā kārtā novērojusi māti nokārtojam guļamistabā savu lielo vajadzību, lai pēc tam paziņotu, ka, patiesi, naktspods gan esot zelta un ar daudziem ģerboņiem rotāts, bet tajā atradušās kakas, visparastākās kakas un pat vēl sliktākas par parastajām, jo tās bijušas varmākas kakas, iedomājieties, un to teikusi pašas miesīga meita, par pārējiem ģimenes locekļiem viņai nekad nekādu ilūziju neesot bijis, taču no sava pielaulātā vīra viņai nu gan esot bijis tiesības sagaidīt mazdrusciņ vairāk ievērības, jo šā vai tā — viņi Dieva vaiga priekšā savienoti nesaraujamām saitēm, viņš Dieva un cilvēku priekšā solījies būt viņas aizgādnis un likumīgais aprūpētājs un uzņēmies smagu atbildību, aizvezdams nevainīgu meiteni no tēva mājām, kur tā nekad nav pieredzējusi raizes vai trūkumu, bet tikai sava prieka pēc vien no palmām pinusi bēru vainagus un kurai-pats krusttēvs atsūtījis ar savu

parakstu un zīmoggredzenu apstiprinātu vēstuli, apliecinādams, ka viņa krustmeita nav radīta šīs pasaules rūpēm, bet gan tikai klavihorda spēlei, tomēr šis briesmonis, viņai pielaulātais vīrs, kuram ceļā līdzi doti visvisādi labi padomi un ieteikumi, viņu aizvedis no tēva mājām uz šo spelti, kur cilvēkam svelmē aizcērtas elpa, un, nemaz nenogaidījis, līdz viņai beigsies Dievam solītās šķīstās atturības dienas, savācis savas pasaules klaidoņa lādes, paķēris draņķīgo akordeonu un aizskrējis nodoties laulības pārkāpšanai ar šo nelaimīgo padauzu, kam jau uz dibengala — lai jau nu, reiz šis vārds pasprucis! —, uz jaunai ķēvei līdzīgā dibengala tikpat kā uzrakstīts, ka šī jau nu ir īstā — pavisam citu ļaužu nekā Fernanda, kas ir un paliek dāma, vienalga, pilī vai cūkkūtī, pie galda vai gultā, augstdzimusi dāma, dievbijīga, likumiem paklausīga, saviem pienākumiem uzticīga, ar kuru nevar visvisādi izdarīties un izjārēties kā ar šo otro, kas jau gan būs piekritusi daždažādiem pekstiņiem tāpat kā franču paklīdenes un varbūt pat vēl trakāk, jo šīm vismaz bijis tik daudz godaprāta uzkārt pie sava mājokļa durvīm sarkanu lukturi, nē, tā tik vēl būtu trūcis, ka viņa pieļautu kaut kādas cūcības, viņa, vienīgā un mīļotā donjas Renātes Argotes un dona Fernando del Karpio miesīgā meita, jo sevišķi no augsti godājamā tēva puses, kurš bijis patiesi svēts vīrs, viens no visdižākajiem kristiešiem, svētā kapa ordeņa kavalieris, viens no tiem, kam tieši pats Dievs piešķīris priekšrocību kapā saglabāties neskartam, ar līgavas tērpa gludajam atlasam līdzīgu ādu un kā smaragds dzidrām un dzīvām acīm.

-  Tas nu gan nebūs tiesa, Aureljāno Otrais pārtrauca savu laulāto draudzeni, kad viņu atstiepa uz šejieni, tas jau pamatīgi smirdēja.

Aureljāno Otrais pacietīgi bija klausījies cauru dienu, līdz pieķēra sievu melos. Fernanda tam nepiegrieza vērību, taču runāja jau klusākā balsī. Tovakar pie vakariņu galda viņas uzplijīgā dīkšana jau pārskanēja lietus šalkoņu. Aureljāno Otrais

ēda pavisam maz, sēdēja, galvu nodūris, un agri aizgāja gulēt. Nākamajā dienā, ieturot brokastis, Fernandu visu laiku kratīja drebuļi un varēja redzēt, ka viņa slikti gulējusi, taču no īgnās omas viņa, liekas, bija atbrīvojusies. Bet, kad laulātais draugs palūdza, vai nevarētu dabūt vārītu olu, viņa neapmierinājās, sacīsim, ar atbildi, ka to vairs mājās nav kopš pagājušās nedēļas, bet noturēja garu un kodīgu runu par vīriem, kas laiku pavada, blenzdami savā nabā, un tad nekaunēdamies pēkšņi pieprasa, lai viņiem ceļ galdā cīruļu aknas. Aureljāno Otrais, kā vienmēr, aizgāja ar bērniem skatīties enciklopēdijas bildītes, bet Fernanda, izlikdamās uzkopjam Mēmes istabu, tur visu laiku burkšķēja kaut ko par nekauņām, kas nabaga nevainīgiem bērniņiem melšot blēņas, ka enciklopēdijā esot pulkveža Aureljāno Buendijas fotoattēls. Pēcpusdienā, kamēr bērni gulēja diendusu, Aureljāno Otrais apsēdās galerijā, bet arī tur Fernanda nelika viņu mierā, kā uzplijīgs dundurs vajādama, lai ar savu dūkšanu mocītu un kaitinātu. Jā, tas jau nu esot skaidrs kā diena — kamēr visi mājās nesākšot grauzt akmeņus, viņai pielaulātais apgādnieks kā Persijas sultāns kvernēšot dīkā un blenzīšot lietū, jo viņš neesot nekas cits kā slaists, liekēdis, plānā galdiņa urbējs, gļēvulis, kas paradis dzīvot uz sieviešu rēķina un domājot, ka apprecējis Jona laulāto draudzeni, kam varot apvārdot zobus ar pasaciņām par mitināšanos valzivs vēderā. Aureljāno Otrais vairāk nekā divas stundas noklausījās viņā pavisam vienaldzīgi, it kā būtu kurls. Viņš nepārtrauca Fernandu līdz vēlai pēcpusdienas stundai, bet tad gan vairs nespēja izturēt vienmuļo bungu rībināšanu, no kuras, likās, galva tūlīt pārplīsīs.

-  Dieva dēļ, apklusti, viņš lūdzās.

Fernanda tīšām pacēla vēl skaļāku balsi. “Man nav iemesla klusēt,” viņa atcirta. “Kas negrib manī klausīties, lai aizvācas.” Tad Aureljāno Otrais zaudēja savaldīšanos. Viņš gausi izslējās, it kā gribēdams izstaipīt kaulus, un nevainojami apvaldītā un metodiskā niknumā citu pēc cita sagrāba un trieca pret grīdu

podus ar begonijām, podus ar papardēm, podus ar raudenēm, tā ka puķes vien pašķīda uz visām pusēm. Fernanda nobijās, jo patiesībā nemaz nebija zinājusi, cik milzīgs spēks iemājo viņas uzmācīgajā kverkstēšanā, bet bija jau par vēlu kaut ko saglābt. Skurbās atbrīvošanās sajūtas apreibinātais Aureljāno Otrais izsita stikla skapja durvis un tāpat nesteigdamies citu pēc cita ņēma no turienes dārgus servīzes piederumus, un sašķaidīja tos pret grīdu smalkās lauskās. Rāmā mierā un ar tādu pašu rūpību, kādā viņš savulaik bija visu māju aplīmējis ar naudas zīmēm, Aureljāno Otrais tagad pret sienām svieda Bohēmijas kristāla izstrādājumus, ar rokām apgleznotas puķu vāzes, gleznas, kur attēlotās skaistās jaunavas vizinājās ar rožu ziediem piekrautās laivās, spoguļus zeltītos ietvaros un visu citu, kas vien bija sasitams vai salaužams, no viesistabas līdz pat pieliekamajam kambarim un beidzot ar lielu māla krūku virtuvē, to izmezdams pagalmā, kur tā saplīsa ar dobju, bumbas sprādzienam līdzīgu dārdu. Tad Aureljāno Otrais nomazgāja rokas, uzmeta plecos vaskadrānas gabalu un atgriezās īsi pirms pusnakts, apkrāvies ar cīpslainiem sālītas gaļas gabaliem, vairākām rīsu kulēm, smecernieku izkremstām kukurūzas tarbām un jau paplucinātiem banānu ķekariem. Kopš šā laika mājā ēdmaņas bija gana.

Amaranta Ursula un mazais Aureljāno ilgo lietavu periodu aizvien atcerējās kā vienreizēji laimīgas dienas. Par spīti Fernandas bardzībai, viņi šļakstinājās pagalma peļķēs, tvarstīja ķirzakas, lai tās sagrieztu gabalos, izmantodami Santa Sofijas de la Pjedadas nevērības mirkļus, mēģināja saindēt pusdienu viru, piebērdami tai no tauriņu spārniem nokašņātus putekļus. Taču vistīkamākā rotaļlietiņa abiem bija Ursula. Viņi to uzskatīja par lielu, apskrandušu lelli, ko var staipīt un vazāt pa visiem kaktiem, pēc patikas apkarināt ar raibām lupatiņām, seju notriepjot ar sodrējiem un sarkanu krāsu. Kādureiz viņi savai lellei bezmaz izdūra acis ar dārza grieznēm, kā bija paraduši to darīt krupjiem. Vislielāko prieku viņiem sagādāja Ursulas muldēšana.

Pariesi — trešajā lietavu gadā vecenītei galvā kaut kas laikam bija samežģījies, jo viņa pamazām sāka zaudēt īstenības izpratni, sajaukdama tagadni ar tālas pagātnes notikumiem tiktāl, ka reiz veselas trīs dienas bez mitas apraudāja vecmāmuļas Petronilas Igvaranas nāvi, lai gan tā bija apbedīta jau vairāk nekā pirms simt gadiem. Ursula nonāca tik neprātīgā priekšstatu sajukumā, ka mazo Aureljāno uzskatīja par savu dēlu, nākamo pulkvedi, tajos gados, kad tēvs viņu aizveda, lai zēnam parādītu ledu, bet Hosē Arkādio, kas mācījās seminārā, par savu vēlāk līdzi čigāniem aizgājušo pirmdzimto. Ursula tik daudz spriedelēja par savu ģimeni, ka abi bērni iemanījās sarīkot viņai tikšanos ar sen mirušiem vai pat pavisam tālos laikos dzīvojušiem cilvēkiem. Sēdēdama gultā ar pelniem piebārstītiem matiem un ar sarkanu lakatiņu aizklātu seju, Ursula jutās laimīga savu iedomāto radu vidū, kurus abi bērni aprakstīja tik sīki, it kā viņi patiesi šos cilvēkus būtu pazinuši. Ursula tērzēja ar saviem senčiem par notikumiem, kas bija atgadījušies vēl pirms viņas dzimšanas, priecājās par jaunumiem, ko tie viņai pavēstīja, apraudāja tuviniekus, kas bija miruši jau krietni pēc viņas sarunu biedru nāves. Bērni ievēroja, ka šajos māņu ciemos Ursula nekad nepalaiž garām izdevību apvaicāties, vai kādam nebūtu kas zināms par cilvēku, kurš kara gados ieradies viņu mājā, atnesis svētā Hosē tēlu dabiskā lielumā un lūdzis to uzglabāt, līdz mitēsies lietus. Un tad arī Aureljāno Otrais atcerējās zeltu, kas aprakts kādā tikai Ursulai zināmā vietā, taču visa tincināšana un viltīgā izprašņāšana nedeva gluži neko, jo kaut kur Ursulas bezprāta murgos vēl atplaiksnījās kāds gaišs nostūrītis, kas deva iespēju saglabāt noslēpumu, lai to atklātu tikai tādam cilvēkam, kurš pierādītu, ka ir īstais noslēptā zelta saimnieks. Ursula bija tik izmanīga un nelokāma, ka pat tad, kad Aureljāno Otrais bija samācījis kādu no saviem dzīru biedriem uzdoties par apraktās bagātības īpašnieku, viņa to samulsināja ar savu sīko, viltīgiem slazdiem pilno nopratināšanu.

Pārliecinājies, ka Ursula noslēpumu paņems sev lidzi kapā, Aureljāno Otrais nolīga grāvračus ar ieganstu, ka pagalmā un tuvējā sētā jāierlko atūdeņošanas notece, bet pats ar dzelzs iesmiem un daždažādiem metāla detektoriem pārmeklēja visu mājas apkaimi, taču nenieka neatrada, lai gan trīs mēnešus nopūlējās sviedriem vaigā. Vēlāk viņš griezās pie Pilāras Ternēras, cerēdams — kārtis būs gudrākas nekā zemes racēji, taču viņa sāka ar paskaidrojumu, ka ikviens mēģinājums būs veltīgs, ja kārtis nepārcilās pati Ursula. Ka zelts patiesi aprakts, Pilāra Ternēra apstiprināja, tuvāk vēl paskaidrojot, ka tur ir septiņi tūkstoši divi simti četrpadsmit monētu, kas sabērtas trijos ar vara stiepli aizsietos brezenta maisos, kuri meklējami aplī simt divdesmit divu metri rādiusā, par centru ņemot Ursulas gultu, bet tūlīt arī brīdināja, ka tie nebūs atrodami, iekams mitēsies lietus un trīs jūnija mēnešu saule dūkstis būs pārvērtusi smiltājā. Sniegto ziņu pārmērs un to miglainā sīkumainība Aureljāno Otrajam tik ļoti atgādināja spoku nostāstus, ka viņš nosprieda neatteikties no sava nodoma, lai gan bija jau augusta mēnesis un saskaņā ar Pilāras Ternēras pareģojumu vajadzēja vēl gaidīt vismaz trīs gadus. Pirmais, kas viņā izraisīja izbrīnu un vienlaikus radīja vēl lielāku neskaidrību, bija tas, ka attālums no Ursulas gultas līdz sētas žogam patiesi izrādījās simt divdesmit divi metri. Kad Fernanda redzēja viru izdarām šos mērījumus un — pats ļaunākais — uzzināja, ka viņš algādžiem licis padziļināt noteces grāvjus vēl par vienu metru, viņa nodomāja, ka laulātais draugs zaudējis prātu tāpat kā viņa dvīņubrālis. Aureljāno Otro bija pārņēmis tāds atklājumu drudzis, ko var salīdzināt tikai ar to degsmi, kādā vecvectēvs reiz bija meklējis lielo izgudrojumu ceļu. Viņš zaudēja pēdējās vēl pāri palikušās lieko tauku paliekas, un viņa kādreizējā līdzība ar dvīņubrāli tagad atkal kļuva redzama, turklāt tā izpaudās ne tikai kalsnajā augumā, bet arī izklaidīgajā, it kā uz iekšu vērstajā skatienā un noslēgtībā. Par bērniem viņš vairs nelikās ne zinis. Ēda viņš, kad

pagadījās, no galvas līdz kājām ar dubļiem notriepies, kaut kur virtuves kaktiņā piemeties, tikpat kā neatbildēdams uz nejaušajiem Santa Sofijas de la Pjedadas jautājumiem. Redzēdama vīru nopūlamies tādā viņam gluži neticamā neatlaidībā, Fernanda šo azartisko aizrautību aplam uzskatīja par čaklumu, alkatību — par pašaizliedzību, ietiepību — par izturētību un juta sirdsapziņas pārmetumus par to, ka tik asiem vārdiem bija pārmetusi viņam dīkdienību. Taču Aureljāno Otrajam nebija laika ļauties kaut kādiem nožēlas pilniem izlīguma mēģinājumiem. Līdz kaklam iestidzis satrunējušu zaru un pūstošu puķu striegoņā, viņš otrādi apvērsa dārza zemi, pēc tam kad jau bija izvandījis pagalmu un sētu. Austrumu pusē galerijas pamati bija izrakņāti tik dziļi, ka viennakt visi mājnieki uztrūkās lielās izbailēs, jo dreboņa un briesmīgi brakšķi zem kājām lika domāt, ka sākusies zemestrīce, bet izrādījās, ka trijās istabās tikai iebrukusi grīda un no galerijas līdz Fernandas guļamistabai pavērusies plaisa. Aureljāno Otro no meklējumiem tas neatturēja. Lai gan pēdējās cerības bija zudušas un paļauties tagad vairs varēja tikai uz kāršu pareģojumiem, viņš nostiprināja iesprēgājušos pamatus, ar kaļķu javu aizķepināja radušos plaisu un turpināja rakšanas darbus mājas rietumu pusē. Tur tad arī pienāca nākamā jūnija otrā nedēļa, kad lietus sāka pierimt, mākoņi izklīst un ik brīdi varēja gaidīt laiku noskaidrojamies. Tā arī notika. Piektdien pulksten divos pāri zemei atkal atmirdzēja vecā, labā saule, kas bija kļuvusi pavisam sarkanīga un kodīga kā ķieģeļu putekļi, bet reizē tik spirdzinoša kā ūdens malks, un kopš šā brīža veselus desmit gadus vairs neuznāca lietus.

Makondo gulēja drupās. Ielu dumbrājā rēgojās salauztas mēbeles un košu īrisu puduros ieauguši dzīvnieku ģindeņi — pēdējā piemiņa no svešzemnieku ieklīdeņu ordām, kas no Makondo bija bēgušas tādā pašā ātrumā kā atnākot. Banānu drudža laikā steidzīgi saceltie nami tagad bija tukši. Kompānija savas ierīces bija aizvākusi. No vecās, ar stiepļu pinumu apjoztās

pilsētas pāri palikušas bija tikai drazas. Likās — koka kotedžas ar tīksmi ēnainajām verandām, kur rēnās pēcpusdienas stundās tik labi bija spēlēt kārtis, aizmēzusi vēja brāzma — it kā priekšvēstnesis tai viesuļvētrai, kas pēc vairākiem gadiem no zemes virsas noslaucīs Makondo. Vienīgais cilvēka kādreizējās klātienes liecinieks, ko bija atstājusi šī brāzma, izrādījās ar atraitnītēm apzēlušos automobiļa lūžņos saglabājies Patrisijas Braunas cimds. Apburtās zemes, ko Hosē Arkādio Buendija bija izpētījis Makondo dibināšanas laikā un kur vēlāk tika ierīkotas banānu plantācijas, bija pārpurvojušās, un tagad tajās vientuļi rēgojās banānkoku satrusējušie stumbeņi, bet tālajā pamalē vēl vairākus gadus varēja redzēt klusi putojam jūru. Aureljāno Otrais bija satriekts, kad viņš pirmajā svētdienā uzvilka sausas drēbes un izgāja apskatīt pilsētu. Pēc lietavu katastrofas dzīvajos palikušie pilsētas iedzīvotāji — tie visi šeit bija apmetušies jau pirms banānu kompānijas izraisītajām vērainajām pārvērtībām — sēdēja ielas vidū, gozēdamies pirmajos saulītes staros. Āda visiem vēl bija aļģu zaļganumā, un no tās uzvēdīja ilgajos lietavu gados sastāvējusies ūku pelējumu dvaka, taču sirds dziļumos visi priecājās, ka atguvuši savu dzimto pilsētu. Turku iela atkal izskatījās tāda pati kā agrākajos laikos, kad tur ar bezpapēžu šļūcenēm kājās un ausīs sakarinātiem gredzeniem rosījās arābi, kas bija izmaluši visu pasauli, pret daždažādiem nieciņiem iemainīdami papagaiļus, līdz beidzot Makondo pilsētā atrada paliekamu mājvietu, kur atpūsties pēc gadu tūkstošiem ilgajām staiguļu gaitām. Vēl pirms lietavu sākšanās uz tirgus galdiem sakrautās preces bija satrunējušas, durvīs izliktie paraugi apsūbējuši ar zaļu pelējuma kārtu, letes — termītu izkremstas, sienas — mitrumā sapuvušas, bet paši arābi jau trešajā paaudzē sēdēja tajās pašās vietās un tādās pašās pozās, kādās to bija darījuši viņu tēvi un vectēvi: klusēdami, bez baiļu, laika un nedienu postījumiem nepakļaudamies, tikpat dzīvi un tikpat miruši, cik bijuši pēc bezmiega sērgas un trīsdesmit diviem

pulkveža Aureljāno kariem. Arābu dvēseles spēks, kas bija saglabājies starp viņu spēļu galdu, fritangas cepšanas ierīču, mērķī šaušanas būdu un sapņu iztulkošanas un nākamības pareģošanas kabīņu drupām, izrādījās tik nesatricināmi liels, ka Aureljāno Otrais sev raksturīgā nekautrīgā atklātībā tieši noprasīja, ar kādām burvestībām viņi paglābušies šajos grēku plūdos, ko viņi, velns parāvis, darījuši, lai nenoslīktu.

Bet visur, iedams no mājas uz māju, no vienām durvīm pie nākamajām, viņš redzēja vienu un to pašu šķelmīgo smaidu, vienu un to pašu sapņaino skatienu, un visi, kā norunājuši, vienā balsī viņam atbildēja:

-   Mēs peldējām.

Petra Kotesa bija vienīgā no iezemiešiem, kam krūtīs pukstēja arābu sirds. Viņa bija redzējusi ūdens straumes aizskalojam pēdējās savu zirgu staļļu un pārējo mājdzīvnieku mītņu paliekas, taču arī pēc tam spēja saglabāt mājā kārtību. Pēdējā gadā viņa vairākkārt bija sūtījusi Aureljāno Otrajam steidzīgas zīmītes, bet viņš atbildēja, ka atgriezīšoties gan pie Petras, taču katrā ziņā ar zelta naudas lādi, lai ar monētām noklātu viņas guļamistabu. Pēc tam Petra Kotesa sāka rakņāties savas sirds dzīlēs, meklēdama tur spēku, kas ļautu viņai izturēt visas nedienas. Atrada viņa vien spītu, taisnīgu un visu apsverošu ietiepību un zvērēja ar tās palīdzību atgūt kādreizējo pārticību, ko bija izšķiedis viņas mīļākais, bet pēc tam galīgi iznīcinājuši plūdi. Ta bija nesatricināma apņēmība, un, kad Aureljāno Otrais ieradās astoņus mēnešus pēc Petras pēdējās zīmītes saņemšanas, viņš to sastapa ar zaļganu seju, izspūrušiem matiem, iedubušām acīm un kašķa izraibinātu ādu, tomēr viņa sēdēja un uz papīra gabaliņiem rakstīja skaitļus, lai atkal sarīkotu izlozi. Izbrīnā Aureljāno Otrais kā sastindzis palika stāvam un izskatījās tik vājš un nopietns, ka Petra Kotesa pirmajā brīdī īsti nemaz nenoticēja, ka tas ir viņas mīlnieks, ar kuru kopā pavadīts viss mūžs, un nodomāja, ka ieradies viņa'dvīņubrālis.

-  Tu esi ķerta, viņš ierunājās. Ko tu domā izlozēt, savus kaulus, vai?

Tad Petra aizveda mīļāko uz guļamistabu — un Aureljāno Otrais tur ieraudzīja zirgēzeļu ķēvi. Āda tai bija pielipusi pie kauliem tāpat kā pašai saimniecei, bet citādi tā izskatījās tikpat ņipra un žirgta. Petra Kotesa to bija barojusi ar savu spītu. Kad vairs nebija ne zāles, ne kukurūzas, ne sakņu, Petra ķēvi bija novietojusi savā guļamistabā un ēdinājusi ar perkala palagiem, persiešu paklājiem, plīša gultas pārklājiem, samta aizkariem un ar zelta pavedieniem izšūto un zīda bārkstīm rotāto bīskapa gultas baldahīnu.

17.NODAĻA

Ursulai vajadzēja pielikt ne mazums pūļu, lai turētu doto vārdu un nomirtu tūlīt pēc lietus aprimšanās. Prāta apskaidrības brīži, kas lietavu laikā bija bijuši tik reti, iestājās aizvien biežāk, sākot ar augustu, kad uznāca svelmīgie vēji, kas izkaltēja rožu krūmus un pārakmeņoja purvājus, lai pēc tam pāri pilsētai izsētu kodīgus putekļus, uz visiem laikiem ar palsu uzsūbējumu noklājot sarūsējušos cinka jumtus un simtgadīgos mandeļkokus, Ursula apraudājās aiz žēluma pret sevi, kad uzzināja, ka vairāk nekā trīs gadus bērniem bijusi tikai spēļu lietiņa. Viņa nomazgāja izkrāsoto seju, noplēsa no sevis raibās lupatas, izžāvētās ķirzakas un krupjus, rožukroņu virtenes un vecās arābu krelles, ar kurām bija apkarināta, un pirmo reizi kopš Amarantas nāves pati, nevienam nepalīdzot, piecēlās no gultas, lai atkal iekļautos ģimenes ikdienas dzīvē. Neremdināmā sirds vadīja viņu apkārtējā tumsā. Visi, kas redzēja Ursulu klunkurojam vai pat sadūrās ar ercenģeļa pozā uz priekšu pastiepto roku, nodomāja, ka nav jau gan viņai viegli vecuma nevarībā, taču neviens neticēja, ka Ursula ir akla. Viņai nemaz nevajadzēja redzēt, lai apjēgtu, ka puķu dobes, ko viņa kopš mājas pārbūves laikiem tik rūpīgi bija kopusi, lietus un arī Aureljāno Otrais ar saviem izrakumu darbiem bija nopostījis, ka mājas sienas un cementa klons ir saplaisājis, mēbeles sagrabējušas un noplukušas, durvis izļodzījušās, bet ģimene ļāvusies padevības un  nomāktības garam, kāds viņas laikos nemaz nebija iedomājams. Ar rokām apkārt taustīdamās, Ursula izstaigāja guļamistabas un visur dzirdēja dobjo čaboņu, ar kādu termīti kremta koksni, kožu švirkstoņu drēbju skapjos, spalgos, postīgos skrapšķus, kas liecināja, ka milzīgās, brūnās skudras, kas lietavu laikā bija savairojušās bez sava gala, izurbina mājas pamatus. Kādudien Ursula atvēra veļas tīnes un bija spiesta saukt palīgā Santa Sofiju de la Pjedadu, lai atvairītu prusaku barus, kas šķirstos bija visu sagrauzuši un tagad gumzījās laukā no tiem. “Tādā nevīžībā dzīvot nedrīkst,” Ursula teica. “Tā jau nešķīstie kukaiņi galu galā aprīs arī mūs pašus.” Kopš tās dienas viņai nebija ne mirkli miera. Piecēlusies jau pirms gaismas, Ursula aicināja palīgā ikvienu notvertu mājnieku, bērnus ieskaitot. Viņa izkarināja saulē trūcīgās drēbju paliekas, kas vēl bija kaut cik lietojamas, ar visādām indēm rīkodama pēkšņus uzbrukumus, padzina prusakus, ar skrāpi izkasīja termītu ejas durvju un logu apmalēs, ar nedzēstu kaļķi nobeidza milzu skudras to pūžņos. Uzpošanas darbu drudzis Ursulu beidzot noveda līdz aizmirstajām, jau sen nelietotajām telpām. Viņa lika izslaucīt zirnekļu tīmekļus un visādus gružus no istabas, kur Hosē Arkādio Buendija, filozofijas akmeni meklēdams, bija izkaltējis sev smadzenes, sakārtoja kareivju izvandīto zeltkaļa darbnīcu un visbeidzot pieprasīja Melkiadesa istabas atslēgas, lai redzētu, kādā stāvoklī atrodas tā. Izpildīdama Hosē Arkādio vēlēšanos, kurš jo stingri bija piekodinājis viņa apdzīvotajā istabā nevienam nerādīties, iekams būs pilnīgi skaidrs, ka viņš vairs nav pie dzīvības, Santa Sofija de la Pjedada sagudroja visādas atrunas un ieganstus, lai tikai nevajadzētu Ursulu tur ielaist. Taču Ursulas apņēmība izdeldēt mūdžus pat vistālākajos un nevienam nevajadzīgos mājas nostūros bija tik nesatricināma, ka viņa pārvarēja visus ceļā liktos kavēkļus un galu galā pēc trīs dienu ilgas tiepšanās vajadzēja atslēgt arī šīs istabas durvis. No turienes uzplūda tāda smirdoņa, ka Ursulai vajadzēja pieķerties pie durvju stenderes, lai noturētos

kājās, taču jau pāris sekunžu laikā viņa atcerējās, ka šeit tikuši uzglabāti septiņdesmit divi naktspodi, ko iegādājās sakarā ar Mēmes skolas biedreņu apciemojumu, un ka lietavu sākumā kādu nakti kareivju patruļa mājā izdarīja kratīšanu, meklēdama Hosē Arkādio Otro, taču tā ari nebija viņu atradusi.

-          Lai Dievs žēlīgs! Ursula iesaucās tā, it kā visu redzētu.

-  Tik daudz esmu nopūlējusies, mācīdama tev labu uzvedību, bet tagad tu šeit dzīvo kā vepris.

Hosē Arkādio Otrais turpināja lasīt pergamentus. Viņa matu ērkulī redzami bija tikai ar zaļu apskapstējumu klātie zobi un stingās acis. Izdzirdējis vecvecmāmuļas balsi, viņš pagrieza galvu uz durvju pusi, pūlējās pasmaidīt un, pašam to neapzinoties, atkārtoja Ursulas seno izteicienu.

-   Kāds tur brīnums, viņš noburkšēja. Laiks taču rit.

-  Tā gan ir, Ursula piekrita. Bet ne jau tik aši.

To sakot, viņa atcerējās, ka gluži tāpat bija atbildējusi pulkvedim Aureljāno Buendijam uz nāvi notiesāto istabā, un nodrebēja atskārtā, ka laiks nevis aprit — kā viņa beidzot to bija atzinusi —, bet patiesībā riņķo pa apli. Taču arī šoreiz viņa nedomāja ar to samierināties. Ursula izbāra Hosē Arkādio Otro tikpat kā mazu bērnu, piespieda viņu nomazgāties un noskūties un piekodināja nākt palīgā mājas uzpošanas darbos. Jau iedomājoties vien, ka vajadzētu pamest šo istabu, kur viņš beidzot bija guvis mieru, Hosē Arkādio Otro pārņēma šausmas. Viņš sāka kliegt, ka nav pasaulē tāda spēka, kas spētu viņu piespiest to darīt, ka viņš negribot atkal redzēt no divi simti vagoniem sastāvošu vilcienu, kas, ar līķiem piekrauts, katru vakaru dodas uz jūras piekrasti. “Visi, kas bija sanākuši pie stacijas!” viņš kliedza. “Trīs tūkstoši četri simti astoņi.” Un tikai tagad Ursula saprata, ka Hosē Arkādio Otrais dzīvo tumsā, kas ir vēl biezāka un necaurredzamāka nekā viņas pašas, tikpat nepieejama un vientulīga kā tā, kādā bija mitis viņa vecvectēvs. Ursula atstāja Hosē Arkādio Otro istabā, tikai piekodināja durvis

vairs nenoslēgt ar priekškaramo atslēgu, katru dienu to uzkopt, izmest mēslainē naktspodus, atstājot tikai vienu, un vispār gādāt, lai Hosē Arkādio Otrais allaž būtu tik pieklājīgā izskatā un tīrs, kāds savas ilgās gūstniecības laikā zem kastaņkoka bijis viņa vecvectēvs. Fernanda sākumā šo rosību uzņēma kā vecuma plānprātības lēkmi un tikai ar lielām pūlēm to pacieta. Bet tad pienāca vēstule no Romas, kurā viņas dēls Hosē Arkādio paziņoja, ka pirms garīdznieku kārtas zvēresta pieņemšanas gribot vēl paciemoties Makondo, un šī labā vēsts Fernandu tā iepriecināja, ka no rīta līdz vakaram viņa noņēmās ar mājas uzpošanu un puķes aplēja vai četras reizes dienā, lai tikai dēlam nepaliktu slikts iespaids par māju. Šā paša iemesla pēc Fernanda atsāka rosīgāk sarakstīties ar neredzamajiem dziedniekiem un galerijā atkal salika podus un vāzes ar papardēm, raudenēm un begonijām jau ilgi pirms tam, kad Ursula uzzināja, ka Aureljāno Otrais niknuma lēkmē to visu sadauzījis. Vēlāk Fernanda vēl pārdeva sudraba traukus un iegādājās māla bļodiņas, alvas terīnes un pavārnīcas, kā arī alpaka galda piederumus, šo trūcību izvietodama sienas skapjos, kas bija pieraduši glabāt abu Indiju porcelānu un Bohēmijas kristālu. Ursula pamēģināja iet vēl tālāk. “Atveriet durvis un logus!” viņa kliedza. “Sagatavojiet gaļas un zivju ēdienus, sapērciet labi brangus bruņurupučus un aiciniet svešzemniekus, lai tie nāk šurp, izklāj visās malu malās savas guļamvietās, slapinās uz rožu krūmiem, sēstas pie galdiem un atraugādamies, rupju muti lietodami, ēd, cik vien šiem vēderā lien, lai ar dubļainiem zābakiem pielāčo visas grīdas, izrīkojas ar mums, kā vien tiem prātā ienāk, jo tas ir vienīgais ceļš, kā novērst panīkumu un bojāeju!” Taču tās bija mānīgas iedomas. Ursula jau bija pārāk veca un pārāk ilgi šajā saulē nodzīvojusi, lai spētu atkārtot brīnumu ar konfekšu zvēriņiem, bet neviens no Ursulas pēcnācējiem nebija mantojis viņas sparu un izturību. Pēc Fernandas rīkojuma mājas durvis tāpat palika noslēgtas.

Aureljāno Otrais, kas savas lādes atkal bija aizstiepis pie Petras Kotesas, tikai ar pūlēm spēja sagrabināt tik daudz līdzekļu, lai ģimene nenomirtu gluži badā. Par naudu, ko viņš ar Petru Kotesu bija ieņēmuši zirgēzeļa ķēves izlozē, viņi iegādājas citus dzīvniekus un nodibināja primitīvu loterijas uzņēmumu. Aureljāno Otrais staigāja no mājas uz māju, piedāvādams biļetes, ko viņš pats ar krāsainu tinti bija rūpīgi izzīmējis, lai padarītu tās pievilcīgākas un solīdākas. Liekas, viņš pats nemaz neatskārta, ka daži tās nopērk aiz pateicības, bet vairākums — aiz līdzjūtības. Protams, pat vislabdarīgākie pircēji, iegādājoties lozes, līdz ar to ieguva cerību par divdesmit sentavo iegūt ruksi, bet par trīsdesmit diviem — teli. Šīs cerības radīja tādu sajūsmu, ka otrdienas vakaros Petras Kotesas pagalms bija ļaužu pārpilns un visi nepacietībā gaidīja brīdi, kad tepat uz vietas izraudzīts bērns izvilka laimīgo lozi. Drīz vien šīs izlozes pārvērtās par sava veida iknedēļas tautas svētkiem ar fritangas galdiņiem un dzērienu letēm. Dažs labs no laimējušiem upurēja nule iegūto dzīvnieku ar noteikumu, ka citi rūpēsies par sīvo un mūziku, un tā Aureljāno Otrajam gribot negribot atkal bija jāķeras pie akordeona un jāpiedalās izēšanās sacensībās, kas gan bija kļuvušas visai pieticīgas. Šīs agrāko dzīru vājās atbalsis Aureljāno Otrajam atklāja, cik lielā mērā izsīcis viņa iepriekšējais spars, kad viņš visās līksmēs bija uzstājies kā galvenais barvedis un uzsācējs. Viņš tagad bija pavisam cits cilvēks. Simt divdesmit kilogrami — tik viņš svēra tajās dienās, kad viņu uz sacensību izaicināja Ziloniene, — tagad bija noplakuši līdz septiņdesmit astoņiem; labsirdīgā, izburbusī dzērāja seja, kas agrāk atgādināja bruņurupuča viepli, tagad drīzāk līdzinājās ķirzakas purniņam, un mūždien tajā bija samanāmas skumju un gurdenuma pēdas. Bet nekad Petrai Kotesai viņš nebija licies tik pievilcīgs kā tagad — varbūt tāpēc, ka viņa sajauca mīlu ar līdzcietību, ko Aureljāno Otrais izraisīja, vai arī ar kopības apziņu, ko bija pamodinājusi nabadzība. Viņu sagrabējusī gulta rro neprātīgu mīlas rotaļu arēnas

pārvērtās mierīgā mājoklī domu apmaiņai. Spoguļi, kuros agrāk tika atkārtotas visas viņu pārgalvīgās izdarības, bija noņemti un pārdoti izsolē, lai iegūtu naudu dzīvnieku izlozēšanai, Damaskas auduma palagus un samta segas, kas agrāk uzkurināja iekāri, bija aprijusi zirgēzeļu ķēve, bet abi kādreizējie mīlnieki ar bezmiega mocītiem vecīšiem piemītošu bērnišķīgu nevainību līdz pat rīta gaismai skaitīja un rēķināja grašus, tā beidzot lietderīgi izmantodami laiku, ko agrāk bija izšķieduši, vienlaikus iztērēdami savus spēkus. Reizēm viņi nokvernēja līdz pirmajiem gaiļiem, cilādami un pārcilādami sīknaudas kaudzītes, no kādas maķenīt ko atņemdami, citai atkal pielikdami: tā, lai šī kaudzīte būtu Fernandai, no otras iznāktu kurpītes Amarantai Ursulai, šī tiktu Santa Sofijai de la Pjedadai, kas nebija iegādājusies nevienu drēbju gabalu jau kopš nemieru dienām, no šīs lai varētu pasūtināt zārku Ursulai gadījumā, ja viņa nomirtu, par šo nopirktu kafiju, kuras cena katru mēnesi pieauga par vienu sentavo mārciņā, no šīs — cukuru, kas nez kāpēc aizvien vairāk zaudēja saldumu, par šo — sameklētu lietavās izmirkušo malku apkurei, par šo — sarūpētu biļešu izgatavošanai nepieciešamo papīru un krāsaino tinti, bet pāri palikušo izlietotu aprīļa mēneša biļešu vērtības dzēšanai, jo laimestam paredzētā tele, pēc tam kad visas biļetes bija gandrīz jau izpārdotas, uzrādījusi nepārprotamas Sibīrijas mēra pazīmes un no tās, kā par brīnumu, izdevās saglābt tikai ādu. Šie labdarības pasākumi bija tik nesavtīgi, ka lielākā tiesa aizvien tika Fernandai, turklāt abi mīlnieki tā rīkojās ne aiz sirdsapziņas pārmetumiem, ne arī aiz līdzcietības, bet tāpēc, ka Fernandas labklājība tiem bija svarīgāka nekā pašiem savējā. Lai gan neviens no viņiem abiem to neapzinājās, patiesībā viņi par Fernandu domāja kā par savu meitu, kuru tie labprāt būtu vēlējušies, bet nekad nebija pie tādas tikuši. Reizēm tas aizgāja tiktāl, ka viņi pa trim dienām no vietas iztika ar kukurūzas miltu biezeni, dodami Fernandai iespēju nopirkt holandiešu linauduma galdautu. Taču, lai kā

viņi nopūlējās, lauzīdami galvu un sagudrodami visvisādus viltīgus paņēmienus naudas krājumiņa palielināšanai, abu sargeņģeļi arvien aiz noguruma iemiga, kamēr vecīši turpināja cilāt un pārlikt monētu kaudzītes, cenzdamies nodrošināt vismaz dienišķai iztikai nepieciešamo. Naudas allaž bija par maz, raizes neļāva aizmigt, un viņi nemitējās brīnīties, kas noticis pasaulē, ka dzīvnieki vairs nevairojas tādā audzelībā kā agrāk, nauda izkūst rokās, bet tie paši cilvēki, kas vēl nesen ar degošām svecēm rokā, dejodami kumbiambu, veseliem žūkšņiem svilināja banknotes, tagad domā, ka tiek aplaupīti, ja viņiem jāsamaksā divpadsmit sentavo par biļeti loterijā, kur var laimēt sešas vistas. Aureljāno klusībā nodomāja, ka ļaunuma sakne nebūs meklējama vis pasaulē, bet gan kādā Petras Kotesas noslēpumainās sirds stūrītī, kur lietavu laikā atgadījusies kāda nelādzība, kas dzīvniekus padarījusi neauglīgus, bet naudai likusi pagaist no rokām. Šā noslēpuma ieintriģēts, viņš tik dziļi ietiecās Petras sirdī, ka, meklēdams materiālu guvumu, atrada tur mīlu un, cenzdamies panākt, lai Petra viņu iemīlētu, beidzot pats iemīlējās Petrā. Savukārt Petra Kotesa, juzdama pieaugam Aureljāno Otrā maigumu, mīlēja viņu aizvien kvēlāk, un tā jo vēlā rudenī viņi atkal atgriezās pie māņticīgā jaunības aizsprieduma, ka nabadzība ir uzticamākā mīlas kalpone. Tagad jau abi ar patiku atcerējās kādreizējās trakulīgās līksmes, izšķērdīgo bagātību, neapvaldīto ļaušanos izvirtušai saldkaislei un nožēloja, ka samaksājuši pārāk daudz, lai nonāktu pašreizējās divtulības paradīzē. Pēc tik daudziem neauglīgiem kopdzīves gadiem neprātīgi viens otrā iemīlējušies, viņi atskārta brīnumaino patiesību, ka pie azaida galda mīla var būt tikpat kvēla kā gultā, un iemantoja tādu laimi, ka vēl aizvien, kad abi jau bija gurdi vecīši, viņi turpināja draiskoties kā trusīši un ķīvēties kā kucēni.

Ienākumi no loterijas nekad vairs nepalielinājās. Aureljāno Otrais sākumā trīs dienas nedēļā pavadīja, ieslēdzies savā kādreizējā lopu tirgoņa kantorī, kur izgatavoja biļeti pēc biļetes,

visumā diezgan veiksmīgi zīmēdams sarkanas gosniņas, za|us sivēntiņus un zilgu vistiņu barus, atkarībā no tā, ko nu kuro reizi bija paredzēts laimēt, vai arī rūpīgi ar iespiedburtiem izvilkdams uzrakstu, ko Petra Kotesa bija sagudrojusi kārtējam pasākumam: “Dievišķīgās aizgādības loterija.” Taču ar laiku, pēc tam kad nedēļā bija uzzīmēts ap divi tūkstoši biļešu, viņš sāka just tādu nogurumu, ka pasūtināja kaučuka spiedogus ar loterijas nosaukumu, dzīvnieku attēliem un vajadzīgajiem numuriem, tā ka viss viņa darbs turpmāk bija samitrināt spiedogus uz spilventiņiem, kas piesūcināti ar attiecīgu krāsu. Pēdējos gados viņam radās iedoma numurus aizstāt ar dažādām mīklām, lai laimesti kristu to atminētājiem, bet šī sistēma izrādījās pārāk sarežģīta, turklāt varēja rasties arī aizdomas par blēdīšanos, un tālab pēc pāris mēģinājumiem no tās vajadzēja atteikties.

Cenzdamies nostiprināt loteriju prestižu, Aureljāno Otrais bija tik aizņemts, ka viņam gandrīz nemaz vairs neatlika laika nodarboties ar bērniem. Fernanda nodeva Amarantu Ursulu privātā meiteņu mācību iestādē, kur katru gadu pieņem tikai sešas audzēknes, taču viņa atteicās ļaut mazajam Aureljāno apmeklēt pilsētas skolu. Viņa domāja, ka bijusi jau pārāk piekāpīga, atļaudama bērnam staigāt pa māju. Turklāt tolaik skolā pieņēma tikai likumīgā katoļu laulībā radušos bērnus, bet mazā Aureljāno dzimšanas apliecībā, ko atrada, piesietu pie groziņa kopā ar knupīti, bija rakstīts, ka viņš ir atradenis. Un tā zēns palika ieslēgts mājā, kur pilnīgi bija nodots Santa Sofijas de la Pjedadas un — mainīgajos Ursulas prāta apskaidrības brīžos — palaikam arī vecvecvecvecmāmuļas žēlsirdīgajā aizgādībā. Vadīdamies no abu vecenīšu paskaidrojumiem, šeit viņš apguva mājas šauro pasaulīti.

Mazais Aureljāno bija trausls, taču pašapzinīgs zēns, kura neremdināmās ziņkārības dēļ pieaugušie jo bieži zaudēja pacietību, taču pretēji pulkvedim Aureljāno Buendijam, kura skatiens bija pētošs un palaikam pat gaišredzīgs, mazā Aureljāno

aši mirkšķīgajās acīs reizēm viedās izklaidība. Kamēr Amaranta Ursula mācījās skolā, zēns dārzā tvarstīja sliekas un spīdzināja kukaiņus. Kādudien Fernanda viņu pārsteidza kārbiņā salasām skorpionus, lai pēc tam tos palaistu Ursulas gultā, un zēnu ieslēdza bijušajā Mēmes istabā, kur viņš savā vientulībā pāršķirstīja enciklopēdiju, aplūkodams attēlu ielīmes. Apstaigādama māju ar nātru slotiņu rokā, lai izslacītu istabas ar svaigu ūdeni, puisēnu sastapa Ursula. Un, lai gan viņa ar to bija tikusies jau daudz reižu, Ursula zēnam pajautāja, kas viņš tāds ir.

-   Esmu Aureljāno Buendija, zēns atbildēja.

-  Patiesi, Ursula noteica. Laiks tev mācīties zeltkaļa amatu.

Ursula zēnu noturēja par savu dēlu, jo pēc lietavām uznākušais svelmīgais vējš, kas viņai atnesa prāta apskaidrības brīžus, jau atkal bija mitējies. Saprātu viņa vairs neatguva. Iegājusi savā istabā, Ursula tur sastapa Petronilu Igvaranu, ģērbušos neērtā krinolīnā, ar kreļļu zīlēm izšūdinātu apliekamo uz pleciem, gluži kā viesībām saposušos; turpat viņa sastapa savu paralizēto vecmāmuļu Trankilīnu Mariju Miniatu Alakoki Buendiju, kas, apvēdinādamās ar pāva spalvu vēdekli, sēdēja šūpuļkrēslā, kā arī vecvectēvu Aureljāno Arkādio Buendiju vicekaraļa gvardes krūtežas mundierī, savu tēvu Aureljāno Igvaranu, kas bija sacerējis lūgsnu, lai ar tās palīdzību izskaustu govīm zem ādas iemetušos kāpurus, savu dievbijīgo māti, ar cūkas asti piedzimušo brālēnu, tāpat Hosē Arkādio Buendiju ar saviem mirušajiem dēliem, un viss šis radu pulks sēdēja gar sienām rindā izvietotos krēslos, it kā tie būtu sanākuši nevis ciemos, bet bērēs. Ursula risināja ar saviem tuviniekiem garu garās sarunas, pārspriezdama savstarpēji nesaistītus, dažādos laikos un dažādās vietās atgadījušos notikumus. No skolas pārnākusī Amaranta Ursula un mazais Aureljāno, kam bija apnicis šķirstīt enciklopēdiju, atrada viņu sēžam gultā un, apmaldījušos mirušo labirintā, runājamies pašai ar sevi. “Deg!” viņa kādudien briesmīgās izbailēs iekliedzās, mirkli izraisīdama paniku visā mājā, taču ugunsgrēku, par kuru

Ursula uztraucās, viņa bija redzējusi četru gadu vecumā, kad bija aizdegušies zirgu sta||i. Ursulai pagājība tā bija sajukusi ar tagadību, ka pat tajos pāris prāta apskaidrības mirkļos, ko viņa vēl pirms nāves pieredzēja, neviens noteikti nevarēja saprast, vai viņa runā par tagad izjusto vai agrāk pieredzēto. Ursula maz pamazām izdila, saruka līdz cilvēka aizmetņa lielumam, pārvērtās dzīvā mūmijā, tā ka mūža pēdējos mēnešos viņa jau atgādināja naktskreklā savīstītu izžuvušu plūmi, bet viņas aizvien uz priekšu pastieptā roka jau līdzinājās mērkaķīša ķepai. Vairāk dienu Ursula nogulēja pavisam nekustīgi, un Santa Sofijai de la Pjedadai vajadzēja viņu sapurināt, lai pārliecinātos, ka tā vēl ir dzīva, bet pēc tam iesēdināt sev klēpī un pabarot ar dažām karotītēm cukurūdens. Ursula tagad jau atgādināja nupat piedzimušu večiņu. Amaranta Ursula un Aureljāno viņu staipīja un nēsāja apkārt pa istabu, kādudien noguldīja pat uz altāra, lai redzētu, ka viņa ir tikai mazdrusciņ lielāka par Jēzus bērniņu, un reiz viņu pat paslēpa pieliekamajā kambarī, kur večiņu būtu apēdušas žurkas. Pūpolu svētdienā, kamēr Femanda bija baznīcā, viņi nēsāja Ursulu, satvēruši to aiz skausta un potītēm.

-   Nabaga vecvecvecmāmuļa, Amaranta Ursula teica, viņa aiz vecuma nobeigusies.

Ursula sasparojās.

-   F’smu dzīva! viņa izdvesa.

-   Redzi, Amaranta, smieklus valdīdama, turpināja, pat elpas vairs nav.

-   Es taču runāju! Ursula iepīkstējās.

-          Un nesaka vairs pat ne vārdiņa, Amaranta nerimās.

-   Beigta kā circenītis.

Tad Ursula padevās neizbēgamajam. “Žēlīgais Dievs!” klusā balsī viņa nopūtās. “Tātad šitāda ir nāve.” Un sāka skaitīt bezgalīgu, juceklīgi dziļu lūgsnu, kas turpinājās vairāk nekā divas dienas, līdz izvērtās Dievam adresētu lūgumu sajaukumā ar lietišķiem padomiem neļaut brūnajām skudrām izkremst mājas pamatus, aizvien uzturēt degam spuldzīti Remēdiosas dagerotipijas attēla priekšā, nekad nevienam no Buendiju ģimenes neprecēties ar asinsradiniekiem, jo tad dzims bērni ar sivēna asti. Aureljāno Otrais mēģināja izmantot Ursulas murgus, lai izzinātu, kur aprakts zelts, taču arī šoreiz neko nepanāca. “Kad parādīsies īstais īpašnieks,” Ursula teica, “Dievs viņam dos ziņu, kur tas meklējams.” Santa Sofija de la Pjedada bija pārliecināta, ka Ursula jebkuru brīdi izdzisīs, jo šajās dienās dabā notika brīnumainas parādības: rozes sāka smaržot pēc vībotnēm, no ķirbja trauka uz grīdas izbirušo turku pupu graudiņi paši no sevis sakārtojās pilnīgi pareizā jūras zvaigznes formā, bet kādu nakti pāri debesu jumam aiztrauca oranžkrāsas disku virtene.

Zaļās ceturtdienas rītā Ursulu atrada mirušu. Pēdējo reizi, kad tuvinieki viņai vēl banānu kompānijas laikos palīdzēja aplēst vecumu, Ursula domāja, ka viņa nodzīvojusi no simt piecpadsmit līdz simt divdesmit diviem gadiem. Ursulu apbedīja nelielā šķirstiņā, neko lielākā par groziņu, kurā bija ticis atnests Aureljāno. Izvadīja viņu pavisam nedaudz cilvēku — daļēji tāpēc, ka maz bija to, kas viņu atcerējās, bet daļēji arī tāpēc, ka dienasvidū bija tik neciešami karsts, ka apdullinātie putni līdzīgi skrotīm triecās pret māju sienām, pārplēsa logiem priekšā ierīkotos stiepļu sietus un nobeidzās istabās.

Sākumā ļaudis nodomāja, ka tā ir kāda sērga. Namamātēm bija krietni jānopūlas, lai savāktu nobeigušos putnus — īpaši diendusas stundās, un vīrieši veseliem pajūgiem veda tos sagāzt upē. Augšāmcelšanās svētdienā simtgadīgais cientēvs Antonio Isabels no kanceles apgalvoja, ka putnu nāvē vainojams Mūžīgais žīds, kuru viņš iepriekšējā naktī redzējis pats savām acīm. Tas izskatījies kā āža un ķeceru meitieša krustojums, baismīgs elles nezvērs, kura elpa sakveldējusi gaisu, bet jaunlaulātās sievas, to ieraudzīdamas, savā klēpī ieņēmušas ērmīgus izdzimteņus. Tādu, kas noticētu šiem apokaliptiskajiem sprediķiem, neatradās daudz, jo ļaudis bija pārliecināti, ka cientēvs to visu

samelš vecuma plānprātībā. Bet trešdienas rītā, gaismai austot, kāda sieviete ar šausmu kliedzieniem pamodināja visus kaimiņus, jo viņa bija pamanījusi divkājainas šķeltnadžu būtnes pēdas. Tās bija tik skaidras un nepārprotamas, ka visi, kas pēdas redzēja, nešaubījās, ka tur gājusi baismīga, cientēva sprediķī aprakstītajai līdzīga būtne. Visi vienojās, ka pagalmos ierīkojami slazdi. Tādējādi izdevās nezvēru notvert. Nedējas divas pēc Ursulas nāves Petra Kotesa un Aureljāno pietrūkās no miega, izdzirdējuši kaur kur tuvumā vērsēna baurošanai līdzīgas žēlas gaudas. Kad abi izmetās laukā, bars vīru jau bija noņēmuši nezvēru no bedres dibenā sadzītiem un ar sausām lapām nosegtiem smailiem mietiem. Briesmonis vairs nebauroja. Lai gan augumā tas nebija neko lielāks par pusauga zēnu, nezvērs svēra tikpat kā krietns vērsis un no tā miesām tecēja eļļainas, zaļas asinis. Ērmīgais radījums viscaur bija noaudzis ar asu, sīkām ērcēm un asām krevelēm piebārstītu spalvu, taču — pretēji cientēva sniegtajam aprakstam — viņa cilvēciskās miesas daļas vairāk piederētos novārgušam eņģelim nekā mirstīgajam. Rokas viņam bija gleznas un spodras, acis lielas un pilnas krēslainības, bet pie lāpstiņām varēja samanīt spārnu aizsākumiem līdzīgus aprētojošus un tulznainus stumbeņus. Tā vien likās — spārni tam būtu nocirsti ar malkas skaldāmo cirvi. Nobeigušos būtni aiz potītēm pakarināja centrālajā laukumā pie mandeļkoka, lai ļaudis varētu to apskatīt. Kad radījums sāka trūdēt, to sadedzināja uz ugunskura, jo nebija nosakāms, vai dīvainais jauktenis pieskaitāms pie dzīvniekiem un tad to vajadzētu iemest upē, vai arī tas uzskatāms par kristieti, ko pieklātos apbedīt. Nekad arī netika noskaidrots, vai putni gājuši bojā viņa vainas dēļ, bet jaunlaulātās sievas — pretēji cientēva pareģojumam — neviena savā klēpī nekādu izdzimteni neieņēma, un tāpat arī svelmīgais karstums nemitējās.

Rebeka nomira tā paša gada beigās. Arhēnida, kas visu mūžu bija viņai kalpojusi, lūdza palīgā varas iestādes, lai atlauztu

savas saimnieces guļamistabas durvis, kur tā kopš trim dienām bija ieslēgusies. Rebeku atrada vientuļu gultā, saritinājušos kā garneli, ar ēdes izkremstiem, gandrīz pilnīgi izkritušiem matiem. īkšķi viņa turēja iebāztu mutē. Aureljāno Otrais uzņēmās mirušās apbedīšanu un mēģināja salabot māju, cerēdams to izdevīgi pārdot, taču sabrukums tajā bija tik dziji ieēdies, ka no tikko atsvaidzinātajām sienām krāsa tūlīt plēksnēm vien lupa nost, tāpat nebija sagatavojama pietiekami spēcīga kaļķu java, kas neļautu nezālēm tiekties augšup caur grīdas šķirbām, un nebija apturama arī ar efejām apaugušo balstu trunēšana.

Tā pēc plūdiem ritēja makondiešu dzīve. Ļaužu gausums un gļēvulība bija pārāk krasā pretmetā aizmirstības negantībai, kas pamazītēm vien t>ez žēlastības izdeldēja visas atmiņas. Kad sakarā ar Neerlandes izlīguma gadadienu pilsētā ieradās republikas prezidenta pārstāvji, lai beidzot tomēr pasniegtu apbalvojumu, ko pulkvedis Aureljāno Buendija jau vairākkārt bija noraidījis, viņi veselu pusdienu meklēja kādu cilvēku, kurš zinātu pateikt, vai atrodams vēl kāds no pulkveža pēcnācējiem. Ticēdams, ka pasniedzamais ordenis ir no tīra zelta, Aureljāno Otrais kādu brīdi jau bija ar mieru to pieņemt, taču Petra Kotesa viņu pārliecināja, ka tā būtu necienīga rīcība, un beidzot pēdējā brīdī, kad prezidenta pārstāvji jau bija sacerējuši runas un svinībām visu sagatavojuši, atteicās arī viņš. Tāpat tajā laikā atgriezās čigāni, Melkiadesa gudrības pēdējie mantinieki, un, redzēdami, ka pilsēta tik atpalikusi un tās iedzīvotāji nogriezti no visas pasaules, atkal sāka apstaigāt mājas ar magnetizētajiem dzelzs gabaliem, uzdodami tos par babiloniešu zintnieku pēdējo atklājumu; no jauna viņi uzstādīja arī milzīgu lupu, lai koncentrētu saules starus, un patiešām netrūka tādu, kas ar pavērtu muti noskatījās, kā no virtuves plauktiem noveļas pannas un, magnēta pievilkti, pārvietojas katli, vai pat maksāja piecdesmit sentavo, lai apbrīnotu čigānieti, kas sev no mutes izņēma un ielika atpakaļ zobu protēzes. Panīkušajā stacijā tagad tikai uz

īsu brīdi piestāja sagrabējis, pustukšs, nevienam nevajadzīgs vilciens. To ne salīdzināt nevarēja ar kādreizējo pārpildīto sastāvu, kam galā bija piekabināts senjora Brauna vagons ar stikla jumtu un bīskapa cienīgiem atzveltņiem, vai tāpat ar agrākajiem no simt divdesmit vagoniem sastāvošajiem kravas vilcieniem, kas, ar augļiem piekrauti, katru pēcpusdienu cits pēc cita pienāca stacijā. Tiesu darbinieki, kas ieradās pilsētā, lai izmeklētu faktus par putnu nobeigšanos masveidā, kā arī Mūžīgā žīda nāvi, sastapa cientēvu Antonio lsabelu ar bērniem spēlējam vistiņas un, nosprieduši, ka viņa sniegtā informācija ir tikai vecuma plānprātības auglis, Makondo dvēseļu ganu ievietoja nespējnieku patversmē. Drīz pēc tam šurp atsūtīja cientēvu Augusto Anhelu, kas bija stingra lējuma censonis, nesamierināms, uzņēmīgs un drosmīgs vīrs. Viņš pats personiski vairāk reižu dienā skandināja baznīcas zvanus, neļaudams snaudā iegrimt grēcinieku dvēselēm, un apstaigāja mājas, modinādams guļavas, lai tie nāktu uz dievkalpojumu. Taču nepagāja ne gads, un arī viņu pieveica vispārējā snaudulības gaisotne, kodīgie putekļi, kuros viss pagrima un novecojās, miegainība, ko radīja diendusas stundu neizturamā svelme un pusdienās nesātīgi notiesātās frikadeles.

Pēc Ursulas nāves Buendiju māja ieslīga tādā pamestībā, no kādas to paglābt vairs nespēja pat tik sparīgs un ar izcilu gribasspēku apveltīts cilvēks kā Amaranta Ursula. Daudz gadu vēlāk, būdama jau dzīvespriecīga un moderna sieviete, kas nepazīst nekādu aizspriedumu un droši ar abām kājām stāv dzīvē, viņa plaši atvēra durvis un logus, lai izvēdinātu panīkuma garu, iznīcināja brūnās milzu skudras, kas jau gaišā dienas laikā tekalēja pa galeriju, taču veltīgi nopūlējās pamodināt Buendiju mājā aizmirsto viesmīlības garu. Fernandas maniakālā tieksme uz klosterisku noslēgtību bija nepārvarams aizsprosts Ursulas brāzmainajam gadsimtam. Pat tad, kad mitējās svelmainais sauspūtis, Fernanda ne tikai atteicās atdarīt durvis, bet lika vēl aiznaglot logus ar krusteniski saliktiem dēļiem, tādējādi sevi

dzīvu apbedīdama, kā to bija vēlējies viņas tēvs. Dārgā sarakste ar neredzamajiem dziedniekiem izbeidzās ar pilnīgu neveiksmi. Pēc tam kad neklātienes operācija jau vairākiem lāgiem bija atlikta, Fernanda norunātajā dienā un stundā ieslēdzās guļamistabā, apsegusies tikai ar palagu un novietodamās tā, lai viņas galva būtu pavērsta uz ziemeļiem. Pulksten vienos naktī viņa sajuta, ka sejai pārklājas ledaini saltā šķidrumā samērcēts pārsegs. Kad Fernanda atkal pamodās, logā spoži mirdzēja saule, bet viņai no cirkšņiem līdz pakrūtei stiepās raupja lokveida šuve. Vēl nebija pagājis nosacītais atveseļošanās termiņš, kad Fernanda no saviem telepātiskajiem dziedniekiem saņēma nepatīkamu vēstuli. Tajā bija rakstīts, ka pēc sešu stundu ilgas rūpīgas izmeklēšanas nav atrasts nekas tāds, kas atbilstu slimības simptomiem, kādus viņa tik bieži un tik sīki bija aprakstījusi. Fernandas nelāgais paradums nekad nesaukt lietas īstajos vārdos atkal bija radījis sajukumu, jo telepātiskie ķirurgi bija atklājuši tikai dzemdes noslīdējumu, ko var saglābt ar pesārija palīdzību. Fernanda jutās vīlusies un mēģināja saņemt tuvāku informāciju, bet nezināmie korespondenti uz viņas vēstulēm vairs pat neatbildēja. Svešādi skanošais “pesārija” vārds Fernandu tik ļoti nomāca, ka viņa apņēmās pārvarēt apkaunojumu un griezties pēc paskaidrojuma pie vietējā ārsta, bet uzzināja, ka franču dakteris jau pirms trim mēnešiem atrasts, pie spāres pakāries, un kāds no pulkveža Aureljāno Buendijas senajiem cīņu biedriem pretēji vispārības gribai to apglabājis kapsētā. Tad Fernanda izsūdzēja visas likstas savam dēlam Hosē Arkādio, kas atsūtīja viņai pesārijus no Romas līdz ar pamācību, kā tie lietojami. Izmācījusies instrukcijas lapiņu no galvas, Fernanda to izmeta atejā, lai neviens neuzzinātu, kāda īsti bijusi viņas kaite. Šī piesardzība bija gluži lieka, jo pārējie mājnieki viņu tikpat kā neievēroja. Santa Sofija de la Pjedada vientulīgi vadīja savas vecumdienas, gatavodama to mazumiņu ēdiena, kas mājas iemītniekiem vēl bija vajadzīgs', bet gandrīz visu pārējo laiku

veltīja savam dēlam Hosē Arkādio Otrajam. Amaranta Ursula, kas zināmā mērā bija mantojusi Remēdiosas Daiļās skaistumu, tagad skolas uzdevumu sagatavošanai izmantoja tās stundas, ko agrāk bija izšķiedusi, mocīdama Ursulu, un drīz vien uzrādīja tādas prāta spējas un bija tik uzcītīga, ka Aureljāno Otrajā atkal atdzima kādreizējās ar Mēmi saistītās cerības. Saskaņā ar banānu kompānijas laikos iesakņojušos paradumu viņš solījās studiju pabeigšanai meitu sūtīt uz Briseli, un šī iedoma viņu spieda apsvērt, ka atkal būtu izmantojamas lietavu izpostītās zemes. Mājās viņš parādījās reti un to darīja tikai Amarantas Ursulas pēc, jo Fernandai vīrs ar laiku bija kļuvis par pilnīgi svešu cilvēku, bet mazais Aureljāno, tuvojoties brieduma gadiem, vērtās aizvien noslēgtāks un izvairīgāks. Aureljāno Otrais bija cerējis, ka uz vecumu Fernandas sirds atmaigs un viņa ļaus zēnam iekļauties pilsētas dzīvē, kur neviens nebūtu rakņājies pagātnē, meklēdams kaut ko aizdomīgu tā radurakstos. Taču pats Aureljāno labprātāk dzīvoja noslēgtībā un vientulībā, neizrādīdams ne mazāko patiku iepazīt to pasauli, kas sākās aiz mājas durvīm. Kad Ursula lika atslēgt Melkiadesa kambarīti, Aureljāno sāka klaiņot ap to, ziņkārīgi ielūkodamies caur pavērtajām durvīm, un neviens nezināja pateikt, kad īsti bija sākusies viņa draudzēšanās ar Hosē Arkādio Otro. Aureljāno Otrais par to uzzināja tikai krietni vēlāk, kad dzirdēja zēnu runājam par stacijas laukumā notikušo strādnieku apšaušanu. Vienu dienu pie galda kāds bija sācis sūroties, ka pēc banānu kompānijas aiziešanas pilsēta panīkusi, bet tad sarunā iejaucās Aureljāno, gluži kā pieaudzis cilvēks izsacīdams nopietnus un labi apsvērtus iebildumus. Pēc viņa domām, kas bija pretējas vispārpieņemtam spriedumam, Makondo bijusi uzplaukstoša pilsēta ar lieliskām nākotnes izredzēm, bet tad parādījusies banānu kompānija, kas visu izjaukusi un sagandējusi. Pilsēta tikusi pakļauta nežēlīgai ekspluatācijai, līdz kompānijas inženieri izsaukuši lietavas, lai nevajadzētu piekāpties strādnieku prasībām. Zēna

vērtējumi bija tik pamatoti, ka Fernandai tas viss šķita zaimojoša parodija Jēzus strīdam ar rakstu mācītājiem. Mazais Aureljāno visos sīkumos pārliecinoši attēloja, kā ar ložmetējiem karaspēks apšāvis vairāk nekā trīs tūkstošus stacijas laukumā aplenktu strādnieku, kā viņu līķi sakrauti no divi simtiem vagonu sastāvošā vilcienā un pēc tam izmesti jūrā. Fernanda, kas, tāpat kā Makondo iedzīvotāju lielum lielā daļa, ticēja, ka stacijas laukumā vispār nekas nav noticis, uztraucās, ka zēns varētu būt pārmantojis pulkveža Aureljāno Buendijas anarhistiskās noslieces, un pavēlēja viņam klusēt. Turpretī Aureljāno Otrais atbalstīja sava dvīņubrāļa versiju. Par spīti tam, ka visi uzskatīja Hosē Arkādio Otro par prātā jukušu, patiesībā viņš bija viena no gaišākajām galvām visā mājā. Viņš iemācīja mazo Aureljāno lasīt un rakstīt, iesaistīja zēnu pergamentu studijās un iepotēja tam savus dziļi personiskos uzskatus par banānu kompānijas lomu Makondo dzīvē. Tie tik lielā mērā atšķīrās no vispārpieņemtajiem, ka vēlāk, kad Aureljāno jau bija iekļāvies ārpasaules dzīvē un izklāstīja savas domas, visi tās uzskatīja par aplamām, jo skolu mācību grāmatās oficiālo vēsturnieku izklāstītā melīgā versija bija gluži citāda. Nomaļajā istabiņā, kur nekad neiespiedās ne svelmīgais vējš, ne putekļi, ne karstums, viņi abi pieminēja rēgaino sirmgalvi ar kraukļa spārniem līdzīgo platmali galvā, kurš daudzus gadus pirms viņu piedzimšanas šeit, ar muguru pret logu nosēdies, stāstīja par plašo pasauli. Abi reizē viņi ievēroja, ka šajā istabiņā vienmēr ir marts, vienmēr pirmdiena, un tad arī saprata, ka Hosē Arkādio Buendija nemaz nav bijis tik vājprātīgs, par kādu ģimene viņu uzskatīja, bet vienīgais šeit pietiekami viedais cilvēks, kas spējis atskārst patiesību, ka arī laiks savā tecējumā saduras ar kavēkļiem un šķēršļiem un tāpēc no tā varējusi kāda drumsla atšķelties, kas šeit saglabājusies, mūža sastingumā iesprūdusi. Turklāt Hosē Arkādio Otrajam bija izdevies atšifrēt pergamentu mīklainos rakstus. Viņš bija pārliecināts, ka tie atbilst alfabētam ar

četrdesmit septiņām vai piecdesmit trim rakstu zīmēm, kas, katra atsevišķi ņemta, atgādina zirneklīšus vai ērces, bet, savirknētas Melkiadesa brīnišķīgajā glītrakstā, līdzinās uz stieples žāvēšanai izklātiem veļas gabaliem. Aureljāno atcerējās, ka līdzīgu tabeli redzējis angļu enciklopēdijā, tāpēc atnesa to šurp, lai salīdzinātu ar Hosē Arkādio Otrā atklāto. Izrādījās, ka tās patiesi ir vienādas.

Tajā laikā, kad Aureljāno Otrajam bija uzradusies iedoma laimestu izlozi savienot ar mīklu minēšanu, viņš kaklā sāka sajust kamolu, it kā tur būtu iestrēgušas apspiestas raudas. Petra Kotesa domāja, ka tas radies no dzīves grūtībām, un veselu gadu, izmantojot sarenīti, iezieda viņam aukslējas ar bišu medu un redīsu sulas sīrupu. Kad mezgls rīkles galā bija piebriedis jau tik prāvs, ka sāka traucēt elpošanu, viņš aizgāja pie Pilāras Ternēras, lai tā sāpju remdināšanai viņam iedotu kādas zālītes. Gandrīz jau simtgadīgā, bet spēcīgā veča, kas pie sevis bija ierīkojusi ko līdzīgu slepenai meitu mājai, medicīniskās gudrības uzskatīja par māņiem un paļāvās tikai uz kārtīm. Tās izliekot, izrādījās, ka pīķa kalps ievainojis sirds kungu kaklā, un no tā Pilāra Ternēra izsecināja, ka Fernanda būs mēģinājusi atgūt neuzticīgo vīru ar vecum veco paņēmienu — sadurot tā attēlā kniepadatas, taču darījusi to nemākulīgi un tāpēc kaklā viņam radies pietūkums. Tā kā Aureljāno Otrajam cita portreta nebija kā vien kāzu uzņēmums un tas neskarts glabājās ģimenes albumā, viņš paslepus no laulātās draudzenes pārmeklēja visu māju, līdz beidzot kaut kur kumodes dibenā starp veļas gabaliem atrada pusduci pesāriju jocīgās kārbiņās. Pārliecināts, ka sarkanie gumijas aplīši ir pesteļošanas piederumi, viņš vienu iebāza kabatā, lai to parādītu Pilārai Ternērai. Bet arī viņa nezināja pateikt, kam tie domāti, taču aizdomīgi šie aplīši bija katrā ziņā, tāpēc lika atnest šurp visus un pagalmā uz sārta tos sadedzināja. Lai atvairītu Fernandas šķietamās ļaundarības sekas, Pilāra Ternēra lika Aureljāno Otrajam apčurāt perētāju

vistu un dzīvu aprakt zem kastaņkoka. Sirdzējs to izdarīja tādā ticībā, ka, jau sakašņādams sausās lapas, lai noslēptu rakuma vietu, juta, ka elpot kļuvis vieglāk. Bet Fernanda pesāriju pazušanu savukārt izskaidroja ar neredzamo dziednieku atriebību. Tāpēc viņa krekla iekšpusē piešuva kabatiņu, lai tajā uzglabātu pesārijus, kurus dēls bija atkal atsūtījis.

Sešus mēnešus pēc klukstes aprakšanas Aureljāno Otrais kādu nakti pamodās no klepus lēkmes un sajuta, ka viņam kaklu aizžņaudz vēža spīles. Tad viņš saprata, ka, vienalga, cik daudz noslēpumainu pesāriju viņš iznīcinātu un cik daudz apvārdotu klukstu apčurātu, viņam nāve zobu galā un nekas tur nav līdzams. Taču viņš nevienam nebilda ne vārda. Mocīdamies ar bailēm, ka varētu nomirt, pirms būs paguvis nosūtīt Amarantu Ursulu uz Briseli, Aureljāno Otrais strādāja kā vēl nekad savā mūžā un nedēļā jau sarīkoja nevis vienu, bet gan trīs izlozes. No agra rīta viņš jau skraidīja apkārt pa pilsētu, iegriezdamies pat vistālākajās un trūcīgākajās nomalēs, lai visiem piedāvātu izlozes biļetes ar drīzai nāvei lemta cilvēka neatlaidību. “Jūs sagaida Dieva aizgādība,” viņš uzplijās “Nepalaidiet secen izdevību, kas uzrodas tikai reizi simt gados.” Bija aizkustinoši redzēt, ka viņš nopūlējās izlikties jautrs, patīkams, runīgs, taču pietika paskatīties uz Aureljāno Otrā nosvīdušo, bālo seju, lai redzētu, ka viņš ar vienu kāju jau stāv kapā. Reizēm viņš patvērās kādā nostūrī, tālāk no svešām acīm, kur brīdi pasēdēja, lai atvilktu elpu, kad sāpju knaibles bija kļuvušas pavisam neizturamas. Taču ap pusnakti viņš jau atkal bija priekamāju kvartālā, nopūlēdamies ar droša laimesta izredzēm iekārdināt vientuļi šņukstošas sievietes. “Šis numurs nav izvilkts jau mēnešus četrus,” viņš skaidroja, izlozes biļetes rādīdams. “Ņemiet to ciet, dzīve ir īsāka, nekā jums liekas.” Beidzot viņš bija zaudējis jau visas pašcieņas paliekas, un pēdējos mēnešos pirms nāves pilsētnieki viņu vairs neuzrunāja par “donu Aureljāno”, kā to aizvien bija darījuši, bet jau tieši acīs saukāja par “donu Dieva

aizgādība”. Balss viņam bija pavisam ķērkstoša un kļuva aizvien vājāka, un beidzot jau atgādināja kaut ko suņa smilkstiem līdzīgu, taču viņš vēl aizvien pēdējiem spēkiem nopūlējās, lai ļaudis nezaudētu interesi par Petras Kotesas pagalmā sarīkotajām izlozēm. Tomēr, palicis gandrīz jau bez balss un nojauzdams, ka drīz vien sāpes kļūs pavisam nepanesamas, Aureljāno Otrais saprata, ka, izlozējot cūkas un kazas, viņš nekad nesagrabinās pietiekami daudz naudas, lai varētu aizsūtīt meitu uz Briseli, un tad viņam uzradās doma sarīkot pasakainu loteriju, par laimestiem liekot palu izpostītos zemes gabalus, ko ļaudis ar pietiekamu kapitālu varētu no jauna iekopt. Šis pasākums guva tādu piekrišanu, ka pats pilsētas galva solījās to izziņot ar īpašu dekrētu, bet pilsētnieki dibināja sabiedrības, lai kopīgiem spēkiem iegādātos simt peso dārgās biļetes, kas tika izpārdotas nepilnas nedēļas laikā. Izlozes vakarā laimētāji uz sava rēķina sarīkoja lepnas dzīres, ko gandrīz jau varēja pielīdzināt banānu kompānijas laikā notikušajām, un Aureljāno Otrais tajās pēdējo reizi spēlēja akordeonu, atskaņodams Fransisko Vīrišķa aizmirstās dziesmas, lai gan tās vairs līdzi izdziedāt nespēja.

Pēc diviem mēnešiem Amaranta Ursula devās uz Briseli. Aureljāno Otrais meitai atdeva ne tikai visu ārkārtējā izlozē nopelnīto naudu, bet arī agrākajos mēnešos iekrāto, tāpat vēl nieka summiņu, ko ieguva, pārdodot pianolu, klavihordu un vēl šādas tādas nevajadzīgas grabažas. Pēc viņa aplēsēm, ar šo naudu studijām vajadzēja pietikt, tikai nebija skaidri zināms, vai izdosies ko atlicināt atceļam. Satraukusies no domām, ka Brisele atrodas tik tuvu palaidnīgajai Parīzei, Fernanda visu laiku pretojās meitas braucienam uz turieni un nomierinājās tikai tad, kad cientēvs Anhels viņai iedeva vēstuli mūķeņu vadītai katoļu meiteņu pansijai, bet Amaranta Ursula apsolījās tur dzīvot līdz pat studiju beigām. Turklāt cientēvs izkārtoja vēl tā, ka ceļā uz turieni Amarantu Ursulu pieskatīs bariņš franciskām! mūķeņu, kas devās svētceļojumā uz Toledo, bet tur

savukārt cerēja atrast uzticamus ļaudis meitenes pavadīšanai uz Briseli. Kamēr visu šo pasākumu saskaņošanai tika veikta nepieciešamā sarakste, Aureljāno Otrais, Petrai Kotesai piepalīdzot, nodarbojās ar Amarantai Ursulai līdzi dodamajām mantām. Vakarā, kad mantas bija sakravātas vienā no Fernandas pūra lādēm un viss tik labi pārdomāts, ka nākamā studente jau no galvas zināja, kāda kleita un kādas kurpes valkājamas, braucot pāri Atlantijas okeānam, un tāpat to, ka zilais vadmalas mētelis ar vara pogām un safjānādas kurpes uzvelkamas, nokāpjot no kuģa. Jo cieši viņai bija piekodināts, kāpjot uz kuģa, nenovelties no trapa ūdenī, ne uz brīdi nešķirties no mūķenēm, no kajītes iziet tikai ēdienu reizēs un nekādā ziņā neatbildēt uz jautājumiem, ko brauciena laikā kāds varētu uzdot, vienalga, vai šis cilvēks būtu vīriešu vai sieviešu dzimuma. Amarantai līdzi bija pudelīte ar pilēm pret jūras slimību un cientēva Anhela pašrocīgi pierakstīta burtnīciņa ar sešām lūgsnām vētru apsaukšanai. Fernanda meitai uzšūdināja brezenta jostu, kur glabāt naudu, un ierādīja, kā tā pielāgojama augumam, lai jostu nevajadzētu noņemt pat guļot. Vēl viņa gribēja Amarantai Ursulai uzdāvināt zelta naktspodu pēc tam, kad bija to ar sārmu izberzusi un ar spirtu izdezinficējusi, taču meitene no tā atteicās, bīdamās, ka biedrenes varētu viņu izsmiet. Pēc dažiem mēnešiem, jau nāves stundā, Aureljāno Otrais atcerējās, kādu viņš savu meitu bija redzējis pēdējo reizi, neveiksmīgi pūloties nolaist noputējušo otrās klases vagona logu, lai viņa vēl uzklausītu Fernandas pamācības. Viņai mugurā bija rožaina zīda kleita ar mākslīgu atraitnīšu pušķi pie kreisā pleca, kājās safjānādas zempapēža kurpes ar siksniņu un zīda zeķes ar elastīgu prievīti pacelē. Amaranta Ursula bija pasīka auguma, ar gariem, klaidā izlaistiem matiem un ņiprām acīm — tādām pašām kā Ursulai viņas gados. Tāpat veids, kā viņa atvadījās no vecākiem, — neraudot, bet arī nesmaidot, — liecināja, ka meitene mantojusi Ursulas rakstura stingrību. Steigdamies līdzi vagonam, kas aizvien

kāpināja ātrumu, un ar roku atbalstīdams Fernandu, lai tā nepakluptu, Aureljāno Otrais tikko paspēja atbildēt meitai ar rokas mājienu, kad tā ar pirkstu galiem pameta viņam gaisa bučiņu. Abi laulātie draugi palika stāvam saules svelmē, nolūkodamies, kā vilciens tālumā pārvēršas tumšā punktiņā, un pirmo reizi mūžā kopš kāzu dienas viņi bija saķērušies rokās.

Vēl no Briseles nebija pienākusi pirmā vēstule, kad Hosē Arkādio Otrais, Melkiadesa istabā sarunādamies ar Aureljāno, ne no šā, ne no tā pēkšņi ieminējās:

-   Aizvien atceries, ka viņu bija vairāk nekā trīs tūkstoši un visus viņus iemeta jūrā.

Tad viņš sabruka kņūpus pār pergamentiem un nomira vaļā acīm. Tieši tajā pašā brīdī Fernandas gultā beidzās Hosē Arkādio Otrā dvīņubrāļa ilgā un baismīgā cīņa pret vēža dzelžainajām knaiblēm, kas plosīja viņa kaklu. Pirms nedēļas viņš bija atgriezies mājās ar savām klaiņotāja lādēm un jau pagalam noplukušo akordeonu, nespēdams vairs parunāt, tikpat kā bez elpas, gandrīz jau pilnīgi ģindeņa izskatā, lai turētu laulātai draudzenei doto vārdu un nomirtu pie viņas. Petra Kotesa palīdzēja viņam savākt drēbes un atvadījās, nenobirdinādama ne asaru, taču aizmirsa iedot līdzi lakādas kurpes, ar kurām Aureljāno Otrais bija gribējis gulēt zārkā. Uzzinājusi par viņa nāvi, Petra Kotesa apģērbās melnās drānās, ietina avīzē lakādas kurpes un ieradās, lai palūgtu Fernandai atļauju paskatīties uz mirušo. Fernanda viņai neatļāva spert kāju pāri mājas slieksnim.

-   Iedomājieties sevi manā vietā, Petra Kotesa lūdzās. Cik gauži man vajadzēja viņu mīlēt, lai ļautos šādam pazemojumam.

-Nav tāda pazemojuma, kuru nebūtu pelnījusi nelikumīga piegulētāja, Fernanda noskaldīja. Pagaidiet, kamēr nomirs kāds cits no jūsu daudzajiem mīlniekiem, un tad aiznesiet kurpes tam.

Turot doro solījumu, Santa Sofija de la Pjedada ar virtuves nazi nogrieza dēla līķim galvu, lai būtu droša, ka to neaprok

dzīvu. Abus guldīja vienādos zārkos, un tad bija redzams, ka nāvē viņi atkal kļuvuši tikpat līdzīgi kā agrajā jaunībā. Aureljāno Otrā pudeles brāļi uz viņa zārka uzlika vainagu ar mēļu lenti, uz kuras bija rakstīts: “Vaišļojieties, gosniņas, jo dzīve ir īsa!” Fernanda par tādu necieņas izrādīšanu tik ļoti sašuta, ka lika kroni izmest mēslainē. Juceklī, kas izcēlās pēdējā brīdī, noskumušie žūpas, iznesdami zārkus no mājas, tos sajauca, un tā abi mirušie tika apbedīti nepareizā kapā.

18.NODAĻA

Aureljāno vel ilgus gadus pavadīja Melkiadesa istabā. Viņš izmācījās no galvas nodriskātā grāmatā lasāmās leģendas, mūka Hermaņa Tizlā mācības īsu izklāstu, piezīmes par demonoloģiskajām zinātnēm, norādījumus filozofiskā akmens atklāšanai, Nostradamusa “Gadusimteņus”, kā arī viņa traktātus par mēri, un tā jaunekļa gadus Aureljāno sasniedza, nenieka neapjēgdams par savu laikmetu, bet pilnībā apguvis viduslaiku cilvēka pamatzināšanas. Vienalga, kurā diennakts stundā Santa Sofija de la Pjedada iegāja Aureljāno istabā, viņa atrada puisi lasām. No rītiem viņa Aureljāno ienesa tasi rūgtas kafijas, bet pusdienās — šķīvi vārītu rīsu ar ceptām banānu šķēlītēm, jo pēc Aureljāno Otrā nāves Buendiju mājā nekā cita vairs neēda. Santa Sofija de la Pjedada viņam apcirpa matus, izlasīja no galvas gnīdas, pāršuva viņa augumam vecās drēbes un veļu, ko atrada kaut kur aizmirstās lādēs, un, kad jauneklim sāka dīgt ūsas, atnesa viņam pulkveža Aureljāno Buendijas bārdas nazi un trauciņu ar ziepju putām. Neviens no pulkveža paša dēliem — pat ne Aureljāno Otrais — nebija viņam tik līdzīgs kā jaunais Aureljāno, īpaši ar saviem prāvajiem vaigu kauliem un mazliet nicīgo, apņēmīgo lūpu līniju. Tāpat kā savulaik Ursula bija domājusi par Aureljāno Otro, arī Santa Sofijai de la Pjedadai likās — Aureljāno sarunājas pats ar sevi. Bet patiesībā tās bija sarunas ar Melkiadesu. Kādā tveicīgā pēcpusdienā, neilgi pēc   dvīņubrāļu nāves, Aureljāno loga atspīdumā pamanīja drūmu večuku ar kraukļa spārnu vēdām līdzīgu platmali galvā, kurš šķita senu — jau ilgi pirms Aureljāno dzimšanas radušos —  atmiņu iemiesojums. Jauneklis tikko bija beidzis klasificēt pergamentu rakstības alfabētu. Kad Melkiadess apjautājās, vai Aureljāno izdevies atklāt, kādā valodā tie rakstīti, puisis nevilcinādamies atbildēja.

-  Tas ir sanskrits.

Melkiadess paskaidroja, ka drīzumā viņam vairs nebūšot iespējams šeit parādīties. Taču viņš mierīgi aiziešot galējas nāves valstībā, jo zinot, ka Aureljāno pagūšot iemācīties sanskritu tajā laikā, kas vēl atlicis līdz pergamentu simtgadei, pēc kam būšot iespējams tos atšifrēt. Melkiadess viņam pastāstīja, ka upmalas šķērsieliņā, kur banānu kompānijas laikos darbojušies gaišreģi un sapņu tulki, kāda katalonieša grāmatu veikalā atrodama Sanskrita mācību grāmata, kuru turpmākajos gados sagrauzīšot kodes, ja vien Aureljāno nepasteigšoties to nopirkt. Pirmo reizi savā garajā mūžā Santa Sofija de la Pjedada iedrošinājās izrādīt kaut ko līdzīgu jūtu atplaiksnam, un tās bija pārsteiguma jūtas, kad Aureljāno lūdza atnest viņam grāmatu, kas arrodas katalonieša veikalā plauktu otrās rindas labējā malā starp “Atbrīvoto Jeruzalemi” un Miltona poēmām. Tā kā Santa Sofija de la Pjedada neprata lasīt, viņa visus šos norādījumus iemācījās no galvas, bet vajadzīgo naudu sagādāja, pārdodot vienu no sešpadsmit zelta zivtiņām, kuru atrašanās vietu pēc kareivju patruļas nakts apciemojuma zināja tikai viņa un Aureljāno.

Ar sanskrita mācīšanos Aureljāno veicās tīri labi, bet Melkiadesa apciemojumi kļuva arvien retāki, un pats viņš aizvien vairāk it kā pagaisa dienasvidus mirdzošajā spozmē. Pēdējo reizi Aureljāno viņa neredzamo klātieni tikai noģida, dzirdēdams večuku izdvešam: “Esmu nomiris ar drudzi Singapūras slīkšņās.” Pēc tam istabiņā jau sāka iekļūt gan putekļi, gan

tveice, gan termīti, gan brūnās skudras, gan kodes, lai tur uzglabātās grāmatas un pergamentus ar visām to gudrībām pārvērstu pīšļos.

Mājā pārtikas vairs netrūka. Nākamajā dienā pēc Aureljāno Otrā nāves ieradās viens no viņa draugiem, kas bija nesis vainagu ar necienīgo uzrakstu, un piedāvājās Fernandai atmaksāt naudu, ko viņš esot palicis parādā nelaiķim. Sākot ar šo laiku, katru trešdienu ieradās cilvēks ar pārtikas grozu, un ar to pietika visai nedēļai. Neviens nezināja, ka produktus sūta Petra Kotesa, uzskatīdama, ka ilgstoša žēlastības dāvanu pasniegšana ir pazemojums tai, kura bija pazemojusi viņu. Petras Kotesas sirdī sakrājušās dusmas pārgāja daudz ātrāk, nekā viņa pati bija domājusi, taču Petra turpināja pārtikas sūtījumus — tagad jau aiz lepnuma, bet vēlāk aiz līdzcietības. Reizēm, kad viņai pietrūka biļešu pārdošanai nepieciešamās apsviedības vai ļaudis bija zaudējuši interesi par izlozēm, Petra pati badojās, lai paēdusi būtu Fernanda, un tā viņa pildīja savu apņēmību līdz pat tai dienai, kad redzēja savu sāncensi aizvedam uz kapiem.

Varēja cerēt, ka mājas iemītnieku skaita samazināšanās dotu Santa Sofijai de la Pjedadai pelnīto atpūtu, uz kuru viņai pēc pusgadsimta ilgas piepūles būtu visas tiesības. Neviens nekad nebija dzirdējis sūrojamies šo kluso, noslēgto sievieti, kas ģimenei bija dāvājusi Remēdiosas Daiļās eņģeļa skaistumu un Hosē Arkādio Otrā mistisko nopietnību, visu savu vientuļo un kluso mūžu veltīdama bērnu audzināšanai, lai gan tie nemaz lāgā neapzinājās, ka ir viņas bērni vai mazbērni, un kas rūpējās par Aureljāno tā, it kā pati būtu viņu savā klēpī iznēsājusi, patiesībā nezinādama, ka zēns ir viņas mazmazdēls. Nevienā citā mājā viņai nebūtu atļauts gulēt žurku apsēstā pieliekamā kambarī, tāpat uz grīdas izliekot savu guļampaklāju. Nevienam Santa Sofija de la Pjedada netika stāstījusi, ka vienu nakti uztrūkusies ar tādu sajūtu, it kā no tumsas viņā kāds nolūkotos, bet tad pāri vēderam jutusi aizslīdam odzi. Santa Sofija de la Pjedada

zināja — ja viņa to būtu pateikusi Ursulai, tā viņu tūlīt pārceltu uz savu gultu, lai gan laiki toreiz bija tādi, ka neviens par otru nelikās ne zinis, ja vien kāds nesāka galerijā nelabā balsī kliegt, jo grūtā piepūle ar maizes un citu cepumu izgatavošanu, karu sagādātie pārsteigumi un bērnu audzināšana nevienam neļāva padomāt par savu līdzcilvēku labklājību. Petra Kotesa bija vienīgā, kas viņu atcerējās, lai gan nekad nebija redzējusi. Tikai pateicoties Petrai, viņai aizvien bija pieklājīgs izejamo kurpju pāris, kā arī kas mugurā velkams pat tajās grūtajās dienās, kad Petra ar Aureljāno Otro pārcilāja no loterijas iegūtās sīknaudas kaudzītes, prātodami, kā savilkt galus. Kad mājā ieradās Fernanda, viņai bija pamats domāt, ka Santa Sofija de la Pjedada nav nekas cits kā mūžīga kalpone. Lai gan viņa vairāk reižu bija dzirdējusi, ka šī sieviete ir viņas vīramāte, tas šķita tik neticami, ka Fernandai šo faktu bija grūti ielāgot, toties jo viegli aizmirst. Pašu Santa Sofiju de la Pjedadu šāds pakļautās stāvoklis ne mazākā mērā neapgrūtināja. Gluži pretēji — likās, ka viņai patīk nemitīgi un bez kurnēšanas staigāt pa istabām, ielūkojoties visos kaktos, apkopjot un aptīrot milzīgo māju, kurā viņa dzīvoja kopš skuķes gadiem un kura — īpaši banānu kompānijas laikos — drīzāk līdzinājās kazarmai nekā ģimenes mājoklim. Taču pēc Ursulas nāves Santa Sofijas de la Pjedadas pārcilvēcīgais čaklums un milzīgās darbaspējas sāka izsīkt. Un ne tikai tāpēc, ka viņa kļuva nevarīga un aizvien ātrāk pagura, bet gan galvenokārt tāpēc, ka pats nams strauji, gandrīz vai acīm redzami aiz vecuma sabruka. Mājas sienas pārklājās ar maigu apsūnojumu. Kad pagalms jau viss bija aizaudzis ar nezālēm, to augšanas neatvairāmajā spēkā sāka sprēgāt galerijas cementa klons, sašķīzdams kā stikls, un pa spraugām augšup stīdzēja tādi paši sīki, dzelteni ziediņi, kādus gandrīz pirms gadsimta Ursula bija redzējusi glāzē ar Melkiadesa zobu protēzi. Tā kā viņai vairs nebija ne spēka, ne laika pretoties dabas leknajam spēkam, Santa Sofija de'la Pjedada augu dienu pavadīja

istabās, gaiņādama ķirzakas, kuras, vakaram pienākot, atkal atgriezās. Kādu rītu viņa redzēja, ka lielās, brūnās skudras atstāj jau izkremstos pamatus, šķērso dārzu un pa paliktņiem, uz kuriem podos sadēstītās begonijas jau bija pieņēmušas palsu zemes krāsu, pulcējas vistālākajos mājas nostūros. Vispirms Santa Sofija de la Pjedada mēģināja tās pieveikt tāpat ar slotu, pēc tam ar dažādām indēm, kam vajadzēja iznīdēt kukaiņus, visbeidzot ar nedzēstu kaļķi, taču nākamajā dienā skudras atkal parādījās tajā pašā vietā, neuzvaramas un sīkstas tekalēdamas pa ierastajām takām. Fernanda, kas bija nodarbināta ar vēstuļu rakstīšanu saviem bērniem, nenojauta sabrukuma neatvairāmo uzvaras gājienu. Santa Sofija de la Pjedada turpināja cīnīties viena, neļaudama nezālēm ieviesties virtuvē, norausdama no sienām zirnekļu tīmekļu skumšķus, kas pēc dažām stundām jau atkal tur sakrājās no jauna, izkašņādama termītu ejas. Bet, kad Santa Sofija de la Pjedada redzēja, ka zirnekļu tīkli un putekļi ieviešas pat Melkiadesa istabā, lai gan tā tika slaucīta un uzposta pa trim lāgiem dienā, un, par spīti visām viņas pūlēm uzturēt tīrību, kļūst tik nožēlojama un piegružota, kādu to bija redzējuši tikai pulkvedis Aureljāno Buendija un jaunais virsnieks, viņa saprata, ka ir uzvarēta. Tad Santa Sofija de la Pjedada uzģērba jau stipri apvalkāto izejamo kleitu, uzvilka zeķu pāri, ko viņai bija uzdāvinājusi Amaranta Ursula, apāva Ursulas vecās kurpes un sasēja dažus pāri palikušos veļas pārus pauniņā.

-   Es padodos, viņa teica Aureljāno. Tas maniem vecajiem kauliem ir par daudz.

Aureljāno apjautājās, uz kurieni viņa iešot, bet Santa Sofija de la Pjedada tikai atmāja ar roku, it kā viņai nebūtu ne mazākā priekšstata par savu nākotni. Tomēr viņa mēģināja ieskaidrot, ka pēdējos mūža gadus pavadīšot pie kādas māsīcas, kas dzīvojot Rioačā. Taču šis paskaidrojums bija diezgan apšaubāms. Kopš vecāku nāves Santa Sofijai de la Pjedadai vairs nebija nekādas saskares ne ar vienu no pilsētas iedzīvotājiem, viņa

nekad nebija saņēmusi nevienu dāvanu, tāpat nekad nebija ieminējusies par kādu radinieku. Aureljāno viņai iedeva četrpadsmit zelta zivtiņas, jo Santa Sofija de la Pjedada posās ceļā ar to pašu mazumiņu, kas viņai bija piederējis: vienu peso un divdesmit pieciem sentavo. Pa savas istabiņas logu Aureljāno redzēja viņu ar veļas pauniņu rokā, aiz vecuma uzkumpušu, ar šļūcošām kājām šķērsojam pagalmu, pēc tam pabāžam roku aizžoga spraugā, lai no ārpuses aizdarītu vārtiņu aizbīdni. Nekad pēc tam vairs viņš netika Santa Sofiju de la Pjedadu sastapis.

Uzzinājusi par kalpones aizbēgšanu, Fernanda, cauru dienu kaut ko vāvuļodama, ņēmās pārskatīt lādes, kumodes un skapjus un pārcilāja katru lupatu, lai pārbaudītu, vai Santa Sofija de la Pjedada nav ko pievākusi. Pirmo reizi mūžā mēģinādama iekurināt pavardu, viņa apdedzināja pirkstus un bija spiesta palūgt Aureljāno, lai tas viņai paskaidrotu, kā vārāma kafija. Ar laiku mājas darbus sāka apdarīt Aureljāno. No rītiem Fernanda atrada brokastis uz galda, pēc tam viņa no savas guļamistabas iznāca tikai pusdienu laikā un pievāca ēdienu, ko Aureljāno viņai bija atstājis pavarda karstajās sprikstīs, aiznesa to uz ēdamistabu, uzlika uz balti klātā galda ar svečturiem un tur to iebaudīja, viena pati sēdēdama goda vietā starp piecpadsmit tukšiem krēsliem. Pat šajos apstākļos Aureljāno un Fernanda dzīvoja katrs pats par sevi, nedalītā vientulībā, uzkopdami tikai katrs savu istabu un ļaudami, lai zirnekļu tīkli apauž rožu krūmus, nosedz sijas, apķepina sienas. Šajās dienās Fernandai sāka likties, ka visapkārt saviesušies mājas gari. Šķita, ka apkārtējiem priekšmetiem — īpaši diendienā lietojamiem — uzradusies spēja pašiem pēc savas iegribas mainīt atrašanās vietu. Stundām ilgi Fernanda varēja meklēt šķēres, būdama pilnīgi pārliecināta, ka nolikusi tās gultā, bet pēc tam, kad otrādi bija apgriezusi visu māju, atrada tās uz plaukta virtuvē, kur, kā viņai pašai šķita, nav kāju spērusi veselas četras dienas. Drīz pēc tam no atvilktnes pazuda dakšiņas,'no kurām vēlāk trīs atradās uz

altāra, bet trīs — uz mazgājamā galdiņa. Šī lietu pārvietošanās sevišķi apgrūtinoša bija tad, kad Fernanda apsēdās, lai rakstītu vēstules. Tintnīca, kas nule bija atradusies labajā pusē, pēkšņi uznira kreisajā, dzēšpapīra spiednis pazuda pavisam, lai pēc divām dienām atrastos zem spilvena, bet dēlam rakstītās vēstules sajuka ar Amarantai Ursulai domātajām, un mūždien viņa staigāja noraizējusies, vai tikai vēstules nav ieliktas samainītās aploksnēs, kā tas patiesi vairāk reižu bija atgadījies. Citudien Fernandai pazuda spalvaskāts. Pēc divām nedēļām ieradās pastnieks, kas to bija atradis savā somā un tagad staigāja no mājas uz māju, meklēdams rakstāmrīka īpašnieku. Sākumā Fernanda domāja, ka pie tā visa, tāpat kā pie pesāriju pazušanas vainojami neredzamie dziednieki, un jau vīkšījās uzrakstīt tiem vēstuli, lai palūgtu likt viņu mierā, bet tad aizvien atgadījās kāds darbs, un, kad Fernanda atkal atgriezās savā istabā, viņa ne tikvien vairs neatrada iesākto vēstuli, bet savu nodomu jau bija aizmirsusi. Kādu laiku viņa domāja, ka te iejaukts Aureljāno. Fernanda sāka viņu uzmanīt, puiša ceļā atstādama dažādus priekšmetus, lai viņu pārsteigtu tos pievācam, taču drīz vien pārliecinājās, ka Aureljāno iznāk no Melkiadesa istabas, tikai iedams uz virtuvi vai ateju, turklāt viņš nebija tāds cilvēks, kas atļautos līdzīgus jokus. Un tā Fernanda beidzot nosprieda, ka tas viss ir mājas garu izdarības, un sāka katru lietu nostiprināt tajā vietā, kur tā bija nepieciešama. Grieznes viņa piesēja garā auklā gultas galvgalī. Spalvaskāts un susināmā papīra spiednis tika piestiprināti pie galda kājas, bet tintnīcu viņa ar līmi pielipināja pa labi roki pie galda virsmas. Taču šīs likstas nemaz nebija tik viegli novēršamas, jo pēc nedaudzajām stundām, ko viņa veltīja šūšanas darbiem, grieznes jau kļuva neaizsniedzamas, it kā mājas gari auklu, kurā tās bija iesietas, būtu saīsinājuši. Tas pats notika ar susināmā papīra auklu un pat ar pašas roku, jo, kādu brīdi parakstījusi, tā jau vairs nesniedzās līdz tintnīcai. Ne Amaranta Ursula Briselē, ne arī Hosē Arkādio

Romā par visām šīm nenozīmīgajām likstām neko neuzzināja. Fernanda viņiem rakstīja, ka esot laimīga. Un patiesībā viņa tāda arī bija vienkārši tāpēc, ka jutās brīva no jebkuriem pienākumiem, itin kā atkal būtu pārcelta savu vecāku pasaulē, kur ikdienas raizes neviens nepazīst, jo iztēlē viss jau iepriekš bija nokārtots. Bezgalīgā sarakste lika Fernandai zaudēt laika izjūtu — īpaši pēc Santa Sofijas de la Pjedadas aiziešanas. Fernanda bija pieradusi laiku aprēķināt, par atskaites punktu ņemot bērnu gaidāmās atgriešanas datumu. Bet, kad dēls un meita sāka tos arvien atlikt, datumi sajuka, termiņi pagaisa, bet dienas kļuva cita citai tik līdzīgas, ka to tecējums vairs nebija manāms. Šie novilcinājumi Fernandu nekaitināja, drīzāk jo dziļi iepriecināja. Pat tad, kad Hosē Arkādio paziņoja, ka cerot beigt augstākās teoloģijas studijas, bet pēc tam apgūšot diplomātijas zinātnes, Fernanda nemaz neuztraucās, lai gan dēls jau pirms daudziem gadiem bija gatavojies dot garīdznieku kārtas zvērestu, jo viņa saprata, ka uz Svētā Pētera troni vedošās apļa kāpnes ir ļoti augstas un, pa tām ejot, jāpārvar ne mazums šķēršļu. Turklāt viņa nemitīgi sajūsminājās pat par tādiem sīkumiem, kas citiem būtu likušies pavisam nenozīmīgi, piemēram, par to, ka viņas dēls vaigu vaigā skatījis pašu pāvestu. Un tādu pašu gandarījumu Fernanda izjuta, kad Amaranta Ursula paziņoja, ka viņas studijas ievilkšoties ilgāk par paredzēto laiku, jo savu ārkārtīgi labo sekmju dēļ viņai piešķirtas tādas priekšrocības, ko tēvs, aplēšot viņas studiju ilgumu, nebija paredzējis.

Kad Aureljāno beidzot izdevās pārtulkot pirmo lapu, bija pagājuši jau vairāk nekā trīs gadi, kopš Santa Sofija de la Pjedada viņam bija atnesusi sanskrita gramatiku. Pabeigto darbu nevarēja uzskatīt par veltīgu, lai gan tas bija pirmais solis ceļā, kura garums vēl nemaz nebija apjēdzams, jo spāņu valodā pārtulkotais teksts vēl neko nenozīmēja — tās bija tikai šifrētas vārsmas. Aureljāno trūka vajadzīgo datu teksta atšifrēšanai, bet, tā kā Melkiadess viņam bija teicis — katalonieša veikalā

atrodamas grāmatas, kas dod iespēju līdz galam izdibināt pergamentu noslēpumus, — viņš nolēma parunāt ar Fernandu, lai dabūtu atļauju iziet un tās sameklēt. Ar daždažādām drazām piemēslotajā istabā, kuru bija tik daudz, ka tās aizņēma gandrīz visu telpu, Aureljāno rūpīgi apsvēra, ar kādiem vārdiem viņa lūgums būtu vislabāk izsakāms, pārdomāja visus iespējamos apstākļus, kādos šī saruna varētu notikt, un centās uztaustīt visizdevīgāko gadījumu, bet, kad viņš sastapa Fernandu izņemam no pavarda tur atstāto ēdienu, tad, par spīti tam, ka citas iespējas ar viņu parunāt nebija, balss Aureljāno aiztrūka un rūpīgi izstrādātais lūgums iestrēga kaklā. Tāpēc viņš sāka Fernandu izsekot, ko agrāk nekad nebija darījis. Aureljāno ieklausījās viņas soļos guļamistabā. Viņš dzirdēja Fernandu aizejam līdz ārdurvīm, lai saņemtu bērnu rakstītās vēstules un nodotu pastniekam nosūtīšanai savējās. Pat vēlā nakts stundā Aureljāno sekoja viņas spalvas neatlaidīgajai skrapstēšanai uz papīra, līdz beidzot notikšķēja elektriskais slēdzis un Fernanda tumsā sāka murmināt lūgsnas. Tikai pēc tam iemiga arī Aureljāno, cerēdams, ka rītdien pienāks ilgi gaidītais brīdis. Viņš bija pārliecināts, ka Fernanda atļauju iziet viņam neliegs, tāpēc jau iepriekš apcirpa matu ērkuli, kas viņam sniedzās līdz pat pleciem, noskuva lēkšķaino bārdeli, uzvilka šaurās bikses un nez no kā mantoto virskreklu ar pieliekamo apkaklīti un sāka virtuvē gaidīt, līdz Fernanda atnāks pēc brokastīm. Taču parādījās ne tā sieviete ar augsti izslieto galvu un stingo gaitu, kuru viņš bija paradis redzēt katru dienu, bet gan pārdabiski skaista sirmgalve, ģērbusies dzeltenīgā sermuliņādu mantijā, ar zeltītu papes kroni galvā un gurdām kustībām, kas raksturīgas slepenībā ilgi raudājušiem cilvēkiem. Kopš tās dienas, kad Aureljāno Otrā lādēs Fernanda bija atradusi savu kožu saēsto karalienes tērpu, viņa bieži to uzvilka. Ikviens, kas būtu redzējis viņu spoguļa priekšā tīksmināmies par savu karalisko iznesību, nodomātu, ka viņa jukusi prātā. Taču vājprātīga viņa nebija. Karalienes

tērps viņai bija kļuvis vienkārši par atmiņu iedzīvināšanas līdzekli. Kad Fernanda pirmo reizi to uzvilka, viņai sirds sažņaudzās un acis pārplūda asarām, jo tajā pašā brīdī viņa atcerējās, kā pēc apavu ziedes smaržoja virsnieka zābaki, kad tas bija ieradies tēva mājā, lai padarītu viņu par karalieni, un visa viņas dvēsele sastinga zaudēto ilūziju smeldzē. Fernanda jutās tik veca, tik pamesta, tik tālu no sava mūža labākajiem mirkļiem, ka viņu pārņēma ilgas pēc tiem, ko parasti atcerējās kā ļaunākos, un tikai tad Fernanda atskārta, cik ļoti viņai pietrūkst raudeņu aromāta dvesmas galerijā, no rožu krūmiem uzplūstošās liegās miglas un pat brutālo svešzemnieku lopiski rupjo izdarību. Viņas sirds, kas šķita pārvērtusies sacietējušu pelnu kukurznī un spēja izturēt vistrāpīgākos ikdienas dzīves grūtību triecienus, notrīsēja pie pirmā ilgu uzviļņa. Nepieciešamība ļauties skumjām gadu ritējumā viņai jau bija kļuvusi par nelāgu ieradumu. Savā vientulībā Fernanda bija kļuvusi cilvēcīgāka. Taču tajā rītā, kad viņa iegāja virtuvē un tur sastapa kalsnu un bālu jaunekli ar atjautas spozmi acīs, kurš viņai piedāvāja tasi kafijas, Fernanda spējā un sāpīgā apjautas uzdzirkstījumā saprata situācijas smieklīgumu. Viņa ne tikvien neatļāva jauneklim iziet no mājas, bet kopš šās reizes pat sāka ārdurvju atslēgas nēsāt tajā pašā krekla kabatā, kur līdz šim mēdza noglabāt jau nevajadzīgos pesārijus. Šāda piesardzība bija gluži lieka, jo Aureljāno būtu varējis aiziet un pat atgriezties, viņas nepamanīts. Taču daudzus gadus ilgais ieslodzījums, svešā pasaule un paradums aizvien paklausīt viņa sirdī bija izskaudis dumpības gara iedīgļus. Aureljāno atgriezās savā cellē un atkal sāka urbties pergamentos, līdz vēlai naktij ieklausīdamies Fernandas šņukstos viņas guļamistabā. Kad Aureljāno kādudien, kā parasti, aizgāja iekurināt pavardu, viņš atrada sprikstīs neskartu ēdienu, kas Fernandai bija atstāts jau iepriekšējā dienā. Aureljāno ielūkojās Fernandas istabā un ieraudzīja viņu gultā sastingušu, apklājušos ar sermuliņu mantiļu, vēl skaistāku nekā parasti —

ar tik bālu seju, ka tā atgādināja marmora statuju. Kad četrus mēnešus vēlāk ieradās Hosē Arkādio, viņš māti redzēja tādu pašu.

Neiespējami bija iedomāties dēlu, kas vēl vairāk līdzinātos savai mātei. Hosē Arkādio bija ģērbies melnā tafta uzvalkā, kreklā ar cietu, atlocītu apkaklīti un šauru zīda lentīti kaklasaites vietā. Viņš izskatījās bāls un gurdens, ar izbrīnētām acīm un gļēvām lūpām. Viņa melnie, spožie un gludie mati, galvvidū pāršķirti ar taisnu, sīku celiņu, atgādināja svēto parūkas. Rūpīgi skūtās bārdas tumšais ēnojums kā parafīns balsnajā sejā šķita sirdsapziņas pārmetumu radīts. Rokas viņam bija baltas, ar zilganām dzīsliņām un smalkiem pirkstiem, kas nepazina darba. Uz kreisās rokas rādītāja vizuļoja tīra zelta gredzens ar apaļu, dzeltenīgu opālu. Atvēris ārdurvis, Aureljāno pirmajā acu uzmetienā, atnācēju pat nepazīdams, varēja noteikt, ka tas veicis ļoti tālu ceļu. Ik uz soļa uzvēdīja smaržūdens aromāts, ar kuru Ursula bērnībā tam bija salaistījusi galvu, lai akluma tumsā zēnu vieglāk atrastu. Pat pēc ilgajiem prombūtnes gadiem Hosē Arkādio ar kaut ko nenosakāmu atgādināja rudenīgi apvītušu, bezgala skumju un vientuļu bērnu. Taisnā ceļā viņš devās uz mātes guļamistabu, kur Aureljāno četrus mēnešus pēc Melkiadesa formulas sava vectēva destilatorā bija pārtvaicējis dzīvsudrabu, lai nebojāts saglabātos Fernandas līķis. Hosē Arkādio neko nejautāja. Viņš noskūpstīja mirušo māti uz pieres un no ietērpa apakšas izvilka tur pierīkoto kabatu, kurā vēl glabājās trīs viņai nevajadzīgie pesāriji un drēbju skapja atslēgas. To visu viņš darīja tik droši un tādā apņēmībā, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa gurdenumu. No drēbju skapja viņš izņēma ar zīdu pārvilktu kastīti, kas bija rotāta ar ģimenes ģerboni, un, sandalkoka aromātam uzplūstot, sameklēja tajā biezu vēstuli, kurā Fernanda, sirdi atvieglodama, bija izklāstījusi visas mūžā pieredzētās, neskaitāmās, dēlam agrāk noklusētās nedienas. Tāpat kājās stāvēdams, degošā ziņkārē, tomēr citādi mierīgs viņš

sāka to lasīt, bet, nokļuvis līdz trešajai lappusei, rimās un vērīgi paskatījās uz Aureljāno, it kā no jauna to iepazīdams.

-         Tātad, viņš ierunājas asā, kā bārdas nazis griezīgā balsī,

-   tu esi bastards.

-   Es esmu Aureljāno Buendija.

-   Vācies prom uz savu istabu, Hosē Arkādio pavēlēja.

Aureljāno aizgāja un no turienes vairs neiznāca kaut vai ziņkāres dēļ paskatīties uz Fernandas pavisam jau trūcīgo izvadīšanu. Reizēm pa virtuves pavērtajām durvīm viņš redzēja, ka Hosē Arkādio, astmas dēļ smagi tusnīdams, klaiņo pa māju, un pamestajās guļamistabās pat vēl pēc pusnakts bija jaušama viņa soļu dipoņa. Mēnešiem ilgi Aureljāno nedzirdēja Hosē Arkādio balsi un ne tikai tāpēc, ka tas ar viņu nerunāja, bet tāpēc, ka pats to nemaz nevēlējās un nebija arī viņam laika domāt par kaut ko citu kā vien par pergamentiem. Pēc Fernandas nāves Aureljāno bija sameklējis priekšpēdējo zelta zivtiņu un aizgājis uz kataloniešu zinību vīra veikalu, lai sameklētu vajadzīgās grāmatas. Aureljāno neinteresēja itin nekas, ko ceļā redzēja, varbūt tāpēc, ka viņam trūka agrāko iespaidu, lai salīdzinātu. Tuksnesīgās ielas un pamestās mājas likās gluži tādas pašas kā tolaik, kad viņš ar prieku būtu atdevis savu dvēseli, lai tikai tās redzētu. Atļauju, ko viņam liedza Eernanda, viņš pats sev bija ņēmis, taču tikai vienu reizi — vienam vienīgam mērķim un uz īsu, minimāli nepieciešamo brīdi. Neapstādamies, gandrīz vai teciņus viņš izsteidzās cauri vienpadsmit kvartāliem, kas Buendiju māju atdalīja no sapņu tulka ieliņas, un iemetās tumšajā un savandītajā veikaliņā, kur gandrīz nebija iespējams apgriezties. Tas nemaz nelīdzinājās tirgotavai, bet drīzāk atgādināja vecu, sadriskātu grāmatu izgāztuvi — tādā nekārtībā tās bija samestas termītu izkremstajos plauktos, ar zirnekļu tīmekļiem aizvilktajos kaktos un pat pircējiem domātajās ejās. Pie gara, ar milzīgiem foliantiem pieblīvēta galda veikaliņa īpašnieks nenogurstoši kaut ko rakstīja, ar mēļu tinti uz atsevišķām skolēnu

burtnīcas lapām virknēdams mazliet ļodzīgu burtu virtenes. Viņa skaistie, sudrabotie mati kā papagaiļa spalvu cekuls slīga pāri pierei, bet zilajās, ņiprajās, samiegtajās acīs atplaiksnījās visu šo grāmatu gubu izlasījuša cilvēka labestība. Viņš bija sviedros izmircis, ģērbies tikai apakšbiksēs, un pat nepacēla galvu, lai paskatītos uz ienācēju. Šajā pasakainajā jūklī Aureljāno viegli sameklēja viņam vajadzīgās piecas grāmatas, jo tās atradās tieši tajā vietā, kuru bija norādījis Melkiadess. Ne vārda neteikdams, viņš grāmatas pasniedza kataloniešu zinību vīram kopā ar zelta zivtiņu. Tās apskatot, viņa plaksti saraucās līdzīgi mandeļu graudiem. “Šis cilvēka bērns laikam jucis,” plecus paraustīdams, viņš noteica savā dzimtajā valodā un atdeva Aureljāno visas piecas grāmatas kopā ar zelta zivtiņu.

-   Ņem vien, viņš ierunājās jau spāniski. Pēdējais cilvēks, kurš tās lasījis, bija īzaks Aklais, tā ka apdomā labi, ko tu dari.

Hosē Arkādio uzposa Mēmes istabu, lika iztīrīt un salāpīt samta aizkarus un vicekaraļa gultas zīda baldahīnu, kā arī sakārtoja pamesto mazgātavu, kur cementa baseins bija apvilcies ar melni šķieznainu un raupju uzsūbējumu. Šajās divās telpās viņš izvietoja visu savu karalisko bagātību, kas sastāvēja no dažādiem novazātiem eksotiskiem nieciņiem, lētām smaržām un dārgakmeņu atdarinājumiem. Vienīgais, kas pārējās istabās viņam traucēja, bija mājas altāris ar svēto attēliem, un tos viņš kādā pievakarē sadedzināja pagalmā sakurtā ugunskurā. Gulēja viņš līdz pulksten vienpadsmitiem un pat vēl ilgāk. Uz mazgātavu gāja, ieģērbies noplukušā rītasvārkā, uz kura attēloti zeltīti pūķi, un šļūcenēs ar dzelteniem pušķiem, lai tur sāktu kaut kādas rituālas izdarības, kas svinīguma un ilguma ziņā atgādināja Remēdiosas Daiļās apmazgāšanos. Vispirms viņš baseinā no trim alabastra flakoniņiem iebēra kādu sāli. Hosē Arkādio neaplaistījās ar ūdeni no ķirbja trauka, kā to mēdza darīt Remēdiosa Daiļā, bet iegremdējās sasmaržinātajā baseinā un, atmuguriski atlaidies, plunčājās tur pāris stundu, ļaudamies

ūdens spirdzinājumam un atmiņām par Amarantu. Dažas dienas pēc pārbraukšanas viņš novilka šejienes klimatam pārāk silto tafta uzvalku, kas turklāt viņam bija vienīgā izejamā kārta, un uzģērba šauras, uzspīlētas bikses, ļoti līdzīgas tām, ar kurām Pjetro Krespi savulaik bija gājis uz deju stundām, un dabiskā zīda kreklu ar krūšu kreisajā pusē izšūtiem iniciāļiem. Divas reizes nedēļā viņš baseinā tos izmazgāja un pēc tam staigāja, ģērbies tikai rītasvārkā, līdz tie izžuva, jo citu drēbju apmaiņai viņam nebija. Nekad viņš neēda mājās. Viņš aizgāja, līdzko diendusas stundu svelme bija pierimusi, atgriezās tikai vēlu naktī. Pēc tam zaglīgā kaķa gaitā klaiņoja pa māju, smagi elpodams un atcerēdamies Amarantu. Nakts spuldzītes mirgojošā gaismā baismīgi zaigojošās svēto acis un Amaranta — tās viņam bija vienīgās atmiņas par māju. Daudzreiz Romas dzidrajās augusta naktīs viņš bija uztrūcies no miega un gulējis vaļā acīm, redzēdams Amarantu svešatnes ilgu izskaistinātos mežģīņu apakšsvārkos, ar melno apsēju ap roku iznirstam marmora baseinā. Pretēji Aureljāno Hosē, kas atmiņas par Amarantu bija pūlējies noslīcināt kara asiņainajā dūksnājā, viņš iekāres dzīlēs šo tēlu centās saglabāt dzīvu, visu laiku krāpdams māti ar pasaciņām par savu dvēseļu gana aicinājumu. Ne viņam, ne arī Fernandai nekad nenāca prātā, ka abu sarakste nav nekas cits kā nemitīga apmaiņa ar daždažādiem sadomājumiem. Jau drīz vien pēc ierašanās Romā viņš no garīgā semināra bija aizgājis, taču mātei turpināja stāstīt par savām teoloģijas un baznīcas tiesību studijām, lai nezaudētu dēkaino mantojumu, par kuru savās vēstulēs murgoja Fernanda, jo tam vajadzēja glābt viņu no trūkuma un posta, kādā viņš dzīvoja, kopā ar diviem draugiem mitinādamies kaut kādā Trasteveres jumtaugšas ūķī. Kad Hosē Arkādio saņēma pēdējo Fernandas vēstuli, ko bija diktējušas jau pirmsnāves neatvairāmās nojausmas, viņš salika ceļasomā savas māņu greznības pēdējās nožēlojamās paliekas un devās mājup pāri okeānam kuģa kravas tilpnē kopā ar

noplukušiem izceļotājiem, kas, sablīvēti kā lopkautuvē sadzīti dzīvnieki, pārtika no atdzisušiem makaroniem un tārpaina siera. Pat vēl neizlasījis Fernandas testamentu, kas patiesībā bija nokavējies sīks visu nedienu un likstu pārstāsts, ieraudzījis sagrabējušās mēbeles un ar nezālēm aizaugušo galeriju, Hosē Arkādio saprata, ka nonācis lamatās, no kurām viņam nekad vairs neizkļūt un nekad vairs neizjust Romas pavasara gaisa skurbinājumu, un neredzēt tā dimantam līdzīgo žilbinošo spozmi. Astmas izraisītajās bezmiega stundās klaiņodams pa pussabrukušo māju, kur Ursulas vecišķās ērmības viņam bija iedvesušas bailes no pasaules, viņš atkal no jauna nojauta sava posta bezgalīgo dziļumu. Lai akluma tumsā zēnu nepazaudētu, Ursula bija pieradinājusi viņu kvernēt kādā savas guļamistabas kaktā, apgalvodama, ka tur esot vienīgais drošais patvērums no miroņiem, kuri parādoties pievakares stundās un staigājot apkārt pa visu māju. “Lai kādas blēņas tu izdarītu,” Ursula biedēja, “svētie man tūlīt to pastāstīs.” Nekustīgi uz ķeblīša čurnēdams, baiļu sviedros izmircis, viņš šajā kaktā bija pavadījis baismu pilnus vakarus, līdz pat gulētiešanas brīdim juzdams pret sevi vērstus svēto izspiegotāju ledaini modros skatienus. Šīs mocības bija gluži liekas, jo jau toreiz Hosē Arkādio baidījās no visa, kas sastopams viņa apkaimē, un bija gatavs bīties arī no visa, ko gadīsies sastapt turpmākajā dzīvē: no ielassievietēm, kas sabojā asinis, no pašu mājas meitiešiem, kas dzemdē bērnus ar sivēnu astēm, no gaiļu cīņām, kas iegrūž cilvēkus nāvē un visu mūžu nomoka ar sirdsapziņas pārmetumiem, no šaujamiem ieročiem, ar kuriem pietiek tikai saskarties, lai sāktos divdesmit gadu ilgi kari, no nepārdomātiem pasākumiem, kas nes vilšanos un ārprātu, un beidzot no visa — no visa, ko Dievs radījis savā bezgalīgajā labvēlībā, bet ko sātans sagandējis. Rītos viņš pamodās, nemitīgu murgu izmocīts, taču dienas spozme logā, Amarantas glāsti baseinā un bauda, ko viņa sagādāja, ar zīda pušķīti iepūderēdama viņam kājstarpi, drīz vien izkliedēja visas baismas. Pat Ursula saules pārpildinātajā dārzā bija pavisam citāda, jo šeit viņa vairs nerunāja par drausmīgiem rēgiem, bet ar sasmalcinātu ogli noberza zēnam zobus, lai viņa smaids būtu tikpat žilbs kā pāvestam, apgrieza un nospodrināja viņam nagus, lai no visām pasaules malām Romā sabraukušie svētceļnieki, saņemot pāvesta svētību, varētu nopriecāties par viņa roku apbrīnojamo daiļumu, sakārtoja viņam matus tādā sasukā, kādu mēdz valkāt pāvests, apslacīja ar smaržūdeni, lai no viņa auguma un drānām uzdvesmotu pāvesta tīkamais aromāts. Viņam Romā bija gadījies redzēt pāvestu, kad tas no Kastelgandolfo pils balkona septiņās valodās teica vienu un to pašu uzrunu svētceļnieku pūlim, bet vienīgais, kas patiesi piesaistīja viņa vērību, bija pāvesta neparasti baltās, it kā sārmā miecētās rokas, pavasarīgā tērpa mirdzošais spodrums un liegais odekolona dvesmojums.

Pagāja gandrīz gads kopš Hosē Arkādio atgriešanās tēva mājās. Lai izvilktu dzīvību, bija jau pārdoti sudraba svečturi, kā arī dižciltīgais naktspods, kam no zelta gan bija tikai ģerboņa inkrustācijas, un Hosē Arkādio vienīgais prieks bija savākt pilsētā zēnus, lai tie mājā draiskuļotos. Viņš pārradās ar tiem diendusas stundās un ļāva zēniem dārzā lēkāt pāri virvei, klaigāt galerijā, kūleņot viesistabā uz krēsliem un dīvāniem, bet pats staigāja tiem visur līdzi, pamācīdams smalkā uzvedībā. Hosē Arkādio tagad vairs nevalkāja uzspīlētās bikses un zīda kreklu, bet vienkāršu kādā arābu veikaliņā nopirktu parastu uzvalku, taču vēl aizvien saglabāja cildenu gurdenību un pāvesta žestu svinīgumu. Pilsētas zeņķi mājā izrīkojās tāpat kā savulaik Mēmes skolas skuķi. Līdz pat vēlam vakaram viņus dzirdēja klaigājam, plosāmies, lēkājam un dziedam, ar papēžiem sitot takti, tā ka māja atgādināja nedisciplinētu internātskolu. Aureljāno par zēnu iebrukumu nelikās ne zinis, kamēr tie viņu Melkiadesa kambarī netraucēja. Bet tad kādu rītu divi no puikām pavēra viņa istabas durvis un, ieraudzījuši smirdošu, ar matiem mežonīgi apaugušu cilvēku sēžam pie galda un lasām pergamenta

tīstokļus, nobijās. Nākt iekšā viņi neiedrošinājās, bet visu laiku mīdijās gar istabas durvīm, blenzdami pa šķirbām un sačukstēdamies. Vēlāk zeņķi pa vēdlodziņu sāka istabā mest dažādus rāpuļus un reiz pat durvis un logu aiznagloja, tā ka Aureljāno vajadzēja nopūlēties pusi dienas, līdz tās uzlauza. Par savām pārgalvībām nekāda soda nesaņēmuši, četri resgaļi nākamajā dienā, kamēr Aureljāno atradās virtuvē, jau ielavījās istabā, lai iznīcinātu pergamenta tīstokļus. Taču, līdzko viņi pievāca sadzeltējušos pergamentus, viņus kāds eņģelisks spēks parāva gaisā un noturēja tik ilgi, kamēr ienāca Aureljāno un pergamentus viņiem atņēma. Kopš šās reizes palaidņi viņu vairs netraucēja.

Četri vecākie zēni, kas vēl staigāja īsās bikšelēs, lai gan bija jau gandrīz jaunekļu gados, rūpējās par Hosē Arkādio ārieni. Tie ieradās agrāk nekā visi pārējie, skuva viņu, masēja ar karstā ūdenī samērcētiem dvieļiem, apgrieza un nopulēja viņam nagus rokām un kājām, apslacīja ar smaržūdeni. Reizēm arī tie iekāpa baseinā, lai apziepētu Hosē Arkādio no kājām līdz galvai, kamēr viņš gulēja, augšpēdus atlaidies, un domāja par Amarantu. Pēc tam tie paši zēni viņu nosusināja, iepūderēja un apģērba. Viens no viņiem, cirtains gaišmatis ar sarkanīgi stiklainām truša acīm, parasti palika mājā pārgulēt. Saites, kas vienoja šo zēnu ar Hosē Arkādio, bija tik stipras, ka tas viņu pavadīja ari astmatiķa bezmiega nakts pastaigās tumšajā mājā, visu laiku klusēdams. Kādu nakti Ursulas kambarī viņi pamanīja caur stiklaini margojošo cementa klonu atplaiksnāmies gaismu, it kā grīdu no apakšas apmirdzētu pazemes saule. Nevajadzēja pat iedegt gaismu. Pietika pacelt kādu no sasprēgājušām plāksnēm kaktā, kur savulaik bija stāvējusi Ursulas gulta un kur spozme bija visspilgtākā, lai ieraudzītu slēptuvi, kuru Aureljāno Otrais tik nenogurstoši bija meklējis savos drudžainajos izrakumos. Tur atradās trīs brezenta maisi, aizsieti ar vara stiepli, bet tajos bija septiņi tūkstoši divi simti četrpadsmit dublonu, kas tumsā zvīļoja kā kvēlojošas ogles.

Šis atradums bija tikpat kā ugunsgrēka uzliesmojums. Ar negaidīti iegūto bagātību, par kuru nabadzības postā bija tik daudz sapņots, Hosē Arkādio neatgriezās vis Romā, bet pārvērta māju dekadentiskā paradīzē. Viņš iegādājās jaunus samta aizkarus un baldahīnu guļamistabai, lika mazgātavas grīdu izklāt ar jaunām plāksnēm, bet sienas — ar flīzēm. Ēdamistabas skapji tika piepildīti ar sacukurotiem augļiem, šķiņķiem un visdažādākām marinādēm, vēl nesen tukšajā pieliekamajā sakrāva vīna un liķiera pudeles, kas veselām kastēm uz Hosē Arkādio vārda pienāca stacijā un ko viņš pats pārgādāja mājās. Kādu nakti viņš ar četriem vecākajiem zēniem sarīkoja uzdzīvi, kas ievilkās līdz pat gaismai. Sešos no rīta viņi visi kaili iznāca no guļamistabas, mazgātavā izlaida ūdeni no baseina un piepildīja to ar šampanieti. Zēni reizē ielēca tajā, peldēdami smaržīgi sprēgājošos burbulīšos, kā putni lidinās debesu zelta dzīlēs, bet Hosē Arkādio, uz muguras atlaidies, viens pats turējās sāņus un vaļā acīm sapņoja par Amarantu. Nevienam vērību nepiegriezdams, viņš ļāvās rūgtām pārdomām par savām visai apšaubāmajām izpriecām, līdz zēni nogura un tāpat barā aizgāja uz guļamistabu, kur norāva samta aizkarus, lai tajos noslaucītos, draiskajā jezgā sasita dārgo kalnu kristāla spoguli un, mēģinādami visi reizē iekļūt gultā, apgāza baldahīnu. Kad Hosē Arkādio atgriezās no mazgātavas, viņš zēnus atrada kailus guļam ciešā kamolā, it kā pēc kuģa bojāejas tur patvērumu atradušus. Ne tik daudz dusmās par nodarītajiem postījumiem, cik aiz riebuma un žēluma pašam par savu pagrimumu šādās neķītrās orģijās viņš sameklēja rīkstes, ko bija uzglabājis ceļasomas dibenā kopā ar grēku nožēlnieku saru kreklu un citiem miesaskāres apvaldīšanas un vainas izpirkšanas dzelzs rīkiem, un padzina puišus no savas mājas, nelabā balsī kā ārprātīgs brēkdams un visus tik nežēlīgi šaustīdams, kā citkārt nebūtu izturējies pat pret vilku baru. Galīgi spēkus zaudējis, viņš palika viens astmas lēkmē, kas ilga vairākas dienas,

un nomocījās tā, ka izskatījās jau pēc mirēja. Trešajā naktī, aiz elpas trūkuma slāpdams, viņš aizmeimuroja uz bijušo Melkiadesa istabiņu, lai palūgtu Aureljāno aiziet uz aptieku un nopirkt viņam inhalācijas pulverīšus. Tā bija otrā reize, kad Aureljāno izgāja uz ielas. Viņam vajadzēja noiet tikai divus kvartālus līdz mazajam veikaliņam, kur noputējušā skatlogā bija izlikti fajansa trauciņi ar uzrakstiem latīņu valodā, un tur kāda meitene Nīlas čūskas noslēpumainā daiļumā pasniedza viņam zāles, kuru nosaukumu Hosē Arkādio bija uzrakstījis uz kāda papīrīša. Arī otro reizi ieraugot pilsētu dzeltenīgajā ielas spuldžu apgaismojumā, tā Aureljāno nesaistīja vairāk kā pirmajā gājienā. Hosē Arkādio jau bija sācis bažīties, ka Aureljāno aizbēdzis, kad tas atkal parādījās aizelsies, tikko vilkdams kājas, kas ilgstošajā ieslodzījumā kustību trūkuma dēļ bija kļuvušas pavisam vājas un ļodzīgas. Aureljāno vienaldzība pret ārējo pasauli bija tik neapšaubāma, ka jau pēc dažām dienām Hosē Arkādio pārkāpa mātei doto solījumu un atļāva Aureljāno iziet, kad vien viņam gribētos to darīt.

-   Man pilsētā nekas nav meklējams, Aureljāno atbildēja.

Viņš turpināja dzīvot tādā pašā noslēgtībā kā līdz šim, iegremdējies pergamentos, ko pamazītēm atšifrēja, taču to jēgu vēl pilnīgi neizprazdams. Hosē Arkādio viņam palaikam atnesa kādu šķiņķa šķēlīti, sacukurotus ziedus, kas mutē atstāja pavasara smaržu, un divas reizes pat glāzi laba vīna. Par pergamentiem Hosē Arkādio neinteresējās, uzskatīdams nodarbošanos ar tiem par ērmīgu laika kavēkli, taču viņa uzmanību piesaistīja novārtā pamestajam radiniekam piemītošā gudrība un neizskaidrojamā pasaules pazīšana. Hosē Arkādio tad jau zināja, ka Aureljāno saprot angļu tekstus un, nodarbodamies ar pergamentiem, izlasījis visus angļu enciklopēdijas sešus sējumus no pirmās līdz pēdējai lappusei, it kā tā būtu romāns. Ar to viņš arī izskaidroja dīvaino faktu, ka Aureljāno var runāt par Romu, it kā tur būtu pavadījis ilgus gadus. Taču drīz vien viņš pamanīja,

ka Aureljāno zināmas arī tādas lietas, kādas enciklopēdijā nav atrodamas, piemēram, dažādu priekšmetu cenas. “Viss pasaulē uzzināms,” Aureljāno tikai bija atbildējis uz Hosē Arkādio jautājumu, no kurienes viņam šādas ziņas. Savukārt Aureljāno bija pārsteigts, redzot, ka Hosē Arkādio, tuvāk iepazīstoties, izrādījās pavisam citāds, nekā viņam bija licies tolaik, kad dzirdēja viņu klaiņojam pa māju. Hosē Arkādio bija spējīgs pasmieties, bet vienlaikus, atceroties mājas pagātni, ļauties arī nostalģijai, tāpat kā raizēties par neticamo postažu, kāda valda Melkiadesa istabā. Šo abu asinsradniecisko vienpatņu tuvināšanās bija ļoti tālu no draudzības, taču tā viņiem palīdzēja vieglāk paciest bezgalīgo vientulību, kas tos reizē šķīra un tuvināja. Tagad Hosē Arkādio jau palaikam varēja doties pie Aureljāno pēc palīdzības, kad vajadzēja risināt vienu vai otru sarežģītāku mājas dzīves jautājumu, kas citkārt noveda viņu vai izmisumā. Bet Aureljāno drīkstēja apsēsties galerijā, lai tur lasītu no Amarantas Ursulas saņemtās vēstules, ko viņa turpināja sūtīt ar iepriekšējo precizitāti. Tāpat viņš tagad drīkstēja lietot mazgātavu, ko Hosē Arkādio pēc savas pārbraukšanas bija viņam aizliedzis darīt.

Kādudien sutīgā rīta stundā abus pamodināja satraukta klauvēšanās pie mājas ārdurvīm. Tur stāvēja melnīgsnējs sirmgalvis ar lielām, zaļām acīm, kas viņa sejai piešķīra rēgainu spīdumu, un ar pelnu krustu uz pieres. Kankarainās drēbes, nomīdītās kurpēs un uz pleciem uzmestā tarba, kas bija visa viņa mantība, vērta viņu līdzīgu ubagam, taču večuks izturējās ar viņa ārienei neatbilstīgu cieņu. Pietika atnācējam uzmest skatienu kaut vai viesistabas pustumsā, lai tūlīt kļūtu skaidrs, ka viņa dzīvību saglabā ne tik daudz pašuzturēšanas instinkts, cik par paradumu kļuvušās bailes. Tas bija Aureljāno Mīlnieks, vienīgais no pulkveža Aureljāno Buendijas septiņpadsmit dēliem, kas bija paglābis dzīvību, bet tagad ieradies, lai pēc ilgā un briesmu pārpilnā bēguļotāja mūža atrastu šeit mieru. Viņš nosauca savu

vārdu un lūdza dot viņam pajumti šajā mājā, kuru viņš sūrajās klaidoņa naktīs bija iztēlojies kā pēdējo viņam vēl palikušo patvērumu. Bet Hosē Arkādio un Aureljāno viņu neatcerējās. Domādami, ka atnācējs vienkārši ir vazaņķis, viņi to bukņīdami izmeta no mājas. Bet pēc tam, durvīs stāvēdami, redzēja norisināmies jau pirms Hosē Arkādio apzinīgās dzīves sākušās drāmas noslēgumu. No ielas pretējā pusē saaugušajiem mandeļkokiem iznira divi policijas aģenti, kas ilgus gadus bija vajājuši Aureljāno Mīlnieku, kā suņi izsekodami viņa pēdas vai pa puspasauli, un divas reizes no saviem mauzeriem izšāva uz viņu, trāpīdami tieši uz pieres uzzīmētajā krustā.

Kopš tās dienas, kad Hosē Arkādio bija izdzinis no mājas zēnus, viņš gaidīja pienākam paziņojumu no transatlantiska tvaikoņa, kam pirms Ziemsvētkiem vajadzēja izbraukt uz Neapoli. Viņš par to bija pastāstījis Aureljāno un pie reizes arī nodomājis iekārtot radiniekam kādu veikaliņu, no kura dzīvot, jo pārtikas grozus pēc Fernandas apbedīšanas neviens vairs nesūtīja. Taču arī šim pēdējam sapnim nebija lemts piepildīties. Kādā septembra rītā, virtuvē ar Aureljāno iedzēris kafiju, Hosē Arkādio bija aizgājis uz mazgātuvi un jau beidza kārtējo tualeti, kad, paceļot jumstiņus, tur ielauzās četri no mājas padzītie zeņķi. Nedodami Hosē Arkādio laika atjēgties un pretoties, viņi ar visām drēbēm iemetās baseinā, sagrāba viņu aiz matiem, pagrūda viņa galvu zem ūdens un turēja tik ilgi, līdz virspusē beidza parādīties agonijas gārdzoņā izgrūstie burbuļi un pāvesta troņmantnieka nekustīgais un bālais ķermenis, vaļā palaists, noļima zem sasmaržotā ūdens. Pēc tam zeņķi pievāca visus trīs maisus ar zelta naudu, kuru atrašanās vieta bija zināma tikai viņiem un viņu upurim. Visa šī operācija norisinājās tik ātri, metodiski un brutāli, it kā to būtu veikusi kāda karaspēka daļa. Aureljāno, kas uzturējās savā istabā, par notikušo nebija nekādas nojausmas. Pievakarē, nesaticis Hosē Arkādio virtuvē, viņš to izmeklējās pa visu māju, līdz atrada peldam

baseina gludā, sasmaržotā ūdens virspusē — jau piepampušu un izblīdušu, taču noslīcinātais vēl aizvien domāja par Amarantu. Un tikai tad Aureljāno atskārta, cik ļoti bija sācis mirušo mīlēt.

19.NODAĻA

Amaranta atgriezās decembra pirmajās dienās ar labu ceļavēju burās, līdzi vezdama ap kaklu apliktā zīda valgā laulātu draugu. Viņa parādījās, iepriekš neko nepaziņojusi, ģērbusies ziloņkaula krāsas kleitā, ar pērļu virteni gandrīz vai līdz ceļgaliem, smaragda un topāza gredzeniem pirkstos un apaļi apgrieztu gludo matu sasuku, kas bezdelīgas spārnu veidā no ausīm aizsniedzās uz vaigiem. Pirms sešiem mēnešiem viņa bija apprecējusies ar slaidu flāmu jau brieduma gados, kurš izskatījās pēc jūrnieka. Amarantai Ursulai pietika atvērt viesistabas durvis, lai redzētu, ka viņas prombūtne bijusi ilgāka un ar smagākām sekām, nekā pati to bija iedomājusies.

-   Žēlīgais Dievs! viņa iesaucās drīzāk uzjautrināta, nevis apbēdināta. Tūlīt redzams, ka mājā trūcis sievietes gādības!

Amarantas Ursulas bagāža galerijā nebija ietilpināma. Neskaitot Fernandas veco lādi, ar kuru Amaranta Ursula bija aizbraukusi uz koledžu, viņai līdzi bija divi stateniski novietojami īpaši čemodāni uzvalkiem, četras lielas ceļasomas, apvalks ar lietussargiem, astoņas cepuru kārbas, milzīgs būris ar pussimtu kanārijputniņu, kā ari vīram piederošs izjaukts velosipēds īpašā futrālī, lai to varētu nēsāt līdzi gluži kā čellu. Pēc ilga ceļojuma viņa neatļāvās pat vienu atpūtas dienu. Ieģērbusies brezenta kombinezonā, ko vīrs bija paņēmis līdzi kopā ar citiem motorista piederumiem, viņa sāka kārtējos mājas atjaunošanas darbus.

Amaranta Ursula iznīdēja brūnās skudras, kas bija savā varā pārņēmušas galeriju, jaunu dzīvību iedvesa panīkušajos rožu krūmos, izdeldēja vissīkstākās nezāles, uz paliktņiem izvietotajos podos un vāzēs sadēstīja papardes, raudenes un begonijas. Viņas vadībā namdari, atslēdznieki un mūrnieki salaboja saplaisājušo klonu, izļodzījušās durvis un logus, uzspodrināja mēbeles, no iekšienes un ārienes izbalsināja sienas, tā ka jau trīs mēnešus pēc Amarantas Ursulas pārbraukšanas mājā viss atkal izelpoja to pašu jaunības un svētku noskaņu, kāda tur bija valdījusi tolaik, kad tika iegādāta pianola. Nekad vēl vecā māja nebija redzējusi tādu cilvēku kā Amaranta, kas aizvien un visos apstākļos bija labā omā, gatava dziedāt un diet, un izmest mēslainē gan novecojušās mantas, gan arī paražas. Vienā slotas atvēzienā viņa izmēza visas bēru inventāra atliekas, kaktos sakrājušās nevajadzīgas drazas un māņticības kulta piederumus, aiz cieņas pret Ursulu viesistabā saglabādama tikai Remēdiosas dagerotopijas attēlu. “Paskatieties tik, cik viņa jauka!” Amaranta Ursula smiedamās iesaucās. “Četrpadsmit gadu veca vecvecmāmuļa!” Kad viens no mūrniekiem Amarantai Ursulai pastāstīja, ka mājā spokojoties un no tā varot tikt vaļā, vienīgi atrodot šeit apraktos dārgumus, viņa, skaļi smiedamās, atbildēja, ka neticot visādiem vīriešu sagudrotiem māņiem. Amaranta Ursula bija tik tieša un atklāta, tik emancipēta, tik moderna un brīvdomīga, ka Aureljāno, redzot viņu ierodamies, nezināja, kur likt rokas un kājas. “Nu ir gan mežonis!” viņa draiski iesaucās, pavērdama rokas apskāvienam. “Ir gan izaudzis mans dārgais kanibāls!” Aureljāno vēl nebija paguvis atjēgties, kad Amaranta Ursula jau bija uzstādījusi līdzi atvesto pārnēsājamo patafonu un gribēja sākt viņam mācīt modernās dejas. Viņa piespieda puisi apmainīt no pulkveža Aureljāno Buendijas mantotās nodeldētās bikses, uzdāvināja viņam jauneklīgus kreklus un krāsainas kurpes un pēc pārmērīgi ilgās kvernēšanas Melkiadesa kambari izstūma viņu uz ielas.

Darbīgajai, sīkajai jaunuvei, kas bija tikpat nerimtīga kā Ursula un gandrīz tikpat skaista un kārdinoša kā Remēdiosa Dai|ā, piemita reti sastopama modes izpratne. Pa pastu saņēmusi jaunākos modes žurnālus, viņa aizvien varēja pārliecināties, ka nav alojusies, pati izgudrodama jaunus modeļus un tos šūdinādama uz Amarantas primitīvās, ar roku griežamās šujmašīnas. Viņa abonēja visus Eiropā iznākošos modes žurnālus, kā arī mākslas un populārās mūzikas izdevumus. Tikko acis tajos iemetusi, Amaranta Ursula redzēja, ka pasaulē viss risinās tā, kā viņa to paredzējusi. Bija pilnīgi neizprotami, kāpēc tik gudra un apdāvināta sieviete atgriezusies šajā pa pusei mirušajā, putekļu un nepanesamas tveices smacētajā nomalē, turklāt vēl ar vīru, kam naudas gana, lai pārtikuši dzīvotu jebkurā vietā pasaulē, un kas viņu vēl tik kvēli mīl, ka ļāvās vadāties apkārt zīda valgā. Mēnešiem apritot, kļuva skaidrs, ka Amaranta Ursula nolēmusi šeit apmesties uz pastāvīgu dzīvi, jo citādi viņa nekaldinātu ilgam laikam domātus plānus, ka arī neķertos pie tādiem pasākumiem, kas liecina par apņēmību iekārtoties Makondo ar vajadzīgajām ērtībām, lai tur pavadītu mierīgas vecumdienas. Milzīgais kanārijputniņu būris rādīja, ka šis nolūks nav radies nejauši. Atcerējusies, ka māte viņai kādā vēstulē bija rakstījusi par putnu nobeigšanos Makondo apkaimē, Amaranta Ursula mājās braukšanu novilcināja par vairākiem mēnešiem, lai sagaidītu kuģi, kas iegrieztos Laimīgo salās, un tur izvēlētos divdesmit piecus labākos kanārijputniņu pārus, kas būtu koša rota Makondo izmirušajām debesīm. No visiem Amarantas Ursulas neveiksmīgajiem pasākumiem šis bija visrūgtākais. Putnu skaitam pieaugot, Amaranta Ursula tos pa pāriem izlaida brīvē, taču izrādījās, ka iespēja aizbēgt no šīs pilsētas tiem svarīgāka pat par brīvi. Veltīgi viņa mēģināja tos pielabināt ar putnu māju, ko Ursula bija likusi uzcelt, pirmo reizi pārbūvējot Buendiju ģimenes mitekli. Veltīgi Amaranta Ursula nopūlējās bēgļus pieturēt, mandeļkokos iekārtojot ligzdiņas, izkaisot uz jumtiem

kanārijputniņu iemīļotās sēkliņas un paskubinot gūstā palikušos dziedāt, lai pievilinātu dezertierus atgriezties. Tikko brīvē izkļuvuši, tie uzspurdza gaisā un apmeta apli virs pilsētas tikai tādēļ, lai uzņemtu pareizo kursu atceļam uz Laimīgo salām.

Pagāja gads kopš Amarantas Ursulas atgriešanās, un viņai šajā laikā vēl nebija izdevies ne sadraudzēties ar Makondo iedzīvotājiem, ne arī sarīkot kādas viesības. Tomēr viņa vēl aizvien ticēja, ka iespējams šo posta un bēdu nostūri atmodināt jaunai dzīvei. Amarantas Ursulas vīrs Gastons sargājās kaut ko sievai iebilst, lai gan jau no tā brīža, kad viņi svelmīgajā diendusas stundā stacijā izkāpa no vilciena, viņam bija skaidrs, ka sievu šurp atvilinājis nostalģijas spoks. Pārliecināts, ka īstenība drīz vien izklīdinās šīs iedomas, viņš pat nepapūlējās samontēt savu velosipēdu un stundām ilgi rakņājās pa zirnekļu tīklu skumšķiem, ko mūrnieki bija nokašņājuši no sienām, meklēdams skaistākās oliņas, lai tās ar nagu uzplēstu un ar lupu ilgi vērotu mazos zirneklīšus, kas izlobījās no tām. Vēlāk, jau ticēdams, ka Amaranta turpina savu rosīšanos vienkārši tādēļ, lai būtu ko darīt, viņš sakārtoja savu grezno velosipēdu, kam priekšējais ritenis bija daudz lielāks par pakaļējo, un sāka braukāt apkārt, tvarstīdams un pēc tam izžāvēdams apkaimē sastopamos kukaiņus. Tos viņš salika tukšās ievārījumu kārbās un nosūtīja savam bijušajam dabaszinību profesoram, kura vadībā bija studējis entomoloģiju, lai gan viņa īstais aicinājums bija aeronautika. Dodamies izbraucienos ar velosipēdu, viņš uzģērba cirka akrobāta triko bikses, dūdu spēlmaņa garzeķes un uzlika galvā detektīva naģeni, bet citādi staigāja pa pilsētu, tērpies spodrā linauduma uzvalkā, baltām kurpēm kājās, apsējies zīda kaklasaiti, platmali galvā un niedru spieķīti rokā. Acu zīlītes viņam bija bālganas, un tas viņu darīja vēl līdzīgāku jūras braucējam, bet mazās Ūsiņas — vāveres spalvu rūsganumā. Lai gan viņš bija vismaz gadus piecpadsmit vecāks par sievu, viņa jauneklīgā uzvedība, modrā apņēmība darīt Amarantu Ursulu

laimīgu, kā arī izturīgā vīrietība gadu starpību nolīdzināja. Patiesībā neviens, kas redzēja šo četrdesmit gadu veco vīrieti ar mierīgām manierēm, zīda valgu kaklā un cirka mākslinieka divriteni, nekad nebūtu varējis iedomāties, ka viņš ar savu jauniņo sievu noslēdzis neapvaldītas mīlēšanās līgumu un ka viņi abi ļaujas savstarpējai iekārei pat visnepiemērotākās vietās, ja vien tā bija uzradusies, un to dara jau kopš pazīšanās sākuma, turklāt ar tādu degsmi, ko laika tecējums un aizvien neparastākie apstākļi kāpina un padziļina. Gastons bija ne tikai neapvaldāms mīlnieks ar izcilu lietpratību un nenogurdināmu iztēli, bet arī vēsturē pirmais vīrietis, kas, atrazdamies lidojumā, veicis piespiedu nolaišanos un ar savu līgavu bezmaz nosities tikai tādēļ vien, lai pamīlētos no augšas ieraudzītā vijolīšu pļavā.

Viņi bija iepazinušies gadus trīs pirms apprecēšanās, kad Gastons, ar savu sporta divplāksni mezdams lokus virs koledžas, kur mācījās Amaranta Ursula, izdarīja pārdrošu pagriezienu, lai neuztriektos karoga mastam, bet pēc tam primitīvais, no audekla un alumīnija folijas darinātais aparāts ar asti palika karājamies elektrisko vadu stieplēs. Kopš tās reizes, nepiegriezdams vērību savai šinās iesaitētajai kājai, viņš katru nedēļas nogali atbrauca pie Amarantas Ursulas uz mūķeņu pansiju, kur režīms nebija ne tuvu tik stingrs, kā to būtu vēlējusies Fernanda, un aizveda meiteni uz sporta klubu. Mīlēties viņi sāka piecsimt metru augstumā landu svētdienīgi spirgtajā gaisā, un, jo sīkākas kļuva uz zemes saredzamās būtnes, jo ciešāka bija viņu saplūsme. Amaranta Ursula viņam stāstīja par Makondo kā par visgaišāko un mierīgāko pilsētu pasaulē, par raudeņu piesmaržoto milzīgo māju, kur gribētos dzīvot līdz pašam vecumam kopā ar uzticamu vīru un diviem nerātniem puikām, kurus sauktu Rodrigo un Gonsālo, bet nekādā ziņā Aureljāno vai Hosē Arkādio, un vēl ar meitu, kuras vārds būtu Virdžīnija, tikai ne Remēdiosa. Viņš bija ar mieru, tāpat kā vēlāk pacieta valgu kaklā, jo bija pārliecināts, ka tā ir pārejoša iedoma, kas

jāļauj laikam izkliedēt. Bet, kad Makondo bija nodzīvoti jau veseli divi gadi un Amaranta Ursula vēl aizvien bija tikpat apmierināta kā pirmajā dienā, Gastons sāka izrādīt nepacietības pazīmes. Viņš jau bija izžāvējis visus kukaiņus, kādi vien Makondo apkārtnē sameklējami, runāja spāņu valodā tikpat tekoši kā vietējie iedzīvotāji un bija atrisinājis visas krustvārdu mīklas saņemtajos žurnālos. Lai izkļūtu no šejienes, Gastons tomēr nevarēja atsaukties uz nelādzīgo klimatu, jo daba viņu bija apveltījusi ar dzelzs veselību, kas izrādījās īsti piemērota dzīvei tropu apvidos, un viegli pacieta kā dienasvidus tveicīgo svelmi, tā arī no tārpiem ņudzošo ūdeni. Bet kreolu ēdieni Gastonam bija tā iepatikušies, ka reiz viņš pieveica pat sacepumu no astoņdesmit divām dižķirzaku olām. Turpretī Amarantai Ursulai vajadzēja ar vilcienu ledus kastēs piegādāt zivis un gliemežus, konservētu gaļu un sīrupotus augļus, jo nekā cita viņa nespēja ēst. Arī ģērbties viņa turpināja eiropiešu gaumē un vēl aizvien abonēja modes žurnālus, lai gan viņai nebija kur paciemoties un pat pašas laulātais draugs šajos platuma grādos nebija tādā omā, ka spētu pienācīgi novērtēt īsos bruncīšos, slīpi uz vienas auss uzlikto cepurīti vai arī septiņās kārtās ap kaklu apvītas krelles. Amarantas Ursulas noslēpums bija tas, ka viņa mūždien prata būt nodarbināta, atrisinot daždažādas problēmas, ko pati bija radījusi, un pieļaudama kļūdas, lai nākamajā dienā tās izlabotu, turklāt tas viss tika darīts tik negantā uzcītībā, ka Fernanda šajā izrīcībā noteikti būtu saskatījusi iedzimtu patiku liet ūdeni sietā. Amarantai Ursulai piemītošā kāre palīksmoties vēl aizvien bija tik nevaldāma, ka, saņēmusi jaunas skaņuplates, viņa tūlīt aicināja Gastonu un līdz pat vēlam vakaram uzkavējās viesistabā, lai izmēģinātu jaunās dejas, ko bijušās studiju biedrenes jo sīki bija aprakstījušas, pievienodamas paskaidrojumiem pat zīmējumus, bet parasti šīs nodarbības beidzās ar mīlēšanos Vīnes šūpuļkrēslos vai tāpat uz kailas grīdas. Līdz pilnai laimei Amarantai Ursulai trūka vēl tikai iecerēto dēlu,

taču viņa ievēroja ar vīru noslēgto nolīgumu, ka bērnu viņiem pirmajos piecos laulības gados nebūs.

Meklēdams, kā varētu nosist laiku, Gastons no rītiem mēdza iegriezties Melkiadesa istabiņā pie drūmā Aureljāno. Viņam patika parunāties par savas dzimtenes visnomaļākajiem nostūriem, kurus Aureljāno pazina tik labi, it kā tur būtu nodzīvojis ilgus gadus. Kad Gastons apjautājās, no kurienes viņam šādas enciklopēdijā neatrodamas zināšanas, Aureljāno atbildēja ar tiem pašiem vārdiem, kādus bija teicis Hosē Arkādio: “Viss ir uzzināms.” Bez sanskrita Aureljāno bija iemācījies vēl arī angļu un franču valodu, daļēji — latīņu un grieķu. Tā kā viņš tolaik katru pievakari izgāja, Amaranta Ursula personiskām vajadzībām viņam bija piešķīrusi noteiktu naudas summu, un drīz vien viņa istabiņa sāka atgādināt kataloniešu zinībnieka grāmatnīcas filiāli. Kvēlā kārē viņš lasīja līdz vēlai nakts stundai, bet no viņa atsauksmēm par izlasīto Gastonam radās iespaids, ka Aureljāno grāmatas iegādājas nevis tādēļ, lai gūtu jaunas zināšanas, bet gan nolūkā tajās rast apstiprinājumu jau zināmajam, un ka visvairāk viņš interesējas tomēr par pergamenta tīstokļiem, kam tika veltītas vislabākās agrīna rīta stundas. Gastons ar Amarantu Ursulu labprāt viņu būtu iekļāvuši savā ģimenes dzīvē, bet Aureljāno bija noslēgts cilvēks, un ap viņu vijās noslēpumainības mākonis, kas laika tecējumā sabiezēja arvien vairāk. Aureljāno bija tik nepieejams, ka Gastona pūles iedraudzēties ar viņu izrādījās veltīgas, un Gastonam vajadzēja meklēt citus līdzekļus laika nosišanai. Un tieši tad viņam arī ienāca prātā doma organizēt gaisa pasta satiksmi ar Makondo.

Tas nebija nekāds jaunais projekts. Ar šo ideju Gastons nodarbojās jau pirms iepazīšanās ar Amarantu Ursulu, taču toreiz runa nebija par Makondo, bet gan par Beļģijas Kongo, kur viņa ģimene bija ieguldījusi kapitālu palmu eļļas rūpniecībā. Apprecēšanās un pēc tam nodoms jaunajai sievai par prieku uz laiku pārcelties uz Makondo spieda viņu šo projektu atlikt.

Bet, kad Gastons redzēja, ka Amaranta Ursula nopūlas ar pilsētas labierīcību veicināšanas biedrības dibināšanu un, viņam ieminoties par atgriešanos Eiropā, tikai pasmejas, viņš saprata, ka tik drīz no šejienes neizk|ūs, un atkal uzņēma sakarus ar Briselē palikušajiem sava pasākuma kompanjoniem, jo galu galā bija taču viena alga — būt jaunu ceļu cirtējam Kārību jūras piekrastē vai Āfrikā. Kamēr turpinājās sarakste, Gastons sakārtoja lidlauku kādreizējās apburtajās zemēs, kas tagad bija pārvērtušās plašā, ar akmens šķembām piesētā līdzenumā, izpētīja valdošo vēju virzienus, piekrastes ģeogrāfiskos apstākļus un gaisa satiksmei piemērotākos maršrutus, nemaz nezinādams, ka viņa rosīšanās — ļoti līdzīga kādreizējai mistera Herberta izrīcībai — vietējos iedzīvotājos izraisa dziļas aizdomas: viņiem ceļu pētīšana likās tikai aizsegs priekšdarbiem banānu plantāciju atjaunošanai. Sajūsminājies par to, ka šis pasākums galu galā attaisnos viņa apmešanos uz paliekamu dzīvi Makondo pilsētā, Gastons vairāk reižu aizbrauca uz provinces centru, iesaistījās pārrunās ar varas iestādēm, saņēma licences un noslēdza vairākus visai izdevīgus līgumus. Visu šo laiku viņš turpināja sazināties ar saviem Briseles kompanjoniem, un tas atgādināja Fernandas saraksti ar neredzamajiem dziedniekiem, līdz beidzot izdevās tos pierunāt izjauktā veidā viņam ar tvaikoni izsūtīt aeroplānu kopā ar pieredzējušu mehāniķi, kas tuvākajā ostā lidaparātu samontētu un pa gaisa ceļu ar to ierastos Makondo pilsētā. Gadu pēc pirmajiem mērījumiem un meteoroloģisko apstākļu noskaidrošanas, paļaudamies uz savu kompanjonu atkārtotiem solījumiem, Gastonam jau bija kļuvis par paradumu, pastaigājoties pa pilsētas ielām, vērties debesīs, lai, izdzirdējis iešalcamies vēja pūsmu, pārliecinātos, vai šurp netraucas gaidītais aeroplāns.

Lai gan Amaranta Ursula pati to nenojauta, viņas atgriešanās Aureljāno dzīvē ienesa radikālu pārmaiņu. Pēc Hosē Arkādio nāves viņš bija kļuvis par pastāvīgu kataloniešu zinībnieka

grāmatnīcas apmeklētāju. Tā kā Aureljāno tagad jutās brīvs cilvēks un viņam netrūka arī laika, puisim uzradās interese par Makondo un viņš sāka ar to iepazīties, tomēr ne par ko neizrādīdams izbrīnu. Aureljāno klaiņoja pa vientuļajām, putekļainajām ielām, vairāk gan aiz zinātniskas nekā cilvēciskas intereses ielūkodamies sabrukušo māju iekšienē, vērdamies logu dzelzs stiepļu sarūsējušos pinumos, nedzīvajos putnos un atmiņu nastas nomāktajos cilvēkos. Ar iztēles palīdzību viņš nopūlējās gara acu priekšā atjaunot kādreizējo pilsētas un banānu kompānijas spožo varenību. Bet tagad tās izžuvušie peldbaseini līdz malām bija pilni ar satrunējušiem zābakiem un dāmu kurpītēm. Kādā ar nezālēm aizaugušā kotedžā viņš atrada vācu aitu suņa skeletu — tam ap kaklu vēl bija siksna ar tērauda važu — un tālruni, kas nepārtraukti zvanīja, zvanīja un zvanīja, līdz Aureljāno pacēla klausuli un izdzirdēja tālu un baiļu pilnu sievietes balsi angļu valodā ko jautājam. Viņš atbildēja, ka jā, ka streiks beidzies, ka trīs tūkstoši līķu iemesti jūrā, ka banānu kompānija aizvākusies un ka Makondo beidzot kopš daudziem gadiem valda miers. Šie klaiņojumi viņu aizveda līdz panīkušajam priekamāju rajonam, kur agrāk tikuši dedzināti naudas zīmju žūkšņi tādēļ vien, lai piešķirtu pikantumu kumbiambas dancim, bet tagad šis rajons atgādināja skrudzēs samudžinājušos ieliņu tinumu un tur viss bija vēl netīrāks un nožēlojamāks nekā citos pilsētas nostūros — tikai retumis kvēloja vēl kāda sarkana laterniņa, norādīdama ieeju tukšās, ar izkaltušām rotājumu vītnēm apkarinātās deju zālēs, kur kvernēja novītušas, miesās izļumējušas pilsētas vīriešu kopīgās atraitnes, par nosušķējušām, derdzīgām vecenēm pārvērtušās kādreizējās franču hetēras un Babilonijas matronas, vēl aizvien gaidīdamas ierodamies klientus. Aureljāno nesastapa neviena, kas atcerētos viņa ģimeni, pat ne pulkvedi Aureljāno Buendiju, izņemot tikai kādu no senajiem Antiļu salu nēģeriem, večuku, kuru baltā kā kokvilnas ķīpa galva vērta līdzīgu fotouzņēmuma negatīvam,

bet kurš vēl aizvien sēdēja uz savas būdeles lievenēm, novakarēs dziedādams sērīgus rieta psalmus. Aureljāno ar viņu sarunājās pāris nedēļās apgūtā briesmīgā žargonā un reizēm kopā iebaudīja no gaiļu galvām vārītu strebekli, ko gatavoja viņa mazmazmeita. Tā bija liela auguma nēģeriete ar spēcīgiem kauliem, ķēves gurniem, krūtīm, kas atgādināja no dzīvas miesas veidotas melones, un lielisku, apaļu galvu, klātu ar kuplu, durstīgu, kā no stieplēm saverkšķītu kodaļu, līdzīgu viduslaiku karavīru ķiverēm. Jaunā nēģeriete bija iedēvēta par Vellatu. Tolaik Aureljāno pārtika no tā, ko ieņēma, pārdodams galda piederumus, svečturus un citus mājā sameklētus sīkumus. Kad viņam nebija pie dvēseles ne sentavo — un tas atgadījās visbiežāk —, viņš apstaigāja tirgus būdas, izlūgdamies gaiļu galvas, kuras tā vai tā vajadzēja izmest atkritumos, un aiznesa Vellatai, lai viņa no tām izvārītu viru ar portulaku un piparmētru piedevām. Kad vecais nēģeris nomira, Aureljāno pārstāja staigāt uz viņa būdu, bet ar Vellatu sastapās laukumā zem tumšajiem mandeļkokiem, kur viņa ar klusiem meža dzīvnieka svilpieniem pievilināja retos nakts blandoņas. Aureljāno bieži staigāja līdzi nēģerietei, dīvainā žargonā sarunādamies ar viņu par gaiļu galvu zupām un citiem nabadzīgo ļaužu gardumiem, un labprāt būtu turpinājis to darīt vēl ilgi, ja vien Vellata nebūtu likusi manīt, ka viņš ar savu klātieni aizbaida viņas klientūru. Lai gan Aureljāno reizēm izjuta iekāri un arī Vellata to būtu uzskatījusi tikai par viņu kopīgo sērīgo atceru dabisku kāpinājumu, tomēr viņš nekad ar nēģerieti netika gulējis. Un tā Aureljāno palika, neiepazinis sievieti, līdz atgriezās Amaranta Ursula un ar savu brālīgo apskāvienu aizcirta viņam elpu. Arvien, kad Aureljāno ieraudzīja Amarantu Ursulu, bet vēl jo vairāk tajās reizēs, kad viņa tam mācīja jaunākās dejas, visos kaulos puisim ielija tāda pati ļengana nevarība, kādu savulaik bija izjutis viņa sencis, kad Pilāra Ternēra to ievilināja pieliekamajā ar ieganstu pazīlēt kārtis. Pūlēdamies apslāpēt mokošo iekāri, Aureljāno vēl cītīgāk

iedziļinājās pergamentos un visādi izvairījās no nevainīgajiem glāstiem, ko viņam veltīja atbraukusī jauniņā krustmāte, kas viņa naktis saindēja ar savas klātienes urdošo nemieru, taču, jo vairāk Aureljāno no viņas vairījās, jo kvēlākās ilgās viņš alka dzirdēt tās gulgojošos smieklus, aplaimotas kaķes ņaudieniem līdzīgos līksmes iespiedzienus un pateicīgo murrāšanu, pats līdzi viņai nemitīgi ik stundu, ik brīdi un visneiedomājamākās vietās mīlas mokās izdvesdams pēdējo elpu. Kādu vakaru tikai metru desmit no Aureljāno gultas, trakulīgā vaļībā zeltkaļa darbnīcā uz galda valstīdamies un spārdīdamies, laulātais pāris izsita skapja stiklu un turpināja meņģēšanos jau sālsskābes pančkā. Aureljāno augu nakti neaizvēra ne acu un arī visu nākamo dienu staigāja, kā drudzī svildams un aiz niknuma šņukstēdams. Bezgala lēni šķita velkamies laiks, līdz viņš vakarā, kvēlas apņēmības pilns, stāvēja zem tumšajiem mandeļkokiem, gaidīdams Vellatu, bet miesu viņam durstīja neziņas ledussaltās adatas. Saujā sažņaudzis, viņš turēja vienu peso un piecdesmit sentavo, ko bija izprasījis no Amarantas Ursulas — ne tik daudz aiz vajadzības, cik vēlēdamies padarīt viņu par līdzvainīgo, aptraipīt viņu un it kā prostituēt paredzētajā izrīcībā. Vellata aizveda Aureljāno savā ar apvārdotām svecēm apgaismotajā istabelē pie savas saliekamās gultiņas, kuras brezents bija izraibināts ar nešķīstas mīlas traipiem, pie savas krietnai kucei līdzīgās vienaldzīgās, bezdvēseliskās miesas, pārliecināta, ka ar šo biklo, nepieredzējušo bērnu aši tiks galā, taču drīz vien izrādījās, ka viņa sastapusies ar nešpetnu vīru, kura negantais spēks ielauzās viņā, pieprasīdams tādu pašu zemestrīcei līdzīgu atsaukšanos.

Viņi kļuva mīlnieki. Rīta cēlienu Aureljāno pavadīja, atšifrēdams savus pergamenrus, bet dienasvidū devās uz miegaino guļamistabu, kur Vellata viņu gaidīja, lai vispirms pamācītu, kā šo joku dara sliekas, pēc tam — kā gliemeži un visbeidzot — pa vēžu paradumam, līdz pienāca laiks, kad viņai vajadzēja doties tvarstīt klaiņojošos mīlas malumedniekus. Tikai pēc

vairākām nedēļām Aureljāno atklāja, ka Vellatai ap vidukli ir čella stigai līdzīga josta, cieta kā tērauds un bez nosakāmas savienojuma vietas, jo viņa ar tādu bija jau piedzimusi un uzaugusi. Gandrīz ik reizi mīlas starpbrīžos, kaili gultā sēdēdami, viņi žilbinošajā svelmē ieturēja azaidu, nolūkodamies dienas zvaigznēs, ko veidoja skārda jumtā izrūsējušie caurumi. Vellatai pirmo reizi mūžā tagad bija pašai savs pastāvīgs vīrietis, savs pašas čalis, kā viņa smiedamās teica, un sāka jau sirdī lolot kaut kādas cerības, līdz Aureljāno viņai pastāstīja par savu slēpto kaisli pret Amarantu Ursulu. Atrastais atvietojums nespēja to izdzēst, gluži pretēji — reizē ar pieredzē gūto mīlas apvāršņu paplašinājumu tā aizvien nevaldāmākās liesmās svilināja visu viņa augumu. Vellata viņu gan arī pēc tam pieņēma ar iepriekšējo kvēli, taču par saviem pakalpojumiem jau pieprasīja samaksu un bija tik stingra, ka reizēm, kad Aureljāno nebija naudas, viņa parādu atzīmēja — taču ne ar skaitļiem, bet gan aizdurvē ar īkšķa nagu uzvilkdama švīkas. Vakaram pienākot, kad Vellata devās savās klaiņotājas gaitās zem tumšajiem mandeļkokiem, Aureljāno kā svešinieks atgriezās mājās, galerijā tikai pavirši sasveicinādamies ar Amarantu Ursulu un Gastonu, kuri šajā stundā tur parasti ēda pusdienas. Ieslēdzies savā istabiņā, viņš nespēja ne lasīt, ne rakstīt, pat ne domāt, viss lielo baiļu varā, kas viņu pārņēma, dzirdot abu smieklus, sačukstēšanos, sākuma draiskošanos, bet pēc tam agonizējošās laimes eksploziju, ar kuru naktīs pilna bija visa māja. Tāda bija viņa dzīve pēdējos divos gados pirms tam, kad Gastons sāka gaidīt ierodamies aeroplānu, un nekas tajā vēl nebija izmainījies arī todien, kad pēcpusdienas cēlienā Aureljāno ieradās kataloniešu zinībnieka grāmatnīcā un tur sastapa četrus jaunekļus, iekaisušus strīdā par to, ar kādām metodēm viduslaikos iznīdēti prusaki. Vecais zinībnieks, zinādams, ar kādu degsmi Aureljāno pievēršas grāmatām, ko lasījis tikai Beda Godājamais, manāmā tēvišķīgā šķelmībā paskubināja viņu būt par

šķīrējtiesnesi šajā diskusijā, un tad arī Aureljāno, ne mirkli nevilcinādamies, sāka klāstīt, ka prusaki ir visvecākie zemes virsū dzīvojošie insekti; sākumā tos — kā liecina Vecā Derība — cilvēki visvisādi mēģinājuši iznīdēt, apsitot ar čībām, taču nekādi paņēmieni pret šo kukaiņu sugu neesot bijuši iedarbīgi, ieskaitot pat ar boraku apkaisītas tomātu šķēlītes un ar cukuru sajauktus miltus, tā ka visas tūkstoš sešsimt un trīs zinātnei pazīstamās šīs kukaiņu sugas varietātes spītējušas jau vissenākajos vēstures posmos uzsāktajam sīkstajam un nežēlīgajam izskaušanas gājienam, ar kādu cilvēks nav vērsies ne pret vienu citu dzīvas radības paveidu, ieskaitot pat sev līdzīgos, novedot to līdz tādai galējībai, ka līdz ar vairošanās instinktu, kas tiek dēvēts par būtisku cilvēku dzimuma iezīmi, par tādu pašu, turklāt vēl spilgtāk izpaustu un neatvairāmāku, vajadzētu uzskatīt arī prusaku izdeldēšanas instinktu, un, ja šai kukaiņu pasugai izdevies paglābties no cilvēku niknuma, tad tikai pateicoties tam, ka tie meklējuši patvērumu tumsā, kur, ņemot vērā cilvēkam iedzimtās bailes no tās, prusaki ir neievainojami, turpretī jo bīstama tiem ir dienas gaisma, tālab gan viduslaikos, gan arī mūsdienās jau gadsimtiem ilgi vienīgais iedarbīgais prusaku nobeigšanas līdzeklis ir — izvilkšana saulē.

Šī liktenīgi enciklopēdiskā uzstāšanās lika pamatus lielai draudzībai. Tagad Aureljāno ik vakaru sastapās ar četriem strīdniekiem Alvāro, Hermaņu, Alfonso un Gabrielu, kuri kļuva par viņa pirmajiem un vienīgajiem draugiem visā mūžā. Agrāk tikai grāmatu pasaulē dzīvojošam Aureljāno šīs trokšņainās sastapšanās, kas pulksten sešos pēcpusdienā sākās grāmatnīcā un beidzās rītausmā priekamājās, bija īsta atklāsme. Viņam nebija ne prātā nācis, ka literatūra ir tikai labākā no visām rotaļām, kas sagudrotas, lai pasmietos par cilvēkiem, kā to viņam kādā uzdzīves naktī pierādīja Alvāro. Tikai pēc krietna laika Aureljāno atskārta, ka, izsakot šādus ekstravagantus spriedumus, tiek atdarināts kataloniešu gudrais, kurš apgalvojis, ka

zināšanām nav nekādas jēgas, ja tās nepalīdz atklāt veidu, kā no turku pupiņām izgatavojams kāds jauns ēdiens.

Tajā vakarā, kad Aureljāno nolasīja zinātnisko lekciju par prusakiem, diskusija beidzās pie meitenēm, kas bada dēļ pārdevās kādā māņu priekamājā kaut kur Makondo nomalē. Šīs mājas saimniece izrādījās smaidīga liekule, kuru bija apsēdusi mānija nemitīgi atdarīt un aizvērt durvis. Viņas mūžīgo smaidu, liekas, izraisīja klientu lētticība, kuri bija pārliecināti par šīs iestādes reālo esamību, lai gan viss šeit pastāvēja tikai iedomās, jo patiesas esamības seguma nebija pat aptaustāmiem priekšmetiem — sagrabējušai viktrolai, kur uz olām tupēja perētāja vista, papīra ziedu dārzam, vecajiem kalendāriem vēl no tiem laikiem, kad pilsētā nebija parādījusies banānu kompānija, no nekad neizdotiem žurnāliem izgrieztām litogrāfijām. Un pat biklās prieka meitenītes, kas atskrēja šurp no apkārtējām mājām, kad saimniece viņām aizsūtīja ziņu, ka ieradies kāds klients, bija tikai tīrie māņi. Viņas ienāca neapsveicinājušās, ģērbušās novalkātās kleitiņās, kuras pirms gadiem pieciem vēl bija šūdinātas no puķaina auduma, un nometa bruncīšus tādā pašā bezvainībā, kādā tie tikuši uzvilkti, bet mīlas kvēlākajos brīžos, augšup lūkodamās, izbrīnā iesaucās — tie tik ir joki! redziet, kā griesti ieliecas! Saņēmušas savu peso un piecdesmit sentavo, meitenes tos tūlīt iztērēja, nopērkot siera maizīti no saimnieces, kas šajā brīdī bija vēl smaidīgāka nekā parasti, un tikai viņa zināja, ka īstenībā šo maizīšu nemaz nav. Aureljāno, kura pasaule bija sākusies Melkiadesa pergamentos un beigusies Vellatas gultā, šajā māņu priekamājā iemācījās atbrīvoties no bikluma nastas. Sākumā viņam šeit nepavisam neveicās, jo mīlas labākajā brīdī istabiņā allaž parādījās saimniece un izteica piezīmes par abu partneru visintīmākajām izdarībām. Bet ar laiku viņš pie šiem dzīves sīkumiem pierada un kādā jo sevišķi izlaidīgā naktī kopīgā viesu istabā pat izģērbās, un, uz sava varenā vīrietības atribūta uzlicis alus pudeli, ar to izbalansēja pa visu

māju. Un tieši viņš ieviesa tās pārmērības, ko saimniece apsveica ar savu mūžīgo smaidu, nekādus iebildumus neceldama, bet patiesībā tām arī nemaz neticēdama, tāpat kā toreiz, kad Gastons mēģināja māju aizdedzināt, lai pierādītu, ka tās īstenībā nemaz nav, vai arī kad Alfonso apgrieza kaklu papagailim un iemeta to katlā, kur bija sākusi kūsāt vistu gaļas vira.

Lai gan Aureljāno jutās vienlīdz saistīts ar visiem četriem draugiem un viņu ar tiem vienoja cieša kopības apziņa, vistuvākais viņam tomēr bija Gabriels. Šī tuvība sākās tajā naktī, kad Aureljāno nejauši ieminējās par pulkvedi Aureljāno Buendiju un Gabriels bija vienīgais, kurš noticēja, ka draugs par viņiem nezobojas. Pat saimniece, kas parasti neiejaucās apmeklētāju sarunās, ar īstas mēlneses sīksto ietiepību ņēmās apgalvot, ka pulkvedis Aureljāno Buendija, par kuru viņa patiesi kādreiz pa ausu galam bija ko dzirdējusi, esot tikai valdības izdoma, kas izmantota par ieganstu, lai apkautu liberāļus. Turpretī Gabriels ne mirkli nešaubījās, ka pulkvedis Aureljāno Buendija patiesi dzīvojis, jo tas bijis viņa vecvectēva pulkveža Herineldo Markesa ieroču biedrs un nešķirams draugs. Līdzīgi atmiņas zudumi bija vēl asāki, ja runa sākās par strādnieku apšaušanu. Katru reizi, kad Aureljāno par to ieminējās, ne tikai priekamājas saimniece, bet pat vairāki par viņu vecāki ļaudis pasludināja, ka valodas par strādniekiem, kas stacijas laukumā ielenkti un apšauti, tāpat par vilcienu ar divsimt vagoniem, kuros līķi aizvesti, esot tīrās blēņas, un nesatricināmā ietiepībā atkārtoja vēlāk tiesas izmeklēšanā noskaidroto un visās pamatskolu vēstures mācību grāmatās atkārtoto faktu, ka vispār nekādas banānu sabiedrības neesot bijis. Tādējādi Aureljāno un Gabriels jutās sasaistīti it kā kopīgas vainas apziņā, kas radās, ticot reāliem, taču visu citu līdzcilvēku noliegtiem faktiem, kas viņu dzīvi ietekmēja tiktāl, ka abi reizēm jutās sen bojā gājušas, tikai vēl pagātnes atmiņās dzīvojošas pasaules atplūdu viļņa varā. Gabriels pārnakšņoja, kur viņu pārsteidza nakts. Vairāk reižu

Aureljāno viņu iekārtoja zeltkaļa darbnīcā, taču Gabriels tur cauras naktis pavadīja nomodā, jo iemigt viņam neļāva mirušo gari ar savu nepārtraukto rosīšanos. Vēlāk Aureljāno ieteica draugu Vellatai, kas viņu aizveda uz savu visiem pieejamo istabiņu, ja vien tur nebija citu apmeklētāju. Aizdurvē nedaudzajās brīvajās vietās, ko vēl nebija aizņēmušas atzīmes par Aureljāno parādiem, tagad parādījās jaunas stateniskas svītriņas.

Par spīti izlaidīgajai dzīvei, draugi, paklausīdami kataloniešu zinībnieka skubinājumiem, centās izdarīt arī ko paliekamu. Tikai pateicoties viņa klasiskās literatūras pasniedzēja pieredzei, kā arī grāmatnīcā atrodamiem retiem izdevumiem, draugi spēja cauru nakti nodoties trīsdesmit septītās dramatiskās situācijas meklējumiem, un tas notika tādā pilsētā, kur nevienam nebija ne intereses, ne iespēju iet tālāk par pamatskolā mācīto. Aureljāno, ko bija savaldzinājusi draudzības atklāsme un ļaunās Fernandas noslēptā pasaules brīnumainība, pameta savas pergamentu studijas tieši tādā brīdī, kad viņam sāka atklāties, ka tajos atrodami dzejas veidā aizšifrēti pareģojumi. Taču vēlāk, pārliecinājies, ka laika būs visam gana un nevajadzēs atteikties pat no atklāto māju apmeklējumiem, viņš atkal sasparojās un atgriezās Melkiadesa kambarītī stingrā apņēmībā darbu nepārtraukt, iekams būs atrastas šifra pēdējās atslēgas. Tas notika tieši tajās dienās, kad Gastons sāka gaidīt aeroplānu, bet Ursula jutās tik vientuļa, ka reiz kādā rīta stundā ienāca Aureljāno kambarītī.

-  Kā sviežas, kanibāl? viņa ierunājās. Atkal tu esi atpakaļ savā alā.

Amaranta dīvainajā, pašas sagudrotajā tērpā un garajās, tāpat pašas izgatavotajās zivju skriemeļu kreļļu virtenēs bija neatvairāma. Pārliecinājusies par vīra uzticību, viņa bija palaidusi pavadu vaļīgāk, un pirmo reizi kopš atgriešanās, liekas, viņai bija iekritis brīvāks brīdis. Aureljāno nemaz nebūtu vajadzējis Amarantu redzēt, lai zinātu, ka viņa ir šeit. Kad Amaranta,

ar elkoņiem uz viņa darba galda atbalstījusies, stāvēja tik tuvu un neaizsargāta, Aureljāno sajuta visus kaulus dobji iedunamies un meklēja glābiņu pergamentos. Pūlēdamies pārvarēt apjukumu, viņš pietvērās zūdošajai balsij, kaut kur pagaistošajai dzīvei, par pārakmeņojušos polipu kļuvušajai atmiņai un sāka Amarantai ko klāstīt par sanskrita liktenīgo lomu un zinātnisku iespēju redzēt nākotni cauri laikiem, tāpat kā pret gaismu, turot otrādi apvērsts, izlasāms uz papīra lapas uzrakstītais, par nepieciešamību atšifrēt pareģojumus, lai tie paši sevi neiznīcinātu, par Nostradamusa “Gadsimteņiem” un par svētā Miljana pasludināto Kantabrijas bojāeju. Taču drīz vien, savu izklāstu nepārtraukdams un ļaudamies skubinājumam, kas viņā snauda jau kopš paša piedzimšanas, Aureljāno uzlika Amarantas delnai savējo, cerēdams, ka šāda apņēmīga izrīcība darīs galu viņa satraukumam. Bet Amaranta nevainīgā glāstā satvēra viņa īkšķi, kā to daudzkārt bija darījusi bērnībā, un turēja to visu laiku, kamēr Aureljāno atbildēja uz viņas jautājumiem. Tā viņi stāvēja, vienoti ar ledus saltu rādītājpirkstu, kas neko nepārvadīja nevienā virzienā, līdz Amaranta atģidās no sava mirklīgā sastinguma un noplakšķināja sev ar plaukstu pa pieri. “Skudras!” viņa iesaucās. Aizmirsusi par manuskriptiem, viņa līganiem dejas soļiem aizsteidzās līdz durvīm un no turienes ar pirkstu galiem pameta Aureljāno gaisa skūpstu — gluži tāpat, kā bija darījusi, atvadoties no tēva tajā pēcpusdienas cēlienā, kad devās ceļā uz Briseli.

-   Vēlāk tu man visu paskaidrosi, Amaranta teica. Man bija izkritis no prāta, ka šodien skudru ejās jāiekaisa kaļķis.

Amaranta arī turpmāk šad un tad, kad viņai šajā pusē bija kas darāms, iegriezās pie Aureljāno un tur kādu bridi uzkavējās, kamēr viņas laulātais draugs turpināja blenzt padebešos. Šīs izmaiņas maldinātais Aureljāno atkal sāka pusdienot mājās, no kā bija atteicies pirmajos mēnešos pēc Amarantas Ursulas atgriešanās. Gastonam tas bija pa prātam. Sarunās pie galda —

tās reizēm ieilga vairāk nekā stundu — viņš mēdza žēloties par saviem kompanjoniem, kas turpinot mānīties. Tie paziņojuši, ka aeroplāns izsūtīts ar kuģi, kas tomēr nepienāca, un kuģniecības aģenti Gastonam apgalvoja, ka tas vispār nekad nepienākšot, jo Kārību jūras reģistros tāda kuģa nemaz neesot. Turpretī Gastona kompanjoni turpināja uzstāt, ka viņu ziņojums ir patiesīgs, un pat lika manīt, ka Gastons savās vēstulēs melojot. Viņu sarakste jau bija tik pilna ar savstarpējām aizdomām, ka Gastons pārstāja rakstīt vēstules un sāka apsvērt iespēju steidzīgi aizbraukt uz Briseli, lai visu noskaidrotu un pēc tam atgrieztos kopā ar aeroplānu. Taču arī šis nodoms izjuka, jo Amaranta Ursula atkārtoja savu apgalvojumu, ka viņa no Makondo prom nebraukšot pat tad, ja vajadzētu zaudēt vīru. Pirmajā laikā Aureljāno, tāpat kā visi pārējie vietējie iedzīvotāji, uzskatīja Gastonu par puskoka lēcēju, kam patīk braukāt apkārt ar ērmīgo ciskudrilli, un tas viņā izraisīja vieglu līdzjūtību. Bet vēlāk, kad viņš priekamājās jau dziļāk bija iepazinis vīriešus, nosprieda, ka Gastona padevība izskaidrojama ar viņa pārmērīgo kaisli. Taču, tuvāk pavērojis Gastonu un izpratis, ka tā patiesais raksturs ir krasā pretrunā padevīgajai uzvedībai, viņš Gastonu sāka turēt ļaunās aizdomās, ka visa viņa izrīcība, ieskaitot runas par aeroplānu, ir tikai blēdīšanās. Un tad viņš nodomāja, ka Gastons nepavisam nav tāds vientiesītis, par kādu izliekas, bet gluži pretēji — vīrietis ar stingru apņēmību, gudru izmaņu un bezgalīgu pacietību, kurš nolēmis pieveikt savu laulāto draudzeni, to nogurdinot ar mūžīgu piekāpšanos, izdabāšanu, šķietami bezgalīgu padevību, ļaudams viņai sapīties pašai savos zirnekļa tīklos, līdz pienāks diena, kad Ursulai apniks ar roku aizsniedzamās ilūzijas un viņa pati sāks kravāt ceļasomas, lai atgrieztos Eiropā. Un tagad Aureljāno agrākā līdzjūtība pārvērtās sīvā naidā. Gastona sistēma Aureljāno šķita tik nekrietna un vienlaikus tik iedarbīga, ka viņš iedrošinājās Amarantu Ursulu brīdināt. Bet Viņa tikai pasmējās par Aureljāno

aizdomām, nelikdama viņam manīt, cik smaga ir mīlas, neziņas un greizsirdības nasta, ko viņa sevī nes. Ne brīdi Amaranrai Ursulai nebija ienācis prātā, ka Aureljāno varētu just pret viņu vēl ko citu kā tikai brālīgu pieķeršanos, līdz kādudien, pūlēdamās atdarīt konservētu firziķu kārbu, iegrieza sev pirkstā, un Aureljāno metās izzīst asinis no ievainojuma ar tādu kāri un alkatību, ka viņai pārskrēja tirpas.

-  Aureljāno! viņa satraukti iesmējās. Tu esi pārāk nešpetns, lai būtu lādzīgs sikspārnis.

Un tad Aureljāno vairs nenovaldījās. Sērdienīgiem skūpstiem apberot savainotās rokas plaukstu, viņš atklāja savas sirds visslepenākos stūrīšus, tikpat kā Amarantas Ursulas acu priekšā izrotīdams bezgalīgai, saplosītai zarnai līdzīgu baismīgās sāpēs izkūņojušos parazītisko ciešanu tārpu. Aureljāno izstāstīja viņai, kā pusnaktī piecēlies, lai aiz niknuma un sāpēm raudātu Amarantas Ursulas visintīmākajos veļas gabalos, ko viņa bija izkarinājusi mazgātavā žāvēšanai. Viņš pastāstīja, ar kādu ilgošanos izlūdzies no Vellatas, lai tā izdvestu kaķes naudām līdzīgus izbrēcienus un elsotu viņam ausī: “Gaston, Gaston, Gaston!” — un ar kādu izmanību pievācis Amarantas Ursulas parfīma pudelītes, lai ar to smaržām apslacītu kaklus skuķēm, kas aiz bada pārdevās meitumājā. Viņa atzīšanās kvēles izbiedētā Amaranta Ursula pakāpeniski salieca pirkstus, līdz viņas plauksta aizvērās līdzīgi gliemežnīcai un ievainotā roka, tagad jau brīva no sāpēm un līdzjūtības, pārvērtās smaragdos un topāzos, un tās kauli pārakmeņojās, kļūdami cieti un nejutīgi.

-   Lops tāds! viņa iesaucās, vārdus kā spļaudekļus izmezdama. Ar pirmo kuģi, kas atiet uz Briseli, es braucu prom.

Šajās dienās kādu pievakari Alvāro ieradās kataloniešu zinībnieka grāmatnīcā, skaļā balsī daudzinādams savu jaunāko atradumu — zooloģisku priekamāju. Tā saucoties “Zelta mazulis” un esot brīvdabas salons, kur brīvi pastaigājoties un ar apdullinošiem brēcieniem diennakts stundu pavēstot ne mazāk

kā divi simti dumpju. Ap deju laukumu iekārtotos stiepļu būros starp lielām Amazones kamēlijām dižojoties krāsaini gārņi, rukšu treknumā nobarojušies kaimani, čūskas ar divpadsmit klabekļiem kaklā, un mazītiņā, mākslīgā okeānā nirstot bruņurupucis ar zeltainu čaulu. Tāpat tur esot rāms, balts suņtēviņš ar pederastiskām nosliecēm, gatavs pakalpot tiem, kas viņam iedodot ko uz kārā zoba. Gaisam tur piemītot pirmatnējais blīvums, it kā tas nule būtu izgudrots, bet brīnumdaiļās mulates, kas bezcerīgi zvilnot starp asinssarkaniem ziediem un senlaicīgām skaņuplatēm, pieprotot tādus mīlas paņēmienus, kādus vīrietis šīs zemes paradīzē jau aizmirsis.

Pirmajā vakarā, kad draugu bariņš ieradās sapņu oranžērijā, liānu šūpuļkrēslā pie ieejas sēdošajai diženajai un nerunīgajai večai šķita, ka laiks pagriezies atpakaļ uz sākotnējiem izteces avotiem. Starp pieciem atnākušajiem puišiem ieraugot kaulainu jaunekli ar dzeltenīgu sejas krāsu un mongoliskiem vaigu kauliem, kur jau kopš pasaules sākuma iezīmējušās vientulības rētas, viņa nopūtās:

-   Ai, tas taču ir Aureljāno!

Patiesi — viņa atkal redzēja pulkvedi Aureljāno Buendiju tāpat, kā bija to redzējusi lampas gaismā vēl ilgi pirms kariem, vēl ilgi pirms slavas izmisuma un vilšanās trimdas — tajā tālajā agrīna rīta stundā, kad tas bija viņas guļamistabā, lai izteiktu pirmo pavēli savā mūžā — pavēli sniegt viņam mīlu. Tā bija Pilāra Ternēra. Jau pirms krietni ilga laika, atzīmējot simt četrdesmit piekto dzimšanas dienu, viņa bija atteikusies no nelāgā pāraduma skaitīt savus gadus un turpināja pavadīt dienas mūžam nemainīgo atmiņu pavēnī, kur nākamība bija jau iepriekš skaidri zināma un noteikta atšķirībā no kāršu pareģojumu juceklīgajiem, tikai aptuveni nojaušamajiem un mānīgajiem solījumiem.

Kopš šās nakts Aureljāno meklēja patvērumu nezināmās vecvecvecmāmuļas maigumā -un līdzcietīgajā izpratnē. Liānu

šūpuļkrēslā zvilnēdama, viņa nodevās pagājības atcerēm, atmiņā pārcilādama Buendiju ģimenes diženību un nedienas reizē ar visas Makondo zudušo godību, kamēr Alvāro ar saviem spalgajiem smieklu dārdiem kaitināja kaimanus, Alfonso sagudroja baismīgus nostāstus par dumpjiem, kas pagājušā nedēļā izknābuši acis četriem nepiedienīgi izgāzīgiem mājas apmeklētājiem, bet Gabriels uzkavējās kambarītī pie domīgās mulates, jo tā par sniegtajiem mīlas pakalpojumiem neprasīja samaksu naudā, tikai palūdza uzrakstīt vēstuli viņas līgavainim kontrabandistam, ko robežsargi bija notvēruši viņpus Orinoko upes, iedevuši tam caurejas zāles un vēlāk notupinājuši uz poda, lai piepildītajā traukā pēc tam izurķētu dimantus. Šī patiesā un īstenā priekamāja, kuras saimniece izturējās tikpat kā māte, bija tā pasaule, par kuru Aureljāno bija sapņojis visus ilgos gūstniecības gadus. Tur viņš jutās tik labi, guva tādu atsaucību un izpratni, ka vakarā pēc tam, kad Amaranta Ursula bija drupās satriekusi Aureljāno sapņus, viņam ne prātā nenāca meklēt patvērumu kur citur. Viņš juta nepieciešamību izkratīt sirdi, lai kāds atraisītu mezglus valgiem, kas žņaudza krūtis, taču, galvu ieguldījis Pilāras Ternēras klēpī, nespēja nekā cita kā vien izplūst siltu un atvieglojošu asaru straumē. Ar pirkstgaliem puisim matus liegi bužinādama, Pilāra Ternēra ļāva viņam nomierināties, jo, iekams viņš vēl kādu vārdu paguva bilst par savām mīlas mokām, viņa tūlīt bija pazinusi šīs vēsturē vissenākās vīriešu raudas.

-   Labi, labi, puisīt, Pilāra Ternēra mierināja. Bet tagad pasaki man, kas viņa tāda ir.

Kad Aureljāno to bija pateicis, Pilāra Ternēra iegulgojās tajos pašos dziļajos un ilgajos smieklos, kas reiz tik ļoti bija atgādinājuši baložu dūdošanu. Neviena Buendiju ģimenes locekļa sirdī nevarēja būt neviens Pilārai Ternērai neatminams noslēpums, jo gadsimta ilga pieredze un kāršu gaišredzība viņai bija rādījusi, ka šīs ģimenes vēsture ir neatvairāmu atkārtojumu

virkne, nemitīgi likteņa rata grieži, kas turpinātos līdz bezgalībai, ja vien laika tecējumā neglābjami un aizvien lielākā mērā nenodiltu laika rata ass.

-   Neraizējies! Pilāra Ternēra pasmaidīja. Lai kur arī viņa šobrīd būtu, viņa tevi gaida.

Pulkstenis bija puspieci pēcpusdienā, kad Amaranta Ursula iznāca no mazgātavas. Aureljāno redzēja viņu paejam garām sava kambarīša durvīm, liegās krokās krītošā peldmētelī ietinušos, dvieli turbāna veidā ap galvu savīstījušu. Aureljāno viņai sekoja gandrīz uz pirkstgaliem, grīļodamies kā dzēruma skurbulī, un iegāja laulātā pāra guļamistabā tieši tajā brīdī, kad Amaranta Ursula atsedza peldmēteli, bet tad izbijusies tūlīt to atkal sakļāva ap sevi. Klusītēm viņa pamāja uz blakus istabu, kur — kā jau Aureljāno to zināja — Gastons bija iesācis rakstīt vēstuli.

-   Ej prom, Amaranta Ursula nočukstēja.

Aureljāno pasmaidīja, ar abām rokām satvēra Amarantu Ursulu ap vidukli kā vāzi ar begonijām, pacēla un iemeta augšpēdu gultā. Iekams viņa bija paspējusi to aizkavēt, Aureljāno brutālā tvērienā norāva viņai peldmēteli, apreibdams no nule mazgātā, kailā auguma, uz kura nebija neviena plankumiņa, neviena matiņa, nevienas visslēptākās dzimumzīmītes, ko viņš blakusistabas tumsā nebūtu iztēlojies. Amaranta Ursula aizstāvējās sirdīgi, meža dzīvnieka izmanībā, izlocīdamās ar smaržīgo un lunkano zebiekstes augumu, skrāpēdama viņam seju un pūlēdamās ar ceļgaliem iespert pa nierēm, taču neviens no viņiem neizdvesa ne skaņas, ko nevarētu noturēt par tāda cilvēka rimto elpu, kurš pa atvērtu logu apcerīgā mierā nolūkojas aprīļa pievakares mijkrēslī. Tā bija sīva cīņa, cīkstēšanās uz dzīvību un nāvi, taču patiesībā nemaz neizskatījās vardarbīga, jo izmanīgie uzbrukumi un izvairīgā, gausā, uzmanīgā un svinīgā pretošanās mijās tādā apdomībā, ka bija pietiekami laika, lai atkal uzziedētu petūnijas un Gastons blakusistabā aizmirstu

savus gaisa kuģotāja sapņus, un tā vien likās — divi saķildojušies mīlētāji cenšas izlīgt, iegremdēdamies dzidrā ūdens tvertnē. Savas niknās un ceremoniālās pretestības kvēlē Amaranta Ursula atģidās, ka pārlieku piesardzīgais klusums ir tik neparasts, ka tas drīzāk varēja pamodināt blakusistabā sēdošā laulātā drauga aizdomas nekā kņada, no kuras viņi centās izsargāties. Tad viņa sāka smieties ar sažņaugtām lūpām, no cīņas gan vēl neatteikdamās, taču aizsargājās ar šķietamiem kodieniem un pamazītēm atsprindzināja ķermeni, līdz abi beidzot atskārta, ka vienlaikus ir gan pretinieki, gan partneri, ka cīkstēšanās izvērtusies parastā rotaļā un saciršanās kļuvusi par glāstiem. Pēkšņi, it kā draiskodamās vai kādu viltību sagudrojusi, Amaranta Ursula pārtrauca pretošanos, un, kad viņa, nobijusies no pašas pieļautā, mēģināja atkal izrādīt pretestību, bija jau par vēlu. Neparasts satricinājums viņu sastindzināja pašā smaguma centrā, noplacināja agrākajā stāvoklī un iznīcināja jebkuru aizsargāšanās tieksmi, jo pēkšņi uzmutuļoja neatvairāma iekāre apjaust viņpus nāves uzvirmojušos oranžos čukstus un neredzamo lodīšu ņirbu. Amarantai Ursulai tikko pietika laika pastiept roku un sataustīt dvieli, lai to kā sprūdu sakostu starp zobiem un apvaldītu kaķes ņaudām līdzīgos izbrēcienus, kas uznira kaut kur no viņas būtnes dzīlēm.

20.NODAĻA

Pilāra Ternēra nomira svētku vakarā, sēdēdama liānu šūpuļkrēslā pie savas paradīzes durvīm. Saskaņā ar mirušās pēdējo vēlēšanos, viņu apglabāja bez zārka, ieliktu šūpuļkrēslā, ko astoņi vīri ar virvēm nolaida deju laukuma vidū izraktajā milzīgajā bedrē. Melnos tērpos ģērbušās, no raudāšanas gluži bālās mulates izpildīja burvestību ceremoniju, noņemdamas sev auskarus, piespraudes un gredzenus un tos samezdamas kapā. Pēc tam to nosedza ar milzīgu akmens plāksni, uz kuras nebija itin nekāda uzraksta — ne uzvārda, ne dzimšanas un miršanas datu, bet virsū sakrāva veselu kalnu Amazones kamēliju. Noindējušas visus kustoņus un ar kaļķu javu aizmūrējušas logus un durvis, mulates izklīda pa pasauli ar savām koka lādēm, kas no iekšpuses bija aplīmētas ar svēto attēliem, krāsainiem žurnālu izgriezumiem un īslaicīgu, tālu un fantastisku līgavaiņu fotogrāfijām, par kuriem bija zināms, ka tie vai nu, uz poda tupēdami, birdinājuši tajos briljantus, vai pie kanibāliem cits citu apēduši, vai arī tālās selgās tikuši kronēti par kāršu karaļiem.

Tās bija beigas. Pilāras Ternēras kapā reizē ar palaistuvju lūgsnām un lētajām rotām trūdēja pēdējās pagātnes paliekas, tas mazumiņš, kurš vēl bija palicis pāri pēc tam, kad kataloniešu zinībnieks izsolē likvidēja savu grāmatnīcu un atgriezās dzimtajā ciematiņā Vidusjūras piekrastē, kurp viņu bija aizvilkušas ilgas pēc garajiem pavasariem. Nevienam nebija ne mazākās nojausmas par zinībnieka nodomu. Viņš bija ieradies Makondo banānu kompānijas ziedu laikos, bēgdams no nemitīgajiem kariem, un nekas labāks viņam nebija ienācis prātā kā ierīkot dažādās valodās reti sastopamu grāmatu antikvāru un pirmizdevumu grāmatnīcu, kur retie apmeklētāji tās nicīgi — it kā no mēslaines izvilktas — aši pāršķirstīja, gaidīdami, kad pienāks viņu rinda pie pretējā mājā dzīvojošā sapņu tulka. Pusi mūža katalonietis pavadīja tveicīgajā dibenistabiņā, ar mēļu tinti izvilkdams uz skolas burtnīcu lapām dīvaini izlocītus burtus, taču neviens noteikti nezināja, ko īsti viņš tur raksta. Kad Aureljāno ar viņu iepazinās, katalonietim jau divas kastes bija pilnas ar šādā veidā izraibinātām lapām, kas savā ziņā atgādināja Melkiadesa pergamentus. Kopš tā laika viņš bija piepildījis vēl trešo kasti, tā ka varēja domāt, ka zinībnieks, uzturēdamies Makondo, nekā paliekamāka nebūtu darījis. Viņš sastapās tikai ar mūsu četriem jaunajiem draugiem, kuriem, ķīlā paturēdams rotaļu vilciņus un pūķus, bija izsniedzis grāmatas jau tad, kad viņi vēl apmeklēja pamatskolu, un pieradināja zēnus lasīt Seneku un Ovīdiju. Pret klasiķiem viņš izturējās pavisam vienkārši, it kā būtu ar tiem kādu laiku dzīvojis vienā istabā, un varēja pastāstīt par viņiem daudz tādu sīkumu, ko pašam nemaz nebūtu vajadzējis zināt, piemēram, ka svētais Augustīns zem sutanas valkājis vilnas kamzoli, to nenovilkdams veselus četrpadsmit gadus, vai arī ka slavenais brīnumdaris Arnaldo de Vilanova jau zēna gados kļuvis impotents pēc tam, kad viņu sadzēlis skorpions. Vecā katalonieša dedzīgā attieksme pret rakstīto vārdu bija saausta no svinīgas cieņas un balamutīgiem nievājumiem. Šādu divkosīgu attieksmi viņš izrādīja arī pats pret saviem rakstījumiem. Alfonso bija iemācījies kataloniešu valodu nolūkā tos pārtulkot, un kādudien vecā zinībnieka aprakstīto lapu tīstokli bija sabāzis savās ar dažādiem avīžu izgriezumiem un retu profesiju instrukcijām pārpildītajās kabatās un naktī, ciemojoties pie skuķēm, kas priekamājā ieradās, bada spiestas,

tos pazaudējis. Kad katalonietis to uzzināja, viņš nemaz nespēra zemes gaisā, kā to varēja gaidīt, bet gluži otrādi — smējās locīdamies un paziņoja, ka tāds jau esot literatūras dabiskais liktenis. Taču tajā pašā laikā nebija neviena, kas večuku būtu spējis pārliecināt, ka, atgriežoties dzimtajā ciematiņā, nav vērts vest līdzi trīs kastes ar papīriem. Pat dzelzceļa ierēdņus, kad tie lika kastes nodot bagāžā, viņš apbēra ar nešķīstiem lamu vārdiem, kuru pirmsākums bija meklējams jau senajā Kartāgā, līdz tie beidzot piekāpās un atļāva vecajam vīram paturēt manuskriptu lādes pie sevis pasažieru vagonā. “Pasaule ies bojā tajā dienā,” viņš toreiz teica, “kad ļaudis sāks braukāt pirmās klases vagonā, bet grāmatas nodos bagāžas vāģī.” Tie bija pēdējie vārdi, ko draugi no viņa dzirdēja. Pošoties ceļam, bija pagājusi vesela nedēļa, un gaidas līdz ar katru aizritējušo dienu izvērtās aizvien drūmākas, jo, tuvojoties prombraukšanas stundai, večuka oma kļuva nelāgāka un nelāgāka, viņš ik mirkli aizmirsa, kas tobrīd darāms, viss viņam krita no rokām, un vienā vietā noliktas mantas atradās pavisam citur, gluži tāpat kā Fernandai, kad to bija apsēduši mājas gari.

-   Lai velns par stenderi! viņš šķendējās dzimtajā valodā.

-   Es uzspļauju visai Londonas sinodei un tās divdesmit septītajam kanonam.

Hermans un Aureljāno viņam visādi palīdzēja. Viņi auklējās ar večuku kā ar mazu bērnu, sabāza viņam kabatās ceļam vajadzīgās biļetes un dokumentus, nostiprinādami tās ar saspraužamām adatām, izveidoja sīku sarakstu par visu, kas viņam darāms pēc izbraukšanas no Makondo līdz pat brīdim, kad Barselonā vajadzēs izkāpt krastā, taču ar visu to zinību vīrs, pats to nemaz neapzinādamies, iemanījās mēslainē izmest bikses, kurās bija puse no viņam piederošās naudas. Vakarā pirms došanās ceļā, kad manuskriptu kastes jau bija aiznaglotas un apģērba piederumi salikti tajā pašā somā, ar kuru viņš reiz bija ieradies Makondo, vecais vīrs samiedza savus mandeļveida

plakstus un ar savdabīgu tā kā noniecinājuma, tā kā svētīšanas žestu norādīja uz trimdā pamestajām grāmatām, un draugiem paziņoja:

-   Visus šos draņķus es atstāju jums!

Pēc trim mēnešiem viņš tiem vienā lielā aploksnē atsūtīja divdesmit deviņas vēstules un vairāk nekā piecdesmit fotoattēlu, kas viņam bija sakrājušies jūras brauciena laikā. Lai gan uz vēstulēm datumi nebija uzrādīti, taču secība, kādā tās rakstītas, tāpat bija skaidra. Pirmajās vēstulēs viņš ar ierastu humoru stāstīja par dažādiem notikumiem ceļā, par to, ka gribējis jūrā izmest lieko bagāžu, kuras dēļ neesot bijis iespējams kajītē novietot trīs manuskriptu kastes, par kādu neiedomājami muļķīgu dāmu, kas baidoties no skaitļa 13, turklāt ne jau aiz māņticības, bet tāpēc, ka viņai tas liekaties nepabeigts, par derībām, ko viņš laimējis pirmajās pusdienās, uzminēdams, ka uz kuģa lietotajam dzeramajam ūdenim ir tāda pati biešu piegarša kā Leridas naksnīgajiem avotiem. Taču, dienām aizritot, dzīve uz kuģa viņu interesēja aizvien mazāk, toties pat vissīkākās un nenozīmīgākās atmiņas par agrākiem laikiem uzdvesa skumjas, un, jo tālāk aizbrauca no Makondo, jo sērīgāks kļuva vecā vīra prāts. Aizvien pieaugošais nostalģiskais noskaņojums jo skaidri bija samanāms arī viņa fotogrāfijās. Pirmajos attēlos večuks savā baltajā kreklā un ar koši sirmo matu cekulu uz oktobrī liegi viļņojošās Kārību jūras fona izskatījās laimīgs. Bet pēdējos viņš jau bija redzams tumšā mētelī, savīstījies zīda šallē, kluss un bāls, tikpat kā uz murgaina, pa rudenīgiem okeāniem klīstoša murgaina spoku kuģa. Hermans un Aureljāno sūtīja večukam atbildes vēstules. Pirmajos mēnešos viņš rakstīja bieži un draugiem likās — vecais grāmatnieks ir pat vēl tuvāks, nekā savulaik dzīvojot Makondo, un šķiršanās sāpes viņu sirdīs sāka jau pamazītēm pierimt. Sākumā viņš vēstulēs stāstīja, ka dzimtenē viss ir gluži tāpat kā agrāk, ka mājā, kur viņš piedzimis, saglabājies pat rožainais gliemežvāks, ka kūpinātās

siļķes ar maizes kancīti garšojot tikpat lieliski un no ciematiņa čalojošiem avotiem uzplūstot tā pati smaržīgā veldze. Draugu priekšā atkal bija ar mēļu tinti izzīmētiem burtiem aprakstītas skolēnu burtnīcu lapas, kur katram bija veltīta atsevišķa rindkopa. Taču pamazītēm, rakstītājam pašam droši vien to nemaz nemanot, mundrās, atguves prieka pilnās vēstules pārvērtās sērdienīgās vilšanās dziesmās. Garajos ziemas vakaros, kamēr kamīnā kūsāja katliņš ar viru, večuks sāka ilgoties pēc savas kādreizējās mazās, siltās istabiņas aiz veikala telpām, pēc saules zuzoņas apputējušo mandeļkoku lapotnē, pēc Makondo pienākošā vilciena svilpes, kas iztraucēja diendusas klusumu, gluži tāpat, kā viņš Makondo pilsētiņā bija ilgojies pēc ziemas vakaros kamīnā kūsājošas viras katliņa, pēc kafijas pārdevēju izsaucieniem ielās, pēc gaisīgās cīruļa dziesmas pavasaros.

Nomocījies ar abām nostalģijām, kas atstarojās viena otrā kā divi viens otram iepretī nostādīti spoguļi, vecais zinībnieks tiktāl zaudēja savu apbrīnojamo īstenības izjūtu, ka beidzot ieteica jaunajiem draugiem aizbraukt no Makondo, aizmirst visu, ko pats tiem bija mācījis par pasauli un cilvēka sirdi, uzspļaut Horācijam un visur, kur vien viņi atrastos, nemitīgi atcerēties, ka pagātne ir māns un maldi, ka atmiņām nav ceļa atpakaļ, ka neviens agrākais pavasaris nav atgūstams un ka jebkura — pat viskvēlākā un dziļākā — mīla ir ātri zūdoša parādība.

Alvāro pirmais paklausīja vecā drauga padomam aizbraukt no Makondo. Viņš izpārdeva visu savu mantību, ieskaitot pat pieradināto jaguāru, kas ar savu rēkšanu Alvāro mājas pagalmā biedēja garāmgājējus, un nopirka mūža biļeti uz allaž ceļā esošu vilcienu. No pieturvietām viņš sūtīja ar izsaucēja zīmēm izraibinātas atklātnes, kur aprakstīja gar vagona logu aizzibējušās ainas, it kā gabaliņos saplēsdams pagaistošas acumirklības garo poēmu un tos izmezdams aizmirstības tuksnesī. Tur pavīdēja rēgaini nēģeri Luiziānas kokvilnas laukos. Kentuki zilgajā zālē ganošies spārnoti kumeļi,1 grieķu mīlas pārīši Arizonas

velnišķīgajā mijkrēslī, kāda sarkanā svīterī ģērbusies meitene, kas Mičiganas ezeru krastos gleznoja akvareļus un ar otu pamāja viņam nevis atvadu, bet gan sagaidu sveicienus, jo viņa taču nezināja, ka garām aiztraucas vilciens, kas nekad vairs neatgriezīsies. Pēc tam kādu sestdienu aizbrauca Alfonso un Hermans, solīdamies pirmdien atgriezties, taču par viņiem nekad vairs neviens neko netika dzirdējis. Gadu pēc tam, kad bija aizbraucis kataloniešu zinībnieks, pa Makondo vēl klaiņoja tikai viens pats Gabriels — tāpat bez noteiktas pajumtes un atkarīgs no Vellatas mainīgās labdarības. Tagad viņš nodarbojās, atbildēdams uz kāda franču žurnāla izsludinātā konkursa jautājumiem, cerībā iegūt lielāko prēmiju — braucienu uz Parīzi. Šo žurnālu bija izrakstījis Aureljāno, un viņš tad nu arī palīdzēja draugam aizpildīt aptaujas lapas — reizēm savās mājās, bet parasti gan pie Gabriela slepenās līgavas Mersēdesas baldriāna smakas piesātinātā mazā aptiekas preču veikaliņā starp fajansa ziežu trauciņiem. Aptieciņa bija saglabājusies no bojā ejošās pagātnes, kuras iznīcībai tomēr nekad nepienāca gals, jo tā turpinājās nemitīgi, uzsūkdama pati sevi, nepārtraukti izbeigdamās un tomēr nekad gala nesasniegdama. Pilsētiņa bija iegrimusi galējā snaudulībā, un Gabrielam pēc konkursa augstākās prēmijas iegūšanas, kad viņš bija saposies ceļam uz Parīzi, līdzi ņemdams nomaiņai vienu veļas un kurpju pāri, kā arī Rablē Kopotos rakstus, vajadzēja vilciena mašīnistam māt ar roku, lai tas pieturētu Makondo stacijā un uzņemtu viņu. Vecā Turku iela bija pārvērtusies par īstu panīkuma kaktu, kur pēc gadu tūkstošiem senā paraduma pēdējie arābi turpināja sēdēt veikaliņu durvīs un gaidīt pienākam nāvi, lai gan pēdējā diagonālauduma stērbelīte bija pārdota pirms daudziem gadiem un drūmajos skatlogos dirnēja manekeni bez galvas. Banānu kompānijas apmetne, par kuru Patrisija Brauna varbūt vakaros mēģināja ko pastāstīt saviem mazbērniem tālajā rasu naida apsēstās, bet ar marinētiem gurķiem slavenās Alabamas pavalsts

Pratvilas pilsētā, sen jau bija pārvērtusies ar nezālēm aizaugušā postažā. Vecais garīdznieks, kas savulaik bija nomainījis cientēvu Anhelu, bet kura vārdu neviens nepapūlējās ielāgot, augšpēdus guļamtīklā izstiepies, artrīta un šaubu bezmiega urdīts, gaidīja Dieva žēlsirdības stundu, bet ķirzakas un žurkas pa to laiku ķīvējās par tuvējā dievnama mantojuma tiesībām. Taču šajā pilsētā, ko bija pametuši pat putni un kur gaiss aiz putekļiem bija kļuvis tik blīvs, ka smacīgajā tveicē grūti bija elpu ievilkt, Aureljāno un Amaranta Ursula dzīvoja kā vienīgais laimīgais un varbūt zemes virsū pat vislaimīgākais cilvēku pāris, aiz mīlas un vientulības, bet reizē arī mīlas vientulību meklēdami, ieslēgušies vecajā mājā, kur sarkano skudru skaļā skripstināšanās neļāva vairs aizmigt.

Gastons bija atgriezies Briselē. Noguris, gaidīdams aeroplānu, viņš kādudien mazā koferītī salika visnepieciešamākos piederumus, kā arī savas sarakstes arhīvu un aizbrauca, teikdams atgriezties pa gaisu, pirms viņam piešķirtās priekšrocības tiks nodotas vācu aviatoru grupai, kas provinces varas iestādēm bija iesniegusi plašāk izstrādātu projektu. Pēc pirmā mīlas pievakara Aureljāno un Amaranta Ursula, izmantodami retos Gastona nevērības brīžus, arī turpmāk ļāvās kvēlai tuvībai, taču šie mirkļi bija nejauši un jo bieži tos pārtrauca Gastona negaidītā ierašanās. Bet, līdzko viņi mājās bija vieni, abi tūlīt nodevās aizkavētās mīlas skurbulim. Tā bija neprātīga, augstākā mērā neapvaldīta kaisle, kas Fernandas kauliem kapā lika šausmās nodrebēt un abus mīlētājus turēja pastāvīgā uzbudinājumā. Amarantas spiedzieni un pamirumā izdvestā dziedošā ūbināšana bija vienāda kā pulksten divos pēcpusdienā uz ēdamistabas galda, tā pulksten divos naktī pieliekamajā kambarī. “Visvairāk mani kaitina tas,” Amaranta Ursula smējās, “ka mēs esam veltīgi zaudējuši tik daudz laika.” Kaisles apmātībā viņa redzēja skudras izpostām dārzu un aizvēsturiskā izsalkumā sagraužam mājas koksni, redzēja, ka šī dzīvā lava jau atkal pārplūdina

galeriju, taču cīnīties pret to sāka tikai tad, kad tā jau apdraudēja viņas guļamistabu. Aureljāno bija pametis pergamentus, vairs neizgāja no mājas un tikai pa roku galam atbildēja uz kataloniešu zinībnieka vēstulēm. Viņi abi zaudēja īstenības apjēgu, laika jēdziena izpratni, pameta novārtā dzīves ikdienas ieradumu ritmu. Noslēguši durvis un logus, lai nevajadzētu lieki zaudēt laiku izģērbjoties, viņi staigāja apkārt tādā izskatā, kā to savulaik aizvien bija vēlējusies Remēdiosa Daiļā, kaili vāļājās pa peļķēm un kādudien, baseinā mīlēdamies, tikko nenoslīka, īsā laikā viņi paši mājā nodarīja lielākus postījumus nekā sarkanās skudras: salauza viesistabas mēbeles, ar savām neiedomājamām ēverģēlībām saplosīja guļamtīklu, kas bija izturējis visus pulkveža Aureljāno Buendijas skumjos mīlas piedzīvojumus karavīru apmetnēs, uzšķērda matračus, to pildījumu izbārstīdami uz grīdas, lai paši draiskotos vates pinkuļu putenī. Aureljāno mīlnieka trakulībās neatpalika no sava sāncenša, taču noteicošais vārds piederēja Amarantai Ursulai ar viņai piemītošo neremdināmo alkatību pašas radītajā aušīgo negantību paradīzē un spējām sagudrot visvisādas neprātīgas izdarības. Tā vien likās — nenogurstošo sparu, ko viņas vecvecvecmāmuļa bija veltījusi konfekšu dzīvnieciņu izgatavošanai, Amaranta Ursula sakopojusi mīlēšanās jomā. Bet tajā pašā laikā, kamēr viņa saldkaislē dziedoši ūbināja vai par pašas jocīgajām izdomām aiz smiekliem vai mira nost, Aureljāno kļuva aizvien noslēgtāks un klusāks, jo viņa kaisle bija vairāk iekšēji vērsta, gruzdošāka. Taču kopā viņi sasniedza tādus mīlas mākslas kalngalus, ka saldkaisles spēku izsīkumā paguruma saldme jau šķita kas neparasts. Nododamies savu augumu dievināšanai, viņi atklāja, ka apnicības novēršanai ir vēl daudz neizpētītu iespēju, kas bagātīgākas par pašu iekāri. Kamēr Aureljāno ar olas baltumu masēja viņas smailās krūtis vai kokosriekstu eļļā atmaidzināja tvirtos gurnus un firziķa auglim līdzīgo vēderu, Amaranta Ursula viņa vareno bībi izmantoja sev par lelli, ar lūpu pomādi iezīmēja

tam klauna acis, melno skropstu krāsu izlietoja ūsu uzvilkšanai, kaklasaites veidā apsēja ar lentīti un vēl izrotāja ar sudraba papīra cepurīti. Kādu nakti abi no galvas līdz kājām ieziedās ar firziķu sīrupu, pēc tam viens otru aplaizīja līdzīgi auniem un uz galerijas grīdas nodevās tādām mīlas pārmērībām, ka abus atmodināja tikai niknās skudras, kas grasījās viņus dzīvus aprīt.

Kad mīlas reibums kādu brīdi pierima, Amaranta Ursula atbildēja uz Gastona vēstulēm. Pašas vīrs tagad šķita tik svešs un tāls, ka viņa atgriešanās likās neiespējama. Kādā no savām pirmajām vēstulēm Gastons bija pastāstījis, ka viņa kompanjoni aeroplānu patiešām izsūtījuši, bet kuģniecības sabiedrība Briselē to aiz pārskatīšanās nosūtījusi uz Taganjiku, kur tas nodots klaiņojošās makondo cilts piederīgajiem. Šis misēklis radījis tādus sarežģījamus, ka aeroplāna atgūšanai vien vajadzēšot vismaz pāris gadu. Tālab Amaranta Ursula uzskatīja, ka vīra nevēlamā atgriešanās tik drīz nav gaidāma. Bet Aureljāno nebija nekādas citas saskares ar ārpasauli kā vien kataloniešu zinībnieka sūtītās vēstules vai ziņas par Gabrielu, ko viņam sniedza nerunīgā aptieķniece. Sākumā tā bija gluži reāla saskare. Gabriels bija pieprasījis atceļam pienākošos summu izmaksāt viņam skaidrā naudā, lai varētu palikt Parīzē, kur viņš pārdeva vecas avīzes un tukšas pudeles, ko kādas Dofina ielas panīkušas viesnīciņas istabenes izmeta laukā. Aureljāno tolaik labi varēja iztēloties savu draugu svīterī ar augstu apkakli, ko viņš novilka tikai pavasari, kad Monparnasas ielas terases piepildījās ar mīlas pārīšiem. Lai apmānītu izsalkumu, Gabriels gulēja dienā, bet rakstīja naktīs ar puķu kāpostu smaku piesmirkušā ūķī, kurā esot nomiris Rokamadūrs. Taču šīs ziņas maz pamazām kļuva aizvien trūcīgākas un no kataloniešu grāmatnieka saņemtās vēstules tik retas un melanholiskas, ka Aureljāno pasāka par viņiem domāt tāpat kā Amaranta par savu laulāto draugu, tādējādi abi mīlētāji palika klīstam tukšā Visumā, kur vienīgā ikdienišķīgā un īstenība bija viņu mīla.

Bet tad negaidot — kā grāviens no skaidrām debesīm — viņu laimīgās neziņas pasaulē pienāca vēsts, ka drīzumā atgriezīsies Gastons. Aureljāno un Amaranta Ursula atvēra acis, ielūkojās savā dvēselē, ar roku uz sirds paskatījās viens otram sejā un atskārta, ka ir tik cieši saliedējušies, ka labāk izvēlētos nāvi nekā šķiršanos. Amaranta Ursula aizrakstīja Gastonam juceklīgu vēstuli, kur mīlas apliecinājumi laulātajam draugam un apgalvojumi, ka viņa kvēli vēloties to redzēt, mijās ar atzīšanos — liktenim labpaticis tā izlemt, ka bez Aureljāno dzīvot viņa nespēj. Pretēji tam, ko abi mīlētāji gaidīja, Gastons atsūtīja mierīgu, gandrīz tēvišķīgu atbildi uz divām lapām ar brīdinājumu nepaļauties uz kaisles pastāvību un noslēgumā vēl novēlēja abiem būt tikpat laimīgiem, kāds savā īsajā laulības dzīvē bijis viņš pats. Šāda izturēšanās bija tik neparasta, ka Amaranta Ursula jutās pazemota, jo nodomāja, ka pati vīram devusi ieganstu pamest viņu. Sarūgtinājums bija vēl lielāks, kad pēc pusgada Gastons jau atkal atrakstīja no Leopoldvilas, kur viņš beidzot bija atguvis savu aeroplānu, lūgdams aizsūtīt viņam velosipēdu, jo tas no visa Makondo pilsētā pamestā esot viņa sirdij vistuvāks. Aureljāno pacietīgi panesa Amarantas Ursulas izmisumu, pūlēdamies pierādīt, ka nedienās spēj būt tikpat labs dzīvesdraugs kā laimes brīžos mīļākais. Dienišķās raizes viņus sāka nomākt pēc tam, kad Gastona atstātā nauda bija iztērēta, taču tas izraisīja kopības apziņu, kas gan nebija tik žilbinoša un saldkaira kā kaisles sniegtā bauda, tomēr abus vienoja tikpat spēcīgi un darīja tikpat laimīgus kā nevaldāmās iekāres plosītajās dienās. Kad nomira Pilāra Ternēra, viņi jau gaidīja bērnu.

Grūtniecības nevarības laikā Amaranta Ursula pamēģināja uzsākt kreļļu ražošanu no zivju skriemeļiem. Taču, izņemot aptieciņas Mersēdesu, kas iegādājās kādu duci, neviens negribēja tās pirkt. Pirmo reizi mūžā Aureljāno pārliecinājās, ka viņa apdāvinātība uz valodām, enciklopēdiskās zināšanas un retā spēja visos sīkumos atcerēties tālas, nekad neredzētas vietas un

notikumus ir tikpat nederīga, cik Amarantai piederošā kastīte ar ģimenes dārgumiem, kuru vērtība nepārsniedza visiem Makondo pilsētā vēl palikušajiem iedzīvotājiem piederošās naudas kopsummu. No kā viņi pārtika, tas bija tīrais brīnums. Lai gan Amaranta Ursula nezaudēja ne savu žirgto omu, ne patiku uz mīlas aušībām, viņai tagad jau bija izstrādājies paradums pēc azaida apsēsties galerijā un ļauties domīgai bezmiega diendusai. Aureljāno aizvien bija kopā ar viņu. Reizēm abi klusēdami tā nosēdēja līdz vēlai vakara stundai, viens otram acīs lūkodamies, un viņu rāmajā atpūtā bija tikpat daudz mīlas, cik agrākajās trakulībās. Tā kā nākotne bija neziņā tīta, mīlētāju sirdis pievērsās pagājībai. Viņi pieminēja zaudēto paradīzi, kāda tagad šķita ilgstošais lietavu laiks, atcerējās, kā bija bradājuši pagalmā pa lietus peļķēm, situši ķirzakas, lai ar tām apkarinātu Ursulu un tad rotaļādamies viņu apbedītu, — šīs atmiņas lika abiem atskārst, ka viņi jau kopš laika gala kopā allaž jutušies laimīgi. Gremdējoties tālajā pagātnē, Amarantai Ursulai prātā nāca pievakare, kad viņa bija iegājusi darbnīcā un māte viņai pastāstījusi, ka mazais Aureljāno esot bārenis, jo atrasts pa upi peldošā grozā. Un, lai gan abiem šis nostāsts likās neticams, viņiem trūka faktu patiesības noskaidrošanai. Vienīgais, par ko viņi pēc visu iespēju apsvēršanas vairs nešaubījās, bija tas, ka Fernanda nevar būt Aureljāno māte. Amaranta Ursula sliecās ticēt, ka viņa māte būs bijusi Petra Kotesa, par kuru abi bija dzirdējuši tikai visnekrietnākās tenkas, un šī iespēja viņu dvēselē izraisīja šausmu konvulsijas.

Nomocījies pārliecībā, ka viņš kļuvis par savas māsas vīru, Aureljāno slepus aizlavījās uz mācītājmāju, lai izmirušajās un kožu izkrimstajās baznīcas grāmatās meklētu kādas ziņas par saviem vecākiem. Vissenākais ieraksts attiecās uz Amarantu Buendiju, kuru bija kristījis cientēvs Nikanors Reina vēl tajā laikā, kad ar šokolādes palīdzību pūlējās pierādīt Dieva esamību. Kādu laiku viņš pieļāva iespēju, ka ir viens no tiem

septiņpadsmit Aureljāno, kuru dzimšanas ierakstus pats bija sameklējis, izrakņādamies cauri četriem bieziem sējumiem, taču senie kristību datumi neatbilda viņā samērā jaunajiem gadiem. Redzēdams neziņas urdīto jauno cilvēku maldāmies pa asinsradniecības labirinta ejām, vecais, reimatisma izmocītais priesteris no sava guļamtīkla līdzjūtīgi apjautājās, kāds īsti ir viņa vārds.

-   Es esmu Aureljāno Buendija, jauneklis atbildēja.

-   Tad nu gan veltīgi nepūlies, vecais garīdznieks nešaubīgā balsī noteica. Pirms daudziem, daudziem gadiem tā šeit saucās kāda iela, un tālab tolaik bijis paradums šādā vārdā nodēvēt arī jaundzimušos dēlus.

Aureljāno niknumā notrīsēja.

-   A-ā! viņš iesaucās. Tātad arī jūs tam neticat!

-   Kam īsti?

-   Tam, ka pulkvedis Aureljāno Buendija uzsācis trīsdesmit divus pilsoņu karus un tos visus zaudējis, Aureljāno atbildēja. -Tam, ka valdības karaspēks ielencis un ar ložmetējiem apšāvis trīstūkstoš strādnieku, pēc tam līķus sakrāvis no divi simti vagoniem sastāvošā vilcienā, aizvedis uz jūru un sametis tur.

Garīdznieks nolūkojās viņā ar ilgu līdzjūtības pilnu skatienu.

-   Ai, mans dēls! Viņš nopūtās. Man būtu gana ar to, ja es droši zinātu, ka mēs abi ar tevi šajā brīdī esam pasaulē.

Tādējādi Aureljāno un Ursula pieņēma versiju par upē peldošo grozu — ne jau tāpēc, ka viņi tai noticētu, bet vienīgi dvēselē ieviesušos šausmu kliedēšanai. Grūtniecībai attīstoties tālāk, abi aizvien ciešāk saplūda it kā vienā būtnē, saliedēdamies nedalāmā vienībā šīs mājas vientulībā, kur pietrūka tikai pēdējās vēja brāzmas, kas veco mītni aizmēztu. Tagad viņi aprobežojās ar noteiktu telpas daļu, sākot ar Fernandas guļamistabu, kur jau bija sākusi atvizmot vienā noteiktā vietā iedibinātas mīlas burvestība, un beidzot ar galerijas tuvāko galu, kur Amaranta Ursula mēdza sēdēt, lai adītu gaidāmajam mazulim

zeķītes un cepurītes, bet Aureljāno rakstīja atbildes vēstulēm, ko laiku pa laikam bija atsūtījis kataloniešu zinībnieks. Pārējā mājas daļa padevās sabrukuma sīkstajai neatlaidībai. Zeltkaļa darbnīca, Melkiadesa kambarītis, Santa Sofijas de la Pjedadas primitīvā un klusā valstība iegrima mājā sazēlušās selvas biežņā, kuru atmudžināt nevienam nebūtu bijis drosmes. No visām pusēm dabas rijīgās audzelības ielenkti, Aureljāno un Amaranta Ursula tomēr turpināja kopt raudenes un begonijas, savu pasauli norobežodami ar nedzēstiem kaļķiem iezīmētu svītru, kas kļuva par priekšējo līniju mūžsenajā karā starp cilvēkiem un skudrām. Garie un nekoptie mati, sejā saradušies mēļie plankumi, pietūkušās kājas, vispārējais kādreiz antīki daiļā un lunkanā zebiekstes auguma piebriedums krasi bija izmainījis Amarantas Ursulas ziedošo izskatu salīdzinājumā ar tām dienām, kad viņa šeit bija ieradusies ar nelaimīgo kanārijputniņu būri un gūstā līdzi atvesto laulāto draugu, taču viņas mundrais gars nebija izmainījies. “Velna milti,” Amaranta Ursula mēdza pasmaidīt. “Kas to būtu domājis, ka mēs patiesi pārvērtīsimies par kanibāliem!” Pēdējais pavediens, kas viņus vēl vienoja ar pasauli, pārtrūka sestajā grūtniecības mēnesī, saņemot kādu vēstuli, kuru acīm redzami nebija rakstījis kataloniešu zinībnieks pats. Tā gan nāca no Barselonas, taču adrese uz aploksnes bija rakstīta ar parasto zilo tinti un kaligrāfiski izvilktiem birokrātiskiem burtiem, turklāt tai piemita ienaidnieka sūtītām dāvanām raksturīgā bezvainība un bezpersoniskums, tālab Aureljāno vēstuli izrāva Amarantai Ursulai no rokām, kad viņa grasījās to atvērt.

-  Nē, nevajag, viņš teica. Es negribu zināt, kas tajā rakstīts.

Notika tā, kā viņš bija nojautis — ziņas no kataloniešu grāmatnieka vairs nepienāca. Bet svešā vēstule, ko neviens nelasīja, tika atstāta kodēm par upuri uz zimzes, kur Fernanda reiz bija aizmirsusi savu laulības gredzenu. Tur tā pamazītēm izplēnēja pati savas nelaimes vēsts iekšējā gruzdumā, bet no

pasaules atšķīrušies vientuļie mīlnieki turpināja peldēt pret viņiem vēl lemtā laika straumi, pret nepielūdzamā un sirdīgā laika straumi, kas veltīgā piepūlē centās viņus izskalot vilšanās un aizmirstības sērēs. Apzinādamies draudošās briesmas, Aureljāno un Ursula pēdējos mēnešus pavadīja, tikpat kā rokās saķērušies, mīlestībā iznēsādami savu bērnu, kas bija ticis ieņemts trakulīgā izlaidībā. Kad naktīs, cieši apskāvušies, abi gulēja gultā, viņus nebiedēja ne mēnesnīcā skrimsķinošās skudras, ne kožu švirksti, ne blakus istabās sakuplojušo nezāļu nemitīgā, skaidri sadzirdamā augšanas šalkoņa. Nereti abus pamodināja mirušo mājas iemītnieku rosīšanās. Viņi dzirdēja Ursulu cīkstamies pret radīšanas likumiem, lai nodrošinātu savas dzimtas pastāvēšanu, Hosē Arkādio Buendiju meklējam dižo izgudrojumu rēgaino patiesību, Fernandu skaitām lūgsnas, pulkvedi Aureljāno Buendiju izkveldējam savu dvēseli, ļaujoties karu un zelta zivtiņu mānīgajām cerībām, Aureljāno Otro izmisīgi nopūlamies kliedēt vientulību bezprāta uzdzīvē, un tad abi saprata, ka visu cilvēka būtni pārņēmusī apsēstība ir spēcīgāka par pašu nāvi, un atkal bija laimīgi pārliecībā, ka turpinās viens otru mīlēt pat pēc nonākšanas rēgu valstībā, vēl ilgi pēc tam, kad citi dzīvās radības paveidi nākotnē būs kukaiņiem atkarojuši to posta paradīzi, no kuras insekti nule izspiež cilvēku dzimumu.

Kādu svētdienu pulksten sešos pievakarē Amaranta Ursula juta sākamies dzemdību sāpes. Smaidīgā vecmāte no atklātās mājas, kur pārdevās izsalkušie skuķi, lika noguldīt Amarantu Ursulu uz galda, pati žākleniski uzsvempās tai uz vēdera un, cik vien jaudas, lēkāja, līdz dzemdētājas vaimanas pārskanēja varens pasaulē nākoša puikas vīrišķīgais brēciens. Cauri asarām Amaranta Ursula redzēja, ka tas ir no īstajiem Buendiju dēliešiem — liels, sīksts un ietiepīgs kā visi no šās dzimtas nākušie Hosē Arkādio, bet ar vaļējām, gaišredzīgām acīm kā visi Aureljāno, un bija jaušams, ka viņam lemts no jauna aizsākt šo cilti, attīrot to no kaitīgajiem netikumiem un vientulības

sloga, jo viņš vienīgais vesela gadsimta laikā bija ieņemts mīlestībā.

-   īsts kanibāls, Amaranta Ursula teica. Sauksim viņu par Rodrigo.

-   Nē, vīrs iebilda. Sauksim viņu par Aureljāno, un lai viņš kļūst par uzvarētāju trīsdesmit divos karos.

Nogriezusi jaundzimušajam nabas saiti, vecmāte ņēmās ar lupatu aptīrīt zēna augumu no zilganā apgļotojuma, bet Aureljāno viņai ar lampu rādīja gaismu. Un tikai tad, kad puisēnu pagrieza kņūpus, kļuva redzams, ka viņam ir kas vairāk nekā visiem citiem vīriešiem. Pieliekušies tuvāk, lai skaidrāk saskatītu, viņi ievēroja, ka tā ir sivēna aste.

Neviens par to neuztraucās. Aureljāno un Amaranta Ursula nezināja, ka agrāk ģimenē kaut kas tāds jau atgadījies, tāpat viņi neatcerējās Ursulas brīdinājumus, bet vecmāte viņus nomierināja galīgi, apgalvodama, ka astīti varēšot nogriezt pēc tam, kad bērnam būšot izkrituši piena zobi. Vairāk par to domāt arī nebija laika, jo Amarantai Ursulai sākās tik stipra asiņošana, it kā viņai klēpī gulgotu avots. Viņi nopūlējās to apturēt ar zirnekļu tīmekļiem un pelnu žņaugiem, taču tas bija tikpat veltīgi, kā ar delnu apvaldīt strūklaku. Sākumā Amaranta Ursula centās nezaudēt mundro omu. Satvērusi baiļu pārņemtā Aureljāno roku, viņa lūdza to neraizēties, jo viņai līdzīgi ļaudis nemirstot pret pašu gribu, un vēl smējās par vecmātes nemitīgajiem pūliņiem. Taču Aureljāno aizvien vairāk zaudēja cerību, un arī Amaranta Ursula reizē ar to kļuva aizvien neredzamāka, it kā viņā izdzistu kāda iekšēja gaisma, līdz beidzot pati iegrima dziļā miegainībā. Pirmdienas rītā agri tika atvesta kāda sieva, kas pie Amarantas Ursulas gultas skaitīja asinsvārdus, kuri allažiņ posta stundā esot palīdzējuši kā cilvēkiem, tā lopiņiem, bet Amarantas Ursulas kvēlās asinis paklausīja tikai mīlas balsij, un nekādi citi līdzekļi uz viņu neiedarbojās. Pievakarē pēc divdesmit četrām izmisuma pilnām stundām visi jau redzēja,

ka Amaranta Ursula mirusi, jo asins šalts bija izsīkusi, viņas seja kļuvusi smaila, mēļie plankumi no vaigiem pazuduši un tajos atkal viedās smaids.

Tikai tagad Aureljāno atskārta, cik ļoti viņš mīlējis savus draugus, cik ļoti viņam to pietrūkst, un viņš nez ko būtu devis, lai šajā brīdī būtu kopā ar tiem. Viņš ielika bērnu grozā, ko Amaranta Ursula jau bija sagatavojusi, pārklāja mirušo ar segu un devās bezmērķīgā klaiņojumā pa vientuļo pilsētu, itin kā meklēdams taku uz pagātni. Nonācis līdz aptieciņai, kur pēdējā laikā nebija iegriezies, Aureljāno redzēja, ka tās vietā tagad iekārtota galdieku darbnīca. Vecenīte, kas ar lampu rokā atvēra durvis, nožēloja, ka viņš alojies, bet noteikti apgalvoja, ka teitan nekad nav bijusi aptieka un nekad viņa neesot šeit redzējusi meiteni ar slaidu kaklu un miegainām acīm, vārdā Mersēdesa. Pieri pret kataloniešu zinībnieka kādreizējās grāmatnīcas durvīm atspiedis, viņš lēja sūras asaras, apzinādamies, ka ar nokavēšanos apraud kādu nāvi, ko agrāk bija izvairījies darīt, lai netraucētu mīlas burvestību. Viņš atdauzīja dūres pret “Zelta mazuļa" kleķa mūri, skaļā balsī saukdams Pilāru Ternēru, nekādu vērību nepiegriezdams zvīļojošiem oranžkrāsas diskiem debesīs, kuru kustības viņš ar bērnišķīgu sajūsmu uzdzīves naktīs bija vērojis no dumpju pagalma. Priekamāju sagruvušā kvartāla pēdējā — vēl atklātajā — salonā akordeonu ansamblis spēlēja bīskapa brāļadēla Rafaela Eskalonas dziesmas, ko tas bija sacerējis, izkopdams no Fransisko Vīrišķa mantojuma gūtos noslēpumus. Salona saimnieks, kam viena roka bija izkaltusi un sačokurojusies, tāpēc ka viņš kādreiz bija to pacēlis pret savu māti, uzaicināja Aureljāno izdzert ar viņu pudeli sīvā, bet pēc tam Aureljāno savukārt ielūdza viņu vēl uz otru. Saimnieks pastāstīja par savu kroplo roku. Bet Aureljāno — par savu sakropļoto sirdi, kas izkaltusi un sačervelējusies tāpēc, ka viņš to pacēlis pret savu māsu. Pēc tam viņi kopīgi izraudājās un Aureljāno uz mirkli sajuta, ka sāpes sirdī viņam pierimušas.

Bet, atgriezdamies mājup, lai atkal paliktu viens Makondo pēdējās dienas rītausmā, viņš izplēta rokas, gatavs pamodināt visu pasauli, un pēdējiem dvēseles spēkiem izbrēca:

-   Visi draugi ir rikai draņķi un mēsli!

Vellata izvilka Aureljāno no vēmekļu un asaru zaņķa. Aizstiepa viņu uz savu istabiņu, notīrīja un piespieda izdzert tasīti viras. Ticēdama, ka tas Aureljāno nomierinās, viņa ar ogli pārvilka svītru visām neskaitāmajām mīlas parādu atzīmēm un pati labprātīgi sāka izklāstīt savas vissūrākās vientulības pieredzētās nedienas, lai tikai viņš nepaliktu vienatnē raudam. Rītam ataustot, Aureljāno pamodās no savas īsās un smagās snaudas, juzdams, ka galva vēl nav pārstājusi sāpēt. Acis atvēris, viņš pēkšņi atcerējās bērnu.

Mazuļa grozā nebija. Pirmajā mirklī Aureljāno sirdī uzšvirkstēja prieks, jo viņš nodomāja, ka Amaranta Ursula pamodusies no nāves miega un bērnu pievākusi. Bet viņas augums tāpat akmens stingumā gulēja zem pārklātās segas. Atcerēdamies, ka, mājas pārnākot, viņš atradis guļamistabas durvis vaļā, Aureljāno izgāja cauri raudeņu skaudrās rīta smaržas piestrēgtajai galerijai un nonāca guļamistabā, kur vēl neuzkopti vāļājās dzemdību piederumi — lielais katls, asiņainie palagi, trauki ar pelniem, saskrudzinājusies bērna naba uz galda izklātajos autiņos blakus grieznēm un auklas gabalam. Cerība, ka pēc bērna būs atnākusi vecenīte, uz brīdi Aureljāno nomierināja un ļāva viņam mierīgi visu apsvērt. Viņš atslīga tajā pašā šūpuļkrēslā, kur sākotnējos laikos bija sēdējusi gan Rebeka, izšūšanu mācīdamās, gan Amaranta, spēlēdama dambreti ar pulkvedi Herineldo Markesu, gan Amaranta Ursula, gatavodama bērnam pūriņu, un spējā mirkļa gaismas uzžilbā viņš atjauta, ka nespēj savā dvēselē nest visu šo pagājības nomācošo slogu. Sava paša un citu nostalģijas griezīgo šķēpu nāvīgi ievainots, viņš dziļā izbrīnā vērās uzplijīgajos tīmekļos, kas ietina nokaltušos rožu krūmus, neizdeldējamās, visur saaugušās nezāles, agrīnā februāra

rīta mirdzošā zvīļojošās spozmes nemainīgumā. Un tad viņš ieraudzīja arī bērnu. No tā bija pāri palikusi tikai apskretusi, jau izkaltusi ādas tarba, ko visas pasaules skudras milzu piepūlē pa dārza akmens plākšņu taku stiepa uz savu migu. Aureljāno bija kā sastindzis — ne tāpēc, ka viņu būtu paralizējušas šausmas, bet gan tāpēc, ka šajā dīvainajā atklāsmes mirklī viņam pavērās Melkiadesa ierakstu pēdējā noslēpuma atslēga un viņš redzēja pergamentu epigrāfu pavisam skaidri izkārtotu cilvēka dzimumam atģiedamā laikā un telpā: “Pirmais šajā dzimtā taps piesiets pie koka, bet pēdējo aprīs skudras. ”

Aureljāno nekad vēl savā mūžā nebija rīkojies skaidrākā apziņā kā šobrīd, kad viņš aizmirsa kā savus mirušos, tā sāpes par saviem mirušajiem, un ar Fernandas sarūpētajiem krusteniskajiem dēļiem atkal aiznagloja durvis un logus, lai viņu netraucētu nekādi pasaules kārdinājumi, jo tagad viņš skaidri zināja, ka Melkiadesa pergamentos ierakstīts viņa liktenis. Viņš pergamentus atrada neskartus aizvēsturisku augu biežņā, kur no mitruma pančkām augšup stīgoja garaiņi un mirgoja spulgojoši kukainīši, izdzēsdami jebkādas cilvēku klātienes pēdas zemes virsū. Aureljāno pietrūka pacietības iznest pergamentus gaismā, un turpat kambarītī, kājās stāvēdams, viņš sāka tos lasīt skaļā balsī gluži bez jebkādām grūtībām, tikpat kā pusdienas spulgajā gaismā, it kā tie būtu rakstīti mātes valodā. Melkiadesa pergamenti visos ikdienišķās dzīves sīkumos izklāstīja Buendiju ģimenes vēsturi, ielūkojoties simt gadu tālā nākotnē. Melkiadess to bija uzrakstījis savā dzimtajā sanskrita valodā, pārskaitļa vārsmas aizšifrēdams ar imperatora Augusta slepenrakstu, bet nepārskaitļa — ar lakedaimoniešu militārajiem šifriem. Pēdējā Melkiadesa piesardzība, ko Aureljāno sāka nojaust jau tolaik, kad ļāva samulsināt savu prātu mīlestībai pret Amarantu Ursulu, bija tāda, ka vecais čigāns notikumus bija izkārtojis nevis cilvēku dzimumam parastajā laika secībā, bet vesela gadsimta ikdienas dzīves norisēm licis risināties vienlaicīgi.

Sava atklājuma aizrautais Aureljāno skaļā balsī tekoši nolasīja muzikālās enciklikas, ko Melkiadess reiz bija ļāvis noklausīties pašam Arkādio, lai gan patiesībā tajās bija runa par to, kā viņam tiks izpildīts nāvessods nošaujot, tāpat Aureljāno tajos būtu atradis pareģojumu par pasaulē visdaiļākās sievietes piedzimšanu, kura gan ar miesu, gan dvēseli pacelsies debesīs, un tāpat arī vēstījumu par abiem jau pēc tēva nāves dzimušajiem dvīņiem, kam neizdosies atšifrēt pergamentus ne tikai neapdāvinātības vai nepacietības dēļ, bet gan tāpēc, ka šādi mēģinājumi tolaik vēl bija pāragri. Degdams nepacietībā ātrāk ko uzzināt par savu cilmi, Aureljāno šeit izlaida vairākas lapas. Šajā mirklī uzdvesmoja silta un liega pagājības balsu, seno ģerāniju šalku, vēl pirms urdošās nostalģijas uzradušās vilšanas žūžu pārpilna vēja pūsma. Taču Aureljāno to nejuta, jo tieši tobrīd viņš pamanīja pirmās savas esamības pēdas — pagaidām gan vēl savā pārmērīgi jutekliskās iekāres pilnajā vectēvā, kurš aušīgā vieglprātībā bija devies pāri mirāžu piemeklētajam tuksnesim, lai sameklētu pasaulē visdaiļāko sievieti, kam pats tomēr nespēja dāvāt laimi. Aureljāno viņu tūdaļ pazina, steigšus izsekoja savas cilmes noslēpumainajām takām, līdz atklāja brīdi, kad notika viņa paša ieņemšana no skorpioniem un dzelteniem tauriņiem ņudzošās mazgātavas pustumsā, kur algādzis remdēja savu iekāri ar sievieti, kas viņam atdevās aiz spīts. Aureljāno bija tā aizrāvies, ka nemanīja arī otro vēja brāzmu, kas ar viesuļa spēku izrāva no virām durvis un logus, noplēsa jumtu no mājas galerijas austrumu pusē un izļodzīja mājas pamatus. Un tikai tagad Aureljāno atklāja, ka Amaranta Ursula bija nevis viņa māsa, bet gan viņš pats ir viņas māsasdēls un ka Francis Dreiks bija aplenkumā ieņēmis Rioaču tikai tādēļ, lai viņi meklētu cits citu asinsradniecības sarežģītajos labirintos, līdz piedzimtu mitoloģiskam dzīvniekam līdzīgs radījums, ar kuru tad arī izbeigsies dzimtas pastāvēšana. Makondo jau bija pārvērtusies par bibliski nikna viesuļa virpuļotu putekļu un gruvešu mākuli, kad Aureljāno atkal izlaida vienpadsmit lappuses, lai nezaudētu laiku, lasot par jau labi zināmiem notikumiem, un sāka atšifrēt šobrīd notiekošo mirkli, kuru reizē atšifrēja un izdzīvoja, pergamentu pēdējās lappusēs jau lasīdams pats par savu nākotni, it kā runājošā spogulī ielūkojoties. Un tad viņš atkal izlaida vairākas lapas, lai ieskatītos tālākajos pareģojumos un redzētu, kad un kādos apstākļos viņš mirs. Taču, nenokļuvis līdz pēdējām vārsmām, Aureljāno jau saprata, ka nekad vairs viņš no savas istabiņas neizies, jo bija paredzēts, ka šī — tikai atspulgos skatāmā (un varbūt tikai pati kā atspulgs) — pilsēta tiks vējos aizmēzta un no ļaužu atmiņas izdeldēta tajā pašā mirklī, kad Aureljāno Babilonija būs beidzis atšifrēt pergamentus, un ka viss tajos rakstītais nekad un nemūžam vairs neatkārtosies, jo uz simts vientulības gadiem notiesātām cilvēku ciltīm nav lemts otru reizi parādīties zemes virsū.

Gabriels Garsija Markess

Simts vientulības gadu

Apgāds “ATĒNA”, reģistrācijas nr. 40003301814, Blaumaņa iela 16/18-2a, Rīga, LV-1011, e-pasts: atena@atena.lv, www.atena.lv Iespiests un iesiets SIA “Jelgavas tipogrāfija”

Content

Markess Gabriels Garsija Simts vientulības gadu

1.NODAĻA

2.NODAĻA

3.NODAĻA

4.NODAĻA

5.NODAĻA

6.NODAĻA

7.NODAĻA

8.NODAĻA

9.NODAĻA

10.NODAĻA

11.NODAĻA

12.NODAĻA

13.NODAĻA

14.NODAĻA

15.NODAĻA

16.NODAĻA

17.NODAĻA

18.NODAĻA

19.NODAĻA

20.NODAĻA