Merimē Prospērs

Dubulta maldīšanās( Noveles un romāns Kārļa IX valdīšanas hronika)

PROSPĒRS MERIMĒ

DUBULTA MALDĪŠANĀS

NOVELES

KĀRĻA IX VALDĪŠANAS HRONIKA

.

.

NOVELES

MATEO FALKONE

Izejot no Portovekio un nogriežoties uz ziemeļrietumiem pret salas iekšieni, apvidu redz diezgan strauji paceļamies un pēc triju stundu gājiena pa līkloču takām, kuras aizsprosto vareni klinšu bluķi un vietumis pārtrauc aizas, nokļūst ļoti plašas makijas malā. Šeit rod dzimteni Korsikas gani un katrs, kas nonācis nesaskaņās ar tiesu. Ir jāzina, ka korsikāņu zemkopis, lai aiztaupītu pūles apmēslot savus laukus, aizdedzina zināmu meža gabalu: jo ļaunāk, ja liesmas izplešas tālāk, nekā vajadzīgs; lai arī notiktu kā notikdams, bet, sējot šādā zemē, ko darījuši auglīgu uz tās augušo koku pelni, var būt drošs par labu ražu. Pēc vārpu salasīšanas (jo salmus atstāj, to novākšana sagādātu pūles) koku saknes, kuras palikušas zemē neskartas, nākamajā pavasarī izdzen ļoti biezus atvašu pudurus, kas nedaudz gados sasniedz septiņu vai astoņu pēdu augstumu. Šādu jaunu dzinumu biezokni dēvē par makiju. Tur juku jukām, kā Dievam tīk, aug dažādas koku un krūmu sugas. Tikai ar cirvi rokā cilvēks tur izlauzīs sev ceļu, un gadās arī tik biezas un aizaugušas makijas, ka pat mufloni nespēj tajās iekļūt.

Ja esat nonāvējis cilvēku, dodieties uz Portovekio makiju un tur ar labu šauteni, pulveri un lodēm jūs dzīvosiet pilnīgā drošībā; neaizmirstiet paņemt līdzi brūnu apmetni ar kapuci, kas noder par segu un paklāju. Gani jums dos pienu, sieru un kastaņus, un jums nebūs jābaidās ne no tiesām, ne no mirušā radiem, ja varbūt vienīgi tad, kad jums vajadzēs nokāpt pilsētā, lai atjaunotu savu munīciju.

Mateo Falkones nams bija pusjūdzi no šīs makijas, kad es apmeklēju Korsiku 18… gadā. Viņš bija visai turīgs cilvēks turienes apstākļiem; dzīvoja kā dižciltīgie, tas ir, nekā nedarīdams, pārtikdams no saviem ganāmpulkiem, kurus nomadu gani veda ganīties šur tur kalnājos. Kad es viņu redzēju divus gadus pēc notikuma, par kuru gribu jums pastāstīt, viņš man likās augstākais gadus piecdesmit vecs. Iedomājieties neliela auguma, bet druknu vīru ar īsiem, cirtainiem matiem, melniem kā piķis, ar ērgļa degunu, plānām lūpām, lielām, spriganām acīm un seju nemiecētas ādas krāsā. Viņa šaušanas prasmi uzskatīja par neparastu pat šajā zemē, kur tik daudz labu šāvēju. Piemēram, Mateo nekad nebūtu šāvis muflonam ar skrotīm; bet no simt divdesmit soļu atstatuma viņš to noguldīja ar vienu lodi galvā vai plecā, pēc paša izvēles. Nakti viņš rīkojās ar ieročiem tikpat brīvi kā dienu, un man atstāstīja šādu -viņa izveicības meistardarbu, kas varbūt šķitīs neticams cilvēkam, kurš nav apceļojis Korsiku. Astoņdesmit soļu attālumā nolika aizdedzinātu sveci aiz caurspīdīga papīra gabala šķīvja platumā. Viņš notēmēja, pēc tam sveci nodzēsa, un pēc minūtes, pilnīgā tumsā, viņš šāva un izurba papīru trīs reizes no četrām.

Ar šiem tik izcilajiem nopelniem Mateo Falkone bija ieguvis plašu slavu. Viņu daudzināja par tikpat labu draugu, cik bīstamu ienaidnieku; bet, būdams pakalpīgs un pret nabadzīgajiem devīgs, viņš dzīvoja mierā ar visiem Portovekio apvidū. Taču par viņu stāstīja, ka Kortā, kur viņš bija ņēmis sev sievu, viņš esot ļoti enerģiski atbrīvojies no sāncenča, kuru uzskatīja par vienlīdz bīstamu kā karā, tā mīlestībā; vismaz Falkonem piedēvēja zināmu šāvienu, kas bija pārsteidzis sāncensi brīdī, kad tas gatavojies skūt bārdu maza, pie loga pakarināta spogulīša priekšā. Kad tracis bija aprimis, Mateo apprecējās. Sieva Džuzepa viņam bija dāvājusi vispirms trīs meitas (par ko viņš aiz dusmām kļuva vai Iraks) un beidzot dēlu, ko viņš nosauca par Fortunato; zēns bija ģimenes cerība, vārda mantinieks. Meitas bija labi izprecinātas: viņu tēvs vajadzības gadījumā varēja paļauties uz znotu dūčiem un šautenēm. Dēlam bija vēļ tikai desmit gadu, bet viņā jau atklājās tieksmes, kuras solīja pašu labāko.

Reiz kādā rudens dienā Mateo jau agri no rīta kopā ar sievu devās apraudzīt vienu no saviem ganāmpulkiem makijas izcirtumā. Mazais Fortunato gribēja viņu pavadīt, bet izcirtums bija pārāk tālu; bez tam kādam vajadzēja palikt, lai pieskatītu māju; tātad tēvs viņu neņēma līdzi; tālāk būs redzams, kā viņam vajadzēja to nožēlot.

Tēvs bija prom jau vairākas stundas, un mazais Fortunato, mierīgi atgūlies piesaulē, nolūkojās uz zilgajiem kalniem un pārdomāja, ka nākamsvētdien viņš ies pusdienot uz pilsētu pie sava tēvoča caporale\ kad pēkšņi viņa apceri pārtrauca kāda ieroča šāviens. Viņš piecēlās un pievērsās līdzenumam, no kurienes atskanēja troksnis. Atskanēja vēl citi šāvieni, raidīti ar

Par kaprā|iem agrāk dēvēja vadoņus, kurus izvirzīja korsikāņu komūnas, kad tās sacēlās pret feodālajiem senjoricm. Mūsdienās tā reizēm vēl dēvē cilvēku, kam vai nu sava mantas stāvokļa, vai sakaru, vai arī klientūras dēļ ir liela ietekme un kas ir pat zināma veida soģis kādā pieve, tas ir, kantonā. Pēc senas paražas korsikāņi sadalās piecās kārtās: muižniekos (no kuriem vieni ir magnifichi, citi — signori), kaprā|os, pilsoņos, plebejos un svešzemniekos. (Autora piezīme.) nevienmērīgiem starplaikiem, un tie kļuva dzirdami tuvāk un tuvāk; beidzot uz takas, kas veda no līdzenuma uz Mateo mājām, parādījās vīrs ar smailu cepuri galvā, kādas nēsā kalnieši; bārdains, noskrandojies, tas tikko spēja pavilkt kājas, balstīdamies uz šautenes. Nupat viņu bija ķēris šāviens gurnā.

Šis cilvēks bija bandīts[1], kas, izgājis naktī uz pilsētu pēc pulvera, ceļā bija uzdūries korsikāņu voltižēru' slēpnim. Pēc drosmīgas aizstāvēšanās viņam izdevās atkāpties; nikni vajāts, viņš atšaudījās, bēgdams no vienas klints uz otru. Bet viņš bija pārāk maz aizsteidzies priekšā zaldātiem, un ievainojums laupīja viņam iespēju sasniegt makiju, pirms viņu panāk.

Viņš pienāca pie Fortunato un tam jautāja:

—  Tu esi Mateo Falkones dēls?

—  Jā.

—       Es esmu Džaneto Sanpjēro. Mani vajā dzeltenās apkakles3 . Paslēp mani, jo es nespēju tālāk paiet.

—  Un, ko teiks mans tēvs, ja tevi paslēpšu bez viņa atļaujas?

—  Viņš teiks, ka esi labi darījis.

—  Kas zina?

—  Paslēp mani ātri, viņi nāk šurp.

—  Pagaidi, kamēr atgriežas mans tēvs.

—       Lai es pagaidu? Sasodīts! Piecās minūtēs viņi būs šeit. Nu pietiek, paslēp mani, vai arī es tevi nogalināšu.

Fortunato viņam atbildēja ar vislielāko aukstasinību:

—      Tava šautene nav pielādēta, un tavā carchera* nav vairs patronu.

—  Man ir stilets.

—  Bet vai tu vari paskriet tik ātri kā es?

Ar vienu lēcienu viņš atrāvās nostāk, tā ka bandīts nevarēja viņu aizsniegt.

—      Tu neesi Mateo Falkones dēls! Tātad tu ļausi mani notvert savas mājas priekšā?

Zēns likās aizkustināts.

—  Ko tu man dosi, ja es tevi paslēpšu?— viņš, nākdams tuvāk, vaicāja.

Bandīts parakņājās ādas somā, kas viņam karājās pie jostas, un izvilka no tās piecfranku gabalu, ko, bez šaubām, bija glabājis pulvera pirkšanai. Fortunato pasmaidīja, ieraugot sudraba monētu; viņš to pakampa un teica Džaneto:

—  Nebaidies nenieka.

Tūlīt viņš izkašņāja lielu caurumu siena kaudzē, kas bija samesta blakus mājai. Džaneto ieritinājās tajā, un zēns viņu pārsedza tā, lai viņam piekļūtu mazliet gaisa elpošanai un tomēr nerastos aizdomas, ka kaudzē slēpjas cilvēks. Vēl vairāk, viņam iešāvās prātā īsta dabas bērna asprātīga viltība. Viņš aizgāja pakaļ kaķenei ar kaķēniem un nolika tos uz kaudzes, lai pamudinātu domāt, ka siens sen nav aizskarts. Tad, pamanījis asiņu pēdas uz takas mājas tuvumā, viņš tās rūpīgi apbēra ar zemi un, to padarījis, atkal visdziļākā mierā atgūlās piesaulē.

Pēc dažām minūtēm seši vīri brūnās uniformās ar dzeltenām apkaklēm seržanta vadībā jau bija Mateo durvju priekšā. Šis seržants bija attālos rados ar Falkoni. (Ir zināms, ka Korsikā daudz vairāk nekā jebkur citur ievēro radniecības pakāpi.) Viņu sauca Teodoro Gamba: tas bija rosīgs vīrs, kas bandītiem, no kuriem viņš jau vairākus bija notvēris, iedvesa pamatīgas bailes.

—  Labdien, mazo brālēn,— pienākdams viņš uzrunāja Fortunato,— cik liels tu esi uzaudzis! Vai neredzēji tikko paejam garām kādu vīru?

—  Ai! Neesmu vēl tik liels kā jūs, brālēn,— zēns vientiesīgi atbildēja.

—  Gan jau būsi! Bet vai neredzēji paejam garām kādu cilvēku, teic!

—  Vai es esmu redzējis kādu paejam garām?

— Jā, vīru ar smailu melna samta cepuri galvā un sarkan- dzelteni izšūtos svārkos.

—  Vīru ar smailu cepuri un sarkandzelteni izšūtos svārkos?

—  Jā, atbildi aši un neatkārto manus jautājumus.

—  Šorīt garīdznieka kungs aizjāja garām mūsu vārtiem uz sava zirga Pjēro. Viņš man jautāja, kā klājas tētim, un es viņam atbildēju …

—  Mazais šķelmi, tu te dzen jokus! Teic ātri, uz kuru pusi aizgāja Džaneto, jo tas ir viņš, ko mēs meklējam; un esmu pārliecināts, ka viņš devies pa šo taku.

—  Kas zina?

—  Kas zina? Tas esmu es, kas zina, ka tu esi viņu redzējis.

—  Vai tad redz garāmgājējus, kad guļ!

— Tu negulēji, blēdi, šāvieni tevi uzmodināja.

— Tātad jūs domājat, brālēn, ka jūsu šautenes rada tik lielu troksni? Mana tēva bise sace| daudz lielāku.

—  Piķis lai tevi parauj, draņķa puika! Esmu pārliecināts, ka tu esi redzējis Džaneto. Var pat būt, ka tu esi viņu paslēpis. Naski, puiši, ejiet iekšā mājā un paskatieties, vai tur nav mūsu bēglis. Viņš gāja vairs tikai ar vienu ķepu, un viņš ir pārāk gudrs, šis nelietis, lai klibodams mēģinātu sasniegt makiju. Bez tam asiņainās pēdas izbeidzas šeit.

—  Un ko sacīs tētis,— Fortunato ņirgādamies teica,— ko viņš sacīs, kad uzzinās, ka viņa prombūtnē esat iegājuši mūsu mājā?

—  Niekkalbi,— uzsauca seržants Gamba, satverdams viņu aiz auss,— vai zini, ka varu tev likt uzdziedāt citu dziesmiņu? Varbūt pēc divdesmit sitieniem plakaniski ar zobenu tu galu galā runāsi.

Fortunato ņirgājās joprojām.

—  Mans tēvs ir Mateo Falkone!— viņš uzsvērdams sacīja.

—  Vai zini, mazais nelga, ka varu tevi likt aizvest uz Kortu vai Bastiju? Likšu tevi iemest cietumā uz salmiem, važās saslēgtām kājām, un likšu tevi giljotinēt, ja nepateiksi, kur ir Džaneto Sanpjēro.

Zēns skaļi iesmējās, dzirdot šos smieklīgos draudus. Viņš atkārtoja:

—  Mans tēvs ir Mateo Falkone!

—  Seržant,— pavisam klusu sacīja viens no voltižēriem,— nesanaidosimies ar Mateo.

Gamba likās acīm redzami apjucis. Viņš sarunājās klusā balsī ar zaldātiem, kas jau bija izskatījuši visu māju. Sī darbība nebija vilkusies pārāk ilgi, jo jebkura korsikāņa miteklis ir likai viena pati četrstūraina istaba. Visu iekārtu veido viens galds, soli, tīnes un medību vai mājturības piederumi. Pa to laiku mazais Fortunato glāstīja kaķeni un šķita šķelmīgi tīksmināmies par voltižēru un brālēna apmulsumu.

Kāds zaldāts piegāja pie siena kaudzes. Viņš ieraudzīja kaķeni un nevērīgi vienreiz iedūra ar bajoneti siena kaudzē, paraustīdams plecus, it kā pats izjustu, ka viņa piesardzība ir smieklīga. Nekas nesakustējās, un zēna sejā neizpaudās ne mazākais satraukums.

Seržants un viņa ļaudis bija zaudējuši katru cerību; jau viņi nolūkojās gluži nopietni uz līdzenuma pusi, it kā gatavodamies atgriezties turp, no kurienes bija nākuši, kad viņu vadonis, pārliecinājies, ka ar draudiem nekā nepanāks no Falkones dēla.

gribēja papūlēties pēdējo reizi un izmēģināt glaimu un dāvanu varu.

—       Mazo brālēn,— viņš teica,— tu man šķiet krietni saprātīgs puisis! Tu tiksi tālu. Eet tu mani nejēdzīgi izjoko; un, ja es nebaidītos sagādāt nepatikšanas savam brālēnam Mateo tad — lai parauj jods!— es tevi aizvestu līdzi!

— 1 e nu bija!

—       Bet, kad mans brālēns būs atgriezies, es viņam izstāstīšu visu, un par to, ka esi melojis, viņš tevi nosukās ar rīksti līdz asinīm.

— Jūs domājat?

—      Tu redzēsi . . Taču paklausies, esi krietns zēns, un es tev ko iedošu.

—       Es, brālēn, došu jums padomu: ja jūs vēl ilgāk vilcināsieties, Džaneto būs prom makijā, un tad vajadzēs vairāk nekā viena tik dūšīga vīra kā jūs, lai viņu tur atrastu.

Seržants izvilka no kabatas sudraba pulksteni, kas maksāja savus desmit ekijus, un, pamanījis, ka mazā Fortunato acis iedzirkstas, skatoties uz to, viņš zēnam sacīja, turēdams tērauda važiņas galā pakarināto pulksteni:

—       Blēdi! Tev gan gribētos, ka tev pie krūtīm karātos šāds pulkstenis un tu pastaigātos pa Portovekio ielām lepns kā pāvs; ļaudis tev jautātu: «Cik pulkstenis?», un tu viņiem atbildētu «Paskatieties manā pulkstenī.»

—       Kad izaugšu liels, mans tēvocis kaprālis man uzdāvinās pulksteni.

—      Jā, bet tava tēvoča dēlam jau ir pulkstenis … gan ne tik skaists kā šis… Un turklāt viņš ir vēl jaunāks par tevi.

Zēns nopūtās.

—  Nu, vai gribi1 šo pulksteni, mazo brālēn?

Fortunato, šķielēdams uz pulksteni, izskatījās kā kaķis, kam

tur pie degungala veselu cāli. Manīdams, ka viņu ķircina, viņš neuzdrošinās izstiept nagus pēc tā, un laiku pa laikam novērš acis, lai nekristu kārdinājumā; bet ik mirkli viņš aplaiza purniņu, un izskatās, it kā tas sacītu savam saimniekam: «Cik nežēlīgi jūs rotaļājaties!»

Tomēr likās, ka seržants Gamba domā nopietni, piedāvādams savu pulksteni. Fortunato neizstiepa roku; bet viņš tam sacīja, rūgti smaidīdams:

—  Kādēļ jūs par mani zobojaties?

—      Dieva vārds! Es nezobojos. Pasaki man tikai, kur ir Džaneto, un pulkstenis būs tavs.

Fortunato lūpas neviļus apvija neticīgs smaids; un, ieurbdamies savām melnajām acīm seržanta acīs, viņš centās tanīs izlasīt, cik šiem vārdiem var ticēt.

—  Lai es zaudēju savus uzplečus,— seržants izsaucās,— ja es tev neatdodu pulksteni! Mani zaldāti ir liecinieki, un es nevaru doto vārdu lauzt.

Tā runādams, viņš svārstīja pulksteni aizvien tuvāk, līdz tas gandrīz skāra zēna bālo vaigu. Fortunato sejā atspoguļojās cīņa, kas trakoja viņa dvēselē starp iekāri un viesmīlības pienākumu. Viņa kailās krūtis spēcīgi cilājās, šķita, ka viņš ir tuvu noslāpšanai. Un pulkstenis šūpojās, griezās un reizēm pieskārās viņam pie degungala. Beigās viņa labā roka pamazām pacēlās uz pulksteņa pusi, pirkstu gali pieskārās pie tā, un tad tas smagi iegula viņa plaukstā, bet seržants tomēr neatlaida vaļā važiņas galu … Ciparnīca bija zila kā debess … pulksteņa vāciņš nesen nospodrināts … saulē tas dzirkstīja kā uguns … Kārdinājums bija pārāk spēcīgs.

Fortunato pacēla arī kreiso roku un norādīja ar īkšķi pāri plecam uz siena kaudzi, pie kuras bija atslējies ar muguru. Seržants viņu uzreiz saprata. Viņš palaida vaļā važiņas galu; Fortunato juta, ka nu viņš ir vienīgais pulksteņa īpašnieks. Viņš uzlēca kājās veikli kā briedis un atgāja desmit soļu nost no siena kaudzes, ko voltižēri tūlīt ņēmās izārdīt.

Drīz redzēja sienu sakustamies, un asinīm notašķījies cilvēks ar stiletu rokā izlīda no kaudzes; bet, kad viņš mēģināja piecelties, aizkaltusī brūce neļāva viņam noturēties kājās. Viņš pakrita. Seržants metās viņam virsū un izrāva stiletu; tūlīt viņu stingri sasaistīja, kaut ari viņš pretojās.

Džaneto, nogāzts gar zemi un sasiets kā žagaru sainis, pagrieza galvu pret Fortunato, kas bija pienācis tuvāk.

—… dēls!— viņš tam sacīja vairāk ar nicinājumu nekā ar dusmām.

Zēns pasvieda viņam saņemto sudraba naudas gabalu, juzdams, ka viņam vairs nav uz to tiesības; bet sagūstītais šķita neievērojam šo kustību. Ļoti aukstasinīgi viņš sacīja seržantam:

—  Mans dārgais Gamba, es nevaru paiet; jums gan vajadzēs mani aiznest uz pilsētu.

— Tu nupat skrēji ātrāk par stirnu,— iebilda cietsirdīgais uzvarētājs.— Bet neraizējies: esmu tik apmierināts par tavu notveršanu, ka varētu tevi nest veselu jūdzi uz savas muguras un nenogurtu; mēs tev, draugs, pagatavosim no zariem un no tava apmetņa nestuves un Krespoli fermā dabūsim zirgus.

—  Labi,— teica sagūstītais.— Uzmetiet arī mazliet siena uz nestuvēm, lai es justos ērtāk.

Kamēr voltižēri rosījās, vieni taisīdami no kastaņas zariem kaut ko līdzīgu nestuvēm, citi pārsiedami Džaneto ievainojumu, Mateo Falkone ar sievu pēkšņi parādījās takas līkumā, kura veda uz makiju. Sieva gāja, zemu saliekusies zem milzīga, kastaņiem pildīta maisa smaguma, turpretim vīrs soļoja, lepni krūtis izgāzis, nesdams tikai vienu šauteni rokā un otru siksnā pār plecu; jo nav vīrieša cienīgi nest citu nastu kā tikai ieročus.

Ieraugot kareivjus, Mateo pirmā doma bija, ka tie ieradušies viņu apcietināt. Bet kāpēc šādas bažas? Vai tad Mateo bija kādās nesaskaņās ar varas iestādēm? Nē. Viņam bija laba slava. Viņš bija, kā mēdz teikt, indivīds ar labu reputāciju, bet viņš bija arī korsikānis un kalnietis, un nav daudz korsikāņu kalniešu, kas, dziļāk parakņājoties savā atmiņā, neatrastu tur kādu grēciņu, kā nejaušu šāvienu, stileta dūrienu un līdzīgus sīkumus. Mateo bija tīrāka sirdsapziņa nekā kuram katram, jo nu jau vairāk nekā desmit gadus viņš nebija pavērsis savu šauteni pret cilvēku; tomēr viņš bija piesardzīgs un gatavojās spīvi aizstāvēties, ja būtu vajadzīgs.

—  Siev, inet zemē maisu,— viņš teica Džuzepai,— un esi vērīga.

Viņa tūlīt paklausīja. Viņš pasniedza viņai šauteni, ko bija nesis siksnā pāri plecam un kas būtu varējusi viņu traucēt, tad pielādēja to, kuru turēja rokā un lēnām sāka virzīties uz mājas pusi, iedams gar kokiem, kas auga ceļmalā, gatavs pie mazākās naidīgas izturēšanās pazīmes strauji aizstāties aiz resnāka stumbra, lai no aizsega varētu atklāt uguni. Sieva gāja viņam pa pēdām, nesdama otru šauteni un patronsomu: labas namamātes pienākums cīņas gadījumā ir pielādēt sava vīra ieročus.

Arī savukārt seržants nejutās visai labi, redzot Mateo tā nākam tuvāk, vienmērīgifcm soļiem, ar izslietu ieroci un pirkstu uz šautenes gaiļa.

«Ja nu nejauši,» viņš nodomāja, «Mateo būtu Džaneto radinieks vai arī viņa draugs un gribētu viņu aizstāvēt, tad viņa abu ieroču lādiņi sasniegtu divus no mums, skaidrs kā diena; un ja, par spīti mūsu radniecībai, viņš tēmētu uz mani!. ..»

Šai lielajā mulsumā viņš pēkšņi drosmīgi nolēma: viens pats doties pretī Mateo, lai izstāstītu notikumu kā vecam paziņam; taču īsais attālums, kas viņu šķīra no Mateo, viņam likās briesmīgi garš.

—  Paklau! Ei! Mans vecais biedri,— viņš kliedza.— Kā klājas, draugs? Tas esmu es, Gamba, tavs brālēns.

Ne vārda nebilzdams, Mateo bija apstājies, un, kamēr seržants runāja, viņš lēnītiņām cēla augšup savu šauteni, tā ka stobrs bija izsliets pret debesīm, kad seržants piegāja viņam klāt.

—      Labdien, brāli1 !— teica seržants, sniegdams viņam roku.— Ilgi neesmu tevi redzējis.

—  Labdien, brāli!

—      Biju pienācis, lai garām ejot pateiktu labdien tev un savai māsīcai Pepai. Mēs šodien esam veikuši garu pārgājienu; bet nav ko žēloties par nogurumu, jo esam guvuši lielisku ķērienu. Nupat notvērām Džaneto Sanpjēro.

—       Lai slavēts Dievs!— Džuzepa iesaucās.— Viņš mums nozaga slaucamu kazu pagājušā nedēļā.

Šie vārdi Gambu iepriecināja.

—  Nelaimīgais!— Mateo sacīja.— Viņš bija izsalcis.

—       Nelietis aizstāvējās kā lauva,— turpināja seržants, mazliet aizskarts.— Viņš nožmiedza vienu no maniem voltižēriem un, ar to vēl neapmierināts, pārlauza roku kaprālim Šardonam; par to gan nav liela nelaime, jo tas ir tikai francūzis … Beigās viņš tik labi paslēpās, ka pats velns viņu nebūtu varējis uziet. Nebijis mana mazā brālēna Fortunato, es nekad viņu nevarētu atrast.

—  Fortunato!— Mateo iesaucās.

—  Fortunato!— atkārtoja Džuzepa.

—      Jā. Džaneto bija paslēpies tur, zem tās siena kaudzes; bet mans mazais brālēns atklāja man šo viltībiņu. Pateikšu to arī viņa tēvocim kaprālim, lai tas viņam atsūta kādu jauku balvu par pūlēm. Un viņa vārds, tāpat kā tavējais, būs minēts ziņojumā, ko sūtīšu prokurora kungam.

—  Lāsts!— Mateo sacīja pavisam klusu.

Viņi bija piegājuši pie zaldātu nodaļas. Džaneto jau bija atgūlies uz nestuvēm un sagatavojies, lai tiktu aiznests. Ieraudzījis Mateo līdzās Gambam, viņš dīvaini pasmaidīja, tad, pagriezies uz mājas durvju pusi, uzspļāva uz sliekšņa, sacīdams:

—  Nodevēja nams!

Tikai vīrs, kas jau sagatavojies mirt, varēja uzdrošināties Falkonem sviest sejā vārdu nodevējs. Drošs stileta dūriens, kuru nevajadzētu atkārtot, vienā mirklī būtu atriebis apvainojumu. Taču Mateo kā satriekts cilvēks tikai pacēla roku pie pieres.

Fortunato bija iegājis mājā, redzot tēvu atgriežamies. Viņš drīz atkal parādījās, nesdams trauciņu piena, ko, acis nodūris, piedāvāja Džaneto.

—      Prom no manis!— pērkonīgā balsī viņam uzkliedza sagūstītais.

Tad, pievērsies kādam voltižēram, viņš sacīja:

Buon giorno, fratello! parastais korsikāņu sveiciens. (.Autora piezīme.)

—  Biedri, iedod man nodzerties.

Zaldāts ielika viņam rokā savu blašķi, un bandīts dzēra ūdeni, ko viņam pasniedza vīrs, ar kuru viņš nesen bija pārmijis šāvienus. Tad viņš lūdza, lai viņam rokas sasien tā, ka tās būtu sakrustotas uz krūtīm, nevis uz muguras.

—  Man patīk ērti atlaisties,— viņš teica.

Viņa vēlēšanos steigšus izpildīja, tad seržants deva zīmi doties ceļā, atvadījās no Mateo, kas viņam neatbildēja, un ātrā gaitā sāka kāpt lejup līdzenumā.

Pagāja gandrīz desmit minūtes, līdz Mateo pavēra muti. Zēns tramīgi skatījās te uz māti, te uz tēvu, kas, atspiedies uz šautenes, vēroja viņu ar apvaldītu niknuma izteiksmi sejā.

—      Tu labi sāc!— Mateo beidzot sacīja; vārdi skanēja rāmi, bet šaušalīgi tam, kas pazina šo vīru.

—      Tēt!— zēns iesaucās, ar asarām acīs tuvodamies, it kā lai mestos viņa priekšā uz ceļiem.

Bet Mateo uzkliedza:

—  Nost no manis!

Zēns elsādams apstājās un nekustīgi stāvēja dažus soļus no tēva.

Pienāca Džuzepa. Viņa bija pamanījusi pulksteņa vaiiņu, kuras gals rēgojās ārā no krekla.

—  Kas tev iedeva šo pulksteni?— viņa bargi jautāja.

—  Brālēns seržants.

Falkone paķēra pulksteni un, ar visu spēku triekdams pret akmeni, sašķaidīja to tūkstoš lauskās.

—  Sieva,— viņš teica,— vai šis ir mans bērns?

Džuzepas brūnie vaigi pietvīka sarkani kā ķieģeļi.

—  Ko tu runā, Mateo? Vai apzinies, kam tu to saki?

— Tad šis zēns ir pirmais savā dzimtā, kas izdarījis nodevību.

Fortunato elsāja un šņukstēja aizvien skaļāk, un Falkone

tikai cieši skatījās viņā ar savām lūša acīm. Beidzot viņš cirta ar šautenes laidi pret zemi, tad uzsvieda to plecā un griezās atpakaļ pa ceļu uz makiju, uzsaucis Fortunato, lai tas seko. Zēns paklausīja.

Džuzepa skrēja nopakaļ Mateo un saķēra viņu aiz rokas.

—       Viņš ir tavs dēls,— viņa teica drebošā balsī, ieurbdamās savām melnajām acīm vīra acīs, it kā lai izlasītu, kas norisinās tā dvēselē.

—  Laid mani,— Mateo atbildēja,— es esmu viņa tēvs.

Džuzepa apskāva dēlu un raudādama atgriezās mājā. Viņa

nometās ceļos dievmātes attēla priekšā un sirsnīgi lūdza Dievu. Pa to laiku Mateo nogāja kādus divsimt soļus pa taku un apstājās tikai pie nelielas gravas, kurā nokāpa. Viņš izmēģināja zemi ar šautenes laidi un secināja, ka tā ir mīksta un viegli rokama. Vieta Falkonem likās piemērota viņa nodomam.

—  Fortunato, nostājies tur, pie tā lielā akmens.

Zēns darīja, kā bija pavēlēts, tad nometās ce|os.

—  Skaiti lūgsnas!

— Tēv, manu tēv, nenogaliniet mani.

—  Skaiti lūgsnas!— Mateo briesmīgā balsī atkārtoja.

Bērns murminādams un elsādams noskaitīja Pater noster un

Credo. Tēvs stingrā balsī noteica āmen pēc katras lūgsnas.

—  Vai tās ir visas lūgsnas, kuras tu proti?

—      Tēt, es vēl protu Ave Marta un litāniju, kuru krustmāte man iemācīja.

— Tā gan ir krietni gara, bet nekas.

Zēns beidza litāniju dziestošā balsī.

—  Vai pabeidzi?

—      Tēt, žēlastību! Piedodiet man! Es tā vairs nedarīšu! Es tik ļoti lūgšos savu brālēnu kaprāli, ka Džaneto apžēlos!

Viņš runāja vēl; Mateo bija uzvilcis šautenes gaili un pielika šauteni pie vaiga, sacīdams:

—  Lai Dievs tev piedod!

Zēns izmisumā mēģināja piecelties un apskaut tēva ce|galus; bet viņš to vairs nepaguva. Mateo izšāva, un Fortunato nokrita beigts.

Neuzmetis skatienu līķim, Mateo atgriezās mājās pēc lāpstas, ar ko aprakt dēlu. Tikko paspēris dažus soļus, viņš sastapa Džuzepu, kas bija atsteigusies, šāviena trokšņa izbiedēta.

—  Kas šeit notika?— viņa izsaucās.

— Taisnīga tiesa.

—  Kur viņš ir?

—      Gravā. Tūlīt aprakšu viņu. Viņš mira kā kristīgais; likšu viņam nodziedāt misi. Jāpasaka manam znotam Teodoro Bjanki, lai viņš nāk dzīvot pie mums.

REDUTES IEŅEMŠANA

Kāds mans draugs virsnieks, kurš pirms dažiem gadiem Grieķijā miris no drudža, izstāstīja man reiz par pirmo kauju, kurā viņš bija piedalījies. Viņa stāsts mani tik ļoti pārsteidza, ka es to pēc atmiņas uzrakstīju, tikko man radās laiks. Lūk, kāds tas ir:

—  Ierados pulkā ceturtā septembra vakarā. Pulka komandieri sastapu nometnē. Sākumā viņš mani uzņēma diezgan pavēsi, taču, izlasījis ģenerāļa B . .. ieteikuma vēstuli, pārvērtās un pateica man dažus laipnus vārdus.

Viņš mani stādīja priekšā rotas komandierim, kas nupat kā bija atgriezies no apskates. Šis kapteinis, ar kuru tuvāk iepazīties man tā arī neizdevās, bija gara auguma tumšmatis ar bargu un nepatīkamu seju. Dienestā viņš bija iestājies kā vienkāršs kareivis un izpelnījies uzplečus un goda krustu kaujas laukā. Viņa vārgā, piesmakusī balss bija ērmīga pretstatā gandrīz milzīgajam stāvam. Man pastāstīja, ka par šo dīvaino balsi viņš varot pateikties lodei, kas kaujā pie Jēnas1 izurbusies viņam cauri.

Uzzinājis, ka es nupat esmu beidzis Fontenblo skolu, viņš sarauca seju un teica:

—  Mans leitnants vakar krita …

Sapratu, ka viņš gribēja sacīt: «Jums viņš būs jāaizstāj, un jūs to nespēsiet.» Skarbs vārds raisījās man uz mēles, taču es savaldījos.

Aiz Ševardino redutes, kas bija divu lielgabalu šāvienu attālumā no mūsu nometnes, pacēlās mēness. Tas bija liels un sarkans, kāds uzlecot allaž mēdz būt. Bet tovakar tas man šķila pārdabiski liels. Uz mirkli redute izcēlās kā melns siluets pret mēness spīdošo disku. Tā izskatījās vulkāna kons izvirduma brīdī. Man līdzās vecs kareivis ievēroja mēness krāsu.

—  Pārāk jau sarkans tas,— viņš sacīja,— tā ir zīme, ka šī slavenā redute mums maksās pārāk dārgi.

Vienmēr esmu bijis māņticīgs, un šis pareģojums, it īpaši šādā brīdī, mani samulsināja. Atgūlos, taču nevarēju iemigt. Piecēlos un sāku staigāt, raudzīdamies uz bezgalīgajām uguns līnijām, kas noklāja augstienes aiz Ševardino sādžas.

' 1806. gada 14. oktobri netālu no Jēnas Napoleona karaspēks pilnīgi sakāva prūšu armiju.

Kad man likās, ka spirgtais nakts gaiss pietiekami atveldzējis manas asinis, atgriezos pie ugunskura, rūpīgi ietinos savā apmetnī un aizvēru acis, cerēdams tās atvērt tikai rītausmā. Taču miegs vairījās no manis. Neviļus manas domas kļuva drūmas. Iešāvās prātā, ka man nav neviena drauga starp simtiem tūkstošiem cilvēku, kuri noklāj šo līdzenumu. Ja mani ievainos, tad aiznesīs uz lazareti un nodos neprašu ķirurgu rokās. Viss, ko jebkad biju dzirdējis par ķirurģiskajām operācijām, ienāca man prātā. Sirds man strauji sita, un es neapzināti uzliku uz krūtīm kā bruņas savu mutautiņu un maku, kas man bija krūškabatā. Gurdums mani pārņēma, aizmigu katru sekundi, un katru sekundi kaut kāda baiga doma izraisījās ar jaunu spēku un lika man saraujoties atmosties.

Taču nogurums uzvarēja, un, atskanot rīta jundai, es vēl cieši gulēju. Nostājāmies kaujas ierindā; taurēja rīta pārbaudi, un tad mēs atkal salikām šautenes piramīdās; viss vēstīja mierīgu dienu.

Ap trim ieradās adjutants ar pavēli. Mēs atkal katrs satvērām savu šauteni; mūsu strēlnieki izkaisījās pa līdzenumu, mēs lēnām virzījāmies tiem nopakaļ un pēc divdesmit minūtēm ieraudzījām, ka visi krievu priekšposteņi atkāpušies un iegājuši redutē.

Viena artilērijas baterija ierīkojās no mums pa labi, otra pa kreisi, abas mazliet mums priekšā. Tās atklāja sīvu uguni uz ienaidnieku, kas enerģiski atbildēja, un drīz vien Ševardino reduti ietina biezi dūmu mākoņi.

Pauguri gandrīz aizsedza mūsu pulku no krievu uguns. Viņu šāviņi, kuri, starp citu, visai reti tika virzīti uz mums (tāpēc ka lielāko tiesu viņi tēmēja uz mūsu artilēristiem), lidoja pāri mūsu galvām vai, augstākais, uzbrāza mums smiltis un sīkus akmentiņus.

Līdzko deva pavēli uzbrukt, mans kapteinis vērīgi manī palūkojās, un šis skatiens lika man divas trīs reizes nobraucīt savas jauneklīgās ūsas tik nepiespiestā izskatā, cik vien to spēju. Es jau arī nebaidījos, un vienīgās bailes, kuras izjutu, bija tās, kaut tikai kāds nedomātu, ka es baiļojos. Nekaitīgie šāviņi vēl vairāk man palīdzēja saglabāt varonīgu mieru. Pašmīlība man teica, ka esmu īstenās briesmās, tāpēc, ka atrodos lielgabalu ugunīs. Biju sajūsmināts, ka jūtos tik labi, un ar baudu sapņoju par to, kā stāstīšu par Ševardino redutes ieņemšanu de B … kundzes salonā Provansas ielā.

Pulkvedis nostaigāja gar mūsu nodaļu; viņš uzrunāja mani:

— Nu savam pirmajam gājienam jūs saodīsieties pietiekami daudz dūmu!

Uzsmaidīju pilnīgi kareiviskā izskatā, notīrīdams mundiera piedurkni, ko soļu trīsdesmit nostāk kritis šāviņš bija nedaudz notašķījis ar dubļiem.

Acīm redzami, krievi bija pamanījuši, ka viņu šāviņi netrāpa mērķī, un tāpēc bija tos pārmainījuši pret granātām, kas vieglāk varēja mūs sasniegt ieplakā, kur bijām novietojušies. Paliela šķemba norāva man ķiveri un nosita kareivi man līdzās.

—  Apsveicu jūs,— kapteinis teica man, kad pacēlu savu ķiveri,— tagad esat drošībā uz visu dienu.

Man nebija sveša karavīru māņticība, pēc kuras aksiomu non bis in idem[ attiecina gan uz kaujas lauku, gan uz tiesas zāli. Lepni uzliku galvā savu ķiveri:

— Tas nozīmē bez ceremonijām likt cilvēkiem sveicināt,— es sacīju, cik spēdams līksmi.

Mana muļķīgā asprātība likās šinīs apstākļos lieliska.

—  Apsveicu jūs,— kapteinis turpināja,— jums nekas vairs nenotiks, un šovakar jūs komandēsiet rotu, jo es skaidri jūtu, ka tagad pirts sakurināta man. Katru reizi, kad esmu ticis ievainots, virsnieks man līdzās saņēmis «tukšu» šāviņu, un,— viņš piebilda klusāk un gandrīz kaunīgi,— viņa vārds vienmēr sākās ar burtu P.

Es izlikos par skeptiķi; daudzi manā vietā būtu tāpat darījuši; un daudzi, tāpat kā es, būtu bijuši tikpat stipri pārsteigti par šiem pravietiskajiem vārdiem. Būdams jaunatnācējs, es sapratu, ka nevienam nevaru atklāt savas izjūtas un ka man visu laiku jāizrāda salta bezbailība.

Pēc pusstundas krievu uguns atslāba; tad mēs izgājām no aizsega un virzījāmies uz reduti. Mūsu pulkā bija trīs bataljoni. Otram bija pavēlēts apiet reduti no aizmugures, abiem pārējiem vajadzēja doties uzbrukumā. Es biju trešajā bataljonā.

Kad atstājām pēdējo uzkalnu, kas mūs aizsedza, mēs tikām saņemti spēcīgām šauteņu ugunīm, kuras gan nodarīja maz ļaunuma mūsu rindām. Ložu spindzoņa mani pārsteidza; es bieži pagriezos atpakaļ, par ko biedri, kuriem šī skaņa bija labāk pazīstama, reizēm pajokojās.

—  Galu galā,— es sev sacīju,— kauja nemaz nav kaut kas tik briesmīgs.

Mēs devāmies uz priekšu skriešus, sekodami strēlniekiem; pēkšņi krievi trīs reizes nokliedza «urā!», trīs skaļus «urā!»; pēc tam apklusa un vairs nešāva.

Nemēdz tiesāt (šeit: trāpīt) divreiz vienā un tai paša vieta. (Tulk. piezīme.)

—  Man nepatīk šī klusēšana,— mans kapteinis teica,— tā nevēstī mums nekā laba.

Man šķita, ka mūsu kareivji pārāk trokšņo, un es nevarēju atturēties, iekšēji nesalīdzinājis viņu skaļās klaigas ar pretinieka iespaidīgo klusēšanu.

Drīz sasniedzām redutes pakāji; vabiņu žogs bija salauzts, zeme mūsu šāviņu uzārdīta. Kareivji metās virsū šiem svaigajiem gruvešiem ar saucieniem: «Lai dzīvo imperators!»— tik skaļiem, kādus bija grūti sagaidīt no ļaudīm, kas jau tik daudz klieguši.

Pacēlu acis; nekad es neaizmirsīšu ainu, kuru ieraudzīju. Vairums dūmu bija pacēlušies augšā un karājās kā baldahīns pēdu divdesmit virs redutes. Cauri zilganajiem tvaikiem aiz pussagrautā nocietinājuma uzbēruma rēgojās krievu grenadieri, pavērsuši pret mums savas šautenes, nekustīgi kā statujas. Man šķiet, ka vēl tagad redzu katru zaldātu, kreiso aci pievērstu mums, labo — paslēptu aiz pielādētās šautenes. Šaujamā spraugā dažu soļu atstatumā no mums cilvēks blakus lielgabalam turēja rokā aizdegtu degli.

Sarāvos un nodomāju, ka pienākusi mana pēdējā stundiņa.

—  Balle tūlīt sāksies!— iesaucās kapteinis.— Labu vakaru!

Tie bija pēdējie vārdi, kurus no viņa dzirdēju.

Redutē atskanēja bungu rīboņa. Ieraudzīju noslīdam visus šauteņu stobrus. Es aizvēru acis un izdzirdu briesmīgu sprak- stoņu, ko pavadīja kliedzieni un vaidi. Atvēru acis, brīnīdamies, ka vēl esmu dzīvs. Reduti atkal ietina dūmi. Man apkārt bija ievainotie un kritušie. Kapteinis gulēja man pie kājām; galvu viņam bija sašķaidījis šāviņš, un es viscaur biju apšļākts ar viņa smadzenēm un asinīm. No manas rotas bija palikuši seši vīri un es.

Pēc šī slaktiņa iestājās sastinguma mirklis. Pulkvedis, uzdūris ķiveri zobena galā, pirmais pārlēca pār aizsarguzbērumu, kliegdams: «Lai dzīvo imperators!» Viņam pakaļ tūlīt metās visi, kas vēl bija dzīvi. Es gandrīz neatceros skaidri, kas pēc tam notika. Mēs iegājām redutē, pats nezinu — kā. Tur mēs kāvāmies krūti pret k-rūti tik biezos dūmos, ka nevarēja saredzēt pretinieku. Laikam gan es daudzkārt biju cirtis ar zobenu, jo tas bija vienās asinīs. Beidzot izdzirdu saucienu: «Uzvara!» un, kad dūmi izkiīda, ieraudzīju sev apkārt asinis un līķus, kas pilnīgi noklāja zemi redutē. It īpaši ap lielgabaliem pacēlās līķu kaudzes. Ap divsimt kareivju franču uniformās tur nekārtīgi drūzmējās, daži pielādēdami ša-utenes, citi slaucīdami durkļus. Vienpadsmit krievu gūstekņi bija viņu vidū.

Pulkvedis gulēja asinīs uz salauztas šāviņu kastes pie ieejas redutē. Daži kareivji pulcējās ap viņu. Piegāju pie tiem.

—  Kur vecākais kapteinis?— pulkvedis jautāja seržantam.

Seržants izteiksmīgi paraustīja plecus.

—  Un vecākais leitnants?

—       Lūk, virsnieka kungs, kas atbrauca vakar,— seržants mierīgi atbildēja.

Pulkvedis rūgti pasmaidīja.

—      Tātad, leitnant,— viņš man sacīja,— uzņemieties komandēšanu; dodiet rīkojumu ātrāk aizsprostot ar šiem pajūgiem ieeju redutē, tāpēc ka ienaidnieks vēl ir pārspēkā; ģenerālis K … atsūtīs jums pastiprinājumu …

—  Pulkvedi,— es viņam teicu,— jūs esat smagi ievainots?

—  Esmu nobeigts, mans dārgais, bet redute ir ieņemta!

TAMANGO

1958 gadā uzņemta fraču itāļu kopražojuma filma. Dublēta PSRS.

Krasā atšķirībā no lielākās daļas jūrnieku, kuri, tāpat kā viņš, ilgi nīkuļojuši zemās dienesta pakāpēs, viņam nemaz nepiemita šis dziļais riebums pret jauninājumiem un rutīnas gars, kādu tie pārāk bieži ienesa līdzi augstākos posteņos. Kapteinis Ledū, tieši pretēji, pirmais bija ieteicis sava kuģa īpašniekam lietot skārda kastes ūdens uzglabāšanai. Uz viņa klāja roku važas un ķēdes, kuras uz nēģeru kuģiem mēdz būt lielā vairumā, bija pagatavotas pēc jaunas sistēmas un rūpīgi nolakotas, lai pasargātu tās no rūsas. Bet visvairāk goda vergu tirgotāju vidū viņam sagādāja cilvēktirdzniecībai domātas brigas būve, ko viņš pats vadīja,— ātrs burinieks, šaurs, garš kā karakuģis un tomēr spējīgs uzņemt ļoti lielu skaitu melno. Viņš to nosauca par Cerību. Viņš vēlējās, lai šaurā un saspiestā starptelpa nepārsniegtu trīs pēdu četru collu' augstumu, uzskatīdams, ka šis samērs vidēja auguma vergiem dos iespēju ērti sēdēt; un kas gan viņiem par vajadzību piecelties?

— Tikko viņi nonāks kolonijās,— Ledū sacīja,— viņiem būs jāstāv kājās pārāk daudz.

Starp kājām melnajiem, kuri sēdēja divās līdzteku rindās, muguras atslējuši pret kuģa ārsienām, palika brīva telpa, ko citos vergu kuģos lietoja tikai caurstaigāšanai. Ledū iedomājās novietot šai spraugā vēl citus nēģerus, noguldītus svērteniski pirmajiem. Tādā veidā viņš uzņēma desmit nēģeru vairāk nekā citā līdzīgas tonnāžas kuģī. Vajadzības gadījumā tur varētu iekraut vēl vairāk; bet jābūt cilvēcīgam un jāatstāj katram nēģerim vismaz piecas pēdas gara un divas pēdas plata telpa, kur apgriezties sešu vai vairāk nedēļu ilgā pārbraucienā. «Jo galu galā,» Ledū teica kuģa īpašniekam, lai attaisnotu šo liberālo rīcību, «nēģeri visumā tāpat ir cilvēki kā baltie.»

Cerība aizpeldēja no Nantes kādā piektdienā, kā māņticīgi ļaudis vēlāk ievēroja. Inspektori, kuri rūpīgi pārmeklēja brigu, neatrada sešas lielās kastes, kas bija piekrautas ar ķēdēm, roku važām un dzelžiem, kurus nezin kāpēc sauc par taisnības kārtīm. Viņi arī nemaz nebrīnījās par milzīgajiem dzeramā ūdens krājumiem, kurus veda līdzi Cerība, kas, kā bija rakstīts dokumentos, brauca tikai uz Senegālu, lai tur iepirktu kokus un ziloņkaulu. Brauciens nav garš, tas tiesa, bet galu galā mazliet vairāk piesardzības nevar kaitēt. Ja viņus pārsteigtu bezvējš, kas tad ar viņiem notiktu bez ūdens?

Cerība tātad devās ceļā kādu piektdienu, ar labu takelāžu un labi apgādāta ar visu. Ledū varbūt būtu vēlējies mazliet stingrākus mastus; tomēr, kopš viņš komandēja kuģi, viņam nav bijis par ko sūdzēties. Pārbrauciens bija laimīgs un straujš lidz Āfrikas piekrastei. Viņš noenkurojās Žoalas upē (tā es domāju) tādā brīdī, kad angļu kreiseri nemaz neuzmanīja šo piekrastes daļu. Vietējie mākleri tūlīt uzkāpa uz klāja. Mirklis bija cik vien iespējams izdevīgs; Tamango, slavens karotājs un cilvēku tirgotājs, bija nupat kā atvedis piekrastē ļoti daudz vergu, un viņš no tiem atbrīvojās par ļoti lētu cenu, kā cilvēks, kas jūt savu spēku un iespēju drīz vien atjaunot krājumus, līdzko viņa tirdzniecības prece apsīktu.

Kapteinis Ledū lika sevi izcelt krastā un apmeklēja Tamango. Viņš to atrada salmu būdā, kas steigā bija tam uzcelta, divu savu sievu un dažu palīgu un vergu vedēja sabiedrībā. Ta- mango bija izgreznojies, iai uzņemtu balto kapteini. Viņš bija uzvilcis vecus, zilus formas svārkus, kuriem vēl turējās kaprāļa uzšuves; bet uz katra pleca karājās divi zelta uzpleči, piestiprināti pie vienas pogas, un viens no tiem kuļājās priekšā, otrs aiz muguras. Tā kā viņam nebija krekla mugurā un svārki bija par īsu vīram viņa augumā, tad starp mundiera baltajiem atlokiem un Gvinejas audekla biksēm rēgojās pamatīga melnas ādas svītra, kas izskatījās kā plata josta. Liels kavalēristu zobens bija virvē pakārts pie sāniem, un rokā viņš turēja skaistu angļu ražojuma divstobreni. Tā uzcirties, afrikāņu karotājs domāja pārspējam elegancē vispilnīgāko Parīzes vai Londonas švītu.

Kapteinis Ledū kādu laiciņu vēroja viņu klusēdams, kamēr Tamango, izsliedamies kā grenadieris skatē kāda ārzemju ģenerāļa priekšā, izbaudīja iespaidu, kādu viņš iedomājās atstājam uz balto. Ledū, nopētījis viņu kā lietpratējs, pievērsās savam palīgam un sacīja:

—  Lūk, kur zellis, kuru es pārdotu vismaz par tūkstoš ekijiem, ja nogādātu viņu sveiku un veselu Martinikā.

Viņi atsēdās, un kāds matrozis, kas mazliet prata volofu valodu, uzņēmās tulka pienākumus. Pēc tam kad bija pārmīti pirmie apsveikuma vārdi, kuģa puika atnesa grozu ar degvīna pudelēm; sadzēra, un kapteinis, lai uzlabotu Tamango garastāvokli, uzdāvināja viņam jauku vara pulvera ragu, rotātu ar Napoleona attēlu reljefā. Kad dāvana bija ar pienācīgo atzinību pieņemta, viņi izgāja ārā no būdas, atsēdās ēnā degvīna pudeļu priekšā un Tamango pamāja, lai atved vergus, kas viņam bija pārdodami.

Tie parādījās garā virknē, pārguruma un baiļu saliektiem stāviem, katram no viņiem kakls bija ietverts vairāk nekā sešas pēdas garā dakšā, kuras abus galus pakausī savienoja koka nūja. Kad jāsāk virzīties, viens no vedējiem uzliek sev uz pleca pirmā verga dakšas galu; tas savukārt sev uzkrauj viņam tieši sekojošā cilvēka dakšu; cits nes trešā verga dakšu un tāpat visi pārējie. Ja jāapstājas, virknes vedējs iedur zemē dakšas roktura smailo galu, un viss gājiens apstājas. Nav grūti aptvert, ka nevar pat domāt par bēgšanu, kad pie kakla piesieta resna, sešu pēdu gara nūja.

Par katru vergu, vīrieti vai sievieti, kas devās garām, kapteinis raustīja plecus, atrada, ka vīrieši ir vārgi, sievietes pārāk vecas vai pārāk jaunas, un žēlojās par melnās rases pagrimumu.

—  Viss deģenerējas,— viņš teica.— Agrāk tas bija pavisam savādāk. Sievietes bija piecas pēdas sešas collas garas, un četri vīri vieni paši varēja griezt fregates ratu, lai uzvilktu lielo enkuru.

Nepārtraukti peldams, viņš tomēr izdarīja pirmo izlasi no visspēcīgākajiem un visskaistākajiem melnajiem. Par šiem viņš varētu maksāt parasto cenu; bet par pārējiem viņš pieprasīja lielu pazeminājumu. Tamango savukārt aizstāvēja savas intereses, lielīja savu preci, runāja par cilvēku retumu un ar tirdzniecību saistīto risku. Viņš nobeidza, pieprasot cenu, nezinu gan — kādu, par vergiem, kurus baltais kapteinis gribēja aizvest uz savu kuģi.

Līdzko tulks bija pateicis franciski Tamango pieprasījumu, Ledū tikko nepakrita aiz pārsteiguma un sašutuma; tad, murminādams kādus šaušalīgus lāstus, viņš piecēlās, it kā lai pārtrauktu jebkādu turpmāku tirdzniecību ar tik aušīgu cilvēku. Tad Tamango viņu atturēja; tikai ar pūlēm viņš piedabūja kapteini atkal atsēsties. Attaisīja jaunu pudeli, un pārrunas sākās no gala. Tagad bija melnā vīra kārta uzskatīt baltā piedāvājumus par neprātīgiem un trakiem. Klaigāja, ilgi strīdējās, bagātīgi dzēra degvīnu; bet degvīns ļoti dažādi ietekmēja abu pušu līgumslēdzējus. Jo vairāk francūzis dzēra, jo vairāk viņš samazināja savus piedāvājumus; jo vairāk afrikānis dzēra, jo vairāk viņš atkāpās no savām prasībām. Tādējādi, kad grozs bija iztukšots, viņi vienojās. Sliktus kokvilnas audumus, pulveri, kramus, trīs mučeles degvīna, piecdesmit slikti izlabotas šautenes apmainīja pret simt sešdesmit vergiem. Lai apstiprinātu darījumu, kapteinis sita plaukstā melnajam, kas bija jau vairāk nekā pusapdzēries, un tūlīt vergus nodeva franču matrožiem, kas steidzās tos atbrīvot no koka dakšām, lai uzliktu tiem dzelzs važas ap kaklu un ap rokām; tas skaidri parāda eiropiešu civilizācijas pārākumu.

Palika vēl kādi trīsdesmit vergi: tur bija bērni, sirmgalvji, vārgas sievietes. Kuģis bija pilns.

Tamango, kas nezināja, ko iesākt ar šo pārpalikumu, piedāvāja kapteinim tos pārdot par pudeli degvīna gabalā. Piedāvājums vilināja. Ledū atcerējās, ka Siclliešu vespera[4] uzvedumā Nantē viņš bija redzējis daudz resnu un tuklu cilvēku iespieža- mies jau pārpildītajā parterā un tomēr beidzot tur atsēžamies, tāpēc ka cilvēku augumi ļauj saspiesties. Viņš paņēma divdesmit šmaugākos no trīsdesmit vergiem.

Tad Tamango neprasīja vairāk par glāzi degvīna par katru no desmit paiikušajiem. Ledū apsvēra, ka bērni nemaksā un neaizņem vairāk par pusvietu publiskos satiksmes līdzek|os. Tad viņš paņēma arī trīs bērnus; bet viņš paskaidroja, ka vairāk negrib uzņemt nevienu melno. Tamango, redzēdams, ka viņam vēl paliek pāri septiņi vergi, satvēra šauteni un notēmēja uz sievieti, kura stāvēja pirmā; tā bija šo triju bērnu māte.

—  Pērc,— viņš teica baltajam,— vai arī es viņu nogalināšu; mazu glāzīti degvīna vai es šaušu.

—  Pie velna, ko tad es ar viņu lai daru?— Ledū atbildēja.

Tamango izšāva, un verdzene beigta nokrita zemē.

—  Tā, tagad nākamo!— iesaucās Tamango, tēmēdams uz gluži sagumušu sirmgalvi:— glāzi degvīna vai arī. . .

Viena no viņa sievām pacirta sānis viņa roku, un šāviens aizgāja garām. Viņa bija pazinusi sirmgalvī, ko vīrs gribēja nošaut, giriptu jeb burvi, kas viņai bija pareģojis, ka viņa būs valdniece.

Tamango, ko degvīns bija padarījis traku, zaudēja pašsavaldīšanos, redzot, ka pretojas viņa gribai. Viņš rupji iesita sievai ar šautenes laidi; tad, pievērsies Ledū, teica tam:

—  Ņem, es tev dāvāju šo sievieti.

Viņa bija glīta. Ledū skatījās uz viņu smaidīdams, tad paņēma viņu aiz rokas:

—  Gan jau es atradīšu, kur viņu likt,— tas sacīja.

Tulks bija humāns cilvēks. Viņš iedāvināja Tamango papes tabakas kārbiņu un palūdza viņam sešus atlikušos vergus. Viņš tos atbrīvoja no dakšām un ļāva tiem aiziet, kurp tie vēlas. Tūlīt tie metās bēgt, cits šur, cits tur, visi ļoti noraizējušies, kā atgriezties savā zemē, kura ir divsimt jūdžu no piekrastes.

Pa to laiku kapteinis atvadījās no Tamango un rūpējās par to, lai cik vien ātri iespējams iekrauj viņa preci. Nebija prātīgi ilgi palikt upē; kreiseri varēja atkal parādīties, un viņš gribēja otrā dienā pacelt buras. Tamango atgūlās zālē, paēnā, un aizmiga, lai izgulētu reibumu.

Kad viņš atmodās, kuģis jau bija pacēlis buras un peldēja lejup pa upi. Tamango galvu vēl apmigloja vakardienas reibums, viņš sauca savu sievu Aišē. Viņam atbildēja, ka Aišē bijusi nelaime viņam nepatikt un viņš to uzdāvinājis baltajam kapteinim, kurš to aizvedis uz savu kuģi. Dzirdot šo vēsti, Tamango, gluži apstulbots, iesita sev pa galvu, tad pakampa šauteni, un, tā kā upe pirms ieplūšanas jūrā meta vairākus līkumus, viņš steidzās pa taisnāko ceļu uz nelielu līcīti, kas bija pusjūdzes attālumā no ietekas. Tur viņš cerēja atrast kādu laivu, ar ko varētu piepeldēt pie brigas, kuras gaitu upes izliekumiem vajadzēja aizkavēt. Viņš nebija maldījies: tiešām viņš paguva ielēkt kādā laivelē un sasniegt nēģeru kuģi.

Ledū bija pārsteigts, viņu ieraugot, bet vēl vairāk dzirdot, ka viņš atprasa savu sievu.

—  Kas labprātīgi atdāvināts, to neprasa atpaka|,— viņš atbildēja.

Viņš pagrieza muguru Tamango. Melnais neatlaidās, piedāvādams atdot atpaka| daļu no precēm, kuras bija saņēmis apmaiņā par vergiem. Kapteinis sāka smieties; sacīja, ka Aišē esot ļoti laba sieva un ka viņš gribot to paturēt. Tad nabaga Tamango lēja asaru straumes un izgrūda tik spalgus sāpju kliedzienus kā nelaimīgs cilvēks zem ķirurga naža. Te viņš vā(ājās pa klāju, saukdams savu dārgo Aišē, te atkal dauzīja galvu pret dēļiem, it kā gribēdams nogalināties. Joprojām neaizkustināts, kapteinis, norādīdams viņam uz krastu, deva mājienu, ka ir laiks aiziet; bet Tamango palika stūrgalvīgs. Viņš piedāvāja pat savus zelta uzplečus, savu šauteni un zobenu. Viss bija velti.

Šīs izskaidrošanās laikā Cerības leitnants sacīja kapteinim:

—  Viņnakt nomira trīs vergi, mums ir brīva vieta. Kāpēc mums nepaņemt šo spēcīgo puisi, kas viens pats ir vairāk vērts nekā trīs mirušie?

Ledū apsvēra, ka Tamango varētu pārdot vismaz par tūkstoš ekijiem; ka šis brauciens, kas solījās izvērsties ļoti veiksmīgs, droši vien viņam būs pēdējais: un, galu galā, tā kā viņš savu stāvokli ir nodrošinājis un nodomājis atteikties no vergu tirdzniecības, tad viņam nav svarīgi, vai Gvinejas piekrastē par viņu paliek laba vai slikta slava. Turklāt krastmala bija gluži tukša un afrikāņu karotājs pilnīgi viņa varā. Vajadzēja tikai viņam atņemt ieročus; jo būtu ļoti bīstami ķerties viņam klāt, kamēr tie vēl bija viņa rīcībā. Ledū tātad palūdza viņa šauteni, it kā lai to aplūkotu un pārliecinātos, va-i tā ir tik daudz vērta, cik skaistā Aišē. Pārbaudīdams aizslēgu, viņš parūpējās nobērt pulveri no krama. Leitnants savukārt cilāja zobenu; un, kad Tamango bija tā atbruņots, divi spēcīgi matroži metās viņam virsū, nogāza viņu uz muguras un ņēmās sasaistīt. Melnā vira pretestība bija varonīga. Attapies no pirmā pārsteiguma, par spīti savai nelabvēlīgajai pozīcijai, viņš ilgi cīnījās pret abiem matrožiem. Pateicoties savam apbrīnojamam spēkam, viņam izdevās piecelties. Ar vienu dūres triecienu viņš nogāza gar zemi vīru, kas viņu turēja aiz apkakles; viņš pameta gabalu svārku otra matroža rokās un kā neprātīgs metās virsū leitnantam, lai izrautu tam zobenu. Tas viņam iezvēla ar zobenu pa galvu, iecirzdams platu, bet ne pārāk dziļu brūci.

Tamango pakrita otrreiz. Tūlīt viņam cieši sasēja kājas un rokas. Kamēr viņš pretojās, viņš bija izgrūdis niknus kliedzienus un plosījies kā lamatās notverts meža kuilis; bet, līdzko viņš redzēja, ka katra pretošanās ir veltīga, viņš aizvēra acis un vairs nepakustējās. Tikai spēcīgā un straujā elpa liecināja, ka viņš vēl dzīvs.

—  Pie joda!— kapteinis Ledū iesaucās,— melnie, kurus viņš pārdeva, gan smiesies no visas sirds, redzot, ka pienākusi arī viņa kārta būt vergam. Šoreiz tie skaidri redzēs, ka katra liktenis ir iepriekš paredzēts.

Pa to laiku nabaga Tamango zaudēja asinis. Līdzjūtīgais tulks, kas dienu iepriekš bija glābis dzīvību sešiem vergiem, piegāja pie viņa, pārsēja ievainojumu un izteica dažus mierinājuma vārdus. Es gan nezinu, ko viņš varēja sacīt. Melnais palika nekustīgs kā līķis. Diviem matrožiem viņš bija jāaiznes kā sainis uz starptelpām, uz viņam nolemto vietu. Pāris dienu viņš negribēja ne dzert, ne ēst; viņš tikko pavēra acis. Vaņģnie- cības biedri, viņa kādreizējie gūstekņi ar stulbu izbrīnu redzēja viņu ierodamies savā vidū. Viņš tiem vēl iedvesa tik lielas bailes, ka neviens pats neuzdrošinājās aizskart tā vīra postu, kurš bija viņu nelaimes iemesls.

Laba zemes vēja dzīts, kuģis strauji attālinājās no Āfrikas krastiem. Vairs neraizēdamies par angļu kreisēšanu, kapteinis domāja tikai par milzīgajiem guvumiem, kas viņu gaidīja kolonijās, uz kurām viņš virzījās. Viņa melnkoks uzturējās bez bojājumiem. Lipīgas slimības neparādījās. Tikai divpadsmit nēģeri un pie tam no pašiem vārgākajiem nomira aiz karstuma; tas bija nieks. Lai viņa cilvēku krava no brauciena grūtībām ciestu cik maz vien iespējams, viņš uzmanīja, lai vergus katru dienu izlaistu uz klāja. Pārmijus vienai trešdaļai no šiem nelaimīgajiem deva pa stundai, lai tie uzņemtu gaisa krājumu visai dienai. Daļa apkalpes viņus uzraudzīja, apbruņojušies līdz zobiem, aiz bailēm no dumpošanās; bez tam rūpējās arī par to, lai viņus nekad pilnīgi neatbrīvotu no viņu važām. Reizēm kāds matrozis, kas prata spēlēt vijoli, apveltīja viņus ar koncertu. Tad bija interesanti redzēt visas šīs melnās sejas pievēršamies mūziķim, pakāpeniski zaudējam stulbā izmisuma izteiksmi, plati iesmejamies un plaukšķinām rokas, cik viņu ķēdes to atļāva. Vingrināšanās ir nepieciešama veselībai; tāpēc arī viens no kapteiņa Ledū derīgajiem paņēmieniem bija bieži likt vergiem dejot, kā liek mīņāties uz vietas ilgam pārbraucienam apkrautiem zirgiem.

—  Nu, bērni, dejojiet, līksmojiet,— kapteinis sacīja pērkonīgā balsī, pliukšķinādams ar milzīgu pasta kučiera pātagu.

Un tūlīt nabaga melnie saka lekat un diet.

Kādu laiku ievainojums aizturēja Tamango apakšā. Beidzot viņš parādījās uz klāja; un vispirms, lepni paceldams galvu vergu biklajā barā, viņš uzmeta skumju, bet rāmu skatienu milzīgajam ūdens plašumam, kas apņēma kuģi, tad viņš atgūlās vai drīzāk nokrita uz klāja dēļiem, pat nepapūlēdamies sakārtot savas važas, lai tās viņam būtu mazāk neērtas. Ledū, atsēdies kuģa pakaļgalā, mierīgi kūpināja savu pīpi. Viņa tuvumā Aišē, bez bažām, ģērbusies greznā, zilā kokvilnas kleitā, glītās safjāna tupelītēs ieautām kājiņām, turēdama rokā ar liķierpude- lēm apkrautu paplāti, stāvēja gatavībā, lai ielietu viņam dzērienu. Bija skaidrs, ka viņai jāveic svarīgi pienākumi kapteiņa labā. Kāds melnais, kas ienīda Tamango, pamāja, lai viņš paskatās uz to pusi, Tamango pagrieza galvu, ieraudzīja viņu, iekliedzās, un, trauksmaini uzlēcis kājās, viņš aizskrēja uz kuģa pakaļgalu, pirms sardzes matroži paguva pretoties tik milzīgam kuģniecības disciplīnas pārkāpumam.

—  Aišē!— sauca viņš pērkonīgā balsī, un Aišē šausmās iekliedzās.— Tu domā, ka balto zemē nav Mama-Džumbo'!

Jau atsteidzās matroži ar paceltām nūjām; bet Tamango, sakrustojis rokas un kā nejūtīgs, mierīgi atgriezās savā vietā, kamēr Aišē, izplūstot asarās, šķita šo noslēpumaino vārdu pārakmeņota.

Tulks paskaidroja, kas ir šis baigais Mama-Džumbo, kura vārds vien jau iedvesa lādas šausmas.

—  Tas ir nēģeru bubulis,— viņš sacīja.— Kad kāds vīrs baiļojas, lai viņa sieva nedarītu to, ko dara daudzas sievas Francijā, tāpat kā Āfrikā, viņš tai piedraud ar Mama-Džumbo. Es, kas jums to stāstu, esmu redzējis Mama-Džumbo un izpratis šo viltību; bet melnie… tie ir vientieši, nekā nesaprot. Iedomājieties, ka vakarā, kamēr sievietes izklaidējas dejā, rīkojot folgar, kā viņi saka savā žargonā, pēkšņi no mazā, ļoti biezā un ļoti tumšā mežiņa dzird atskanam dīvainu mūziku un neredz nevienu spēlējam; visi muzikanti paslēpti mežā. Tur ir niedru flautas, koka tamburīni, balafos un ģitāras, kuras tie pagatavo no pāršķeltiem ķirbjiem. Tie visi spēlē tādu melodiju, ar kuru velnu varētu iedzīt zemē. Sievietes, tikko padzirdējušas šo melodiju, sāk drebēt pie visām miesām, viņas grib bēgt, bet vīri attur; viņas labi zina, kas tās sagaida. Pēkšņi no meža iznāk liels, balts tēls, garš kā mūsu bramštenga, galva liela kā kubls, acis platas kā klīzes1 un rīkle kā velnam; ar uguni iekšā. Tas soļo lēnītēm, lēnītēm un neaiziet tālāk par pusjūras jūdzi no mežmalas. Sievietes kliedz:

—  Lūk, Mama-Džumbo!

Viņas spiedz kā austeru tirgotājas. Tad vīri viņām saka:

—  Nu, blēdes, tagad pasakiet, vai esat bijušas prātīgas; ja melosiet, Mama-Džumbo jūs dzīvas apēdīs.— Gadījās arī tik vientiesīgas, kas atzinās, un tad vīri tās dauzīja kā pelavu maisus.

—  Un kas tad bija baltais tēls, šis Mama-Džumbo?— kapteinis jautāja.

— Tas bija kāds jokdaris, ietinies lielā, baltā palagā, galvas vietā uzlicis gara mieta galā izdobtu ķirbi ar iededzinātu sveci iekšā. Tur nav pārāk lielas viltības, bet nav vajadzīga sevišķa asprātība, lai piemānītu melnos. Visumā šis Mama-Džumbo ir labs izgudrojums, un es vēlētos, kaut arī mana sieva tam ticētu.

—  Par savējo varu sacīt,— Ledū teica,— ka, ja arī viņa nebaidās no Mama-Džumbo, viņai ir bailes no Rungas iz maisa; un bez tam viņa gan zina, ka es ar viņu tiktu galā, ja viņa ar mani izspēlētu kādu joku. Mēs, Ledū, ģimenē neesam iecietīgi, un, kaut arī man ir tikai viena dūre, tā vēl spēj diezgan labi savaldīt vienu sievišķi. Tam jūsu ērmam, kas runā par Mama-Džumbo, jūs pasakiet, lai viņš uzvedas pienācīgi un nebiedē mazo sievieti, vai arī es likšu viņam tā pakasīt muguru, ka viņa melnā āda kļūs sarkana kā rostbifs.

Pēc šiem vārdiem kapteinis nokāpa savā kajītē, ataicināja Aišē un mēģināja viņu mierināt; bet ne ar glāstiem, pat ne ar sitieniem, jo galu galā taču var zaudēt pacietību, nekā nevarēja panākt pie skaistās nēģerietes: asaru straumes plūda no viņas acīm. Kapteinis nelāgā omā uzkāpa atpakaļ uz klāja, piesējās sardzes virsniekam par manevru, kuru tas pašreiz norīkoja.

Naktī, kad gandrīz visa apkaipe gulēja dziļā miegā, sardzes vīri izdzirda sākumā smagu, svinīgu, drūmu dziesmu, kas atskanēja no kuģa starptelpas, tad baismi spalgu sievietes kliedzienu. Tūlīt pēc tam pa visu kuģi atbalsojās Ledū rupjā balss, lādēdamās un draudēdama, un viņa briesmīgās pātagas pliukšķi. Pēc brīža viss atkal iegrima klusumā. Otrā dienā Tamango parādījās uz klāja ar sašvīkātu seju, bet ar tikpat lepnu, tikpat stingru izteiksmi kā iepriekš.

Caurumi kuģa priekšgala sānos, pa kuriem izvelk tauvas un ķēdes. (Tulk. piezīme.)

Līdzko Aišē viņu ieraudzīja, tā atstāja kuģa pakaļgalu, kur bija sēdējusi blakus kapteinim, un, ātri aizskrējusi pie Tamango, nometās ceļos viņa priekšā un teica viņam dziļā izmisumā:

—  Piedosi man, Tamango, piedod man!

Tamango viņā cieši nolūkojās kādu minūti; tad, pamanījis, ka tulka nav tuvumā, sacīja:

—  Vīlīti!

Un viņš atgūlās uz klāja, pagriezdams muguru Aišē. Kapteinis viņai izteica smagus pārmetumus, pat iepliķēja un aizliedza sarunāties ar bijušo vīru; bet viņš bija tālu no aizdomām par īso vārdu jēgu, kurus tie bija pārmijuši, un pat neizvaicāja par to.

Pa to laiku Tamango, ieslodzīts kopā ar citiem vergiem, dienu un nakti viņus musināja izmēģināt pārdrošu vardarbu, lai atgūtu savu brīvību. Viņš tiem runāja par balto nelielo skaitu un vērsa uzmanību uz viņu sargu vienmēr pieaugošo nevērību; tad, sīkāk nepaskaidrojis, viņš sacīja, ka pratīs aizvest tos atpakaļ uz viņu zemi, lielījās ar savām zināšanām okultās zinātnēs, pret kurām melnajiem liela bijāšana, un piedraudēja ar nelabā atriebšanos tiem, kuri atteiktos palīdzēt viņa pasākumā. Savās runās viņš izsacījās pēlu dialektā, ko zināja vairums vergu, bet tulks nesaprata. Cieņa, kāda melnajiem bija pret runātāju, ierastā bijība un ieradums viņam paklausīt apbrīnojami palīdzēja viņa daiļrunībai, un tie steidzināja viņu noteikt atbrīvošanās dienu daudz ātrāk, nekā viņš pats jutās spējīgs to izpildīt. Viņš atbildēja sazvērniekiem nenoteikti, ka vēl nav pienācis laiks un ka nelabais, kas viņam parādoties sapņos, vēl neesot viņam devis norādījumu, bet ka tiem esot jābūt gatavībā uz pirmo mājienu. Tomēr viņš nepalaida garām nevienu izdevību, lai pārbaudītu sargu modrību. Reiz kāds matrozis, atstājis šauteni atslietu pret kuģa malu, uzjautrinājās, nolūkojoties lidojošo zivju barā, kas sekoja kuģim; Tamango satvēra šauteni un sāka to grozīt, jocīgiem žestiem atdarinādams kustības, kādas bija redzējis izdarām, matrožiem vingrinoties. Pēc mirkļa šauteni viņam atņēma, bet viņš bija uzzinājis, ka var pieskarties ierocim, nemodinot tūlītējas aizdomas; un, kad būs pienācis laiks to izmantot, pārdrošs būs tas, kas gribēs viņam to izraut no rokām.

Kādu dienu Aišē viņam pasvieda sausiņu, ar mājienu, ko viņš vienīgais saprata. Sausiņā bija paslēpta maza vīlīte: no šī rīka bija atkarīga dumpja izdošanās. Sākumā Tamango piesargājās parādīt vīli saviem biedriem; bet, kad bija pienākusi nakts, viņš ņēmās murmināt neizprotamus vārdus, pavadīdams tos dīvainām kustībām. Pakāpeniski viņš uzbudinājās tiktāl, ka sāka kliegt. Dzirdot viņa balss dažādās noskaņas, varēja sacīt, ka viņš iegrimis satrauktā sarunā ar kādu neredzamu personu. Visi vergi drebēja, nešaubīdamies, ka šinī mirklī pats velns ir viņu vidū. Tamango nobeidza šo ainu, izgrūzdams gaviļu kliedzienu.

— Biedri,— viņš iesaucās,— gars, ko piesaucu, beidzot man piešķīris to, ko bija solījis, un manās rokās ir mūsu atbrīvošanās ierocis. Tagad jums vajag tikai mazliet drosmes, lai kļūtu brīvi.

Viņš deva aptaustīt vīli saviem kaimiņiem, un viņa viltība, lai arī cik rupja tā bija, atrada ticību šajos vēl rupjākajos cilvēkos.

Pēc ilgām gaidām atnāca atriebes un brīvības lielā diena. Sazvērnieki, kurus saistīja savstarpējs svinīgs zvērests, bija izstrādājuši savu plānu pēc ilgām pārrunām. Visapņēmīgākajiem ar Tamango priekšgalā jāatbruņo sargi, kad būs pienākusi viņu kārta doties uz klāja: citi steigsies uz kapteiņa kajīti, lai sagrābtu visas šautenes, kas tur bija. Tiem, kuri būs paguvuši pārvīlēt savas važas, jāuzsāk uzbrukums; bet, par spīti vairāku nakšu neatlaidīgam darbam, vairums vergu vēl nebija spējīgi aktīvi piedalīties pasākumā. Tāpēc trim spēcīgiem nēģeriem bija uzdots nogalināt vīru, kam kabatā važu atslēgas, un tūlīt doties atbrīvot važās ieslēgtos biedrus.

Todien kapteinis Ledū bija lieliskā omā; pretēji paradumam viņš apžēloja kādu kuģa puiku, kas bija pelnījis pātagu. Viņš uzslavēja dežurējošo virsnieku par manevru, apliecināja apkalpei, ka ir ar to apmierināts, un paziņoja, ka Martinikā, kuru viņi drīz sasniegs, katrs vīrs saņems gratifikāciju. Matroži, šo tik patīkamo domu savaldzināti, iztēlē jau nodevās gratifikācijas izlietošanai. Viņi domāja par degvīnu, par Martinikas krāsainajām sievietēm, kad uz klāja uzveda Tamango un citus sazvērniekus.

Nēģeri bija parūpējušies pārvīlēt savas važas tā, lai tās izskatītos neskartas un lai tomēr ar mazāko piepūli tās varētu salauzt. Bez tam viņi tās tik skaļi žvadzināja, ka, viņus dzirdot, varēja teikt, ka viņi nes divkāršu svaru. Kādu brīdi ieelpojuši svaigu gaisu, viņi saķērās rokās un sāka dejot, bet Tamango skandināja savas ģints kara dziesmu[5], kuru bija dziedājis senāk pirms došanās cīniņā. Kad bija kādu brīdi diets, it kā noguruma uzveikts, Tamango atgūlās visā garumā pie kājām matrozim, kas nevērīgi bija atspiedies pret kuģa malu; tāpat darīja visi sazvērnieki. Tādējādi katru matrozi ielenca vairāki melnie.

Pēkšņi Tamango, nupat paklusām pārrāvis savas važas, izgrūž skaļu kliedzienu, kam jābūt par signālu, un spēji parauj aiz kājām matrozi, kas stāv viņa priekšā, apgāž to un, uzlicis kāju tam uz vēdera, izrauj tā šauteni un ar to nogalina dežurējošo virsnieku. Vienlaikus kads uzbrūk katram sardzes matrozim, atbruņo un nogalina to. No visām malām atskan kara sauciens. Uzraugs, kam bija važu atslēgas, krīt viens no pirmajiem. Tad vesels melno pūlis ieņem klaju. Tie, kas nevar atrast ieročus, sagrābj enkurrata dzelzs stieņus vai glābšanas laivu airus. No šī mirkļa eiropiešu apkalpe ir pazudināta. Gan daži matroži kuģa pakaļgalā mēģina pretoties; taču tiem trūkst ieroču un apņēmības. Ledū vēl bija dzīvs un nebija nekā zaudējis no savas drosmes. Pamanījis, ka Tamango ir sacelšanās dvēsele, viņš cerēja, ka, ja varētu to nogalināt, tad ar pārējiem sazvērniekiem tiktu viegli galā. Ar zobenu rokā, skaļi saukdams to vārdā, viņš tātad metās tam pretī. Tamango tūlīt gāzās viņam virsū. Viņš turēja šauteni aiz stobra un rīkojās ar to kā ar vāli. Abi vadoņi nonāca tuvcīņā kādā no gaiteņiem, šai šaurajā ejā, kas ved no kuģa priekšējā klāja uz pakaļējo. Tamango zvēla pirmais. Ar vieglu auguma kustību baltais izvairījās no sitiena. Laide, ar spēku triekdamās pret grīdu, sašķīda, un pretsitiens bija tik spēcīgs, ka šautene izspruka Tamango no rokām. Viņam nebija ar ko aizstāvēties, un Ledū ar velnišķīga prieka smīnu uz lūpām pacēla roku, lai durtu viņam; bet Tamango bija tikpat veikls kā viņa zemes panteras. Viņš metās sava pretinieka rokās un satvēra plaukstu, kurā tas turēja zobenu. Viens pūlējās paturēt ieroci, otrs — to izraut. Šajā niknajā cīniņā pakrīt abi; bet afrikānis ir apakšā. Tad, nezaudēdams drosmi, Tamango, no visa spēka žņaudzot savu pretinieku, iekožas tain kaklā tik spēcīgi, ka asinis uzšļāc kā zem lauvas zobiem. Zobens izšļūk no kapteiņa rokas, kas kļūst aizvien vārgāka. Tamango to sagrābj; pieceldamies, ar asiņainu muti izkliegdams triumfu, viņš dursta savu jau pusmirušo ienaidnieku.

Par uzvaru vairs nebija jāšaubās. Nedaudzie matroži, kas vēl bija palikuši, mēģināja izlūgties dumpinieku līdzjūtību; bet visi, pat tulks, kas viņiem nekad nebija darījis ļauna, tika nežēlīgi noslepkavoti. Leitnants mira godpilnā nāvē. Viņš bija atkāpies uz pakaļgalu pie viena no nelielajiem lielgabaliem, kuri griežas uz ass un kurus pielādē ar kartečām. Ar kreiso roku viņš vadīja ieroci un ar labo, kurā bija zobens, aizstāvējās tik drosmīgi, ka sapulcināja ap sevi veselu pūli nēģeru. Tad, izšaudams no lielgabala, viņš izcirta šīs blīvās masas vidū platu eju, bruģētu ar mirušiem un mirstošiem. Pēc mirkļa viņu saplosīja gabalos.

Kad pēdējais baltā liķis, sacirsts un sagriezts gabalos, bija iesviests jūrā, melnie, remdinājuši atriebes alkas, pacēla acis uz kuģa burām, kuras, joprojām spirgta vēja piepūstas, šķita vēl paklausām viņu apspiedējiem un vedam uzvarētājus, par spīti triumfam, uz verdzības zemi.

— Nekas tātad nav veikts,— viņi skumji nodomāja.— Un vai šis lielais balto fetišs gribēs mūs aizvest atpakaļ uz mūsu zemi, mūs, kas esam izlējuši viņa kungu asinis?

Daži ierunājās, ka Tamango pratīs to piespiest paklausīt. Tūlīt visi, skaļi klaigādami, sauca Tamango.

Viņš nesteidzās parādīties. Tie viņu atrada kuģa pakaļgala kajītē; viņš stāvēja, ar vienu roku atbalstījies uz kapteiņa asiņainā zobena, otru izklaidīgi pastiepis savai sievai Aišē, kas to skūpstīja, nometusies ceļos viņa priekšā. Prieks par uzvaru nemazināja drūmo nemieru, ko pauda visa viņa izturēšanās. Būdams mazliet attīstītāks nekā pārējie, viņš labāk izjuta situācijas grūtības.

Beidzot viņš parādījās uz klāja, tēlodams mieru, kura viņā nebija. Simt mulsu balsu steidzināts vadīt kuģa gaitu, viņš tuvojās stūrei lēniem soļiem, it kā lai mazliet aizkavētu mirkli, kas noteiks viņam pašam un citiem viņa varenības robežas.

Visā kuģī nebija neviena tik stulba nēģera, kas nebūtu pamanījis, ka zināmais rats un tam pretī pierīkotā kaste ietekmē kuģa kustību; bet šis mehānisms viņiem vienmēr bija liels noslēpums. Tamango ilgi pētīja kompasu, kustinādams lūpas, it kā viņš lasītu zīmes, kuras tur bija uzvilktas; tad pielika roku pie pieres un nostājās domīgā pozā kā cilvēks, kas galvā kaut ko aprēķina. Visi melnie stāvēja viņam apkārt, mutes atplētuši, acis pārmērīgi izvalbījuši, nemierpilni sekodami katrai viņa kustībai. Beidzot ar baiļu un paļāvības sajaukumu, kādu rada neprasme, viņš spēcīgi pagrieza stūres ratu.

Kā dižciltīgs rikšotājs, kas izslienas pakaļkājās no neveikla jātnieka piešiem, skaistā briga Cerība taisīja lēcienu pār viļņiem no šī nepieredzētā manevra. Izskatījās, ka apkaunota tā grib iegāzties dzelmē līdz ar nejēgu stūrmani. Buru un stūres vadības nepieciešamā saskaņa bija spēji pārrauta, un kuģis tik strauji noslīga uz sāniem, ka šķita, tas noies dibenā. Tā garās rājas iegrima ūdenī. Vairākus vīrus notrieca no kājām; daži pārkrita pāri bortam. Drīz kuģis atkal stalti izslējās pret vilni, it kā lai vēlreiz cīnītos pret bojāeju. Vējš sāka pūst ar divkāršu spēku, un pēkšņi ar briesmīgu troksni nogāzās abi masti, nolauzti dažas pēdas virs klāja; tie kā ar smagu tīklu pārklāja kuģa grīdu ar koka šķembām un virvēm.

Pārbiedētie nēģeri metās lejā zem klāja, šausmās skaļi kliegdami; bet, tā kā vējš vairs nesastapa pretestību, kuģis atkal izlīdzinājās un sāka lēni šūpoties viļņos. Tad drošsirdīgākie melnie atkal uzkāpa uz klāja un novāca no tā lūžņus, kas aizsprostoja ceļu. Tamango palika nekustēdamies, ar elkoni atbalstījies uz kompasa kastes un seju paslēpis aiz saliektās rokas. Aišē bija viņam blakus, bet neuzdrošinājās viņu uzrunāt. Pamazām nēģeri nāca tuvāk; sacēlās balsu čala, kas drīz izvērtās pārmetumu un lāstu vētrā.

— Nodevēji Krāpnieki— tie kliedza.— Tu esi vainīgs visās mūsu nelaimēs, tu mūs pārdevi baltajiem, tu mūs pierunāji sacelties pret tiem. Tu lielījies ar savu prasmi, tu solīji mūs aizvest atpakaļ uz mūsu zemi. Mēs tev noticējām, mēs, neprātīgie! Un gandrīz aizgājām visi bojā, tāpēc ka tu apvainoji balto vīru fetišu.

Tamango lepni pacēla galvu, un melnie, kas bija viņam apkārt, iebiedēti atkāpās. Viņš paņēma divas šautenes, pamāja, lai sieva viņam seko, izgāja cauri pūlim, kas pašķīrās viņa priekšā, un devās uz kuģa priekšgalu. Tur viņš no tukšām mucām un dēļiem uzcēla it kā valni; tad atsēdās šajā nocietinājumā, no kura draudīgi rēgojās viņa abu šauteņu durkļi. Viņam lika mieru. Dumpinieku vidū vieni raudāja, otri, paceļot rokas pret debesīm, piesauca savus un balto dievus; daži, nometušies ceļos pie kompasa, apbrīnoja tā nepārtraukto kustību, lūgdamies, lai tas aizved viņus atpakaļ dzimtenē; citi atgūlās uz klāja drūmā izmisumā. Iedomājieties šo bezcerības pārņemto ļaužu vidū sievietes un bērnus šausmās rēcam un kādus divdesmit ievainotos lūdzamies palīdzību, kuru neviens nedomāja viņiem sniegt.

Pēkšņi uz klāja parādās kāds nēģeris: viņa seja staro. Viņš vēstī, ka nupat atradis vietu, kur baltie glabājuši degvīnu; viņa līksme un uzvešanās diezgan skaidri pierāda, ka viņš jau nomēģinājis. Šī vēsts uz brīdi apklusina nelaimīgo kliedzienus. Viņi skrien uz kambīzi un piesūcas degvīna. Pēc stundas viņus varēja redzēt uz klāja lēkājam un smejamies, lopiskā dzērumā dažādi ālējamies. Viņu dejas un dziesmas pavadīja ievainoto vaidi un elsas. Tā aizritēja atlikusī dienas daļa un visa nakts.

No rīta atmostoties jauns izmisums. Pa nakti liels skaits ievainoto bija miruši. Kuģis peldēja, līķu ielenkts. Jūra trakoja, un debess bija apmākusies. Viņi apspriedās. Daži maģijas mācekļi, kas Tamango klātienē nemaz nebija uzdrošinājušies runāt par savu prasmi, cits pēc cita piedāvāja savus pakalpojumus. Izmēģināja vairākas varenas garu piesaukšanas. Pēc katra veltīga mēģinājuma izmisums auga. Galu galā atkal ierunājās par Tamango, kas vēl nebija iznācis no sava nocietinājuma. Viņš tomēr bija pats gudrākais viņu vidū un vienīgais, kas varēja glābt no briesmīgās situācijas, kurā pats viņus novedis.

Pie viņa piegāja kāds sirmgalvis, miera piedāvājumu nesējs. Tas lūdza viņu nākt un izteikt savas domas; bet Tamango, nelokāms kā Koriolans, palika kurls pret viņa lūgumiem. Nakti vispārējā burzmā viņš bija savācis sausiņus un sālītu gaļu. Šķita, ka viņš nolēmis dzīvot viens savā patvērumā.

Degvīns vēl bija. Tas vismaz liek aizmirst jūru, verdzību un tuvo nāvi. Guļ, sapņo par Āfriku, redz gumijkoku mežus, salmiem nosegtas būdas, baobabus, kas aizēno visu ciemu. Iepriekšējās dienas orģija atkal sākās. Tā aizritēja vairākas dienas. Vaimanāt, raudāt, plēst matus, tad apreibināties un gulēt; tāda bija viņu dzīve. Daudzi mira no pārdzeršanās; daži iemetās jūrā vai nodūrās.

Kādu rītu Tamango iznāca no sava cietokšņa un aizgāja līdz atlūzušajam lielajam mastam.

—  Vergi,— viņš sacīja,— gars man parādījās sapnī un atklāja ceļu, pa kuru aizvest jūs no šejienes uz jūsu zemi. Jūs ar savu nepateicību esat pelnījuši, lai es jūs pametu; bet man žēl šo sieviešu un bērnu, kuri vaimanā. Es jums piedodu: uzklausiet mani.

Visi melnie bijīgi nodūra galvu un saspiedās ap viņu.

—  Tikai baltajiem zināmi varenie vārdi,— Tamango turpināja,— kuri liek kustēties šīm lielajām koka mājām; bet mēs varam vadīt pēc savas patikas vieglās laivas, kuras līdzīgas mūsējām.

Viņš norādīja uz glābšanas laivu un citām kuģa laiviņām.

—  Iekrausim tanīs ēdamo, iekāpsim un airēsim pa vējam; mans kungs un jūsējais tam liks mūs aizpūst uz dzimteni.

Viņam ticēja. Nekad nav bijis neprātīgāka projekta. Neprotot rīkoties ar kompasu, zem nepazīstamām debesīm, Tamango varēja tikai maldīties apkārt. Pēc savas iedomas viņš bija iztēlojies, ka, airējot taisni uz priekšu, viņš beidzot atradīs kādu zemi, ko apdzīvo melnie, jo melnajiem pieder zeme un baltie dzīvo uz saviem kuģiem. Tā viņš bija dzirdējis māti sakām.

Drīz viss bija sagatavots iekāpšanai; bet tikai glābšanas laiva un vēl viena airu laiva bija braukšanas kārtībā. To bija pārāk maz, lai uzņemtu apmēram astoņdesmit vēl dzīvos nēģerus. Vajadzēja atstāt visus ievainotos un slimos. Lielākā daļa lūdza, lai viņus pirms šķiršanās nogalina.

Abas laivas, ar bezgalīgām pūlēm nolaistas ūdenī un pārmērīgi piekrautas, atstāja kuģi satrakotajā jūrā, kas ik mirkli draudēja tās aprīt. Airu laiva attālinājās pirmā. Tamango un Aišē bija iesēdušies glābšanas laivā, kas, būdama daudz smagāka un vairāk piekrauta, palika stipri iepakaļ. Vēl bija dzirdami uz brigas klāja atstāto nelaimīgo žēlabainie kliedzieni, kad diezgan spēcīgs vilnis ietriecās laivai sānos un piešļāca to ar ūdeni. Tai pašā brīdī tā sāka grimt. No otras laivas redzēja viņu postu, un tās airētāji iegula airos divkārt spēcīgāk aiz bailēm, ka nav jāuzņem kādi avarējušie. Gandrīz visi, kas bija iekāpuši glābšanas laivā, noslīka. Tikai kāds ducis spēja sasniegt kuģi. To skaitā bija Tamango un Aišē. Kad saule norietēja, viņi redzēja laivu nozūdam aiz apvāršņa; bet, kas ar to notika, nav zināms.

Kāpēc gan nogurdināt lasītāju ar bada mocību pretīgo aprakstu? Apmēram divdesmit cilvēku šaurā telpā, drīz vētrainas jūras svaidīti, drīz svelmainas saules dedzināti, ik dienas ķildojas par pārtikas trūcīgajām paliekām. Katrs sausiņa gabals maksā cīniņu, un vārgais mirst ne tāpēc, ka spēcīgais viņu nogalina, bet tāpēc, ka tas ļauj viņam nomirt. Pēc dažām dienām uz brigas Cerība klāja dzīvi bija palikuši tikai Tamango un Aišē.

Kādu nakti jūra bangoja, vējš nikni pūta un bija tik tumšs, ka no kuģa pakaļgala nevarēja saredzēt priekšgalu. Aišē bija atgūlusies uz matrača kapteiņa kajītē, un Tamango sēdēja viņai pie kājām. Abi jau ilgi klusēja.

—  Tamango,— Aišē beidzot iesaucās,— visu, ko tu ciet, tu ciet manas vainas dēļ…

—  Es neciešu,— viņš skarbi atbildēja. Un viņš nometa uz matrača sievai blakus pusi sausiņa, kas viņam bija vēl palicis.

—  Paglabā to sev,— viņa teica, maigi atbīdīdama sausiņu,— neesmu vairs izsalkusi. Kāpēc gan ēst? Vai tad mana stunda nav pienākusi?

Tamango piecēlās neatbildējis, grīļodamies uzkāpa uz klāja un atsēdās nolauztā masta pakājē. Galvu noliecis uz krūtīm, viņš dungoja savas ģints melodiju. Pēkšņi skaļš kliedziens atskanēja pāri jūras vēja šņākoņai; parādījās kāda gaisma. Viņš izdzirda citus kliedzienus, un liels, melns kuģis strauji aizslīdēja garām; tik tuvu, ka bura skāra viņa galvu. Viņš saskatīja tikai divus stāvus, kurus apgaismoja pie masta pakārta laterna. Šie cilvēki vēl kaut ko uzkliedza, un tūlīt viņu kuģis, vēja aizrauts, izgaisa tumsā. Sardzes vīri, bez šaubām, bija pamanījuši avarējušo kuģi; bet vētra neļāva piestāt pie borta. Pēc mirkļa Tamango redzēja lielgabala uguni un dzirdēja šāviena troksni; tad viņš redzēja otra šāviena uguni, bet nedzirdēja vairs nekāda trokšņa; tad viņš neredzēja vairs nekā. Otrā dienā neviena bura neparādījās pie apvāršņa. Tamango atgūlās uz sava matrača un aizvēra acis. Viņa sieva Aišē tonakt bija mirusi…

Nezinu, pēc cik ilga laika angļu fregate «La Bellone» ieraudzīja kuģi ar nolauztiem mastiem, kuru apkalpe šķietami bija pametusi. Glābšanas laiva, kas pie tā piestāja, atrada vienu mirušu nēģerieti un vienu nēģeri, kas bija tik izkāmējis un vājš, ka atgādināja mūmiju. Viņš bija nesamaņā, bet vēl elpoja. Kuģa ārsts ņēma viņu savā gādībā, kopa, un, kad «La Bellone» sasniedza Kingstonu, Tamango atkal bija pilnīgi vesels. Viņu izvaicāja par to, kas noticis. Viņš izstāstīja, ko zināja. Salas plantatori gribēja, lai viņu pakar kā sadumpojušos nēģeri; bet gubernators, kas bija humāns cilvēks, nostājās viņa pusē, jo galu galā viņš bija tikai izlietojis likumīgās aizstāvēšanās tiesības; un bez tam nogalinātie bija tikai franči. Ar viņu rīkojās kā ar katru nēģeri, ko notver uz konfiscēta nēģeru kuģa klāja. Viņam deva brīvību, tas ir, viņam lika strādāt valdībai; bet viņš saņēma sešus sū dienā un pārtiku. Viņš bija ļoti stalts vīrs. Septiņdesmit piektā pulka pulkvedis viņu ieraudzīja un paņēma par cimbalistu sava pulka kapelā. Tamango iemācījās mazliet angliski; bet viņš gandrīz nekad nerunāja. Toties viņš pārmērīgi dzēra rumu un tafiju. Viņš nomira lazaretē no plaušu karsoņa.

FEDERIGO

Reiz dzīvoja' jauns senjors, vārdā Federigo — skaists, stalts, laipns un labsirdīgs, taču stipri izlaidīgs, jo viņš pārliecīgi aizrāvās ar kāršu spēli, vīnu un sievietēm, it īpaši — ar kāršu spēli; viņš nekad negāja pie bikts un baznīcā parādījās vienīgi tālab, ka meklēja tur iespēju sagrēkot. Un notika tā, ka Federigo, izputinājis divdesmit krietnu ģimeņu dēlus (tie pēc tam kļuva par laupītājiem un bez grēku nožēlošanas krita niknā cīņā ar karaļa kondotjeriem), pats īsā laikā paspēlēja visu, ko bija vinnējis, un arī vēl savu mantojumu, tā kā viņam palika vienīgi maza muižiņa aiz Kavas pakalniem, kur viņš devās slēpt savu nabadzību.

Viņš bija nodzīvojis trīs gadus vientulībā, dienu medīdams un vakarā ar nomnieku spēlēdams pa kādai onbras partijai. Reiz, kad Federigo atgriezās mājās pēc visveiksmīgākajām medībām, kādas savā mūžā bija piedzīvojis, pie viņa durvīm pieklauvēja Jēzus Kristus, kam sekoja divpadsmit svētie apustuļi, un lūdza pajumti. Federigo bija augstsirdīgs cilvēks un ļoti priecājās, ka viesi ierodas dienā, kad viņš var tiem pasniegt bagātīgu mielastu. Tāpēc viņš aicināja svētceļniekus iekšā, vislaipnākajā kārtā piedāvāja viņiem ēdienu un naktsmājas, lūgdams atvainot, ka nespēj tos uzņemt ar pienācīgo godu, jo esot pārsteigts nesagatavojies. Mūsu Kungs, kas gan zināja, cik laikā vai nelaikā iekritis viņa apciemojums, piedeva Federigo sīko lielību, jo senjora viesmīlība bija pavisam neviltota.

—  Mēs apmierināsimies ar to, kas jums ir,— viņš sacīja.— Taču lieciet pagatavot vakariņas, cik ātri vien iespējams, jo ir jau vēls un šis te jūtas ļoti izsalcis,— viņš piebilda, rādīdams uz svēto Pēteri.

Federigo tas nebija divreiz jāsaka, un, gribēdams pasniegt viesiem ko vairāk nekā medību guvumu, viņš lika nomniekam nokaut vienīgo atlikušo kazu, kas tika tūlīt uzmaukta uz iesma.

Kad maltīte bija gatava un vīri sasēdušies pie galda, Federigo nožēloja vienīgi to, ka vīns nav pietiekami labs.

—  Kungs,— viņš teica Jēzum Kristum,

' Šis stāsts ir populārs Neapoles apkaimē. Tajā, tāpat kā daudzos citos turienes nostāstos, var pamanīt dīvainu grieķu mitoloģijas un kristīgo ticējumu sajaukumu; šķiet, tas varētu būt radies viduslaiku beigās. (Autora piezīme.)

— Kungs, kā gribētu pasniegt jums labāku vīnu,

Bet to, ko dodu, es dodu no sirds.

—  Par ko jūs sūdzaties?— Jēzus Kristus, nobaudījis vīnu, jautāja Federigo. Jūsu vīns ir lielisks; lai to pasaka šis cilvēks (un viņš parādīja ar pirkstu uz svēto Pēteri).

Vinu nobaudījis, svētais Pēteris apgalvoja, ka tas ir brīnišķīgs (proprio stupendo)' un aicināja mājastēvu dzert kopā ar viņu.

Federigo, kas šos vārdus uzskatīja tikai par pieklājību, tomēr pieņēma apustuļa tostu; bet cik pārsteigts viņš jutās, kad saprata, ka vīns ir labāks par jebkuru no dzērieniem, kādus viņš baudījis vislielākās bagātības dienās! Šis brīnums viņam darīja zināmu Pestītāja klātbūtni, un viņš tūlīt piecēlās, jo jutās necienīgs dalīt maltīti ar tik svētiem vīriem. Taču mūsu Kungs lika Federigo atkal apsēsties; daudz netielēdamies, viņš to arī izdarīja. Pēc vakariņām, kuru laikā pie galda apkalpoja nomnieks un viņa sieva, Jēzus Kristus kopā ar mācekļiem iegāja viņiem sagatavotajās istabās. Bet Federigo, palicis divatā ar nomnieku, kā parasti saspēlēja onbras partiju, izdzerdams brīnumvīna pārpalikumu.

Nākamajā dienā svētie ceļinieki sapulcējās apakšstava lielis- tabā kopā ar mājastēvu, un Jēzus Kristus teica Federigo:

—  Mēs esam ļoti apmierināti ar uzņemšanu tavā namā un gribam tev par to atlīdzināt. Izsaki trīs vēlēšanās pēc sava prāta, un tās tiks izpildītas, jo mums pieder visa vara debesīs, zemes virsū un ellē.

Tad Federigo izvilka no kabatas kāršu kavu, ko vienmēr nēsāja līdzi, un sacīja:

—  Kungs, dari tā, lai es vinnētu vienmēr, kad spēlēju ar šīm kārtīm.

—  Par ko gan tu domā, nelaimīgo grēciniek? Tev vajadzētu lūgt tam Kungam dvēseles atpestīšanu!

—  Mani tā daudz neuztrauc,— Federigo atbildēja.

— Tev ir vēl divas vēlēšanās, kas tiks izpildītas,— Jēzus Kristus sacīja.

—  Kungs,— mājastēvs turpināja,— ja jau esat tik labs, izdariet, lūdzams, tā, lai neviens, kas uzkāpj apelsīnkokā, kurš met ēnu uz manām durvīm, nevarētu nokāpt, iekams neesmu atļāvis.

—  Lai notiek tā,— Jēzus Kristus sacīja.

Izdzirdis šos vārdus, apustulis svētais Pēteris pamatīgi iebakstīja ar elkoni blakussēdētājam sānā, sacīdams:

—  Nelaimīgo grēciniek, vai tu nebaidies no elles, kur nonāksi savu ļaundarību dēļ? Palūdz taču tam Kungam vietiņu svētajā paradīzē! Vēl ir laiks.

—  Nav ko steigties,— Federigo atteica, paiedams nost no apustuļa; tad mūsu Kungs jautāja:

—  Kāda ir tava trešā vēlēšanās?

—  Es gribētu,— viņš atbildēja,— lai tas, kurš apsēdīsies uz šī ķebļa pie mana pavarda, nevarētu piecelties, iekams neesmu atļāvis.

Mūsu Kungs, izpildījis šo vēlēšanos, tāpat kā divas iepriekšējās, līdz ar mācekļiem aizgāja.

Pēdējais apustulis vēl nebija ticis ārā pa durvīm, kad Federigo, gribēdams pārbaudīt, cik vērtīgas ir viņa kārtis, pasauca nomnieku un izspēlēja ar to onbras partiju, kārtīs gandrīz neskatīdamies. Viņš vinnēja vienā rāvienā, tāpat arī otro un trešo partiju. Tā pārliecinājies par veiksmi, viņš devās uz pilsētu, apmetās labākajā viesnīcā, kur noīrēja lepnākos apartamentus. Tūlīt izplatījās runas par viņa ierašanos, un senākie dzīru biedri bariem vien nāca viņu apciemot.

—  Mēs jau domājām, ka esam tevi zaudējuši uz visiem laikiem,— dons Džuzepe iesaucās.— Baumoja, ka tu esot kļuvis par vientuļnieku.

—  Un tā bija taisnība,— Federigo atbildēja.

—  Ko, pie velna, tu darīji visus šos trīs gadus, kamēr neesi redzēts?— pārējie vienā balsī jautāja.

—  Skaitīju lūgšanas, dārgie brāļi,— Federigo atbildēja dievbijīgā tonī.— Raugiet, te ir mana Stundu grāmata,— viņš turpināja, izvilkdams no kabatas rūpīgi glabāto kāršu kavu.

Izdzirduši tādu atbildi, visi sāka smieties, un ikviens nosprieda, ka Federigo atguvis bagātību, spēlēdams ar neveiklākiem partneriem nekā tie, kuru sabiedrībā savulaik tika zaudējis un kuri vai dega nepacietībā izputināt viņu vēlreiz. Daži gribēja viņu aizvest pie spēļu galda, ne mirkli nekavējoties, bet Federigo lūdza pagaidīt līdz vakaram un uzaicināja visus kādā zālē, kur pēc viņa rīkojuma bija sagatavota brīnumgarda maltīte, kas guva lielu piekrišanu.

Šis mielasts bija jautrāks nekā apustuļu vakariņas; tiesa gan, tika dzerts vienīgi malvāzietis un lakrima, bet labāku vīnu bija baudījis viens vienīgs no dzīrotājiem.

Pirms viesu ierašanās Federigo bija iegādājies līdzatnestajām kārtīm pilnīgi līdzīgu kavu, lai vajadzības gadījumā tās apmainītu, un, zaudējot vienu no trim vai četrām partijām, neradītu pretiniekos ne mazākās aizdomas. Viena kava atradās viņam pie labās, otra — pie kreisās rokas.

Pēc mielasta cienījamā sabiedrība apsēdās pie spēļu galda, un Federigo sākumā ņēma parastās kārtis, noteikdams visas spēles laikam saprātīgu likmi. Tad, gribot iedegt sevī interesi par spēli un pārbaudīt savus spēkus, viņš divas pirmās partijas spēlēja, cik vien labi prata, un abas reizes ar zināmu nožēlu zaudēja. Pēc tam viņš lika atnest vīnu un, izmantodams brīdi, kad vinnētāji dzēra par gūtajiem un nākamajiem panākumiem, ar vienu roku novāca parastus kārtis un ar otru to vietā nolika svētītās.

Kad sākās trešā partija, Federigo vairs nepievērsa spēlei nekādu uzmanību un varēja mierīgi vērot partnerus: viņš saprata, ka tie nav godīgi. Šis atklājums viņu no sirds ielīksmoja. Nu viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem varēja tukšot savu pretinieku naudas zutņus. Viņu bija izputinājusi šo ļaužu blēdība, nevis prasme vai laime: līdz ar to viņam radās iemesls vērtēt savas spējas augstāk, jo arī agrāk viņš bija vinnējis.

Pašcieņa (kuram gan tā nav pa prātam?), droša apziņa, ka izdosies atriebties, un pārliecība par drošu vinnestu ir cilvēka sirdij tīkamas jūtas. Federigo tās baudīja visas reizē; taču, domadams par senāko bagātību, viņš atcerējās divpadsmit jaunekļus no krietnām ģimenēm, uz kuru rēķina bija iedzīvojies, un, pārliecinājies, ka šie jaunekļi bijuši vienīgie godīgie spēlmaņi, kādus gadījies sastapt, viņš pirmo reizi nožēloja pār tiem gūtās uzvaras. Prieka starojošo seju pārklāja skumju mākonis un, vinnēdams trešo partiju, viņš grūti nopūtās.

Pirmajām partijām sekoja vairākas citas, Federigo gādāja, lai lielāko daļu no tām vinnētu, un šajā pirmajā vakarā viņš ieguva tik daudz naudas, ka varēja samaksāt par mielastu un mēneša īri par apartamentiem. Viņš bija sasniedzis visu, ko todien gribēja sasniegt. Apjukušie partneri promiedami apsolījās nākamajā dienā ierasties atkal.

Nākamajā un turpmākajās dienās Federigo iemanījās tik veikli vinnēt un zaudēt, ka īsā laikā ieguva krietnu bagātību un nevienam neradās aizdomas par tās īsto iemeslu. Tad viņš atstāja viesnīcu un pārcēlās uz lielu pili, kur laikiem rīkoja krāšņus svētkus. Visskaistākās sievietes ķīvējās viņa skatiena dēļ;

vissroalkākie vīni diendienā tika celti viņa galdā, un Federigo pils iemantoja izpriecu pils slavu.

Pēc gadu ilgas saprātīgas spēles viņš nolēma novest savu atriebību līdz galam, pilnīgi izputinot slavenākos novada senjo- rus. Šai nolūkā, pārvērtis lielāko daļu sava zelta dārgakmeņos, viņš nedēļu iepriekš uzaicināja tos uz neredzēti grezniem svētkiem, kuriem tika salīgti labākie muzikanti, jokdari utt., un izpriecu noslēgumā vajadzēja notikt visturīgāko spēlei. Tie, kam nebija naudas, aizņēmās no ebrejiem; pārējie paņēma līdzi visu, kas tiem bija, un viss tika zaudēts. Savācis savu zeltu un dimantus, Federigo naktī aizceļoja.

Ar šo brīdi viņš apņēmās droši vinnēt partijas tikai ar blēdīgiem spēlmaņiem, jo bija pietiekami izveicīgs, lai ar citiem tiktu galā pats. Tā viņš apceļoja visas novada pilsētas, visur spēlēdams, visur vinnēdams un ik vietā baudīdams to, kas tur bija vislabākais.

Taču atmiņas par divpadsmit upuriem ne mirkli nedeva viņam miera, sagandējot visu prieku. Beidzot kādā jaukā dienā viņš nolēma vai nu tos izpestīt, vai ari iet pazušanā līdz ar tiem.

Tā izlēmis, Federigo nūju rokā un maisu uz muguras, ņemot līdzi vienīgi mīļāko dzinējkuci Maršesellu, devās uz elli. Nonācis Sicīlijā, viņš uzkāpa Montdžibello un pēc tam nokāpa krāterī, tātad zem paša kalna pakājes, kas atradās augšpus Piamontes kalnāja. Lai no turienes nonāktu pie Plutona, vajadzēja šķērsot pagalmu, ko sargaja Cerbers. Federigo tika tam garām bez kādām grūtībām, jo Cerbers uzreiz sāka lakstoties ap viņa kucīti, un pieklauvēja pie Plutona vārtiem.

Kad Federigo aizveda pie bezdibeņa valdnieka, tas viņam jautāja:

—  Kas tu tāds esi?

—  Esmu spēlmanis Federigo.

—  Kāda velna pēc esi te atnācis?

—  Pluton,— Federigo atbildēja,— ja tu domā, ka pasaules labākais spēlmanis ir cienīgs izspēlēt ar tevi kādu partiju onbras, es tev piedāvāju tādus noteikumus: mēs spēlēsim tik partiju, cik tu vēlēsies; ja es zaudēšu kaut vienu, mana dvēsele likumīgi pienākas tev, tāpat kā visas, kas apdzīvo tavu valstību; bet, ja vinnēšu es, man būs tiesības par katru veiksmīgu partiju izraudzīties vienu no taviem pavalstniekiem un aiznest to sev līdz.

—  Lai tā būtu,— Plutons sacīja.

Un viņš pieprasīja kāršu kavu.

—  Re, te jau man viena ir,— Federigo uzreiz teica, izvilkdams 110 kabatas brīnumkārtis.

Un viņi sāka spēlēt.

Federigo vinnēja pirmo partiju un pieprasīja Stefāno Pagani dvēseli — tā bija viena no divpadsmit, kuras viņš gribēja izglābt. Tā tūlīt tika atdota; Federigo, to dabūjis, tūlīt iebāza maisā. Tāpat viņš vinnēja otro un trešo partiju, un līdz pat divpadsmitajai, ik reizi likdams atdot vienu no iecerētajām dvēselēm un iebāzdams tās maisā. Kad divpadsmit dvēseles bija rokā, viņš piedāvāja Plutonam spēli turpināt.

— Labprāt,— Plutons sacīja (tomēr viņam nemaz nepatika zaudēt), bet iziesim uz brītiņu ārā — te nezin kur uzradusies nelaba smaka.

Plutons tikai meklēja ieganstu tikt vaļā no Federigo: līdzko tas ar maisu un dvēselēm bija aiz vārtiem, viņš pilnā rīklē iebļāvās, lai taisa vārtus ciet.

Federigo vēlreiz vajadzēja šķērsot elles pagalmu, bet kucīte bija tā savaldzinājusi Cerberu, ka tas viņam nepievērsa nekādu uzmanību; viņš ar mokām uzkāpa Montdžibello virsotnē un pasauca Maršesellu, kas tūlīt aiztecēja pie saimnieka, un devās lejup uz Mesīnu, vairāk priecādamies par savu garīgo uzvaru, nekā jebkad tika priecājies par panākumiem sabiedrībā. Nonācis Mesīnā, viņš kāpa uz kuģa, lai atgrieztos kontinentā un aizvadītu atlikušo mūžu vecajā muižā.

(Dažus mēnešus velak Maršesellai atskrēja mazi briesmonīši, daži pat ar trim galvām. Tie visi lika noslīcināti.)

Pēc trīsdesmit gadiem (Federigo jau bija sasniedzis septiņdesmit gadu vecumu) pie viņa ieradās Nāve un sacīja, lai viņš noslēdz rēķinus ar savu sirdsapziņu, jo tā stunda ir situsi.

—  Esmu gatavs,— mirējs atbildēja.— Taču, pirms tu mani aiznes, ak Nāve, esi tik laba un pasniedz augli no koka, kas apēno manu durvju priekšu. Ja piedzīvošu vēl šo mazo prieku, miršu gandarīts.

—  Ja tik vien tev vajadzīgs,— Nāve sacīja,— es šo vēlēšanos labprāt izpildīšu.

Un viņa uzkāpa kokā, lai noplūktu apelsīnu. Taču, kad Nāve gribēja tikt lejā, viņa to nespēja; Federigo neļāva.

—  Ak, Federigo, tu esi mani piekrāpis!— viņa iesaucās. — Tagad esmu tavā varā; bet, ja atdosi man brīvību, es tev apsolu desmit dzīves gadus.

—  Desmit gadu! Ir gan varena dāvana!— Federigo atcirta.— Ja tu, mīļā sirds, gribi tikt lejā, tev jābūt dāsnākai.

—  Es tev došu divdesmit gadu.

—  Tu zobojies!

—  Došu trīsdesmit.

—  Tu vēl neesi novēlējusi ne trešo daļu!

—  Vai tad tu gribi dzīvot veselu gadsimtu?

—  Tieši tā, mana dārgā!

—  Federigo, tu neesi prātīgs!

—  Ko lai dara! Man patīk dzīvot!

—       Labi, lai tad būtu simt gadu,— Nāve sacīja,— galu galā man ir japiekāpjas.

Un viņa tūlīt varēja norāpties no koka.

Tiklīdz Nāve bija prom, Federigo piecēlās — viņa veselība bija lieliska — un sāka jaunu dzīvi ar jaunekļa spēku un sirmgalvja pieredzi. Par šo jauno dzīvi ir zināms vienīgi tas, ka viņš aizrautīgi turpinājis apmierināt visas savas kaislības, it sevišķi miesas dziņas, dažkārt darīdams arī kādu labu darbu, taču par dvēseles glābšanu domādams tikpat maz kā iepriekšējā mūžā.

Kad simt gadu bija pagājis, Nāve atkal pieklauvēja pie viņa durvīm un atrada Federigo gultā.

—  Vai esi gatavs?— viņa jautāja.

—       Liku pasaukt biktstēvu,— Federigo atbildēja.— Pasēdi pie pavarda, līdz viņš ieradīsies. Man vajadzīga vienīgi grēku piedošana, un tad kopā ar tevi metīšos mūžībā.

Nāve, kas bija labsirdīga būtne, apsēdās uz ķebļa un veselu stundu veltīgi gaidīja priesteri. Galu galā viņai kļuva garlaicīgi un viņa sacīja namatēvam:

—       Vecais vīrs, vai vēl otro mūžu tev nav bijis laika tikt skaidrībā ar savu sirdsapziņu veselos simt gados, kopš pēdējo reizi redzējāmies?

—       Vari ticēt, ka man gan bija citas rūpes,— vecais, zobgalīgi smaidīdams, noteica.

—       Labi,— bezdievības nokaitinātā Nāve atcirta,— nu tev vairs nav atlikusi ne minūte.

—       Eh,— Federigo teica, kamēr Nāve veltīgi pūlējās piecelties,— pēc pieredzes zinu, ka tu esi pārāk piekāpīga, lai nepiešķirtu man vēl dažus liekus gadus.

—       Dažus gadus, nelaimīgais! (Viņa veltīgi pūlējās tikt prom no pavarda.)

—      Jā, bez šaubām, bet šoreiz manas prasības nebūs tik lielas, un, tā kā man negribas vēlreiz būt vecam, apmierināšos trešajam mūžam ar četrdesmit gadiem.

Nāvei bija skaidrs, ka viņa ar kādu pārdabisku spēku ir piesaistīta pie ķebļa, kā savulaik bija piesieta pie koka, taču aiz niknuma negribēja piekāpties ne par mata tiesu.

- Es zinu līdzekli, kā vest tevi pie prāta,— Federigo teica. Un viņš lika iemest ugunī trīs pagales. Acumirkli uzšāvās augstas liesmas, tā ka Nāve sāka svilt.

—  Žēlastību! Žēlastību!— viņa iesaucās, juzdama, ka vecie kauli deg.— Es tev apsolu četrdesmit gadu veselības.

To izdzirdis, Federigo atsauca burvestību un pusizceptā Nāve aizbēga.

Kad noliktais laiks bija pagājis, viņa atgriezās pie Federigo un atrada to gatavu ceļam, ar maisu uz muguras.

—  Šoreiz nu tava stunda ir pienākusi, izbēgt neizdosies,— Nāve sacīja, strauji ienākdama istabā.— Bet ko tu domā darīt ar to maisu?

— Tajā ir divpadsmit spēlmaņu — manu draugu dvēseles, ko reiz izpestīju no elles.

—  Lai tad viņi tur atgriežas kopā ar tevi!— Nāve sacīja.

Sakampusi Federigo aiz matiem, Nāve pacēlās gaisā, pagriezās uz dienvidiem un līdz ar laupījumu ienira Montdžibello dzīlēs. Nonākusi pie elles vārtiem, viņa trīsreiz pieklauvēja.

—  Kas tur ir?— Plutons jautāja.

—  Spēlmanis Federigo,— Nāve atbildēja.

—  Neveriet vaļā,— iesaucās Plutons, kas uzreiz atcerējās divpadsmit zaudētās kāršu partijas.— Šis blēdis iztukšos visu manu valstību!

Plutons atsacījās vērt vārtus vaļā, tāpēc Nāve nesa savu gūstekni uz šķīstītavu; taču sargeņģelis nelaida viņu iekšā, jo redzēja, ka dvēseli nomāc nāves grēks. Tāpēc Nāvei par lielu nepatiku — viņa dusmojās uz Federigo — gribot negribot vajadzēja laisties uz dievišķajām sfērām.

— Kas tu tāds esi?— svētais Pēteris jautāja Federigo, ko Nāve bija nolikusi pie paradīzes vārtiem.

—  Jūsu kādreizējais namatēvs,— viņš atbildēja, tas, kurš senāk jūs mieloja ar savu medību guvumu.

—  Kā uzdrīksties te ierasties tāds, kādu tevi redzu?— svētais Pēteris iesaucās.— Vai tad nezini, ka tev līdzīgiem debesis ir slēgtas? Kā — tu neesi pat šķīstītavas cienīgs, bet gribi dabūt vietu paradīzē!

—  Svēto Pēteri,— Federigo atbildēja,— vai tad es jūs tā uzņēmu, kad apmēram pirms simt astoņdesmit gadiem jūs ieradāties līdz ar savu dievišķo Kungu lūgt manu viesmīlību?

—  Tas viss ir ļoti jauki,— svētais Pēteris rūcīgi, taču kā atmaidzis atbildēja,— bet es nevaru uzņemties atbildību un laist tevi iekšā. Pateikšu Jēzum Kristum par tavu ierašanos, tad redzēsim, kā viņš spriedīs.

Kad mūsu Kungs uzzināja jaunumu, viņš iznāca pie paradīzes vārtiem, kur atrada Federigo, ceļos nometušos, kopā ar divpadsmit izglābtajām dvēselēm — pa sešām katrā pusē. Tad, līdzcietības aizkustināts, mūsu Kungs sacīja:

—  Ja nu pieņemtu vēl tevi, Federigo, bet šīs divpadsmit dvēseles, pēc kurām brēc elle, sirdsapziņa man neļauj laist iekšā.

—  Kā tad tā, Kungs!— Federigo atbildēja.— Kad man bija tas gods uzņemt jūs savā namā, vai kopā ar jums neienāca divpadsmit ceļinieki, kurus es tāpat uzņēmu, cik labi vien varēdams?

—  Šim cilvēkam nav iespējams pretoties,— Jēzus Kristus teica.— Nāciet iekšā, ja nu reiz esat šeit, tikai nelielieties ar manu žēlastību, jo tā var kļūt par sliktu piemēru.

ETRUSKU VĀZE

Sabiedrībā, ko mēdz dēvēt par augstāko, Ogists Senklērs nepavisam netika mīlēts; tādas atturības galvenais iemesls bija viņa paradums izrādīt draudzību vienīgi tiem, kas patika pašam. Vienus viņš meklēja, no citiem vairījās. Turklāt viņš bija izklaidīgs un nevērīgs. Kādu vakaru, ejot arā no Itāliešu teātra, marķīze A. Senklēram jautāja, ko viņš domājot par Zontāga jaunkundzes' dziedāšanu. «Jā, kundze,» Senklērs, laipni smaidīdams, atbildēja, domādams par gluži ko citu. Smieklīgās atbildes iemesls nebija biklums, jo ar lielu kungu, dižu cilvēku uti pat ar sabiedrības piekrišanu iemantojušu sievieti viņš runāja tikpat pašpārliecināti kā ar kuru katru sev līdzīgu. Marķīze nosprieda, ka Senklērs ir nekaunības un uzpūtības kalngals.

B. kundze uzaicināja Senklēru pusdienās kādu pirmdienu. Viņa ar jaunekli daudz runāja; promiedams viņš sacīja, ka nekad nav sastapis patīkamāku sievieti. B. kundze mēnesi vāca domas no citiem un savās mājās izšķieda tās vienā vakarā. Tās pašas nedējas ceturtdienā Senklērs ieradās otrreiz. Šoreiz viņš jau mazliet garlaikojās. Vēl pēc vienas vizītes viņš nolēma nekad vairs nerādīties šajā salonā. B. kundze visiem apgalvoja, ka Senklērs ir ļoti slikti audzināts jauns cilvēks ar pilnīgi neciešamām manierēm.

Daba bija viņu apveltījusi ar maigu, mīlošu sirdi; taču vecumā, kad cilvēks pārlieku viegli uzņem iespaidus, kas neizgaist visu mūžu, pāri plūstošais jūtīgums kļuva par mērķi biedru zobgalībām. Viņš bija lepns un patmīlīgs; citu spriedums viņam bija svarīgs, kā jau bērniem mēdz būt. Tad viņš mācījās apslēpt sevī visu, ko uzskatīja par apkaunojošu vājumu. Viņš sasniedza mērķi, bet uzvara maksāja dārgi. Viņš spēja noslēpt svešu acīm pārāk maigas dvēseles jūtas, bet, ieslēdzot sevī, viņš tās padarīja simtkārt skaudrākas. Sabiedrībā Senklērs iemantoja bezjūtīga un bezrūpīga cilvēka bēdīgo slavu, un vientulībā viņa nemierīgā iztēle radīja pārdzīvojumus, kas bija jo drausmīgāki tāpēc, ka viņš nevēlētos tajos atzīties nevienai dzīvai dvēselei.

Draugu atrast patiešām ir grūti!

«Grūti? Vai tad tas vispār ir iespējams? Vai pasaulē ir bijuši divi cilvēki, kam nav noslēpumu vienam no otra?»

Senklērs nemaz neticēja draudzībai, un tas bija redzams. Sabiedrības jauno cilvēku vidū viņu uzskatīja par saltu un atturīgu. Nekad viņš neapjautājās par viņu noslēpumiem, bet visas viņa domas un lielākā daļa rīcības palika citiem noslēpumā tītas. Frančiem patīk runāt pašiem par sevi, tāpēc Senklērs gribot negribot kļuva par daudzu grēksūdžu uzklausī- tāju. Viņa draugi — te ir runa par cilvēkiem, ar ko sastopamies divreiz nedēļā,— sūrojās par viņa noslēgtību; patiešām, tie, kas nejautati izkrata mums sirdi, parasti jūtas aizvainoti, ja mēs tiem neatklājam savējo. Tiek pieņemts, ka nevajadzīgai vaļsirdībai jābūt savstarpējai.

—  Viņš tikpat kā uzcēlis augstu mūri sev apkārt,— kādu dienu sacīja skaistais eskadrona komandieris Alfonss de Tē- mins.— Man nekad nav bijis ne vismazākās uzticības pret šo velna Senklēru.

—  Manuprāt, viņš ir mazliet jezuīts,— bilda Žils Lambērs. — Kāds man apzvērēja, ka divreiz redzējis Senklēru iznākam no Sensilpīcija klostera. Neviens nezina, ko īsti viņš domā. Es nemūžam nevarētu kopā ar viņu justies brīvi.

Jaunie cilvēki aizgāja katrs uz savu pusi. Alfonss sastapa Senklēru Itāliešu bulvāri — tas gāja noliektu galvu, nevienu neredzēdams. Alfonss viņu apturēja, paņēma zem rokas un, pirms abi nonāca Delapē ielā, bija paspējis izstāstīt visu par savu mīlas sakaru ar N. kundzi, kuras vīrs ir tik greizsirdīgs un tik rupjš.

Tajā pašā vakarā Žils Lambērs zaudēja ekartē spēlē. Pēc tam viņš dejoja, ar elkoni pagrūda cilvēku, kas, tāpat zaudējis spēlē, bija ļoti sliktā garastāvoklī. Tālab viļii apmainījās ar dzēlībām un vienojās par divkauju. Žils palūdza Senklēru par sekundantu un pie reizes aizņēmās naudu, ko aizmirsa jelkad atdot.

Galu galā Senklērs bija cilvēks, ar ko varēja tīri labi satikt. Viņa rakstura kļūdas sagādāja nepatikšanas vienīgi pašam. Viņš pildīja solījumus, bieži bija laipns un reti kad — garlaicīgs. Viņš bija daudz ceļojis un daudz lasījis, bet par ceļojumiem un grāmatām runāja vienīgi tad, ja viņu lūdza. Turklāt viņš bija liela auguma un stalti noaudzis; viņa seja pauda cēlumu un garīgumu, tā gandrīz vienmēr šķita pārāk nopietna, taču smaids bija sirsnīgs.

Aizmirsu pieminēt kādu svarīgu īpašību. Senklērs vienmēr izturējās pieklājīgi pret sievietēm un ar tām sarunājās labprātāk nekā ar vīriešiem. Vai viņš bija iemīlējies? Grūti pateikt.

Bija vienīgi zināms — ja šis saltais cilvēks juta mīlestību, tās izraudzītajai vajadzēja būt glītajai grāfienei Matildei de Kursī. Tā bija jauna atraitne, pie kuras Senklērs pavadīja daudz laika. Par viņu tuvību varēja spriest pēc šādiem pieņēmumiem. Pirmām kārtām — Senklēra gandrīz ceremoniāla pieklājība pret grāfieni un vice vērsa; otrkārt, viņš stūrgalvīgi vairījās sabiedrībā izrunāt viņas vārdu vai, ja nevarēja nerunāt par viņu, nekad neteica neko slavinošu; turklāt, kad Senklērs vēl nebija ar grāfieni iepazīstināts, viņš aizrautīgi mīlēja mūziku un grāfiene tikpat dedzīgi — glezniecību. Kopš iepazīšanās viņu gaume bija mainījusies. Beidzot, kad grāfiene pērn brauca uz kūrvietu, arī Senklērs tur pavadīja sešas dienas.

Hronista pienākums liek man pavēstīt, ka reiz jūlija naktī neilgi pirms saullēkta kādas lauku mājas dārza vārtiņi atvērās un pa tiem piesardzīgi kā zaglis izgāja cilvēks, kas baidījās tikt pamanīts. Šī lauku māja piederēja de Kursī kundzei, un šis cilvēks bija Senklērs. Kažokā ietinusies sieviete pavadīja viņu līdz pat vārtiņiem un pabāza galvu pa to spraugu, lai vēl kādu brīdi redzētu viņu aizejam lejup pa taku, kas veda gar parka mūri. Senklērs apstājās, pameta apkārt bažīgu skatienu un ar roku deva sievietei zīmi iet atpaka|. Vasaras nakts bija tik gaiša, ka viņš varēja saskatīt bālās sejas vaibstus — tā joprojām vīdēja tajā pašā vietā. Senklērs griezās atpakaļ, piegāja pie de Kursī kundzes un maigi to apkampa. Viņš gribēja mudināt jauno sievieti iet mājās, taču vēl bija tik daudz kas pārrunājams. Viņi tērzēja jau minūtes desmit, kad sadzirdēja zemnieka balsi — tas gāja uz tīrumu strādāt. Tika pārmīts skūpsts, vārtiņi aizvērās, un Senklērs vienā lēcienā bija uz takas.

Viņš gāja savu ceļu, un šķita, ka tas viņam ir labi pazīstams. Brīžiem viņš aiz prieka gandrīz lēkāja, skrēja, cirzdams ar nūju krūmus, brīžiem apstājās vai lēnām turpināja ceļu, vērdamies debesīs, kas austrumos krāsojās purpursārtas. Vārdu sakot, viņā noraugoties, varētu sacīt, ka tas ir no ieslodzījuma izsprucis sajūsmināts ārprātīgais. Pēc pusstundas gājiena viņš sasniedza mazu vientuļu namiņu, ko īrēja vienai sezonai. Senklērs atslēdza durvis un iegāja iekšā; tad viņš nokrita uz platā dīvāna un, vienā punktā skatīdamies, maigā smaidā izliektām lūpām nogrima domās, sapņodams vaļā acīm. Viņa iztēlē rosījās tikai domas par laimi. «Cik esmu laimīgs!» viņš ik brīdi sev sacīja. «Beidzot esmu atradis sirdi, kas saprot manējo!… Jā, tas ir mans ideāls, esmu viņu atradis … Man ir reizē draugs un mīļākā … Kāds raksturs! Kāda kvēla dvēsele!… Nē, viņa nav nevienu mīlējusi pirms manis un nekad nemīlēs nevienu citu kā mani.. .» Tā kā laicīgās lietās nekad netrūkst savas daļiņas iedomības, viņš drīz sev sacīja: «Tā ir visskaistākā sieviete Parīzē,» un iztēlē pārdzīvoja viņas valdzinājumu. «Un no visiem viņa izvēlējusies mani. Viņu apbrīnojuši sabiedrības ievērojamākie vīrieši. Skaistais un drosmīgais huzāru pulkvedis, kas nav pat pārāk liels nelga; jaunais gleznotājs, kurš darina tik glītus akvareļus un tik labi tēlo parunās; krievu Lovelass, kas redzējis Balkānus un karojis Dibiča vadībā; un galvenais — Ka- mils T., kas ir neapšaubāmi asprātīgs un apveltīts ar lieliskām manierēm, un pierē viņam ir zobena cirsta dziļa rēta … Viņa tos visus ir noraidījusi… Un mani!…» Tad atkārtojās refrēns: «Cik esmu laimīgs! Cik esmu laimīgs!» Pēc tam viņš piecēlās, atvēra logu, jo šķita, ka trūkst gaisa; un vēl viņš staigāja pa istabu un kūleņoja pa dīvānu.

Laimīgs mīlētājs ir gandrīz tikpat garlaicīgs kā nelaimīgs mīlētājs. Kāds no maniem draugiem, kas bieži nonāca vienā vai otrā no minētajiem stāvokļiem un gribēja piespiest mani klausīties viņa stāstos, aizvien ielūdza mani lieliskās brokastis, kurās brīvi izrunājās par savām mīlas dēkām; kad bijām padzēruši kafiju, katrā ziņā vajadzēja mainīt sarunas tematu.

Tā kā man nav iespējams uzaicināt brokastīs visus savus lasītājus, es apžēlošos par viņiem un neizklāstīšu Senklēra domas par mīlestību. Turklāt nevar jau nemitīgi dzīvot mākoņos. Senklērs apjauta, ka ir noguris, nožāvājās, izstaipījās un ieraudzīja, ka ir pilnīgi gaišs; beidzot bija jāmēģina pagulēt. Pamodies viņš paskatījās pulkstenī un saprata, ka tik tikko vairs atliek laika apģērbties, lai steigtos uz Parīzi, kur kopā ar vairākiem paziņām bija ielūgts vecpuišu brokastīs.

Nupat bija atkorķēta vēl viena šampanieša pudele; atstāju lasītāja ziņā noteikt, kura pēc kārtas. Lai pietiek ar to, ka viņš saprot — ir pienācis brīdis, kas vecpuišu brokastīs nav ilgi jāgaida,— kad visi reizē grib runāt, kad prātīgie sāk bažīties par vieglprātīgajiem.

— Man gribētos,— sacīja Alfonss de Tēmins, kas nekad nepalaida garām iespēju parunāt par Angliju,— lai Parīzē rastos tāda pati mode, kāda ir Anglijā,— tur katrs uzsauc tostu savai mīļākajai. Tā mēs galu galā noskaidrotu, ko klusībā mīl mūsu draugs Senklērs.— To teikdams, viņš piepildīja savu un galda kaimiņu glāzes.

Mazliet apmulsušais Senklērs gatavojās atbildēt, bet Žils Lambērs aizsteidzās viņam priekšā:

—  No visas sirds uzteicu tādu paražu,— viņš sacīja,— un pieņemu to!— Paceldams glāzi, viņš iesaucās:— Uz visu Parīzes modistu veselību! Nedzeru vienīgi par tām, kurām ir vairāk nekā trīsdesmit gadu, par vienacēm, klibiķēm un tā tālāk.

—  Urā! Urā!— jaunie anglomāni sauca.

Senklērs piecēlās un, glāzi rokā turēdams, sacīja:

—  Kungi, man nav tik plaša sirds kā mūsu draugam Zilam, taču manējā ir pastāvīgāka. Un mana pastāvība ir jo vairāk slavējama tāpēc, ka sen esmu šķirts no savu domu valdnieces. Tomēr nešaubos, ka atzīsiet manu izvēli par labu, ja vien jau neesat mani sāncenši. Uz Džuditas Pastas[7] veselību, kungi! Lai drīzāk mēs redzētu Eiropas lielāko traģēdiju aktrisi!

Tēmins gribēja tostu nopelt, bet viņu pārtrauca uzgavilēšana. No viltīgajiem slazdiem izsprucis, Senklērs nosprieda, ka nu visu dienu varēs palikt malā.

Vispirms saruna risinājās ap teātriem. Drāmu cenzūra kļuva par ieganstu sarunai par politiku. Pēc lorda Vellingtona viegli» bija spriedelēt par angļu zirgiem un pēc angļu zirgiem — par sievietēm: te sakars ir uzreiz uztverams, jo jaunam cilvēkam skaists zirgs pirmām kārtām un glīta mīļākā otrām kārtām ir divi visvairāk iekārojamie labumi.

Un tā sākās strīds par iekārotā iegūšanas līdzekļiem. Zirgi tiek pirkti, un arī sievietes mēdz pirkt, bet par tādām mēs nerunāsim. Senklērs, kas bez lielīšanās bija izklāstījis savu necilo pieredzi kutelīgajā jautājumā, secināja: lai iepatiktos sievietei, galvenais ir izcelties, būt citādam nekā pārējie. Bet vai ir kāda vispārēja neparastības formula? Viņš tam neticot.

—  Ja piekrīt jūsu spriedumam,— Žils sacīja,— tad klibiķim vai kuprainim ir vieglāk iepatikties sievietei nekā cilvēkam ar taisnu muguru un tāpat noaugušam kā citi.

—  Jūs mazliet pārspīlējat,— Senklērs atbildēja,— taču, ja vajadzīgs, es pieņemu visas sava sprieduma sekas. Piemēram, ja man būtu kupris, es nemēģinātu ielaist sev lodi pierē un gribētu gūt uzvaras. Pirmām kārtām es izraudzītos vienīgi divu veidu sievietes — vai nu tās, kas ir patiešām jūtīgas, vai arī tādas — viņu skaits ir jo liels —, kuras grib izlikties oriģinālas, eccen- tric, kā mēdz teikt Anglijā. Pirmajām es tēlotu savu šausmīgo stāvokli, dabas nežēlību pret mani. Es mēģinātu viņas iežēlināt; es prastu viņām iedvest domu, ka spēju kvēli mīlēt. Es nogalinātu divkaujā vienu no saviem sāncenšiem un mēģinātu

noindēties ar nelielu opija devu. Pēc dažiem mēnešiem manu kupri tikpat kā vairs neredzētu, un tad atliktu vienīgi sagaidīt pirmo jūtelības uzplūdu. Bet sievietes, kas grib izlikties oriģinālas, nav grūti uzvarēt. Vajag tikai viņas pārliecināt, ka pēc stingri iedibināta likuma kuprains cilvēks nevar būt laimīgs. Viņas tūlīt gribētu radīt izņēmumu.

—  Kas par donu Žuanu!— Žils iesaucās.

—  Kungi, lauzīsim kājas,— pulkvedis Božē iesaucās,— ja jau sev par nelaimi neesam piedzimuši ar kupri mugurā.

—  Es pilnīgi piekrītu Senklēram,— sacīja Hektors Rokan- tēns, kas augumā nebija garāks par trīsarpus pēdām.— Diendienā varam vērot, kā visskaistākās un visvairāk izdaudzinātās sievietes atdodas cilvēkiem, kādus jūs, staltie jaunekļi, pat iedomāties nespējat.. .

—  Hektor, esiet tik laipns, piecelieties un piezvaniet, lai mums atnes vīnu,— Tēmins sacīja, savilcis pavisam nevainīgu seju.

Punduris piecēlās, un ikviens pasmaidīja, atcerēdamies fabulu par lapsu ar nocirsto asti.

—  Es domāju,— Tēmins sacīja, atsākdams sarunu,— un, jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk pārliecinos, ka puslīdz glīta seja (šai brīdī viņš tīksminādamies ptivērās spogulī, kurš karājās pie pretējās sienas), ka puslīdz glīta seja un gaumīgs apģērbs ir vislielākā neparastiba, kas savaldzina pat visnežēlīgākās.— To pateicis, viņš ar knipi notrauca no frakas atloka mazītiņu maizes drusciņu.

—  Ha!— punduris iesaucās,— ar smuku seju un Štauba šūtu fraku mugurā var iegūt sievietes vienai nedēļai, kuras jau otrajā tikšanās reizē uzdzen garlaicību. Lai izjustu mīlestību, ko patiešām sauc par mīlestību, ir vajadzīgs kas cits … Vajadzīgs …

—  Pagaidiet,— Tēmins viņu pārtrauca,— vai gribat pārlieci- npšu piemēru? Jūs visi pazināt Masiņī un zināt, kas tas bija par cilvēku. Manieres kā angļu grūmarn un sarunas prasme kā tā zirgam … Taču viņš bija skaists kā Adonīds un prata apsiet kaklasaiti kā Bremmels.[8] vārdu sakot, tas bija visgarlaicīgākais radījums, kādu jelkad esmu pazinis.

—  Viņš gribēja mani nogalināt ar garlaicību,— pulkvedis Božē sacīja.— Iedomājieties, ka man vajadzēja kopā ar viņu ceļot divsimt ljē!

—  Vai zināt,— Senklērs jautāja,— ka viņš bija par iemeslu mūsu visu pazīstamā nabaga Rišāra Torntona nāvei?

—  Bet vai tad jūs nezināt,— Žils sacīja,— ka viņu netālu no Fondī noslepkavoja laupītāji?

— Tiesa, taču jūs redzēsiet, ka Masiņī bija vismaz līdzvainīgs noziegumā. Vairāki ceļotāji, starp viņiem arī Torntons, domāja doties uz Neapoli visi kopā, jo baidījās no laupītājiem. Masiņī gribēja pievienoties grupai. Līdzko Torntons to uzzināja, viņš tūlīt steidzās prom — droši vien aiz šausmām, ka vajadzēs vairākas dienas pavadit kopā ar Masiņī. Torntons ceļoja viens, un pārējo jūs zināt.

— Torntons rīkojās pareizi,— Tēmins noteica.— No diviem nāves veidiem viņš izvēlējās patīkamāko. Viņa vietā katrs būtu rīkojies tāpat.— Brīdi klusējis, viņš turpināja.— Tātad jūs man piekrītat, ka Masiņī bija visgarlaicīgākais cilvēks pasaulē?

—  Piekrītam!— visi vienā balsī atsaucās.

—  Nedarīsim nevienam pāri,— Žils sacīja.— Pieļausim izņēmumu par labu N., it īpaši reizēs, kad viņš sāk izklāstīt savus politiskos uzskatus.

—  Un tagad jūs man piekritīsiet,— Tēmins turpināja,— ka de Kursī kundze visumā ir asprātīga sieviete.

Brīdi valdīja klusums. Senklērs nolieca galvu un iedomājās, ka visu skatieni pievēršas viņam.

—  Kas gan to apšauba?— viņš beidzot bilda, joprojām noliecies pār savu šķīvi, it kā ar lielu interesi pētītu uz porcelāna uzgleznotos ziedus.

—  Es apgalvoju,— Žils teica skaļākā balsī,— es apgalvoju, ka viņa ir viena no trim vispatīkamākajām sievietēm Parīzē.

— Es pazinu viņas vīru,— pulkvedis sacīja.— Viņš bieži man rādīja sievas burvīgās vēstules.

— Ogist,— sarunā iejaucās Hektors Rokantēns,— iepazīsti niet mani ar grāfieni! Runā, ka jums pie viņas esot galvenā noteikšana.

—  Vēlā rudenī.. .— Senklērs nomurmināja,— kad viņa atgriezīsies Parīzē .. . Man … man šķiet, laukos viņa nevienu nepieņem.

—  Vai gribat uzklausīt mani?— Tēmins iesaucās.

Visi apklusa. Senklērs dīdījās uz krēsla kā apsūdzētais zvērināto tiesā.

—  Pirms trim gadiem jūs nepazināt grāfieni. Toreiz jūs, Senklēr, bijāt Vācijā,— Alfonss de Tēmins satriecošā aukstasinībā turpināja.— Jūs pat iedomāties nevarat, kāda viņa toreiz bija — skaista, svaiga kā roze un, galvenais,— dzīvespriecīga kā taurenītis. Nu, uzminiet, kuru no daudzajiem pielūdzējiem viņa pagodināja ar laipnību!— Masiņī! Visstulbākais un dumjākais no vīriešiem sagrozīja galvu visgudrākajai sievietei. Vai domājat, ka kuprainis būtu varējis panākt to pašu? Ticiet jel man, vajadzīga glīta seja, labs drēbnieks un drosme.

Senklērs jutās drausmīgi. Viņš jau gribēja nikni protestēt, bet baidījās sakompromitēt grāfieni. Viņš vēlējās pateikt par viņu kādu labu vārdu, bet mēle bija kā pie aukslējām pielipusi. Lūpas niknumā drebēja, un prāts veltīgi meklēja ar de Kursī kundzi nesaistītu iespēju uzsākt strīdu.

—  Kā,— Žils pārsteigts iesaucās,— vai tad de Kursī kundze atdevās Masiņī? Frailty, ihy name is woman/'

—  Cik nesvarīga gan ir sievietes labā slava,— Senklērs skarbi un nicīgi noteica.— Var mierīgu prātu to saplosīt gabalos, lai tikai izrādītu mazliet asprātības, un …

Tā runādams, viņš ar šausmām atcerējās etrusku vāzi, ko neskaitāmas reizes bija redzējis uz grāfienes kamīna Parīzē. Viņš zināja, ka Masiņī viņai to atvedis no Itālijas; vēl jo ļaunāk bija tas, ka šo vāzi viņa bija paņēmusi no Parīzes līdzi uz laukiem. Un ik vakaru, saņemdama viņa atnestos ziedus, Matilde tos ielika etrusku vāzē. Vārdi apklusa viņa lūpās; viņš redzēja vairs tikai vienu, viņš domāja tikai par vienu — par etrusku vāzi!

Kas gan tas par pierādījumu, teiktu kritiķis; vai tādu nieku dēļ iespējams turēt mīļāko aizdomās?— Bet vai jūs, kritiķa kungs, esat bijis iemīlējies?

Tēmins jutās pārāk omulīgi, lai apvainotos par Senklēra toni. Rotaļīgā labsirdībā viņš atbildēja:

—  Es tikai atkārtoju, ko tolaik runāja sabiedrībā. Kad bijāt Vācijā, par viņu sakaru nešaubījās. Starp citu, es de Kursī kundzi lāgā nepazīstu; neesmu bijis pie viņas pusotru gadu. Iespējams, ka sabiedrība maldījusies un Masiņī man sarunājis niekus. Atgriežoties pie jautājuma, kas mūs nodarbina, ja arī manis minētais piemērs nebūtu patiess, man tik un tā paliek taisnība. Jūs visi zināt, ka visgudrākā un asprātīgākā Francijas sieviete, tā, kuras darbi[9].. .

Durvis atvērās, un ienāca Teodors Nēvils. Viņš tikko bija atgriezies no Ēģiptes.

— Teodor! Jau atpakaļ!— Viņš tika bērtin apbērts ar jautājumiem.

—  Vai esi atvedis īstu turku apģērbu?— Tēmins taujāja.

—  Vai tev ir arābu zirgs un ēģiptiešu grūms?

—  Kas par cilvēku ir pašā?— vaicāja Žils.— Kad viņš kļūs neatkarīgs? Vai tiki redzējis, kā ar vienu cirtienu nocērt galvu?

—  Un dejotājas?— Rokantēns vaicāja.— Vai Kairā sievietes ir skaistas?

—  Vai tikāties ar ģenerāli L.?— pulkvedis Božē prasīja.

—  Kā viņš ir organizējis pašā armiju? Vai pulkvedis C. jums iedeva zobenu, ko atvest man?

—  Un piramīdas? Un Nīlas ūdenskritumi? Un Memnona statuja? Un Ibrahims pašā? utt., utt., utt. Visi runāja reizē, bet Senklērs domāja vienīgi par etrusku vāzi.

Teodors apsēdās, kājas sakrustojis,— tā viņš bija radis Ēģiptē un Francijā nespēja no šī paraduma atbrīvoties — un gaidīja, kad jautātāji apgurs, bet pēc tam runāja par visu pēc kārtas tik ātri, lai nebūtu viegli viņu pārtraukt.

Napoleonu vien runā. «Ak, kas par dižu cilvēku šis Buona- bardo,» viņš man sacīja. Par Buonabardo pašā sauc Bonapartu.

—  Džurdina, pareizāk sakot,— Žurdēns,[11] — tēmins pavisam klusi nomurmināja.

—  Sākumā,— Teodors turpināja,— Muhameds Ali bija pret mani ļoti atturīgs; jūs jau zināt, ka visi turki ir aizdomu pilni. Viņš, velns ar ārā, mani noturēja par spiegu! Vai par jezuītu. Man riebjas jezuīti. Bet pēc dažām vizītēm viņš saprata, ka esmu ceļotājs bez aizspriedumiem, kas tik vien grib kā pamatīgi iepazīties ar Austrumu tikumiem, paražām un politiku; tad viņš kļuva vaļsirdīgāks un runāja atklātu valodu. Pēdējā audiencē — tā bija trešā, ko viņš man piešķīra,— es pavisam vienkārši viņam pasacīju: «Nevaru saprast, kāpēc Tava Augstība neatbrīvojas 110 sultāna Turcijas virskundzības.»—«Ak dievs,» viņš man atbildēja, «es gribētu gan to darīt, bet baidos, ka liberālās avīzes, kas tavā zemē nosaka visu, mani neatbalstītu, ja es iedomātos pasludināt Ēģiptes neatkarību.» Viņš ir izskatīgs sirmgalvis skaistu baltu bārdu un nekad nesmejas. Viņš man uzdāvināja lieliskus cukurotus augļus; bet no visām manām dāvanām vislielāko prieku viņam sagādāja Šarlē gleznotā imperatora gvardes uniformu kolekcija.

—  Vai tad pašā ir romantiķis?— Tēmins jautāja.

—  Ar literatūru viņš daudz nenodarbojas, bet jūs jau zināt, ka visa arābu literatūra ir romantiska. Viņiem ir dzejnieks Meleks Ajatalnefuss ibn Esrafs, kas publicējis Pārdomas, salīdzinājumā ar kurām Lamartīna pārdomas liktos klasiska proza. Kad ierados Kairā, nolīgu arābu skolotāju, ar kuru kopā lasīju Korānu. Kaut arī stundu man bija maz, es iemācījos pietiekami daudz, lai saprastu pravieša stila debešķīgo skaistumu un arī to, cik slikti ir mūsu tulkojumi. Vai gribat redzēt arābu rakstu? Šis zelta burtiem rakstītais vārds apzīmē Allahu, tas ir, Dievu.

To teikdams, viņš rādīja stipri nosmulētu vēstuli, ko izņēma no iesmaržin^ta zīda maka.

—  Cik ilgu laiku tu pavadīji Ēģiptē?— Tēmins jautāja.

—  Sešas nedēļas.

Un ceļotājs turpināja visu aprakstīt, visu līdz pēdējam sīkumam. Senklērs aizgāja gandrīz tūlīt pēc Teodora Nēvila ierašanās un devās atpakaļ uz savu lauku māju. Zirgam strauji auļojot, bija grūti sakarīgi domāt. Taču viņš neskaidri noģida, ka šīspasaules laime ir uz mūžiem sagrauta un ka viņš nespēj domāt ne par ko citu kā vien par nāvi un etrusku vāzi.

Mājās nokļuvis, viņš atkrita uz dīvāna, kur iepriekšējā dienā tik ilgi un tik svētlaimīgi bija apcerējis savu laimi. Tad viņu visvairāk priecēja un lieglaimē aijāja doma, ka mīļākā nav parasta sieviete, ka viņa nav mīlējusi un nevar mīlēt nevienu citu kā tikai viņu. Tagad skaisto sapni izkliedēja skumja un nežēlīga īstenība: «Man pieder skaista sieviete, un tas ir viss. Viņa nav muļķe, tāpēc jo lielāka ir viņas vaina, viņa ir spējusi mīlēt Masiņī! … Tiesa, tagad viņa mīl mani… no visas sirds… kā prot mīlēt.» Viņš tika mīlēts tāpat kā Masiņī!… «Viņa ir padevusies manām rūpēm, lutināšanai, manai uzmācībai. Bet es esmu maldījies. Mūsu sirdis nevieno draudzības saites. Vai 11u Masiņī, vai es — tas vienalga. Viņš bija skaists, viņa miiiēja viņu skaistuma dēļ. Es reizēm uzjautrinu savu dāmu. «Nu labi, mīlēsim Senklēru,» viņa nospriež, «ja jau otrs ir miris. Ja Senklērs nomirs vai sāks mani garlaikot, padomāsim, ko darīt.»»

Esmu cieši pārliecināts, ka pie nelaimīgajiem, kas paši sevi tā moka, neredzams pielavās velns un noklausās. Cilvēku ienaidnieku tāds skats var uzjautrināt; un, kad upuris jūt brūces aizveramies, sātans ņemas tās uzplēst.

Senklēram šķita, ka viņam pie auss kāds dudina:

Kāds neparasts man prieks — Esmu cita mantinieks …

Viņš piecēlās sēdus un pārskaities pavērās apkārt. Cik laimīgs viņš būtu, ja kādu ieraudzītu savā istabā! Bez šaubām, viņš to saplosītu gabalos.

Pulkstenis nosita astoņi. Pusdeviņos grāfiene gaidīja viņu ierodamies. «Ja nu es neaizietu uz satikšanos? Patiešām, kāpēc man jāiet pie Masiņī mīļākās?» Senklērs atkal apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis. «Man nāk miegs,» viņš sacīja. Pusminūti viņš palika guļot, tad pieleca kājās un steidzās pie sienas pulksteņa, lai redzētu, cik ilgs laiks ir pagājis. «Kā es gribētu, lai pulkstenis jau rāda pusdeviņi!» viņš domāja. «Tad būtu tik vēls, ka vairs nevarētu nekur iet.» īstenībā viņam nepietika drosmes palikt mājās; bija vajadzīgs iegansts. Jauneklis būtu vēlējies patiešām saslimt. Viņš staigāja pa istabu, tad apsēdās, paņēma grāmatu un nevarēja izlasīt ne zilbi. Viņš piesēdās pie klavierēm un nespēja tās atvērt. Viņš svilpoja, skatījās mākoņos un gribēja saskaitīt papeles logu priekšā. Beidzot viņš atkal piegāja pie pulksteņa un redzēja, ka ar mokām ir aizvadījis trīs minūtes. «Es nespēju viņu nemīlēt,» zobus griezdams un kāju piecirzdams, Senklērs iesaucās, «viņa valda pār mani, un es esmu viņas vergs, tāds pats, kāds pirms manis bija Masiņī. Nu labi! Padodies, nožēlojamais, ja jau tev nepietiek drosmes saraut nīstamās važas!» Viņš paķēra cepuri un steidzīgi devās ceļā.

Kad mūs ir sagrābusi kāda kaislība, mēs zināmā mērā spējam nomierināt patmīlību, vērojot savu vājumu no iedomības augstumiem. «Bez šaubām, es esmu vājš,» viņš sev teica, «bet, ja vien es gribētu …»

Senklērs lēniem soļiem gāja pa taku, kas veda uz parka vārtiņiem, un pa gabalu redzēja pret koku tumšajām lapotnēm vīdam baltu augumu. Sieviete māja ar mutautu, kā gribēdama dot zīmi. Sirds viņam dobji pukstēja un ceļgali drebēja; viņam nebija spēka runāt, un viņš kļuva tik bikls, ka baidījās, vai sliktais garastāvoklis nav lasāms sejā.

Viņš saņēma pasniegto roku un noskūpstīja uz pieres de Kursī kundzi, kas pieplaka viņam pie krūtīm, tad, apspiezdams gandrīz nevaldāmās nopūtas, klusēdams sekoja grāfienei uz tās apartamentiem.

Grāfienes buduāru apgaismoja viena vienīga svece. Abi apsēdās. Senklērs pamanīja mīļotās matu sasukājumu; tos rotāja viena vienīga roze. Iepriekšējā vakarā viņš bija atnesis skaistu angļu gravīru pēc Leslija gleznota Portlandes grāfienes portreta un pateicis tikai šos vārdus: «Man labāk patīk tāda pavisam necila roze nekā jūsu sarežģītās galvasrotas.» Viņš nevarēja ciest dārglietas un bija vienisprātis ar lordu, kas teicis bez kādiem aplinkiem: «Pats velns netiks gudrs no rotām apkrautas sievietes un segām apklāta zirga.» Iepriekšējā naktī, rotaļādamies ar grāfienes pērļu virkni (runājot viņam vienmēr vajadzēja darboties ar kādu priekšmetu), Senklērs tika sacījis: «Rotas noder vienīgi trūkumu apslēpšanai. Jūs, Matilde, esat pārāk skaista, lai tās valkātu.» Tajā vakarā grāfiene, kas iegaumēja katru viņa visnenozīmīgāko vārdu, bija noņēmusi gredzenus, kaklarotu, auskarus un aproces. Sievietes apģērbā viņš pirmām kārtām ievēroja apavus, un, tāpat kā daudziem, viņam šajā ziņā bija savas mānijas. Pirms saulrieta tika stipri lijis. Zāle vēl bija pavisam slapja tomēr grāfiene gāja pa mitro mauru zīda zeķēs un melnās atlasa kurpītēs… Ja nu viņa saslimtu?

«Viņa mani mīl,» Senklērs domāja. Un viņš nopūtās pats par sevi un savu neprātu un raudzījās Matildē, neviļus smaidīdams, viņā cīnījās īgnums un prieks redzēt skaistu sievieti, kas pūlas viņam izpatikt visos mīlētājiem tik dārgajos sīkumos.

Grāfienes starojošā seja pauda gan mīlestību, gan šķelmību, kas vērta viņu vēl piemīlīgāku. Viņa paņēma kaut ko no japāņu lakas kārbiņas un pasniedza mazo roku, kurā turēja sažņaugtu kādu noslēptu priekšmetu.

—  Viņvakar,— grāfiene sacīja,— es sabojāju jūsu pulksteni. Nu tas ir salabots.

De Kursī kundze pasniedza pulksteni, raudzīdamās Senklērā maigi un valšķīgi, iekodusi zobus apakšlūpā, it kā apspiezdama smieklus. Augstais Dievs! Cik viņas zobi bija skaisti! Cik balti tie vizēja pret lūpu spilgto sārtumu! (Vīrietis izskatās sevišķi dumjš, kad saltā vienaldzībā pieņem glītas sievietes uzmanības apliecinājumus.)

Senklērs pateicās, paņēma pulksteni un gribēja to bāzt kabatā.

—  Paskatieties jel,— viņa turpināja,— attaisiet vāciņu, palūkojieties, vai tas ir kārtīgi salabots. Jūs taču esat gana mācīts, studējis Politehniskajā skolā, jūs uzreiz to redzēsiet.

—  Ak, es taču no tā nekā lāgā nesaprotu,— Senklērs noteica.

Viņš izklaidīgi atvēra pulksteņa vāciņu. Kāds pārsteigums!

Tajā bija iegleznots de Kursī kundzes miniatūrs portrets. Vai gan vēl varēja īgņoties? Viņa piere noskaidrojās; viņš vairs nedomāja par Masiņī; viņš zināja vienīgi, ka ir blakus burvīgai sievietei un ka šī sieviete viņu dievina.

Cīrulītis, ausmas vēstnesis, sāka dziedāt, un austrumu pamalē mākoņos pavīdēja garas bālas gaismas svītras. Tādā brīdī Romeo atvadās no Džuljetas; tā ir klasiskā visu mīlētāju šķiršanās stunda.

Senklērs stāvēja pie kamīna parka vārtiņu atslēgu rokā un raudzījās uz jau pieminēto etrusku vāzi. Dziļi sirdī viņam vēl rūga īgnums pret to. Tomēr garastāvoklis bija labs, un pamazām prātā sāka noskaidroties gaužām vienkāršā doma, ka Tēmins varbūt ir melojis. Kamēr grāfiene, kas gribēja viņu pavadīt līdz parka vārtiem, lika šalli ap galvu, viņš ar atslēgu klusi klaudzināja pa nīstamo vāzi, 'pakāpeniski palielinādams sitienu spēku, tā ka šķita — trauks drīz vien sašķīdīs gabalos.

—  Dieva dēļ, uzmanieties!— Matilde iesaucās,— jūs saplēsīsiet tnanu skaisto etrusku vāzi!

Un viņa izrāva Senklēram atslēgu no rokām.

Kaut ļoti neapmierināts, Senklērs padevās. Viņš pagrieza kamīnam muguru, lai pārvarētu kārdinājumu, un, pulksteni atvēris, aplūkoja nesen saņemto portretu.

—  Kas to gleznojis?

— R. kungs … Ziniet, mani ar viņu iepazīstināja Masiņī. Pēc Romas apmeklējuma Masiņī atklāja sevī ļoti smalku mākslas izjūtu un kļuva par visu jauno mākslinieku mecenātu. Man šķiet, ka portrets patiešām ir man līdzīgs, kaut arī mazliet glaimo.

Senklēram uznāca vēlēšanās mest pulksteni pret sienu, un tad tas būtu ļoti grūti salabojams. Taču viņš savaldījās un iebāza to atpakaļ kabatā; tad, pamanījis, ka jau uzaususi gaisma, viņš gāja prom, lūgdams, lai Matilde viņu nepavada, lieliem soļiem šķērsoja parku un pēc brīža bija viens pats uz lauku ceļa.

«Masiņī, Masiņī!» viņš aizturētā niknumā iesaucās. «Vai tiešām es mūžīgi saduršos ar tevi! … Mākslinieks, kas gleznojis šo portretu, pirms tam noteikti darinājis Masiņī tādu pašu! Kāds es biju muļķis! Vienu mirkli es spēju noticēt, ka mani mīl tā, kā mīlu es … un tikai tāpēc, ka matos tiek iesprausta roze un ka viņa nav izgreznojusies ar rotām! To viņai ir pilns sekretārs … Masiņī, kas skatījās vienīgi uz dāmu tualetēm, tik ļoti patika dārglietas! … Jā, tas nu jāatzīst — viņai ir lielisks raksturs. Viņa prot pielāgoties mīļāko gaumei.

Nolādēts! Man simtreiz labāk patiktu, ja viņa būtu kurtizāne un būtu atdevusies par naudu. Tad es vismaz varētu domāt, ka viņa mani mīl, jo ir mana mīļākā, un es viņai nemaksāju.»

Piepeši viņam ienāca prātā vēl drūmāka doma. Pēc dažām nedēļām beidzās grāfienes sēru laiks. Senklēram vajadzēja viņu apprecēt, tiklīdz būs pagājis atraitnības gads. Viņš to bija apsolījis. Apsolījis? Nē. Par to viņi nekad netika runājuši. Taču tāds bija viņa nolūks, un grāfiene to bija sapratusi. Viņam tas bija tikpat kā zvērests. Iepriekšējā dienā viņš būtu ar mieru atdot karaļvalsti, lai tuvinātu brīdi, kad visas sabiedrības priekšā varēs apliecināt savu mīlestību, turpretī tagad bija jānodreb, iedomājoties, ka vajadzēs saistīt savu likteni ar Masiņī kādreizējo mīļāko.

«Un tomēr man tas ir JADARA!» viņš sev sacīja, «un tas notiks. Viņa, nabaga sieviete, katrā ziņā ir domājusi, ka man zināms viņas senākais mīlas sakars. Viņi sacīja, ka par to visi bijuši pārliecināti. Turklāt viņa toreiz mani nemaz nepazina .. . Viņa nespēj mani saprast. Viņai šķiet, ka es viņu nemīlu tā, kā mīlēja Masiņī.»

Tad viņš ar zināmu lepnumu nosprieda:

«Trīs mēnešus kopā ar viņu esmu bijis laimīgākais cilvēks pasaulē. Šī laime ir to vērta, lai tās dēļ ziedotu visu dzīvi.»

Viņš nelikās gulēt, bet visu rītu jādelēja pa mežiem. Verjēras meža alejā viņš skaista angļu zirga mugurā ieraudzīja vīrieti, kas viņu sauca no liela attāluma un tūlīt piebiedrojās. Tas bija

Alfonss de Tēmins. Ja cilvēks jūtas tā, kā jutās Senklērs, vientulība viņam ir sevišķi patīkama, tāpēc satikšanās ar Tēminu pārvērta viņa nelāgo omu par apspiestām dusmām. Tēmins vai nu to nesaprata, vai arī uzjautrinājās, tīši kaitinādams. Viņš runāja, smējās un jokoja, neievērodams, ka viņam neatbild. Senklērs pamanīja šauru ceļu un tūlīt iegrieza tajā zirgu cerībā, ka uzmākoņa viņam nesekos, taču maldījās; uzmākoņas tik viegli nemēdz palaist s:svu upuri. Tēmins pievilka pavadu un pasteidzināja zirgu, lai varētu jāt Senklēram blakus un ērtāk turpināt sarunu.

Es jau teicu, ka ceļš bija šaurs. Divi zirgi pa to blakus varēja iet tikai ar lielām mokām; tāpēc nav nekāds brīnums, ka Tēmins, kaut arī ļoti labs jātnieks, līdzās atrazdamies, pieskārās pie Senklēra kājas. Jaunā cilvēka dusmas bija samilzušas līdz pēdējai robežai, un viņš vairs nespēja valdīties. Viņš piecēlās kāpšļos stāvus un ar lokanu, spieķi iesita Tēmina zirgam pa purnu.

—  Kāds velns jūs dīda, Ogisl?—Tēmins iesaucās.— Kāpēc jūs sitat manu zirgu?

—  Kāpēc jūs sekojat man pa pēdām?— Senklērs briesmīgā balsī atvaicāja.

—  Vai jūs esat prātu zaudējis, Senklēr? Vai aizmirstat, ar ko runājat?

—  Es ļoti labi zinu, ka runāju ar iedomīgu ākstu.

—  Senklēr, man liekas, jūs esat kļuvis traks! Paklausieties! Vai nu jās man rīt atvainosieties, vai arī norēķināsieties par savu nekaunību.

— Tātad rīt, mans kungs!

Tēmins apturēja savu zirgu, Senklērs savējo paskubināja. Drīz viņš nozuda mežā.

Šai brīdī Senklērs jutās mierīgāks. Viņam piemita kāda vājība — ticība priekšnojautām. Viņš nodomāja, ka rīt tiks nogalināts, tātad ir radusies izeja no neciešamās situācijas. Vēl jānodzīvo viena diena; rīt vairs nebūs ne bažu, ne uztraukumu. Viņš atgriezās mājās, lika kalpotājam aiznest zīmīti pulkvedim Božē, uzrakstīja dažas vēstules, tad krietni paēda un tieši pusdeviņos atradās pie parka vārtiņiem.

—  Kas jums šodien kaiš, Ogist?— grāfiene jautāja.— Jūs liekaties dīvaini jautrs, taču jūsu joki nespēj mani sasmīdināt. Vakar jūs bijāt drīzāk drūms, bet es — priecīga. Šodien esam mainījušies lomām. Man šausmīgi sāp galva.

—  Daiļā draudzene, atzīstos — vakar es tiešām biju garlaicīgs. Bet šodien jāju pa mežiem, izkustējos un jūtos lieliski.

—      Turpretī es vēlu piecēlos, ilgi gulēju un sapņi bija nogurdinoši.

—  Ak sapņi? Vai jūs ticat sapņiem?

—  Kādas muļķības!

—       Bet «s ticu. Varu saderēt, ka esat redzējusi sapni, kas vēstī par kāda traģiska notikuma tuvošanos.

—       Dieva dēļ, es nekad neatceros sapņus. Tomēr man nāk prātā .. . sapnī es redzēju Masiņī; tad nu varat spriest, ka nekā jautra tur nebija.

—  Masiņī! Es gan domāju, ka, viņu ieraugot, jūs priecātos?

—  Nabaga Masiņī!

—  Nabaga Masiņī?

—       Ogist, es jūs lūdzu — pasakiet, kas jums šovakar noticis! Jūsu smaidā jaušas kaut kas sātanisks. Jūs izskatāties tāds, it kā zobotos pats par sevi.

—       Redziet nu, tagad jūs pret mani esat tikpat nejauka kā jūsu draudzenes — vecās dižciltīgās atraitnes.

—      Jā, Ogist, šodien jums ir tāda seja, kāda mēdz būt, kad esat kopā ar netīkamiem cilvēkiem.

—  Ļaunā! Dodiet savu roku!

Viņš ironiski galanti noskūpstīja viņai roku, un abi kādu minūti cieši raudzījās viens otram acīs. Senklērs pirmais novērsa skatienu un iesaucās:

—      Cik grūti ir dzīvot šai sabiedrībā un nebūt nejaukam! Vajadzētu nekad nerunāt ne par ko citu kā tikai par laiku vai medībām vai apspriest kopā ar jūsu vecajām draudzenēm viņu labdarības komiteju budžetu.

Viņš paņēma no galda kādu papīru.

—       Redziet, te ir jūsu smalkveļas mazgātājas kvīts. Parunāsim par to tāpat vien, manu eņģei, un jūs neteiksiet, ka esmu nejauks.

—  Man tiešām jābrīnās par jums, Ogist…

—       Šī ortogrāfija man atsauc atmiņā kādu šorīt atrastu vēstuli. Jāteic, ka es kārtoju savus papīrus, jo laiku pa laikam man patīk kārtība. Tā atradu kādu mīlestības vēstuli, ko man tika atrakstījusi šuvēja, kurā biju iemīlējies sešpadsmit gadu vecumā. Viņa katru vārdu rakstīja pati pēc savas patikšanas un vienmēr ārkārtīgi sarežģīti. Stils bija ortogrāfijas cienīgs. Ak vai, lai arī toreiz pavisam mazā mērā biju nelga, man šķita, ka nav manis cienīgi uzturēt mīļāko, kura neraksta tā, kā rakstīja Seviņē. Ilgi nedomādams, es viņu pametu. Šodien, pārlasot vēstuli, sapratu, ka šuvēja mani patiešām ir mīlējusi.

—  Labi! Tātad sieviete, kuru jūs uzturējāt? …

—  Varen spoži — devu piecdesmit franku mēnesī. Bet mans aizbildnis nenosliecās sevišķi lielu summu, apgalvojot, ka jauns cilvēks, kam ir nauda, pazudina gan sevi, gan citus.

—  Un kas notika ar to sievieti?

—  Kā lai es zinu? … Droši vien viņa mirusi slimnīcā.

—  Ogist… ja tā būtu taisnība, jūs neizskatītos tik bezrūpīgs.

—  Ja gribu sacīt taisnību, viņa ir apprecējusies ar godīgu cilvēku, un, kad ieguva tiesības rīkoties ar savu īpašumu, es viņai piešķīru nelielu pūru.

—  Cik jūs esat labs! Bet kāpēc jūs gribat izlikties ļauns?

—  Ak, es jau esmu ļoti labsirdīgs … Jo vairāk domāju, jo vairāk pārliecinos, ka šī sieviete mani patiešām mīlējusi . . . Bet toreiz es nepratu saskatīt patiesas jūtas, kas izpaudās smieklīgā veidā.

—  Jums vajadzēja atnest to vēstuli man. Es nebūtu greizsirdīga . .. Mums, sievietēm, ir vairāk takta nekā jums, un mēs pēc vēstules stila uzreiz redzam, vai autors to rakstījis no sirds vai arī tēlo kaislību, ko nemaz nejūt.

—  Un tomēr — cik bieži jūs iekrītat muļķa vai ģeķu tīklos.

To teikdams, viņš skatījās uz etrusku vāzi, un viņa acīs un

balsī bija baisma izteiksme, ko Matilde nepamanīja.

—  Nebūt ne! Jūs, vīrieši, visi gribat izlikties par doņiem Žuaniem. Jūs iedomājaties, ka esat piemuļķotāji, kaut gan bieži vien tikai atrodat donjas Žuanitas, kuras ir vēl viltīgākas par jums.

—  Piekrītu, ka ar savu izcilo prātu jūs, kundze, saožat muļķi ljē attālumā. Taču es arī nedomāju, ka mūsu draugs Masiņī, kas bija muļķis un nelga, būtu nomiris kā nevainīgs vai kā moceklis …

—  Masiņī? Viņš nebija sevišķi dumjš, turklāt ir jau arī dumjas sievietes. Man jums jāpastāsta kāds notikums ar Masiņī.. . Bet vai es neesmu jums to jau stāstījusi? Tiešām ne?

—  Nekad,— Senklērs drebošā balsī atbildēja.

—  Kad Masiņī atgriezās no Itālijas, viņš iemīlējās manī. Vīrs viņu pazina; viņš iepazīstināja mani ar Masiņī kā ar labu gaumi apveltītu un gudru cilvēku. Viņi bija kā radīti viens otram. Sākumā Masiņī bija ļoti neatlaidīgs; viņš man dāvināja akvareļus, kurus dēvēja par paša gleznotiem, bet īstenībā pirka pie Srota,[12] un runāja ar mani par mūziku un glezniecību pārākuma tonī, kas bija patiešām uzjautrinoši. Kādu dienu saņēmu no viņa neiedomājamu vēstuli. Cita starpā viņš rakstīja, ka grib

kļūt par manu mīļāko tāpēc, ka esmu godīgākā sieviete Parīzē. Parādīju vēstuli savai māsīcai Žilī. Toreiz mēs bijām īstas trakules un nolēmām izspēlēt joku. Kādu vakaru pie mums bija vairāki viesi, arī Masiņī. Māsīca man sacīja: «Es nolasīšu jums atzīšanos mīlestībā, ko šorīt dabūju.» Viņa paņēma vēstuli un, visiem skaļi smejoties, nolasīja to … Nabaga Masiņī! .. .

Senklērs, aiz prieka iekliegdamies, nokrita ceļos. Viņš satvēra grāfienes roku un pārklāja to ar skūpstiem un asarām. Matilde bija pagalam pārsteigta un sākumā domāja, ka viņam kļuvis slikti. Senklērs spēja izrunāt vienīgi vārdus «Piedodiet man! Piedodiet man!» Beidzot viņš piecēlās. Viņš laimē staroja. Tai brīdī viņš bija laimīgāks nekā dienā, kad Matilde pirmo reizi sacīja: «Es jūs mīlu!»

—       Es esmu visneprātīgākais un vainīgākais cilvēks pasaulē!— viņš iesaucās.— Divas dienas es turēju tevi aizdomās … un nemēģināju izskaidroties …

— Tu turēji mani aizdomās! … Un par ko?

—      Ak, cik es esmu nožēlojams! Man stāstīja, ka tu esot mīlējusi Masiņī un …

—       Masiņī!— viņa sāka smieties, bet tūlīt pat kļuva atkal nopietna.— Ogist,— viņa teica,— vai esat zaudējis prātu, ja spējat tādas runas ņemt par pilnu, un vēl pietiekami liekulīgs, lai man tās noslēptu?

Viņas acīs pamirdzēja asara.

—  Es tevi lūdzu — piedod man!

—      Kā lai es tev nepiedodu, dārgais draugs? … Bet vispirms ļauj man zvērēt. . .

—  Ak, es tev ticu, es tev ticu, nesaki man neko!

—       Bet, pie visiem svētajiem, kas varēja tevi pamudināt noticēt kaut kam tik neiespējamam!

—       Nekas, nekas pasaulē, tikai mana nolādētā galva . .. un .. redzi, tā etrusku vāze, kuru, kā es zināju, tev bija dāvinājis Masiņī . ..

Grāfiene izbrīnā salika rokas, tad, skaļi smiedamās, iesaucās:

—  Mana etrusku vāze! Mana etrusku vāze!

Arī Senklērs nevarēja nesmieties, un tomēr pār viņa vaigiem ritēja lielas asaras. Viņš apskāva Matildi un sacīja:

—  Es tevi nelaidīšu vaļā, iekams nebūsi man piedevusi.

—      Jā, es tev piedodu, neprātīgais,— viņa sacīja, maigi skūpstīdama.— Šodien tu darīji mani laimīgu, jo pirmo reizi redzu tevi raudam, bet man likās, ka tu nekad neraudi.

Tad viņa atraisījās no Senklēra skavām, paņēma etrusku vāzi, nometa to uz grīdas, saplēzdama tūkstoš gabalos. (Tas bija rets un nekur neredzēts priekšmets. Vāze bija apgleznota trīs krāsās, un uz tās bija attēlota kāda lapita un kentaura cīņa.)

Vairākas stundas Senklērs bija visvairāk nokaunējies un vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

—  Paklausieties,— Rokantēns jautāja pulkvedim Božē, ko bija saticis vakarā Tortoni,— vai jaunums ir patiess?

—  Vairāk nekā patiess,— pulkvedis bēdīgi atbildēja.

—  Pastāstiet, ka īsti tas notika!

—  Ak, pēc visiem likumiem. Senklērs man jau teica, ka viņš bijis vainīgs, bet gribēja, lai Tēmins vispirms izšauj, un tikai pēc tam domāja atvainoties. Es nevarēju viņam nepiekrist. Tēmins vēlējās, lai pirmā šāviena tiesības izšķir liktenis. Senklērs uzstāja, ka pirmajam jāmērķē Tēminam. Viņš izšāva; redzēju, kā Senklērs apgriežas riņķī un nokrīt beigts. Esmu ievērojis, ka daudzi lodes ķerti kareivji pirms nāves dīvaini griežas.

—  Tas ir visai savādi,— Rokantēns teica.— Un ko darīja Tēmins?

—  Ak, tieši to, kas līdzīgos gadījumos jādara. Viņš kā nožēlodams nometa pistoli. Viņš to trieca pret zemi tik stipri, ka salauza gaili. Tā bija Mentonā izgatavota angļu pistole, un es nezinu, kur viņš Parīzē atradīs tādu ieroču meistaru, kas spētu to salabot.

Grāfiene veselus trīs gadus nodzīvoja, nevienu nepieņemdama; gan ziemu, gan vasaru viņa mita savā lauku mājā, gandrīz vai neiziedama no istabas, viņu apkalpoja mulate, kurai bija zināms viņas sakars ar Senklēru un ar kuru viņa nepārmija ne pāris vārdu dienā. Pēc trim gadiem grāfienes māsīca Žilī atgriezās no gara ceļojuma; viņa ielauzās namā un atrada Matildi tik vāju un bālu, it kā sieviete, ko viņa bija atstājusi daiļu un dzīvības spēku pilnu, būtu pārvērtusies par līķi. Ar mokām izdevās izraut Matildi no vientulības un aizvest uz Hiēru salām. Tur grāfiene nonīkuļoja vēl trīs četrus mēnešus un nomira no plaušu kaites, kurai par iemeslu, kā sacīja doktors M., kas viņu ārstēja, bija mājas raizes.

TRIKTRAKA PARTIJA

Nekustīgas buras karājās, piekļāvušās mastiem; jūra bija gluda un vienmuļa kā ledus; karstums smacēja, bezvējš dzina izmisumā.

Izpriecu iespējas, ko jūras ceļojumā var piedāvāt kuģa komanda, drīz vien izsīkst. Ja cilvēki pavada kopā četrus mēnešus simt divdesmit pēdu garā koka mājā, viņi diemžēl cits citu iepazīst pārāk labi. Kad redzat nākam kapteiņa pirmo palīgu, jūs zināt, ka vispirms viņš stāstīs par Riodežaneiro, kur ir dzimis, pēc tam — par slaveno Eslingas tiltu, ko viņa acu priekšā būvējuši gvardes jūrnieki, pie kuriem viņš piederējis. Pēc divām nedēļām jūs jau zināt no galvas viņa iemīļotos izteicienus, pat viņa teikumu punktuāciju un dažādās balss intonācijas. Kaut jel reizi viņš nebūtu skumīgi apklusis, kad savā stāstā izrunājis vārdu «imperators» … «Ja jūs toreiz būtu viņu redzējis!!!» (trīs apbrīna zīmes), viņš ik reizi piebilda. Un stāsts par taurētāja zirgu, un lode, kas atsitusies lido atpakaļ un aiznes pa gaisu patronsomu, kurā ir zelts un dārglietas par septiņiem tūkstošiem pieciem simtiem franku, utt., utt.! Kapteiņa otrais palīgs ir liels politiķis; viņš ik dienu pārspriež «Constitutionnel» pēdējo numuru, ko paņēmis līdzi no Brestas; vai arī, atstājis politikas smalkumus un pievērsies literatūrai, viņš jūs iepriecina, iztirzādams pēdējo vodeviļu, kuras izrādi ir redzējis. Augstais dievs! … Flotes komisāram ir ļoti interesants stāsts. Ar kādu sajūsmu klausījāmies, kad viņš mums pirmoreiz attēloja bēgšanu no Kadiksas peldošajiem cietumiem! Bet, kad tas tika atkārtots divdesmito reizi — goda vārds, tas nebija izturams … Un kur nu vēl mičmaņi un virsnieki!.. . Atceroties viņu sarunas, man mati slienas stāvus. Kapteinis parasti ir vismazāk apnicīgais vīrs uz kuģa. Būdams despotisks pavēlnieks, viņš ir slēpti naidīgās attiecībās ar visu komandējošo sastāvu; reizēm viņš kaitina un apspiež, taču komandiera lādēšana dod zināmu prieku. Ja viņam piemīt kāds padotajiem netīkams ieradums, arī tas sagādā mazu mierinājumu, jo ir patīkami redzēt savu priekšnieku smieklīgu.

Uz kuģa, ar kuru ceļoju, virsnieki bija jaukākie cilvēki pasaulē, visi — lāga puiši, cits citu mīlēja kā brāļi, taču garlaikojās līdz nāvei. Kapteinis bija sevišķi lādzīgs, nepavisam nemēdza piekasīties (tas ir liels retums). Ik reizi, kad vajadzēja likt manīt savu neapstrīdamo varu, viņš to darīja kā nožēlo

dams. Un tomēr — cik garš man šķita ceļojums! It īpaši ilgs likās bezvējš, kurā nonācām tikai dažas dienas pirms tam, kad sasniedzām zemi …

Reiz pēc vakariņām, kuras piespiedu bezdarbības dēļ ievilcinājām, cik ilgi vispār iespējams, visi sapulcējāmies uz klāja, gaidot vienmuļo, bet aizvien majestātisko skatu — saulrietu uz jūras. Vieni smēķēja, citi divdesmito reizi pārlasīja kādu no trīsdesmit mūsu trūcīgās bibliotēkas sējumiem; visi žāvājās, līdz acīs sakāpa asaras. Mičmanis, kas sēdēja man blakus, izklaidējās nopietnībā, kas būtu krietnāka darba cienīga, mezdams pret augšējā klāja dēļiem jūrnieka dunci, kāds flotes virsniekiem piederas pie ikdienas uniformas. Tā ir tāda pati izklaidēšanās kā kura katra cita, turklāt prasa veiklību, jo asmenim jāieduras dēļos pilnīgi perpendikulāri. Es gribēju darīt tāpat kā mičmanis, bet man nebija dunča, tāpēc palūdzu, lai kapteinis aizdod savējo, taču viņš atteicās to darīt. Viņš šim ierocim bija sevišķi pieķēries un pat būtu dusmojies, redzēdams, ka ar to blēņojas. Savulaik šis duncis bija piederējis kādam drošsirdīgam virsniekam, kas pēdējā karā nelaimīgā kārtā gājis bojā … Es nojautu, ka tūlīt sekos stāsts, un netiku maldījies. Kapteinis nebija lūdzams; bet virsnieki, kas atradās mūsu tuvumā, visi kā viens jau zināja no galvas leitnanta Rožē nelaimes un piesardzīgi atkāpās. Gandrīz vārds vārdā atstāstīšu, ko uzzināju no kapteiņa.

Kad iepazinos ar Rožē, viņš bija trīs gadus vecāks par mani; viņš bija leitnants, es — mičmanis. Varat ticēt, ka tas bija viens no krietnākajiem mūsu korpusa virsniekiem, turklāt ar labu sirdi, izglītots, apdāvināts — vārdu sakot, brīnišķīgs jauneklis. Nelaimīgā kārtā viņam piemita mazliet iedomības un neuzticības pret cilvēkiem — droši vien tāpēc, ka bija dzimis ārlaulībā un baidījās, ka šis apstāklis varētu laupīt sabiedrības cieņu; taču, atklāti sakot, par vislielāko viņa netikumu jāuzskata pastāvīgā un nevaldāmā vēlēšanās itin visur būt pirmajā vietā. Tēvs, ko Rožē nekad netika redzējis, maksāja viņa vajadzībām vairāk nekā pietiekamu pabalstu, bet Rožē bija pati devība. Viss, kas piederēja viņam, piederēja arī draugiem. Kad viņš saņēma ceturkšņa sūtījumu, paziņas gāja pie viņa, izlikdamies bēdīgi un noraizējušies.

— Kas tev kaiš, biedri?— Rožē jautāja.— Izskatās, ka tavas kabatas nav sevišķi pilnas skanošā; nāc, te ir mans maks, ņem, cik vajadzīgs, un iesim abi pusdienās!

Brestā ieradās kāda ļoti glīta jauna aktrise, vārdā Gabriēla, kas tūlīt iekaroja jūrnieku un garnizona virsnieku sirdis. Viņa nebija klasiski daiļa, bet labi noaugusi, skaistām acīm, mazām kājiņām, un izskatījās pietiekami bezkaunīga; kad cilvēkam ir divdesmit līdz divdesmit pieci gadi, tas viss ļoti valdzina. Turklāt tika runāts, ka viņa esot visuntumainākā sava dzimuma pārstāve, un viņas spēle uz skatuves nebija pretrunā ar tādu apgalvojumu. Reizēm viņa tēloja apburoši, it kā būtu visaugstākās klases aktrise, bet nākamajā dienā lajā pašā lugā rādījās salta un nejūtīga, norunāja savu lomu kā bērns katķismu. Mūsu jaunos ļaudis sevišķi ieinteresēja šāds stāsts par viņu. Melsa, ka Parīzē viņu ļoti grezni uzturējis kāds senators, kas viņas dēļ esot darījis visādas neprātības. Kādu dienu šis cilvēks, būdams pie viņas, uzlicis galvā cepuri; viņa lūgusi to noņemt un pat sūdzējusies, ka viņš izturoties necienīgi. Senators nosmējies, paraustījis plecus un, ērtāk iegrozīdamies krēslā, teicis: «Man gan vismaz vajadzētu justies omulīgi pie meičas, par kuru pats maksāju.» Gabriēlas baltās rokas cirsts pamatīgs pliķis bijusi zibenīga atbilde, un senatora cepure aizlidojusi uz otru istabas galu. Sakars uzreiz ticis pilnīgi pārtraukts. Gan baņķieri, gan ģenerāļi Gabriēlai piedāvājuši bagātīgas dāvanas, taču viņa tos visus noraidījusi un kļuvusi par aktrisi, lai, kā pati teica, varētu būt neatkarīga.

Kad Rožē Gabriēlu ieraudzīja un uzzināja tās dzīves stāstu, viņš nosprieda, ka šis gadījums ir īsti viņa gaumē, un parupjā tiešumā, ko mums, jūrniekiem, mēdz pārmest, mēģināja pierādīt, cik dziļi viņu aizkustinājusi aktrises burvība. Viņš nopirka visskaistākās un visretākās puķes, kādas tobrīd Brestā varēja dabūt, izveidoja no tām pušķi ar skaistu sārtu lenti, un tās mezglā ļoti rūpīgi iesēja divdesmit piecus napoleondorus — visu, kas tobrīd viņam piederēja. Atceros, kā pavadīju viņu starpbrīdī aiz kulisēm. Viņš visai īsi uzslavēja aktrises prasmi valkāt skatuves tērpus, pasniedza puķes un lūdza atļauju apciemot viņu mājās. Tas viss tika pateikts dažos vārdos.

Kamēr Gabriēla redzēja tikai pušķi un skaisto jauno cilvēku, kas to pasniedza, viņa tam uzsmaidīja un ļoti graciozi palocījās; bet, kad puķes bija viņai rokās un varēja sajust zelta smagumu, jaunās sievietes seja pārvēr tās ātrāk nekā jūra tropu viesuļvētrā; turklāt viņa patiešām bija tikpat nikna, jo no visa spēka meta pušķi un napoleondorus manam nabaga draugam sejā, un to zīmes bija redzamas ilgāk nekā nedēļu. Atskanēja režisora zvans, Gabriēla izgāja uz skatuves un visu laiku tēloja galīgi ačgārni.

Paņēmis buķeti un zeltu, gaužām apmulsušais Rožē iegāja kafejnīcā atdot puķes (bez zelta) jaunkundzei pie letes un mēģināja atmiņas par nežēlīgo dāmu noslīcināt punšā. Tas viņam neizdevās; par spīti īgnumam, ka nevar viņai rādīties ar zilu aci, viņš neprātīgi iemīlējās untumainajā Gabriēlā. Viņš rakstīja viņai divdesmit vēstuļu dienā — un kādas vēstules! — pilnas padevības, maiguria un cieņas, tādas varētu sūtīt princesei. Pirmās tika atsūtītas atpakaļ neatvērtas; pārējās palika bez atbildes. Tomēr Rožē vēl loloja zināmas cerības, līdz pamanījām, ka apelsīnu pārdevēja teātrī ietin augļus Rožē mīlestības vēstulēs, ko Gabriēla izsmalcinātā ļaunumā viņai atdeva. Tas bija drausmīgs trieciens mūsu drauga lepnumam. Tomēr viņa kaisle nemazinājās. Viņš runāja par aktrises bildināšanu; un, kad sacījām, ka jūrniecības ministrs nemūžam nedos tam piekrišanu, viņš iesaucās, ka iešaus lodi deniņos.

Tostarp gadījās, ka virsnieki no Brestas nocietinājumu garnizona pulka gribēja, lai Gabriēla atkārto kādu vodeviļas kupleju, bet viņa tīrā untuma dēļ atteicās to darīt. Virsnieki un aktrise tiepās tik ilgi, ka galu galā karavīri ar svilpieniem piespieda aizvilkt priekškaru, bet Gabriēla paģība. Jūs jau zināt, kāds ir teātra parters garnizona pilsētās. Virsnieki tika norunājuši, ka gan nākamajā, gan turpmākajās dienās vainīgā tiks bez žēlastības izsvilpta, ka viņai neļaus tēlot nevienu lomu, iekams viņa nebūs pienācīgā padevībā publiski atzinusi savu vainu, tā izpērkot noziegumu. Rožē nebija starp minētās izrādes skatītājiem, bet jau tajā pašā vakarā uzzināja par traci, kas bija radījis apjukumu visā teātrī, kā arī par atriebības plāniem, kuri tika kaldināti nākamajai dienai. Acumirklī viņš pieņēma lēmumu.

Kad nākamajā dienā Gabriēla parādījās uz skatuves, no virsnieku sola atskanēja tādi kliedzieni un svilpieni, ka vai ausis krita ciet. Rožē, kas ar nolūku bija apsēdies pavisam tuvu dauzoņām, piecēlās un skaļi jo skaļi uzrunāja tos tik apvainojošā kārtā, ka viss niknums acumirklī vērsās pret viņu. Tad Rožē pilnīgi aukstasinīgi izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un pierakstīja tajā vārdus, kas tika izbļauti no visām pusēm; viņš būtu pieņēmis izaicinājumu no visa pulka, ja prāvs skaits jūras virsnieku aiz biedriskuma jūtām nebūtu iejaukušies un izaicinājuši lielāko daļu viņa pretinieku. Tracis bija patiešām briesmīgs.

Visam garnizonam uzlika vairākas dienas ilgu mājas arestu; bet, kad mums atdeva brīvību, notika drausmīga izrēķināšanās. Kāvāmies apmēram sešdesmit vīru. Rožē viens pats cīnījās ar trim virsniekiem pēc kārtas; vienu no tiem viņš nogalināja un divus smagi ievainoja, bet pats nedabūja ne skrambu. Man tā nelaimējās; kāds nolādēts leitnants, kādreizējais paukošanas skolotājs, pamatīgi iecirta man ar zobenu, tā ka es tik tikko nenomiru. Varu jums apgalvot, ka šis duelis vai, pareizāk sakot, kauja, bija varen iespaidīga. Jūrnieki guva lielu pārsvaru, un pulks bija spiests atstāt Brestu.

Kā jau varat iedomāties, mūsu augstākie virsnieki neaizmirsa strīda vaininieku. Divas nedē|as pie viņa durvīm stāvēja sargkareivis.

Kad arests bija atcelts, es atstāju hospitāli un gāju Rožē apciemot. Cik pārsteigts jutos, kad, ieiedams viņa dzīvoklī, ieraudzīju viņu brokastojam kopā ar Gabriēlu! Izskatījās, ka abi jau sen lieliski saprotas. Viņi teica viens otram «tu» un dzēra no vienas glāzes. Rožē stādīja mani priekšā savai mīļākajai kā labāko draugu un teica, ka esmu ticis ievainots sadursmē, kuras īstais cēlonis ir viņa. Par to saņēmu daiļavas skūpstu. Meičai bija visai kareivīgas tieksmes.

Viņi pavadīja kopā trīs patiesi laimīgus mēnešus, ne uz mirkli nešķirdamies. Šķita, ka Gabriēla neprātīgi mīl Rožē, un viņš apgalvoja, ka, pirms sastapis Gabriēlu, nemaz nav zinājis, kas ir mīlestība.

Ostā ienāca holandiešu fregate. Virsnieki sarīkoja mums pusdienas. Bagātīgi tika dzerti visādi vīni; kad novāca galdu, nevarēja saprast, ko lai dara, jo kungi ļoti slikti runāja franciski, tāpēc ķērāmies pie spēlēm. Šķita, ka holandiešiem ir daudz naudas, it īpaši kapteiņa pirmajam palīgam — viņš gribēja spēlēt uz tik lielām likmēm, ka neviens no mūsējiem netaisījās viņam par partneri. Rožē parasti nepiedalījās spēlē, taču šoreiz viņam šķita, ka nu ir jāaizstāv savas zemes gods. Tātad viņš spēlēja un piekrita visām likmēm, kādas piedāvāja holandiešu kapteiņa palīgs. Sākumā viņš vinnēja, tad — zaudēja. Pēc vairākiem vinnestiem un paspēlēm viņi šķīrās, viens otram neko nenodarījuši. Mēs savukārt sarīkojām holandiešu virsniekiem pusdienas. Atkal tika spēlēts. Rožē un kapteiņa pirmais palīgs no jauna sastapās kā pretinieki. Vārdu sakot, vairākas dienas viņi norunāja tikšanās vai nu kafejnīcā, vai uz kuģa, izmēģinādami visvisādas spēles, it īpaši triktraku, un aizvien palielinādami likmes, līdz beidzot smēlēja katru partiju uz divdesmit pieciem napoleondorie-n. Nabadzīgiem virsniekiem, tādiem kā mums, tā likās milzu summa: vairāk nekā divu mēnešu alga! Pēc nedēļas Rožē bija paspēlējis visu savu naudu un vēl trīs četrus tūkstošus franku, ko aizņēmās pa labi un pa kreisi.

Kā jau nojaušat, Rožē un Gabriēla dzīvoja kopā un naudu tērēja kopā, tas nozīmēja, ka Rožē, kas tikko bija vinnējis krietnu summu, ieguldīja kasē desmit vai divdesmit reižu vairāk nekā aktrise. Taču viņš vienmēr bija pārliecināts, ka šie līdzekļi pieder galvenokārt mīļākajai, un saviem personiskajiem izdevumiem bija paturējis tikai kādus piecdesmit napoleondorus. Tomēr viņam vajadzēja ķerties pie kopīgā krājuma, lai turpinātu spēli. Gabriēla pret to neiebilda ne vārda.

Saimniecības nauda aizgāja to pašu ceļu, ko viņa kabatas nauda. Drīz vien Rožē jau lika uz spēles savus pēdējos divdesmit piecus napoleondorus. Viņš pūlējās, cik spēja, un partija bija ilga un strīdīga. Pienāca brīdis, kad Rožē, kura rokās bija metamais radziņš, varēja vinnēt tikai vienā gadījumā — manuprāt, viņam vajadzēja uzmest seši un četri. Bija jau vēla nakts. Kāds virsnieks, kas ilgi vēroja spēli, galu galā aizmiga, sēdēdams atzveltnī. Holandietis aiz noguruma snauda; turklāt viņš tika dzēris daudz punša. Vienīgi Rožē palika modrs un pagalam izmisis. Drebēdams viņš mela kauliņus. Viņš svieda tos uz galdiņa tik spēcīgi, ka sakustināja sveci, kas nokrita uz grīdas. Holandietis vispirms pagrieza galvu uz sveces pusi, kas tikko bija uzšļakstinājusi vasku uz viņa jaunajām biksēm, pēc tam paskatījās uz kauliņiem.— Tie rādīja seši un četri. Nāves bālais Rožē saņēma savus divdesmit piecus napoleondorus. Viņi turpināja spēli. Veiksme pievērsās manam nelaimīgajam draugam, kaut arī viņš darīja muļķību pēc muļķības un lika kauliņu blakus kauliņam, it kā gribētu paspēlēt. Holandiešu virsnieks ietiepās, dubultoja un desmitkāršoja likmi: viņš zaudēja reizi pēc reizes. Viņš joprojām ir kā dzīvs manu acu priekšā — liela auguma tūļīgs gaišmatis, kura seja šķita kā no vaska veidota. Beidzot, paspēlējis četrdesmit tūkstošus franku, viņš piecēlās, samaksāja, un viņa sejā neatspoguļojās nekādas jūtas.

Rožē teica:

—  Tas, ko šovakar esam darījuši, neko nenozīmē, jūs bijāt pa pusei aizmidzis; es negribu ņemt jūsu naudu.

—  Jūs jokojat,— gausais holandietis atbildēja,— es spēlēju ļoti labi, bet kauliņi bija pret mani. Esmu pārliecināts, ka varētu jūs uzvarēt pat tad, ja dotu jums četrus punktus priekšā! Ar labu nakti!

Un viņš aizgāja.

Nākamajā dienā uzzinājām, ka holandietis, zaudējuma satriekts, savā istabā izdzēris kausu punša un iešāvis sev lodi galvā.

Rožē vinnētie četrdesmit tūkstoši franku bija nomesti uz galda, un Gabriēla tos aplūkoja ar gandarījuma pilnu smaidu.

—  Nu mēs esam varen bagāti,— viņa sacīja.— Ko iesāksim ar tādu naudu?

Rožē neatbildēja; pēc holandieša nāves viņš staigāja kā apdullis.

—  Mums jāizdomā visvisādas trakulības,— Gabriēla turpināja.— Tik viegli nākusi nauda tikpat viegli jāpalaiž. Nopirksim karieti un pakaitināsim jūrniecības prefektu un viņa sievu. Es gribu dimantus un kašmira audumus. Palūdz atvaļinājumu, brauksim uz Parīzi, te mēs nemūžam netiksim galā ar tik lielu naudu!

Viņa apklusa un pavērās Rožē, kas, galvu rokās atspiedis, stīvi vērās grīdā un nedzirdēja Gabriēlas vārdus, šķita, ka viņa prātā malas visdrūmākās domas.

—  Kas tev noticis? Rožē!— viņa iesaucās, atspiezdamās ar roku pret viņa plecu.— Manuprāt, tu esi sabozies; es nevaru izdabūt no tevis ne vārda.

—  Esmu ļoti nelaimīgs,— viņš beidzot teica, aizturēdams nopūtu.

—  Nelaimīgs! Lai Dievs man piedod, bet tu taču nekreņķē- jies par to, ka esi paplucinājis resno kungu?

Rožē pacēla galvu un drūmi pavērās viņā.

—  Kas par to,— viņa turpināja,— kas par to, ka viņš zaudējumu tik ļoti ņēma pie sirds, ka ielaida lodi pierē? Man nav žēl neveiksmīgu spēlmaņu; turklāt varam būt droši, ka viņa nauda mūsu rokās nesīs lielāku svētību nekā viņējās: viņš to būtu izšķiedis dzerdams un smēķēdams, bet mēs par to metīsimies tūkstoš trakulībās, un tās būs citas par citām spožākas.

Rožē staigāja pa istabu, noliecis galvu uz krūtīm un nolaidis plakstus pār asaru pilnajām acīm. Jums būtu viņa žēl, ja jūs viņu redzētu.

—  Vai zini,— Gabriēla teica,— ka ļaudis, kuri nepazīst tavu romantisko jūtelību, varētu iedomāties, ka esi blēdījies?

—  Un ja nu tā būtu taisnība?— viņš jautāja dobjā balsī, apstādamies viņas priekšā.

—  Ha,— viņa atbildēja,— tu neesi pietiekami gudrs, lai blēdītos spēlē.

— Jā, es blēdījos, Gabriēla! Es blēdījos kā īsts nelaimes putns, kāds patiešām esmu.

Pēc Rožē satraukuma viņa saprata, ka mīļākais runā tīru patiesību. Viņa apsēdās uz dīvāna un brīdi klusēja.

—  Man labāk patiktu,— viņa beidzot sacīja dziļa saviļņojuma pilnā balsī,— man labāk patiktu, ja tu būtu nogalinājis desmit vīru, nekā blēdījies spēlē.

Pusstundu valdīja nāves klusums. Viņi abi sēdēja uz viena dīvāna un ne reizi nepaskatījās viens uz otru. Rožē piecēlās pirmais un diezgan mierīgi novēlēja labu nakti.

—  Ar labu nakti,— viņa nelaipni un salti atteica.

Vēlāk Rožē man sacīja, ka tovakar būtu padarījis sev galu, ja nebaidītos, ka biedri nojautīs pašnāvības iemeslu. Viņš negribēja aptraipīt savu piemiņu.

Otrā dienā Gabriēla izskatījās tikpat priecīga kā parasti; varētu sacīt, ka viņa jau aizmirsusi iepriekšējā vakarā dzirdēto atzīšanos. Rožē bija kļuvis drūms, kaprīzs, īgns; viņš reti atstāja istabu, vairījās no draugiem un bieži vien augām dienām nebilda ne vārda savai mīļākajai. Es domāju, ka viņa bēdu iemesls ir cienījams, kaut arī pārmērīgs jūtīgums, un vairākkārt mēģināju viņu mierināt, taču viņš pasūtīja mani labi tālu, izrādīdams pret nelaimīgo spēles partneri pilnīgu vienaldzību. Kādu dienu viņš pat nikni uzbruka visai holandiešu tautai un pūlējās man iestāstīt, ka Holandē nevar būt neviens pats godīgs cilvēks. Tomēr viņš paslepen mēģināja ievākt kādas ziņas par holandiešu virsnieka ģimeni, bet neviens par to nekā nezināja.

Sešas nedēļas pēc nelaimīgās triktraka partijas Rožē atrada Gabriēlas istabā vēstulīti, ko bija rakstījis kāds pielūdzējs, kurš, šķiet, pateicās viņai par parādītām laipnībām. Gabriēla bija iemiesota nekārtība, un minētā vēstulīte mētājās uz kamīna. Es nezinu, vai viņa tika lauzusi uzticību, taču Rožē tā domāja, un viņa dusmas bija drausmīgas. Vienīgi mīlestība un atlikušais lepnums viņu vēl varēja saistīt pie dzīves, un visdziļākās jūtas tika gluži negaidīti satriektas! Viņš izgāza pār iedomīgo aktrisi veselu straumi lāstu, un es nesaprotu, kā viņš, būdams tik straujas dabas, atturējās no sitieniem.

—  Šis vējgrābslis, bez šaubām, jums iedeva daudz naudas,— viņš sacīja.— Vienīgi naudu jūs mīlat, un jūs neliegtu savu labvēlību mūsu visnetīrākajam matrozim, ja viņam būtu, ko par to samaksāt.

—  Kāpēc ne?— aktrise nicīgi atcirta.— Jā, es pieņemtu maksu no matroža, bet… es viņu neapzagtu.

Rožē niknumā iekliedzās. Drebēdams viņš izvilka dunci no maksts un brīdi raudzījās Gabriēlā neprātīgu skatienu, tad, sakopojis visus spēkus, nometa ieroci viņai pie kājām un aizbēga, lai nepadotos kārdinājumam, kas viņu bija apsēdis.

Tai pašā vakarā es ļoti vēlā stundā gāju garām viņa dzīvoklim un, ieraudzījis logā uguni, iegriezos aizņemties grāmatu. Atradu Rožē iegrimušu rakstīšanā. Viņš nejutās traucēts un tik tikko pamanīja manu klātbūtni istabā. Apsēdos netālu no rakstāmgalda un vēroju viņa vaibstus; tie bija tā pārvērtušies, ka es gandrīz viņu nepazinu. Piepeši ieraudzīju uz galda jau aizzīmogotu man adresētu vēstuli. Tūlīt to atvēru. Rožē man darīja zināmu, ka nolēmis padarīt sev galu un uzticēja dažādus uzdevumus. Kamēr es lasīju, viņš turpināja rakstīt, mani nemaz neievērodams; viņš atvadījās no Gabriē- las … Varat iedomāties, cik izbrīnījies jutos un ko teicu par viņa nodomu.

—  Kā, tu gribi izdarīt pašnāvību, tu, tik laimīgs cilvēks?

—  Mīļais draugs,— viņš atbildēja, aizzīmogodams vēstuli,— tu nekā nezini. Tu mani nepazīsti. Esmu blēdis. Esmu tik nicināms, ka priekameita var rnani apvainot, un es pārāk labi jūtu savu zemiskumu, lai spētu viņai iesist.

Tad viņš man izstāstīja par triktraka partiju visu, ko jūs jau zināt. Klausīdamies es biju vismaz tikpat saviļņots kā viņš; nezināju, ko sacīt, spiedu draugam rokas, acīs man sakāpa asaras, bet es nespēju parunāt. Beidzot man ienāca prātā pateikt, ka viņam nav iemesla pārmest sev apzinātu holandieša izputināšanu, jo galu galā viņš .. . noblēdījis … tikai divdesmit piecus napoleondorus.

—  Kā tad!— viņš iesaucās, un viņa balsī bija saklausāma rūgta ironija,— es esmu sīks zaglis, nevis liels zaglis. Es ar savu godkāri! Un palieku tikai sīks blēdis!

Viņš skaļi iesmējās. Es izplūdu asarās.

Piepeši atvērās durvis un ienāca sieviete, kas tūlīt metās viņa apkampienos,— tā bija Gabriēla.

—  Piedod man,— viņa iesaucās, cieši jo cieši apskaudama Rožē.— Piedod man! Es skaidri jūtu, ka mīlu vienīgi tevi. Es tevi tagad mīlu vairāk, nekā būtu mīlējusi, ja tu nebūtu izdarījis to, ko sev pārmet. Ja gribi, es zagšu …, es jau esmu zagusi… Jā, esmu zagusi… es nozagu zelta pulksteni… Ko vēl ļaunāku var izdarīt?

Rožē neticīgi papurināja galvu, bet viņa piere šķita noskaidrojamies.

—  Nē, nabaga bērns,— viņš sacīja, maigi viņu atstumdams,— man atliek vienīgi nonāvēties. Ciešanas nav izturamas. Es nespēju pretoties sāpēm, ko jūtu.

—  Labi! Ja tu, Rožē, gribi mirt, es miršu kopā ar tevi! Kāda jēga manai dzīvei bez tevis! Man drosmes netrūkst. Esmu šāvusi, un es nogalināšos gluži tāpat kā kurš katrs cits. Turklāt esmu tēlojusi traģēdijās un esmu pie tādām lietām pieradusi.

Kad Gabriēla sāka runāt, viņai acīs bija asaras, bet pēdējie vārdi viņu pašu sasmīdināja; pat Rožē ļāva pazibēt sejā smaidam.

— Tu smejies, manu virsniek,— viņa iesaucās, sizdama plaukstas un skūpstīdama,— tu nenonāvēsies!

Un viņa turpināja skūpstīt Rožē, te raudādama, te smiedamās, te lādēdamās kā matrozis, jo viņa nebija no sievietēm, kuras baidās no katra rupja vārda.

Pa to laiku es paķēru Rožē pistoles un dunci, sacīdams:

— Dārgo Rožē, tev ir mīļākā un draugs, kuri tevi mīl. Tici man, tu šajā pasaulē vēl vari piedzīvot laimi.

Es noskūpstīju viņu un gāju prom, atstādams divatā ar Gabriēlu.

Manuprāt, mēs būtu tikai aizkavējuši viņa drūmā nodoma izpildīšanu, ja viņš nebūtu saņēmis no ministra pavēli fregates kapteiņa pirmā palīga postenī kreisēt pa Indijas jūrām, iepriekš izlaužoties cauri angļu eskadrai, kas bloķēja ostu. Tas bija riskants pasākums. Es viņam iegalvoju, ka labāk ir cildeni mirt no angļu lodes nekā bez slavas un labuma tēvijai padarīt pašam sev galu. Viņš apsolīja dzīvot. No četrdesmit tūkstošiem franku viņš pusi izdalīja sakropļotajiem matrožiem vai jūrnieku atraitnēm un bērniem. Pārējo viņš atdeva Gabriēlai, kura sākumā zvērēja šo naudu izlietot tikai labiem darbiem. Nabaga meiča patiešām gribēja izpildīt solījumu, bet viņas sajūsma mēdza ātri apdzist. Vēlāk uzzināju, ka viņa dažus tūkstošus franku izdalījusi nabagiem, bet par pārējiem sapirkusi drānas.

Mēs abi ar Rožē uzkāpām uz skaistas fregates —«Galatejas»; mūsu vīri bija drosmīgi, labi apmācīti un disciplinēti, bet komandieris — muļķis, kurš iedomājās, ka ir Žans Bārts' , jo prata lādēties labāk par bocmani, turklāt kropļoja franču valodu un nekad nebija mācījies sava aroda teoriju, bet praksi zināja visai viduvēji. Tomēr sākumā liktenis bija viņam labvēlīgs. Laimīgi tikām ārā no reida, jo sacēlās vējš, kas piespieda bloķējošo eskadru izbraukt atklātā jūrā; mēs sākām kreisēšanu, pie Portugāles krastiem sadedzinādami angļu korveti un Austrumindijas sabiedrības kuģi.

Lēnām kuģojām uz Indijas jūrām, ceļā mūs kavēja vēji un kapteiņa nepareizie manevri, un viņa neveiklība palielināja kreisēšanas briesmas. Reizēm mūs trenca ienaidnieka pārspēks, reizēm paši vajājām tirdzniecības kuģus — neviena diena nepagāja bez kāda jauna piedzīvojuma. Taču nedz briesmu pilnā dzīve, nedz fregates pārraudzīšanas pūliņi, kas ietilpa viņa pienākumos, nespēja izkliedēt skumjās domas, no kurām Rožē netika vaļā ne mirkli. Viņš, kas senāk tika uzskatīts par ostas visenerģiskāko un izcilāko virsnieku, tagad aprobežojās vienīgi ar pienākuma izpildišanu. Tiklīdz sardzes laiks bija beidzies, viņš ieslēdzās savā kajītē bez grāmatām un bez papīra; augas stundas viņš zvilnēja kojā; turklāt nelaimīgais nevarēja aizmigt.

Kādu dienu, redzēdams viņa nomāktību, es saņēmos un sacīju:

—  Pie velna, dārgais, tu mokies tīro sīkumu dēļ. Tu esi noblēdījis vienam resnam holandietim divdesmit piecus napoleondorus — labi! Bet tu mokies tā, it kā būtu ieguvis vairāk nekā miljonu! Taču saki vien, vai toreiz, kad biji N. prefekta sievas mīļākais, tevi nemaz nemocīja sirdsapziņa? Taču viņa bija vairāk nekā divdesmit piecu napoleondoru vērta!

Man neatbildējis, viņš apgriezās uz sava matrača.

Es turpināju:

—  Galu galā tavam noziegumam — ja nu tu apgalvo, ka tas ir noziegums — bija godājams iemesls un uz to mudināja dvēseles cildenums.

Viņš pagrieza galvu un uzmeta man niknu skatienu.

— Jā, bet ja nu tu būtu zaudējis, kas notiktu ar Gabriēlu? Nabaga meiča būtu tevis dēļ pārdevusi pēdējo kreklu. Ja tu zaudētu, viņa nonāktu galīgā trūkumā … Tu blēdījies viņas, mīlestības dēļ. Ir cilvēki, kas mīlestības dēļ nogalina … kas nonāvējas… Tu, dārgo Rožē, esi darījis vairāk. Cilvēkiem, kādi esam mēs, vajag vairāk vīrišķības, lai … zagtu, ja nosaucam lietas īstajos vārdos, nekā nonāvētos.

—  Varbūt tagad,— kapteinis man sacīja, pārtraukdams stāstu, es jums liekos smieklīgs. Varu apgalvot, ka draudzība pret Rožē tobrīd apveltīja mani ar daiļrunību, kas nu vairs nav pa spēkam, un, velns ar ārā, toreiz es runāju no tīras sirds, un es ticēju visam, ko sacīju. Ak, toreiz biju tik jauns!

Rožē brīdi klusēja — viņš man sniedza roku.

—  Mīļais draugs,— viņš sacīja, un likās, ka tikai ar mokām piespiež sevi atbildēt,— tu iedomājies mani labāku, nekā īstenībā esmu. Es esmu gļēvs blēdis. Kad piekrāpu holandieti, domāju tikai par to, kā iegūt divdesmit piecus napoleondorus; tas ir viss. Gabriēla man nebija ne prātā, un tieši tāpēc es sevi nicinu … Lai es vērtētu savu godu zemāk par divdesmit pieciem napoleondoriem! … Kāds maziskums! … Jā, es būtu laimīgs, ja varētu sev sacīt: «Es zagu, lai paglābtu Gabriēlu no trūkuma.» Nē! … Nē! … Es nedomāju par viņu .. . Tobrīd es nejutu mīlestību … Es biju spēlmanis … Es biju zaglis … Es nozagu naudu, lai tā piederētu man … Un šis solis mani ir tā notrulinājis, tā noplicinājis, ka nu manī vairs nav nedz drosmes, nedz mīlestības… Es dzīvoju un vairs nedomāju par Gabriēlu … Es esmu beigts cilvēks.

Viņš izskatījās tik izmisis, ka gadījumā, ja viņš man būtu palūdzis pistoles, lai nonāvētos, es būtu viņam tās iedevis.

Kādā nelaimīgā piektdienā mēs ieraudzījām lielu angļu fregati —«Alcestu», kas sāka mūs vajāt. Uz tās bija piecdesmit astoņi lielgabali, bet uz mūsējās — tikai trīsdesmit astoņi. Mēs uzvilkām visas buras, lai aizbēgtu, bet ienaidnieka kuģa gaita bija ātrāka. Ik bridi attālums saruka. Kļuva skaidrs: pirms iestāsies nakts, mēs būsim spiesti pieņemt nevienlīdzīgu kauju. Mūsu kapteinis iesauca Rožē savā kajītē, kur viņi apspriedās vairāk nekā stundas ceturksni. Rožē atkal iznāca uz augšējā klāja, paņēma mani pie rokas un paveda sānis.

—  Pec divām stundām,— viņš sacīja,— sāksies kauja: tas mulla, kas knosās kā tāds sauszemes žurka, ir pilnīgi zaudējis galvu. Varētu pieņemt vienu no diviem lēmumiem: pirmais, godpilnākais, būtu ļaut ienaidniekam mums tuvoties, tad strauji uzbrukt, raidot uz tā borta kādus simt drošsirdīgus puišus; otrs lēmums, kas nav slikts, bet ir diezgan gļēvulīgs, būtu samazināt kuģa svaru, izmetot jūrā daļu lielgabalu. Tad mēs varētu piebraukt ļoti tuvu pie Āfrikas krasta, ko varam saskatīt no kreisā borta. Angļi baidītos dabūt sūci un būtu spiesti ļaut mums aizbēgt; taču mūsu brašais kapteinis nav nedz gļēvulis, nedz varonis; viņš ļaus sadragāt kuģi no attāluma ar lielgabalu šāvieniem un pēc pāris stundu ilgas cīņas godīgi padosies. Jo ļaunāk jums: jūs gaida Portsmutas peldošie cietumi. Es gan nevēlos tos redzēt.

—  Varbūt,— es sacīju,— mūsu pirmie šāvieni trāpīs ienaidnieku tik vārīgās vietās, ka tas būs spiests atsacīties no vajāšanas?

—  Paklausies, es negribu kļūt par gūstekni, labāk lai mani nogalina. Ir laiks izbeigt. Ja nelaimīgā kārtā mani tikai ievainos, apsoli, ka iemetīsi mani jūrā. Tā ir gulta, kur vajag mirt krietniem jūrniekiem, un es tāds esmu.

—  Kāds neprāts,— es iesaucos,— un kādu pienākumu tu man uzliec!

—  Tu izpildīsi laba drauga pienākumu. Pats zini, ka man jāmirst. Es atsacījos 110 pašnāvības vienīgi tāpēc, ka cerēju — mani nogalinās. Tev vajadzētu to atcerēties. Tāpēc apsoli man, ja tu mani noraidīsi, es to palūgšu bocmanim, kas mani nenoraidīs.

Brīdi padomājis, es atbildēju:

—  Apsolu izpildīt tavu vēlēšanos, ja vien tu būsi ievainots nāvīgi, bez cerības izveseļoties. Tādā gadījumā esmu ar mieru aiztaupīt tev ciešanas.

—  Mani vai nu nāvīgi ievainos, vai arī nogalinās.

Viņš man sniedza roku, ko es cieši paspiedu. Tad viņš nomierinājās, un viņa seja pat uzplaiksnīja tāda kā kareivīga jautrība.

Ap pulksten trim pēcpusdienā ienaidnieka lielgabalu lodes jau aizsniedza mūsu takelāžu. Tad nolaidām daļu buru un pagriezāmies ar bortu pret «Alcestu», atklājām uguni, uz ko angļi atbildēja ar spēcīgu pretuguni. Apmēram pēc stundu ilgas kaujas mūsu kapteinis, kas, starp citu, nedarīja neko, gribēja izmēģināt abordāžu. Bet mums jau bija daudz kritušo un ievainoto, apkalpe bija zaudējusi kaismi; turklāt mums bija sabojāts daudz takelāžas un stipri iedragāti masti. Brīdī, kad pacēlām buras, lai dotos abordāžas uzbrukumā, ar lielu brīkšķi nogāzās galvenais masts, kas tikko turējās. «Alcests» izmantoja šīs nelaimes radīto apjukumu. Angļu fregate iegriezās šķērsām mūsu pakaļgalam, turot mūs nepilna pistoles šāviena attālumā visa sava borta garumā. Tā varēja trāpīt katru punktu uz mūsu nelaimīgās fregates no priekšgala līdz pakaļgalam, turpretī mēs šādā pozīcijā varējām likt pretī vienīgi divus mazus lielgabalus. Tai brīdī atrados blakus Rožē, kas pūlējās pārcirst tauvas, kuras vēl turēja nogāzto mastu. Sajutu, ka viņš cieši spiež man roku; pagriezos un ieraudzīju draugu asiņainu guļam uz augšējā klāja. Viņš tikko bija dabūjis kartečas lādiņu vēderā.

Kapteinis pieskrēja pie viņa saukdams:

—  Ko lai dara, leitnant?

—  Vajag pienaglot karogu pie šī masta paliekas un nogremdēt kuģi.

Kapteinis tūlīt aizsteidzās, nemaz nedomādams klausīt tādam padomam.

—  Paklau,— Rožē man teica,— atceries savu solījumu!

—  Nav tik ļauni, tu vēl vari izķepuroties.

—  Met mani pāri bortam,— viņš iekliedzās, briesmīgi lādēdamies un turēdamies mana apģērba stērbelē.— Tu labi redzi, ka es vairs nevaru izglābties; met mani jūrā, es negribu noskatīties, kā mēs padosimies.

Pienāca divi matroži, lai nonestu viņu tilpnē.

—  Pie lielgabaliem, blēži!— viņš pilnā kaklā iesaucās.— Šaujiet kartečas un mērķējiet uz augšējo klāju! Un tu — ja tu nepildīsi solījumu, es tevi nolādēšu, un es tevi turēšu par lielāko gļēvuli un viszemiskāko cilvēku pasaulē!

Viņa brūce patiešām bija nāvīga. Es redzēju kapteini saucam vienu virsnieku un pavēlam nolaist mūsu karogu. — Pasniedz roku,— es sacīju Rožē. Brīdī, kad mūsu karogs tika nolaists

—  Kapteini, pie kreisā borta valis!— kāds mičmanis viņu pārtrauca, piesteigdamies pie mums.

—  Valis!— kapteinis iesaucās un aiz prieka aizmirsa turpināt stāstu.— Labi ātri nolaidiet laivu jūrā! Jollu jūrā! Visas laivas jūrā! Harpūnas, tauvas! Utt., utt.

Tā es neuzzināju, kādā nāvē miris nelaimīgais leitnants Rožē.

DUBULTA MALDĪŠANĀS

Zeltmatainā meitenīte, Zaļacīte baltā, Ja reiz ļāvies mīlas varai. Tad ļaujies tai, jo bojā ej.

I

Žilī de ŠavernI bija apprecējusies apmēram pirms sešiem gadiem, un gandrīz kopš pieciem gadiem un sešiem mēnešiem nākusi pie atziņas, ka ne tikai nespēj mīlēt savu viru, bet pat nevar viņu kaut cik cienīt.

Šis vīrs nebija nekāds neģēlis, arī nedz rupjš, nedz stulbs. Varbūt viņā tomēr bija kaut kas no tā visa. Gremdējoties atmiņās, Žilī būtu varējusi atcerēties, ka agrāk viņš tai bija šķitis patīkams; tagad viņš likās garlaicīgs. Viņā viss likās atbaidošs. Žilī nervozi trīsēja, redzot, kā viņš ēd, dzer kafiju, runā. Viņi satikās un sarunājās tikai pie galda, tomēr vairākas reizes nedēļā pusdienoja kopā, un ar to jau pietika, lai uzurdītu Žilī riebumu pret vīru.

Par Šavernī jāsaka, viņš bija diezgan izskatīgs vīrietis, varbūt savam vecumam mazliet par tuklu, sangviniķis, kas sava rakstura dēļ nekad nepakļāvās mulsajam nemieram, kāds bieži nomoka ar iztēli apveltītos cilvēkus. Viņš svēti ticēja, ka sieva jūt pret viņu maigu draudzību (jo bija pārāk liels filozofs, lai ticētu, ka tiek mīlēts tāpat kā laulības pirmajā dienā), un šī pārliecība nesagādāja viņam ne prieku, ne bēdās; viņš samierinātos gan ar šo, gan ar to. Vairākus gadus viņš bija dienējis kādā kavalērijas pulkā; saņēmis diezgan lielu mantojumu, viņš iesniedza atlūgumu no dienesta, jo garnizona dzīve viņam bija apnikusi, un tad apprecējās. Izskaidrot, kā apprecas divi cilvēki, kuriem nav nevienas kopīgas domas, var likties diezgan grūti. No vienas puses,— vecvecāki un tādi pakalpiņi, kas, tāpat kā Frozīne', spētu saprecināt Venēcijas republiku ar pašu lielo Turku, tie visi bija dūšīgi rosījušies, lai nokārtotu pūra darījumus. No otras puses,— Šavernī bija vīrietis no labas

' Frozīne — savedēja Moljēra komēdijā «Skopulis». Merimē minēto Frozīnes raksturojumu sniegusi viņa pati (II cēliena 6. ainā).

ģimenes; toreiz arī nebija pārāk resns; viņš bija jautrs, vārda pilnā nozīmē tāds, kādus sauc par lāga zēnu. Žilī labprāt vēroja viņa apmeklējumus pie mātes, tāpēc ka viņš prata smīdināt, stāstot no sava pulka dzīves jocīgus notikumus, kas ne vienmēr bija sevišķi smalki. Viņai Šavernī likās patīkams, tāpēc ka viņš katrā ballē ar jauno meiteni dejoja un vienmēr prata pierunāt Žilī māti palikt vēlu, aiziet uz kādu izrādi vai pastaigāties pa Buloņas mežu. Turklāt Žilī uzskatīja Šavernī par varoni, tāpēc ka viņš divas vai trīs reizes bija godpilni duelējies. Un Šavernī triumfu vainagoja kādas karietes apraksts: viņš bija nolēmis likt izgatavot to pēc sava plāna un pats vizināt tanī Žilī, kad viņa piekristu kļūt par viņa sievu.

Pēc nedaudziem laulības dzīves mēnešiem Šavernī patīkamās īpašības bija daudz zaudējušas no savas vērtības. Viņš vairs nedejoja ar sievu — tas bija pats par sevi saprotams. Savus jocīgos notikumus viņš jau visus bija atstāstījis trīs četras reizes. Tagad viņš sacīja, ka balles ievelkoties pārāk vēlu vakarā. Teātrī viņš žāvājās, un pārģērbšanos vakara uzvalkā uzskatīja par neciešamu apgrūtinājumu. Viņa galvenais trūkums bija slinkums; ja viņš būtu centies patikt, varbūt viņam tas arī izdotos, taču zināma piepūle viņam šķita kā īstas mocības: tas viņam bija kopējs ar gandrīz visiem resniem cilvēkiem. Sabiedrība viņu garlaikoja, jo tanī labi uzņem tikai tos, kuri pūlas patikt. Rupju līksmi viņš vērtēja augstāk par izsmalcinātākām izpriecām; lai izceltos viņam patīkamu cilvēku vidū, vajadzēja tikai kliegt skaļāk nekā citi, un tas viņam ar viņa spēcīgajām plaušām nebija grūti. Turklāt viņš dižojās, ka izdzer vairāk šampanieša nekā parastie cilvēki un spēj lieliski piespiest zirgu lēkt pāri četras pēdas augstai barjerai. Tādā veidā viņš likumsakarīgi iemantoja cieņu to grūti definējamo, tā saukto jauno ļaužu vidū — tie ap pieciem vakarā pārpludina mūsu bulvārus. Medībās, izbraukumos uz laukiem, sacīkstēs, vecpuišu dinejās, vecpuišu vakariņās viņš piedalījās ar sajūsmu. Desmitām reižu dienā viņš iesaucās, ka ir laimīgākais cilvēks pasaulē; un ikreiz, kad Žilī to dzirdēja, viņa pacēla acis uz debesīm un viņas mazajā mutītē ievilkās neizsakāmi nicinoša izteiksme.

Skaista, jauna un apprecējusies ar vīrieti, kurš viņai nepatika, Žilī, protams, bija diezgan savtīgu cieņas apliecinājumu ielenkta. Tomēr līdz šim laikam viņu bija aizsargājis pret pasaulīgiem vilinājumiem gan ļoti saprātīgās mātes atbalsts, gan viņas pašas augstprātība. Turklāt vilšanās, kādu bija sagādājusi laulības pieredze, viņai bija laupījusi spēku sajūsmināties. Viņa bija lepna, redzēdama, ka sabiedrībā tiek nožēlota un uzskatīta par rezignācijas paraugu. Galu galā viņa jutās gandrīz laimīga, jo nemīlēja nevienu, un vīrs viņai ļāva pilnīgu rīcības brīvību. Viņas koķetība (un jāatzīst — viņai mazliet patika pierādīt, ka vīrs neprot novērtēt dārgumu, kas viņam piederēja), viņas koķetība, radusies kā bērnam pilnīgi instinktīvi, lieliski apvienojās ar nicīgu atturību, kurā nebija nekā no uzpūtības. Viņa prata būt ļoti laipna pret visiem, bet pret visiem līdzīgi. Tenkotāji nevarēja atrast ne mazāko pārmetumu, ko viņai izsacīt.

II

Abi laulātie draugi bija pusdienojuši pie Žilī mātes de Lisāna kundzes, kas gatavojās braukt uz Nicu. Šavernī nāvīgi garlaikojās pie savas sievasmātes, tomēr bija spiests pavadīt pie viņas visu vakaru, kaut gan ar lielāko prieku labāk būtu pievienojies draugiem uz bulvāra. Pēc pusdienām viņš bija novietojies uz ērta dīvāna un divas stundas nebija izrunājis ne vārda. Iemesls bija vienkāršs: viņš gulēja, gan ļoti pieklājīgi, galvu nošķiebis uz sāniem, it kā ar interesi ieklausoties sarunā; laiku pa laikam viņš pat atmodās un iebilda pa vārdam.

Pēc tam viņam bija vajadzējis sēsties pie vista galda, taču šo spēli viņš necieta, jo tā prasīja zināmu uzcītību. Tas viss vilkās diezgan ilgi. Pulkstenis nosita pusdivpadsmit. Šavernī tovakar nekur nebija ielūgts: viņš pilnīgi nezināja ko darīt. Viņš apjukumā svārstījās, kad tika paziņots, ka piebraukusi viņa kariete. Ja viņš atgriezās mājās, tad bija jāved atpakaļ arī sieva. Izredzes divdesmit minūtes pavadīt divatā ar Žilī viņu biedēja, bet viņam nebija kabatā cigāru, un viņš vai mira nost aiz vēlēšanās atvērt no Havras atsūtīto kārbu, kuru bija saņēmis tieši tanī brīdī, kad izgāja no mājām, lai dotos uz pusdienām. Viņš padevās liktenim.

Ievīstīdams sievu šallē, viņš nevarēja apslāpēt smīnu, redzēdams sevi spogulī, izpildot likumīga vīra pienākumus. Viņš pavēroja arī sievu, kurai agrāk tikko bija uzmetis acis. Šovakar Žilī viņam likās glītāka nekā parasti, tāpēc viņš nesteidzās, rūpīgi aplikdams šalli sievai ap pleciem. Arī Žilī bija nepatīkama gaidāmā uzkavēšanās divvientulībā ar laulāto draugu. Viņa pikti saknieba lūpiņas, un viņas uzacu loki neviļus savilkās. Tas viss viņas sejā viesa tik patīkamu izteiksmi, ka pat laulāts vīrs nevarēja palikt vienaldzīgs. Abu acis spogulī sastapās pa tikko aprakstītās ainas laiku. Abi apjuka. Lai izvairītos no nepatīkamās situācijas, Šavernī smaidīdams noskūpstīja sievai roku, ko viņa bija pacēlusi, lai sakārtotu šalli.

—  Kā viņi mīl viens otru!— pavisam klusi ieteicās de Lisāna kundze, kas nepamanīja ne sievas salto augstprātību, ne vīra bezrūpību.

Atsēdušies karietē viens otram gandrīz blakus, viņi sākumā kādu laiku nesarunājās. Šavernī gan juta, ka vajadzētu kaut ko pasacīt, bet viņam nekas neiešāvās prātā. Savukārt Žilī izmisīgi klusēja. Viņš trīs četras reizes tik plati nožāvājās, ka pats apkaunējās, un pēdējo reizi pat uzskatīja, ka jālūdz piedošana.— Vakars bija garš,— viņš piebilda atvainojoties.

Žilī šajos vārdos saskatīja tikai nodomu kritizēt viņas mātes rīkotās vakara viesības un pateikt viņai ko nepatīkamu. Jau sen viņa bija ieņēmusies izvairīties no jebkādas izskaidrošanās ar vīru: viņa joprojām klusēja.

Šavernī, kas šovakar nevi|us juta tieksmi tērzēt, pēc pāris minūtēm turpināja.

—  Pusdienas bija lieliskas; bet man jums jāsaka — jūsu mātes šampanietis ir pārāk sasaldināts.

—  Kā?— jautāja Žilī, nevērīgi pavērsdama galvu uz viņa pusi un izlikdamās, ka nav dzirdējusi.

—  Es teicu, ka jūsu mātes šampanietis ir pārāk sasaldināts. Aizmirsu viņai to pateikt. Patiešām apbrīnojami: cilvēki iedomājas, ka izvēlēties šampanieti ir viegli. Blēņas! Nekas nav grūtāk. Ir divdesmit sliktu šampanieša šķirņu, un tikai viena ir laba.

—  A!— aiz pieklājības apveltījusi vīru ar šo izsaucienu, Žilī pagrieza galvu un sāka skatīties laukā pa karietes lodziņu. Šavernī atgāzās atmuguriski un uzlika kājas uz priekšējā sēdekja, mazliet aizvainots, ka sieva bija tik nejūtīga pret viņa pūlēm pamudināt uz sarunu.

Nožāvājies vēl divas trīs reizes, viņš tomēr turpināja, pievirzīdamies viņai tuvāk:

—  Žilī, jums lieliski piestāv jūsu kleita! Kur jūs to pirkāt?

«Droši vien viņš tādu pašu grib nopirkt savai mīļākai,» Žilī

nodomāja. Mazliet pavīpsnādama, viņa atbildēja:

—  Pie Birtī.

—  Kāpēc jūs smejaties?— Šavernī jautāja, noceldams kājas no sēdekļa un pievirzīdamies vēl tuvāk. Vienlaikus viņš satvēra Žilī kleitas piedurkni un sāka to taustīt gandrīz kā Tartifs.1

' Moljčra Tartifs, izlikdamies, ka interesējas par samta un mežģīņu kvalitāti Orgona sievas Elmiras kleitai, īstenībā lolo ne tik nevainīgus nodomus.

—  Smejos par to,— Žilī atbildēja,— ka jūs pamanījāt manu tērpu. Uzmanīgāk! Jūs saburzīsiet man piedurknes.— Un viņa izvilka piedurkni no Šavernī plaukstas.

— Ticiet man, es pievēršu lielu uzmanību jūsu tērpam un sevišķi apbrīnoju jūsu gaumi. Nē, goda vārds, pirms pāris dienām es runāju par to ar .. . kādu sievieti, kura vienmēr ģērbjas bezgaumīgi… kaut gan izdod šausmīgi daudz par saviem tērpiem … Viņa izputēs … Es viņai sacīju … Norādīju uz jums .. .— Žilī priecājās par viņa apmulsumu un necentās viņu pārtraukt.

— Jums ir pavisam slikti zirgi. Viņi tikko kustas! Man vajadzēs jums tos nomainīt,— pagalam apjucis sacīja Šavernī.

Pa visu brauciena laiku saruna nek|uva spraigāka; kā viena, tā otra puse aprobežojās ar īsām piebildēm.

Laulātais pāris beidzot sasniedza mājas un šķīrās, novēlot viens otram labu nakti.

Žilī sāka izģērbties, un viņas istabene nezin kāda iemesla dēļ bija izgājusi, kad pēkšņi atvērās guļamistabas durvis un ienāca Šavernī. Žilī strauji apsedza sev plecus.

—  Piedodiet,— viņš sacīja.— Es gribētu paņemt iemigšanai Skota pēdējo sējumu . .. Vai tas nebija «Kventīns Dorvards»?

—  Tam jābūt pie jums,— Žilī atcirta.— Šeit grāmatu nav. Šavernī vēroja savu sievu šajā pusnekārtībā, kas tik |oti izceļ sievietes daiļumu. Viņam Žilī šķita pikanta — atļaušos lietot vienu no vārdiem, kurus es neciešu. «Viņa tiešām ir ļoti skaista sieviete,» Šavernī nodomāja. Viņš ar svečturi rokā, ne vārda nesacīdams, palika nekustīgi stāvot Žilī priekšā. Žilī stāvēja viņam pretī, plūkādama naktsmicīti, un šķita nepacietīgi gaidām, lai viņš aiziet.

—  Sasodīts, jūs šovakar esat burvīga!— Šavernī beidzot iesaucās, pasperdams soli uz priekšu un nolikdams svečturi. — Man ļoti patīk sievietes ar izjauktiem matiem!— Pēc šiem vārdiem viņš ar vienu roku satvēra garās matu pīnes, kas nosedza Žilī plecus, un otru gandrīz maigi aplika vipai ap vidu.

—  Ak dievs! Jūs pretīgi smirdat pēc tabakas!— Žilī iesaucās novērsdamās.— Laidiet vaļā manus matus, tie piesūksies ar šo smaku, un es vairs nevarēšu no tās tikt vaļā.

—  A! To jūs sakāt katram gadījumam un tāpēc, ka zināt, ka es reizēm smēķēju. Mīļā sieviņ, netēlojiet tik nepieejamu! — Viņa nepaguva atbrīvoties no vīra rokām pietiekami ātri, lai izvairītos no skūpsta, kuru viņš uzspieda viņai uz pleca.

Žilī par laimi atgriezās istabene; jo sievietei nekas nav pretīgāks kā glāsti, kurus atvairīt ir tikpat smieklīgi kā pieņemt.

— Mārī, man zilajai kleitai ņieburs ir pārāk garš,— de Šavernī kundze sacīja.— Es šodien redzēju de Begī kundzi, viņai vienmēr ir lieliska gaume; viņas korsāža noteikti bija pāris pirkstu īsāka. Ielociet tūlit ar kniepadatam, lai redzētu, kā tas izskatīsies.

Starp istabeni un kundzi izraisījās ļoti interesants dialogs par precīziem izmēriem, kādiem jābūt korsāžai. Žilī skaidri zināja, ka Šavernī necieš klausīties sarunās par modēm un drīz aizmuks. Tiešām, minūtes piecas pastaigājis pa istabu, Šavernī, redzēdams, ka Žilī ir pilnīgi aizņemta ar savu korsāžu, šaušalīgi nožāvājās, paņēma svečturi un aizgāja, šoreiz uz neatgriešanos.

III

Komandants Perēns sēdēja pie maza galdiņa un uzmanīgi lasīja. Rūpīgi izsukātie svārki, policista cepure un it īpaši stalti izliektās krūtis liecināja, ka viņš ir vecs karavīrs. Viņa istabā visur valdīja spodra tīrība, bet arī liela vienkāršība. Tintnīca un divas asi uzsmailētas spalvas bija uz galda blakus vēstuļpapīra burtnīcai, no kuras nebija izlietota neviena lapa, vismaz kopš kāda gada. Komandants Perēns nerakstīja, toties viņš daudz lasīja. Patlaban viņš lasīja «Persiešu vēstules»', kūpinādams jurasputu pīpi, un šīs divas nodarbības tā piesaistīja visu viņa vērību, ka viņš uzreiz nepamanīja, ka istabā ienācis komandants Šatofors. Tas bija jauns Perēna pulka oficieris, ļoti laipns, valdzinošs, mazliet švītīgs jauneklis, ko ļoti protežēja kara ministrs; īsi sakot, pilnīgs pretstats komandantam Perēnam. Tomēr viņi nezin kāpēc bija draugi un satikās katru dienu.

Šatofors uzsita uz pleca komandantam Perēnam. Tas, nepa- mezdams pīpi, pagrieza galvu. Viņa sejā vispirms atspoguļojās prieks, ieraugot savu draugu; pēc tam — nožēla — lāga vīrs!— ka vajadzēs pamest grāmatu; un tad viņš samierinājās ar likteni un grasījās laipni uzņemt viesi savā apartamentā. Viņš parakņājās pa kabatu, inekledams atslēgu, ar ko var atvērt skapi, kurā glabājās vērtīga kārba ar cigāriem, ko komandants pats nesmeķēja, bet citu pēc cita atdeva savam draugam; taču Šatofors, kas simtiem reižu bija redzējis šo Perēna kustību, iesaucās:— Pagaidiet, Perēna tētiņ, atstajiet savus cigārus sev, jo man ir pašam!— Un, izņēmis no elegantas Meksikas salmu etvijas abos galos nosmailinātu kanēļa krāsas cigāru, viņš to uzkūpināja un atlaidas uz mazā divāniņa, kuru komandants

Perēns nekad neizmantoja,— galvu atgāzis uz spilvena, kājas uz pretējās atzveltnes. Šatofors vispirms ietinās dūmu mākoni,— aizvēris acis, viņš šķita dziļi pārdomājam par vārdiem, kas viņam jāsaka. Viņa seja staroja aiz līksmes, viņš it kā ar pūlēm ieslēdza krūtīs laimes noslēpumu, kuru dedzīgi alka ļaut uzminēt. Komandants Perēns, atbīdījis krēslu pretī dīvāniņam, kādu bridi sēdēja, nebilzdams ne vārda; tā kā Šatofors nesteidzās kaut ko sacīt, tad beidzot iejautājās:

—  Kā klājas Urikai?

Runa bija par melnu ķēvi, ko Šatofors bija mazliet pārpūlējis — tai draudēja sasirgšana ar aizdusu.

—  Ļoti labi,— sacīja Šatofors, kas nemaz nebija dzirdējis jautājumu.— Perēn!— viņš iesaucās, izstiepdams uz komandanta pusi kāju, ko bija atbalstījis uz dīvana atzveltnes,— varat būt laimīgs, ka esmu jūsu draugs!…

Vecais komandants vandījās atmiņās, kādu labumu viņam varētu būt sniegusi pazīšanās ar Šatoforu, un spēja atrast tikai dažu mārciņu stipras pīpju tabakas dāvinājumu un dažas dienas aresta, ko bija saņēmis par iejaukšanos divkaujā, kurā Šatofo- ram bija lemta galvenā loma. Ir gan taisnība, ka draugs viņam bieži bija sniedzis uzticēšanās pierādījumus. Tieši pie Perēna Šatofors vienmēr griezās, kad bija vajadzīgs aizstājējs dežūrā vai sekundants.

Šatofors neļāva Perēnam ilgi nodoties meklējumiem un pasniedza viņam mazu vēstulīti, rakstītu ar glītu ķeburainu rokrakstu uz angļu zīdpapīra. Komandants Perēns savieba sejā grimasi, kura viņam nozīmēja smaidu. Viņš bieži bija redzējis šādas ar ķeburainu rokrakstu noklātas viņa draugam adresētas vēstules.

—  Ņemiet un lasiet!— Šatofors teica.— Varat par to pateikties man.— Perēns izlasīja šādas rindas:

«Mīļais kungs, būtu ļoti laipni no Jums, ja Jūs atnāktu pie mums uz pusdienām. De Šavernī kungs būtu aizgājis Jūs uzlūgt, bet viņam vajadzēja doties medībās. Man nav zināma komandanta Perēna adrese, tāpēc nevaru viņam aizrakstīt un lūgt, lai viņš atnāk Jums līdzi. Jūs esat modinājis manī lielu vēlēšanos iepazīties ar viņu, un būšu Jums divkārt pateicīga, ja atvedīsiet viņu.

Žilī de Šavernī.»

P.S. Man jāpateicas Jums arī par notīm, kuras esat papūlējies man pārrakstīt. Šī mūzika ir apburoša, es vienmēr apbrīnoju Jūsu lielisko gaumi. Jūs vairs nenākat uz mūsu ceturtdienām. Kaut gan zināt, ka mēs ļoti priecājamies Jūs redzēt.»

—       Jauks rokraksts, bet diezgan viltīgs,— Perēns, izlasījis līdz beigām, sacīja.— Pie velna! Viņas pusdienas man kož kaulos, jo vajadzēs uzvilkt zīda zeķes un atteikties no dūma pēc pusdienām!

—       Tā nu gan ir nelaime! Pīpi vērtēt augstāk par skaistāko sievieti Parīzē!. .. Apbrīnoju jūsu nepateicību. Jūs pat paldies man nepasakāt par šo laimi.

—      Teikt jums paldies! Ne jau jums man jāpateicas par šo uzaicinājumu uz pusdienām … ja vispār ir jāpateicas.

—  Kam tad citam?

—       Šavernī, viņš bija mūsu pulka kapteinis. Viņš droši vien būs pateicis savai sievai: ielūdz Perēnu, tas ir lāga vīrs. Kā jums var ienākt prātā, ka skaista sieviete, kuru tikai reizi esmu redzējis, iedomāsies ielūgt tādu vecu karotāju kā mani?

Šatofors pasmīnēja, paskatīdamies uz sevi ļoti šaurajā spogulī, kurš greznoja komandanta istabu.

—       Perēna tētiņ, šodien jūs neesat gaišredzīgs. Pārlasiet vēlreiz šo vēstuli, un jūs tanī varbūt atradīsiet kaut ko iepriekš nepamanītu.

Komandants pagrozīja vēstulīti uz vienu pusi, uz otru pusi un nekā nesaskatīja.

—       Kā, vecais dragūn!— Šatofors iesaucās.— Vai tad jūs neredzat, ka viņa jūs ielūdz, lai sagādātu man prieku, tikai lai pierādītu man, ka viņa ciena manus draugus? … Ka viņa grib man pierādīt…

—  Ko pierādīt?— Perēns pārtrauca Šatoforu.

—  Nu … jūs jau saprotat!

—       Ka viņa jūs mīl?— Komandants visai neticīgi jautāja. Šatofors, nekā neatbildēdams, uzsvilpoja.

—  Tātad viņa ir jūsos iemīlējusies?

Šatofors joprojām svilpoja.

—  Vai viņa jums ir to sacījusi?

—  Bet … man šķiet, tas taču ir skaidri redzams.

—  Kā … Šajā vēstulītē?

—  Bez šaubām.

Tagad savukārt uzsvilpoja Perēns. Viņa svilpiens bija tikpat izteiksmīgs kā slavenais tēvoča Tobija1 «Lillibulero».

—       Kā?— iesaucās Šatofors, izraudams vēstuli Perēnam no rokām.— Vai jūs tiešām nesaskatāt, cik daudz tanī ir mai-

' Ang|u rakstnieka Lorensa Stērna (1713—1768) romāna «Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati» varoņa dziesmiņa, kurā atkarībā no izpildīSanas manieres iespējams izpaust visdažādākās garastāvokļa noskaņas.

gurna … jā, maiguma? Ko jūs sacīsiet par uzrunu: Mī\ais kungs? Ņemiet vērā, ka citā vēstulē viņa rakstīja vienkārši kungs. Būšu jums divkārt pateicīga — tas jau arī skaidri norāda. Un redziet, tālāk viens vārds izdzēsts, tas ir sveiciens; viņa būs gribējusi rakstīt sirsnīgs sveiciens, bet nav uzdrošinājusies … un ar sveicienu vien ir par maz … Viņa vēstulīti nav pabeigusi… Vecais draugs, varbūt jūs domājat, ka dāma no tik labas ģimenes kā de Šavernī kundze, metīsies jūsu padevīgajam kalpam ap kaklu, kā darītu kaut kāda grizete? .. Es jums saku, vēstule ir burvīga, un jābūt aklam, lai nesaskatītu tanī kaislību … Un beigās pārmetums, tāpēc ka tikai vienā ceturtdienā neierodos,— ko jūs sakāt par to?

—  Nabaga sievišķītis!— iesaucās Perēns.— Šitanī neiemīlies: tu drīz vien to nožēlosi!

Šatofors nepievērsa uzmanību sava drauga retoriskajai uzrunai klātneesošajai de Šavernī kundzei, bet klusu un glaimīgi ieteicās:— Vai zināt, dārgais, ka varat sniegt man vērtīgu pakalpojumu?

—  Kā?

— Jums vajag man palīdzēt šajā lietā. Es zinu, ka vīrs izturas pret sievu slikti,— viņš ir īsts lops, kas dara šo sievieti nelaimīgu .. . Perēn, jūs taču pazināt Šavernī; pastāstiet viņa sievai, ka viņš ir rupjš tēviņš, ka šim vīrietim ir vissliktākā reputācija …

—  Ak vai!

—  Izlaidīgs … jūs jau zināt. Viņam bija mī|ākās, kad viņš dienēja pulkā; un kādas mīļākās! Pastāstiet to visu viņa sievai.

—  Ak, kā lai to pastāsta? It kā starp citu …

—  Ak dievs! Pastāstīt var visu ko!… Galvenais,stāstiet viņai kaut ko labu par mani.

—  Nu, tas jau ir vieglāk. Un tomēr …

—  Ziniet, tas nemaz nav tik viegli. Ja es ļautu jums stāstīt, ko gribat, tad jūs mani tā saslavētu, ka tas man tikai kaitētu . .. Sakiet viņai, ka kopš kāda laika esat ievērojis, ka es esmu bēdīgs, nerunīgs, vairs tikpat kā nemaz neēdu …

—  Sasodīts!— iesaucās Perēns, skaļi iesmiedamies, tā ka pīpe viņa mutē smieklīgi lēkāja.— Es nekad nevarēšu to pateikt acis de Šavernī kundzei. Vēl vakarvakarā vajadzēja jūs gandrīz nēšus aiznest pēc vakariņām, uz kurām biedri bija mūs uzaicinājuši.

—  Vienalga, tas jums nav viņai jāstāsta. Pietiek, ja viņa zina, ka esmu viņā iemīlējies; un tie romānu taisītāji ir pārliecinājuši sievietes, ka vīrietis, kas dzer un ēd, nevar būt iemīlējies.

—  Par sevi varu sacīt, ka man gan nekas nevar laupīt vēlēšanos dzert un ēst.

—  Labi, dārgais Perēn,Šatofors sacīja, uzlikdams galvā cepuri un sakārtodams matu cirtas,— tātad norunāts: nākošajā ceturtdienā atnākšu jums pakaļ; apaujiet kurpes un uzvelciet zīda zeķes, mugurā parādes uniforma! Un neaizmirstiet sastāstīt šausmas par vīru un daudz laba par mani.

Viņš aizgāja, rotaļīgi vicinādams spieķīti, un pameta komandantu Perēnu ļoti noraizējušās par saņemto ielūgumu,— kurš tam sagādāja raizes, domājot par zīda zeķēm un parādes uniformu.

IV

Vairaki no uzaicinātiem pie de Šavernī kundzes bija atvainojušies, ka nevarēs ierasties, un viesības iznāca mazliet pabalas. Šatofors sēdēja blakus Žilī un dedzīgi centās viņai pakalpot, būdams kā vienmēr izsmalcināti laipns. Šavernī bija no rīta devies garā izjādē, un viņam bija apbrīnojama ēstgriba. Viņš ēda un dzēra tik negausīgi, ka varētu modināt apetīti pat visvārgākajam. Komandants Perēns viņam piebiedrojās, bieži piepildīdams viņa glāzi un smiedamies tik skaļi, ka šķindēja visi stikli, kad namatēva rupjā jautrība deva iemeslu. Šavernī, atkal sastapdamies ar karavīriem, drīz vien bija atguvis savu labo omu un pulka manieres; jāteic gan, ka viņš nekad nav bijis smalkjūtīgāks joku izvēlē. Viņa sieva pie katra nepieklājīga izlēciena salti, nicīgi savilka seju, pagriezās uz Šatofora pusi un sāka intīmi tērzēt ar viņu, izlikdamās, ka nedzird viņai nepatīkamos vīra vārdus.

Šāds, lūk, ir dzīvesbiedru pieklājības paraugs. Vakariņu beigās saruna novirzījās uz Operu, viesi spriedelēja par vairāku dejotāju nopelniem; starp citām, ļoti tika uzslavēta X. jaunkundze. Šatofors jūsmoja vairāk par visiem, cildinādams viņas grāciju, stāju, smalko ārieni.

Perēns, kuru Šatofors pirms dažām dienām bija aizvedis uz Operu un kurš uz to bija aizgājis tikai vienu reizi, ļoti labi atcerējās šo X. jaunkundzi.

—  Vai tā bija tā meiča rozā kleitiņā,— viņš sacīja,— kura lēkāja kā kazlēns? … Un jūs, Šatofor, par viņas kājām tik daudz runājāt?

—  Ā, jūs runājāt par viņas kājām!— iesaucās Šavernī.— Bet vai zināt, ja jūs pārāk daudz par tām runāsiet, tad sastrīdēsieties ar jūsu ģenerāli hercogu de J.? Piesargieties, draugs!

—  Nespēju iedomāties, ka viņš var būt tik greizsirdīgs, ka aizliedz uz tām skatīties caur lorneti.

—  Viņš ar tām lepojas tā, it kā būtu tās atklājis. Ko jūs, komandant Perēn, par to sakāt?

—  Es kaut ko sajēdzu tikai no zirgu kājām,— vecais pieticīgi atbildēja.

— Tās patiesi ir apbrīnojamas,— Šavernī atkal atgriezās pie daiļajām kājām,— un skaistākas par tām nav visā Parīzē, izņemot vienai. ..— viņš apklusa un sāka smailēt ūsas, zobgalīgi paskatīdamies uz savu sievu, kas pietvīka sarkana kā biete.

—  Izņemot D. jaunkundzei?— Šatofors pārtrauca Šavernī, nosaukdams kādas citas dejotājas vārdu.

—  Nē,— atbildēja Šavernī traģiskā Hamleta tonī,— bet paskaties uz manu sievu.

Žilī kļuva purpursarkana aiz sašutuma. Viņa uzmeta vīram zibenīgu skatienu, kurā izpaudās nicinājums un niknums. Tad, pūlēdamās savaldīties, viņa spēji pievērsās Šatoforam: — Vajadzēs,— viņa ieteicās mazliet drebošā balsī:— Mums vajadzēs iestudēt duetu no Maometlo.' Tas būs lieliski piemērots jūsu balsij.

Šavernī tik viegli nepiekāpās.— Šatofor,— viņš turpināja,— vai jūs zināt, ka es kādreiz agrāk gribēju likt noņemt minēto kāju nospiedumus? Bet man nekad to neatļāva darīt.

Šatofors gan gauži priecājās par šo nekautrīgo atklātību, taču izlikās, ka nav nekā dzirdējis, un sarunājās ar Šavernī kundzi par Maometto.

—  Persona, par kuru runāju,— nesaudzīgais vīrs turpināja,— parasti sašuta, kad viņai izteica komplimentu par daiļajām kājiņām, tomēr patiesībā par to nebija dusmīga. Vai jūs zināt, ka mēru viņai noņem zeķu tirgotājs? . . . Sieviņ, nedusmojies… tirgotāja, es gribēju tā sacīt. Un, kad es biju Briselē, viņa iedeva man līdzi trīs lapas, kurās bija uzrakstījusi vissīkākos norādījumus zeķu pirkšanai.

Taču viņš runāja veltīgi, jo Žilī bija nolēmusi nekā nedzirdēt. Viņa tērzēja ar Šatoforu, sirsnīgi un jautri kaut ko stāstīja un ar savu laipno smaidu centās jauno vīrieti pārliecināt, ka klausās tikai viņa vārdos. Savukārt Šatofors šķita pilnīgi aizrāvies ar Maometto, tomēr viņš dzirdēja visas Šavernī rupjības.

Pēc pusdienām muzicēja, de Šavernī kundze pie pianīna dziedāja kopā ar Šatoforu. Šavernī bija nozudis tanī mirkli,

' Žiti runa par Rossīni operu «Muhameds II» <1820).

kad atvēra pianīnu. Ieradās vēl vairāki viesi, bet tas nekavēja Šatoforu ļoti bieži Šavernī kundzei klusi kaut ko pateikt. Projām ejot, viņš pavēstīja Perēnam, ka veltīgi nav notriecis vakaru un ir guvis panākumus.

Perēns uzskatīja, ka nav nekas sevišķs, ja vīrs runā par savas sievas kājām, un, kad abi uz ielas palika divatā, vecais karavīrs saviļņoti sacīja:— Kā jūs spējat jaukties tik saskanīgā laulātā pāra dzīvēl Viņš tik ļoti mīl savu sieviņul

V

Kopš mēneša Šavernī ļoti nodarbināja doma kļūt par kambarjunkuru.

Varbūt dažs labs brīnīsies, ka resns, slinks cilvēks, kas mīl ērtības, var lolot godkārīgas tieksmes; taču viņam bija pamatoti iemesli, lai tās attaisnotu. «Vispirms, es daudz naudas izšķiežu par ložām, ko atdodu sievietēm. Kad man būs amats galmā, es par velti dabūšu ložas, cik vien man tīk. Draugiem viņš stāstīja: un katram ir zināms, ko visu var iegūt līdz ar ložām. Starp citu — man ļoti patīk medības: man būs pieejamas karaļa rīkotās medības. Un beidzot: tagad, kad man vairs nav uniformas, es nezinu, kā ģērbties, ejot uz galma ballēm; marķīza frakas man nepatīk; kambarjunkura fraka man piestāvētu ļoti labi. Šādi viņš izskaidroja savu vēlmi. Viņš būtu gribējis, lai arī sieva viņu atbalsta, bet viņa stūrgalvīgi atteicās to darīt, kaut gan viņai bija vairākas ļoti ietekmīgas draudzenes. Šavernī bija sniedzis dažus sīkus pakalpojumus hercogam H., kurš tobrīd galmā bija labi ieredzēts un uz kura ietekmi Šavernī lika lielas cerības. Viņa draugs Šatofors, kam arī bija plaša pazīšanās, pakalpoja viņam ar tādu dedzību un padevību, kādu varbūt saņemtu arī jūs, ja būtu daiļas sievietes vīrs.

Šavernī ieceres piepildīšanu ļoti veicināja viens apstāklis, kaut gan tam varēja būt arī liktenīgas sekas. Šavernī kundze bija ne bez zināmas piepūles dabūjusi Operā ložu uz premjeru. Ložā bija sešas vietas. Vīrs izņēmuma kārtā un pēc skarbiem aizrādījumiem bija piekritis sievu pavadīt. Žilī gribēja piedāvāt vienu vietu Šatoforam un, saprazdama, ka nevar viena iet ar viņu uz Operu, bija piedabūjusi viru nākt uz šo pirmizrādi.

Tūlīt pēc pirmā cēliena Šavernī bija izgājis ārā, pamezdams sievu divatā ar savu draugu. Abi sākumā bija klusējuši, juzdamies mazliet nebrīvi: Žilī tāpēc, ka kopš kāda laika viņa mulsa, atrazdamās viena ar Šatoforu; savukārt viņš tāpēc, ka viņam bija savi nodomi, un viņam šķita, ka pieklājas izlikties saviļņotam. Slepus iemezdams skatienu zālē, viņš ar prieku redzēja, ka ložai pievērstas vairāku paziņu lornetes. Viņš jutās ļoti apmierināts, iedomājoties, ka vairāki viņa draugi apskauž viņa laimi un, kā šķiet, iztēlojas to daudz lielāku, nekā tā bija īstenībā.

Vairākas reizes paodusi savu smaržu kārbiņu un puķu pušķi, Žilī ierunājās par karstumu, par izrādi, par tērpiem. Šatofors klausījās izklaidīgi, nopūtās, grozījās uz krēsla, skatījās uz Žilī un atkal nopūtās. Žilī sāka nervozēt. Pēkšņi viņš iesaucās:

—  Man žēl, ka nav vairs bruņniecības laiki!

—  Bruņniecības laiki? Kāpēc?— Žilī brīnījās.— Bez šaubām, tāpēc, ka viduslaiku apģērbs jums labi piestāvētu?

—  Jūs mani uzskatāt par švītu,— viņš sarūgtināts skumji sacīja.— Nē, tos laikus man žēl … tāpēc, ka tad drošsirdīgs vīrietis . .. varēja tiekties … pēc daudz kā .. . Noteikti vajadzēja nodurt tikai kādu milzi, lai iepatiktos dāmai … Paskatieties uz to lielo kolosu balkonā! Es gribētu, lai jūs man pavēlētu aiziet pie viņa un paplēst viņu aiz ūsām … un pēc tam atļautu man pateikt jums trīs mazus vārdiņus un nedusmotos uz mani.

—  Kāds neprāts!— iesaucās Žilī, pietvīkdama līdz ausu galiņiem, jo viņa jau uzminēja šos trīs mazos vārdiņus.— Bet paskatieties uz Sentermīnes kundzi: dekoltē viņas gados, un balles tērpa!

—  Es redzu tikai vienu — jūs negribat mani dzirdēt, un to esmu pamanījis jau sen … Ja vēlaties,— es klusēšu; bet …— viņš piebilda pavisam klusi un nopūtās,— jūs mani sapratāt.. .

—  Nē, tiešām nē,— Žilī skarbi sacīja.— Bet kur palicis mans vīrs?

īsti laikā ienāca kāds apmeklētājs un paglaba Žilī no apjukuma. Šatofors vairs neatvēra muti. Viņš bija bāls un izskatījās dziļi sarūgtināts. Kad apmeklētājs aizgāja, Šatofors izteica dažas vienaldzīgas piezīmes par izrādi. Tad abi ilgi klusēja.

Sākās otrais cēliens, kad pēkšņi ložas durvis atvērās un parādījās Šavernī, ievezdams ļoti daiļu un ļoti grezni ģērbtu sievieti, kurai frizūru rotāja krāšņas sārtas spalvas. Abiem sekoja hercogs de H.

—  Dārgā draudzene,— Šavernī sacīja savai sievai,— es atradu hercogu un šo kundzi šausmīgā sānu ložā, no kuras nevar redzēt dekorācijas. Viņi labprāt bija ar mieru pieņemt vietu mūsu ložā!

Žilī vēsi palocīja galvu: hercogs de H. viņai nepatika. Hercogs un dāma ar sārtajām spalvām izplūda atvainošanās vārdos un bažījās, ka traucēšot. Ložā norisa kustība un cēlsirdīga cīņa par novietošanos. Sajukumā, kas izcēlās, Šatofors pieliecās Žilī pie auss un ļoti klasi un |oti ātri viņai pačukstēja: «Dieva dēļ, nesēdieties ložas priekšējā rindā.» Žilī ļoti izbrīnījās un palika savā vietā. Kad visi bija apsēdušies, viņa pagriezās pret Šatoforu un ar diezgan bargu skatienu pieprasīja šīs mīklas izskaidrojumu. Viņš sēdēja, lūpas sakniebis, galvu nepakustinādams, un visa viņa poza pauda dziļu neapmierinātību. Mazliet padomājusi, Žilī gluži nepareizi iztulkoja Šatofora ieteikumu. Viņa nolēma, ka Šatofors grib pa izrādes laiku klusi ar viņu tērzēt un turpināt dīvainās runas, kas būtu neiespējami, ja viņa paliktu ložas priekšējā rindā. Ieskatījusies zālē, viņa ievēroja, ka vairākas sievietes pievērš lornetes viņas ložai; taču tā jau notiek vienmēr, kad parādas kāds jauns neredzēts cilvēks.— Visi sačukstējās, sasmaidījās,— bet kas gan te bija tik īpašs? Operā, tāpat kā mazpilsētā, vairums cits citu pazīst!

Nepazīstamā dāma pieliecās pie Žilī puķu pušķa un ar valdzinošu smaidu sacīja:

—  Kundze, jums ir burvīga buķete! Esmu pārliecinātā, ka tas ir maksājis dārgi šajā sezonā: vismaz desmit frankus. Bet jums tas laikam ir dāvināts? Droši vien dāvana? Dāmas nekad pašas sev nepērk puķu pušķus.

Žilī iepleta acis un brīnījās ar kādu provinciāli viņa satikusies.—Hercog, jūs neesat man uzdāvinājis buķeti, —dāma gurdi sacīja.— Šavernī metās uz durvim. Hercogs gribēja viņu apturēt, dāma arī: viņa vairs nevēlējās buķeti.— Žilī pārmija acu skatienu ar Šatoforu. Viņš gribēja izteikt:— Es jums pateicos, bet ir par vēlu.— Tomēr viņa vēl nebija uzminējusi pareizi.

Visu izrādes laiku ar spalvam greznotā dāma neritmiski bungoja ar pirkstiem un vietā un nevieta tarkšķēja par mūziku. Viņa izjautāja Žilī par tās kleitas cenu, par rotām, par zirgiem. Šādas manieres Žilī nekad nebija redzējusi. Viņa nolēma, ka nepazīstamā ir kāda hercoga radiniece, kas nesen ieradusies 110 Lejasbretaņas. Kad atgriezās Šavernī ar milzīgu buķeti, kas bija vēl skaistāka nekā viņa sievas puķu pušķis, atskanēja nebeidzami apbrīnas, pateicības un atvainošanās vārdi.

—  De Šaverni kungs, es neesmu nepateicīga,— pēc garas tirādes sacīja šķietamā provinciāle.— Lai jums to pierādītu,— lieciet, lai es iedomāju jums kaut ko apsolīt,— kā teicis Potjē.'

Nudien, es jums izšūšu naudasmaku, kad būšu pabeigusi to, ko esmu apsolījusi hercogam.

Galu galā opera beidzās, par lielu prieku Žilī, kura jutās ļoti neērti līdzās savai savādajai kaimiņienei. Hercogs piedāvāja elkoni Žilī, Šavernī pavadīja otru dāmu. Šatofors, sadrūmis un neapmierināts, soļoja Žilī aiz muguras, īgni sveicinādams uz kāpnēm sastaptos paziņas.

Garām pagāja dažas sievietes. Žilī viņas pēc izskata pazina. Kāds jauneklis, ņirdzīgi smiedamies, viņām kaut ko klusi pastāstīja; viņas uzreiz ziņkārīgi paskatījās uz Šavernī un tā sievu; un viena no viņām iesaucās:— Vai tas ir iespējamsl

Piebrauca hercoga kariete; viņš atsveicinājās no de Šavernī kundzes, no jauna dedzīgi pateikdamies par viņas laipnību. Šavernī gribēja aizvest nepazīstamo dāmu līdz hercoga karietei, un tā Žilī ar Šatoforu palika uz mirkli vieni.

—  Kas ir tā sieviete?— Žilī jautāja.

—    Man nevajadzētu jums to sacīt… jo tas ir kaut kas ārkārtējs!

—  Kā?

—    Starp citu, visi, kas jūs pazīst, skaidri zinās, ko par to domāt… Bet Šavernī!… Es nekad nebūtu tam ticējis.

—    Bet kas tad galu galā tas ir? Debesu vārdā, runājiet! Kas ir tā sieviete?

Atgriezās Šavernī. Šatofors klusā balsī atbildēja:

—  Hercoga de H. mīļākā, Melānija R. kundze.

—    Žēlīgais dievs!— iesaucās Žilī, gluži apstulbusi skatīdamās uz Šatoforu.— Tas nav iespējams!

Šatofors paraustīja plecus un, vezdams Žilī uz karieti, piebilda:— Par to runāja dāmas, kuras sastapām kāpnēs. Tā otra ir kā pienākas savā veidā. Par viņu jārūpējas, viņai jāizrāda cieņa … Viņai ir pat vīrs.

—    Dārgā draudzene,— Šavernī līksmi sacīja,— es jums vairs neesmu vajadzīgs, lai aizvestu uz mājām. Arlabunakti. Vakariņas ēdīšu pie hercoga.

Žilī nekā neatbildēja.

—    Šatofor,— Šavernī turpināja,— vai gribat kopā ar mani doties pie hercoga? Jūs esat uzaicināts, tā man nupat teica. Jūs esat ievērots. Laimes luteklis, jūs esat iepaticies!

Šatofors vēsi pateicās. Viņš atsveicinājās no de Šavernī kundzes, kas nikni kodīja savu mutautiņu, kad kariete sāka braukt.

—    Dārgais, vismaz jūs aizvedīsiet mani savā kabrioletā līdz šīs infantes namdurvīm,— Šavernī sacīja.

—  Labprāt,— Šatofors jautri atbildēja.— Bet, starp citu, vai jūs zināt, ka jūsu sieva galu galā saprata, kam blakus viņa sēdēja?

—  Nevar būt!

—  Varat būt pārliecināts, un tas nebija labi no jūsu puses.

—  Hā! Viņai ir laba izturēšanās; turklāt viņa vēl nav sevišķi plaši pazīstama. Hercogs viņu visur ved.

VI

De Šavernī kundze pavadīja |oti nemierīgu nakti. Vīra uzvešanās Operā bija kalngals visiem viņa pāridarījumiem un viņai likās, ka nekavējoties jāpieprasa šķiršanās. Rīt viņai būs izskaidrošanās ar vīru, un viņa paziņos, ka vairs nevēlas dzīvot zem viena jumta ar vīrieti, kurš viņu tik zemiski kompromitējis. Un tomēr šī izskaidrošanās biedēja de Šavernī kundzi. Viņai nekad nav bijusi kāda nopietna saruna ar vīru. Līdz šim savu neapmierinātību viņa bija izpaudusi tikai ar sapīkumu, kuram Šavernī nebija pievērsis nekādu vērību, atstājot sievai pilnīgu brīvību, viņš nekad nebūtu iedomājies, ka sieva varētu liegt viņam iecietību, ar kādu viņš vajadzības gadījumā izturētos pret viņu. Vairāk par visu viņa baidījās raudāt šīs izskaidrošanās laikā, lai Šavernī nevarētu izskaidrot viņas asaras ar aizvainotu mīlestību. Žilī dzi|i nožēloja, ka šeit nav viņas mātes, kas būtu varējusi dot labu padomu vai uzņemties izteikt prasību par šķiršanos. Visas šīs pārdomas noveda Žilī milzīgā apjukumā, aizmiegot viņa bija nolēmusi griezties pie kādas savas draudzenes, kura viņu bija pazinusi agrā jaunībā, paļauties uz tās saprātīgumu un lūgt, lai tā ieteic, kā izturēties pret Šavernī.

Pilnīgi ļaudamās sašutumam, viņa tomēr domās neviļus bija salīdzinājusi savu vīru ar Šatoforu. Pirmā milzīgā rupjība izcēla otra izsmalcinātību, un viņa ar zināmu prieku, kaut arī sev pārmetot, atskārta, ka mīļākais vairāk raizējās par viņas labo slavu nekā vīrs. Šāda salīdzināšana, par spīti visam, noveda Žilī pie atziņas, ka Šatofora manieres ir elegantas, turpretī Šavernī stāja ļoti viduvēja. Viņa iedomājās, kā viņas vīrs ar savu mazliet uzblīdušo vēderu smagnēji pakalpo hercoga de H. metresei,' turpretī Šatofors, vēl godbijīgāks nekā parasti, šķita cenšamies saglabāt ap Žili cieņu, kuru viņas vīrs varēja likt viņai zaudēt. Beidzot, tā kā gribot negribot domas aizved mūs tālu, viņa iztēlojās, ne jau pirmo reizi, ka var kļūt atraitne, un tad vienu, jaunu, bagātu nekas nevar kavēt, ka viņa likumīgi atalgo jaunā eskadrona komandiera pastāvīgo

mīlestību. No nelaimīgas pieredzes vispār nevar nekā secināt pret laulībām, un ja Šatofora pieķeršanās ir īsta . .. Bet tad viņa aizdzina šīs domas, no kurām pietvīka, un apņēmās izturēties pret viņu atturīgāk nekā jebkad.

Viņa atmodās ar lielām galvassāpēm un bija vēl tālāka nekā vakar no izšķirošās izskaidrošanās. Viņa negribēja kāpt lejā brokastīs, lai nebūtu jāsatiek vīrs; lika tēju uznest guļamistabā un tad piebraukt karieti, lai dotos pie Lambēra kundzes, pie tās draudzenes, ar kuru viņa gribēja apspriesties. Šī dāma toreiz uzturējās savā lauku īpašumā P.

Brokastojot Žilī atplēta avīzi. Pirmais raksts, kas iekrita acīs, bija šāds: «Darsī kungs, Francijas sūtniecības pirmais sekretārs Konstantinopolē, aizvakar ieradās Parīzē ar depešām. Jaunajam diplomātam tūlīt pēc ierašanās bija gara saruna ar viņa ekselenci ārlietu ministra kungu.»

—  Darsī Parīzē!— viņa iesaucās.— Man būs prieks viņu atkal redzēt. Vai viņš ir pārvērties? Vai kļuvis ļoti cienīgs? Šis jaunais diplomāts! Darsī, jauns diplomāts! Un viņa viena pati sāka smieties par šiem vārdiem: Jauns diplomāts.

Agrāk šis Darsī bieži ieradās uz vakara viesībām pie de Lisāna kundzes; toreiz viņš bija ārlietu ministrijas atašejs. Parīzi viņš bija atstājis kādu laiku pirms Žilī kāzām, un pēc tam viņa vairs nebija redzējusies ar Darsī. Viņa tikai zināja, ka viņš ir daudz ceļojis un strauji guvis paaugstinājumus dienestā.

Viņa vēl turēja rokā avīzi, kad ienāca Šavernī. Viņš šķita lieliskā omā. Ieraudzījusi vīru, Žilī piecēlās un grasījās aiziet, bet, tā kā viņai, lai nokļūtu savā tualetes istabā, būtu vajadzējis doties vīram pavisam tuvu garām, viņa palika stāvot uz vietas, taču bija tik satraukta, ka uz tējas galdiņa atbalstītā roka redzami tricināja porcelāna tējas servīzi.

—  Dārgā draudzene,— Šavernī sacīja,— nāku no jums atvadīties uz dažām dienām … Braukšu medībās pie hercoga de H. Man jāsaka, viņš ir sajūsmināts par jūsu vakar parādīto viesmīlību. Mana lieta virzās uz priekšu, un viņš apsolīja steidzamā kārtā ieteikt mani karalim.

Žilī te sarka, te bālēja, klausīdamās vīra vārdus.

—  Hercogs H. ir jums to parādā,— viņa trīsošā balsī sacīja.— Tas nav pārāk daudz darīts kāda cilvēka labā, kurš kompromitē savu sievu visskandalozākā veidā ar sava aizbildņa mīļāko.

izmisīgi sasparojusies, viņa majestātiskā gaitā šķērsoja telpu, iegāja savā tualetes istabā un cieši aiztaisīja durvis.

Šavernī mirkli palika slāvam galvu nokāris un apjucis.

— Kā, sasodīts, viņa to zina?— viņš brīnījās.— Bet vai tas ir svarīgi? Kas izdarīts, tas izdarīts!— Tā kā viņš nebija paradis ilgi kavēties pie kādas nepatīkamas domas, viņš strauji apgriezās, paņēma no cukurtrauka gabaliņu cukura un ar pilnu muti uzsauca patlaban ienākušajai istabenei:— Pasakiet manai sievai, ka es palikšu četras piecas dienas pie hercoga de H. un atsūtīšu viņai medījumu!

Aiziedams viņš domāja vairs tikai par fazāniem un stirnām, kuras nošaus.

VII

Žilī devās uz P., juzdama divkāršas dusmas pret savu vīru, bet šoreiz iemesls bija diezgan niecīgs. Lai dotos uz hercoga de H. pili, viņš bija paņēmis jauno karieti, atstādams sievai citu ekipāžu, kurai, pēc kučiera izteikumiem, vajadzīga labošana.

Pa ceļam de Šavernī kundze pārdomāja, kā stāstīt Lambēra kundzei par saviem pārdzīvojumiem. Par spīti bēdām, viņai nebija vienaldzīgs gandarījums, kādu katram stāstniekam sniedz labi atstāstīts notikums, un viņa gatavojās stāstīšanai, meklēdama ievadu, iesākot drīz šā, drīz citādi. Galu galā viņa saskatīja sava vīra nekrietnības no visām pusēm, un riebums pret viņu pakāpeniski pieauga.

No Parīzes līdz P., kā visiem zināms, attālums ir četras Ijē, un, lai cik gara būtu de Šavernī kundzes apsūdzība, katram ir skaidrs, ka pat visindīgākajā naidā nav iespējams atgriezties pie tām pašām domām nepārtraukti četras ljē. Niknajām jūtām, kādas viņai bija iedvesuši vīra pāridarījumi, pievienojās maigas un melanholiskas atmiņas, jo cilvēka domas dīvainās spējas sāpīgām izjūtām bieži asociē kādu jautrāku ainu.

Tīrais, spirgtais gaiss, spodrā saule, gājēju bezrūpīgās sejas arī veicināja viņas atraušanos no naidīgajām pārdomām. Viņa atcerējās ainas no bērnības un tās dienas, kad bija pastaigājusies laukos kopā ar jauniem, viņas vecuma draugiem. Atmiņā atausa klostera biedrenes, viņa piedalījās to rotaļās, maltītēs. Viņa aptvēra noslēpumainās atzīšanās, kādas bija noklausījusies no lielajām, un nespēja nepasmaidīt, padomājot par simtiem mazu zīmīgu iezīmju, kuras jau tik agri nodeva koķetērijas instinktu sievietēs.

Tad viņa atcerējās savu iešanu sabiedrībā. Atmiņā viņa atkal dejoja visspožākajās ballēs, kuras bija apmeklējusi tanī gadā, kad iznāca no klostera. Citas balles viņa bija aizmirsusi; cilvēks ātri notrulinās; tomēr šīs balles viņai atgādināja vīru.— Cik es

biju neprātīga!— viņa nodomāja.— Kā es uzreiz nepamanīju, ka būšu nelaimīga ar viņu? Viss līgavainim nepiedienīgais, visas pliekanības, ar kurām nabaga Šavernī tik pašapzinīgi bija plātījies mēnesi pirms kāzām,— tas viss bija atzīmēts, rūpīgi iereģistrēts Žilī atmiņā. Vienlaikus viņa nevarēja nedomāt par daudzajiem pielūdzējiem, kurus viņas laulības iedzinušas izmisumā un kuri tad arī paši biju apprecējušies vai guvuši citādu mierinājumu dažus mēnešus pēc tam.— Vai es būtu k|uvusi laimīga ar citu?— viņa sev jautāja. A. noteikti ir muļķis; bet viņš nav agresīvs, un Amelī viņu vada pēc savas patikas. Ar vīru, kas paklausa, vienmēr var sadzīvot.— B. ir mīļākās, un viņa sievai labpatīk par to skumt. Toties viņš ir ļoti uzmanīgs pret sievu, un … es vairāk nekā neprasītu.— Jaunais grāfs de C., kas vienmēr lasa pamfletus un ļoti pūlas kādu dienu kļūt labs deputāts, varbūt viņš būtu labs vīrs. Ja, bet visi šie vīrieši ir garlaicīgi, neglīti, muļķi. .. Kad viņa tā pārskatīja visus jaunekļus, kurus bija pazinusi, būdama jaunkundze, Darsī vārds viņai otru reizi ienāca prātā.

Darsī tolaik de Lisāra kundzes aprindās bija nenozīmīga būtne, proti, bija zināms… Mātes zināja, ka viņa mantas stāvoklis neļauj viņam domāt par viņu meitām. Viņas uzskatīja, ka šim jauneklim nepiemīt nekas tāds, kas spētu sagrozīt viņu meitām galvas. Turklāt viņam bija galanta vīrieša reputācija. Būdams mazliet mizantrops un dzēlīgs, viņš daudz jokoja; vienīgais vīrietis jaunkundžu lokā, viņš zobojās par citu jaunekļu smieklīgumu un tīkojumiem. Kad viņš klusu sarunājās ar kādu no jaunavām, mātes neuztraucās, jo viņu meitas skaļi smējās, un to meitu mātes, kurām bija skaisti zobi, pat teica, ka Darsī kungs ir ļoti patīkams.

Gaumju saskaņa un abpusējas bailes no viņu aprunāšanas talanta bija tuvinājušas Žilī un Darsī. Pēc dažām sadursmēm viņi bija noslēguši miera līgumu, uzbrukšanas un aizsardzības aliansi; viņi savstarpēji viens otru saudzēja un vienmēr vienoti uzbruka saviem paziņām.

Kādu vakaru Žilī tika lūgta kaut ko nodziedāt. Viņai bija skaista balss, un viņa to apzinājās. Pieiedama pie pianīna, viņa, iekams sāka dziedāt, visai augstprātīgi nolūkojās uz sievietēm, it kā gribētu tās izaicināt. Taču tovakar kaut kāda neveselība vai liktenīga neveiksme laupīja viņai gandrīz visas spējas. Pirmā nots, kas plūda no parasti ļoti melodiskās balsenes, bija noteikti nepareiza. Žilī apjuka, dziedāja visu ačgārni, palaida garām visas spožās vietas — īsi sakot: fiasko bija pilnīgs. Gluži izbijusies, gatava raudāt, nabaga Žilī pameta pianīnu; atgriežoties savā vietā, viņa nevarēja nepamanīt ļauno prieku, ko viņas

draudzenes vāji apslēpa, redzēdamas Zili augstprātību pazemotu. Pat vīrieši šķita ar pūlēm apslāpēja zobgalīgu smīnu. Viņa nodūra acis aiz kauna un dusmām un labu laiku neuzdrošinājās tās pacelt. Kad viņa izslēja galvu, pirmā draudzīgā seja, ko ieraudzīja, bija Darsī. Viņš bija bāls, un viņa acīs mirdzēja asaras; likās, ka jaunekli viņas neveiksme bija vairāk sāpinājusi nekā viņu pašu.— Viņš mani mīl!— viņa nodomāja.— Viņš mani patiesi mīl.— Nakti viņa nemaz negulēja, un Darsī bēdīgā seja visu laiku bija viņas acu priekšā. Pāris dienu viņa domāja tikai par Darsī un par slepeno kaislību, kāda jaunekli modusies pret viņu. Romāns jau brieda, kad de Lisāra kundze saņēma Darsī kunga vizītkarti ar trim burtiem: P. P. C.'— Uz kurieni brauc Darsī kungs?— Žilī jautāja kādam jauneklim, kas viņu pazina.— Uz kurieni? Vai tad jūs nezināt? Uz Konstantinopoli. Viņš aizbrauc šonakt ar ātrvilcienu.

— Tātad viņš mani nemīl!— viņa nodomāja. Pēc astoņām dienām Darsi bija aizmirsts. Savukārt Darsī, kas toļaik bija diezgan romantisks, astoņus mēnešus neaizmirsa Zilī. Lai atvainotu Žilī un izskaidrotu lielo pastāvības atšķirību, jāatceras, ka Darsī dzīvoja starp barbariem, turpretī Žilī bija Parīzē, cildinājumu izpriecu apņemta.

Lai nu būtu kā būdams, taču sešus septiņus gadus pēc viņu šķiršanās Žilī, sēdēdama karietē un braukdama uz P., atcerējās Darsī melanholisko seju tanī dienā, kad viņa tik slikti bija dziedājusi; un, jāatzīstas, viņa domāja par iespējamo mīlestību, kāda jauneklim toreiz bija, varbūt pat jūtas, kuras viņā vēl tagad varēja saglabāties. Tas viss Žilī nodarbināja veselu pusljē. Pēc tam Darsī tika aizmirsts trešo reizi.

VIII

Žilī bija diezgan nepatīkami pārsteigta, kad, iebraucot Lambēra kundzes muižas pagalmā, ieraudzīja karieti, kurai tika izjūgti zirgi — tas vēstīja, ka ieradies apmeklētājs, kurš uzkavēsies. Tātad nebūs iespējams sākt žēloties par de Šavernī kungu.

Kad Žilī iegāja salonā, pie Lambēra kundzes bija kāda sieviete, ko Žilī bija sastapusi salonā, bet neatcerējās tās vārdu.

' P. P. C.— pour prendre conge— vizītkartes ar šiem nosacītiem saīsinājumiem tika sūtītas paziņām atvadīšanās vi; :es vietā.

Žilī vajadzēja krietni saņemties, lai apslēptu neapmierinātību, kādu izjuta, ka veltīgi braukusi uz P.

—  Labdien, mana daiļāl— Lambēra kundze iesaucās, apkampdama Žilī.— Esmu tik priecīga, ka neesat mani aizmirsusi! Jūs esat ieradusies īstajā laikā, jo šodien gaidu nezin cik daudz Jaužu, kuri jūs trakoti mīl.

Žilī atbildēja diezgan nebrīvi, ka esot cerējusi sastapt Lambēra kundzi vienu.

—  Viņi būs sajūsmināti jūs redzēt,— Lambēra kundze turpināja.— Mana māja ir tik skumja kopš manas meitas precībām, ka ļoti priecājos, ja mani draugi labprāt norunā tanī satikties. Dārgais bērns, kas noticis ar jūsu sārtajiem vaigiem? Šodien jūs esat pavisam bāla.

Žilī sagudroja mazus melus: tālais ceļš … putekļi… saule …

— Tieši šodien pie manis uz pusdienām būs viens no jūsu pielūdzējiem, kuram sagādāšu patīkamu pārsteigumu, Šatofora kungs, un droši vien arī viņa uzticīgais Ahāts[13] komandants Perēns.

—  Man bija tas prieks nesen pieņemt pie sevis komandantu Perēnu,— Žilī sacīja, mazliet pietvīkdama, jo viņa domāja par Šatoforu.

—  Būs arī de Senležē kungs. Viņam noteikti vajag šeit organizēt parunu vakaru nākamajā mēnesī; un jūs, mīlulīt, arī tēlosiet tanī kādu lomu: pirms pāris gadiem jūs parunu jomā bijāt mūsu primadonna.

— Ak dievs, kundze, es tik sen neesmu spēlējusi parunās, ka nevarēšu atgūt agrāko drošību.

—  Ak, Žilī, bērniņ, uzminiet, ko mēs vēl gaidām. Bet ir jābūt labai atmiņai, lai atcerētos viņa vārdu …

Darsī vārds uzreiz ienāca prātā Žilī. «Viņš mani patiesi apsēdis,» viņa nodomāja.

—  Labai atmiņai, kundze? … Man ir laba atmiņa.

—  Es domāju sešus septiņus gadus vecai atmiņai . .. Vai atceraties vienu no tiem, kas uz jums meta acis, kad bijāt vēl maza meitene un matus valkājāt gludi sasukātus uz celiņa?

—  Patiesi nevaru uzminēt.

—  Kādas šausmas! Dārgumiņ … Aizmirst tik šarmantu vīrieti, kurš, ja es ļoti nemaldos, jums agrāk tik ļoti patika, ka jūsu māte gandrīz sāka uztraukties. Mīlulīt, jn nu jūs tā aizmirstat savus pieludzējus, man vajadzēs jums atgadinat viņu vārdus: jūs satiksieties ar Darsi kungu.

—  Darsī?

— Jā, viņš tikai kopš dažām dienām ir atgriezies no Konstan- tinopoles. Aizvakar viņš mani apmeklēja, un es viņu ielūdzu. Vai zināt, nepateicīgā, ka viņš apvaicājās par jums ar ļoti zīmīgu dedzību?

—  Darsī kungs? ..— Žilī kā šaubīdamās, ar mākslotu izklaidību sacīja,— Darsī kungs? .. . Vai viņš nav gara auguma gaišmatis … sūtniecības sekretārs?

— Jā, dārgumiņ, jūs viņu nepazītu; viņš ir ļoti pārvērties; viņš ir bāls, āda drīzāk olivkrāsā, acis iegrimušas; viņam izkrituši daudz matu, viņš saka, tas esot no karstuma. Divos, trīs gados, ja tā turpināsies, viņš kļūs plikpauris. Un viņam vēl nav trīsdesmit gadu.

Te nu dāma, kas klausījās stāstījumu par Darsī likstu, dedzīgi ieteica lietot kalidoru1 , kas viņai palīdzējis pēc kādas slimības, pēc kuras viņai ļoti izkrituši mati. Runādama viņa ar pirkstiem izbrauca caur kuplām pelēcīgi brūnām cirtām.

—  Vai Darsī kungs visu laiku uzturējies Konstantinopolē?— de Šavernī kundze jautāja.

—  Nē, jo viņš ir daudz ceļojis: viņš ir bijis Krievijā, izbraukājis visu Grieķiju. Vai zināt, kāda viņam laime? Nomiris viņa tēvocis un atstājis viņam krietnu mantojumu. Viņš ir bijis ari Mazāzijā, tanī… kā viņš teica? … Karamānijā2 . Dārgumiņ, viņš ir valdzinošs; viņš zina apburošas anekdotes, tās jūs sajūsminās. Vakar viņš man pastāstīja tik jaukas, ka es viņam nemitīgi sacīju:— Pataupiet tās rītdienai; jūs tās pastāstīsiet viešņām, nezaudējiet tās veltīgi ar tādu vecenīti kā mani.

—  Vai viņš jums pastāstīja piedzīvojumu ar turcieti, kuru viņš izglāba?— jautāja Kalidora patronese Dimanuāra kundze.

— Turcieti, kuru viņš izglāba? Viņš ir izglābis kādu turcieti? Par to viņš nebilda ne vārda.

—  Kā? Bet tā taču ir apbrīnojama rīcība! īsts romāns!

—  Ai, lūdzu, pastāstiet mums to!

—  Nē, nē; lūdziet viņu pašu. Es par to notikumu zinu tikai no manas māsas, kuras vīrs, kā jūs zināt, ir bijis konsuls Smirnā. Un viņa par to dabūja zināt no kāda angļa, kas ir bijis visa notikuma aculiecinieks. Tas ir apbrīnojami.

—  Kundze, pastāstiet mums par to! Kā jūs varat gribēt, lai mēs gaidām līdz pusdienām? Nekas nav tik izmisīgi kā dzirdēt runājam par kādu nezināmu notikumu.

—  Labi, es varbūt jums to sabojāšu, bet, galu galā, stāstīšu tā, kā man tika stāstīts:— Darsī kungs uzturējās Turcija, lai izpētītu nezin kādas drupas jūras krastā, un pēkšņi viņš ieraudzīja nākam šurp drūmu procesiju. Mēmi cilvēki nesa vienu maisu, un šinī maisā kaut kas kustējās, it kā dzīva radība …

—  Ak dievs!— iesaucās Lambēra kundze, kas bija lasījusi «Gjauru»1 ,— tur atradās sieviete, kuru grasījās iemest jūrā!

—  Pareizi,— turpināja Dimanuāra kundze, mazliet sapīkusi un redzēdama, ka tā tiek laupīts viņas stāstījuma dramatiskākais moments. Darsī kungs apskata maisu, dzird tanī apslāpētus vaidus un tūlīt uzmin baismīgu īstenību .. . Viņš jautā mēmajiem, ko viņi darīs: tie atbild tikai ar atvāztiem dunčiem. Par laimi, Darsī kungs bija labi apbruņojies. Viņš padzen vergus un beidzot izvelk no pretīgā maisa pa pusei paģībušu pasakaini skaistu sievieti, ko aizved uz pilsētu un ievieto drošā mājā.

—  Nabaga sieviete!— iesaucās Žilī, kas sāka interesēties par notikumu.

—  Jūs domājat, ka viņa tika izglābta? Nemaz ne. Greizsirdīgais vīrs, jo tas bija vīrs, sabuntoja pūli, tas ar degošām lāpām joza uz Darsī kunga māju, gribēdams viņu sadedzināt dzīvu. Nezinu, kā īsti viss tas beidzās; zinu tikai, ka viņš izturēja aplenkumu un galu galā nogādāja sievieti drošībā. Šķiet pat,— Dimanuāra kundze piebilda, pēkšņi mainīdama izteiksmi un pieskaņodamās dievbijīgajam tonim,— šķiet, ka Darsī kungs ir parūpējies, lai viņu pievērš kristīgai ticībai un viņa ir kristīta.

—  Vai Darsī kungs viņu apprecēja?— Žilī pasmaidīdama jautāja.

—  To nu es nevaru jums pasacīt. Bet turciete … viņai bija neparasts vārds — Eminē … Viņa kaislīgi aizrāvās ar Darsī kungu. Mana māsa teica, ka viņa Darsī kungu vienmēr saukusi par Sotlr .. . Sotīr … tas nozīmē turku vai grieķu valodā mans glābējs. Eilalī man teica, ka šī Eminē esot viena no skaistākajām sievietēm, kādas pasaulē redzētas.

—  Pamocīsim viņu par to turcieti!— Lambēra kundze iesaucās.— Vai ne, manas dāmas? Mazliet vajag viņu paspīdzināt… Starp citu, šī Darsī rakstura iezīme mani nemaz nepārsteidz: viņš ir visaugstsirdīgākais cilvēks, kādu pazīstu, un es zinu, ka viņš reizēm ir tā rīkojies, ka man jāraud, ikreiz, kad stāstu par to.— Viņa tēvocis nomira, atstādams ārlaulības meitu, kuru nekad neatzina par savu. Tā kā viņš nebija uzrakstījis testamentu, viņai nebija nekādu tiesību uz mantojumu. Darsī, būdams vienīgais mantinieks, bija gribējis, lai arī viņa saņem kādu da|u, un laikam gan šī daļa būs bijusi daudz lielāka, nekā tēvocis pats būtu to noteicis.

—  Vai šī ārlaulības meita bija skaista?— jautāja de Šavernī kundze diezgan dzēlīgi, jo viņā modās tieksme pateikt kaut ko sliktu par šo Darsī kungu, ko nespēja izdzīt no savām domām.

—  Dārgā, kā jūs varat kaut ko tādu iedomāties? … Turklāt Darsī kungs vēl bija Konstantinopolē, kad viņa tēvocis nomira, un viņš droši vien pat nebija redzējis šo būtni.

Ieradās Šatofors, komandants Perēns un vēl daži citi viesi, un šī saruna pārtrūka. Šatofors atsēdās blakus de Šavernī kundzei un, izmantodams mirkli, kad visi skaļi sarunājās, sacīja viņai:

—  Kundze, jūs izskatāties noskumusi; es justos ļoti nelaimīgs, ja tam par iemeslu būtu tas, ko vakar jums pateicu.

De Šavernī kundze nebija viņu dzirdējusi vai, pareizāk sakot, nebija gribējusi viņu dzirdēt. Šatofors asi pārdzīvoja pazemojumu, atkārtojot jautājumu, un vēl sāpīgāk viņu pazemoja pavēsā atbilde, pēc kuras Žilī tūlīt pievienojās vispārējai sarunai; pārsēdusies citā vietā, viņa attālinājās no sava nelaimīgā pielūdzēja.

Nezaudēdams drosmi, Šatofors veltīgi šķieda daudz asprātības. Šavernī kundze, kurai vienīgai viņš gribēja patikt, klausījās izklaidīgi; viņa prātoja par drīzo Darsī kunga ierašanos, nespēdama saprast, kāpēc tik daudz domā par vīrieti, kuru viņai jau būtu vajadzējis aizmirst un kurš droši vien viņu jau sen aizmirsis.

Beidzot atskanēja ratu rīboņa; atvērās salona durvis.

—  Ak, lūk! Viņš ir klāt!— iesaucās Lambēra kundze.

Žilī neuzdrošinājās pagriezt galvu, bet viņa gauži nobālēja. Viņu pēkšņi sagrāba ledains saltums, viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai atgūtos un nedotu iespēju Šatoforam ievērot pārmaiņu viņas vaibstos.

Darsī noskūpstīja roku Lambēra kundzei un labu bridi sarunājās ar viņu, kājās stāvēdams, tad atsēdās viņai blakus. Iestājās ilgs klusums; Lambēra kundze šķita gaidot un vedinot uz kādu pazīšanos. Šatofors un vīrieši, izņemot lādzīgo komandantu Perēnu, vēroja Darsī ar lādu kā greizsirdīgu ziņkārību. Ieradies no Konstantinopoles, viņš bija daudz pārāks par citiem.

un ar to pietika, lai tie izturētos atturīgi un savaldīgi, kā parasti pret ārzemniekiem. Darsī nevienam nepiegrieza vērību un pirmais pārtrauca klusēšanu. Viņš ierunājās kaut ko par laiku, par ceļu, vienalga ko nebūt; viņa balss bija maiga un muzikāla. De Šavernī kundze iedrošinājās paskatīties uz viņu un redzēja viņu profilā. Viņš tai likās novājējis, viņa sejas izteiksme bija pārvērtusies … Vispār viņš tai patika.

— Dārgais Darsī,— Lambēra kundze sacīja,— paskatieties labi visapkārt, tad redzēsiet, vai neatradīsiet šeit kādu no savām senajām paziņām.

Darsī pagrieza galvu un ieraudzīja Žilī, kas līdz tam bija slēpusies aiz cepures malas. Aiz pārsteiguma iekliegdamies, viņš strauji pielēca kājās un, izstiepis roku, devās pie viņas; tad pēkšņi apstājās, it kā nožēlodams pārmērīgi familiāro izturēšanos, un sveicināja Žilī, zemu paklanīdamies, un piedienīgos vārdos izpauda prieku par atkalredzēšanos. Žilī nomurmināja dažas pieklājības frāzes un dziļi pietvīka, redzēdama, ka Darsī joprojām stāv viņas priekšā un cieši skatās uz viņu.

Drīz vien viņa atguva savaldību un savukārt nolūkojās uz Darsī ar izklaidīgo un vērīgo skatienu, kādu augstāko aprindu ļaudis pieņem, kad vien grib. Viņa redzēja lielu, bālu, jaunu vīrieti, kura vaibstos atspoguļojās miers, taču šis miers it kā neradās no viņa parastā dvēseles stāvokļa, bet drīzāk no apziņas, ka spēj valdīt pār savas sejas izteiksmi. Jau diezgan dziļas grumbas bija izvagojušas viņa pieri. Acis iegrimušas, mutes kaktiņi noslīguši, un pie deniņiem mati kļuvuši pavisam plāni. Taču viņam nebija vairāk par trīsdesmit gadiem. Darsī bija ģērbies ļoti vienkārši, bet ar eleganci, kura norāda uz augstāko aprindu paradumiem un vienaldzību pret jautājumu, kas nodarbina tik daudzu jaunekļu pārdomas. Visu to Žilī vēroja ar prieku. Viņa pamanīja arī, ka viņam pierē ir pagara rēta, kuru viņš diezgan neveikli bija aizsedzis ar matu šķipsnu un kura likās kā zobena cirtiena pēdas.

Žilī bija atsēdusies blakus Lambēra kundzei. Starp viņu un Šatoforu bija viens krēsls; bet tiklīdz Darsī bija piecēlies, Šatofors uzlika roku uz krēsla muguras, nostādīja krēslu uz vienas kājas un turēja to līdzsvarā. Bija acīin redzami, ka viņš gluži kā suns uz siena kaudzes negrib krēslu atdot. Lambēra kundzei kļuva žēl Darsī, kas visu laiku stāvēja kājās Šavernī kundzes priekšā. Viņa atbrīvoja vietu sev blakus uz dīvāna, uz kura sēdēja, un piedāvāja to Darsī, kas tādā veidā nokļuva līdzās Žilī. Viņš steidzās izmantot izdevīgo pozīciju un uzsāka spraigu sarunu ar Žilī.

Viņam tomēr bija jāiztur Lambēra kundzes un dažu citu dāmu parastā pratināšana par viņa ceļojumiem; tomēr viņš izlavījās diezgan lakoniski un tvēra katru izdevību atsākt intīmo sarunu ar Šavernī kundzi.

— Piedāvājiet elkoni Šavernī kundzei,— Lambēra kundze sacīja Darsī, kad pils zvans iešķindējās, aicinot pusdienās. Šatofors kodīja lūpas, tomēr atrada izdevību apsēsties pie galda diezgan tuvu Žilī, lai labi varētu viņu novērot.

IX

Vakars bija jauks, laiks silts, un pēc pusdienām visi sapulcējās dārzā, lai sēstos pie laucinieciska galda kafijas dzeršanai.

Šatofors ar vienmēr pieaugošu nepatiku pamanīja Darsī uzmanības pierādījumus Šavernī kundzei. Vērodams interesi, ar kādu viņa ieklausījās jaunatnācēja vārdos, Šatofors kļuva aizvien īgnāks, un greizsirdība, kas viņā modās, laupīja viņam visas spējas patikt. Viņš staigāja pa terasi, kur visi sēdēja, nevarēdams nostāvēt uz vietas, kā parasti izturas satraukti cilvēki, viņš bieži vēroja lielos melnos mākoņus, kas veidojās pie apvāršņa un vēstīja negaisu, un vēl biežāk viņš vēroja savu sāncensi, kas klusā balsī sarunājās ar Žilī. Reizēm viņa smaidīja, reizēm kļuva nopietna, reizēm bikli nolaida acis; beidzot viņš redzēja, ka ikviens Darsī izteiktais vārds atstāja uz Žilī spilgti izpaustu iespaidu; un Šatoforu visvairāk skumdināja tas, ka dažādās izteiksmes, kuras izpaudās viņas sejā, šķita kā Darsī mainīgo vaibstu attēls un atspoguļojums. Beidzot, vairs nespēdams paciest šīs mocības, Šatofors piegāja pie Žilī un, pārliecies pār viņas krēsla atzveltni tādā mirklī, kad Darsī kādam sniedza paskaidrojumus par turku sultāna Mahmuda bārdu, rūgtuma pilnā balsī sacīja:

—  Kundze, Darsī kungs šķiet esam ļoti patīkams cilvēks!

— O, jā!— Žilī kundze atbildēja ar sajūsmu, ko nespēja apslāpēt.

—  Tā gan laikam ir,— Šatofors turpināja,— jo viņš liek jums aizmirst jūsu vecos draugus.

—  Manus vecos draugus!— Žilī itin bargi teica.— Nesaprotu, ko jūs ar to gribai sacīt.— Un viņa pagrieza viņam muguru. Tad, satverdama aiz stūra mutautiņu, ko Lambēra kundze turēja rokā, viņa sacīja:— Cik gaumīgs ir šī mutautiņa izšuvums. Tas ir brīnišķīgs darbs.

—  Vai jūs tā domājat, dārgumiņ? Tā ir dāvana no Darsī kunga, viņš atveda man no Konstantinopoles nezin cik daudzus izšūtus mutautiņus.— Starp citu, Darsī, vai tos izšuvusi jūsu turciete?

—  Mana turciete! Kāda turciete?

—  Jā, tā daiļā sultāniete, kurai jūs izglābāt dzīvību un kura jūs sauca par… jā, mēs zinām visu … kura jūs sauca par … savu… nu, par glābēju. Jums jau jāzina, kā to saka turku valodā.

Darsī iesmiedamies iesita sev pa pieri.

—  Vai tas iespējams, ka slava par manu neveiksmi jau sasniegusi Parīzi!— viņš iesaucās.

— Tur taču nav nekādas neveiksmes, varbūt vienīgi sultānam, kas zaudēja savu favorīti.

—  Ak vai!— Darsī iebilda.— Skaidri redzu, ka jūs zināt tikai pusi no tā notikuma, jo man tas piedzīvojums bija tikpat bēdīgs kā Donam Kihotam ar vējdzirnavām. Vai tad pēc tam, kad esmu izsmīdinājis daudz ļaužu, man vēl jākļūst izsmietam 110 eiropiešiem par vienīgo reizi, kad atdarināju klejojošā bruņinieka varoņdarbu!

—  Kā! Bet mēs taču nekā nezinām. Izstāstiet mums to!— visas dāmas reizē iesaucās.

—  Man gan vajadzētu jūs atstāt pie stāstījuma, kurš jums jau zināms, un izvairīties no turpinājuma, kura atcerēšanās nemaz nav man patīkama; bet viens no maniem draugiem … Lambēra kundze, atļaujiet man stādīt viņu jums priekšā,— tas ir sers Džons Tirels. .. viens no maniem draugiem, kas ir šīs traģikomiskās ainas aktieris, drīz ieradīsies Parīzē. Viņā varētu mosties ļauns prieks piešķirt savā stāstījumā man vēl smieklīgāku lomu nekā tā, kuru jau tēloju. Patiesība ir šāda:

«Ši nelaimīgā sieviete, reiz iekārtota Francijas konsulātā …»

—  A, bet sāciet sākumu!— Lambēra kundze iesaucās.

— Jūs taču to jau zināt.

—  Mēs nekā nezinām, un mēs gribam, lai jūs izstāstāt visu notikumu no sākuma līdz beigām.

—  Labi! Jūs, dāmas, jau zināsiet, ka es biju Larnakā 18 .. gadā. Kādu dienu izgāju ārpus pilsētas, lai zīmētu. Kopā ar mani bija jauns, ļoti patīkams, lādzīgs anglis, krietns uzdzīvotājs, vārdā sers Džons Tirels, viens no ceļojumā noderīgajiem cilvēkiem, tāpēc ka viņi domā par pusdienām, neaizmirst pārtiku un vienmēr ir labā omā. Turklāt viņš ceļoja bez īpaša mērķa, nepārzināja ne ģeoloģiju, ne botāniku, jo interese par šīm zinātnēm ceļojuma biedrā ir ļoti nepatīkama.

Biju atsēdies kādu vecu drupu ēnā apmēram divsimt soļu attālumā no jūras, kuras krastā šajā vietā izslējās stāvas klintis. Biju pilnīgi iegrimis antīka sarkofāga palieku zīmēšanā, kamēr sers Džons, atgūlies zālē, zobojās par manu nelaimīgo aizraušanos ar mākslu un kūpināja lielisko stipro Latakijas tabaku. Mums līdzās dragomāns turks, ko bijām nolīguši mūs apkalpot, vārīja mums kafiju. Viņš bija labākais kafijas gatavotājs un visbailīgākais no visiem turkiem, kurus esmu pazinis.

Pēkšņi sers Džons līksmi iesaucās:

—  Redziet, no kalna kāpj lejā ļaudis ar sniegu; mēs to no viņiem nopirksim un pagatavosim šerbetu ar apelsīniem.

Pacēlu acis un ieraudzīju, ka uz mūsu pusi nāk ēzelis, kam pār muguru uzkrauts liels maiss; divi vergi to no katras puses atbalstīja. Ēzeli veda dzinējs, un tiem pakaļ, noslēdzot gājienu, jāja uz diezgan laba zirga cienījams turks ar baltu bārdu. Visa procesija virzījās uz priekšu lēni, svinīgā gaitā.

Mūsu turks, uzpūzdams uguni, iesāņus uzmeta acis uz ēzeļa nastu un, dīvaini pavīpsnādams, sacīja:— Tas nav sniegs.— Tad viņš ar savu parasto kūtrumu nodarbojās ar kafijas vārīšanu.

—  Kas tad tas ir?— Tirels jautāja.— Vai tas ir kaut kas ēdams?

—  Zivīm,— turks atbildēja.

Šinī mirklī vīrs zirgā sāka auļot; virzīdamies uz jūru. viņš aizjāja mums garām, uzmezdams mums vienu no tiem nicīgajiem skatieniem, ar kādiem musulmaņi labprāt apveltī kristīgos. Viņš aiztrenca zirgu līdz stāvajām klintīm, par kurām jums jau stāstīju, un spēji apturēja zirgu pie pašas kraujākās vietas. Viņš skatījās uz jūru, šķietami meklēdams izdevīgāko vietu, lai mestos lejā.

Tad mēs vērīgāk nopētījām saini, ko nesa ēzelis, un mūs pārsteidza saiņa dīvainā forma. Mums uzreiz atmiņā uzplaiksnīja visi nostāsti par greizsirdīgo vīru noslīcinātām sievām. Mēs dalījāmies savās pārdomās.

—  Pajautā šiem blēžiem,— sers Džons sacīja mūsu turkam,— vai tā nav sieviete, ko viņi šādi nes.

Turks plaši iepleta izbiedētas acis, bet ne muti. Rija acīm redzami, ka viņš mūsu jautājumu uzskatija par ļoti nepiedienīgu-

Šinī mirklī maiss atradās mums ļoti tuvu, mēs skaidri saskatījām, ka tas kustas, un mēs pat sadzirdējām it kā vaidus vai ņurdoņu, kas no tā plūda.

Tirels, gan būdams gardēdis, ir ļoti bruņniecisks. Viņš piecēlās kā satrakots, pieskrēja pie ēzeļa dzinēja un, aiz niknuma apjucis, noprasīja angliski, ko tas tur ved un ko grib darīt ar šo maisu. Ēzeļa vedējs ir nedomāja atbildēt; bet maiss strauji sakustējās, atskanēja sievietes kliedzieni; tūlīt abi vergi sāka ar siksnām, ar kurām viņi dzina ēzeli, nikni plītēt maisu. Tirels bija galīgi izvests no pacietības. Ar spēcīgu, prasmīgu dūres belzienu viņš notrieca ēzeļa vedēju gar zemi, sagrāba vienu vergu aiz rīkles: maiss, cīņā strauji pagrūsts, smagi nogāzās zālē.

Es arī piesteidzos. Otrs vergs žigli sāka lasīt akmeņus, ēzeļa vedējs piecēlās. Kaut gan man derdzas iejaukties citu darīšanās, tomēr man nebija iespējams neiet palīgā manam biedram. Paķēris mietu, uz kura balstīju saulessargu, kad zīmēju, es to vicināju, cik vien spēju kareivīgi, draudēdams vergiem un ēzeļa dzinējam. Viss gāja labi, bet tad tas sasodītais turks zirgā, beidzis aplūkot jūru un trokšņa dēļ, ko mēs sacēlām, atgriezies, atšāvās kā bulta 1111 uzbruka mums ātrāk, nekā spējām attapties: rokā viņam bija kaut kāds pretīgs duncis . ..

— Jatagans?— iejautājās Šatofors, kas cienīja vietējo kolorītu.

—  Jatagans,— Darsī, atzinīgi pavīpsnādams, apstiprināja.— Jādams tuvu man garām, viņš ar to jataganu belza man pa galvu tā, ka zvaigznes gar acīm nošķīda … kā tik eleganti izsakās mans draugs marķīzs de Rozevils. Es tomēr devu pretī, pamatīgi iecirzdams viņam ar mietu pa krustiem, un tad sagriežos kā turnikets, sizdams te ēzeļa vedējam, te vergiem, te zirgam un turkam, kļuvis desmitreiz niknāks nekā mans draugs sers Džons Tirels. Lieta varēja beigties mums par ļaunu. Mūsu dragomāns palika neitrāls, un mēs nevarējām ilgi aizstāvēties ar vienu nūju pret trim kājniekiem, vienu jātnieku un jataganu. Par laimi, sers Džons attapās, ka bijām paņēmuši līdzi pāris pistoļu. Viņš tās izrāva, nometa man vienu, bet otru tūlīt pat vērsa pretī jātniekam, kurš bija mums sagādājis tik daudz nepatikšanu. Ieraudzījuši šos ieročus un izdzirdējuši pistoles gaiļa kluso klakšķēšanu, mūsu ienaidnieki pārvērtās kā uz burvja mājienu. Viņi kaunīgi metās bēgt, atstājot mūs par kaujas lauka, maisa un pat ēzeļa saimniekiem. Kaut gan bijām ļoti dusmīgi, tomēr, par laimi, neizšāvām, jo krietnu musulmani neviens nevar nonāvēt, paliekot nesodīts, un pat piekaušana maksā dārgi.

Kad biju mazliet nosusinājies, mēs vispirms, kā jau varat iedomāties, piegājām pie maisa un to atvērām. Tanī mēs atradām kādu diezgan glītu sievieti, patuklu, ar krāšņiem melniem matiem, un mugurā viņai bija tikai zils vilnas krekls, ne tik caurspīdīgs kā Šavernī kundzes šalle.

Viņa veikli izlīda no maisa, neizskatījās sevišķi apjukusi, un veltīja mums droši vien ļoti patētisku runu, (aču mēs no uīs nesapratām ne vārda; beidzot viņa noskūpstīja man roku. Kundzes, tā ir vienīgā reize, kad dāma mani tā pagodināja.

Pa to laiku mēs bijām atguvuši aukstasinību. Redzējām, ka mūsu dragomāns kā izmisis cilvēks rāva sev ārā bārdas rugājus. Es savukārt ar mutautu apsaitēju galvu. Tirels sacīja: «Velns parāvis, ko darīt ar šo sievieti? Ja paliksim šeit, tās vīrs atgriezīsies un tnūs nogalinās; ja atgriezīsimies ar viņu Larnakā, salašņas mūs noteikti apmētās ar akmeņiem.» Visu šo pārdomu apmulsināts, tomēr atguvis britu flegmu, Tirels iesaucās: «Kāda jums bija velnišķīga iedoma šodien iet zīmēt!» Man nāca smiekli par viņa izsaucienu, un arī sieviete, kas no tā nekā nebija sapratusi, sāka smieties.

Vajadzēja tomēr pieņemt kādu lēmumu. Es domāju, ka vislabakais mums visiem būtu stāties Francijas konsula aizsardzība; bet visgrūtākais bija atgriezties Larnakā. Mums par laimi, jau metas krēsla. Mūsu turks veda mūs ar lielu līkumLĻun tumsas un piesardzības dēļ mēs bez starpgadījumiem sasniedzām konsula māju, kas atrodas ārpus pilsētas. Aizmirsu jums pastāstīt, ka sievietei bijām izveidojuši gandrīz pieklājīgu apģērbu no maisa un mūsu tulka turbāna.

Konsuls mūs saņēma diezgan nelaipni, teica, ka mēs esam traki un ka ir jāzina tās zemes tikumi un paradumi, pa kuru ceļo, ka nevajag nostāties starp vīru un sievu . .. Viņš mūs pamatīgi nostrostēja, un viņam bija taisnība, jo mēs bijām rīkojušies pietiekami izaicinoši, lai izraisītu negantu dumpi, kurā tiktu noslaktēti Kipras salā visi ārzemnieki.

Viņa sieva bija cēlsirdīgāka; viņa bija lasījusi daudzus romānus un uzskatīja, ka mēs esam izturējušies augstsirdīgi. Patiesi, mēs bijām izturējušies kā romāna varoņi. Šī lieliskā dāma bija ļoti dievticīga; viņa domāja, ka viegli piegriezīs ticībai neticīgo, kuru bijām pie viņas atveduši, un tas tiks pieminēts oficiālajā valdības avīzē Moniteur, un viņas vīrs tiks iecelts par ģenerālkonsulu. Šis plāns viņas galvā izveidojās vienā mirklī. Viņa nobučoja turcieti, iedeva tai vienu kleitu, nopēla konsula kungu par tā cietsirdību un aizsūtīja to pie pašā lietu nokārtot.

Pašā bija ļoti dusmīgs. Greizsirdīgais vīrs bija ievērojama personība, viņš šķīla zibeņus un pērkonus. Tas esot šaušalīgi, viņš sacīja, ka kristīgie suņi traucē tādam vīram kā viņam iemest savu verdzeni jūrā. Konsuls bija sprukās; viņš daudz runāja par karali, savu kungu, vēl vairāk par kādu fregati ar sešdesmit lielgabaliem, kura nupat parādījusies Larnakas ūdeņos. Bet arguments, kas guva vislielākos panākumus, bija mūsu vārdā izteiktais piedāvājums samaksāt par verdzeni tās īsto cenu.

Ak vai! Ja jūs zinātu, ko turkam nozīmē īstā cena! Bija jāmaksā vīram, jāmaksā arī šim pašā, jāmaksā ēzeļu dzinējam, kuram Tirels bija izsitis divus zobus, jāmaksā par traci, jāmaksā par visu. Cik reižu Tirels izmisīgi iesaucās: «Sasodīts! Kāpēc iet zīmēt jūras malā!»

—  Kāda riskanta dēka, nabaga Darsī!— iesaucās Lambēra kundze.— Tātad tur jūs dabūjāt šo briesmīgo rētu! Apžēlojieties, atbīdiet no tās matus. Taisni jābrīnās, ka viņš nesašķaidīja jums galvu!

Žilī pa visu stāstījuma laiku nenovērsa acis no stāstītāja pieres; beidzot viņa bikli iejautājās:

—  Kas notika ar to sievieti?

—  Tieši tā ir piedzīvojuma daļa, par kuru stāstīt man sevišķi nepatīk. Turpinājums ir man tik bēdīgs, ka vēl tagad, kad es jums to stāstu, daudzi zobojas par mūsu bruņniecisko izlēcienu.

—  Vai tā sieviete bija glīta?— de Šavernī kundze, mazliet pietvīkdama, jautāja.

—  Kā viņu sauca?— jautāja Lambēra kundze.

—  Viņas vārds bija Eminē. Vai viņa bija glīta? … Jā, viņa bija diezgan glīta, bet pārāk tukla un, sekojot viņas zemes paradumam, pārāk nosmiņķējusies. Lai novērtētu turcietes skaistuma valdzinājumu, pie tā ir jāpierod.— Tātad Eminē tika iekārtota konsula mājā. Viņa bija mingrēliete un konsula sievai C. kundzei teica, ka esot prinča meita. Šinī zemē katrs blēdis, kas pavēl desmit citiem blēžiem, ir princis. Tātad pret Eminē izturējās kā pret princesi: viņa maltītes ieturēja pie galda, ēda par četriem; kad ar viņu ierunājās par reliģiju, viņa arvien aizmiga. Tā turpinājās kādu laiku. Beidzot noteica kristību dienu. Konsula kundze pieteicās būt par krustmāti un gribēja, lai es esmu krusttēvs reizē ar viņu. Konfektes, dāvanas un tā tālāk!. . . Bija pilnīgi droši, ka nelaimīgā Eminē mani izputinās. Konsula kundze teica, ka Eminē mani mīl vairāk nekā Tirelu, tāpēc ka, pasniedzot man kafiju, viņa vienmēr aplēja man uzvalku. Gatavojos šīm kristībām ar patiesi evaņģēlisku nopietnību, kad dienu pirms ceremonijas daiļā Eminē nozuda. Vai stāstīt jums visu? Konsulam bija pavārs mingrēlietis, protams, liels blēdis, toties viņš brīnišķīgi gatavoja plovu. Šis mingrēlietis bija iepaticies Eminē, viņa, bez šaubām, bija sava veida patriote! Viņš nozaga Eminē un tanī pašā reizē diezgan lielu summu konsulam, kas nekad to neatguva. Tā konsuls zaudēja savu naudu, viņa sieva pūru, ko bija dāvinājusi Eminē, bet es — viņai pasniegtos cimdus, konfektes, un vēl saņēmu sitienus.

Ļaunākais ir tas, ka mani padarīja atbildīgu par šo dēku. Pieņēma, ka es esot atbrīvojis šo sievieti, kaut gan es labāk gribētu, lai viņa, šī sieviete, kas bija nodarījusi tik daudz ļauna maniem draugiem, labāk dusētu jūras dibenā. Tirels prata izkulties no ķezas: viņš tika uzskatīts par upuri, kaut gan tikai viņš bija visa šā trača cēlonis, un es paliku ar Dona Kihota reputāciju un rētu, kuru te redzat un kura ļoti kaitē maniem panākumiem.

Kad piedzīvojums bija izstāstīts, visi atgriezās salonā. Darsī vēl kādu laiciņu patērzēja ar de Šavernī kundzi, un tad bija spiests viņu pamest, lai tiktu stādīts priekšā kādam politekonomijā ļoti mācītam jauneklim, kas studēja, lai tiktu izvirzīts par deputātu, un vēlējās gūt statistiskas izziņas par Osmaņu impēriju.

X

Žilī, kopš Darsī bija viņu pametis, bieži ieskatījās pulksteni. Šatofora viņa klausījās izklaidīgi, viņas acis neviļus meklēja Darsī, kas tērzēja salona otrā galā. Reizēm viņš, sarunādamies ar savu statistikas cienītāju, paskatījās uz Žilī, un viņa nespēja izturēt jaunā vīrieša ciešo, kaut gan mierīgo skatienu. Viņa juta, ka Darsī jau ieguvis ārkārtīgu varu pār viņu, un vairs nedomāja no tās izvairīties.

Beidzot viņa lūdza, lai piebrauc viņas karieti, un, vai nu tīšām, vai aiz raizēm, viņa lūgumu izteica, pievērsdama Darsī skatienu, kas pauda: «Jūs esat zaudējis pusstundu, kuru mēs būtu varējuši pavadīt kopā.» Kariete bija piebraukta. Darsī vēl arvien tērzēja, bet viņš izskatijās noguris un garlaikots, taču jautātājs viņu nelaida vaļā. Žilī lēni piecēlās, paspieda Lambēra kundzei roku un tad devās uz salona durvīm, pārsteigta un gandrīz aizvainota, redzot, ka Darsī paliek joprojām turpat uz vietas. Šatofors, kas bija viņai līdzās, piedāvāja viņai savu elkoni, kurā viņa neapzināti ieķērās, gandrīz nemanīdama viņa klātbūtni. Viņa izgāja cauri priekštelpai, Lambēra kundze un vēl daži cilvēki viņu pavadīja līdz karietei. Darsī bija palicis salonā. Kad viņa bija atsēdusies karietē, Šatofors smaidīdams jautāja, vai viņai nebūšot bailes naktī vienai pašai uz ceļiem, un piebilda, ka tuvu sekos viņai savā kabrioletā, tiklīdz komandants Perēns būs pabeidzis biljarda partiju. Aizsapņojušos Žilī atsauca īstenībā Šatofora balss, taču viņa nekā nebija sapratusi. Viņa darīja to pašu, ko ikviena sieviete līdzīgos apstākļos būtu darījusi: viņa smaidīja. Tad ar galvas mājienu viņa atvadījās no ļaudīm, kas bija sapulcējušies uz lieveņa, un zirgi slrauji metās uz priekšu.

Taču tieši tanī mirklī, kad kariete sakustējās, Žilī redzēja, ka Darsī iznāk no salona — bāls, skumjš, skatienu pievērsis viņai, it kā lūgtu īpašas ardievas. Viņa aizbrauca, aizvezdaina līdzi nožēlu, ka nav varējusi pamāt ar galvu viņam vienam, un domāja pat, ka viņš tāpēc varētu būt aizvainots. Viņa jau bija aizmirsusi, ka Darsī bija atstājis citam rūpes par viņas aizvešanu lidz karietei; tagad vaina bija viņas pusē, un viņa to sev pārmeta kā lielu noziegumu. Jūtas, kas viņā bija modušās pret Darsī pirms dažiem gadiem, šķiroties no viņa pēc tām viesībām, kurās viņa bija tik slikti dziedājusi, nebija tik kvēlas kā tās, kuras viņa aizveda līdzi šoreiz. Ne tikai gadi bija spēcinājuši iespaidus, tos kāpināja arī dusmas, kuras bija sakrājušās pret viņas viru. Varbūt pat zināmā aizraušanās ar Šatoforu, kas, starp citu, šobrīd bija pilnīgi aizmirsta, bija Žilī sagatavojusi uz šo bezrūpību, uz daudz kvēlākām jūtām pret Darsī bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Darsī domas bija daudz mierīgākas. Viņš priecājās, ka bija saticis daiļu sievieti, kura viņā atmodināja laimtgas atmiņas, un kuras pazīšana viņam droši vien būs patīkama ziemā, ko viņš pavadīs Parīzē. Bet, tiklīdz Žilī vairs nebija acu priekšā, viņam neatlika nekas vairāk kā atmiņa par dažām līksmi pavadītām stundām, atmiņa* kuras saldumu vēl rūgtināja nākotnes izredze vēlu likties gulēt un, lai nokļūtu līdz gultai vēl jābrauc četras jūdzes. Pametīsim viņu šajās prozaiskajās domās, ļausim, lai viņš rūpīgi ietinas savā apmetnī un šķērsām ērti izstiepies īrētajā karietē un iztēlē aizklist no Lambēra kundzes salona Konstantinopoiē, no Konstantinopoles līdz Korfū, un no Korfā līdz pussnaudai.

Dārgais lasītāj, lūdzu, sekosim de Šavernī kundzei.

XI

Kad de Šavernī kundze atstāja Lambēra kundzes piii, nakts bija šaušalīgi melna, gaiss smags un tveicīgs; bridi pa bridim zibšņi apgaismoja ainavu un uz bāli oranža fona iezīmēja melnus koku siluetus. Pēc katra uzplaiksnījuma tumsa šķita pieaugam, un kučieris neredzēja savu zirgu galvas. Uzbrāz- moja negants negaiss. Lietus sākumā krita lielām, retām pilēm, bet drīz pārvērtās īstos plūdos. Visas debesu pamales liesmoja, un debesu artilērija kļuva apdullinoša. Izbiedētie zirgi skaļi elsa un slējās pakaļkājās, bet kučieris bija pamatīgi ieturējis pusdienas: viņa biezais mētelis ar pelerīnēm un it īpaši iebaudītais vīns liedza viņam baidīties no ūdens un sliktajiem ceļiem. Viņš sparīgi pātagoja nabaga lopiņus, ne mazāk drošsirdīgs kā Cēzars vētrā, kad viņš sacīja savam stūres vīram:— Tu ved Cēzaru un viņa laimi!

De Šavernī kundze nebaidījās no pērkona un par negaisu neraizējās. Viņa domās atkārtoja visu, ko Darsī bija viņai sacījis, un nožēloja, ka nebija viņam pateikusi ļoti daudz, ko būtu varējusi pateikt, te pēkšņi viņas pārdomas pārtrauca spēcīgs grūdiens, ko saņēma ekipāža: tanī pašā laikā plīsa stikli, atskanēja draudīgs brīkšķis; kariete bija ietriekusies grāvī. Žilī tika cauri tikai ar izbailēm. Taču lietus joprojām lija; viens ritenis bija salauzts; laternas bija nodzisušās, apkaimē nebija redzama neviena māja, kurā varētu patverties. Kučieris lādējās, sulainis lamāja kučieri par viņa neveiklību. Žilī palika ekipāžā un tincināja, kā varētu atgriezties P. vai ko lai dara; uz katru jautājumu viņa saņēma neiepriecinošu atbildi: «Tas nav iespējams!»

No tāluma atplūda apslāpēts riteņu troksnis, tas tuvojās. Drīz vien de Šavernī kundzes kučieris ar lielu gandarījumu ieraudzīja vienu no saviem biedriem, ar kuru bija nodibinājis maigu draudzību Lambēra kundzes bufetes istabā; viņš uzsauca, lai tas apstājas.

Kariete apstājās, tiklīdz bija izrunāts de Šavernī kundzes vārds, jaunais vīrietis, kas atradās karietē, pats atrāva durtiņas un iesaukdamies: «Vai viņa ir ievainota?» ar vienu lēcienu atradās līdzās Žilī karietei. Viņa pazina Darsī, viņa to gaidīja.

Abu rokas tumsā saskārās, un Darsī likās, ka de Šavernī kundze paspiež viņa plaukstu; bet tas droši vien bija no bailēm. Pēc pirmiem jautājumiem Darsī, protams, piedāvāja savu karieti. Žilī sākumā neatbildēja, viņa nevarēja uzreiz izšķirties, kā rīkoties. No vienas puses, viņa iedomājās, ka vajadzēs trīs vai četras jūdzes būt divatā ar jauno vīrieti, ja viņa gribēs doties uz Parīzi; no otras puses,— ja atgriezīsies pilī un lūgs patvērumu pie Lambēra kundzes, Žilī notrīsēja pie domas, ka vajadzēs stāstīt par romantisko negadījumu ceļā un palīdzību, kādu būs saņēmusi no Darsī. Atgriezties salonā, vista partijas vidū, izglābtai tāpat kā turcietei… tas nav iespējams. Bet trīs garas jūdzes līdz Parīzei! … Kamēr viņa tā svārstījās nenoteiktībā un diezgan neveikli nomurmināja dažas banālas frāzes par neērtībām, kādas viņam sagādās, Darsī, it kā lasīdams viņas sirds dziļumos, dzestri sacīja:

— Kundze, ņemiet manu karieti, es palikšu jūsu karietē, kamēr gadīsies kāds, kas brauc uz Parīzi.

Zili, baidīdamās izrādīt pārāk lielu biklumu, steidzās pieņemt pirmo piedāvājumu, bet otru ne. Tā kā viņa izšķīrās spēji, tad nepaguva noskaidrot svarīgo jautājumu, vai viņi dosies uz P., vai uz Parīzi. Viņa jau atradās Darsī karietē, ievīstīta viņa mētelī, kuru jaunais vīrietis steigšus iedeva, un zirgi raiti rikšoja uz Parīzi, iekams viņa iedomājās pateikt, kurp grib braukt. Žilī kalpotājs bija izvēlējies viņas vietā, nosaucot savas kundzes vārdu un mājas adresi.

Saruna nerisinājās spraigi, abas puses jutās neērti. Darsī balss bija aprauta, tā vēstīja īgnumu. Žilī iedomājās, ka viņas svārstīšanās aizvainojusi Darsī un ka tas uzskata viņu par smieklīgu svētuli. Viņa jau tik ļoti bija šā vīrieša ietekmē, ka sirdī juta asus pārmetumus un domāja tikai, kā izklaidēt šo īgnumu, par kura cēloni vainoja sevi. Darsī uzvalks bija mitrs, viņa to pamanīja un, tūlīt noģērbusi mēteli, pieprasīja, lai viņš ar to apsedzas. Sākās augstsirdības cīniņš, iznākumā strīdu strauji izšķīra uz pusēm, katrs dabūja savu mēteļa daļu'. Milzīga pārsteidzība, viņa nekad nebūtu tā rīkojusies, ja negribētu likt aizmirst vilcināšanās mirkli.

Viņi bija tik tuvu viens pie otra, ka Žilī varēja just Darsī silto elpu. Karietes kratīšanās reizēm tuvināja abus vēl vairak.

—  Šis mētelis, kas mūs abus apsedz,— Darsī sacīja,— man atgādina mūsu agrākās šarādes. Vai atceraties, ka jūs bijāt mana Viržīnija1 un mēs abi satuntuļojāmies jūsu vecmāmiņas apmetnī?

—  Jā, un kā viņa par to mani pamatīgi sabrāza.

—  Ak!— Darsī iesaucās.— Cik tas bija laimīgs laiks! Daudz reižu esmu ar skumjām un prieku domājis par debešķīgajiem vakariem Belšasa ielā! Vai atceraties lepnos grifa spārnus, kurus ar sārtām lentēm piesēja jums pie pleciem, un zeltītā papīra knābi, ko es tik prasmīgi jums izgatavoju?

— Jā,— Žilī atbildēja,— jūs bijāt Prometejs un es — grifs. Bet cik jums lieliska atmiņa! Kā jūs varat atcerēties visas šīs trakulības? Ir jau tik sen, kopš mēs neesam redzējušies!

—  Vai jūs prasāt komplimentu?— Darsī pasmaidīdams pieliecās viņai tuvāk, tā ka varēja ieskatīties sejā. Pēc tam nopietnākā tonī turpināja:— Patiesību sakot, tas nav nekas ārkārtējs, ka esmu saglabājis atmiņas par sava mūža laimīgākajiem mirkļiem.

— Jums bija īsts talants uz šarādēm! . .— Žilī sacīja, baidīdamās, ka saruna var izvērsties pārāk sentimentāla.

' Persona no Bernardena de Senpjcra idilliska romāna «Pols un Viržīnija».

—  Vai gribat, lai sniedzu vēl vienu atmiņas pierādījumu?— Darsī viņu pārtrauca.— Vai atceraties, kādas savienības līgumu mēs noslēdzām pie Lambēra kundzes? Mēs vienojāmies runāt sliktu par visu pasauli, toties aizstāvēt un atbalstīt viens otru pret un par spīti visiem . . . Mūsu līgums piedzīvoja tādu pašu likteni kā vairums līgumu; tas palika neizpildīts.

—  Ko jūs par to zināt?

—  Ak vai! Varu iedomāties, ka jums nav bieži bijusi izdevība mani aizstāvēt, jo, tiklīdz biju projām no Parīzes, kāds dīkdienis gan būtu nodarbojies ar mani?

— Jūs aizsargāt… nē . .. bet runāt par jums ar jūsu draugiem …

—  Ak! Mani draugi!— Darsī iesaucās ar skumju smaidu,— tolaik man tādu nebija, vismaz ne jūsu paziņu vidū. Jaunekļi, kurus jūsu mātes kundze ieredzēja, mani, nezin kāpēc, ienīda; un par sievietēm jāsaka, viņas ļoti maz domāja par ārlietu ministrijas atašeja kungu.

—  Tāpēc, ka jūs par viņām neinteresējāties.

— Ta ir taisnība. Es nekad neesmu pratis būt piemīlīgs pret cilvēkiem, kurus es nemīlēju.

Ja tumsā varētu skaidri saskatīt Zili seju, Darsī būtu redzējis, ka spilgts sārtums iekrāsoja viņas vaibstus, dzirdot pēdējo teikumu, kuram viņa piedēvēja jēgu, kāda Darsī varbūt nebija prātā.

Lai nu būtu kā būdams, pametīsim viena vai otra pārāk labi saglabātās atmiņas, bet Žilī gribēja Darsī mazliet pievērst viņa ceļojumiem, jo cerēja tādā veidā pati būt atbrīvota no runāšanas. Šis paņēmiens izdodas gandrīz vienmēr ar ceļotājiem, it īpaši ar tādiem, kas apmeklējuši kādu tālu zemi.

—  Cik skaists ceļojums jums ir bijis!— viņa sacīja.

—  Ļoti nožēloju, ka nevarēšu nekad tādā doties!

Taču Darsī vairs nebija noskaņots uz stāstīšanu.— Kas ir tas jaunais ūsainis, kas jūs nupat uzrunāja?— viņš pēkšņi jautāja.

Šoreiz Žilī nosarka vēl vairāk.— Tas ir mana vīra draugs,— viņa atbildēja,— viens viņa pulka virsnieks .. . Stāsta,— viņa turpināja, negribēdama atkāpties no austrumu tēmas,— ka cilvēki, kas redzējuši skaistās zilās austrumu debesis, nevar citur dzīvot.

—  Man nezin kāpēc ļoti nepatika … Es runāju par jūsu vīra draugu, nevis par zilajām debesīm .. . Bet par zilajām debesīm, kundze, lai Dievs jūs 110 tām pasargā! Galu galā, redzot tās diendienā tādas pašas, tās sāk apriebties, un kā skaistāko varētu uzskatīt vispelēkāko Parīzes miglu. Ticiet man, nekas nekrīt vairāk uz nerviem kā tās skaistās zilās debesis, kas bija zilas vakar un būs zilas rīt. Ja jūs zinātu, ar kādu nepacietību gaida kādu mākoni un bieži piedzīvo vilšanosl

—  Tomēr jūs palikāt diezgan ilgi zem šīm zilajām debesīm.

—  Kundze, man bija diezgan grūti citādi rīkoties. Ja es būtu varējis sekot savas sirdsbalss aicinājumam, tad drīz vien atgrieztos Belšasa ielas apkārtnē, tiklīdz būtu apmierinājis nelielo ziņkārību, kādu noteikti modina Austrumu dīvainības.

—  Domāju, ka daudzi ceļotāji par to izteiktos, tāpat kā jūs, ja viņi būtu tikpat vaļsirdīgi kā jūs … Kā Konstantinopolē un citās Austrumu pilsētās cilvēki pavada laiku?

—  Tur, tāpat kā visur, ir vairāki veidi laika nosišanai. Angļi dzer, franči spēlē kārtis, vācieši smēķē, un daži asprātīgāki cilvēki, lai dažādotu savas izpriecas, blīkšķina ar šautenēm, rāpojot pa jumtiem, lai mestu acis uz vietējām sievietēm.

—  Jūs droši vien devāt priekšroku šai nodarbībai.

—  Nemaz ne. Es mācījos turku un grieķu valodu, un tas mani padarīja smieklīgu. Beidzis darbu sūtniecībā, es zīmēju, aizauļoju uz Saldūdens ieleju vai aizgāju uz jūras krastu paskatīties, vai neierodas kāda cilvēcīga seja no Francijas vai citurienes.

— J ums laikam bija liels prieks sastapt kādu francūzi tik tālu no Francijas?

—  Jā; bet viena saprātīga cilvēka vietā pie mums cik daudz nāca vara kalumu vai kašmira tirgotāju; vai, vēl ļaunāk, jauni dzejnieki, kas, jau iztālēm, ieraudzījuši kādu no sūtniecības, tam sauca:— Aizvediet mūs apskatīt drupas, aizvediet mani uz Svētās Sofijas katedrāli, vediet mani kalnos, pie zilās jūras; gribu redzēt vietas, kur gāja bojā Hēro!— Vēlāk, kad viņi ir saķēruši pamatīgu saules dūrienu, viņi ieslēdzas savā istabā un nekā cita vairs negrib redzēt kā tikai jaunākos Constitutionnel numurus.

—  Jūs visur saskatāt ļaunumu, tas ir jūsu sens paradums. Jūs neesat labojies, vai zināt? Jo vēl arvien esat zobgalīgs.

—  Kundze, vai nosodītam, kas cepas uz pannas, nav atļauts mazliet uzjautrināties uz savu cepšanās biedru rēķina? Nudien, jūs nezināt, cik nožēlojami mēs tur dzīvojām. Mēs, sūtniecības sekretāri, esam kā bezdelīgas, kas nekur nekad neapmetas. Mums nav atļauti intīmie sakari, kas veido dzīves laimi… kā man šķiet. (Pēdējos vārdus viņš izrunāja savādā noskaņā, pieliecoties tuvāk Žilī.) Jau sešus gadus neesmu atradis neviemi, ar ko varētu sirsnīgi aprunāties.

—  Vai tad jums tur nebija draugu?

—  Es jau jums teicu, ka svešatnē nevar būt draugi. Divus es atstāju Francijā. Viens ir miris; otrs tagad ir Amerikā, no kurienes atgriezīsies tikai pēc vairākiem gadiem, ja dzeltenais drudzis viņu neatturēs.

—  Tātad jūs esat viens?

—  Viens.

—  Un kāda Austrumos ir sieviešu sabiedrība? Vai tā jums nekā nesniedza?

— Tas ir visļaunākais! Par turcietēm nav ko domāt. Grieķietes un armēnietes — labākais, ko par viņām var sacīt, ir, ka viņas ir ļoti glītas. Konsulu un sūtņu sievas — atļaujiet man par tām nerunāt. Tas ir diplomātisks jautājums; ja es par tām izteiktu, ko domāju, es varētu sabojāt attiecības ārlietu ministrijā.

—  Šķiet, ka jūs ne sevišķi mīlat savu darbu. Agrāk jūs dedzīgi ilgojāties iestāties diplomātiskā dienestā!

—  Es vēl nepazinu šo amatu. Tagad es gribētu būt Parīzes trotuāru deldētājs!

— Ak dievs! Kā jūs varat tā runāt? Parīze! Visgarlaicīgākā uzturēšanās vieta pasaulē!

—  Nezaimojiet! Es gribētu dzirdēt, ko jūs teiktu par Neapoli pēc divu gadu uzturēšanās Itālijā?

—  Redzēt Neapoli, pēc tā es ilgojos vairāk par visu pasaulē,— viņa nopūzdamās sacīja,— tikai ja mani draugi būtu kopā ar mani.

—  Jā! Ar šādu noteikumu es būtu ar mieru apceļot visu pasauli. Ceļot kopā ar draugiem! Tas taču būtu tikpat kā palikt savā salonā, kamēr pasaule aizslīdēs gar logiem kā panorāma.

—  Labi! Ja nu tas būtu par daudz prasīts, es gribētu ceļot kopā ar vienu … Varbūt tikai ar diviem draugiem.

—  Es neesmu tik prasīgs; es gribētu tikai ar vienu, vai ar vienu vienīgo — viņš pasmaidīdams sacīja.— Man tāda laime nekad nav gadījusies, un nekad negadīsies,— viņš nopūzdamies piebilda. Pēc tam mazliet priecīgāk turpināja:— Patiesību sakot, man nekad nav veicies. Es nekad neesmu kaislīgi vēlējies vairāk kā divas lietas un neesmu tās dabūjis.

—  Kas tās bija?

—  Ak, nekas sevišķs! Piemēram, esmu kaislīgi vēlējies dejot valsi ar kādu … Es cītīgi mācījos valsēt. Vingrinājos mēnešiem ilgi viens pats, ar krēslu, lai pārvarētu reiboni, kas man vienmēr uznāca, un, kad beidzot man galva vairs negriezās …

—  Ar ko jūs gribējāt dejot valsi?

— Ja es jums pateikšu, ka ar jums?-… Kad es pēc lielas piepūles biju kļuvis lielisks valsētājs, jūsu vecmāmiņa, nesen pieņēmusi par biktstēvu jansenistu, ar rīkojumu aizliedza dejot valsi.

—  Un jūsu otra vēlēšanās? .. . Žilī samulsusi jautāja.

—  Mana otra vēlēšanās… es jums to uzticēšu. Es būtu gribējis — tas bija pārāk godkārīgi no manas puses,— es būtu gribējis tikt mīlēts. .. mīlēts … Tas bija pirms valša, kad es to vēlējos, es nestāstu hronoloģiskā secībā … Es būtu gribējis, lai mani mīl sieviete, kura man dotu priekšroku, nevis ballei, kas ir bīstamākais no visiem sāncenšiem» sieviete, kad viņa gatavojas iekāpt karietē, lai dotos uz balli. Viņa būtu tērpusies vakarkleitā un man sacītu: «Paliksim.» Bet tas bija neprāts. Prasīt vajag tikai kaut ko iespējamu.

— Cik jūs esat [auns! Aizvien jūsu dzēlīgās piezīmes! Jūs nevienu nežēlojat! Jūs vienmēr esat nesaudzīgs pret sievietēm.

—  Es? Lai dievs pasargā! Drīzāk es aprunāju sevi. Vai tad ir nesaudzīgi apgalvot, ka viņas dod priekšroku patīkamām viesībām, nevis sarunai divatā ar mani?

—  Balle! … Vakartērps … Ak dievs! … Kas tagad mīl balles? …

Viņa nemaz nedomāja attaisnot visu savu aizdomās turēto dzimumu, viņa ticēja, ka dzird Darsī domu, bet nabaga sieviete dzirdēja tikai savas sirds balsi.

—  Runājot par tērpu un balli,— cik žēl, ka mums vairs nav karnevāla laiks! Es atvedu vienu grieķu sievietes kostīmu, tas ir burvīgs un piestāvētu jums lieliski.

—  Uzzīmējiet to manam albumam.

—  Ļoti labprāt! Jūs redzēsiet, kā es esmu progresējis kopš tā laika, kad ieskicēju vientiešu portretus uz jūsu mātes kundzes tējas galda. Starp citu, kundze, varu jūs apsveikt: no rīta ministrijā man teica, ka de Šavernī kungs tiks iecelts par kambarjunkuru. Man par to ir liels prieks.

Žilī neviļus saravas.

Darsī turpināja, neievērodams šo kustību:

—  Atļaujiet lūgt turpmāk jūsu protekciju … Bet būtibā es neesmu sevišķi apmierināts par jūsu jauno titulu. Baidos, ka jums vasarā vajadzēs uzturēties Senklū, un tad man retāk būs tas gods jūs redzēt.

—  Nekad es nebraukšu uz Senklū,— Žilī ļoti saviļņotā balsī sacīja.

—  A! Jo labāk, jo Parīze, ziniet, ir paradīze, un nekad nevajag to atstāt, varbūt vienīgi, lai laiku pa laikam aizbrauktu uz laukiem pusdienot pie Lambēra kundzes, bet vakarā noteikti jāatgriežas. Kundze, cik jūs esat laimīga, ka dzīvojat Parīzē! Es tur esmu varbūt tikai uz īsu laiku, bet jūs nevarat iedomāties, cik laimīgs jūtos mazajā dzīvoklītī, ko tante man piešķīra. Un jūs, kā man tika stāstīts, dzīvojat Sentonorē priekšpilsētā. Man noradīja jusu māju. Jums droši vien ir jauks dārzs, ja tikai celtniecības drudzis nav jau pārvērtis jūsu alejas par bodītēm?

—  Nē, mans dārzs ir vēl neskarts, paldies dievam.

—  Kundze, kurā dienā jums ir pieņemšana?

—  Esmu mājās gandrīz katru vakaru. Es ļoti priecātos, ja jums labpatiktu kādreiz mani apmeklēt.

—  Kundze, jūs redzat, ka es izturos tā, it kā mūsu senā savienība vēl būtu spēkā. Es pats sevi ielūdzu bez ceremonijām un oficiālas priekšā stādīšanās. Jūs man piedosiet, vai ne? … Parīzē es pazīstu tikai jūs un Lambēra kundzi. Visi mani ir aizmirsuši, bet jūsu abu mājas ir vienīgās, pēc kurām es savā trimdā skumu. It īpaši jūsu salons ir burvīgs. Jūs tik labi izvēlaties draugus!… Vai atceraties, kādus projektus jūs agrāk kalāt par to laiku, kad būsiet mājas kundze? Salons nepieejams garlaicīgiem; reizēm mūzika, vienmēr sarunas līdz vēlam vakaram; cilvēki bez pretenzijām, neliels skaits ļaužu, kuri lieliski pazīst cits citu, tātad nemēģinās melot vai izlikties … Divas trīs asprātīgas sievietes (nu nav taču iespējams, ka jūsu draudzenes tādas nebūtu…), un jūsu māja ir vispatīkamākā visā Parīzē. Jā, jūs esat vislaimīgākā sieviete, un jūs darāt laimīgus visus, kas jums tuvojas.

Kamēr Darsī runāja, Žilī domāja, ka laimi, kuru viņš tik jūsmīgi attēloja viņa varētu iegūt, ja būtu apprecējusies ar citu cilvēku .. . piemēram, ar Darsī. Iedomātā, elegantā un tik patīkamā salona vietā viņa atcerējās garlaicīgos, kurus Šavernī bija ievedis mājā; jautro sarunu vietā Žilī atcerējās laulības dzīves scēnas, līdzīgas tai, kura bija viņu aizvedusi uz P. Viņa redzēja sevi nelaimīgu uz visiem laikiem, uz mūžu saistītu ar vīrieti, kuru ienīda un nicināja; turpretī tam, kas viņai šķita vismīlamākais visā pasaulē, tam, kuram viņa būtu gribējusi uzticēt rūpes par savu laimi, vajadzēja palikt viņai svešam. Viņas pienākums bija vairīties no šā vīrieša, šķirties . .. bet viņš bija tik tuvu, ka viņa uzvalka atloki burzīja Žilī kleitas piedurknes!

Darsī kādu brīdi turpināja Parīzes dzīves jaukumu aprakstīšanu arvien daiļrunīgāk. Žilī juta, ka viņai pa vaigiem plūst asaras. Viņa baidījās, ka Darsī to nepamana, un aiz piespiešanās to apslēpt, uzbudinājās vēl vairāk. Viņai trūka elpas; viņa neuzdrošinājās pakustēties. Galu galā viņa ieelsojās, un viss bija zaudēts. Viņa ieslēpa galvu plaukstās, pa pusei noslāpdama aiz asarām un kauna.

Darsī, kurš ne par ko vairs nedomāja, brīnījās. Mirkli viņš aiz pārsteiguma palika mēms: bet Žilī elsoja aizvien skaļāk, un viņš juta, ka pieklājas runāt un jautāt, kāpēc viņa tik pēkšņi raud.

—  Kundze, kas jums kait? Dieva dēļ, kundze … atbildiet. Kas jums notika? … Tā ka nabaga Žilī uz visiem jautājumiem tikai vēl ciešāk spieda mutautiņu pie acīm, viņš satvēra viņas roku un piesardzīgi atvilkdams mutautiņu:— Kundze, lūdzos jūs,— viņš teica pārvērstā balsī, kas iespiedās nabaga sievietei līdz sirds dziļumiem,— lūdzu sakiet, kas jums kait? Vai es neapzināti būtu jūs apvainojis?… Jūs mani dzenat izmisumā ar savu klusēšanu.

—  Ai!— Žilī iesaucās, vairs nespēdama savaldīties,— es esmu ļoti nelaimīga!— un viņa iešņukstējās vēl skaļāk.

—  Nelaimīga! Kā? … Kāpēc? … Kas var darīt jūs nelaimīgu? Atbildiet man.— Tā runādams, viņš paspieda Žilī rokas, un viņa galva gandrīz pieskārās Žilī, kas raudāja un nekā neatbildēja. Darsī nezināja, ko tas nozīmē, taču viņu aizkustināja šīs asaras. Viņš jutās it kā par sešiem gadiem jaunāks kļuvis un sāka ielūkoties tādā nākotnē, kāda viņa iztēlē vēl nebija rādījusies, proti, no uzticama drauga lomas viņš varētu pāriet citā, augstākā.

Tā kā Žilī stūrgalvīgi klusēja, Darsī, bažīdamies, ka viņai nekļūst nelabi, nobīdīja lejā vienu no karietes rūtīm, atraisīja Žilī cepurei lentes, pavēra vaļā mēteli un šalli. Vīrieši šādā aprūpē ir neveikli. Viņš gribēja likt apturēt karieti pie kāda ciema un jau sauca kučieri, taču Žilī saķēra viņa roku un lūdza, lai neliek apturēt un apgalvoja, ka jūtoties daudz labāk. Kučieris nekā nebija dzirdējis un vadīja zirgus tālāk uz Parīzes pusi.

—  Dārgā de Šavernī kundze, es jūs ļoti lūdzu,— Darsī sacīja, no jauna satverdams vienu roku, ko uz mirkli bija palaidis vaļā,— kas jums kait? Es baidos… Nevaru saprast, vai patiešām esmu tas nelaimīgais, kas jūs sāpinājis.

—  Ai, ne jau jūs!— Žilī iesaucās un mazliet paspieda viņa roku.

—  Tad pasakiet taču, kas jūs saraudinājis? Runājiet vaļsirdīgi. Vai tad mēs neesam veci draugi?— viņš piebilda, pasmaidīdams un savukārt paspiezdams Žilī roku.

—  Jūs runājāt par laimi, domājāt, ka tā ir ap mani … bet šī laime ir tālu projām no manis!…

—  Kā! Vai tad jums nav viss, kas laimei vajadzīgs? … Jūs esat jauna, bagāta, skaista … Jūsu vīram ir izcils stāvoklis sabiedrībā . ..

—  Es viņu ienīstu!— Žilī sašutusi iesaucas,— es viņu nicinu!— Un viņa paslēpa galvu mutautā, elsodama vēl izmisīgāk.

—  Oho!— Darsī nodomāja,— lieta kļūst ļoti nopietna.— Un, veikli izmantodams katru ekipāžas kratīšanos, viņš arvien vairāk pievirzījās tuvāk nelaimīgajai Žilī:— Kāpēc jūs tā noskumstat?— viņš jautāja vismaigākā, vissaldākā balsī.— Vai cilvēkam, kuru jūs nicināt, jābūt tik lielai ietekmei uz jūsu dzīvi? Kāpēc jūs ļaujat viņam saindēt jūsu laimi? Vai no viņa jums jālūdz šī laime? . ..— Un viņš noskūpstīja Žilī pirkstu galiņus; bet, tā kā viņa šausmās tūlīt atrāva savu roku, viņš nodomāja, ka ir aizgājis par tālu … Nolēmis pieredzēt, kā tas beigsies, viņš, diezgan liekuļoti nopūzdamies, sacīja:

—  Kā es esmu maldījies! Kad uzzināju par jūsu laulībām, es domāju, ka de Šavernī kungs jums tiešām patīk.

—  Ak, Darsī kungs, jūs nekad neesat mani pazinis!— Viņas balss noskaņa skaidri pateica: Es vienmēr esmu jūs mīlējusi, un jūs negribējāt to pamanīt. Nabaga sieviete šinī mirklī svēti ticēja, ka ir vienmēr mīlējusi Darsī, visus pagājušos sešus gadus, mīlējusi tikpat kvēli kā šinī mirklī.

—  Un jūs!— Darsī iekaisdams iesaucās.— Vai jūs, kundze, esat mani jebkad izpratusi? Vai esat jebkad pazinusi manas jūtas? Ai, ja jūs būtu mani labāk izpratusi, mēs, bez šaubām, tagad būtu laimīgi abi.

— Cik es esmu nelaimīga!— Žilī atkārtoja, vēl izmisīgāk raudādama un spēcīgi spiezdama viņa roku.

—  Bet, ja arī jūs būtu mani sapratusi, kundze,— Darsī turpināja ar viņam raksturīgo ironisko melanholiju,— kas no tā būtu iznācis? Man nebija mantas, jums — ievērojama bagātība; jūsu māte būtu mani ar nicināšanu atraidījusi.— Es jau iepriekš biju notiesāts.— Un ari jūs pati, Žilī, iekams liktenīga pieredze jums nebūtu parādījusi, kur ir īstā laime, jūs, bez šaubām, būtu smējusies par manu iedomību, un spoža kariete ar grāfa kroni uz durtiņām toreiz, bez šaubām, būtu bijis visdrošākais līdzeklis, lai jums patiktu.

— Ak debess! Un jūs arī! Vai neviens nejūt līdzjūtību pret mani?

—  Piedodiet, dārgā Žilī!— viņš iesaucās, arī dziļi saviļņots,— ļoti lūdzu, piedodiet man! Aizmirstiet šos pārmetumus; nē, man nav tiesību tos izteikt.— Es esmu vainīgāks nekā jūs . .. Es nepratu jūs novērtēt. Es domāju, ka jūs esat vāja, tāpat kā citas jūsu aprindu sievietes; es šaubījos par jūsu drosmi, dārgā Žilī, un esmu par to nežēlīgi sodīts!. .. Viņš dedzīgi skūpstīja Zili rokas, un viņa tās vairs neatrāva; viņš grasījās Žilī piekļaut pie krūtīm … bet Žilī dziļās šausmās viņu atgrūda un atrāvās nost, cik vien tālu ekipāžas platums atļāva.

Tad Darsī sacīja balsī, kuras maigums izteiksmi darīja vel dzēlīgāku: «

—  Piedodiet, kundze, biju aizmirsis Parīzi. Tagad atceros, ka šeit laulājas, taču nemīl.

—  Ak! Jā, es jūs mīlu,— viņa elsodama čukstēja; viņa ļāva galvai noslīgt uz Darsī pleca. Darsī kaislīgi apskāva viņu un ar skūpstiem centās apturēt viņas asaras. Viņa vēlreiz mēģināja atbrīvoties no Darsī apkampiena, bet ši bija pēdējā piepūle.

XII

Darsī bija maldījies par sava saviļņojuma raksturu: ir jāteic, ka viņš nebija iemīlējies. Viņš bija izmantojis veiksmīgu dēku, kas šķita iekrītam klēpī, un bija vērts to nepalaist garam. Turklāt, kā visi vīrieši, viņš bija daiļrunīgāks lūdzot nekā pateicoties. Tomēr viņš bija pieklājīgs, un izsmalcināta pieklājība bieži vien aizstāj godājamākas jūtas. Kad pirmais jūtu skurbums bija pagājis, viņš teica Žilī maigas frāzes, kuras sacerēja bez sevišķas piepūles un pavadīja ar daudziem rokas skūpstiem, kas viņam aiztaupīja vārdus. Viņš bez nožēlas redzēja, ka kariete jau bija pie pilsētas robežas un pēc dažam minūtēm viņš šķirsies no sava iekarojuma. De Šavernī kundzes klusēšana viņa runas plūsmā, grūtsirdība, kādā viņa šķita iegrimusi, jauno mīļāko apgrūtināja, uzdrošinos pat teikt, garlaikoja.

Viņa nekustīga sēdēja karietes kaktā, neapzināti spiezdama savu šalli pie krūtīm. Viņa vairs neraudāja, viņas acis bija stingas, un, kad Darsī paņēma viņas roku, lai noskūpstītu, šī roka, atlaista vaļā, atkrita uz ceļiem kā mirusi. Viņa nerunāja, gandrīz pat nedzirdēja; bet milzums sirdi plosošu domu reizē ienāca prāta un, ja viņa gribētu izpaust kaut vienu no tām, kāda cita tūlīt aizvērtu viņai muti.

Kā atstāstīt šo domu haosu vai drīzāk citu citai sirds pukstu ātrumā sekojošu ainu jūkli? Viņas ausis it kā dzirdēja nesaistītus, nesakarīgus vārdus, bet visus ar šausmīgu jēgu. No rīta viņa bija apsūdzējusi savu vīru, tas viņas acīs bija zemisks; tagad viņa pati bija simtreiz vairāk nicināma. Viņai šķita, ka viņas negods ir publisks.— Hercoga de H. metrese viņu atstums.— Lambēra kundze, visi viņas draugi no viņas novērsīsies.— Un Darsī?— Vai viņš mīlēja?— Darsī viņu tikko pazina.— Viņš bija viņu aizmirsis.— Viņš nebija viņu uzreiz atcerējies.— Varbūt Žili viņam bija likusies ļoti pārvērtusies.

Viņš bija vēss pret viņu: tas bija nāvīgs trieciens. Viņas aizraušanās ar vīrieti, kurš viņu tikko pazina, kurš nebija izrādījis mīlestību … tikai pieklājību.— Nevar būt, ka viņš mīlētu viņu.— Un viņa pati, vai viņa to mīlēja?— Nē, tāpēc ka bija apprecējusies, tiklīdz viņš bija aizbraucis.

Kad kariete iebrauca Parīzē, pulksteņi sita viens naktī. Pulksten četros viņa bija redzējusi Darsī pirmo reizi.— Jā, redzējusi,— viņa nevarēja teikt atkalredzējusi … Viņa bija aizmirsusi tā vaibstus, tā balsi; tas bija viņai svešinieks … Pēc deviņām stundām viņa bija kļuvusi tā mīļākā! … Ar deviņām stundām bija pieticis šai dīvainajai savaldzināšanai .. .bija pieticis, lai viņa kļūtu apkaunota pašas acīs, arī Darsī acīs, jo ko gan viņš varēja domāt par tik vāju sievieti? Kā lai tādu nenicina?

Reizēm Darsī balss maigums, glāsmainie vārdi, kurus viņš teica, mazliet atdzīvināja Zilī. Tad viņa pūlējās ticēt, ka viņš tiešām jūt mīlestību, par kuru runāja. Viņa nebija padevusies tik viegli. Viņu mīlestība ilga sen, kad Darsī bija aizbraucis. Viņam vajadzēja zināt, ka viņa apprecējās aiz sapīkuma, kādu sagādāja Darsī aizbraukšana.— Vainīgs bija Darsī.— Tomēr viņš bija vienmēr, arī ilgajā prombūtnē, mīlējis Žilī.— Un atgriežoties Darsī ir juties laimīgs, atrazdams Žilī tikpat pastāvīgu kā viņš. Vaļsirdīgā atzīšanās, pat viņas vājums, droši vien patika viņam, jo viņš nicināja izlikšanos.— Taču drīz vien viņa saskatīja šādu prātojumu aplamību.— Mierinošās domas izdzisa, un viņa palika kauna un izmisuma varā.

Vienmēr viņa gribēja izpaust savas izjūtas. Viņa bija iztēlojusies, ka sabiedrība viņu atstums, ģimene pametīs. Pēc tam kad viņa tik smagi bija apvainojusi vīru, lepnums nekad viņai neatļaus jebkad vīru atkalredzēt. «Mani mīl Darsī,» viņa domāja, «es varu mīlēt tikai viņu.— Bez viņa nevaru būt laimīga. Ar viņu es visur būšu laimīga. Dosimies kopā uz kādu vietu, kur man nebūs jāsastop kāds, kas man liktu nosarkt. Lai viņš aizved mani sev līdzi uz Konstantinopoli…»

Darsī bija jūdzēm tālu no Žilī sirdī norisošo domu uzminēša- nas. Ievērojis, ka viņi iebraukuši ielā, kurā dzīvo de Šavernī kundze, viņš ļoti aukstasinīgi uzvilka rokā glazē cimdus.

— Starp citu,— viņš sacīja,— mani vajadzēs oficiāli stādīt priekšā de Šavernī kungam … Es domāju, ka mēs drīz būsim labi draugi. Ja mani ievedīs Lambēra kundze, es būšu labās attiecībās ar visu māju. Pagaidām, tā kā viņš ir uz laukiem,— vai varu jūs apmeklēt?

Žilī zaudēja valodu. Katrs Darsī vārds bija kā dunča dūriens. Kā runāt par bēgšanu, par aizvešanu ar šo rāmo, dzestro cilvēku, kas domāja tikai par to, kā visērtāk nokārtot savu sakaru vasarā? Viņa nikni norāva zelta važiņu, ko valkāja ap kaklu, un starp pirkstiem pluinīja važiņas posmiņus. Kariete apstājās pie mājas, kurā viņa dzīvoja. Darsī rosīgi sakārtoja šalli uz pleciem, pienācīgi iztaisnoja cepuri. Kad atvērās durtiņas, viņš ļoti godbijīgi pasniedza roku Žilī, bet viņa strauji iztraucās ārā, negribēdama balstīties uz viņa rokas.— Kundze, lūdzu atļaujiet man,— viņš sacīja, dziļi palocīdamies,— atnākt pie jums uzzināt, kā jums klājas.

—  Ardievu!— Žilī apslāpētā balsī izmeta. Darsī iekapa atkal karietē un lika sevi aizvest uz mājām, svilpodams kā virs, kas ir ļoti apmierināts ar pavadīto dienu.

XIII

Tikko atgriezies savā vecpuiša dzīvoklī, Darsī apģērba turku rītasvārkus, apāva mājas kurpes un, piebāzis ar Latakijas stipro tabaku pīpi ar garu BOsnijas ķirškoka kātu, gatavojās to baudīt, atgāzies lielā, pienācīgi polsterētā un ar marokenu pārvilktā zvilni. Cilvēkiem, kas brīnīsies, redzot viņu šādā banālā nodarbībā tādā mirklī, kurā viņam varbūt būtu vajadzējis sapņot poētiskāk, es atbildēšu, ka laba pīpe ir derīga, varbūt pat nepieciešama sapņainībai un ka drošs ceļš, kā īsti baudīt laimi, ir savienot to vēl ar kādu citu laimi. Viens no maniem draugiem, ļoti juteklisks cilvēks, nekad neatplēsa vaļā vēstuli no savas mīļākās, iepriekš nenoņēmis kravati, nesabikstījis uguni kamīnā, jo bija ziema, un neatgūlies uz ērta dīvāna.

—  Patiesību sakot,— Darsī nodomāja,— es būtu bijis liels muļķis, ja sekotu Tirela padomam un nopirktu grieķu verdzeni, lai to atvestu uz Parīzi. Velns lai parauj! Tas būtu bijis, kā teica mans draugs Halebs-Effendijs, nest vīģes uz Damasku. Paldies dievam! Manā prombūtnē civilizācija ir spērusi uz priekšu lielus soļus, un šķiet, ka stingrība nav kļuvusi pārmērīga . .. Sis nabaga Šavernī!… Ā! Bijis es pirms dažiem gadiem pietiekami bagāts, tad būtu apprecējis Žilī, un Varbūt viņu šovakar aizvestu mājās Šavernī. Ja es kādreiz precēšos, tad likšu bieži pārbaudīt savas sievas karieti, lai viņai nav jāgaida ceļojoši bruņinieki, kas viņu izvelk no grāvja . . . Apdomāsim! Galu galā, viņa ir ļoti glīta sieviete, asprātīga, un, ja es nebūtu tik vecs, cik esmu, tad varētu noticēt, ka, manu brīnumaino nopelnu dēļ!… Ai! Marti brīnumainie nopelni!… Ak vai! Varbūt pēc mēneša mani nopelni būs ūsainā kunga nopelnu līmenī. . . Sasodīts! Es gribētu, kaut mazā Nastāsija, kuru es ļoti mīlēju, prastu lasīt un rakstīt, un varētu tērzēt ar godīgiem ļaudīm, jo es domāju, ka viņa ir vienīgā sieviete, kas mani ir mīlējusi … Nabaga bērns! … Viņa pīpe izdzisa, un viņš drīz aizmiga.

XIV

Atgriežoties savā dzīvoklī, de Šavernī kundze saņēma visus spēkus, lai dabiskā tonī pateiktu istabenei, ka tā viņai nav vajadzīga, un lai atstāj viņu vienu. Tiklīdz istabene bija izgājusi, Žilī iemetās gultā un sāka raudāt, tagad vienatnē vēl rūgtāk nekā Darsī klātbūtnē, kad bija spiesta savaldīties.

Naktij noteikti ir liela ietekme uz morālām ciešanām, tāpat kā uz fiziskām sāpēm. Tā met uz visu drūmu nokrāsu, un tēli, kas dienu būtu vienaldzīgi vai pat patīkami, naktī mūs moka kā rēgi, kuriem ir vara tikai tumsā. Šķiet, ka naktī doma kļūst divreiz darbīgāka un saprāts zaudē varu. Iekšēja fantasmagorija mūs mulsina un biedē, un mums nav spēka novērst mūsu baiļu cēloni vai salti aplūkot to realitāti.

Iedomājieties nabaga Žilī — pa pusei izģērbusies, viņa nemitīgi svaidās pa gultu, brīžam viņu moka dedzinošs karstums, brīžam stindzina ledainas trīsas, viņa saraujas pie mazākās paneļu iekrakšķēšanās un skaidri sadzird savas sirds pukstus. Par savu stāvokli viņa saglabājusi tikai neskaidru nemieru, kura cēloni viņa veltīgi meklēja. Tad pēkšņi atmiņa par šo liktenīgo vakaru uzplaiksnīja kā zibsnis, un reizē ar to atmodās asa, smeldzīga sāpe, it kā nokaitēta dzelzs būtu iegrūzta aizdzīstošā brūcē.

Reizēm viņa skatījās uz lampu, ar stulbu uzmanību vērodama liesmas šaudīšanos, lidz asaras, kas nezin kāpēc saplūda acīs, liedza saredzēt gaismu. «Kādēļ šīs asaras?» viņa sev jautāja. «Ai, es esmu apkaunota!»

Reizēm viņa skaitīja pušķus pie gultas aizkara, bet nekad neatcerējās, cik to ir. «Kas tas par ārprātu?» viņa domāja. «Ārprāts?— Jā, jo pirms stundas es kā nicināma kurtizāne atdevos vīrietim, kuru nepazīstu.»

Tad viņa ar trulu skatienu sekoja pulksteņa rādītājam kā notiesātais, kas redz tuvojamies soda izpildīšanas stundu. Piepeši pulkstenis nozvanīja:— Ir trīs,— viņa spēji sarāvās,— biju kopā ar viņu un esmu apkaunota!

Visu nakti viņa pavadīja šādā drudžainā satraukumā. Kad ausa rīts, viņa atvēra logu, un svaigais, vēsais rīta gaiss viņai sniedza kaut cik remdinājuma. Pārliekusies pār dārzam pievērstā loga balustrādi, viņa ar zināmu baudu ieelpoja dzestro gaisu.

Juceklīgās domas pamazām noskaidrojās. Neskaidrajām mocībām, murgiem, kas viņu uzbudināja, sekoja koncentrēts izmisums, kas savā ziņā bija atpūta.

Vajadzēja kaut ko nolemt. Viņa sāka pārdomāt, ko darīt. Viņa ne mirkli neapstājās pie domas par atkalredzēšanos ar Darsī. Tas viņai likās neiespējami: viņa nomirtu aiz kauna, ieraugot Darsī. Viņai jāaizbrauc projām no Parīzes, kur jau pēc pāris dienām uz viņu rādīs ar pirkstu. Viņas māte uzturējās Nicā; viņa aizbrauks pie mātes, atzīsies visā; pēc tam, atklājusi tai savu sirdi, viņa var darīt tikai vienu — uzmeklēt Itālijā kādu nomaļu vietu, ko ceļinieki nepazīst, dzīvot tur vienai un drīz nomirt.

Pieņēmusi šādu lēmumu, Žilī kļuva mierīga. Viņa atsēdās pie maza galdiņa pretī logam un, galvu rokās ieskāvusi, raudāja, bet šoreiz bez rūgtuma. Nogurums un grūtsirdība beidzot viņu uzveica, viņa aizmiga vai drīzāk pārtrauca domāt apmēram stundu.

Viņa atmodās ar drudžainām trīsām. Laiks bija mainījies, smidzināja smalks un ledains lietus, kas vēstīja aukstu un miklu pārējo dienas daļu. Žilī pazvanīja istabenei.

—  Mana māte ir slima,— man tūlīt jābrauc uz Nicu. Sakravājiet ceļasomu, gribu aizbraukt stundas laikā.

—  Bet kundze, kas jums kait? Vai neesat slima? … Kundze nav gulējusi!— iesaucās istabene, ko bija pārsteigusi un satraukuši pārvērtība, kuru tā ievēroja savas kundzes vaibstos.

—  Es gribu aizbraukt,— Žilī nepacietīgi teica,— man noteikti ir jāaizbrauc. Sakārtojiet man ceļasomu.

Mūsdienu civilizācijā nepietiek ar vienkāršu gribas aktu, lai aizbrauktu no vienas vietas uz citu! Ir vajadzīga pase, jāsakārto somas, jānes kastes, jānoņemas ar simt garlaicīgiem gatavošanās darbiem, ar kuriem pietiek, lai laupītu vēlēšanos ceļot. Taču Žilī nepacietība ļoti saīsināja visu šo nepieciešamo gausumu. Viņa nāca un gāja no istabas istabā, pati palīdzēja sakravāt somas, bez kādas kārtības sabāzdama kaudzē cepures un kleitas, kas bija pieradušas pie rūpīgākas izturēšanās. Viņas kustīgā darbošanās drīzāk gan aizkavēja, nekā steidzināja kalpotājus.

—  Kundze, bez šaubām, ir brīdinājusi kungu?— istabene bikli pajautāja.

Žilī, nekā neatbildēdama, paņēma papīru; viņa uzrakstīja: «Mana māte ir saslimusi Nicā. Aizbraucu pie viņas.» Viņa salocīja papīra lapiņu, bet nevarēja saņemties uzrakstīt adresi.

Pošanās uz aizbraukšanu turpinājās, te ienāca kāds kalpotājs un sacīja:

—  De Šatofora kungs vaicā, vai kundze pieņem; ir arī vēl kāds cits kungs, kurš ieradās tanī pašā laikā un kuru es nepazīstu; šeit ir viņa vizītkarte.

Viņa izlasīja: «E. Darsī, sūtniecības sekretārs.»

Viņa tikko spēja apslāpēt kliedzienu. «Neviena nepieņemu!» viņa iesaucās. «Pasakiet, ka esmu slima. Nesakiet, ka es aizbraukšu.» Viņa nepaspēja izprast, kā Šatofors un Darsī varēja ierasties vienā, laikā; savā mulsumā viņa nešaubījās, ka Darsī jau ir uzticējies Šatoforam. Tomēr nekas nebija vienkāršāks, kā abu ierašanās vienlaicīgi. Vienāda nolūka vadīti, viņi bija satikušies pie durvīm; ļoti vēsi sasveicinājušies, viņi sirdī bija viens otru sūtījuši pie velna.

Pēc kalpotāja atbildes viņi kopā nokāpa lejā, no jauna sveicināja viens otru vēl vēsāk un aizgāja katrs pretējā virzienā.

Šatofors bija ievērojis, ka de Šavernī kundze veltīja Darsī īpašu vērību, un kopš šā mirkļa bija viņu ienīdis. Savukārt Darsī, kas lepojās, ka viņš ir fizionomists, vērodams Šatofora apjukumu, secināja, ka tas mīl Žilī; būdams diplomāts, viņš a priori pieņēma ļaunāko un ļoti vieglprātīgi secināja, ka Žilī nav bijusi cietsirdīga pret Šatoforu.

—  Ši dīvainā koķete,— viņš, projām iedams, nodomāja,— nebūs gribējusi mūs kopā pieņemt, baidīdamās no izskaidrošanās ainas, kāda ir «Mizantropā» … Bet es biju dumjš, ka neatradu ieganstu, lai paliktu un ļautu aiziet tam jaunajam ākstam. Noteikti, ja es būtu pagaidījis, kamēr viņš pagriež muguru, es tiktu pieņemts, jo man ir neapstrīdama jaunuma priekšrocība.

Tā pārdomādams, viņš bija apstājies, pēc tam apgriezās, pēc tara iegāja atkal de Šavernī kundzes mājā. Šatofors, kas arī vairākas reizes bija pagriezies, lai novērotu Darsī, atgriezās un nostājās netālu krustojumā, lai uzraudzītu viņu.

Apkalpotājam, kas bija pārsteigts, atkalredzot Darsī, viņš sacīja, ka esot aizmirsis tam iedot zīmīti, kuru kāda dāma viņam uzticējusi r.ogādāt de Šavernī kundzei, un lieta esot steidzama. Atcerēdamies, ka Žilī prot angliski, viņš uz savas vizītkartes uzrakstīja: Begs Icave to ask when he can show to madame de Chaverny his titrkish Album'. Kartīti viņš pasniedza apkalpotājam un sacīja, ka gaidīs atbildi.

Atbilde ilgi kavējās. Beidzot apkalpotājs atgriezās ļoti satraukts.— Kundzei nupat kļuva slikti, un viņa tagad ir pārāk

' Godbijīgi tiek jautais de Šavernī kundzei, kad varis viņai parādīt turku albumu. (Angļu vai.)

vārga, lai varētu jums atbildēt.— Tas viss bija ildzis ceturtdaļstundu. Darsī neticēja ģībonim, bet bija acīm redzams, ka viņu negribēja redzēt. Viņš to uzņēma filozofiski; atcerējies, ka viņam šinī kvartālā jaapmeklē dažas personas, viņš aizgāja, īpaši neskumdams par šo kavēkli.

Šatofors viņu gaidīja uztraukts un nikns. Redzot Darsī aizejam garām, viņš nešaubījās, ka tas ir viņa laimīgākais sāncensis, un cieši apņēmās pie pirmās izdevības atriebties neuzticīgajai un tās līdzzinātājam. Komandants Perēns, kuru viņš satika īsti laikā, uzklausīja viņa vaļsirdīgo atzīšanos un, cik labi spēdams, mierināja vi?u, aizrādīdams, ka viņa aizdomas ir maz ticamas.

XV

Žilī tiešām paģība, saņemot Darsī otru vizītkarti. Ģībonim sekoja asiņu spļaušana, kas viņu ļoti novājināja. Viņas istabene bija aizsūtījusi pēc ārsta, bet Žilī stūrgalvīgi atteicās viņu pieņemt. Ap četriem pasta zirgi bija klāt, ceļasomas piesietas: viss bija sagatavots aizbraukšanai. Žilī iekāpa ekipāžā, šausmīgi klepodama un nožēlojamā stāvoklī. Visu vakaru un nakti viņa runāja tikai ar karietē sēdošo sulaini, un arī vienīgi tādēļ, lai tas liktu pastniekiem pasteigties. Viņa vēl aizvien klepoja un likās, ka viņai sāp krūtis; bet no viņas nedzirdēja neviena vaida. No rīta viņa bija tik vārga, ka paģība, kad atvēra durvis. Viņu novietoja vienkāršā mājvietā, kur nolika gultā. Atsauca lauku ārstu: tas konstatēja, ka viņai ir bīstams drudzis, un aizliedza turpināt ceļojumu. Tomēr viņa neatlaidīgi gribēja braukt tālāk. Vakarā viņai uznāca murgi, visi simptomi paasinājās. Viņa runāja nemitīgi un tik strauji, ka bija ļoti grūti viņu saprast. Nesakarīgos teikumos bieži atkārtojās Darsī, Šatofora un Lambēra kundzes vārdi. Istabene aizrakstīja Šavernī kungam, lai paziņotu par sievas slimību; bet viņa atradās apmēram trīsdesmit Ijē aiz Parīzes, Šavernī bija medībās pie hercoga H„ un slimība tā progresēja, ka bija apšaubāmi, vai viņš varētu ierasties laikā.

Kambarsulainis tomēr bija aizjājis uz netālo pilsētu un atvedis ārstu. Tas nopēla sava amatbrāļa priekšrakstus, teica, ka atsaukts pārāk vēlu un ka slimība ir smaga.

Gaismai austot, murgi mitējās, un tad Žilī cieši aizmiga. Pēc divām trim stundām atmodusies, viņa pūlējās atcerēties pēc kādas negadījumu virknes bija noguldīta netīrā mājvietas istabā. Tomēr drīz atmiņa atgriezās. Viņa sacīja, ka jūtoties labāk, un pat runāja par došanos tālāk nākamajā dienā. Pēc tam piespiedusi plaukstu pie pieres, viņa ilgi kaut ko pārdomāja un tad lūdza, lai viņai pasniedz tinti un papīru — viņa gribēja rakstīt. Istabene redzēja, ka viņa vēstules iesāka un vienmēr saplēsa, uzrakstījusi pirmos vārdus. Vienlaikus viņa lika papīra strēmeles sadedzināt. Istabene ievēroja uz vairākiem gabaliem vardu kungs; tas viņai likās neparasti, jo viņa domāja, ka kundze raksta savai mātei vai vīram. Kādā citā vietā viņa izlasīja: «Jums gan vajag mani nicināt .. .»

Gandrīz pusstundu viņa veltīgi mēģināja uzrakstīt šo vēstuli, par kuru acīm redzami bija ļoti noraizējusies. Beidzot spēki bija izsmelti, viņa vairs nespēja turpināt: atstūmusi pulti, kas bija novietota viņai uz gultas, viņa ar mulsu skatienu sacīja istabenei:

—  Uzrakstiet jūs pati Darsī kungam.

—  Kundze, ko lai es rakstu?—jautāja istabene, būdama pārliecināta, ka atkal sāksies murgošana.

—  Rakstiet viņam, ka viņš mani nepazīst… ka es viņu nepazīstu …— un pārmocījusies viņa atkrita uz spilvena.

Tie bija pēdējie sakarīgie vārdi, kurus viņa izrunāja. Viņu atkal sagrāba murgi un vairs neatkāpās. Viņa nomira nākamajā dienā bez lielām redzamām ciešanām.

XVI

Šavernī ieradās trīs dienas pēc apbedīšanas. Viņa bēdas šķita patiesas, un visi ciema iedzīvotāji apraudājās, redzot viņu stāvam kapsētā pie svaigi raktās kapa kopiņas, kas sedza viņa sievas zārku. Vispirms viņš gribēja to izrakt un pārvest uz Parīzi; bet, tā kā mērs tam pretojās un arī notārs runāja par nebeidzamām formalitātēm, viņš apmierinājās ar smilšakmens plāksnes un vienkārša, bet pieklājīga kapa izveidošanas pasūtīšanu.

Šatofors ļoti pārdzīvoja šo tik pēkšņo nāvi. Viņš atraidīja vairākus ielūgumus uz balli un kādu laiku bija redzams tikai tērpies melnā.

XVII

Sabiedrībā izplatījās vairāki stāstījumi par de Šavernī kundzes nāvi. Vieni teica, ka viņa redzējusi sapni vai, ja vēlaties, viņai bijusi nojausma, ka viņas māte ir slima. Tas viņu tik ļoti uztraucis, ka viņa nekavējoties devusies ceļā uz Nicu, par spīti stiprajām iesnām, kas viņai uzbrukušas, atgriežoties no Lambēra kundzes; iesnas pārvērtušās par plaušu karsoni.

Citi, gaišredzīgāki ļaudis, noslēpumaini apgalvoja, ka de Šavernī kundze, nespēdama noslēpt mīlestību pret Šatofora kungu, bija gribējusi pie mātes smelties spēku tai pretoties. Iesnas un plaušu karsonis bija pārsteidzīgās aizbraukšanas sekas. Šajā ziņā visi bija vienisprāt.

Darsī nekad nerunāja par viņu. Trīs vai četrus mēnešus pēc viņas nāves viņš izdevīgi apprecējās. Kad viņš paziņoja par savām kāzām Lambēra kundzei, tā, viņam laimi vēlēdama, sacīja:

— Patiesi, jūsu sieva ir burvīga, un tikai mana nabaga Žilī būtu bijusi jums tik piemērota sieva. Cik žēl, ka jūs bijāt pārāk trūcīgs, kad viņa apprecējās!

Darsī pasmaidīja ar viņam parasto ironisko smaidu, bet nekā neatbildēja.

Šīs divas sirdis, kuras sevi pietiekami nenovērtēja, varbūt bija radītas viena otrai.

ŠĶĪSTĪTAVAS DVĒSELES

Cicerons kādā savā darbā — laikam traktātā «Par dievu dabu» ir teicis, ka bijuši vairāki Jupiteri — savs Jupiters Krētai, savs — Olimpijai un vēl savs kādai citai pilsētai, vārdu sakot, Grieķijā nav bijis kaut cik ievērojamas pilsētas, kurai nebūtu sava Jupitera. No šiem Jupiteriem radīts viens, kuram piedēvētas visu vārdabrāļu dēkas. Tā izskaidrojams neticamais daudzums mīlas uzvaru, ko šis dievs guvis.

Tāds pats juceklis iznācis ar donu Žuanu, kas slavā var gandrīz līdzināties Jupiteram. Seviljai vien ir vairāki doni Žuani; daža cita pilsēta min savējo. Katram no tiem savulaik bijusi pašam sava leģenda. Ar laiku tās visas sakusušas vienā.

Tomēr, rūpīgāk papētot, tos var atšķirt, vismaz saskatīt divus varoņus — donu Žuanu Tenorio, ko, kā ikvienam zināms, parāva akmens statuja, un donu Žuanu de Maranju, kura mūžs beidzās pavisam citādi.

Gan viena, gan otra dzīvi mēdz stāstīt tajā pašā veidā, atšķirīgs ir vienīgi atrisinājums. Tas atbilst katrai gaumei, tāpat kā Disisa1 lugas, kurām beigas ir laimīgas vai nelaimīgas atkarībā no lasītāju jūtīguma.

Šī stāsta vai abu stāstu patiesīgums nav apstrīdams, un seviljiešu patriotisms tiktu dziļi aizskarts, ja kāds sāktu gudrot, vai kādreiz tiešām dzīvojuši nelgas, kas padarījuši apšaubāmu šī apgabala dižciltīgāko dzimtu ģenealoģiju. Svešiniekiem tiek rādīts dona Žuana Tenorio nams, un neviens cilvēks, kas sevi uzskata par mākslas cienītāju, neatstātu Sevilju, neapmeklējis Žēlsirdības baznīcu. Tur viņš redzēs ševaljē Maranjas kapu ar šādu pazemības vai, ja vēlaties, lepnības iedvestu uzrakstu: «Aqui yace el peor hombre que fuē en el mundo.» Kā pēc tā visa vēl varētu šaubīties? Tiesa gan, jūsu čičerone, izrādījis abus minētos pieminekļus, vēl pastāstīs, ka dons Žuans (nav zināms, kurš tieši) izteicis dīvainus priekšlikumus Hiraldai — bronzas figūrai, kas paceļas mauru stilā būvētā katedrāles torņa galā, un kā Hiralda tos pieņēmusi; kā no vīna iesilušais dons Žuans, pastaigādamies Gvadalkiviras kreisajā krastā, palūdzis aizpīpēt kādam vīram, kurš gājis pa labo krastu, smēķēdams cigāru, un kā pīpmaņa roka (tas bijis pats velns)

' Disiss Žans Fransuā (1733—1816) — franču dramaturgs un tulkotājs, kas parlaisīja Šekspīra traģēdijas atbilstoši viņa laika skatītāju gaumei.

izstiepusies tik gara, ka sniegusies pāri upei, un svešinieks piedāvājis savu cigāru donam Žuanam, kurš aizdedzinājis savējo, ne aci nepamirkšķinādams un nelikdamies ne zinis par brīdinājumu — tik nocietināta bijusi viņa sirds .. .

Es mēģināju katram donam Žuanam piešķirt to, kas tam pienākas no abu kopīgā ļaunprātību un noziegumu krājuma. Nezinādams labāku paņēmienu, saistīju ar savu varoni donu Žuanu de Maranju vienīgi tos piedzīvojumus, kas saskaņā ar noilguma tiesībām nepienākas donam Žuanam Tenorio, kuru tik labi pazīstam pēc Moljēra un Mocarta šedevriem.

Grāfs dons Karloss de Maranja bija viens no bagātākajiem un cienījamākajiem senjoriem, kādi jebkad dzīvojuši Seviljā. Viņš bija cēlies no slavenas dzimtas un karā pret dumpīgajiem mauriem[14] tika pierādījis, ka nav zaudējis senču drosmi. Pēc Alpuharras pakļaušanas viņš atgriezās Seviljā ar rētu pierē, vezdams līdzi daudz neticīgajiem atņemtu bērnu, kurus lika nokristīt un izdevīgi pārdeva kristīgo namos. Rētas grāfa izskatam nekaitēja un neliedza iepatikties kādai jaunkundzei no labas ģimenes, kas izraudzījās viņu, noraidot lielu pulku rokas tīkotāju. Šajā laulībā sākumā piedzima vairākas meitas, no kurām dažas vēlāk apprecējās, bet citas iestājās klosterī. Dons Karloss de Maranja jutās gluži izmisis, ka nerodas viņa vārda mantinieks, taču tad viņam par lielu lielo prieku piedzima dēls un radās cerība, ka senais majorāts nenonāks blakuslīnijas īpašumā.

Donu Žuanu, tik karsti ilgoto dēlu un šī patiesīgā stāsta varoni, gan tēvs, gan māte lutināja, kā aizvien tiek lutināts slavena vārda un lielas bagātības mantinieks. Jau bērnībā viņš varēja darīt gandrīz visu, ko vien iedomājās, un tēva pilī neviens neiedrošinātos runāt viņam pretī. Taču māte vēlējās, lai viņš būtu tikpat dievbijīgs kā viņa, bet tēvs gribēja, lai dēls kļūtu tāds pats drosminieks kā viņš. Māte ar glāstiem un kārumiem mudināja bērnu mācīties litānijas, skaitīt rožukroņi, vārdu sakot, apgūt visas nepieciešamās un arī neobligātās lūgsnas. Iemidzinot viņa lasīja priekšā svēto dzīvesstāstus. Tēvs savukārt mācīja dēlam romances par Sidu un Bernardo del Karpio,[15] stāstīja par mauru dumpi un ieteica augu dienu mest šķēpu, šaut ar arbaletu un pat arkebūzu, mērķējot uz maura drēbēs ieģērbtu manekenu, ko bija licis novietot dārza malā.

grāfienes deMarjanas lūgšanu telpā bija Moralesa skarbajā, sausajā stilā darināta glezna, kas rādija šķīstītavas ciešanas.

Visas mocības kādas vien mākslinieks bija spējis iedomāties, tur bijaattēlotas tik skaidri un lietpratīgi, ka inkvizīcijas bendem nebutu ne ko pielikt, ne ko atņemt. Šķīstītavā nonākušās dvēseles atradās tādā kā plašā alā, kuras augšdaļā rēgojās lūka. Uz tās malas stāvēja eņģelis un sniedza roku dvēselei, kas atstāja ciešanu ieleju, bet tam blakus bija redzams vecs vīrs, kas turēja rožukroņi saliktās rokas un, šķiet, dedzīgi lūdza Dievu. Šis cilvēks bija gleznas dāvinātājs, kurš to tika pasūtījis, lai novietotu kāda Veskas baznīcā. Sacēlušies mauri pilsētu nodedzināja; baznīca tika nopostīta, bet glezna kā par brīnumu palika neskarta. Grāfs de Maranja to aizveda uz savu pili un ar šo mākslas darbu izrotāja sievas lūgšanu telpu. Iegājis pie mātes, mazais Žuans aizvien ilgi stāvēja kā sastindzis un vēroja gleznojumu, kas viņu reizē šausmināja un valdzināja. Zēna skatienus sevišķi saistīja ar dzelzs āķiem aiz ribām virs kvēlošām oglēm pakārts vīrs, kura iekšas, šķiet, rija čūska. Cietējs bažīgi vērās uz lūkas pusi un likās lūdzam dāvinātājam lūgsnas, kas izpestītu no tik šausmīgām mocībām. Grāfiene nekad nepalaida garām izdevību paskaidrot dēlam, ka nelaimīgajam uzliktas tādas ciešanas tāpēc, ka viņš nav kārtīgi izmācījies katķismu, ka viņš zobojies par garīdznieku vai bijis izklaidīgs baznīcā. Uz paradīzi lidoja kāda de Maranjas ģimenes locekļa dvēsele, kuru, bez šaubām, nospieda tikai dažs sīks grēciņš, bet grāfs de Maranja tika lūdzis par viņu un ziedojis garīdzniekiem bagātas dāvanas, lai dvēseli atbrīvotu no uguns un mocībām, un bija guvis gandarījumu, aizsūtīdams uz paradīzi sava radinieka dvēseli, kurai nevajadzēja ilgi nīkt šķīstītavā. «Un tomēr, Huanito,» grāfiene piebilda, «varbūt es kādu dienu tāpat cietīšu un palikšu šķīstītavā miljoniem gadu, ja tu neparūpēsies par misēm, lai mani no turienes izglābtu! Cik ļauni būtu pamest mokām savu māti, kas tevi izaudzinājusi!» Tad zēns raudāja, un, ja viņam kabatā bija kāds reāls, viņš steidzās to atdot pirmajam, kas staigāja ar krājkasīti, vākdams ziedojumus šķīstītavas dvēselēm.

Iegājis tēva kabinetā, viņš redzēja arkebūzu šāvienu iedragātas bruņas, kasku, kas grāfam de Maranjam bija galvā, uzbrūkot Almerijai, un kas vēl glabāja kāda musulmaņa cirvja cirtiena pēdas; telpu rotāja mauru šķēpi un zobeni, neticīgajiem atņemti kaujas karogi.

— Šo līko zobenu,— grafs stāstīja,— es atņēmu Veheras kadi, kas trīs reizes man cirta, pirms viņu nogalināju. Šo karogu nesa Elvīras kalna dumpinieki. Viņi tikko bija izposti- juši kādu kristīgo pilsētu; es tur aizsteidzos ar divdesmit jātniekiem. Četras reizes mēģināju nokļūt viņu pulka vidū; četras reizes mani atsita. Piekto reizi es pārmetu krustu, piesaucu svēto Jēkabu un metos pagānu rindās. Un vai tu redzi zelta biķeri, kas rotā manu ģerboni? Kāds mauru alfaki to bija nozadzis baznīcā, kur tika pastrādājis neskaitāmus šausmu darbus. Viņa zirgi ēda auzas no altāra un zaldāti izmētāja svēto kaulus. Alfaki no šī biķera dzēra uzputctu sorbetu. Es viņu pārsteidzu teltī tajā brīdī, kad viņš cēla pie lūpām svēto trauku. Pirms viņš paspēja piesaukt Allahu un brūvējums vēl bija viņam rīklē, es ar šo krietno zobenu cirtu pa neticīgā suņa noskūto galvu, un asmenis to pāršķēla līdz pat zobiem. Par piemiņu svētajai atriebei karalis man atļāva rotāt ģerboni ar zelta biķeri. Es tev to stāstu, Huanito, lai tu varētu pastāstīt saviem bērniem un viņi zinātu, kāpēc tavs ģerbonis nav gluži tāds pats kā tava vectēva dona Djego ģerbonis, kas uzgleznots virs viņa portreta.

Dzīvodams starp karu un dievbijību, zēns vadīja dienas, no latām taisot krustus, vai arī, paņēmis koka zobenu, sakņu dārzā cīnījās ar Rotas ķirbjiem, kas, viņaprāt, pēc apveidiem stipri atgādināja mauru galvas ar turbāniem.

Astoņpadsmit gadu vecumā dons Žuans diezgan slikti mācēja latīņu valodu, lieliski prata palīdzēt mācītājam mises laikā, bet rapieri un zobenu valdīja labāk nekā Sids. Tēvs domāja, ka muižniekam no Maranju nama jāiemanto vēl citas prasmes, tāpēc nolēma sūtīt dēlu uz Salamanku. Viņš ātri tika saposts ceļam. Māte deva līdzi rožukroņus, skapulārus un svētītus medaljonus. Viņa iemācīja arī vairākas lūgsnas, kurām daudzos dzīves sarežģījumos bija liels spēks. Dons Karloss pasniedza zobenu, kura ar sudrabu inkrustēto rokturi rotāja dzimtas ģerbonis; viņš sacīja:

— Līdz šim tu esi biedrojies tikai ar bērniem; turpmāk dzīvosi starp vīriem. Iegaumē, ka muižnieka vērtīgākā manta ir viņa gods, un tavs gods ir Maranju dzimtas gods. Lai mūsu nama pēdējā atvase labāk iznīkst, nekā aptraipa savu godu! Ņem šo zobenu; tas tevi sargās pret uzbrucēju. Nekad neesi pirmais, kas to izvelk no maksts, taču paturi prātā, ka tavi senči ne reizi nav bāzuši zobenu atpakaļ makstī, iekams nav kļuvuši par uzvarētājiem un atriebuši sevi.

Tā, saņēmis garīgus un laicīgus ieročus, Maranju dēls kāpa zirgā un atstāja senču namu.

Tolaik Salamankas universitāte bija pašā slavas spožumā. Nekad tās studentu saime nebija bijusi tik kupla un profesori — tik mācīti; taču pilsoņi nekad nebija tā cietuši no bezkaunībām, ko atļāvās nevaldāmie jaunekļi, kuri dzīvoja pilsētā vai, pareizāk sakot, valdīja pār to. Serenādes, kaķu koncerti, visvisādi naksnīgi trači — tāds bija viņu parastais dzīvesveids, kura vienmuļību laiku pa laikam pārtrauca kādas sievas vai meitas nolaupīšana, zādzība vai kautiņš ar nūjām. Salamankā nonākot, donam Žuanam pagāja vairākas dienas, kamēr viņš nodeva ieteikuma vēstules tēva draugiem, apmeklēja profesorus, apstaigāja baznīcas un apskatīja to relikvijas. Izpildot tēva vēlēšanos, viņš nodeva kādam profesoram ievērojamu summu, ko izdalīt nabadzīgajiem studentiem. Šai devībai bija lieli panākumi, un tā viņam uzreiz sagādāja daudz draugu.

Dons Žuans ļoti vēiējās mācīties. Viņš apņēmās uzklausīt katru profesoru izteiktu domu kā evaņģēlija vārdus; un, lai neko nepalaistu garām, viņš gribēja apsēsties pēc iespējas tuvāk katedrai. Iegājis zālē, kur vajadzēja notikt lekcijai, viņš ieraudzīja brīvu vietu tik tuvu profesoram, cik vien varēja vēlēties. Viņš apsēdās. Netīrs, izspūris un skrandās ģērbies students, kādu universitātēs bija, cik uziet, mirkli atrāva skatienu no grāmatas un stulbā izbrīnā pavērās donā Žuanā.

— Jūs sēžaties šajā vietā?— viņš gandrīz izbijies sacīja.— Vai tad nezināt, ka parasti to izvēlas dons Garsija Navarro?

Dons Žuans atbildēja, ka aizvien esot dzirdējis — vieta pieder tam, kas pirmais ierodas, un, atrodot šo brīvu, viņš domājot, ka var to ieņemt, it īpaši, ja dons Garsija nav licis savam kaimiņam to sargāt.

—  Kā redzu, jūs te esat svešinieks,— students sacīja,— un ieradies pavisam nesen, ja jau nepazīstat donu Garsiju. Tad ziniet, ka tas ir viens no vis …

Students pieklusināja balsi, it kā baidītos, ka citi var izdzirdēt viņa vārdus.

—  Dons Garsija ir briesmīgs cilvēks. Nelaimīgs, kas viņu aizskar. Viņa pacietība ir īsa un zobens — garš; varat būt drošs, pietiek ar to, ka cits apsēžas tur, kur dons Garsija ir divreiz sēdējis, lai izceltos ķilda, jo viņš ir ļoti viegli aizvainojams un aizdomu pilns. Kad viņš ķildojas, viņš cērt un, kad cērt,— nogalina. Tātad esmu jūs brīdinājis; jūs rīkosieties, kā pats uzskatīsiet par labu.

Donam Žuanam šķila ļoti savādi, ka šis dons Garsija grib paturēt sev labākās vietas, nepapūloties tās nopelnīt ar precizitāti. Taču viņš manīja, ka viņā noskatās vairāki studenti, un saprata, cik apkaunojoši būtu atstāt šo vietu, ja jau reiz ir tajā apsēdies. No otras puses,— viņam nepavisam negribējās tūlīt pēc ierašanās iepīties ķildā, turklāt ar tādu bīstamu cilvēku, kāds likās esam dons Garsija. Viņš nespēja pārvarēt apjukumu, joprojām palikdams tajā pašā vietā un nevarēdams izšķirties, ko darīt, kad zālē ienāca kāds students, kas gāja tieši uz viņa pusi.

— Tas ir dons Garsija,— blakussēdētājs sacīja.

Garsija bija jauneklis platiem pleciem, iabi noaudzis, saulē iedegušu seju, lepnu skatienu un nicīgu vaibstu ap lūpām. Mugurā viņam bija apdilis vamzis, kas varētu būt melns, un caurumains apmetnis. Tam visam pāri karājās gara zelta ķēde. Kā zināms, Salamankas un citu Spānijas universitāšu studenti vienmēr ir uzskatījuši par goda lietu ģērbties kā skrandaiņi, acīmredzot tā gribēdami pierādīt, ka cilvēka īstajai vērtībai nav nekāda sakara ar laimes labvēlības dotu greznību.

Dons Garsija piegāja pie sola, kur vēl aizvien sēdēja dons Žuans, un ļoti pieklājīgi viņu sveicināja, teikdams:

—  Senjor student, jūs mūsu vidū esat jaunatnācējs, taču es labi zinu jūsu vārdu. Mūsu tēvi bija lieli draugi, un, ja esat ar mieru, viņu dēli būs tādi paši.

Tā runādams, viņš ar vislielāko laipnību sniedza donam Žuanam roku. Dons Žuans, kas gaidīja pavisam citādu sarunas sākumu, gaužām padevīgi uzklausīja dona Garsijas pieklājības apliecinājumus un atbildēja, ka tāda kavaliera draudzību uzskatīs par lielu godu.

—  Jūs vēl nemaz nepazīstat Salamanku,— dons Garsija turpināja.— Ja vietā, kur turpmāk dzīvosiet, esat ar mieru ņemt mani par pavadoni, es būšu priecīgs jums izrādīt visu — gan to, kas ir visizcilākais, gan pēdīgos sīkumus.— Tad viņš uzrunāja studentu, kurš sēdēja blakus donam Žuanam: — Paklau, Periko, lasies lapās! Vai domā, ka tāds stulbenis kā tu varētu būt piemērota sabiedrība donam Žuanam de Maran- jam?

To pateicis, viņš rupji pagrūda sola kaimiņu un apsēdas vieta, ko tas steidzās atbrīvot.

Pēc lekcijas dons Garsija iedeva jaunajam draugam savu adresi un lika apsolīt, ka apciemos viņu. Tad, ar graciozi draudzīgu žestu atsveicinājies, viņš izgāja 110 zāles, eleganti ietīdamies sietam līdzīgajā caurajā apmetnī.

Paņēmis grāmatas padusē, dons Žuans apstājās kādā koledžas galerijā apskatīt vecos uzrakstus, kas klāja sienas, un tai brīdī ieraudzīja, ka students, kurš pirmīt bija viņu uzrunājis, nāk tuvāk, it kā gribētu pētīt to pašu. Pamājis ar galvu, lai pierādītu, ka biedru pazīst, dons Zuans taisījās iet prom, bet students viņu satvēra aiz apmetņa.

— Senjor don Žuan,— viņš teica,— vai jūs nebūtu tik laipns un neatvēlētu bridi sarunai ar mani, ja nesteidzaties?

—  Labprāt,— dons Žuans atbildēja un atspiedās pret pīlāru.— Es klausos.

Periko bažīgi palūkojās visapkārt, it kā baidītos, ka tiek novērots, un piegāja donam Žuanam klāt, lai varētu čukstēt ausī,— tāda piesardzība gan šķita gluži lieka, jo plašajā gotiskajā galerijā, kur viņi atradās, neviena cita nebija. Brīdi valdīja klusums.

—  Pasakiet man, lūdzu, senjor don Žuan,— students klusā, gandrīz drebošā balsī jautāja,— pasakiet, lūdzu, vai jūsu tēvs patiešām pazina Garsijas Navarro tēvu?

Dons Žuans pārsteigts sarāvās.

— Jūs taču pats dzirdējāt, ka Garsija to nupat teica.

—  Jā,— students atbildēja, čukstēdams vēl klusāk,— bet pasakiet jel — vai esat kādreiz dzirdējis savu tēvu sakām, ka viņš pazīst senjoru Navarro?

—  Jā, bez šaubām, viņi abi kopā karoja pret mauriem.

—  Ļoti labi; bet vai esat arī dzirdējis, ka šim muižniekam būtu … dēls?

—  Patiesību sakot, nekad neesmu pievērsis sevišķu uzmanību tam, ko mans tēvs šai sakarā varētu sacīt. .. Bet kāpēc uzdodat tādus jautājumus? Vai tad dons Garsija nav senjora Navarro dēls? … Vai viņš būtu dzimis ārlaulībā?

—  Lai debesis ir manas liecinieces, ka neko tādu neesmu sacījisl— students pārbijies iesaucās, skatīdamies, vai kāds nestāv aiz pīlāra, pret kuru bija atspiedies dons Žuans.— Es vienīgi gribēju pajautāt, vai zināt dīvainās baumas, ko daudzi stāsta par donu Garsiju?

—  Man par tām nav ne jausmas.

—  Runā … Ņemiet vērā, es tikai atkārtoju to, ko esmu dzirdējis runājam … Stāsta, ka donam Djego Navarro bijis dēls, kas sešu vai septiņu gadu vecumā nopietni saslimis, un kaite bijusi tik dīvaina, ka ārsti nav zinājuši, ar kādām zālēm to dziedināt. Tāpēc tēvs, kuram dēls bijis vienīgais bērns, sūtījis daudzām kapelām bagātīgas dāvanas, licis slimajam pieskarties pie relikvijām, bet viss bijis veltīgi. Izmisumā viņš kādu dienu sacījis … Tā man apgalvoja … Kādu dienu, lūkodamies svētā Miķeļa attēlā, viņš teicis: «Ja tu nevari izglābt manu dēlu, es gribu redzēt, vai tas, kurš atrodas zem tavām kājām, nebūs varenāks!»

—  Kādi briesmīgi zaimi!— galīgi sašutušais dons Žuans iesaucās.

—  Mazliet vēlāk zēns atveseļojies … Un šis bērns ir … dons Garsija!

—  Tā kā dons Garsija kopš tā laika ir pats velna iemiesojums!— skaļi smiedamies, teica dons Garsija, kas tieši tai brīdī parādījās un, šķiet, bija noklausījies sarunu, slēpdamies aiz blakus pīlāra.— Patiesi, Periko,— viņš salti nicinošā tonī sacīja apstuloušajam studentam,— ja jūs nebutu gļēvulis, jums būtu jāsamaksā par nekaunīgo iedrošināšanos runāt par mani. Senjor don Žuan,— viņš turpināja, pievērsdamies Maranjam,— kad jūs pazīsiet mūs labāk, jūs netērēsiet laiku, klausīdamies tādu pļāpu runās. Un, lai pierādītu, ka tik velnišķīgi ļauns nemaz neesmu, aicinu jūs parādīt man to godu un nākt līdzi uz svētā Pētera baznīcu; kad būsim tur izpildījuši kristīga cilvēka pienākumu, es lūgšu jūs dalīties trūcīgās vakariņās ar dažiem biedriem.

Tā runādams, viņš paņēma donu Žuanu zem rokas, un tas, kaunēdamies, ka ticis pārsteigts klausāmies Periko dīvaino stāstu, steidzās pieņemt jaunā drauga piedāvājumu, lai pierādītu, cik maz uzmanības veltī nupat dzirdētajām tenkām.

Iegājuši baznīcā, dons Žuans un dons Garsija nometās ceļos pie kapelas, ap kuru pulcējās daudz ticīgo. Dons Žuans klusām skaitīja lūgsnu; un, kaut arī viņš pietiekami ilgi nodevās dievbijībai, galvu pacēlis, jauneklis ieraudzīja, ka biedrs vēl iegrimis svētā ekstāzē: tā lūpas kustējās bez skaņas; šķita, ka dons Garsija savā meditācijā nav ticis pat līdz pusei. Mazliet nokaunējies, ka tik ātri beidzis, dons Žuāns klusītēm skaitīja litānijas, kādas nāca prātā. Ticis galā ar tām, viņš pamanīja, ka biedrs joprojām nekustas. Dons Žuans izklaidīgi vēl šo to norunāja, tad, redzēdams draugu joprojām nekustīgu, nosprieda, ka var, laiku kavējot, mazliet paskatīties apkārt, līdz beigsies bazgalgarā lūgsna. Tūlīt viņa uzmanību saistīja trīs sievietes, kas bija nometušās ceļos uz turku paklāja. Viena, spriežot pēc gadiem, brillēm un galvassegas cienījamā platuma, varēja būt vienīgi duenja. Abas pārējās likās jaunas un glītas, un viņas neskatījās uz rožukroņi tik cītīgi, lai nevarētu pamanīt, ka acis viņām ir lielas, dzīvas un skaistas. Raugoties uz vienu no jaunavām, dons Žuans izjuta dziļu tīksmi — tik dziļu, kāda svētā vietā nemaz neiederējās. Aizmirsis biedra lūgšanu, viņš paraustīja to aiz piedurknes un klusām pajautāja, kas tā par jaunavu ar dzeltena dzintara rožukroņi rokā.

— Tā,— Garsija atbildēja, nemaz nedusmodamies par traucējumu,— tā ir donja Teresa de Oheda; un tā tur ir donja Fausta, viņas vecākā māsa, abas — Kastīlijas padomes auditora meitas. Es esmu iemīlējies vecākajā; papūlieties iemīlēties jaunākajā! Rau,— viņš turpināja,— viņas ceļas augšā un iet ārā no baznīcas; pasteigsimies, lai varētu noskatīties, kā abas kāps pajūgā; varbūt vējš pacels svārku malu un mēs ieraudzīsim vienu vai divas daiļas kājiņas.

Donu Žuanu tā bija aizrāvis donjas Teresas skaistums, ka, nemaz neievērodams sarunas nepiedienīgo toni, viņš sekoja donam Garsijam līdz pat baznīcas durvīm un redzēja abas dižciltīgās jaunavas iekāpjam karietē un atstājam baznīcas laukumu, lai iegrieztos vienā no visdzīvākajām ielām. Kad viņas bija prom, Garsija uzmauca cepuri šķībi uz acīm un priecīgi iesaucās:

—  Kas par burvīgām meičām! Lai velns mani parauj, ja vecākā nebūs mana, iekams paies desmit dienas! Un vai jūs esat licis kādu soli uz priekšu mīlestībā uz jaunāko?

—  Kādu soli?— dons Žuans vientiesīgi jautāja.— Es taču viņu pirmo reizi redzēju!

— Tas nu gan ir iemesls!— dons Garsija iesaucās.— Vai domājat, ka es Faustu pazīstu daudz ilgāk? Taču es šodien nodevu vēstulīti, un viņa to ļoti labprāt pieņēma.

—  Vēstulīti? Bet es neredzēju, ka jūs to būtu rakstījis!

—  Man vienmēr ir līdzi jau gatavas, un, ja vien neraksta vārdu, tās noder jebkurai. Vajag tikai uzmanīties un nelietot kļūmīgus acu vai matu krāsas apzīmējumus. Bet, kad runa ir par asarām un nopūtām, tās vienādi labi pieņem gan tumšmates, gan gaišmates, gan meitas, gan sievas.

Tā tērzējot, dons Garsija un dons Žuans nonāca pie nama, kur viņus gaidīja vakariņas. Tā bija studentu maltīte — drīzāk sātīga nekā izsmalcināta un daudzveidīga: ar garšvielām bagātīgi aizdarīti ragū un sālīta gaļa — viss, kas rada slāpes. Un Lamanšas un Andalūzijas vīnu netrūka. Vairāki studenti — Garsijas draugi — gaidīja viņa ierašanos. Visi tūlīt sēdās pie galda, un kādu laiku bija dzirdama tikai šmaukstināšana un glāžu šķinda, tām atsitoties pret pudelēm. Drīz vien vīns padarīja dzīrotājus jautrus, sākās sarunas, kas kļuva aizvien skaļākas. Tās vērpās vienīgi ap divkaujām, mīlas sakariem un studentu ēverģēlībām. Viens stāstīja, kā piemuļķojis saimnieci, aizvākdamies dienu pirms maksāšanas termiņa. Otrs sevišķi nopietna teoloģijas profesora vārdā pasūtījis vīna tirgotājam vairākas krūkas valdepenu un izveicīgi tās pārtvēris, atstādams profesoram iespēju samaksāt, ja viņš vēlētos. Viens bija piekāvis patruļu, otrs, par spīti greizsirža piesardzībai, pa virvju kāpnēm iekļuvis pie mīļākās. Sākumā dons Žuans stāstus par dauzonībām klausījās pagalam pārsteigts. Taču pamazām vien izdzertais vīns un biedru jautrība atbruņoja viņa tikumību.

Viņam nāca smiekli par dzīrotāju stāstiem, un reizēm viņš pat apskauda tos, kas izveicības vai blēdības dēļ bija kļuvuši slaveni. Viņš sāka aizmirst prātīgos principus, ar kādiem bija ieradies universitātē, un piemērojās studentu uzvedības likumiem; tie bija vienkārši un viegli izpildāmi noteikumi, saskaņā ar kuriem varēja atļauties visu pret pillos, tas ir, pret to cilvēces daļu, kas nebija ierakstīta universitātes reģistros. Pillos vidū students ir tikpat kā ienaidnieku zemē, un viņam ir tiesības rīkoties attiecībā pret tiem tāpat, kā ebreji rīkojās pret kanaāniešiem.' Nelaime tikai tā, ka korehidors nejūt nekādu cieņu pret universitātes svētajiem likumiem un tik vien meklē kā iespēju ieriebt pie tās piederīgajiem, tāpēc viņiem jābūt vienotiem kā brāļiem, izpalīdzīgiem citam pret citu un cieši jaglabā noslēpumi.

Pamācošā saruna turpinājās, kamēr vien pudelēs bija vīns. Kad tās iztukšoja, prāts visiem dīvaini apmiglojās un ikvienam uzmācās nepārvarams miegs. Saule vēl bija augstu, tāpēc studenti atvadījās un gāja mājās pagulēt, bet dons Žuans bija ar mieru palikt pie Garsijas. Viņš tikko paspēja izstiepties uz ādas matrača, kad nogurums un vīna tvaiki iegrūda viņu dziļā miegā. Ugu laiku dona Žuana sapņi bija tik dīvaini un juceklīgi, ka viņš juta vienīgi nenosakāmu nelabumu, nespēdams uztvert, kāds tēls vai kāda doma tam ir par cēloni. Taču pamazām viņš sāka sapni uztvert skaidrāk, ja tā var sacīt, un tas ieguva noteiktu secību. Donam Žuanam šķita, ka viņš peld laivā pa lielu upi, kas ir platāka un straujāka, nekā jebkad redzēta Gvadalkivira ziemā. Nebija nedz buru, nedz airu, nedz stūres, un upes krasts likās tuksnesīgs. Laiva straumē stipri zvāļojās, un, spriežot pēc nelabuma, varēja iedomāties, ka viņš ir nonācis Gvadalkiviras grīvā, kur Seviljas dīkdieņi ceļā uz Kadiksu sajūt pinnās jūrasslimības pazīmes. Drīz viņš iepeldēja daudz šaurākā upes posmā, kur varēja viegli redzēt un pat dzirdēt, kas notiek krastos. Tad abās malās katrs savā pusē vienlaikus parādījās divi mirdzoši tēli, it kā gribēdami viņam palīdzēt. Vispirms viņš paskatījās pa labi un ieraudzīja sirmgalvi nopietnu un skarbu seju, basām kājām, ģērbušos tikai ērkšķu pilnā tunikā. Šķita, ka tēls stiepj donam Žuanam pretī roku. Pēc tam jauneklis pavērās pa kreisi un ieraudzīja slaida auguma sievieti neizsakāmi cildeniem un valdzinošiem vaibstiem, rokā viņa turēja ziedu vainagu, ko sniedza viņam. Reizē

' Kanaānieši ir feniķiešu ciltis, kas apdzīvoja Palestinu pirms ebreju ieceļošanas un bija naidīgas tiem.

viņš pamanīja, ka laiva peld pēc viņa prāta — tai gan nebija airu, bet to varēja vadīt ar gribu vien. Viņš gatavojās piestāt krastā, kur stāvēja sieviete, bet tai brīdī pa labi atskanēja kliedziens, viņš atskatījās un sāka virzīties uz pretējo pusi. Sirmgalvis šķita vēl bargāks nekā iepriekš. Neapsegtās auguma daļas klāja sitienu pēdas, tās bija bālas vai sarecējušu asiņu krāsā. Vienā rokā viņš turēja ērkšķu kroni, otrā — pātagu ar dzelzs dzelkšņiem galā. To ieraugot, donu Žuanu pārņēma šausmas; viņš ātri pārmetās uz kreiso krastu. Valdzinošā parādiba tur atradās joprojām; sievietes mati plīvoja vējā, acīs dega pārdabiska liesma, un vainaga vietā viņa turēja rokā zobenu. Dons Žuans mirkli apstājās, pirms piebrauca krastā, un tad, palūkojies vērīgāk, ieraudzīja, ka zobena asmens ir sarkans no asinīm un arī nimfas roka ir sarkana. Baismu sagrābts, viņš uzrāvās no miega. Atvēris acis, jauneklis nespēja apspiest kliedzienu — divu pēdu attālumā no gultas mirdzēja kails zobens. Taču to neturēja daiļā nimfa. Dons Garsija bija nācis modināt draugu un, ieraudzījis guļvietai blakus noliktu neparasti darinātu ieroci, sācis to pētīt. Asmenī bija iegravēts uzraksts: «Nezaudē iecietību!» Rokturi, kā jau teicām, rotāja Maranju dzimtas ģerbonis, vārds un devīze.

—  Jums ir skaists zobens, biedri,— Garsija teica.— Tagad, jādomā, esat atpūties. Nakts ir klāt, pastaigāsimies mazliet un, kad pilsētas godīgie ļaudis būs aizgājuši mājās, ja vien jums nebūs nekas pretī, dosimies nodziedāt serenādi mūsu dievietēm.

Dons Žuans un dons Garsija kādu laiku pastaigājās Torme- sas krastmalā, lūkodamies uz sievietēm, kas bija iznākušas paelpot svaigu gaisu vai pārmīt skatienus ar pielūdzējiem. Ļaužu straume pamazām saplaka, līdz nebija redzams vairs neviens.

—  Nu ir pienācis brīdis,— dons Garsija teica,— nu ir tas brīdis, kad pilsēta pieder tikai studentiem. Pillos neiedrošināsies mūs traucēt nevainīgajās izpriecās. Ja runājam par patruļu — gadījumā, ja mums radīsies ar to kāda sadursme, man nav vajadzības jums vēl skaidrot, ka tie ir gatavie nelieši un nav jāsaudzē. Bet, ja nu to blēžu būtu pārāk daudz un mēs būtu spiesti ņemt kājas pār pleciem, nemaz nebīstieties: es te pazīstu katru kaktu, jums vajag tikai man sekot, un varat būt drošs, ka mums paveiksies.

Tā runādams, viņš pārmeta apmetni pār kreiso plecu, lai tas aizsegtu lielāko daļu sejas, bet atstātu brīvu labo roku. Dons Žuans darīja tāpat, un abi devās uz ielu, kur dzīvoja donja Fausta un viņas māsa. Iedams garām baznīcas portālam, dons

Garsija uzsvilpa, un parādījās viņa pāžs ar ģitāru rokā. Dons Garsija paņēma instrumentu un kalpotāju aizsūtīja prom.

—  Es redzu,— dons Žuans sacīja, iegriezdamies Valjadoli- das ielā,— es redzu, ka jūs gribat, lai es apsargāju jūs serenādes laikā; esiet drošs — rīkošos tā, ka iemantošu jūsu atzinību. Seviljā, dzimtā pilsēta, mani noliegtu, ja es neprastu nosargāt ielu no uzmākoņām!

—  Es nemaz netaisos likt jūs sardzē,— dons Garsija atbildēja.— Man te ir mana mīlestība, bet jums — jūsējā. Katram savs medījums. Cst! Rau, esam pie mājas. Jūs stāsieties pie šīm žalūzijām, es — pie tām, un veicīgi!

Noskaņojis ģitāru, dons Garsija sāka diezgan patīkamā balsī dziedāt romanci, kurā kā parasts bija runa par asarām, nopūtām un visu, kas tam seko. Es nezinu, vai viņš bija tās sacerētājs.

Pēc trešās vai ceturtās segidiljas abu logu žalūzijas mazliet pacēlās un bija dzirdama klusa ieklepošanās. Tas nozīmēja, ka romancei ir klausītājas. Stāsta, ka mūziķi nekad nespēlē, ja viņus lūdz vai viņos klausās. Dons Garsija nolika ģitāru uz akmens stabiņa un uzsāka klusu sarunu ar vienu no klausītājām.

Dons Žuans, pacēlis acis, ieraudzīja sievieti, kura, šķiet, viņu no augšas uzmanīgi vēroja. Viņš nešaubījās, ka tā ir donjas Faustas māsa, ko paša gaume un drauga izvēle padarīja par viņa domu valdnieci. Taču viņš bija vēl bikls un nepieredzējis un nezināja, kā lai sarunu iesāk. Piepeši pa logu izkrita mutautiņš un smalka balstiņa iesaucās:

—  Ak Jēzu! Man nokrita mutautiņš!

Dons Žuans to tūlīt paņēma, uzlika zobena galā un pacēla loga augstumā. Radās iegansts sarunai. Balss iesāka ar pateikšanos, tad apvaicājās, vai senjors kavalieris, kas izrādijis tādu laipnību, no rīta nav bijis svētā Pētera baznīcā. Dons Žuans atbildēja, ka ir gan bijis un tur zaudējis dvēseles mieru.

—  Kādā veidā?

—  Ieraugot jūs.

Ledus bija salauzts. Dons Žuans, kā jau seviljietis, zināja no galvas visus mauru stāstus, kuros mīlas valoda ir tik bagāta. Viņš nevarēja nebūt daiļrunīgs. Saruna ilga apmēram stundu. Beidzot Teresa iesaucās, ka dzird tēvu pārnākam un ka jāšķiras. Abi pielūdzēji negāja prom, iekams žalūziju spraugā neparādījās divas baltas rociņas un nenometa katram pa jasmīna zaram. Dons Žuans devās pie miera, un galva viņam bija pilna debešķīgu tēlu. Bet dons Garsija iegriezās krodziņā, kur pavadīja nakts lielāko daļu.

Nākamās dienas vakarā nopūtas un serenādes sākās no jauna. Tas pats notika turpmākajās naktīs. Pēc piedienīgas pretošanās abas dāmas bija ar mieru dāvināt un saņemt matu cirtas — šai nolūkā izmantoja pavedienu, ko nolaida no augšas, mijot uzticības ķīlas. Dons Garsija nebija tas vīrs, kas apmierinātos ar tādiem niekiem, viņš prātoja par virvju kāpnēm vai pakaļdarinātām atslēgām, taču viņa plāni tika uzskatīti par pārdrošiem un, ja arī tos nenoraidīja, tad tomēr atlika uz nenoteiktu laiku.

Jau gandrīz mēnesi dons Žuans un dons Garsija diezgan nesekmīgi dūdoja zem savu iemīļoto logiem. Kādā ļoti tumšā naktī viņi stāvēja parastajā sardzē un saruna jau labu brīdi risinājās visiem par prieku, kad ielas galā parādījās septiņi vai astoņi vīri apmetņos, pusei no tiem bija līdzi mūzikas instrumenti.

—  Augstā debess!— Teresa iesaucās.— Rau, dons Kristobals nāk mums spēlēt serenādi! Dieva dēļ, ejiet prom, citādi notiks nelaime!

—  Mēs nevienam neatdosim tik skaistu vietu,— dons Garsija izsaucās.— Kavalier,— balsi paceldams, viņš sacīja pirmajam, kas tuvojās,— vieta ir aizņemta, un dāmām nav nekādas daļas gar jūsu mūziku; tāpēc meklējiet, lūdzu, laimi kur citur!

—  Tas ir viens no tiem nekauņām studentiem, kas domā liegt mums ceļu!— dons Kristobals iesaucās.— Es viņam parādīšu, ko nozīmē aplidot manu iemīļoto!— To teicis, viņš satvēra zobenu. Tai pašā mirklī ieroči uzzibsnīja divu viņa biedru rokās. Dons Garsija brīnumveikli aptina apmetni ap roku, izrāva zobenu un iesaucās:

—  Studenti, šurp!

Taču tuvumā nebija neviena paša. Mūziķi, droši vien baidīdamies, ka sadursmē tiks sabojāti instrumenti, metās bēgt, brēkdami pēc tiesas un taisnības, bet abas sievietes aiz žalūzijām piesauca visus paradīzes svētos.

Donam Žuanam, kas stāvēja zem donam Kristobalam tuvākā loga, pirmajam vajadzēja aizstāvēties. Viņa pretinieks bija izveicīgs, turklāt turēja kreisajā rokā dzelzs vairodziņu, ar ko atsita cirtienus, bet donam Žuanam bija tikai zobens un apmetnis. Donam Kristobalam sparīgi uzbrūkot, viņš īstajā brīdī atcerējās kādu sava paukošanas skolotāja senjora Uberti rapiera cirtienu. Viņš izlikās nokrītam uz kreisās rokas un ar labo paslidināja zobenu zem dona Kristobala vairodziņa un ietrieca to zem ribām tik spēcīgi, ka asmens salūza, kad bija iedūries miesā vesela sprīža dziļumā. Dons Kristobals iekliedzās un, asinīm plūstot, nokrita. Sajā cīniņā, kas bija īsāks par to, kādā iespējams notikumu izstāstīt, dons Garsija sekmīgi aizstāvējās pret diviem pretiniekiem, bet kolīdz tie ieraudzīja savu vadoni guļam zemē, abi ņēina kājas pār pleciem.

— Tagad nu laidīsimies lapās,— dons Garsija teica.— Nu vairs nav nekādi joki. Palieciet sveikas, daiļās!

Un viņš aizrāva līdzi donu Žuanu, kas bija galīgi pārbijies sava nodarījuma dēļ. Divdesmit soļu no mājas dons Garsija apstājās un pajautāja, kur viņš licis zobenu.

—  Zobenu?— dons Žuans atkārtoja, tikai tad pamanīdams, ka netur to vairs rokā.— Es nezinu . . . Droši vien būšu nometis zemē.

—  Nolādēts! Un tajā bija iegravēts jūsu vārds!

Tai mirklī viņi ieraudzīja, ka no blakus namiem iznāk cilvēki ar lāpām rokā un drūzmējas ap mirstošo. No otra ielas gala strauji tuvojās bruņoti vīri. Tā bija patruļa, kas bija sadzirdējusi muzikantu kliedzienus un cīniņa troksni.

Dons Garsija, uzmaucis cepuri pār acīm un aizsedzis ar apmetni sejas lejasdaļu, lai netiktu pazīts, par spīti briesmām, metās pūļa vidū, cerēdams atrast zobenu, kas neapstrīdami izdotu vainīgo. Dons Žuans redzēja, kā viņš sit pa labi un pa kreisi, izdzēsdams lāpas un apgāzdams visu, kas pagadījās ceļā. Drīz viņš atkal parādījās, skriedams, cik ātri vien spēja, un nesdams pa zobenam katrā rokā,— viņu vajāja visa patruļa.

—  Ak, don Garsija,— dons Žuans iesaucās, saņemdams no tā ieroci,— cik lielu pateicību esmu jums parādā!

—  Bēgsim, bēgsim!— Garsija sauca.— Sekojiet man, un, ja tie blēži nāk jums par tuvu, duriet tāpat, kā nupat jau dūrāt!

Tad abi metās skriet, cik ātri vien spēja, baidīdamies no korehidora kunga, ierēdņa, kas tika uzskatīts par bīstamāku studentiem nekā zagļiem.

Dons Garsija, kas pazina Salamanku kā savu Deus del,' ļoti veikli prata pasisties gar stūriem un iesprukt šaurās ejās, turpretī viņa mazāk pieredzējušais biedrs spēja sekot tikai ar lielām pūlēm. Abiem jau sāka trūkt elpas, kad viņi ielas galā satika bariņu studentu, kas pastaigājās, dziedādami un ģitāru spēlēdami. Pamanījuši, ka divi biedri tiek vajāti, viņi acumirklī ķēra akmeņus, nūjas un visu, kas varēja noderēt par ieroci. Gluži aizelsušies strēlnieki nedomāja, ka būtu īstais brīdis iesākt cīniņu. Viņi piesardzīgi atkāpās, un abi vainīgie iegriezās tuvējā baznīcā patverties un brīdi atpūsties.

Deus del (latiņu vai.)— Lai Dievs dod — katoļu lūgšanas pirmie vārdi.

Uz sliekšņa dons Žuans gribēja iebāzt zobenu makstī, jo domāja, ka kristīgam cilvēkam nepiedien ieiet Dieva namā ar ieroci rokā. Taču maksts nepadevās, asmeni tajā varēja iebīdīt tikai ar pūlēm; vārdu sakot, dons Žuans pamanīja, ka tas nav viņa zobens; dons Garsija steigā bija paķēris pirmo ieroci, kādu atradis nomestu zemē, un šis piederēja mirušajam vai vienam no tā uzticamajiem biedriem. Stāvoklis rādījās nopietns; dons Žuans brīdināja draugu, ko jau bija radis uzskatīt par labu padomdevēju.

Dons Garsija rauca uzacis, kodīja lūpas, burzīja cepures malas, staigāja šurpu turpu, bet briesmīgā atklājuma apstulbināto donu Žuanu vienlīdz mocīja gan bažas, gan sirdsapziņas pārmetumi. Pēc stundas ceturksni ilgam pārdomām, kuru laikā donam Garsijam pietika labas gaumes tikai vienreiz iesaukties: «Kāpēc jūs nomētāt zobenu zemē?», viņš ņēma donu Žuanu pie rokas un sacīja:

—  Iesim, es zinu, kas jums darāms!

Tai brīdī kāds priesteris iznāca no baznīcas sakristejas un taisījās iet ārā pa durvīm; dons Garsija viņu apturēja.

—  Vai man nav tas gods runāt ar mācīto licenciātu Go- mesu?— viņš jautāja, dziļi palocīdamies.

—  Es vēl neesmu licenciāts,— priesteris atbildēja, un skaidri varēja manīt, ka nepelnītais pagodinājums viņam glaimo,— mani sauc par Manvelu Tordoiju, esmu jūsu rīcībā.

—  Cienīto tēv,— Garsija teica,— jūs esat tieši tas cilvēks, ar ko es gribētu apspriesties; runa ir par sirdsapziņu, un, ja ļaužu valodas neviļ, jūs esat sarakstījis izdaudzināto traktātu «De casibus conscientiae»,' kas Madridē sacēlis tādu troksni.

Mācītājs, padodamies iedomības grēkam, atbildei nomurmināja, ka nav autors šai grāmatai (tādas patiesībā nekad nav bijis), bet ka nopietni studē līdzīgus jautājumus. Dons Garsija, kam bija savi iemesli nedzirdēt atbildi, turpināja tādā pašā garā:

—  Izklāstīšu, cienīto tēv, dažos vārdos notikumu, par kuru gribētu parunāt, lūdzot jūsu padomu. Vienam no maniem draugiem šodien pirms nepilnas stundas uz ielas piegāja klāt kads cilvēks un sacīja: «Kavalieri, man jācīnās pāris soļu no šejienes, manam pretiniekam ir garāks zobens nekā man; esiet tik laipns un aizdodiet man savējo, lai ieroči būtu līdzīgi.» Un draugs apmainījās ar svešo zobeniem. Uz ielas stūra viņš kādu laiku gaidīja, kad divkauja beigsies. Nedzirdēdams vairs ieroču šķindu, viņš gāja uz dueļa vietas pusi; un ko viņš ieraudzīja? Tur gulēja nogalināts cilvēks, kas bija sadurts ar viņa aizdoto zobenu. Kopš tā brīža viņš krīt izmisumā, pārmet sev līdzdalību noziegumā un baidās, ka ir pastrādājis nāves grēku. Es pūlos viņu nomierināt, manuprāt, tas ir izpērkams grēks, jo, ja viņš nebūtu zobenu aizdevis, viņa vainas dēļ divi vīri cīnītos ar nevienlīdzīgiem ieročiem. Ko jūs par to domājat, svēto tēv? Vai piekrītat man?

Priesteris, kas bija kazuistu māceklis, ar interesi noklausījās stāstu un kādu brīdi berzēja pieri kā cilvēks, kas pūlas atcerēties citātu. Dons Žuans nezināja, ko dons Garsija grib panākt, taču nebilda ne pušplēsta vārda, jo baidījās izdarīt kādu muļķību.

— Tēv,— Garsija turpināja,— jautājums liekas ļoti sarežģīts, ja jau tāds izcils zinātnieks kā jūs vilcinās to izšķirt. Ja jūs būtu ar mieru, mēs atnāktu rīt uzzināt jūsu spriedumu. Pagaidām es jūs lūdzu noturēt vai likt noturēt dažas piemiņas mises mirušajam.

To teikdams, viņš ielika priesterim rokā divus vai trīs dukātus, tā pilnīgi noskaņojot viņu bezgala dievbijīgo, godprātīgo un, galvenais, ļoti devīgo jaunekļu labā. Viņš apsolīja nākamajā dienā šajā pašā vietā dot tiem savu spriedumu rakstiski. Dons Garsija netaupīja pateicības vārdus; tad viņš nevērīgi, kā izteikdams mazsvarīgu domu, piebilda:

—  Kaut tikai tiesneši vēl neuzveļ mums vainu par šo nāvi! Ceram, ka jūs mūs samierināsiet ar Dievu.

—  Kas attiecas uz tiesu,— priesteris teica,— no tās jums nav ko baidīties. Jūsu draugs ir zobenu tikai aizdevis, tāpēc viņu nevar uzskatīt par īstu līdzdalībnieku.

—  Jā, tēv; bet slepkava ir aizbēdzis. Tiks pētīta brūce, varbūt atradīs asiņainu zobenu … Ko es tur varu zināt? Stāsta, ka likuma sargi esot briesmīgi cilvēki.

—  Bet,— priesteris teica,— jūs taču bijāt liecinieks zobena aizdošanai?

—  Protams,— dons Garsija atbildēja,— es to apliecinātu visās karalistes tiesās. Turklāt,— viņš pieglaimīgāk turpināja,— jūs, tēv, varēsiet apliecināt patiesību. Mēs jūs uzmeklējām ilgi pirms tam, kad notikums kļuva zināms, un lūdzām garīgu padomu. Jūs pat varētu apstiprināt maiņu … Te ir pierādījums.— Viņš paņēma dona Zuana zobenu.— Paskatieties, kā tas neiederas makstī!

Priesteris nolieca galvu kā cilvēks, kas pārliecinājies par viņam atstāstītā notikuma patiesīgumu. Ne vārda neteikdams.

viņš svārstīja rokā dukātus, un tajos viņš vienmēr atradīs kādu neapstrīdamu argumentu divu jaunekļu labā.

—  Turklāt, tēv,— dons Garsija ļoti dievbijīgā tonī sacīja,— ko gan mums nozīmē tiesa? Galvenais ir rast saskaņu ar debesīm.

—  Uz redzēšanos rīt, bērni!— priesteris aiziedams teica.

—  Uz redzēšanos rīt!— dons Garsija atbildēja.— Mēs skūpstām jums rokas un paļaujamies uz jums.

Kad mācītājs bija prom, dons Garsija aiz prieka palēcās.

—  Lai dzīvo simonija!— viņš iesaucās.— Nu gan ceru, ka mūsu stāvoklis ir uzlabojies. Ja tiesa sāks par jums interesēties, šis lāga mācītājs par dukātiem, ko ir saņēmis un ko vēl cer no mums dabūt, ir gatavs apliecināt, ka mums ir tikpat maz sakara ar jūsu nupat nogalinātā kavaliera nāvi kā jaunpiedzimušam bērnam. Tagad ejiet mājās, ne mirkli nezaudējiet modrību un atveriet durvis tikai tad, kad esat labi pārliecinājies, kas aiz tām atrodas; es paklejošu pa pilsētu un mēģināšu uzzināt jaunumus.

Atgriezies savā istabā, dons Žuans ar visām drēbēm iekrita gultā. Viņš pavadīja bezmiega nakti, visu laiku domādams vienīgi par tikko pastrādāto noziegumu un, galvenais, par tā sekām. Izdzirdis uz ielas soļu troksni, viņš katrreiz iedomājās, ka tiesa nāk viņu apcietināt. Tomēr viņš jutās ļoti noguris un viņam bija vēl smaga galva pēc studentu pusdienām, kurās viņš tika piedalījies, tāpēc, saulei lecot, viņš aizmiga.

Dons Žuans bija nogulējis vairākas stundas, kad kalpotājs viņu pamodināja, teikdams, ka ar kungu gribot runāt aizplīvurota dāma. Tai pašā brīdī istabā ienāca kāda sieviete. Viņa bija no galvas līdz kājām ietinusies melnā apmetnī, kas atstāja brīvu tikai vienu aci. Šī acs raudzījās te uz kalpotāju, te uz donu Žuanu, it kā rādot, ka sarunai liecinieki nav vēlami. Kalpotājs tūlīt izgāja ārā. Dāma apsēdās un ļoti vērīgi raudzījās donā Žuanā. Pēc brīža viņa sāka runāt:

—  Senjor kavalieri, mana rīcība gluži pamatoti var jūs pārsteigt un, bez šaubām, nerada cieņu pret mani; taču, ja būtu zināmi iemesli, kas mani atveduši šurp, nosodījums, protams, būtu nevietā. Vakar jūs cīnījāties ar kādu šīs pilsētas kavalieri . ..

—  Es, kundze!— dons Žuans nobālēdams iesaucās.— Es netiku pat izgājis no šīs istabas …

—  Nevajag manā priekšā izlikties, un es jums rādīšu vaļsirdības paraugu.

To teikdama, viņa pavēra apmetni, un dons Žuans pazina donju Teresu.

—  Senjor don Žuan,— viņa nosarkdama turpināja,— man jāatzīst, ka jūsu drosme mani ļoti ieinteresēja. Kaut ari biju briesmīgi uztraukusies, es pamanīju, ka jūsu zobens ir salūzis un ka jūs to esat nometis zemē pie durvīm. Brīdī, kad visi drūzmējās ap ievainoto, es izgāju ārā un paņēmu zobena rokturi. To apskatot, ievēroju jūsu vārdu un sapratu, kādām briesmām jūs būtu pakļauts, ja tas nonāktu rokās jūsu ienaidniekiem. Te tas ir, esmu laimīga, ka varu to atdot.

Kā jau varēja gaidīt, dons Žuans krita viņai pie kājām, sacīja, ka viņa izglābusi dzīvību, bet ka dzīvībai nav gandrīz nekādas vērtības, jo donjas dēļ viņš mirs aiz mīlestības. Donjai Teresai bija maz laika, un viņa gribēja tūlīt steigties prom, taču dona Žuana vārdi šķita tik patīkami, ka viņa nespēja saņemties un aiziet. Tā pagāja gandrīz vesela stunda, pilna mūžīgas mīlestības zvērestu, roku skūpstīšanas, lūgšanās no vienas puses un vāju noraidījumu — no otras. Istabā pēkšņi ienāca dons Garsija un pārtrauca viņu vientulību. Viņš nebija no tiem, ko varētu iesvelt sašutumā. Pirmām kārtām viņš nomierināja Teresu. Viņš cildināja tās drosmi un beigās lūdza parunāt ar māsu un parūpēties, lai tā pret viņu izturas cilvēciskāk. Donja Teresa apsolīja visu, ko viņš vēlējās, cieši ietinās apmetnī un, apsolījusi tajā pašā vakarā kopā ar māsu būt kādā noteiktā promenādes vietā, aizgāja.

—  Ar mums viss ir pilnā kārtībā,— dons Garsija teica, tikko jaunie cilvēki palika vieni.— Jūs neviens netur aizdomās. Kor- ehidors, kas man nevēl labu, vispirms pagodinājis mani ar aizdomām. Viņš teicis, ka esot pārliecināts — donu Kristobalu nogalinājis es. Vai zināt, kāpēc viņš šo domu atmetis? Tāpēc, ka viņam teikts — es esot visu vakaru pavadījis kopā ar jums; un jums, dārgais, ir tik dievbijīga cilvēka slava, ka jūs to varētu pārdot citiem. Lai kā būtu, mūs aizdomās netur. Dūšīgās mazās Teresas viltība mūs paglābusi no nepatikšanām nākotnē, tāpēc neprātosim vairs par tām un padomāsim, kā izklaidēties.

—  Ak, Garsija,— dons Žuans skumīgi iesaucās,— cik bēdīgi ir nogalināt vienu no sev līdzīgajiem!

—  Ir kaut kas vēl bēdīgāks,— dons Garsija atbildēja,— tas ir, ja kāds no mums līdzīgajiem nogalina mūs, un vēl bēdīgāk, nekā piedzīvot iepriekš minētās nelaimes, ir kādu dienu palikt bez pusdienām. Tāpēc uzaicinu jūs šodien maltītē kopā ar dažiem dzīves prieku sapratējiem, kas būs laimīgi jūs redzēt.— To teicis, viņš aizgāja.

Mīlestība jau stipri novirzīja mūsu varoni no sirdsapziņas pārmetumiem. Iedomība tos pilnīgi apspieda. Studenti, ar kuriem kopā viņš pusdienoja pie Garsijas, no tā bija uzzinājuši, kas īstenībā nogalinājis donu Kristobalu. Šis Kristobals bija par drosmi izdaudzināts kavalieris, no kura studenti baidījās, tāpēc tā nāve varēja viņus vienīgi iepriecināt, un veiksmīgais duelants tika apbērts ar komplimentiem. Ja tiem ticētu, vajadzētu pieņemt, ka viņš ir universitātes lepnums, zieds un roka. Visi ar sajūsmu dzēra par viņa veselību, un kāds students no Mursijas improvizēja viņam par godu sonetu, kurā dons Žuans tika salīdzināts ar Sidu un Bernardu del Karpio. Pieceļoties 110 galda, viņam tomēr vēl bija tāds kā smagums uz sirds, bet, ja viņa varā būtu piecelt donu Kristobalu no miroņiem, jāšaubās, vai viņš to darītu, jo baidītos zaudēt cieņu un slavu, ko no šīs nāves bija guvis visā Salamankas universitātē.

Kad pienāca vakars, abas puses norunātajā laikā ieradās uz satikšanos, kas bija paredzēta Tormesas krastmalā. Donja Teresa ņēma pie rokas donu Žuanu (toreiz vēl nemēdza piedāvāt sievietēm elkoni) un donja Fausta — donu Garsiju. Vairākkārt nostaigājuši pa promenādi šurpu un turpu, abi pari ļoti apmierināti izšķīrās, nosolījušies, ka nelaidīs garām nevienu izdevību satikties.

Atstājuši abas māsas, viņi ieraudzīja vairākas čigānietes, kuras studentu pulciņa vidū dejoja, sizdatnas tamburīnus. Viņi pievienojās šai sabiedrībai. Donam Garsijam čigānietes patika, un viņš nolēma tās uzaicināt vakariņās. Piedāvājums tika uzreiz izteikts un pieņemts. Dons Žuans, kā jau fidus Achates,' gāja līdzi. Viena no čigānietēm viņu aizvainoja, sacīdama, ka viņš izskatoties pēc noviča, tāpēc dons Žuans darīja visu, lai pierādītu, ka tāda palama ir nevietā: viņš lādējās, dejoja, spēlēja un dzēra vairak, nekā spētu divi otrā gada studenti.

Pēc pusnakts donu Žuanu tikai ar mokām varēja aizvest mājās, viņš bija pamatīgi piedzēries un tā satracinājies, ka gribēja nodedzināt Salamanku un izdzert visu Tormesu, lai ugunsgrēku nevarētu nodzēst.

Tādā veidā dons Žuans citu pēc citas zaudēja visas gaišās īpašības, ko bija mantojis no dabas un guvis no audzināšanas. Pēc trīs mēnešus ilgas dzīves Salamankā dona Garsijas vadībā viņš patiešam bija pavedis nabaga Teresu; viņa biedrs savukart guva uzvaru astoņas vai desmit dienas agrāk. Sākumā dons Žuans juta pret mīļāko tik lielu mīlestību, kādu jauneklis viņa gados var just pret pirmo sievieti, kas viņam atdevusies; taču dons Garsija bez pūlēm pierādīja, ka pastāvība ir tikai šķietams tikums; vēl vairāk — ja dons Žuans universitātes orģijās izturētos citādi nekā viņa biedri, Teresas labā slava tiktu apdraudēta. Jo, kā viņš sacīja, tikai ļoti kaislīga un piepildīta mīlestība apmierinās ar vienu pašu sievieti. Turklāt sliktā sabiedrība, kurā dons Žuans bija nonācis, nelika viņam ne mirkli miera. Viņš tikpat kā nerādījās auditorijās vai arī, bezmiega nakšu un dzīru nogurdināts, aizmiga visslavenāko profesoru gudrajās lekcijās. Turpretī promenādē viņš pastāvīgi bija pirmais un pēdējais, bet naktis, ko donja Teresa nevarēja viņam veltīt, aizvien pavadīja krogā vai vēl sliktākā vietā.

Kādu rītu viņš saņēma vēstulīti no šīs dāmas, kas izteica nožēlu, ka jāatsakās no naktī paredzētās satikšanās. Salamankā ieradusies kāda veca radiniece, kurai ierādīta Teresas istaba, bet viņai jāpārguļ pie mātes. Šī vilšanās uz donu Žuanu neatstāja sevišķu iespaidu, viņš atrada iespēju pavadīt vakaru citādi. Kad viņš, savu plānu nodarbināts, izgāja uz ielas, aizplīvurojusies sieviete iedeva viņam vēstulīti; tā bija no donjas Teresas. Viņai esot izdevies dabūt citu istabu un kopā ar māsu visu nokārtot tā, ka tikšanās nav jāatliek. Dons Žuans parādīja vēstuli donam Garsijam. Abi brīdi svārstījās; beidzot, neko nedomādami un it kā aiz paraduma viņi uzrāpās mīļāko balkonā.

Donjai Teresai uz kakla bija diezgan uzkrītoša skaistumzī- mīte. Donam Žuanam parādīja ārkārtēju laipnību, kad pirmo reizi ļāva uz to palūkoties. Kādu laiku viņš turpināja to uzskatīt par burvīgāko pasaules brīnumu. Reizēm viņš to salīdzināja ar vijolīti, reizēm — ar anemoni, reizēm — ar lucernas ziedu. Taču drīz vien šī zīme, kas patiešām bija ļoti glīta, pieraduma dēļ tāda vairs nelikās. «Tas ir tikai liels melns plankums, vairāk nekas,» viņš nopūzdamies prātoja. «Žēl gan, ka tā tur ir. Nolādēts, tā izskatās pēc speķa ādas! Pie velna to zīmi!» Kādu dienu viņš pat jautāja Teresai, vai viņa ir runājusi ar ārstu, kā no tās tikt vaļā. Nabaga meiča, tumši pietvīkusi, atbildēja, ka viņš ir vienīgais vīrietis, kas šo zīmi redzējis, turklāt viņas zīdītāja bieži esot teikusi, ka tādas zīmes nes laimi.

Minētajā vakarā dons Žuans bija ieradies uz satikšanos diezgan sliktā omā, viņš ieraudzīja skaistumzīmīti, un tā šķita vēl lielāka nekā parasti. «Nolādēts, tā izskatās pēc resnas žurkas,» viņš nodomāja, tajā skatīdamies. «īstenībā tā ir gatavā briesmoniba! Tā ir kauna zīme, tāda pati, ar kādu tika apzīmogots Kains. Jābūt gluži trakam, lai tādu sievieti pataisītu par savu mīļāko.» Dons Žuans galīgi saīga. Viņš bez kāda iemesla strīdējās ar nabaga Teresu, saraudināja to un rītausmā atstāja, pat nenoskūpstījis. Dons Garsija, kas gāja prom reizē ar viņu, kādu laiku klusēja; tad, piepeši apstājies, teica:

—  Piekrītiet, don Žuan, ka šonakt mēs pamatīgi garlaikojāmies. Es vēl tagad nevaru norimties un no visas sirds gribētu aizsūtīt to princesi pie visiem velniem!

— Jums nav taisnība,— dons Žuans atbildēja.— Fausta ir burvīga būtne, balta kā gulbis un vienmēr labā omā. Turklāt viņa jūs tik stipri mīl! īstenībā jūs esat ļoti laimīgs.

—  Balta jau nu viņa ir; es piekrītu, ka viņa ir balta; bet viņai trūkst krāsu, un blakus savai māsai viņa izskatās kā pūce līdzās dūjai. Patiesībā laimīgs esat jūs.

—  Kā to ņem,— dons Žuans atbildēja.— Mazā ir diezgan piemīlīga, bet vēl tīrais bērns. Ar viņu nevar neko prātīgu parunāt. Galva viņai piebāzta ar bruņinieku romāniem, un par mīlestību viņai ir visdīvainākais priekšstats. Jūs nevarat iedomāties, kādas viņai prasības!

— Jūs, don Žuan, gluži vienkārši esat pārāk jauns un neprotat savas mīļākās izdresēt. Redziet, sieviete ir tikpat kā zirgs: ja ļausiet viņai ieņemt niķus galvā un nepārliecināsiet, ka necietīsiet ne mazāko untumu, jūs nekad neko 110 viņas nepanāksiet.

—  Sakiet, don Garsija, vai pret mīļākajām jūs izturaties kā pret zirgiem? Vai bieži laižat darbā stibu, lai atradinātu no niķiem?

—  Reti, bet es esmu pārāk labsirdīgs. Klausieties, don Žuan, vai neesat ar mieru atdot man savu Teresu? Apsolu, ka pēc divām nedēļām viņa būs piekļāvīga kā cimds. Viņas vietā dodu Faustu. Vai gribēsiet savējo atpakaļ?

— Tāds darījums man būtu gan pa prātam,— dons Žuans smaidīdams atbildēja,— ja arī dāmas tam piekristu. Taču donja Fausta nemūžam negribēs no jums atsacīties. Tādā maiņā viņa gaužām daudz zaudētu.

—  Jūs sevi vērtējat pārāk zemu; taču esiet mierīgs! Vakar es viņu tā nokaitināju, ka kurš katrs salīdzinājumā ar mani liksies kā gaismas eņģelis notiesātajam. Vai zināt, don Žuan,— dons Garsija turpināja,— ka es runāju ļoti nopietni?— un dons Žuans smējās jo gardāk par nopietnību, kādā draugs klāstīja savas ēverģēlības.

Prātu pacilājošo sarunu pārtrauca vairāki studenti, kuru ierašanās mainīja viņu domu gaitu. Taču, kad pienāca vakars un abi draugi sēdēja pie Montiljas vīna pudeles un groziņa Andalūzijas mandeļu, dons Garsija atkal sāka sūdzēties par savu mīļāko. Viņš tikko bija saņēmis no Faustas vēstuli — pilnu maigu vārdu un mīļu pārmetumu, tajā varēja noģist rotaļīgu prātu un paradumu uz visu raudzīties no jocīgās puses.

—  Ņemiet,— dons Garsija teica, pasniegdams vēstuli un plati žāvādamies,— izlasiet šo mākslas darbu! Vēl viena satikšanās šovakar. Bet lai velns mani parauj, ja es iešu!

Dons Žuans izlasīja vēstuli, un tā viņam likās burvīga.

—  Patiešām,— viņš bilda,— ja man būtu tāda miļākā, kāda ir jums, es vienīgi pūlētos darīt viņu laimīgu.

—  Ņemiet jel viņu, dārgais draugs!— dons Garsija iesaucās,— ņemiet viņu, izpildiet savu iegribu! Es atdodu jums savas tiesības. Nē, darīsim tā,— viņš turpināja, it kā nupat būtu iešāvusies prātā laba doma,— spēlēsim uz mīļākajām! Te ir kārtis. Pamēģināsim onbras partiju. Mana likme ir donja Fausta; jūs lieciet pretī donju Teresu.

Dons Žuans, līdz asarām smiedamies par drauga trako iedomu, paņēma kārtis un sajauca tās. Viņš vinnēja, kaut arī neveltīja spēlei gandrīz nekādu uzmanību. Dons Garsija neizskatījās nobēdājies par zaudējumu, pieprasīja rakstāmpiederumus un uzrakstīja tādu kā parādzīmi par donju Faustu, kurai pavēlēja būt uzrādītāja rīcībā — tieši tā, it kā būtu rakstījis savam pārvaldniekam samaksāt simt dukātu kādam kreditoram.

Dons Žuans, joprojām smiedamies, piedāvāja donam Garsi- jam revanša partiju. Taču tas atteicās.

— Ja jums ir kaut drusciņ drosmes,— dons Garsija sacīja,— ņemiet manu apmetni un aizejiet pie mazajām durtiņām, kuras pats labi pazīstat. Tur jās sastapsiet tikai Faustu, jo Teresa jūs negaida. Sekojiet viņai klusēdams; kad nonāksiet istabā, viņa, pilnīgi iespējams, pirmajā brīdī jutīsies pārsteigta vai pat noraudās pāris asaru; taču tas lai jūs neattur. Varat nešaubīties, ka viņa neiedrošināsies kliegt. Tad parādīsiet manu vēstuli; sakiet, ka esmu drausmīgs neģēlis, briesmonis — ko vien gribat; ka viņa tūlīt var viegli atriebties, un esiet drošs, ka atriebe viņai liksies salda.

Līdz ar katru Garsijas izrunātu vārdu sātans aizvien ciešāk sagrāba dona Žuana sirdi, čukstēdams, ka tas, ko viņš visu laiku uzskatījis tikai par nevainīgu joku, var viņam sagādāt lielu patikšanu. Viņš pārstāja smieties, un viņa piere tīksmē piesarka.

—  Ja es būtu pārliecināts,— viņš sacīja,— ka Fausta piekrīt šai maiņai. ..

—  Vai viņa piekrīt!— pavedējs iesaucās.— Kāds zaļknabis gan jūs esat, biedri, ja domājat, ka sieviete nespēj izšķirties starp mīļāko, kas iegūts pirms pusgada, un tādu, kurš radies nupat! Ejiet, es nemaz nešaubos, ka rīt jūs abi man teiksiet paldies, un es prasu tikai vienu maksu par zaudējumu — atļauju lakstoties ap Teresitu.

Tad, redzēdams, ka dons Žuans jau ir gandrīz pārliecināts, viņš piebilda:

—  Izlemiet, jo es šovakar negribu satikt Faustu; ja jūs nevēlaties, došu šo parādzīmi resnajam Fadrikam, un negaidītā laime kritīs viņam.

—  Goda vārds, lai tad notiek kas notikdams!— dons Žuans iesaucās, paķēra parādzīmi un, lai sevi iedrošinātu, vienā paņēmienā izdzēra lielu glāzi Montiljas vīna.

Norunātā stunda tuvojās. Dons Žuans, kuru sirdsapziņas atliekas vēl atturēja no nelietības, dzēra viena laidā, gribēdams sevi apdullināt. Beidzot pulkstenis nosita paredzēto stundu. Dons Garsija uzmeta donam Žuanam plecos savu apmetni un aizveda viņu līdz pat mīļākās durvīm; tad, devis norunāto zīmi, viņš novēlēja labu nakti un gāja prom, it nemaz nenožēlodams tikko pastrādāto ļauno darbu.

Durvis tūlīt atvērās. Donja Fausta bija jau brīdi gaidījusi.

—  Vai tas esat jūs, don Garsija?— viņa čukstus jautāja.

—  Jā,— dons Žuans vēl klusāk atbildēja, slēpdams seju platā apmetņa krokās. Viņš iegāja iekšā, durvis tika aizslēgtas, un dons Žuans sāka kāpt augšā pa tumšajām trepēm, iedams nopakaļ pavadonei.

—  Ņemiet manas mantijas galu,— viņa teica, un sekojiet, cik vien klusu iespējams.

Pēc īsa brīža viņš nonāca donjas Faustas istabā. To apgaismoja viena vienīga patumša lampa. Sākumā dons Žuans, nenoņemdams nedz cepuri, nedz apmetni, palika stāvam ar muguru pret durvīm, vēl neiedrošinādamies sevi atklāt. Donja Fausta brīdi viņu uzmanīgi vēroja, ne vārda neteikdama, tad izstieptām rokām strauji tuvojās. Dons Žuans ļāva noslīdēt apmetnim un arī spēra soli uz priekšu.

—  Kā, tas esat jūs, don Žuan?— viņa iesaucās.— Vai dons Garsija saslimis?

— Saslimis? Nē,— dons Žuans atbildēja …— Bet viņš nevar atnākt. Viņš mani atsūtīja pie jums.

—  Vai, cik es esmu dusmīga! Bet sakiet, varbūt viņu aizkavē kāda cita sieviete?

—  Vai tad domājat, ka viņš ir brunču mednieks? …

—  Kā māsa priecāsies, jūs redzot! Nabaga bērns, viņa domā, ka vairs nenāksiet.. . Palaidiet mani garām, iešu viņu brīdināt.

—  Nevajag.

—  Jūs izskatāties savāds, don Žuan … Jūs esat atnesis man sliktas vēstis. . . Sakiet, vai donam Garsijam notikusi kāda nelaime?

Lai sev aiztaupītu nepatīkamo atbildi, dons Žuans pasniedza nabaga meičai dona Garsijas nekaunīgo parādzīmi. Viņa steidzīgi sāka to lasīt un nevarēja saprast, ko tā nozīmē. Tad viņa lasīja otrreiz un neticēja savām acīm. Dons Žuans uzmanīgi vēroja Faustu un redzēja, kā viņa slauka pieri un berzē acis; viņas lūpas drebēja, nāves bālums klāja seju, viņai i vajadzēja turēt papīru abām rokām, lai tas nenokristu uz grīdas. Beidzot, ar izmisīgu piepūli piecēlusies, viņa izsaucās:

— Tas ir viltojums! Tas ir briesmīgs viltojums! Dons Garsija nemūžam to nav rakstījis!

Dons Žuans atbildēja:

— Jūs pazīstat viņa rokrakstu. Viņš nesaprata, kāds dārgums viņam pieder … un es to pieņēmu, jo dievinu jūs.

Donja Fausta uzmeta viņam visdziļākā nicinājuma pilnu skatienu un atkal sāka lasīt vēstuli tik uzmanīgi kā advokāts, kam radušās aizdomas par dokumenta viltošanu. Acis viņai bija pārdabiski lielas un ka piekaltas pie papīra. Plakstiem nemirkšķinot, pār seju reizēm noritēja kāda liela asara. Piepeši viņa kā neprātā pasmaidīja un iesaucās:

— Tas ir joks, vai ne? Tas ir joks! Dons Garsija tepat ir, viņš atnāks! …

— Tas nav nekāds joks, donja Fausta! Nekas nav nopietnāks par manu mīlestību uz jums. Es būšu bezgala nelaimīgs, ja jūs man nenoticēsiet.

—  Nožēlojamais!— donja Fausta iesaucās.— Bet, ja tu runā taisnību, tu esi vēl lielāks nelietis nekā dons Garsija.

— Mīlestība attaisno visu, daiļā Faustita! Dons Garsija jās pamet; ņemiet mani, es jūs mierināšu! Es redzu te uzgleznotus Bakhu un Ariadni; ļaujiet man būt jūsu Bakham!

Ne vārda neteikdama, viņa paņēma no galda dunci un, to virs galvas pacēlusi, metās pie dona Žuana. Taču viņš bija pamanījis Faustas kustību, satvēra roku, bez pūlēm atņēma ieroci un, domādams, ka ir tiesīgs sodīt par tādu naidīgumu, trīs četras reizes viņu noskūpstīja un mēģināja aizvest līdz dīvāni- ņam. Donja Fausta bija vāja un trausla sieviete, bet dusmas deva viņai spēku, viņa pretojās donam Žuanam, te ķerdamās pie mēbelēm, te aizsargādamās ar rokām, kājām un zobiem. Sākumā dons Žuans saņēma dažus sitienus smaidīdams, bet drīz vien viņa dusmas bija tikpat lielas kā mīlestība. Viņš cieši spieda Faustu, nebaidīdamies nobrāzt viņas maigo ādu. Tas bija saniknots cīkstonis, kam katrā ziņā vajadzēja pievārēt pretinieku, viņš varētu to pat nožņaugt, ja citādi nebūtu iespējams gūt uzvaru. Tad Fausta tvērās pie pēdējā atlikušā glābiņa. Līdz tam sievišķīgas kautrības jūtas bija liegušas saukt palīgā; bet,

saprazdama, ka tūlīt tiks pieveikta, viņa sāka kliegt, ka skanēja visa māja.

Dons Žuans juta, ka vairs nav nekādu izredžu iegūt upuri un ka pirmām kārtām jādomā par savu drošību. Viņš gribēja atgrūst Faustu un tikt pie durvīm, bet viņa turējās pie dona Žuana apģērba, un viņš nespēja tikt vajā. Tai pašā bridi varēja sadzirdēt durvju satraucošo virināšanos; cilvēku soļi un balsis skanēja aizvien tuvāk, vairs nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Viņš mēģināja aizmest donju Faustu tālu prom, bet viņa tik stipri turējās pie iebrucēja kamzoļa, ka viņš tikai apgriezās riņķī kopā ar upuri un tik vien panāca kā mainīja stāvokli. Fausta atradās ar muguru pret durvīm, kas vērās uz iekšu. Viņa turpināja kliegt. Tai brīdī durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa parādījās vīrietis ar arkebūzu rokā. Viņš pārsteigumā iekliedzās, un tūlīt norībēja šāviens. Lampa nodzisa, un dons Žuans sajuta, ka donjas Faustas rokas atslābst un uz viņa plaukstām līst kaut kas silts un šķidrs. Viņa nokrita vai, pareizāk sakot, noslīdēja uz grīdas, lode bija trāpījusi mugurkaulā; tēvs bija nogalinājis nevis laupītāju, bet meitu. Juzdams, ka ir brīvs, dons Žuans arkebūzas dūmos metās uz kāpņu pusi. Viņš dabūja sitienu ar nūju no tēva un zobena cirtienu no sulaiņa, kas tam sekoja. Taču ne viens, ne otrs nenodarīja lielu ļaunumu. Satvēris zobenu, dons Žuans mēģināja izlauzt sev ceļu un nodzēst lāpu sulaiņa rokā. Iebrucēja apņēmīgā izskata nobiedēts, tas atkāpās. Bet dons Alonso de Oheda, karstasinīgs un bezbailīgs vīrs, metās virsū ļaundarim bez svārstīšanās: dons Žuans atsita dažus uzbrukumus un sākumā, bez šaubām, gribēja tikai aizstāvēties, bet, ja cilvēks pieradis pie paukošanas, cirtiens pēc aizstāvēšanās kļūst par dabisku un gandrīz neapzinātu kustību. Pēc brīža donjas Faustas tēvs izdvesa dziļu nopūtu un, nāvīgi ievainots, nokrita. Nu donam Žuanam ceļš bija brīvs, un viņš zibens ātrumā izdrāzās uz trepēm, tad pieskrēja pie durvīm un acumirklī bija ārā uz ielas, turklāt viņam arī nesekoja kalpotāji, kas drūzmējās ap mirstošo saimnieku. Izdzirdusi arkebūzas šāvienu, donja Teresa steidzās uz notikuma vietu, redzēja drausmīgo skatu un bezsamaņā nokrita blakus tēvam. Viņa zināja vēl tikai pusi savas nelaimes.

Dons Garsija beidza tukšot pēdējo montiljas pudeli, kad dons Žuans — bāls, asinīm notraipīts, mulsu skatienu, saplēstu apmetni un par puspēdu noslīdējušu mežģīņu apkakli iedrāzās istabā un bez valodas elsodams atkrita krēslā. Dons Garsija tūdaļ saprata, ka gadījies kas nopietns. Viņš ļāva donam Žuanam pāris mirkļu atelsties un tad lūdza pastāstīt sīkāk, kas noticis; draugs visu pateica dažos vārdos. Dons Garsija, ko parasti nebija viegli izsist no līdzsvara, ne aci nepamirkšķinādams, noklausījās biedra saraustīto stāstījumu. Tad viņš pielēja glāzi un pasniedza to, teikdams:

—  Iedzeriet, tas jums nāks par labu. Tā ir nejauka ķēpa,— viņš piebilda, kad arī pats bija iedzēris.— Nogalināt tēvu — tas nav joks. .. Ir gan zināmi piemēri, kaut vai Sids. Un ļaunākais ir tas, ka jums nav piecsimt vīru — jūsu radinieku baltos tērpos, kas jūs aizstāvētu pret Salainankas strēlniekiem un mirušā tuviniekiem … Vispirms ķersimies pie steidzamākā …

Viņš divas trīs reizes pārgāja pāri istabai, kā gribēdams sakopot domas.

—  Pēc tāda jandāliņa,— viņš atsāka,— palikt Salamankā būtu tīrais neprāts. Dons Alonso de Oheda nav nekāds nieka muižnieķelis, turklāt kalpotāji jūs droši vien pazina. Brīdi pieņemsim, ka jūs neviens nav pazinis; tagad jums universitātē ir tik izcila slava, ka jums gluži dabiski, piedēvētu kāda nezināma ļaundara pastrādāto. Vārdu sakot,— ticiet man,— jātiek prom, un jo ātrāk, jo labāk. Jūs te jau esat ieguvis trīsreiz vairāk gudrības, nekā pieklājas muižniekam no labas dzimtas. Atstājiet Minervu un mēģiniet mazliet pievērsties Marsam; tas jums veiksies labāk, jo šai ziņā jums ir visi trumpji rokā. Flandrijā karo.1 Dosimies sist ķecerus; tas ir vislabākais veids, kā izpirkt šīspasaules grēciņus. Āmen! Es beidzu kā sprediķi.

Fiandrijas vārds iedarbojās uz donu Žuanu kā talismans. Viņam šķita, ka, atstājot Spāniju, viņš aizbēgs pats no sevis. Kara grūtībās un briesmās nebūs laika nodoties sirdsapziņas pārmetumiem!

—  Uz Flandriju, uz Flandriju!— viņš iesaucās.— Lai mūs nogalina Flandrijā!

—  No Salamankas līdz Briselei ir tāls ceļš,— dons Garsija nopietni atsāka,— un jūsu stāvoklī nekad nebūs par agru posties prom. Iedomājieties vien, ja korehidora kungs jūs dabūtu rokā, būtu ļoti grūti tikt karā kaut kur citur ka uz viņa majestātes galerām.

Kādu brīdi apspriedies ar draugu, dons Žuans veikli nometa studenta apģērbu. Viņš uzvilka izšūtus ādas svārkus, kādus tolaik valkāja karavīri, uzlika cepuri ar platām malām un neaizmirsa sabāzt jostā tik daudz dublonu, cik Garsija varēja iedot. Šie priekšdarbi ilga tikai dažas minūtes. Viņš devās prom

' XVI gs. beigās un XVII gs. sākumā Flandrijā bija placdarms, no kura Spānija karoja pret Holandi un tās sabiedrotajiem.

kājām, izgāja no pilsētas nepazīts un so|oja visu nakti un nākamo rītu, līdz saules svelmes dēļ bija spiests apstāties. Nonācis pirmajā pilsētā, viņš nopirka zirgu un, pievienojies ceļinieku karavānai, bez šķēršļiem aizkļuva līdz Saragosai. Tur viņš palika vairākas dienas un saucās par Huanu Karrasko. Dons Garsija atstāja Salamanku otrā rītā pēc viņa aiziešanas, izvēlējās citu ceļu un piebiedrojās viņam Saragosā. Viņi tur ilgi nepalika. Kad lielā steigā bija pielūgta Pilara dievmāte, tomēr metot skatienus uz Aragonas daiļavām, pieņēmuši katrs pa krietnam kalpam, draugi devās uz Barselonu, kur uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Čivitavekiju. Nogurums, jūrasslirnība, neredzētas pilsētas un dabiska vieglprātība — tas viss palīdzēja donam Žuanam aizmirst šausmu ainas, ko viņš bija atstājis pagātnē. Izpriecās, kurās abi draugi metās Itālijā, vairākus mēnešus tika atstāts novārtā ceļojuma galamērķis; taču, kad sāka trūkt naudas, viņi pievienojās tikpat drosmīgu novadnieku bariņam, kuriem arī bija tukši maki, un devās ceļā uz Vāciju.

Nonākot Briselē, ikviens iestājās dienestā pie tā virsnieka, kas katram patika. Abi draugi gribēja uzsākt karavīru gaitas kapteiņa dona Manvela Gomara pulkā — pirmām kārtām tāpēc, ka viņš bija andalūzietis, un vēl tālab, ka bija dzirdējuši — no kareivjiem viņš prasot vienīgi drosmi un labi koptus un nospodrinātus ieročus, bet par disciplīnu bēdājot pavisam maz.

Brašā izskata savaldzināts, kapteinis pret abiem izturējās tieši tā, kā viņi vēlējās, tas ir, izmantoja visos bīstamajos pasākumos. Laime viņiem bija labvēlīga, un tur, kur daudzi biedri atrada galu, viņi netika pat ievainoti, un ģenerāļi viņus ievēroja. Abi vienā dienā tika iecelti par jaunākajiem virsniekiem. Tai pašā brīdī, būdami pārliecināti par komandieru cieņu un labvēlību, viņi atklāja savus īstos vārdus un atsāka parasto dzīvi, tas ir, dienu pavadīja dzerdami un spēlēdami, bet naktis — dziedādami serenādes visskaistākajām sievietēm pilsētās, kur garnizons pavadīja ziemu. Abi saņēma vecāku piedošanu, kas gan viņus sevišķi neaizkustināja, un kredīta vēstules Antverpenes baņķieriem. Tās viņi lieliski prata likt lietā. Viņi bija jauni, bagāti, drošsirdīgi un uzņēmīgi un abi guva daudzas ātras uzvaras. Es nekavēšos un neatstāstīšu tās; lasītājiem pietiks, ka sacīšu: līdzko viņi ieraudzīja kādu skaistu sievieti, visi līdzekļi bija labi, lai to iegūtu. Nekrietnajiem pavedējiem solījumi un zvēresti bija tikai rotaļa; un, ja brāļi vai vīri iebilda pret tādu rīcību, viņi pret tiem vērsa labus zobenus un nežēlīgas sirdis.

Karš atsākās pavasarī.

Kādā spāniešiem nelaimīgā sadursmē kapteinis Gomars tika nāvīgi ievainots. Dons Žuans, redzēdams komandieri nokrītam, piesteidzās pie viņa un pasauca vairākus kareivjus, lai tie viņu aiznestu; taču brašais kapteinis, sakopojis pēdējos spēkus, teica:

—  Ļaujiet man nomirt tepat, es jūtu, ka gals ir klāt. Te var nomirt tikpat labi kā pusljē tālāk. Paturiet kareivjus sev; viņiem tāpat pietiks, ko darīt, jo es redzu, ka holandieši pilnā sparā iet uz priekšu. Bērni,— viņš piebilda, vēršoties pie kareivjiem, kas drūzmējās ap viņu,— pulcējieties ap saviem virsniekiem un par mani nebēdājiet!

Tai brīdī pienāca dons Garsija un jautāja, vai komandieris negrib izteikt pēdējo vēlēšanos, ko varētu izpildīt pēc viņa nāves.

—  Ko, pie velna, lai es vēlētos tādā brīdī kā šis?

Šķita, ka viņš brīdi nogrimst pārdomās.

—  Es nekad neesmu daudz prātojis par nāvi,— viņš turpināja, — un netiku domājis, ka tā ir jau tik tuvu … Es nedusmotos, ja te būtu kāds priesteris.. . Bet visi mūsu mūki ir pie vezumniekiem … Cik grūti tomēr mirt, neizsūdzot grēkus!

—  Te ir mana Stundu grāmata,— dons Garsija sacīja, pasniegdams vīna blašķi.— Stiprinieties!

Vecā karotāja skatiens aizvien vairāk aizmiglojās. Viņš nepamanīja dona Garsijas joku, bet vecie karavīri, kas stāvēja ap komandieri, jutās sašutuši.

—  Don Žuan,— mirējs teica,— panāciet šurp, mans dēls! Nāciet, es jūs ieceļu par savu mantinieku. Ņemiet šo zutni, tur ir viss, kas man pieder; labāk lai tas tiek jums nekā tiem no baznīcas izslēgtajiem. Es jūs vienīgi lūdzu pasūtīt dažas mises manas dvēseles mieram.

Dons Žuans, spiezdams mirēja roku, apsolīja to izdarīt, bet dons Garsija tai pašā laikā klusītiņām prātuļoja, cik atšķirīgas domas cilvēks izsaka, kad ir vājš un mirst, un tad, kad sludina, sēžot pie pudelēm apkrauta galda. Gar ausīm nosvilpa vairākas lodes, liecinot par holandiešu tuvošanos. Kareivji atkal stājās savās vietās. Ikviens steigā atvadījās no kapteiņa Gomara un domāja vairs tikai par to, kā labā kārtībā atkāpties. Tas nemaz nebija tik viegli, jo ienaidnieks bija spēcīgs, ceļš lietos izmircis un kareivji ilgā pārgājienā noguruši. Tomēr holandiešiem neizdevās viņiem nodarīt kaut cik ievērojamus zaudējumus un, naktij uznākot, tie pārtrauca vajāšanu, nedabūjuši karogu un nesaņēmuši gūstā nevienu, kas nebija ievainots.

Vakarā abi draugi kopā ar dažiem virsniekiem sēdēja teltī un apsprieda dienā notikušo. Tika nopelti komandiera rīkojumi.

un pēc kaujas visi zināja, ko būtu vajadzējis darit. Tad sāka runāt par kritušajiem un ievainotajiem.

—  Kapteini Gomaru,— dons Žuans teica,— es vēl ilgi nožēlošu. Tas bija drosmīgs virsnieks, labs biedrs un kareivjiem — īsts tēvs.

—  Jā,— dons Garsija bilda.— Taču jāatzīst, ka es nekad neesmu bijis tik pārsteigts, kā redzot — cilvēks tik briesmīgi cieš vienīgi tāpēc, ka viņam blakus nav melnsvārča. Tas pierāda, ka būt drosmīgam vārdos ir vieglāk nekā darbos. Tāds zobojas par secen pagājušām briesmām, bet nobāl, kad tās ir klāt. Starp citu, don Žuan, jūs taču esat viņa mantinieks, tad pasakiet, cik naudas ir jums atstātajā zutnī?— Dons Žuans pirmoreiz atvēra maku un redzēja, ka tajā ir apmēram sešdesmit zelta monētu.

— Ja nu mums ir nauda,— teica dons Garsija, kas jau bija pieradis uzskatīt drauga maku tikpat kā par savējo,— vai tad nebūtu labāk uzspēlēt partiju faraona nekā činkstēt, pieminot mirušos draugus?

Šie vārdi guva vispārēju piekrišanu, tika atnestas vairākas bungas, ko apklāja ar apmetni. Tā izveidojās kāršu galds. Dons Žuans, kam Garsija deva padomus, spēlēja pirmais, taču, iekams lika naudu uz kārts, izņēma no maka desmit zelta monētu, ko ietina mutautā un noglabāja kabatā.

—  Pie joda, ko jūs ar to domājat darīt?— dons Garsija iesaucās.— Zaldāts, kas krāj naudu! Un kaujas priekšvakarā!

— Jūs taču zināt, don Garsija, ka daļa šīs summas nepieder man. Dons Manvels man to novēlēja subpoenae nomine] , kā mēs Salamankā teicām.

—  Nolādēts ar vienu aci!— dons Garsija izsaucās.— Manuprāt — velns ar ārā!— viņš taisās atdot šos desmit ekijus pirmajam kirē, ko satiksim.

—  Kāpēc ne? Esmu apsolījis.

—  Klusējiet! Pie pravieša bārdas! Man kauns par jums, un es jūs vairs nepazīstu!

Spēle gāja vaļā; sākumā veiksme bija mainīga; drīz tā pilnīgi atstāja donu Žuanu. Cerēdams uz lūzumu spēles gaitā, kārtis pārņēma Garsija, taču veltīgi; pēc stundas visa viņu nauda un vēl piecdesmit kapteiņa Gomara ekiju bija bankas turētāja rokās. Dons Žuans gribēja iet gulēt, bet iekarsušais dons Garsija prasīja revanšu un gribēja atgūt zaudēto.

' Subpoenae nomine (latiņu vai.) — nosacīti, ar zināmiem noteikumiem.

—  Klausieties, Prātvēdera kungs,— viņš teica,— palūkojiet pēc tiem pēdējiem ekijiem, ko esat tik rūpīgi noglabājis. Esmu pārliecināts, ka tie mums nesīs laimi.

—  Apdomājiet jel, Garsija, ka esmu apsolījis!

—  Liecieties mierā, jūs taču esat tīrais bērns! Vai te vairs ir runa par kādām misēm! Ja kapteinis būtu starp mums, viņš drīzāk izlaupītu baznīcu, nekā palaistu garām kārti.

—  Ņemiet piecus ekijus! Nelieciet visus uzreiz!

—  Nekādas svārstīšanās!— dons Garsija atbildēja. Un viņš lika piecus ekijus uz kungu. Viņš vinnēja, dubultoja likmi, bet otrajā reizē zaudēja.

—  Dodiet šurp piecus pēdējos!— viņš iesaucās, aiz dusmām nobālēdams. Dons Žuans izteica dažus iebildumus, kas viegli tika atspēkoti; viņš piekāpās un atdeva četrus ekijus, kas tūlit sekoja iepriekšējiem. Dons Garsija pārskaities piecēlās un iemeta kārtis bankas turētājam sejā. Viņš teica donam Žuanam:

— Jums vienmēr ir laimējies, un esmu dzirdējis, ka pēdējam ekijam ir liels spēks, kad vajag apvārdot likteni.

Dons Žuans bija vismaz tikpat nikns kā viņa draugs. Viņš vairs nedomāja nedz par misēm, nedz zvērestu. Viņš lika uz dūzi vienīgo «kiju un tūdaļ to zaudēja.

—  Pie velna kapteiņa Gomara dvēseli!— viņš iesaucās.— Tā nauda droši vien bija noburta! . ..

Bankas turētājs jautāja, vai viņi grib spēlēt vēl; taču naudas draugiem vairs nebija, un neviens labprāt neaizdod cilvēkiem, kas kuru katru dienu var zaudēt dzīvību, tāpēc viņi bija spiesti spēli pārtraukt un rast mierinājumu pie dzērājiem. Nabaga kapteiņa dvēsele tika pilnīgi aizmirsta.

Dažas dienas vēlāk spāņiem pienāca papildspēki, viņi atkal pārņēma ofensīvu un soļoja uz priekšu. Pulks šķērsoja vietas, kur bija notikušas kaujas. Kritušie vēl gulēja neapglabāti. Dons Garsija un dons Žuans skubināja zirgus, lai tiktu ātrāk garām līķiem, kas bija netīkami gan redzei, gan ožai, kad kareivis, kas jāja viņiem pa priekšu, ieraudzīja grāvī guļam kādu līķi un skaļi iekliedzās. Abi piejāja klāt un ieraudzīja kapteini Gomaru, kaut arī viņš bija pilnīgi sakropļots. Viņa izķēmotie, drausmīgos krampjos sastingušie vaibsti liecināja, ka pēdējos brīžos uzbrukušas nežēlīgas sāpes. Dons Žuans, kas pie tādiem skatiem jau bija pieradis, tomēr nevarēja nenodrebēt, raugoties mironī, kura blāvās, sarecējušām asinīm pieplūdušās acis šķita veramies viņā draudīgu skatienu. Viņš atcerējās nabaga kapteiņa pēdējo vēlēšanos un to, kā viņš netika to izpildījis. Taču mākslīgā bardzība, ar ko viņam bija izdevies piepildīt sirdi, drīz atbrīvoja no sirdsapziņas pārmetumiem: viņš nekavējoties pavēlēja izrakt kapu un kapteini apglabāt. Par laimi, tuvumā pagadījās kapuciešu mūks, kas steigā noskaitīja dažas lūgsnas. Ar svētīto ūdeni apslacīto mironi apkrāva ar akmeņiem un apbēra ar zemi, un kareivji turpināja ceļu klusāki nekā parasts; bet dons Žuans pamanīja vecu strēlnieku, kas, ilgi rakņājies pa kabatām, beidzot atrada vienu ekiju, ko iedeva kapucietim, teikdams:

—  Ņemiet un noturiet mises kapteiņa Gomara dvēseles glābšanai!

Tai dienā dons Žuans pierādīja ārkārtīgu bezbailību, tik droši stājās pretī ienaidnieka ugunij, ka varētu sacīt — viņš grib tikt nonāvēts.

—  Cilvēks ir drosmīgs, kad kabatā viņam vairs nav ne sū,— biedri runāja.

Neilgi pēc kapteiņa Gomara nāves pulkā, kur dienēja dons Žuans un dons Garsija, tika pieņemts kāds jauns kareivis; viņš likās izdarīgs un dūšīgs, taču kluss un noslēpumains. Nekad viņu neredzēja dzeram vai spēlējam kārtis ar biedriem; viņš augām dienām sēdēja uz sola postenī, vērodams, kā lido mušas, vai rotaļādamies ar arkebūzas gaili. Kareivji, kas zobojās par viņa atturību, bija puisi iedēvējuši par Modesto. Pulkā viņu visi sauca šajā vārdā, pat komandieri neuzrunāja citādi.

Karagājiens beidzās ar Bergopzomas aplenkšanu, kura, kā zināms, bija viena no asiņainākajām šajā karā, jo aplenktie izmisīgi sīvi pretojās. Kādu nakti abi draugi stāvēja sardzē ierakumā, kas atradās tik tuvu pie aplenktās pilsētas mūriem, ka tika uzskatīts par vienu no visbīstamākajiem. Aplenktie uzbruka bieži, viņu uguns bija nikna un trāpīga.

Nakts pirmā puse pagāja vienās trauksmēs; pēc tam šķita, ka gan aplenktie, gan aplencēji ir padevušies nogurumam. Apšaude no abām pusēm tika pārtraukta, un līdzenumā iestājās dziļš klusums, ko reizēm iztraucēja reti šāviņi, ar kuriem gribēja tikai pierādīt, ka kauja gan ir beigusies, taču sardzes modrība nav atslābusi. Pulkstenis rādīja apmēram četri no rīta; tas ir brīdis, kad negulējis cilvēks sajūt mokošu saltumu, ko pavada dziļa garīga nomāktība, kurai par iemeslu ir fizisks nogurums un vēlēšanās aizmigt. Nav neviena godīga karavīra, kas neatzītos, ka tādā miesas un gara stāvoklī ir juties spējīgs uz vājību, par kādu pēc saules lēkta pats kaunējies.

—  Nolādēts!— dons Garsija iesaucās, mīņādamies, lai sasildītos, un cieši tīdamies apmetni,— es jūtu, ka man sastingst kaulu smadzenes; liekas, mani varētu pievārēt holandiešu bērns ar alus krūzi, cita ieroča nemaz nevajadzētu. Patiešām, es pats sevi vairs nepazīstu. Rau šaudās ar arkebūzām, un man jādreb.

Man! Ja es būtu dievticīgs, es pats no brīva prāta uzskatītu savu dīvaino stāvokli par brīdinājumu no augšas.

Visi klātesošie, it sevišķi dons Žuans, bija milzīgi pārsteigti, dzirdot viņu runājam par debesīm, jo parasti viņam gar tām nebija nekādas daļas, vai arī, ja viņš tās pieminēja, tad vienīgi zobodamies. Pamanījis, ka vairāki smīn par šiem vārdiem, viņš savā pašlepnībā iesaucās:

—  Lai neviens vismaz neiedomājas, ka man bail no holandiešiem, no Dieva vai velna, jo sardzes stundā mēs kopā kārtosim rēķinus!

—  Lai nu kā ar holandiešiem, bet no Dieva un tā Otra cilvēkam atjauts baidīties,— teica vecs kapteinis sirmām ūsām, kam blakus zobenam karājās rožukronis.

—  Kādu ļaunumu viņi var man nodarīt?— viņš jautāja.— Zibens nav tik trāpīgs kā protestanta arkebūza.

—  Un jūsu dvēsele?— vecais kapteinis jautāja, pārmezdams krustu, dzirdot tik briesmīgus zaimus.

—  Ak, mana dvēsele . . . Vispirms man vajadzētu būt pārliecinātam, ka tāda vispār ir. Kurš tad man ir sacījis, ka dvēsele pastāv? Priesteri. Jo dvēseles izgudrošana dod viņiem tik lieliskus ienākumus, ka nav nekādu šaubu — to izdomājuši viņi, tāpat kā maiznieki izgudrojuši smalkmaizes, lai tās pārdotu.

—  Don Garsija, jūs ņemsiet nelabu galu,— vecais kapteinis teica.— Ierakumā stāvot, tādus vārdus nedrīkst izrunāt.

—  Es runāju, ko domāju, gan ierakumā, gan visur citur. Taču tagad apklustu, jo, rau, manam biedram donam Žuanam mali tik briesmīgi slienas stāvus, ka tūlīt nokritīs cepure. Viņš tic ne vien dvēselei, bet arī šķīstītavas dvēselēm.

—  Es neesmu nekāds gudrinieks,— dons Žuans smiedamies teica,— un reizēm apskaužu jūs par dievišķo vienaldzību pret viņpasaules lietām; jo, zobojaties par mani vai ne, es atzīšos — no lā, ko stāsla par pazudinātajiem, man reizēm lien galvā nepatīkamas domas.

—  Velna varas niecību vislabāk pierāda tas, ka jūs šodien esat dzīvs un stāvat šai ierakumā. Ticiet man, kungi,— dons Garsija piebilda, uzsizdams donam Žuanam uz pleca,— ja velns būtu, viņš šo puisi jau būtu parāvis. Lai cik jauns viņš vēl ir, es viņu nosauktu par īstu atkritēju. Viņš samaitājis vairāk sieviešu un nomaitājis vairāk vīriešu, nekā būtu spējuši divi virvju tirgotāji un divi braši valensieši.

Viņš vēl turpināja runāt, kad no ierakuma gala, kas saskārās ar spāniešu nometni, kāds šāva ar arkebūzu. Dons Garsija piespieda roku pie krūtīm un iesaucās:

—  Es esmu ievainots!

Viņš sagrīļojās un gandrīz uzreiz nokrita Tūlīt visi pamanīja kādu cilvēku bēgam, bet tumsa to drīz noslēpa vajātājiem.

Dona Garsijas ievainojums šķita nāvīgs. Šauts bija no pavisam maza attāluma un ierocis pielādēts ar vairākām lodēm. Bet nocietinātā bezdievja ietiepība nemazinājās ne par matu. Viņš pasūtīja labi tālu visus, kas ieminējās par grēksūdzi. Donam Žuanam viņš teica:

— Mani kaitina vienīgi tas, ka pēc manas nāves kapucieši jūs pārliecinās, ka tas bijis Dieva sods. Taču atzīstiet līdz ar mani, ka nekas nevar karavīram būt skaistāks par nāvi no arkebūzas lodes. Viņi sacīs, ka šāviens nācis 110 mūsu puses: varat nešaubīties, ka esmu kritis 110 kāda atriebīga skauģa rokas. Lieciet viņu pakārt bez liekām runām un labi augstu, ja notverat. Klausieties, don Žuan, man ir divas mīļākās Antver- penē, trīs Briselē un vēl citas, kuras vairs nevaru atcerēties … atmiņa aptumšojas … Es viņas novēlu jums… ja cita nekā nav . .. Vēl ņemiet manu zobenu .. . Un, galvenais, neaizmirstiet rapiera cirtienu, ko jums iemācīju … Palieciet sveiks . .. Un pēc apbedīšanas lai biedri apvienojas nevis misē, bet varenā orģijā.

Gandrīz tadi bija dona Garsijas pēdējie vārdi. Par Dievu un viņpasauli viņš nebažījās vairāk kā tad, kad bija pašā dzīves un spēku plaukumā. Viņš nomira ar smaidu uz lūpām, jo patmīlība deva spēku, kas ļāva līdz galam notēlot nepievilcīgo lomu, kādu viņš tik ilgi bija tēlojis. Modesto vairs nerādījās. Visa armija bija pārliecināta, ka donu Garsiju nonāvējis viņš, bet velti lauzīja galvu, lai uzminētu, kādu iemeslu dēļ šī slepkavība izdarīta.

Dons Žuans par Garsijas nāvi sēroja vairāk, nekā būtu sērojis par brāļa zaudējumu. Viņš, neprātīgais, domāja, ka ir tam pateicību parādā par visu. Draugs taču bija viņu ievadījis dzīves noslēpumos un noņēmis no acīm zvīņas, kas tās sedza. «Kas gan es biju, pirms viņu iepazinu?» viņš sev jautāja, un patmīlība čukstēja, ka nu viņš ir kļuvis pārāks par citiem. Galu galā visu ļaunumu, ko šis bezdievis viņam bija nodarījis, dons Žuans domās pārvērta par svētību, un par to bija tik pateicīgs, cik pateicīgs māceklis mēdz būt skolotājam.

Pēkšņās nāves izraisītās skumjas ilgi nomāca viņa prātu, un vairākus mēnešus viņš bija spiests dzīvot citādi. Taču pamazām vien dons Žuans atgriezās pie senākajiem paradumiem, jo tie jau bija viņā iesakņojušies tik dziļi, ka nekāds ārkārtējs notikums tos vairs nevarēja mainīt. Viņš atsāka spēlēt, dzert, aplidot sievietes un cīnīties divkaujās ar vīriem. Ik dienu viņš piedzīvoja kādu jaunu dēku. Vienreiz viņš rāpās pa mūra spraugu, otrreiz kāpa balkonā; no rīta cīnījās ar vīru un vakarā dzēra kopā ar kurtizānēm.

Šādu orģiju karstumā dons Žuans uzzināja, ka miris viņa tēvs; māte to bija pārdzīvojusi tikai par dažām dienām, tāpēc abas vēstis pienāca reizē. Darījumu ļaudis — un pats dons Žuans arī to vēlējās — ieteica viņam atgriezties Spānijā un pārņemt savā valdījumā majorātu un tikko mantotās lielās bagātības. Jau sen viņš bija apžēlots par donjas Faustas tēva Alonso de Ohedas nāvi, un šo lietu uzskatīja par pilnīgi izbeigtu. Turklāt viņam gribējās rīkoties ar plašāku vērienu. Viņš domāja par Seviljas jaukumiem un daudzajām daiļavām, kuras, bez šaubām, to vien gaidīja, kad varēs pilnīgi nodoties viņa varā. Tātad, noģērbis bruņas, viņš devās uz Spāniju. Kādu laiku dons Žuans pavadīja Madridē; vēršu cīņās viņš izcēlās ar bagātīgo tērpu un veiklajiem dūrieniem, guva dažas uzvaras, bet nepalika pilsētā ilgi. Nonācis Seviljā, viņš gan lielus, gan mazus pārsteidza ar savu krāšņumu un greznību. Ik dienas tika rīkoti svētki, kuros uzaicināja Andalūzijas skaistākās dāmas. Brīnumainajā pilī ik dienas notika jaunas izpriecas un jaunas balles. Viņš bija kļuvis par karali veselam pūlim bezdievju, kas, būdami dauzonīgi un sabiedrībā nevaldāmi, viņam pakļāvās padevībā, kāda parak bieži sastopama ļaundaru pulkā. Galu galā nebija tādu orģiju, kurās viņš nepiedalītos, un, tā kā bagāts netikumīgs cilvēks ir bīstams ne tikai sev, viņa piemērs samaitāja Andalūzijas jaunatni, kas viņu cēla vai debesīs un uzskatīja par paraugu. Nav šaubu — ja Providence vēl ilgāk būtu cietusi viņa izdarības, nepietiktu ar vienu uguns lietu vien, lai taisnīgi sodītu Seviljas nekārtības un noziegumus.[16] dažas dienas slimība saistīja donu Žuanu pie gultas, taču tā neradīja vēlēšanos iedziļināties sevī; gluži pretēji, viņš pieprasīja no ārsta drīzāku izveseļošanos tikai tādēļ, lai varētu mesties jaunās galējībās.

Atveseļošanās laikā dons Žuans izklaidējās, sastādīdams sarakstu, kurā ietvēra visas pavestās sievietes un piekrāptos vīrus. Saraksts bija rūpīgi sadalīts divās daļās. Lapas vienā pusē tika ierakstīti sieviešu vārdi un īsi viņu raksturojumi, otrā — vīru vārdi un amati. Viņam vajadzēja pamatīgi nopūlēties, lai atcerētos, kā visas šīs nelaimīgās saukušās, un katalogs, jādomā, nebija pilnīgs. Reiz viņš to parādīja draugam, kas bija ieradies ciemos; un, tā kā Itālijā viņš bija guvis laipnības no sievietes, kas uzdrošinājās lielīties, ka bijusi mīļākā pāvestam, sarakstā viņas vārds bija pirmais un blakus varēja izlasīt pāvesta vārdu. Tam sekoja kāda valdošā nama princis, tad — hercogi, marķīzi un beigās — amatnieki.

—  Redzi, dārgais,— viņš draugam teica,— no manis nav izglābies neviens, sākot ar pāvestu un beidzot ar kurpnieku: nav tādas kārtas, kas nebūtu maksājusi man meslus.

Dons Torribio — tā sauca šo draugu — izpētīja sarakstu un atdeva to atpakaļ, triumfējošā balsī apgalvodams — jā, kaut kā trūkst.

—  Kā? Trūkst? Kā tad nav manā vīru sarakstā?

—  Dieva, — dons Torribio atbildēja.

—  Dieva? Taisnība, te nav nevienas mūķenes. Nolādēts! Paldies, ka atgādināji man to. Labi, es tev dodu muižnieka godavārdu, ka nepaies ne mēnesis, kad tas būs manā sarakstā pirms monsenjora pāvesta, un ka uzaicināšu tevi uz šejieni vakariņot kopā ar mūķeni. Kurā Seviljas klosterī atrodamas skaistas mūķenes?

Pēc dažām dienām dons Žuans uzsāka karagājienu. Viņš apmeklēja sieviešu klosteru baznīcas, kur metās ceļos ļoti tuvu pie režģa, kas šķīra Tā Kunga līgavas no citiem ticīgajiem. Tur viņš meta nekaunīgus skatienus uz biklajām šķīstajām jaunavām kā vilks, kas iegājis kūtī un raugās pēc vismīkstākās aitiņas, ko nokampt pirmo. Drīz vien Rožukroņa dievmātes baznīcā viņš ievēroja jaunu burvīgi skaistu mūķeni, ko vēl daiļāku vērta sejā iegūlušās skumjas. Nekad viņa nepacēla acis, nekad nelūkojās ne pa labi, ne pa kreisi; šķita, ka viņa ir pilnīgi iedziļinājusies dievišķajā mistērijā, kas norisinājās ap viņu. Jaunavas lūpas viegli kustējās, un nebija grūti pamanīt, ka viņa lūdz dedzīgāk un bijīgāk nekā biedrenes. Jaunava donam Žuanam atgādināja kādas sen pagaisušas atmiņas. Šķita, ka viņš šo sievieti ir jau kādreiz redzējis, bet nevarēja atcerēties, kad un kur tas noticis. Viņa atmiņā bija skaidrāk vai miglaināk iegravēti tik daudzi portreti, ka tie nemaz nevarēja nesajukt. Divas dienas pēc kārtas viņš atgriezās baznīcā, vienmēr novietojās režģa tuvumā, taču nespēja pievērst sev māsas Agatas skatienu. Viņš bija uzzinājis, ka tāds ir jaunavas vārds.

Gan mūķenes stāvoklis, gan kautrība jaunavu sargāja tik labi, ka uzvaru gūt nebija viegli, bet tas tikai iekvēlināja dona Žuana iegribas. Vissvarīgākā un visgrūtāk panākamā veiksme bija tikt pamanītam. Savā iedomībā viņš bija pārliecināts: ja vien varētu pievērst sev māsas Agatas uzmanību, uzvara jau būtu tikpat kā rokā. Lūk, paņēmiens, ar ko viņš bija nodomājis piespiest daiļo būtni pacelt acis. Viņš nostājās viņai tik tuvu, cik vien iespējams, un, izmantodams hostijas pacelšanas mirkli, kad visi krīt ar vaigu pie zemes, iebāza roku pa režģu spraugu un izlēja māsas Agatas priekšā līdzatnestā smaržu flakona saturu. Asā dvaka, ātri izplatoties, piespieda jauno mūķeni pacelt galvu; un, tā kā dons Zuans atradās viņai tieši pretī, viņa nevarēja to nepamanīt. Vispirms jaunavas sejā atspoguļojās milzīgs izbrīns, pēc tam to pārklāja nāves bālums; viņa klusi iekliedzās un noģībusi nokrita uz grīdas plāksnēm. Biedrenes sadrūzmējās ap viņu un aiznesa vājinieci uz celli. Ar sevi ļoti apmierinātais dons Žuans promejot prātoja: «Šī mūķene patiešām ir burvīga; bet, jo biežāk viņu redzu, jo vairāk šķiet, ka viņai jau vajadzētu būt manā sarakstā!»

Nākamajā dienā viņš atkal stāvēja pie režģa tieši mises stundā. Taču māsas Agatas vairs nebija parastajā vietā — mūķeņu pirmajā rindā; tieši pretēji, viņa gandrīz vai slēpās aiz savām biedrenēm. Tomēr dons Žuans ievēroja, ka jaunava bieži met uz viņu slepenus skatienus. Viņaprāt, tā bija kaislībai labvēlīga zīme. «Mazā baidās no manis . .. drīz viņa pieradīs.» Pēc mises viņš pamanīja, ka māsa Agata pieiet pie biktskrēsla; bet, lai tur nonāktu, viņa pagāja garām režģim un ļāva it kā nejauši nokrist rožukrcnim. Dons Žuans bija pārāk pieredzējis, lai noticētu šķietamajai izklaidībai. Sakumā viņam šķita, ka būtu svarīgi dabūt rožukroņi, bet viņš atradās otrā pusē režģim un juta, ka jānogaida, kad visi būs atstājuši baznīcu, un tikai tad varēs to paņemt. Gaidīdams piemērotu brīdi, viņš atspiedās pret kādu kolonnu, it kā dziļi iegrimis domās, aizlicis plaukstu priekšā acīm, bet mazliet iepletis pirkstus, tā kā nepalaida garām nevienu māsas Agatas kustību. Katrs, kas redzētu donu Zuanu tādā pozā, noturētu viņu par krietnu ticīgo, kas iegrimis dievbijīgās pārdomās.

Mūķene atgāja no biktskrēsla un paspēra dažus soļus, lai atgrieztos klostera telpās, taču tūlīt pamanīja vai izlikās pamanām, ka nozaudējusi rožukroņi. Viņa palūkojās visapkārt un ieraudzīja to uz grīdas pie režģa. Viņa atgriezās un noliecās, lai to paceltu. Tieši tai brīdī dons Žuans pamanīja kaut ko baltu paslīdam zem režģa. Tas bija ļoti mazs četrkārt salocīts papīriņš. Mūķene tūdaļ aizgāja.

Siržu lauzējs, pārsteigts par tik drīzu veiksmi, uz kādu viņš nemaz nebija cerējis, gandrīz vai nožēloja, ka vairs nesastop šķēršļus. Apmēram tā jūtas mednieks, kas vajā briedi un ir sagatavojies ilgai un grūtai vajāšanai: tikko ieskrējies, dzīvnieks nokrīt, tā laupīdams prieku un slavu, ko medības varētu sagādāt. Tomēr viņš veikli paķēra vēstulīti un izgāja no baznīcas, lai to mierīgā garā izlasītu. Lūk, kas tur bija rakstīts:

«Vai tas esat Jūs, don Žuan? Vai tiešām neesat mani aizmirsis? Es biju ļoti nelaimīga, bet jau sāku pierast pie sava likteņa. Tagad būšu vēl simtkārt nelaimīgāka. Man vajadzētu Jūs ienīst… Jūs esat izlējis mana tēva asinis… Taču es nespēju nedz Jūs ienīst, nedz aizmirst. Apžēlojieties par mani! Nenāciet vairs uz šo baznīcu; Jūs mani pārāk sāpināt. Ardievu, ardievu, šai pasaulei esmu mirusi.

Teresa.»

«Ak tā ir Teresita!» Dons Žuans nodomāja. «Man jau šķita, ka esmu viņu kaut kur redzējis.» Tad viņš vēlreiz pārlasīja vēstulīti. ««Man vajadzētu Jūs ienīst …» Tas nozīmē: «Es jūs dievinu.» « .. .Jūs esat izlējis mana tēva asinis! …» Himēne sacīja Rodrigo to pašu .. . «Nenāciet vairs uz šo baznīcu!» Tas nozīmē: «Rīt es gaidu!» Ļoti labi! Viņa ir mana.»

Pēc tam viņš gāja pusdienās.

Nākamajā dienā dons Žuans noteiktajā laikā bija baznīcā ar gatavu vēstuli kabatā; taču liels bija viņa pārsteigums, kad viņš neredzēja iznākam māsu Agatu. Nekad vēl mise viņam nebija likusies tik gara. Viņš bija pārskaities. Simtkārt nolādējis Teresas klīrību, viņš gāja pastaigāties pa Gvadalkiviras krastmalu, lai atrastu kādu iespēju, un, lūk, kas viņam ienāca prātā.

Rožukroņa dievmātes klosteris Seviljā bija izdaudzināts ar māsu gatavotajiem lieliskajiem ievārījumiem. Viņš iegāja pieņemšanas telpā, lika pasaukt māsu vārtnieci un palūdza tai visu pārdodamo ievārījumu sarakstu.

—  Vai jums nav citronu Maranju gaumē?— viņš jautāja, it kā tā būtu visparastākā lieta pasaulē.

— Citronu Maranju gaumē, senjor kavalieri? Pirmo reizi mūžā dzirdu par tādu ievārījumu.

— Tomēr neviens cits nav tik iecienīts kā šis, un es brīnos, ka tādā namā kā jūsējais tos nevāra vairumā.

—  Citronus Maranju gaumē?

—  Maranju gaumē,— dons Žuans atkārtoja, uzsvērdams katru balsienu.— Nevar būt, ka neviena jūsu mūķene nezinātu recepti. Pajautājiet, lūdzu, dāmām, vai kāda nezina, kā tādu ievārījumu gatavo. Rīt atnākšu atkal.

Pēc dažām minūtēm klosterī runāja vienīgi par citroniem Maranju gaumē. Vislabākās meistarienes nebija par tādu neko dzirdējušas. To gatavot prata vienīgi māsa Agata. Vajadzēja pievienot parastajiem citroniem rožūdeni, vijolīšu ūdeni utt., pēc tam … Viņa apņēmās izdarīt visu. Kad ieradās dons Žuans, viņš dabūja podu citronu Maranju gaumē; īstenībā tas bija šķebīgs brūvējums, bet zem poda iesaiņojuma viņš atrada

Teresas rakstītu vēstulīti. Tajā bija jauni lūgumi atsacīties no viņas un aizmirst viņu. Nabaga meiča mēģināja pati sevi piemānīt. Nelaimīgās sirdi plosīja reliģija, godbijība pret tēvu un mīlestība; bet nebija grūti pamanīt, ka mīlestība ir visspēcīgākā. Nākamajā dienā dons Žuans lika vienam no saviem kalpotājiem aiznest uz klosteri kasti citronu, lai no tiem pagatavotu ievārījumu, ko sevišķi lūdza uzticēt māsai, kura vārījusi iepriekšējā dienā nopirkto. Kastes dibenā bija veikli noslēpta atbilde uz Teresas vēstulēm. Viņš rakstīja: «Es biju ļoti nelaimīgs. Manu roku vadīja liktenis. Kopš baigās nakts neesmu pārtraucis domāt par Tevi. Es neiedrošinājos cerēt, ka Tu mani neienīsti. Beidzot esmu Tevi atradis. Nestāsti man vairs par zvērestiem, ko esi devusi. Tu man piederēji, pirms iestājies klosterī. Tu nedrīkstēji pavēlēt savai sirdij, kas pieder man … Tagad es prasu to, kas man dārgāks par dzīvību. Vai nu es miršu, vai Tu tiksi man atdota. Rīt lūgšu paaicināt Tevi pieņemšanas telpā. Es neiedrošinājos to darīt, Tevi nebrīdinājis. Baidījos, ka Tavs apmulsums varētu mūs nodot. Bruņojies ar vīrišķību. Pasaki, vai māsu vārtnieci varam dabūt savā pusē.»

Divas uz papīra lapas veikli uzmestas ūdens lāses atdarināja rakstot nobirušas asaras.

Pēc dažām stundām klostera dārznieks atnesa viņam atbildi un piedāvāja savus pakalpojumus. Māsa vārtniece nebija uzpērkama; māsa Agata bija ar mieru ieiet pieņemšanas telpā, bet tikai tādā gadījumā, ja viņi tur viens no otra atvadīsies uz mūžīgiem laikiem.

Nelaimīgā Teresa iznāca ne dzīva, ne mirusi. Lai noturētos kājās, viņai vajadzēja abām rokām pieķerties pie režģa. Dons Žuans, mierīgs un nesatraucams, tīksmīgi baudīja satraukumu, kura cēlonis pats bija. Sākumā, lai piemānītu māsu vārtnieci, viņš nepiespiesti stāstīja par Teresas draugiem Salamankā, kas esot viņam likuši nodot laba vēlējumus. Tad, izmantodams mirkli, kad māsa vārtniece pagāja sānis, viņš Teresai ļoti klusu un ļoti ātri teica:

— Esmu apņēmies darīt visu, lai dabūtu tevi no šejienes ārā. Ja vajadzēs pielaist klosterim uguni, es to nodedzināšu. Es negribu neko dzirdēt. Tu piederi man. Dažās dienās tu būsi mana, vai arī es iešu bojā; bet tad līdz ar mani mirs daudzi citi.

Māsa vārtniece tuvojās. Donjai Teresai trūka elpas, un viņa nespēja izteikt ne vārda. Pa to laiku dons Žuans vienaldzīgā tonī runāja par ievārījumiem, par izšuvumiem, ar ko nodarbojās mūķenes, apsolīja māsai vārtniecei atsūtīt Romā svētītu rožukroņi un uzdāvināt klosterim brokāta tērpu, kurā ieģērbt mūķeņu kopienas svēto aizgādni viņas svētku dienā. Pēc pusstundu ilgas sarunas viņš godbijīgā nopietnībā atsveicinājās no Teresas, atstājot viņu neaprakstāmā satraukumā un izmisumā. Viņa steidzās ieslēgties cellē, un roka, kas klausīja labāk nekā mēle, uzrakstīja garu vēstuli, pilnu pārmetumu, lūgšanu un vaimanu. Taču viņa nespēja sev aizliegt atzīšanos mīlestībā un atvainoja šo kļūdu ar atteikšanos padoties mīļotā lūgumiem. Dārznieks, kas uzņēmās šīs noziedzīgās sarakstes starpnieka pienākumus, drīz atnesa atbildi. Dons Žuans joprojām draudēja ķerties pie pēdējām galējībām. Viņa rīcībā bija simt drosminieku. Svētuma zaimošana viņu nebiedēja. Viņš nomirs laimīgs, ja vien varēs vēlreiz spiest pie krūtīm iemīļoto. Ko gan iespēja vājais bērns, kas bija pieradis piekāpties dievinātajam cilvēkam? Augām naktīm viņa raudāja un dienās nespēja nodoties lūgsnām, jo dona Žuana tēls viņu vajāja visur; un pat brīžos, kad viņa pievienojās savām biedrenēm dievbijīgos rituālos, viņas augums neapzināti atdarināja lūdzēju žestus, bet sirdi savā varā pilnīgi bija sagrābusi postošā kaislība.

Pēc dažām dienām Teresa vairs nespēja pretoties. Viņa paziņoja donam Žuanam, ka ir gatava uz visu. Viņa bija pārliecināta, ka tik un tā ir pazudusi, un teica sev: kad jāmirst — jāmirst, tad jau labāk pirms nāves piedzīvot brītiņu laimes. Dons Žuans jo priecīgs gatavojās viņas nolaupīšanai. Viņš izraudzījās bezmēness nakti. Dārznieks aiznesa Teresai zīda virvju kāpnes, ar kurām varētu tikt pāri klostera mūriem. Piemērotā vietā dārzā tika paslēpts sainis ar laicīgu apģērbu, jo nebija ko domāt parādīties uz ielas mūķenes tērpā. Dons Žuans gaidīs viņu aiz mūra. Pa gabaliņu stāvēs sagatavotas nestuves ar spēcīgiem mūļiem, kas ātri aizvedīs Teresu uz lauku māju. Tur viņa būs paglābta no visām vajāšanām un dzīvos kopā ar mīļoto mierīgi un laimīgi. Tāds bija paša dona Žuana izdomātais plāns. Viņš lika pašūt piedienīgus tērpus, izmēģināja virvju kāpnes, pievienoja pamācību, kā tās piestiprināt; vārdu sakot, viņš neatstāja novārtā nevienu apstākli, kas varētu nodrošināt iecerētā izdošanos. Dārznieks bija drošs, un ar uzticību viņš varēja nopelnīt tik daudz, ka nevajadzēja par viņu šaubīties. Turklāt viss bija sagatavots, lai naktī pēc nolaupīšanas viņš tiktu noslepkavots. Vārdu sakot, intriga bija savīta tik veikli, ka to nekas nevarēja izjaukt.

Lai novērstu aizdomas, dons Žuans devās uz Maranju pili divas dienas pirms paredzētās nolaupīšanas. Tieši šajā pilī viņš bija pavadījis lielāko daļu bērnības, bet kopš atgriešanās Seviljā netika tajā ne kāju spēris. Viņš ieradās, kad jau sāka tumst, un pirmām kārtām gribēja paēst krietnas vakariņas. Pēc tam viņš lika sevi izģērbt un apgūlās gultā. Viņš bija pavēlējis iedegt savā istabā divas lielas vaska sveces, uz viņa galda stāvēja bezdievīgu stāstu grāmata. Izlasījis dažas lappuses un juzdams, ka tūlīt aizmigs, viņš aizvēra grāmatu un nodzēsa vienu sveci. Pirms otrā gaismekļa nopūšanas viņš pārlaida izklaidīgu skatienu istabai un piepeši pamanīja alkovā gleznu, kas attēloja šķīstītavas mokas, gleznu, ko viņš bērnībā bija tik bieži vērojis. Skatiens neviļus apstājās pie cilvēka, kuram čūska ēda iekšas, un, kaut arī šis tēls tagad iedvesa vēl lielākas šausmas nekā senāk, viņš nespēja novērst no tā acis. Tai pašā brīdī viņš atcerējās kapteiņa Goinara seju un drausmīgo vaibstu, ko tajā bija iegravējusi nāve. Viņš sāka drebēt un juta, kā slienas mati uz galvas. Tomēr, sakopojis drosmi, viņš nodzēsa sveci, cerēdams, ka tumsa paglābs no riebīgajiem tēliem, kas viņu vajāja. Tumsa vēl padziļināja baismas. Viņa acis joprojām bija pievērstas gleznai, ko nevarēja saskatīt; taču viņš to pazina tik labi, ka iztēlē redzēja skaidri kā dienā. Reizēm pat šķila, ka sejas iegaismojas un iemirdzas, it kā mākslinieka gleznotā šķīstītavas uguns būtu īsta liesma. Galu galā viņš bija tā satraucies, ka skaļi sauca kalpotājus un gribēja likt, lai aiznes gleznu, kas viņā iesvēla tādas šausmas. Kad tie ienāca istabā, viņš nokaunējās par savu mazdūšību. Viņš iedomājās, kā ļaudis zobosies, uzzinājuši, ka viņam bail no kādas gleznas. Dons Žuans vismierīgākajā balsī, kāda vien bija tobrīd iespējama, tikai pieprasīja, lai atkal aizdedz sveces un atstāj viņu vienu. Tad viņš atsāka lasīšanu; kaut ari acis slīdēja pa rindām, prāts kavējās pie gleznas. Neaprakstāma nemiera mocīts, viņš pavadīja bezmiega nakti.

Tikko uzausa gaisma, viņš steidzīgi piecēlās un devās medībās. Kustības un rīta dzestrums viņu pamazām nomierināja, un, kad viņš atgriezās savā pilī, gleznas uzurdītie iespaidi bija izgaisuši. Viņš sēdās pie galda un daudz dzēra. Jau mazliet apreibis, viņš likās gulēt. Dons Žuans bija pavēlējis uzklāt gultu citā istabā un, kā varam iedomāties, netika licis tur nogādāt gleznu; taču atmiņas par to palika, un tām pietika spēka nakts stundās laupīt viņam miegu.

Tomēr šausmas neradīja vēlēšanos nožēlot aizvadīto dzīvi. Viņš joprojām prātoja par iecerēto nolaupīšanu; un, devis kalpotājiem visus nepieciešamos rīkojumus, viņš viens pats lielajā dienas karstumā devās uz Sevilju, lai to sasniegtu tikai naktī. Patiešām, valdīja melna tumsa, kad viņš nonāca pie Ljoro torņa, kur jau gaidīja viens no kalpotājiem. Viņš atdeva tam zirgu, noskaidroja, vai nestuves un mūļi ir sagatavoti. Pēc dona Žuana rīkojuma tiem vajadzēja atrasties ielā netālu no klostera, lai kopā ar Teresu līdz tiem varētu ātri aiziet kājām, taču ne tik tuvu, ka radītu sardzes aizdomas, ja tā viņus sastaptu. Viss bija kārtībā, visi rīkojumi izpildīti burts burta. Viņš redzēja, ka norunāto signālu varēs Teresai dot tikai pēc stundas. Kalpotājs aplika viņam ap pleciem platu brūnu apmetni, un viņš viens pats, slēpdams seju, lai paliktu nepazīts, pa Trianas vārtiem iegāja Seviljā. Karstuma un noguruma pārvarēts, dons Žuans apsēdās uz sola kādā tukšā ielā. Tur viņš svilpoja un dungoja melodijas, kādas ienāca prātā. Laiku pa laikam viņš paskatījās pulkstenī un bēdīgs redzēja, ka tā rādītāji nesteidzas līdzi viņa nepacietībai… Piepeši viņš sadzirdēja drūmu un svinīgu mūziku. Vispirms varēja saklausīt apbedīšanai veltītas baznīcas dziesmas. Drīz gar ielas stūri pagriezās procesija, kas tuvojās donam Žuanam. Divas garas virknes grēku nožēlnieku degošām svecēm rokā gāja pa priekšu zārkam, kas bija apklāts ar melnu samtu un ko nesa vairāki senlaicīgi tērpti vīri baltām bārdām un zobeniem pie sāniem. Gājienu noslēdza divas virknes sērās tērptu grēku nožēlnieku, kuri nesa sveces tāpat kā pirmie. Viss gājiens virzījās uz priekšu lēnām un svinīgi. Nebija dzirdams soju troksnis uz bruģa, un šķita, ka ik tēls drīzāk slīd nekā iet. Tērpu un apmetņu garās, stīvās krokas likās tikpat nekustīgas kā statuju marmora ģērbi.

Tāda aina vispirms iedvesa donam Žuanam nepatiku, kādu epikārietī rada doma par nāvi. Viņš piecēlās un gribēja iet prom, bet grēku nožēlnieku daudzums un gājiena krāšņums viņu pārsteidza un pamodināja ziņkāri. Procesija virzījās uz netālu baznīcu, kuras durvis nupat bija ar troksni atvērušās, dons Žuans aiz piedurknes apturēja vienu no tēliem, kas nesa sveci, un pieklājīgi jautāja, ko apglabās. Grēku nožēlnieks pacēla galvu: viņa seja bija bāla un kalsna kā cilvēkam pēc ilgas, mokošas slimības. Viņš aizkapa balsī atbildēja:

— Grāfu donu Žuanu de Maranju.

Dzirdot tik savādu atbildi, donam Žuanam mati sacēlās stāvus, taču pēc mirkļa viņš atguva aukstasinību un pasmaidīja.

«Vai nu es pārklausījos,» viņš nosprieda, «vai sirmgalvis maldās.»

Kopā ar procesiju viņš iegāja baznīcā. Bēru dziesmas atsākās, tās pavadīja varenas ērģeļu skaņas; sēru apmetņos tērpušies priesteri dārdināja «De profundis» '. Lai kā dons Zuans pūlējās palikt mierīgs, viņš juta asinis stingstam dzīslās. Piegājis pie cita grēku nožēlnieka, viņš jautāja:

' De profundis (latiņu vai.) —«No dzijumiem .. .»—kātoju lūgšanas sākums.

—  Kas gan ir šis mirušais, kas tiek apglabāts?

—  Grāfs dons Žuans de Maranja,— grēku nožēlnieks atbildēja baismi dobjā balsī. Dons Žuans atspiedās pret kolonnu, lai nepakristu. Viņš juta, ka zaudē samaņu, un drosme bija viņu pilnīgi atstājusi. Pa to laiku dievkalpojums turpinājās, un baznīcas velves atbalsoja ērģeļu skaņas un balsis, kas dziedāja drausmo «Dies irae».[ Viņam šķita, ka dzird eņģeļu korus pastarajā tiesā. Beidzot saņēmies, viņš satvēra aiz rokas priesteri, kas gāja garām. Roka bija salta — kā no marmora.

—  Debesu vārdā, tēv,— viņš iesaucās,— par ko jūs lūdzat, un kas jūs esat?

—  Mēs lūdzam par grāfu donu Žuanu de Maranju,— priesteris sacīja, stingi vērdamies viņā ciešanu pilnu skatienu.— Mēs lūdzam par viņa dvēseli, kas iestigusi nāves grēkā, un mēs esam dvēseles, kuras viņa mātes mises un lūgšanas izpestījušas no šķīstītavas liesmām. Mēs maksājam dēlam to, ko esam parādā mātei; bet šī ir pēdējā mise, kuru mums atļauts noturēt grāfa dona Žuana de Maranjas dvēseles glābšanai.

Tai mirklī baznīcas pulkstenis nosita pirmo stundu — tas bija Teresas nolaupīšanai paredzētais laiks.

— Tā stunda situsi!—no tumša baznīcas kakta atskanēja balss,— tā stunda ir situsi! Vai viņš ir ar mums?

Dons Žuans pagrieza galvu un ieraudzīja baigu parādību. Tur nāca bāls un asiņojošs dons Garsija kopā ar kapteini Gomaru, kura vaibstus joprojām šķobīja drausmīgi krampji. Viņi abi tuvojās zārkam, un dons Garsija, nikni nomezdams zārka vāku, atkārtoja:

—  Vai viņš ir ar mums?— Tai pašā brīdī donam Garsijam aiz muguras izslējās milzu čūska, vairākas pēdas garāka par to, un, šķiet, taisījās mesties zārkā… Dons Žuans iesaucās: «Jēzus!» un bez samaņas nokrita uz bruģa.

Bija jau stipri vēla stunda, kad sardze garāmejot pamanīja pie baznīcas sliekšņa guļam nekustīgu stāvu. Strēlnieki piegāja tam klāt, domādami, ka tas ir noslepkavota cilvēka līķis. Viņi tūdaļ pazina grāfu de Maranju un mēģināja to atdzīvināt, apslapinot seju ar aukstu ūdeni; taču redzēdami, ka viņš nenāk pie samaņas, viņi aiznesa grāfu uz tā māju. Daži sacīja, ka tas piedzēries, citi — ka dabūjis ar nūju no kāda greizsirdīga vīra. Neviens, vismaz neviens godīgs cilvēks Seviljā donu Žuanu nemīlēja, un katrs bilda kādu vārdu. Viens svētīja nūju, kas grāfu tik pamatīgi apdullinājusi, otrs prātoja, cik pudeļu varētu

' Dies irae (latiņu vai.) —«Dusmu diena», katoļu himna.

ietilpt šajā nekustīgajā blāķī. Dona Žuana kalpotāji saņēma savu kungu no strēlnieku rokām un steidzās meklēt ķirurgu. Viņam bagātīgi nolaida asinis, un drīz viņš atguvās. Sākumā grāfs murmināja neskaidrus vārdus, tad kaut ko kliedza, raudāja un vaidēja. Pamazām sāka likties, ka dons Žuans uzmanīgi pēta visus priekšmetus ap sevi. Viņš jautāja, kur atrodas, tad — kas noticis ar kapteini Gomaru, donu Garsiju un procesiju. Kalpotājiem šķita, ka saimnieks zaudējis prātu. Tomēr, ieņēmis stiprinošu līdzekli, dons Žuans lika atnest krucifiksu un to kādu laiku skūpstīja, straumēm liedams asaras. Pēc tam viņš pavēlēja atvest biktstēvu.

Viņa bezdievība bija tik plaši pazīstama, ka tāda vēlēšanās pārsteidza visus. Vairāki kalpotāju aicināti priesteri atsacījās iet pie viņa, jo bija pārliecināti, ka tiks ļauni izjokoti. Beidzot kāds dominikāņu mūks bija ar mieru donu Žuanu apmeklēt. Abus atstāja vienatnē, un dons Žuans, nometies ceļos pie garīdznieka kājām, izstāstīja, kādu parādību redzējis; pēc tam viņš izsūdzēja grēkus. Stāstīdams par katru no saviem noziegumiem, viņš pats sevi pārtrauca, taujādams, vai tik liels grēcinieks var cerēt jelkad saņemt debesu piedošanu. Garīdznieks atbildēja, ka Dieva žēlastība ir bezgalīga. Pārliecinājis donu Žuanu turpināt grēku nožēlošanu un devis mierinājumu, ko reliģija neliedz pat vislielākajiem noziedzniekiem, dominikānis aizgāja, apsolīdams vakarā ierasties atkal. Dons Žuans pavadīja visu dienu lūgšanās. Līdzko mūks atgriezās, viņš paziņoja, ka ir nolēmis aiziet no pasaules, kur darījis tik daudz ļauna, un mēģināt grēku nožēlošanā izpirkt milzīgās ļaundarības, ar kurām sevi aptraipījis. Asaru aizkustinātais mūks uzmundrināja viņu kā mācēdams un, lai saprastu, vai grēciniekam pietiks drosmes izpildīt savu lēmumu, viņš tēloja klostera dzīves bardzības briesmīgās ainas. Bet ik pēc pārbaudījuma, kas tika aprakstīts, dons Žuans izsaucās, ka tas vēl nav nekas, ka viņš pelnījis daudz lielāku stingrību.

Jau nākamajā dienā viņš atdeva pusi savas mantas nabadzīgajiem radiniekiem; daļu no tās viņš novēlēja slimnīcas dibināšanai un kapelas būvei, lielas summas izdalīja nabagiem un pasūtīja daudzas mises šķīstītavas dvēselēm, it īpaši kapteiņa Gomara dvēselei un nelaimīgajiem, kas bija krituši divkaujā ar viņu. Beidzot dons Žuans sapulcināja visus draugus un apsūdzēja sevi par to, ka rādījis tiem sliktu piemēru; viņš aizrautīgi tēloja sirdsapziņas pārmetumus, kuri viņu moka agrākā dzīvesveida dēļ, un cerības, ko iedrošinās lolot nākotnei. Vairāki no bezdievjiem jutās aizkustināti un labojās, bet citi, iesīkstējušie, atstāja viņu, salti zobodamies.

Pirms iestāšanās izraudzītajā klosteri dons Žuans aizrakstīja donjai Teresai. Viņš atzinās kaunpilnajos nodomos un lūdza piedošanu, aicinādams sekot viņa piemēram un meklēt dvēseles atpestīšanu grēku nožēlā. Vēstuli viņš uzticēja dominikānim, iepriekš dodams izlasīt.

Nabaga Teresa klostera dārzā bija ilgi gaidījusi norunāto zīmi; pēc vairākām neiedomājamā satraukumā pavadītām stundām redzēdama, ka tūlīt svīdīs gaisma, viņa, skaudru ciešanu plosīta, atgriezās cellē. Viņa izdomāja tūkstošiem iemeslu dona Žuana pazušanai, bet neviens ne tuvu nelīdzinājās patiesībai. Tā pagāja vairākas dienas — bez nevienas vēsts vai ziņas, kas remdinātu viņas izmisumu. Beidzot pēc sarunas ar klostera priekšnieci mūks dabūja atļauju viņu satikt un nodeva grēkus nožēlojošā pavedēja vēstuli. Kamēr Teresa lasīja, viņai uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses: te viņa pietvīka kā uguns, te nobāla kā nāve. Tomēr viņai pietika drosmes izlasīt rakstījumu līdz galam. Tad dominikānis mēģināja tēlot, kā dons Žuans nožēlo grēkus, un apsveikt mūķeni, ka viņa izglābusies no briesmām, kas abus gaidītu, ja skaidri redzamā Providences iejaukšanās nebūtu sagrāvusi viņu plānus. Bet uz visiem pārliecināšanas vārdiem donja Teresa atbildēja iesaukdamās: «Viņš nekad nav mani mīlējis!» Nelaimīgo sagrāba stiprs drudzis; veltīga palika dāsnā dziednieku un reliģijas palīdzība: pirmo viņa noraidīja un pret otro šķita paliekam vienaldzīga. Pēc dažām dienām viņa izdzisa, joprojām atkārtodama: «Viņš nekad nav mani mīlējis!»

Kļuvis par novici, dons Žuans pierādīja, ka atgriešanās pie reliģijas ir patiesa. Nebija tādas miesas šaustīšanas un grēku nožēlu, kas viņam neliktos pārāk maigas; un klostera priekšniekam bieži vajadzēja pavēlēt, lai viņš ierobežo miesas mocīšanu. Garīdznieks skaidroja, ka tā viņš saīsina mūžu un ka īstenībā lielāka vīrišķība ir ciest mērenus pārbaudījumus nekā, dzīvību zaudējot, vienā mirklī izbeigt grēku nožēlošanu. Kad noviciāta laiks bija pagājis, dons Žuans deva solījumu un, saucoties par brāli Ambruāzu, turpināja ar askētismu un dievbijību celt visa klostera tikumību. Zem mūka apģērba viņš valkāja zirga astru kreklu; par gultu viņam kalpoja tāda kā šaura kaste, kas bija īsāka par viņa augumu. Viņš pārtika vienīgi no ūdenī vārītiem dārzeņiem un tikai svētku dienās, turklāt paklausot klostera priekšnieka īpašai pavēlei, bija ar mieru iebaudīt maizi. Lielāko nakts daļu pavadīja nomodā un lūgšanās, rokas izstiepis, nokritis uz vaiga. Vārdu sakot, viņš bija piemērs visai svētajai brālībai, tāpat kā savulaik bija sava vecuma bezdievju paraugs. Seviljā uzliesmoja epidēmija, kas deva iespēju likt lietā jaunos tikumus, ko bija pamodinājusi atgriešanās ticībā. Viņa dibinātajā slimnīcā uzņēma slimniekus; dons Žuans kopa nabagos, augas dienas pavadīja pie viņu gultām, viņus pārliecinot, uzmundrinot un mierinot. Aplipšanas briesmas bija tik lielas, ka ne par kādu naudu nevarēja atrast cilvēku, kas būtu ar mieru apbedīt mirušos. Dons Žuans pildīja šos pienākumus; viņš iegāja pamestos namos un apbedīja pussatrunējušus līķus, kas tur gulēja jau vairākas dienas. Visur viņš tika svētīts, un, tā kā briesmīgās sērgas laikā ne reizi nesaslima, daži lētticīgie apgalvoja, ka Dievs viņam par godu darījis vēl vienu brīnumu.

Dons Žuans jeb brālis Ambruāzs jau vairākus gadus dzīvoja klosterī, un viņa mūžs bija nepārtraukta dievlūgšana un miesas sodīšanu virkne. Viņš vienmēr paturēja prātā senāko dzīvi, bet sirdsapziņas apmierināšana, ko deva viņa pārvēršanās, jau mazināja dvēseles mokas.

Kādu pēcpusdienu, kad karstums ir visgrūtāk paciešams, visi klostera brāļi kā paraduši baudīja atpūtas brīdi. Tikai brālis Ambruāzs saules svelmē strādāja dārzā kailu galvu; tas bija viens no grēku nožēlošanas pārbaudījumiem, ko viņš bija sev uzlicis. Pār kapli noliecies, viņš ieraudzīja ēnu — kāds cilvēks bija apstājies blakus. Mūks domāja, ka dārzā iznācis viens no mūkiem un, darbu turpinādams, sveicināja ar «Ave Maria». Taču atbildi nesaņēma. Nekustīgās ēnas pārsteigts, viņš pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā liela auguma jaunu cilvēku, kas bija ietinies līdz zemei garā apmetni, pa pusei paslēpis seju zem melnbaltu spalvu rotātas platmales. Cilvēks viņu vēroja ļaunā priekā un dziļā nicināšanā. Labu laiku viņi cieši vērās viens otrā. Beidzot nepazīstamais spēra soli uz priekšu, noņēma cepuri, lai atsegtu seju, un jautāja:

—  Vai pazīstat mani?

Dons Žuans pavērās viņā vēl uzmanīgāk, taču nepazina.

—  Vai atceraties Bergopzomas aplenkšanu?— nepazīstamais jautāja.— Vai esat aizmirsis kareivi, ko sauca par Modesto? …

Dons Žuans nodrebēja. Svešais salti turpināja:

—  Kareivi, vārdā Modesto, kas ar arkebūzas šāvienu nogalināja jūsu cienīgo draugu donu Garsiju, kaut gan tēmēja uz jums? .. . Modesto! Tas esmu es. Man ir vēl cits vārds, don Žuan: es saucos dons Pedro de Olieda; esmu dēls Alonso de Ohedam, ko jūs nogalinājāt; esmu brāiis donjai Paustai, kuru jūs nogalinājāt; esmu brālis Teresai de Ohedai, kuru jūs nogalinājāt.

—  Mans brāli,— dons Žuans teica, nomezdamies viņa priekšā ceļos,— es esmu nožēlojams cilvēks, kas pastrādājis daudz noziegumu. Tikai tādēļ, lai tos izpirktu, valkāju šo tērpu un esmu atsacījies no pasaulīgās dzīves. Ja ir kāds līdzeklis, kā es varētu gūt jūsu piedošanu, pasakiet to man. Visgrūtākais pārbaudījums mani nebiedētu, ja es panāktu, ka jūs mani vairs nenolādat.

Dons Pedro rūgti,smaidīja.

—  Atmetiet liekulību, senjor de Maranja; es nepiedodu. Mani lāsti ir nākuši pār jums. Bet es esmu pārāk nepacietīgs, lai gaidītu, kad tie piepildīsies. Man ir līdzi kaut kas iedarbīgāks nekā lāsti.

To pateicis, viņš nosvieda apmetni un parādīja divus garus cīņas rapierus. Viņš tos izvilka no maksts un abus iedūra zemē.

—  Izvēlieties, don Žuan!— viņš teica.— Stāsta, ka jūs esot izcils paukotājs, un es domāju, ka protu veikli rīkoties ar rapieri. Palūkosimies, ko spējat!

Dons Žuans pārmeta krustu un sacīja:

—  Dārgo brāli, jūs esat aizmirsis manu mūka solījumu. Es vairs neesmu dons Žuans, kuru pazināt, esmu brālis Ambruāzs.

—  Lai tā būtu! Brāli Ambruāz, jūs esat mans ienaidnieks, lai kādā vārdā saucaties, es jūs ienīstu un gribu atriebties!

Dons Žuans atkal nometās viņa priekšā ceļos.

— Ja gribat ņemt manu dzīvību, dārgo brāli, tā pieder jums. Sodiet mani, kā vēlaties.

—  Gļēvais liekuli! Vai turi mani par muļķi? Ja es gribētu tevi nogalināt kā traku suni, vai tad es pūlētos un nestu šurp ieročus? Paklau, izvēlies veicīgāk un aizstāvi savu dzīvību!

—  Es jums atkārtoju, dārgo brāli, ka nevaru cīnīties, bet varu mirt.

—  Nožēlojamais!— dons Pedro niknumā iesaucās,— man stāstīja, ka tev netrūkstot drosmes. Es redzu, tu esi tikai nelietīgs zaķpastala!

—  Drosmes, brāli? Es lūdzu Dievu, lai viņš man to dod, ka varu pretoties izmisumam, kurā bez viņa palīdzības mani būtu iegrūdušas atmiņas par pastrādātajiem noziegumiem. Ardievu, brāli, es eju prom, jo redzu, ka, uz mani skatoties, jūsu sirds nocietinās. Kaut jūs reiz redzētu manu nožēlu tik patiesu, cik patiesa tā ir īstenībā!

Viņš paspēra dažus soļus, lai atstātu dārzu, bet Pedro saķēra viņu aiz piedurknes un apturēja.

—  Vai nu jūs, vai es — abi mēs dzīvi no šejienes neiziesim. Ņemiet vienu no zobeniem, jo lai velns mani parauj, ja es ticu kaut vienam vārdam no jūsu jeremiādēm!

Dons Žuans lūdzoši uz viņu paskatījās un paspēra vēl vienu soli tuvāk; taču dons Pedro viņu sagrāba un turēja pie apkakles:

—  Vai tu, neģēlīgais slepkava, patiešām iedomājies izsprukt 110 manām rokām? Nē, es saplēsīšu skrandās tavu liekulīgo apģērbu, kas slēpj velna āža kāju, un tad varbūt tu jutīsies pietiekami drosmīgs, lai cīnītos ar mani.

Tā runādams, viņš rupji grūda donu Žuanu pret mūri.

—  Senjor Pedro de Oheda,— dons Žuans iesaucās,— nogaliniet mani, ja gribat, es necīnīšos!— Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un raudzījās donā Pedro mierīgu, kaut arī diezgan lepnu skatienu.

— Jā, es tevi nonāvēšu, nožēlojamais! Bet pirms tam apiešos ar tevi kā ar gļēvuli, kas tu patiešām esi!

Un viņš cirta pliķi — pirmo, ko dons Žuans jelkad bija saņēmis. Dona Žuana seja pietvīka purpursarkana. Dvēselē atgriezās jaunības lepnums un niknums. Ne vārda neteicis, viņš pieskrēja pie zobeniem un vienu no tiem satvēra. Pedro paņēma otru un nostājās aizsardzībā. Abi nikni uzbruka un cirta reizē vienādā straujumā. Dona Pedro zobens sapinās dona Žuana vilnas tērpā, bet dona Žuana zobens līdz pat rokturim iedūrās pretinieka krūtīs. Dons Pedro uzreiz bija beigts. Dons Žuans, redzēdams ienaidnieku guļam sev pie kājām, mirkli stāvēja nekustīgs un truli vērās tajā. Pamazām viņš atguvās un saprata, cik drausmīgs ir viņa jaunais noziegums. Viņš noliecās pār līķi un mēģināja to atdzīvināt. Taču viņš bija redzējis pārāk daudz brūču, lai nesaprastu, ka šī ir nāvīga. Asiņainais zobens bija nomests pie viņa kājām un it kā mudināja, lai viņš soda pats sevi; taču ātri atvairījis jauno dēmona kārdinājumu, viņš steidzās pie klostera priekšnieka un galīgi pārbijies iedrāzās tā cellē. Tur, nokritis ceļos viņa priekšā un straumēm liedams asaras, dons Žuans izstāstīja briesmīgo notikumu. Sākumā klostera priekšnieks negribēja viņam ticēt un vispirms iedomājās, ka lielie pārbaudījumi, ko brālis Ambruāzs sev uzlicis, laupījuši tam prātu. Taču asinis, kas klāja dona Žuana apģērbu un rokas, liedza ilgāk apšaubīt briesmīgo patiesību. Klostera priekšnieks bija cilvēks ar skaidru galvu. Viņš uzreiz aptvēra, kāds skandāls sacelsies ap klosteri, ja notikums kļūs zināms sabiedrībai. Divkauju neviens nebija redzējis. Viņš nolēma to noslēpt pat no klostera iemītniekiem. Viņš lika donam Žuanam sekot un ar tā palīdzību aiznesa līķi uz kādu apakšstāva telpu, kuras atslēgu paturēja pie sevis. Pēc tam viņš ieslēdza donu Žuanu tā cellē un devās brīdināt korehidoru. Varbūt kāds brīnīsies, kāpēc dons Pedro, kas reiz jau tika mēģinājis paslepen nogalināt donu Žuanu, bija atmetis domu par vēl vienu slepkavību un mēģināja nonāvēt ienaidnieku cīņā ar vienādiem ieročiem; taču uz to viņu mudināja tikai velnišķīgs aprēķins. Viņš bija dzirdējis par dona Žuana skarbo dzīvesveidu un izdaudzināto svētumu, tāpēc dons Pedro nešaubījās, ka nogalinādams viņš to aizsūtītu taisnā ceļā uz debesīm. Viņš cerēja, ka, izaicinādams ienaidnieku un piespiezdams cīnīties, varēs to nogalināt nāves grēka brīdi un tā pazudinat gan miesu, gan dvēseli. Mēs jau redzējām, kā sātaniskais nodoms pavērsās pret tā iecerētāju.

Nebija grūti notikušo noklusināt. Korehidors piekrita klostera priekšniekam, ka vajag novērst aizdomas. Mūki domāja, ka mirušais kritis par upuri divkaujā ar kādu nezināmu kavalieri un ievainots ienests klosterī, kur tūlīt pat izlaidis garu. Es nemēģināju klāstīt nedz dona Žuana sirdsapziņas pārmetumus, nedz nožēlas. Viņš mīļuprāt izpildīja visus klostera priekšnieka uzliktos sodus. Līdz mūža galam viņš glabāja gultas kājgalī pakārtu zobenu, ar kuru bija nodūris donu Pedro, un nekad nepaskatījās uz to, nelūdzot par viņa un viņa tuvinieku dvēselēm. Lai iznīdētu sirdī vēl atlikušo pasaulīgo lepnību, abats lika viņam ik rītu ieiet pie klostera pavāra, kas iecirta pliķi. To saņēmis, brālis Ambruāzs vienmēr pagrieza otru vaigu un pateicās pavāram par pazemojumu. Viņš nodzīvoja vēl desmit gadu šajā klosterī, un jaunības kaislības nekad nepārtrauca grēku nožēlošanu. Viņš nomira, un viņu kā svēto godāja pat tie, kas zināja senāko izvirtību. Nāves gultā dons Žuans kā žēlastību lūdza apglabāt viņu zem baznīcas sliekšņa, lai ikviens ienācējs viņu mīdītu kājām. Vel viņš gribēja, lai kapa plāksnē iegravē šādus vārdus: «Še dus sliktākais cilvēks, kāds dzīvojis pasaulē.» Taču tika pieņemts, ka nebūtu pareizi izpildīt visas vēlēšanās, ko iedvesusi ārkārtēja pazemība. Viņu apglabāja pie paša dibinātās kapelas galvenā altāra. Tiesa, akmenī, kas sedz viņa mirstīgās atliekas, gan iegravēja viņa sacerētu uzrakstu, taču tam pievienoja stāstu par atgriešanos pie ticības un tās slavinājumu. Dona Žuana slimnīcu, un, galvenais, kapelu, kur viņš apglabāts, apmeklē visi svešzemnieki, kas ierodas Seviljā, Muriljo izrotājis kapelu ar vairākiem šedevriem. «Pazudušā dēla atgriešanās» un «Jersikas kristījamais trauks», ko tagad apbrīnojam maršala de Suita[17] galerijā, savulaik rotāja Žēlsirdības slimnīcas sienas.

ILAS VENĒRA

Kaut žēlīga un maiga butu, drosmīgā statuja!

Samosatas Lukiāns

Kāpu lejā pa Kanigū pēdējo nogāzi un, kaut saule jau bija norietējusi, ielejā varēju saskatīt mazpilsētiņas Ilas namus — savu ceļamērķi.

— Jūs taču zināt,— es teicu katalonietim, kas bija mans pavadonis kopš vakardienas,— jūs taču zināt, kur dzīvo de Perorāda kungs?

—  Kā gan lai nezinātu!— viņš iesaucās.— Viņa māju pazīstu tikpat labi kā savējo; ja nebūtu tāda tumsa, es jums to parādītu. Tas ir visskaistākais nams Ilā. Jā, de Perorāda kungam ir nauda; un viņš izraudzījies dēlam par sievu jaunavu, kas ir vēl bagātāka par viņu.

—  Un vai kāzas būs drīz?— es jautāju.

—  Drīz gan! Vijolnieki svinībām droši vien jau nolīgti. Varbūt tās būs šovakar, varbūt rīt vai parīt — kā lai es to zinu? Tas notiks Pijgarigā, jo dēla kungs prec Pijgarigas jaunkundzi. Ak, cik tas būs skaisti!

Man bija drauga P. kunga ieteikuma vēstule de Perorāda kungam, un draugs apgalvoja, ka tas ir ļoti gudrs senatnes cienītājs, turklāt neapšaubāmi laipns un pretimnākošs. Viņš ar vislielāko prieku izrādīšot rnan visas drupas desmit ljē plašā pilsētiņas apkaimē. Tāpēc cerēju uz viņa palīdzību, lai apskatītu Ilas apkārtni, kas, cik zināju, bija bagāta ar antīkajiem un viduslaiku pieminekļiem. Kāzas, par kurām dzirdēju pirmoreiz, izjauca visus manus plānus.

«Es svētkos būšu nelūgts viesis,» nospriedu. «Taču tieku gaidīts; ja jau P. kungs rakstījis, ka būšu, tad nevaru neierasties.»

—  Saderēsim, kungs,— pavadonis ierunājās, kad jau bijām nonākuši ielejā,— saderēsim uz cigāru, ka es nojaušu, ko jūs darīsiet pie de Perorāda kunga!

—  Bet to nemaz nav grūti uzminēt,— es atbildēju, pasniegdams viņam cigāru.— Tik vēlā stundā, kad nostaigātas sešas ljē pa Kanigū kraujām, vissvarīgākais ir paēst vakariņas …

— Jā, bet rit? … Rau, ja nu es saderētu, ka esat ieradies Ilā apskatīt elku tēlu? Es to iedomājos, kad redzēju, kā zīmējat Serabonas svētkus.

—  Elku tēlu! Kas tas par elku?— Sis vārds pamodināja manu ziņkāri.

—  Kā, vai tad Perpiņānā jums nestāstīja, kādā veidā de Perorāda kungs no zemes izraka elku?

—  Vai jūs domājat terakotu, tas ir, māla skulptūru?

—  Nē jel! Elks ir no bronzas, un par to varētu dabūt pamatīgu žūksni. Tas sver tikpat, cik baznīcas zvans. Mēs to atradām pavisam dziļi zemē zem olīvkoka.

—  Vai tad jūs bijāt klāt, kad statuju atraka?

—  Jā, kungs. Pirms divām nedēļām de Perorāda kungs mums ar Žanu Kollu teica, lai izlaužam veco olīvkoku, kas pērngad nosala, jo, kā jau zināt, ziema bija gaužām auksta. Nu, un kad strādājām, Žans Kolls, kas raka no visas sirds, uzsita ar cērti, un es sadzirdēju «bimm», it kā viņš būtu trāpījis pa zvanu. «Kas tas varētu būt?» es sev jautāju. Mēs tik rakām un rakām, un tad no zemes izlīda roka, tāda kā mironim, kas kārpās ārā no zemes. Es nobīstos. Aizeju pie kunga un saku viņam: «Saimniek, zemē, tur zem olīvkoka, ir miroņi! Jāpasauc kirē!»—«Kādi miroņi?» viņš jautā. Viņš atnāk, knapi ierauga roku un sāk kliegt: «Antīka statuja! Antīka statuja!» Varētu likties, ka viņš atradis apslēptu mantu. Un tad jau saimnieks te ar cērti, te ar rokām ņemas raust zemi un padara gandrīz tikpat daudz kā mēs abi ar Žanu.

—  Un ko tad galu galā atradāt?

—  Lielu melnu sievu, gandrīz pliku, piedošanu, kungs, par izteicienu, no tīras bronzas, un de Perorāda kungs mums sacīja, ka tas ir pagānu laiku elku tēls … Jā, no pašiem Kārļa Lielā laikiem!

—  Varu iedomāties, kas tas ir . .. Kāda laba bronzas svētā jaunava no sagrauta klostera.

—  Laba svētā jaunava! Saki nu viens cilvēks! … Es jau gan to pazītu, ja tā būtu svētā jaunava. Tas ir elks, ticiet man! To var uzreiz no izskata redzēt. Viņa blenž uz jums ar savām lielajām, baltajām acīm … Varētu sacīt, ka viņa lūr taisni virsū. Jā, uz viņu skatoties, jānolaiž acis.

—  Vai viņai ir baltas acis? Droši vien inkrustētas bronzā. Varbūt tā ir kāda romiešu statuja.

—  Romiešu gan! De Perorāda kungs arī saka — tā esot romiete. Jā, uzreiz redzams, ka esat tikpat mācīts kā viņš.

—  Un vai statuja ir vesela, labi saglabājusies?

—  Ak, kungs, viņai nekā netrūkst. Elks ir skaistāk un smalkāk izstrādāts nekā krāsotais ģipša Luija Filipa krūštēls, kas stāv mērijā. Bet, par spīti visam, man tā elka seja nav pa prātam. Tā izskatās tik ļauna … Un tāds tas elks arī ir!

—  Ļauna! Ko gan ļaunu viņa jums nodarījusi?

—  Ne jau nu tieši man, bet jās tūiīt varēsiet spriest pats. Mēs pielikām visas pūles, lai dabūtu viņu stāvus, un arī de Perorāda kungs vilka virvi, kaut gan viņam, krietnajam vīram, spēka tik vien ir kā tādam cālim. Ar lielām mokām uzslējām elku augšā. Es paņēmu dakstiņa lausku, lai to nostiprinātu, bet tai brīdī tas — trah!— nogāzās kā blāķis. Es uzsaucu: «Sargieties!», bet bija jau par vēlu, jo Zans Kolls nebija paspējis paraut nost kāju …

—  Un viņš tika ievainots?

—  Nabaga kāja bija pušu kā skangals! Ak vai! To redzēdams, es galīgi pārskaitos. Gribēju sadauzīt elku ar cērti, bet de Perorāda kungs neļāva. Viņš iedeva Žanam Kollam naudu, bet tas neceļas no gultas jau divas nedēļas, kopš nelaime notika, un dakteris saka — viņam lauztā kāja nekad vairs nekalpošot kā veselā. Tā ir īsta nelaime, jo viņš bija mūsu labākais skrējējs un izveicīgākais laptas spēlētājs tūlīt aiz Perorāda kunga dēla. Alfonss de Perorāds par to stipri bēdājās, jo viņš labprāt spēlēja ar Kollu.

Prieks bija skatīties, kā viņi viens otram raidīja bumbas. Paf! Paf! Tās nekad nepieskārās zemei.

Tā tērzēdami, iegājām Ilā, un drīz jau biju pie de Perorāda kunga. Tas bija maza auguma večuks, vēl možs un mundrs, pūderēts, sarkanu degunu, laipns un zobgalīgs. Vēl neatvēris de P. kunga vēstuli, viņš mani nosēdināja pie bagātīgi klāta galda un stādīja priekšā sievai un dēlam kā slavenu arheologu, kam vajadzētu izvilkt Rusijonu no aizmirstības, kādā to atstājusi zinātnieku vienaldzība.

Kārtīgi ieturēdamies, jo nekas tā nerosina ēstgribu kā spirgts kalnu gaiss, pētīju mājas saimniekus. Par de Perorāda kungu esmu jau kādu vārdu teicis; jāpiebilst, ka viņš bija pati rosība. Viņš runāja, ēda, cēlās kājās, steidzās uz bibliotēku, nesa man grāmatas, rādīja estampus, ielēja vīnus: ne mirkli viņš nespēja rimties. Viņa sieva bija mazliet par tuklu kā lielākā daļa kataloniešu, kam pāri četrdesmit, un, manuprāt, iesīkstējusi provinciete, ko nodarbina vienīgi mājas rūpes. Kaut arī vakariņās tika pasniegts vairāk nekā pietiekami sešām personām, viņa skraidīja uz virtuvi, lika kaut baložus, cept kukurūzas plācenīšus, atvēra bezgaldaudzas ievārījuma burkas. Vienā mirklī galds bija apkrauts ar ēdieniem un pudelēm, un es patiešām būtu nomiris no pārēšanās, ja tikai nogaršotu visu, ko man piedāvāja. Taču ik ēdiens, no kā atteicos, kļuva par aizvien jaunas atvainošanās iemeslu. Mājasmāte bažījās, ka Ila man varētu nepatikt. Provincē esot tik maz iespēju un parīzieši — tik izlepuši!

Vecākiem staigājot šurpu turpu, Alfonss de Perorāda kungs sēdēja nekustīgs kā tāds Terms'. Tas bija liela auguma divdesmit sešus gadus vecs vīrietis skaistiem un pareiziem, bet neizteiksmīgiem vaibstiem. Spēcīgais augums un atlētiskās formas rādīja, ka viņš patiešām ir nenogurdināms laptas spēlētājs, kā novadā tika daudzināts. Tovakar viņš bija tērpies eleganti — tieši pēc pēdējā modes žurnāla attēla. Taču man šķita, ka apģērbā viņš jūtas neērti; jaunais vīrietis samta apkaklē turējās stīvi kā miets un grozījās ar visu augumu. Lielās, saulē iedegušās plaukstas un īsie nagi bija dīvainā pretstatā ar uzvalku. Tās bija zemnieka rokas švīta piedurknēs. Jāteic, ka viņš gan mani, parīzieti, ziņkāri nopētīja no galvas līdz kājām, bet pa visu vakaru uzrunāja vienu vienīgu reizi — lai pajautātu, kur esmu pircis pulksteņķēdi.

—  Nu tad, dārgo viesi,— uz vakariņu beigām de Perorāda kungs man teica,— tagad jūs piederat man, un es jūs projām nelaidīšu. Nelaidīšu jūs prom, iekams nebūsiet redzējis visu, kas mūsu kalnos ir interesants. Jums jāiepazīst mūsu Rusijona un tā pienācīgi jānovērtē. Jūs pat iedomāties nevarat, ko visu mēs jums parādīsim! Jūs redzēsiet feniķiešu, ķeltu, romiešu, arābu un bizantiešu pieminekļus — visus, no vislielākajiem līdz vismazākajiem. Es jūs izvadāšu visur un likšu visu apskatīt — līdz pēdējam ķieģelim.

Viņu apklusināja klepus lēkme. Es to izmantoju, lai pasacītu, ka man ir ļoti nepatīkami viņu traucēt ģimenei tik svarīgā brīdī. Ja viņš būtu ar mieru dot savus lieliskos padomus ekskursijām, kurās es dotos, viņam nevajadzētu pūlēties un mani pavadīt…

—  Ak jūs domājat šī puiša kāzas!— mani pārtraukdams, viņš iesaucās.— Nieki! Tās notiks parīt. Jūs nosvinēsiet kāzas kopā ar mums ģimenes lokā, jo līgava sēro par krustmāti, kuras mantiniece viņa ir. Tāpēc nebūs nekādas jautrības un nekādas balles … Žēl gan … Jūs redzētu, kā mūsu katalonietes dejo … Viņas ir skaistas, un jums varbūt iegribētos sekot mana Alfonsa priekšzīmei. Stāsta, ka 110 vienām kāzām izrietot citas… Sestdien, kad jaunie būs apprecējušies, es būšu brīvs, un mēs dosimies ceļā. Es atvainojos, ka piespiežu jūs garlaikoties

' Terins — romiešu mitoloģijā robežu aizsardzības dievs.

provinces kāzās. Parīzietim, kas gan ir redzējis īstus svētkus .. . kāzas, turklāt bez balles! Tomēr jūs redzēsiet jaunlaulāto .. . tādu jaunlaulāto … jūs man vēl pateiksiet… Taču jūs esat nopietns cilvēks un uz sievietēm vairs neskatāties. Man ir kas labāks, ko varu piedāvāt. Es jums vēl ko parādīšu!… Pataupīšu rītd'enai lielisku pārsteigumu.

—  Ak dievs,— es viņam teicu,— ir grūti glabāt mājās dārgumu tā, lai ļaudis par to neko nezinātu. Manuprāt, es nojaušu, kādu pārsteigumu man gatavojat. Bet, ja runa ir par jūsu statuju, pavadonis to man attēloja tā, ka tikai sakairināja ziņkāri, un esmu gatavs to apbrīnot.

—  Ak viņš jums stāstīja par elku, jo viņi tā sauc manu skaisto Veneru Turb .. . Bet es negribu neko sacīt. Rīt dienas gaismā jūs to redzēsiet un pateiksiet, vai man taisnība, ka uzskatu to par šedevru. Nolāpīts! Jūs nemaz nebūtu varējis ierasties piemērotākā brīdī! Tur ir uzraksti, ko es, nabaga nemācīts cilvēks, izskaidroju pēc sava prāta.. . Bet zinātnieks no Parizes! … Varbūt jūs zobosieties par manu tulkojumu … Jo esmu šo to sacerējis… jā, tāds nu es esmu … Es, vecs senatnes cienītājs no provinces, esmu iedrošinājies … Es gribu likt to tūlīt iespiest… Ja jūs būtu ar mieru izlasīt un palabot manu darbu, es varētu cerēt .. . Piemēram, man būtu ļoti interesanti zināt, kā jūs tulkotu uzrakstu uz pamatnes — «CAVE»[18] … Bet es negribu jums neko vairāk jautāt! Lai paliek, lai paliek uz rītu! Šodien vairs ne vārda par Veneru!

— Tu, Perorād, pareizi dari, atstājot elku mierā,— viņa sieva sacīja.— Tev gan vajadzēja pamanīt, ka tu traucē kungam ēšanu. Kungs jau nu Parīzē ir redzējis skaistākas statujas par tavējo. Tilērijās to ir veseliem dučiem, un no bronzas arī.

—  Lūk, vientiesība, provinces svētā vientiesība!— de Pero- rāds viņu pārtrauca.— Salīdzināt brīnumainu antīku darbu ar Kustū pliekanajām figūrām!

Cik vienkārši, bez godbijības Par dieviem tērzē prastas sievas!

Vai varat iedomāties — sieva gribēja, lai es izkausēju savu skulptūru un no tās lieku izliet zvanu mūsu baznīcai. Tad viņa būtu kļuvusi par tā krustmāti. Miroņa šedevru, mans kungs!

' Cave (latiņu vai.)— Piesargies.

—  Šedevru, šedevru! īstu šedevru tā jau ir pastrādājusi! Salauzt cilvēkam kāju!

— Siev, vai redzi?— de Perorāda kungs noteiktā balsi sacīja, izstiepdams rakstainā zīda zeķē ieauto labo kāju.— Ja mana Venera būtu salauzusi šo kāju, es to nenožēlotu!

—  Augstais Dievs! Kā tu, Perorād, vari tādus vārdus ņemt mutē? Tam cilvēkam, par laimi, jau klājas labāk .. . Un vēl — es nevaru piespiest sevi paskatīties uz statuju, kas vainīga tādās nelaimēs. Nabaga Žans Kolls!

— Veneras ievainots, cienītais kungs,— de Perorāds teica, rupji iesmiedamies,— Veneras ievainots muļķis sūdzas:

Veneris nec praemia moris'.

Kuru gan Venera nav ievainojusi?

Alfonsa kungs, kas franciski saprata labāk nekā latīniski, zīmīgi piemiedza aci, raudzīdamies manī, it kā jautātu: «Un vai jūs, parīzieti, sapratāt?»

Vakariņas beidzās. Es jau veselu stundu neēdu. Jutos noguris un nespēju apslēpt žāvas, kas uzmācās jo bieži. De Perorāda kundze to pamanīja pirmā un sacīja, ka laiks doties pie miera. Tad sākās jauna atvainošanās par slikto nakšņošanu, kāda mani sagaidot. Man vis nebūšot kā Parīzē! Provincē viss esot tik nelāgi iekārtots! Vajagot būt pret rusijoniešiem iecietīgam. Lai kā es protestēju, apgalvodams, ka pēc gājiena pa kalniem pat salmu kūlis man būtu brīnumjauka guļvieta, mani joprojām lūdza atvainot nabaga lauciniekus, ja viņi neuzņem mani tik labi, kā būtu gribējuši. Beidzot kopā ar de Perorāda kungu devos uz man paredzēto istabu. Trepes, kuru pēdējie pakāpieni bija no koka, veda uz gaiteni, gar kuru bija izvietotas vairākas istabas.

—  Pa labi,— mājastēvs teica,— ir apartaments, ko esmu atvēlējis nākamajai Alfonsa kundzei. Jūsu istaba atrodas gaiteņa pretējā galā. Jūs nojaušat,— viņš sacīja, gribēdams izlikties viltīgs,— jūs jau nojaušat, ka jaunlaulātajiem vajadzīga vientulība. Jūs būsiet vienā mājas galā, viņi — otrā.

Iegājām lieliski mēbelētā istabā, kurā vispirms ieraudzīju gultu — tā bija septiņas pēdas gara, sešas pēdas plata un tik augsta, ka vajadzēja pakāpties uz ķebļa, lai tajā ieraustos. Mājastēvs parādīja, kur atrodas zvans, un, pats pārliecinājies, ka cukurtrauks ir pilns, odekolona flakoni pienācīgi novietoti uz tualetes galda, vairākkārt apjautājies, vai man nekā netrūkst, novēlēja labu nakti un atstāja mani vienu.

Logi bija aizdarīti. Pirms izģērbos, vienu no tiem atvēru, lai ieelpotu spirgto nakts gaisu, kas pēc garajām vakariņām šķita debešķīgs. Tieši pretī slējās Kanigū, kas vienmēr ir brīnumains, bet tovakar spožajā mēnesnīcā tas man šķita skaistākais kalns pasaulē. Vairākas minūtes stāvēju un vēroju tā dievišķīgās aprises un jau grasījos vērt logu ciet, kad, paraudzījies lejup, pamanīju tuāzes divdesmit no mājas uz pjedestāla noliktu skulptūru. Tā bija novietota stūrī pie dzīvžoga, kas šķīra mazu dārziņu no plaša, nevainojami gluda četrstūraina laukuma — kā vēlāk uzzināju, tas bija pilsētas laptas spēles laukums. Šo zemes gabalu, agrāko de Perorāda kunga īpašumu, viņš pēc neatlaidīgiem dēla lūgumiem bija atdevis pilsētai.

Pa tik lielu gabalu man bija grūti noteikt statujas pozu; varēju vienīgi spriest par tās augstumu, un, manuprāt, tas sasniedza sešas pēdas. Tai brīdī divi pilsētas diedelnieki gāja pāri laptas spēles laukumam diezgan tuvu gar dzīvžogu, svilpodami jauku Rusijonas melodiju. Viņi apstājās apskatīt skulptūru; viens no viņiem skaļā balsī tai uzsauca. Viņš runāja kataloniski, bet es jau pietiekami ilgi uzturējos Rusijonā, lai saprastu gandrīz visu, ko viņš sacīja.

—  Re, kur tu stāvi, blēde! (Kataloniski tika pateikts stiprāks vārds.) Re, kur tu stāvi!— viņš teica.— Tā biji tu, kas salauza kāju Žanam Kollam! Ja tu piederētu man, es tev pārlauztu kaklu!

—  Ha, ar ko tad tu to pārlauztu?— otrs jautāja.— Viņa ir no bronzas un tik cietas, ka Etjēns salauza vīli, mēģinādams viņu apskādēt. Tā ir pagānu laiku bronza — cietāka par itin visu.

— Ja man būtu kalts (šķiet, tas bija kāds atslēdznieka māceklis), es viņai izrautu tās lielās baltās acis kā mandeles no čaulas. Tur ir sudrabs vairāk nekā par simt sū.

Viņi pagāja dažus soļus tālāk.

—  Man jānovēl elku sievai laba nakts,— piepeši apstājies, augumā garākais no mācekļiem teica.

Viņš noliecās un, domājams, paņēma akmeni. Es redzēju, kā viņš atvēzējās, kaut ko meta, un bronza skanīgi iedunējās. Tai pašā mirklī māceklis, sāpīgi iekliegdamies, saķēra galvu.

—  Viņa man to atsvieda atpakaļ!— viņš iesaucās.

Un abi klejoņi metās prom, ko kājas nes. Bija skaidrs, ka akmens atsities pret metālu un sodījis pārdrošnieku par dievietes apvainošanu.

Es aizvēru logu, no visas sirds smiedamies.

«Vēl viens Veneras sodīts vandalis! Kaut visi mūsu seno pieminekļu postītāji dabūtu tādus punus pierē!» Šādas žēlsirdīgas vēlmes ieaijāts, es aizmigu.

Pamodos, kad bija jau liela diena. Vienā gultas pusē stāvēja de Perorāda kungs rltasvārkā, otrā — viņa sievas atsūtīts kalpotājs ar tasi šokolādes rokā.

— Celieties nu augšā, parīzieti! Ek jūs, galvaspilsētas sliņķi!— mājastēvs runāja, kamēr es steidzīgi ģērbos.— Pulkstenis astoņi, bet viņš vēl gultā! Es esmu kājās jau no sešiem. Kāpju augšā trešo reizi; uz pirkstgaliem pieeju pie durvīm: ne skaņas, ne dzīvības zīmes. Jūsu gados nav labi pārāk daudz gulēt. Un mana Venera, ko vēl neesat redzējisl Ņemiet un izdzeriet šo tasi Barselonas šokolādes … īsta kontrabanda .. . Parīzē tādas šokolādes nav. Spēcinieties, jo tad, kad nonāksiet pie Veneras, nebūsiet no tās vairs atraujams.

Piecās minūtēs biju saposies, tas ir, pa pusei noskuvies, slikti sapogājies un apdedzinājies ar šokolādi, ko dzēru verdošu. Nokāpu dārzā un nonācu pie apbrīnojamas skulptūras.

Tā patiešām bija Venera, turklāt debešķīgi skaista. Torss viņai bija kails — tā senatnē mēdza veidot lielas dievības; labā roka pacelta krūšu augstumā un pagriezta ar delnu uz iekšpusi, īkšķis, rādītājs un trešais pirksts izstiepti, divi pārējie viegli pieliekti. Otra roka tuvu pie gurniem saturēja drapēriju, kas sedza ķermeņa lejasdaļu. Statujas poza atgādināja murrās spēlētāja kustību — es lāgā nesaprotu, kāpēc šo tēlu dēvē par Ģermaniku. Varbūt autors gribējis attēlot dievieti, kas spēlē murru.

Lai kā būtu, grūti iztēloties kaut ko nevainojamāku par šīs Veneras augumu; neko debešķīgāku, liegāku par tā līnijām; neko daiļāku un cēlāku par bronzas drapērijas krokām. Biju domājis ieraudzīt kādu impērijas pagrimuma laika mākslas paraugu, bet manā priekšā bija tēlniecības ziedulaiku šedevrs. Visvairāk pārsteidza formu pilnīgais patiesīgums — varētu domāt, ka tās nokopētas no dzīva modeļa, ja vien daba tādus radītu.

Augstā matu sasuka, kas atstāja pieri brīvu, šķiet, senāk bijusi apzeltīta. Galva — maza kā gandrīz visām grieķu skulptūrām — bija nedaudz noliekta uz priekšu. Ja runājam par seju — man nekad neizdosies aprakstīt tās savādo izteiksmi, un tās tips nelīdzinājās nevienai no antīkajām statujām, kādas spēju atcerēties. Tas nebūt nebija rāmais un skarbais skaistums, kas pēc grieķu tēlnieku mākslas likumiem apvelti vaibstus ar nekustīgu majestātiskumu. Šai gadījumā, gluži pretēji, es pārsteigts vēroju mākslinieka nepārprotamo nodomu attēlot il/.clību, kas gandrīz vērtās jaunumā. Visi vaibsti bija it kā mazliet nepareizi: acis ieslīpas, lūpu kaktiņi izliekti uz augšu, nāsis it kā ieplestas. Šai sejā, kas tomēr bija neticami skaista, varēja lasīt nicinājumu, ironiju un nežēlību. Patiesību sakot, jo iljNīk vēroju brīnumaino tēlu, jo mokošāk šķita, ka tāds dievišķīgs skaistums var savienoties ar pilnīgu bezjūtību.

— Ja jelkad ir pastāvējis dzīvs šīs skulptūras modelis,— es Icicu de Perorāda kungam,— un es nojaušu, ka debesis reiz ir i adījušas tādu sievieti, es varu tikai nožēlot viņas mīļākos! Viņa Katrā ziņā ir priecājusies, dzīdama tos izmisuma nāvē. Viņas sejā ir kaut kas cietsirdīgs, un tomēr es nekad neesmu neko tik skaistu redzējis.

— Te Venera upurim pieglaudušies!

iesaucās de Perorāda kungs, priecādamies par manu sajūsmu.

Sātaniskās ironijas izteiksmi varbūt kāpināja pretstats starp ļoti spožajām inkrustēta sudraba acīm un melnganzaļo patīnu, ar kādu laiks bija pārklājis visu skulptūru. Spožās acis radīja zināmu īstenības, dzīvīguma ilūziju. Atcerējos sava pavadoņa vārdus, ka tie, kas tēlā raugās, ir spiesti nolaist acis. Tā bija gandrīz taisnība, un es nespēju atbrīvoties no īgnuma pats pret sevi, jo bronzas statujas tuvumā jutos neomulīgi.

— Tagad, kad esat Veneru apbrīnojis visos sīkumos, dārgo kolēģi senatnes pētījumos,— mājastēvs sacīja,— uzsāksim, lūdzu, zinātnisku sarunu. Ko jūs teiksiet par šo uzrakstu, kam vēl neesat pievērsis uzmanību?

Viņš man rādīja skulptūras pamatni, un es izlasīju šādus vārdus:

CAVE AMANTEM

— Quid dicis, doctissime?' — viņš jautāja, rokas berzēdams.— Palūkosimies, vai esam vienisprātis par šī cave aman- tem nozīmi!

—  Bet tam ir divējāda jēga,— es atbildēju.— Var tulkot: «Piesargies no tiem, kas tevi mīl, neuzticies mījākajiem.» Taču es nezinu, vai šādā nozīmē cave amantem atbilst labai latīņu valodai. Raugoties šīs dāmas sātaniskajā sejā, es drīzāk domāju, ka mākslinieks ir gribējis skatītāju brīdināt no drausmā skaistuma. Tāpēc es tulkotu: «Piesargies, ja viņa tevi iemīlēs.»

' Ko teiksi, augsti tnacitais? (Latīņu vai.)

—  Hm,— de Perorāda kungs norūca,— jā, tas ir brinumlabs tulkojums: taču neesiet dusmīgs, ka es dodu priekšroku pirmajam, ko es tomēr izvērstu. Vai zināt, kas bija Veneras mī|ākais?

— Tie bija vairāki.

—  Jā, bet pirmais bija Vulkāns. Vai te mākslinieks nav gribējis pasacīt: «Par spīti tavam skaistumam un augstprātīgajam skatienam, tavs mīļākais būs kalējs, riebīgs klibiķis.» Tā ir dziļa pamācība koķetēm, kungs!

Es nespēju apslēpt smaidu, tik ļoti samocīts man šķita tāds skaidrojums.

—  Latiņu valoda tās lakoniskuma dēļ gan ir briesmīga valoda,— es noteicu, lai tieši nerunātu pretī savam senatnes cienītājam, un atkāpos dažus soļus, lai labāk varētu vērot skulptūru.

—  Vienu mirklīti, kolēģi!— de Perorāda kungs iesaucas, satverdams mani aiz rokas,— jūs neesat redzējis visu. Te ir vēl viens uzraksts. Uzkāpiet uz pamatnes un aplūkojiet labo roku.— To teikdams, viņš palīdzēja man tikt augšā uz cokola.

Daudz neklīrēdamies, apķēros ap kaklu Venerai, pie kuras jau sāku pierast. Vienu mirkli pat ielūkojos viņai tieši sejā, un tā, tuvumā, viņa šķita vēl ļaunāka un vēl skaistāka. Tad ieraudzīju, ka uz labās rokas antīkajā kursīvā, cik varu spriest, ir iegravētas dažas rakstu zīmes. Ņemdams palīgā brilles, es ar lielām pūlēm izburtoju, kas tālāk teikts, un de Perorāda kungs atkārtoja katru manis izrunāto vārdu, uzslavēdams gan ar žestiem, gan balss intonāciju. Tātad es lasīju:

VENERI TVRBVL.. .

EVTYCHES MYRO

IMPERIO FECIT.

Man šķita, ka pēc vārda tvrbvl pirmajā rindā dažas zīmes ir izdzisušas, bet tvrbvl bija skaidri salasāms.

—  Ko tas varētu nozīmēt?— mājastēvs jautāja, starodams šķelmīgā smaidā, jo bija pārliecināts, ka ar šo tvrbvl es tik viegli netikšu galā.

—  Vienu vārdu es vēl nevaru izskaidrot, viss pārējais pūles nesagādā. Eitikess Mirons darinājis šo velti Venerai pēc tās pavēles.

—  Lieliski. Bet ko jūs iesāksiet ar tvrbvl? Ko nozīmē tvrbvl?

—  Tvrbvl mani stipri mulsina. Es veltīgi meklēju kādu Veneras apzīmējumu, kas man varētu palīdzēt. Pagaidiet, ko jūs teiktu par tvrbvlenta? Venera, kas satrauc, kas uzbudina … Jūs ievērojāt, ka mani joprojām nodarbina viņas ļaunā sejas izteiksme, tvrbvlenta nemaz nav pārāk slikts apzīmējums

Venerai,— es pieticīgā tonī piebildu, jo pats nebiju sevišķi upmierināts ar savu skaidrojumu.

—  Venera trakule! Venera dauzoņa! Vai tad jūs domājat, ka mana Venera ir krogu Venera? Nepavisam nē, mans kungs! Tā ir Venera no labas sabiedrības. Bet es jums tūlīt izskaidrošu šo tvrbvl… tikai apsoliet neizpaust neko no mana atklājuma, iekams nav nodrukāts mans darbs. Redziet, es esmu ļoti lepns uz šo atklājumu .. . Jums jāatstāj kāds nieks arī priekš mums, nabaga provinciāļiem. Jūs, Parīzes zinātnieku kungi, esat tik bagāti!

No pjedestāla augstumiem, kur joprojām turējos, es viņam svinīgi apsolīju, ka nekad neizdarīšu tādu nekaunību, ka nozagšu atklājumu.

—  Tvrbvl. .. mans kungs,— viņš sacīja, nākdams tuvāk un pieklusinādams balsi aiz bailēm, ka viņu varētu sadzirdēt kāds cits,— lasiet tvrbvlnerae.

—  Es tik un tā nesaprotu.

—  Ieklausieties labi. Ljē attālumā no šejienes kalna pakājē atrodas ciems, kas saucas par Bulternēru. Tas ir latīņu vārda tvrbvlnera izkropļojums. Tādi pārveidojumi ir ļoti izplatīti. Bulternēra, mans kungs, bija romiešu pilsēta. Es vienmēr esmu tā domājis, bet man nekad nav bijis pierādījumu. Un te nu pierādījums ir rokā. Šī Venera bijusi Bulternēras vietējā dievība; un vārds «Bulternēra», kura antīko cilmi nupat pierādīju, liecina par kaut ko vēl interesantāku: pirms Bulternēra kļuva par romiešu pilsētu, tā bija feniķiešu pilsēta!

Viņš mirkli apklusa, lai atvilktu elpu un izbaudītu manu pārsteigumu. Man izdevās apspiest stipru vēlēšanos smieties.

—  Patiesi,— viņš turpināja,— tvrbvlnera ir īsts feniķiešu vārds, tvr — izrunājot tur un sur — viens un tas pats vārds, vai ne? Sur ir Tiras apzīmējums feniķiešu valodā; man nav vajadzības jums atgādināt tā nozīmi. Bvl ir Baal, Bāl, Bel, Bul — nelieli izrunas varianti. Nera gan man sagādā zināmas grūtības. Es sliecos domāt, neatrodot atbilstošu vārdu feniķiešu valodā, ka tas cēlies no grieķu neros — mitrs, purvains. Tad tas būtu vārds hibrīds. Lai pamatotu neros, es jums Bulternērā parādīšu, kā kalnu strauti veido smirdīgus dumbrājus. No otras puses, izskaņa nera var būt pievienota vēlāk par godu Tetrika sievai Nerai Pivezuvijai, kas šo to darījusi Turbulas labā. Bet dumbrāju dēļ es dodu priekšroku neros.

Ar sevi apmierināts, viņš iešņauca tabaku.

— Taču liksim mierā feniķiešus un atgriezīsimies pie uzraksta. Tātad tulkoju: «Bulternēras Venerai pēc viņas pavēles Mirons veltī šo statuju, savu darbu.»

Es sargājos kritizēt viņa etimoloģiju, taču gribēju pierādīt izpratni, tāpēc sacīju:

—  Pagaidiet, cienītais, Mirons kaut ko ir veltījis Venerai, bet nepavisam neesmu pārliecināts, ka tā būtu tieši šī statuja.

—  Kā,— viņš iesaucās,— vai tad Mirons nebija slavens grieķu tēlnieks! Viņa dzimtā talants būs turpinājies: šo skulptūru būs darinājis kāds viņa pēcnācējs. Tas ir skaidrāks par skaidru.

—  Bet,— es iebildu,— es redzu uz delma mazu caurumiņu. Manuprāt, tajā bijis kaut kas iestiprināts, piemēram, aproce, ko Mirons veltījis Venerai kā izpirkuma upuri. Mirons bijis nelaimīgs mīlētājs. Venera uz viņu dusmojusies: viņš to pielabinājis, dāvinādams zelta aproci. Ņemiet vērā, ka fecit] ļoti bieži tiek lietots consecravit2 nozīmē. Tie ir sinonīmi. Es to pierādītu ar dažu labu piemēru, ja man būtu pie rokas Grutera vai Orellio darbi. Nav grūti iedomāties, ka iemīlējies redz Veneru sapnī, ka viņam tēlojas, it kā tā pieprasītu zelta aproci savai statujai. Mirons dievietei veltījis aproci.. . Pēc tam ieradās barbari vai kāds zaglis zaimotājs …

—  Ak, cik skaidri redzams, ka esat sacerējis romānus!— mājastēvs iesaucās, sniegdams man roku, lai palīdzētu nokāpt.— Nē, mans kungs, tas ir Miroņa skolas darbs. Paskatieties vien, kā tas veidots, un jūs piekritīsiet.

Nekad nemēdzu apšaubīt stūrgalvīgu senatnes cienītāju pārspīlējumus, tāpēc par piekrišanas zīmi noliecu galvu, teikdams:

— Tas ir apbrīnojams darbs.

—  Ak dievs,— de Perorāda kungs iesaucās,— vēl viena vandalisma liecība? Manai statujai laikam mests ar akmeni!

Viņš tikko bija pamanījis baltu plankumiņu mazliet virs Veneras krūts. Es ievēroju līdzīgas pēdas uz labās rokas pirkstiem, ko — tā tobrīd domāju — akmens bija skāris, lidojot garām, vai arī trāpījusi kāda atšķēlusies oļa lauska. Pastāstīju mājastēvam par vakardienas nozākāšanu, kurai biju liecinieks, un tūlītējo sodu. Viņš ilgi smējās, salīdzinādams mācekli ar Diomēdu, un novēlēja tam, līdzīgi grieķu varonim, redzēt visus biedrus pārvēršamies par baltiem putniem.

Brokastu zvans pārtrauca sarunu klasiskā garā, un man, tāpat kā iepriekšējā dienā, vajadzēja ēst par četriem. Pēc tam ieradās de Perorāda kunga fermeri, un, kamēr viņš tos

pieņēma, dēls aizveda mani parādīt kalešu, ko Tulūzā bija nopircis saderinātajai un ko es, pats par sevi saprotams, apbrīnoju. Pēc tam mēs abi iegājām stalli, kur tiku noturēts pusstundu, klausoties, kā viņš liela savus zirgus, klāsta to ciltsrakstus un nosauc departamenta sacensībās iegūtās godalgas. Tad viņš ierunājās par nākamo sievu — par ieganstu kļuva pelēka ķēve, kas bija paredzēta viņai.

—  Šodien mēs viņu redzēsim,— Alfonsa kungs teica.— Nezinu, vai jums viņa liksies skaista. Jums, parīziešiem, grūti iztapt, bet te, Perpiņānā, viņa visiem šķiet apburoša. Un labi, ka ir ļoti bagāta. Krustmāte no Pradas atstāja viņai savu mantu. Ak, es jau nu būšu ļoti laimīgs!

Jutos dziļi satriekts, redzēdams, ka jaunu cilvēku, šķiet, vairāk aizkustina līgavas pūrs nekā skaistās acis.

—  Jūs protat novērtēt dārglietas,— Alfonsa kungs turpināja,— ko jūs sakāt par šo? Tas ir gredzens, ko rīt viņai dāvināšu.

To teikdams, viņš novilka no mazā pirkstiņa pirmās falangas biezu, dimantiem rotātu gredzenu, ko veidoja divas kopā sadevušās rokas; iedoma man šķita bezgala poētiska. Tā bija senlaicīga rota, bet es spriedu, ka tā pārveidota, ietverot tajā dimantus. Iekšpusē varēja izlasīt gotu burtiem iegravētus vārdus: «Sempr'ab ti»— tas nozīmē — vienmēr kopā ar tevi.

— Skaists gredzens,— es sacīju,— bet vēlāk iestrādāto dimantu dēļ mazliet zaudējis senāko stilu.

—  Nē jel, šitāds tas ir daudz skaistāks,— viņš smaidīdams atbildēja.— Tur ir dimanti par tūkstoš divsimt frankiem. Man gredzenu iedeva māte. Tā ir ļoti sena ģimenes dārglieta … no bruņinieku laikiem. To valkājusi mana vecmāmuļa, kura to dabūjusi no savējās. Dievs vien zina, kad šis gredzens taisīts.

—  Parīzē,— es teicu,— mēdz dāvināt pavisam vienkāršu gredzenu, parasti no diviem dažādiem metāliem, piemēram, zelta un platīna. Redziet, otrs gredzens, kas jums tai pirkstā, būtu ļoti piemērots. Šis ar dimantiem un reljefi izstrādātajām rokām ir tik biezs, ka tam nevarēs uzvilkt pāri cimdu.

—  Ak, lai Alfonsa kundze dara, kā zina. Manuprāt, viņa tik un tā būs priecīga par gredzenu. Ir jauki uzmaukt pirkstā tūkstoš divsimt franku. To mazo gredzentiņu,— viņš piebilda, pašapmierināti aplūkodams pavisam gludu gredzenu savā pirkstā,— viena sieviete Parīzē man uzdāvināja karnevāla pēdējā dienā. Ak, kā es pirms diviem gadiem jauki uzdzīvoju, kad biju Parīzē! Tur gan var izklaidēties! … — Un viņš kā nožēlodams nopūtās.

Todien mums vajadzēja pusdienot Pijgarigā pie līgavas vecākiem, mēs iekāpām kalešā un devāmies uz pili, kas atradās apmēram pusotras ljē no Ilas. Tiku stādīts priekšā un uzņemts kā ģimenes draugs. Es neko nestāstīšu par pusdienām un sarunām, kuras tām sekoja un kurās maz piedalījos. Alfonsa kungs sēdēja blakus līgavai un ik stundas ceturksni iečukstēja viņai kaut ko ausī. Viņa vispār nepacēla acis un ik reizi, kad līgavainis ierunājās, kautrīgi nosarka, taču atbildēja bez apjukuma.

De Pijgarigas jaunkundzei bija astoņpadsmit gadu; viņas smalkais, lokanais augumiņš šķita pilnīgs pretstats spēcīgā līgavaiņa stūrainajam stāvam. Viņu varēja saukt ne tikai par daiļu, bet ari par valdzinošu. Es apbrīnoju visu viņas atbilžu pilnīgo dabiskumu; un viņas labsirdīgā seja, kurai tomēr netrūka vieglas šķelmības, man neviļus atgādināja mana mājastēva atrasto Veneru. Klusībā abas salīdzinādams, es prātoju, vai pārākums skaistumā, kas, bez šaubām, piederēja dievei, lielā mērā nav atkarīgs no tās tiģeriski plēsonīgās izteiksmes; jo kaisme pat nosodāmā rīcībā vienmēr modina izbrīnu un tādu kā apbrīnu pret paša gribu.

«Cik žēl,» es nodomāju, atstādams Pijgarigu, «ka tik piemīlīga jaunava ir bagāta un ka pūra dēļ viņu apprec necienīgs cilvēks!»

Atgriezies Ilā un lāgā nezinādams, ko teikt de Perorāda kundzei, kurai, manuprāt, reizēm vajadzēja bilst kādu vārdu, es izsaucos:

— Jūs Rusijonā gan esat lieli drosminieki! Kā, kundze, jūs varat rīkot kāzas piektdienā! Parīzē mēs esam māņticīgāki un neviens neiedrošinātos tādā dienā ņemt sievu.

—  Dieva dēļ, nerunājiet par to,— viņa atbildēja,— ja tas būtu atkarīgs vienīgi no manis, es, protams, būtu izraudzījusies citu dienu. Bet Perorāds tā gribēja, un mums atlika tikai piekāpties. Tomēr man tas ir nepatīkami. Ja nu notiek kāda nelaime? Laikam taču tam ir pamats, kā gan citādi visi baidītos no piektdienas?

—  Piektdiena,— viņas vīrs iesaucās,— ir Veneras diena! Laba diena laulibām! Jūs, kolēģi, redzat, ka es domāju tikai par savu Veneru. Goda vārds, tieši viņas dēļ es izvēlējos piektdienu. Rit, ja gribēsiet, pirms kāzām sarīkosim mazu upurēšanu; mēs upurēsim divus lauka baložus, un, ja es zinātu, kur dabūt vīraku .. .

—  Kaunies jel, Perorād!— pagalam sašutusi laulātā draudzene iesaucās.— Kvēpināt vīraku elkam! Tā gan būtu riebeklība! Ko ļaudis par mums teiktu?

— Tu vismaz man atjausi,— de Perorāda kungs sacīja,— uzlikt viņai galvā rožu un liliju vainagu.

Manibus date lilia plenis.'

Kā redzat, cienītais, harta2 ir tikai tukšs vārds. Mums nav kulta brīvības!

Nākamās dienas norises tika izkārtotas šādi. Itin visiem vajadzēja saposties svētku drānās tieši līdz pulksten desmitiem. Iedzēruši šokolādi, visi brauks uz Pijgarigu. Civilajām laulībām vajadzēja notikt ciema mērijā, bet reliģiskajai ceremonijai — pils kapelā. Tad — brokastis. Pēc brokastīm līdz septiņiem vakarā katrs varēs vadīt laiku, kā gribēs. Septiņos visi atgriezīsies liā, kur abas ģimenes vakariņos. Tad, protams, notiks viss pārējais. Ja jau nevarēja dejot, vajadzēja pēc iespējas vairāk iebaudīt.

No astoņiem rītā es sēdēju pie Veneras ar zīmuli rokā, nezin kuro reizi sākdams zīmēt skulptūras galvu, bet nespēju uztvert tās izteiksmi. De Perorāda kungs staigāja man apkart, dodams padomus un atkārtodams savas feniķiešu etimoloģijas; pēc tam viņš nolika Bengālijas rozes uz skulptūras pamatnes un traģikomiskā tonī izlūdzās laimi jaunajam pārim, kas turpmāk dzīvos viņa pajumtē. Ap deviņiem viņš atgriezās mājās, lai parūpētos par apģērbu, un tai pašā laikā paradījās Alfonsa kungs — ie- sprendzies jaunā frakā, baltiem cimdiem, lakādas kurpēs, gravētām aproču pogain un rozi pogcaurumā.

—  Vai uzzīmēsiet manas sievas portretu?— viņš jautāja, noliecoties pār manu skici.— Viņa arī ir glīta.

Tai brīdi laptas laukumā, ko jau tiku minējis, sākās spēle, kas acumirklī piesaistīja Alfonsa kunga uzmanību. Un ari es, noguris, zaudējis cerību uztvert sātanisko seju, drīz pametu zīmējumu, lai noskatītos spēlētājos. Viņu vidū bija daži vakar ieradušies mūļu dzinēji spānieši.

Tie bija aragonieši un navarrieši, gandrīz visi — apbrīnojami izveicīgi. Tāpēc ilieši, kurus uzmudināja Alfonsa kunga klātbūtne un padomi, diezgan drīz zaudēja jaunajiem čempioniem. Vietējie skatītāji jutās nepatīkami pārsteigti. Alfonsa kungs palūkojās savā pulkstenī. Bija tikai pusdesmit. Mātei vēl kārtoja matus. Viņš vairs nevilcinājās: novilka fraku, pieprasīja svārkus un izaicināja spāniešus. Es smaidīdams un mazliet izbrīnījies noraudzījos viņa rīcībā.

— Jāaizstāv novada gods,— viņš teica.

Tajā brīdī viņš man likās patiešām skaists. Viņš bija aizrāvies. Svētku apģērbs, kas nupat vēl tā nodarbināja Alfonsa kungu, pilnīgi zaudēja nozīmi. Pirms dažām minūtēm viņš būtu baidījies pagrozīt galvu, lai nesašķiebtu kaklasaiti. Tagad viņš nedomāja vairs nedz par iecirtotajiem matiem, nedz rūpīgi sagludināto žabo. Un līgava? … Goda vārds, man šķiet — ja vajadzētu, viņš atliktu laulības uz vēlāku laiku. Redzēju, kā viņš steigā apauj sandales, uzloka piedurknes un droši stājas zaudētāju priekšgalā kā Cēzars, kas sakārtoja kareivju rindas pie Dirahijas. Pārlēcu pāri dzīvžogam un ērti iekārtojos dzelzkoka ēnā tā, lai redzētu abas spēlētāju grupas.

Pretēji visām cerībām, pirmo bumbu Alfonsa kungs palaida garām; tiesa, tā lidoja ļoti tuvu zemei, un to ar pārsteidzošu spēku meta aragonietis, kas, šķiet, bija spāņu vadonis.

Tas bija gadus četrdesmit vecs, sausnējs un nervozs sešas pēdas garš vīrietis olīvbrūnu sejaskrāsu, kas šķita gandrīz tikpat tumša kā Veneras bronza.

Alfonsa kungs niknumā nometa raketi.

—  Vainīgs ir nolādētais gredzens,— viņš sacīja.— Tas spiež pirkstu, tāpēc nopūdelēju drošu bumbu!

Ar zināmām pūlēm viņš novilka dimanta gredzenu; es gāju viņam pretī, lai to paņemtu, bet viņš bija ātrāks par mani, pieskrēja pie Veneras, uzvilka gredzenu tai zeltnesī un atgriezās savā vietā iliešu priekšgalā.

Viņš bija bāls, bet mierīgs un apņēmīgs. No tā brīža viņš vairs nepieļāva nevienu kļūdu, un spānieši tika pilnīgi sakauti. Nevarēju vien nopriecāties par skatītāju sajūsmu: vieni nerim- darnies kliedza aiz prieka un meta gaisā cepures; otri spieda viņam rokas un dēvēja par novada lepnumu. Šaubos, vai viņš būtu saņēmis jūsmīgākus un sirsnīgākus apsveikumus, ja būtu atsitis ienaidnieku iebrukumu. Uzvarēto bēdas vērta uzvaru jo spožāku.

—  Mēs vēl saspēlēsim dažu partiju, brašo zēn,— viņš pārākuma tonī teica aragonietiin,— bet tad es jums došu dažus punktus priekšā.

Man patiktu, ja Alfonsa kungam būtu vairāk kautrības, un es jutos gandrīz sāpināts viņa sāncenša pazemojuma dēļ.

Milzīgajam spānietim apvainojums stipri ķērās pie sirds. Es redzēju, kā viņa melnīgsnējā seja nobāl. Zobus sakodis, viņš pameta drūmu mirkli uz savu raketi un pēc tam aizžņaugtā balsi pavisam klusu nočukstēja: «Me lo pagarās»

De Perorāda kunga balss izjauca viņa dēla triumfu; mājastēvs, ļoti izbrīnījies, ka dēls nepārrauga kalešas sagatavošanu, jutās vēl vairāk pārsteigts, ieraugot viņu vienos sviedros, raketi rokā. Alfonsa kungs aizskrēja uz mājām, nomazgāja seju un rokas, atkal uzvilka jauno fraku un lakādas kurpes, un pēc piecām minūtēm mēs straujos rikšos braucām pa Pijgarigas ceļu. Visi pilsētas laptas spēlētāji un daudzi skatītāji mums sekoja, jautri klaigādami. Spēcīgie zirgi, kas vilka mūsu kalešu, tikko spēja paskriet pietiekami ātri, lai dūšīgie katalonieši tos nepanāktu.

Kad nokļuvām Pijgarigā un procesija jau lēnā gaitā virzījās uz mēriju, Alfonsa kungs iesita sev pa pieri un klusām man teica:

—  Kas par ķezu! Esmu aizmirsis gredzenu! Tas ir pirkstā Venerai, lai velns to būtu rāvis! Vismaz nesakiet to mātei. Varbūt viņa neko nepamanīs.

—  Jūs varētu kādu aizsūtīt pakaļ gredzenam.

—  Ek, mans sulainis ir palicis Ilā. Šiem te es nepavisam neuzticos. Dimanti par tūkstoš divsimt frankiem! Tas dažu labu var ievest kārdināšanā. Un ko vēl nodomātu par manu izklaidību? Viņi mani tikai izzobotu, nosauktu par statujas vīru … Kaut jel gredzenu vēl nenozagtu! Laimīgā kārtā mani blēži baidās no elka. Viņi neiedrošinās tam tuvoties pat izstieptas rokas attālumā. Ek, tas nekas, man ir cits gredzens!

Abas ceremonijas — gan civilā, gan reliģiskā — noritēja pienācīgā svinīgumā, un de Pijgarigas jaunkundze saņēma kādas Parīzes modistes gredzenu, nemaz nenojauzdama, ka līgavainis ziedo viņai mīlas ķīlu. Pēc tam visi sēdās pie galda, kur dzēra, ēda un pat dziedāja, un tas viss vilkās ļoti ilgi. Man bija žēl jaunlaulātās parupjās līksmības dēļ, kas ap viņu sacēlās; taču viņa turējās dūšīgāk, nekā es būtu varējis cerēt, un viņas mulsumā nebija nedz neveiklības, nedz mākslotības.

Varbūt vīrišķība rodas reizē ar grūtībām.

Kad brokastis ar dieva palīgu bija beigušās, pulkstenis rādīja četri; vīrieši pastaigājās lieliskajā parkā vai nolūkojās, kā pils zālājā dejo svētku drānās saposušās Pijgarigas zemnieces. Tādā veidā pavadījām dažas stundas. Sievietes pa to laiku drūzmējās ap jaunlaulāto, kas ļāva apbrīnot savas kāzu dāvanas. Pēc tam viņa apmainīja tērpu, un es pamanīju, ka viņa noslēpusi skaistos matus zem aubes un cepures ar spalvu, jo sievietes allr.ž sevišķi steidzas apvilkt drānas, ko paraža liedz valkāt jaunavām.

Pulkstenis bija gandrīz astoņi, kad beidzot bijām gatavi doties uz 11u. Taču pirms tam norisinājās patētiska scēna. De Pijgarigas jaunkundzes krustmāte, kas viņai bija mātes vietā,— ļoti veca un ļoti dievbijīga sieviete — nemaz netaisījās mums līdzi uz pilsētu. Pirms izbraucām, viņa teica krustmeitai aizkustinošu sprediķi par sievas pienākumiem, un tas izraisīja bezgalīgas asaru straumes un skūpstus. De Perorāda kungs šīs atvadas salīdzināja ar sabīniešu nolaupīšanu. Beidzot tomēr devāmies ceļā, un ikviens no mums darīja, ko spēja, lai jauno sievieti izklaidētu un sasmīdinātu, taču tās bija veltas pūles.

Ilā mūs gaidīja vakariņas — un kādas vakariņas! Jau no rīta mani mulsināja parupjā jautrība, bet jo neomulīgāk kļuva no divdomībām un jokiem, kas tika mērķēti galvenokārt abiem jaunlaulātajiem. Jaunais vīrs, kas bija mirkli nozudis, pirms sēdāmies pie galda, izskatījās bāls un dīvaini nopietns. Viņš vienā laidā dzēra Koliūras vīnu, kas ir gandrīz tikpat stiprs kā degvīns. Es sēdēju viņam blakus un uzskatīju par savu pienākumu brīdināt:

—  Piesargieties! Stāsta, ka vīns …

Pats nezinu, kādu muļķību pateicu, lai iekļautos dzīrotāju noskaņojumā.

Viņš piegrūda man pie ceļgala un ļoti klusi sacīja:

—  Kad piecelsies no galda .. . man jums jāpasaka pāris vārdu. Mani pārsteidza viņa svinīgais tonis. Palūkojos vērīgāk un pamanīju, ka viņa vaibsti ir savādi pārvērtušies.

—  Vai slikti jūtaties?— es jautāju.

—  Nē.

Un viņš dzēra atkal.

Pa to laiku, viesiem klaigājot un sitot plaukstas, vienpadsmit gadu vecs bērns, kas bija palīdis zem galda, rādīja mums skaistu sārtbaltu lenti, ko bija noraisījis no jaunlaulātās potītes. To dēvē par prievīti. Lenti tūlīt pat sagrieza gabalos un izdalīja jaunekļiem, kuri pēc dažās patriarhālās ģimenēs vēl saglabājušās paražas izrotāja ar to pogcaurumu. Jaunajai sievai bija iemesls dziļi jo dziļi nosarkt. .. Taču viņas apmulsums sasniedza augstāko pakāpi, kad de Perorāda kungs, pieprasījis klusumu, nodziedāja dažas, kā pats teica, improvizētas katalo- niešu kuplejas. Ja es pareizi sapratu, to jēga bija šāda:

«Ko gan, draugi, tas nozīmē? Vai izdzertā vīna dēļ acu priekšā dubultojas? Te ir divas Veneras …»

Jaunais vīrs izbijies strauji pagrieza galvu, un visi sāka smieties.

«Jā,» de Perorāda kungs turpināja, «manā mājā mīt divas Veneras. Vienu es atradu zemē kā trifeli, otra, no debesim nokāpusi, nupat izdalīja mums savas jostas gabalus.»

Viņš gribēja sacīt — prievīti.

«Mans dēls, izvēlies Romas vai Katalonijas Veneru — kura labāk patīk. Blēdis ņem katalonieti, un viņa daļa ir labākā. Romiete ir melna, kataloniete — balta. Romiete ir salta, katalo- niete iededz kvēli katrā, kas viņai tuvojas.»

Šī izgāšanās izraisīja tādas gaviles, tik skaļus aplausus un skanīgus smieklus, ka šķita — tūlīt griesti sagrūs pār mūsu galvām. Pie galda bija tikai trīs nopietni cilvēki — abi jaunlaulātie un es. Man ļoti sāpēja galva; turklāt kāzas mani vienmēr nezin kādēļ skumdina. Šīs radīja arī tādu kā pretīgumu.

Kad mēra palīgs bija nodziedājis pēdējās kuplejas — man jāteic, ka tās bija stipri vieglprātīgas —, visi iegāja salonā, lai noskatītos jaunlaulātās aiziešanu: viņu drīz vien vajadzēja vest uz guļamistabu, jo tuvojās pusnakts.

Alfonsa kungs ievilka mani loga nišā un, sānis skatīdamies, teica:

—      Jūs par mani zobosieties .. . Bet es nesaprotu, kas ar mani notiek … Esmu apburts! Lai velns mani parauj!

Vispirms man ienāca prātā, ka viņš jūtas apdraudēts un ka runa ir par vienu no tām nelaimēm, par kādām raksta Monteņs un de Seviņē kundze: «Ikvienā mīlas valstībā ir savi traģiski notikumi» utt.

«Manuprāt, tādas nelaimes piemeklē tikai gudrus cilvēkus,» es klusībā nodomāju.

—      Jūs esat dzēris pārāk daudz Koliūras vīna, dargais Alfonsa kungs!— es viņam teicu.— Es jūs jau brīdināju.

—      Jā, var gan būt. Bet ir noticis kaut kas daudz briesmīgāks.— Viņam aizrāvās balss. Domāju, ka jaunais cilvēks ir pilnīgi apskurbis.

—      Vai atceraties manu gredzenu?— bridi klusējis, viņš turpināja …

—  Nu jā, vai tas paņemts?

—  Nē!

— Tātad tas ir pie jums?

—      Nē … es… es nevaru to nomaukt no sātaniskās Veneras pirksta.

—  Ak tā, tad neesat pietiekami stipri vilcis.

—  Es centos, bet Venera … viņa salieca pirkstu.

Viņš stingi veras manī trulu skatienu, pieķēries pie loga bultas, lai nenokristu.

—  Kas nu tie par brīnumiem!— es sacīju.— Jus esat uzmaucis gredzenu pārāk cieši. Rīt jūs to novilksiet ar knaiblēm. Tikai rīkojieties saudzīgi, nesabojājiet skulptūru!

—  Nē, es taču jums jau teicu. Veneras pirksts ir paslēpts, saliekts; viņa ir savilkusi plaukstu dūrē, vai dzirdat? .. . Acīmredzot viņa ir mana sieva, jo esmu viņai iedevis gredzenu . . . Viņa negrib dot to atpakaļ.

Piepeši man pārskrēja drebuļi, mirkli uzmetās zosāda. Tad viņš dziļi nopūtās, apdvesdams tnani ar vīna dvaku, un mans satraukums acumirklī izgaisa.

«Nelaimīgais,» es nodomāju, «ir galīgi piedzēries.»

—  Jūs esat senatnes pētnieks, cienītais kungs,— jaunlaulātais žēlīgā balsī turpināja,— jūs tādas statujas pazīstat . .. Varbūt ir kāda atspere, kāds velnišķīgs paņēmiens, ko es nezinu … Ja nu jūs aizietu apskatīties?

—  Labprāt,— es atbildēju.— Nāciet līdzi!

—  Nē, man labāk patiktu, ja jūs ietu viens.

Es atstāju salonu.

Kamēr sēdējām pie vakariņu galda, laiks bija mainījies — stipri lija.

Gribēju palūgt lietussargu, bet tad pārdomāju. Nospriedu, ka es nu gan būtu pēdējais muļķis, ja ietu pārbaudīt, ko galīgi piedzēries cilvēks sastāstījis! Turklāt varbūt viņš gribēja mani ļauni izjokot, lai godīgie provinciāļi dabūtu pasmieties; un mazākā nelaime, ko es varētu piedzīvot, būtu izmirkt līdz ādai un saķert pamatīgas iesnas.

Durvīs stāvēdams, pametu skatienu uz skulptūru, pār kuru pludoja lietus, un uzkāpu savā istabā, neatgriežoties salonā; atgūlos, taču miegs ilgi nenāca. Atmiņā atausa pa dienu piedzīvotās ainas. Domāju par tik daiļo un šķīsto meiteni, kas tiek atdota rupjam dzērājam. Cik pretīgas, es domāju, ir aprēķina laulības! Mērs uzliek trīskrāsaino apsēju, garīdznieks — epitrahilu, un visgodīgākā jaunava pasaulē tiek atdota Minotauram! Par ko gan divi cilvēki, kas viens otru nemīl, var runāt brīdī, kura dēļ mīlētāji atdod visu mūžu? Vai sieviete jelkad spēj mīlēt vīrieti, kurš kaut reizi bijis rupjš pret viņu? Pirmie iespaidi neizgaist, un esmu pārliecināts, ka Alfonsa kungs būs pelnījis naidu .. .

Šo pārdomu laikā — te es tās stipri saīsinu — dzirdēju namā skaļu rosīšanos, durvju virināšanu un aizbraucošu pajūgu troksni; tad šķita, ka trepēs atskan viegli vairāku sieviešu soļi, kas aizdip uz manai istabai pretējo gaiteņa galu. Acīmredzot tās bija jaunlaulātās pavadones, kas veda viņu gulēt. Pēc tam soļi aizklikstēja lejup pa kāpnēm. De Perorāda kundzes durvis aizvērās. «Cik gan satraukta ir nabaga meitene, cik neomulīgi jūtas,» es nodomāju. Saīdzis grozījos gultā. Vecpuisim kāzu namā ir muļķīga loma.

Kādu laiku valdīja klusums, tad to pārtrauca smagi soļi, kas dunēja augšup pa trepēm. Koka pakāpieni skaļi brakšķēja.

—  Kāds stulbenis!— es iesaucos.— Varu derēt, ka viņš nogāzīsies pa trepēm!

Joprojām valdīja miers. Paņēmu kādu grāmatu, lai mainītu domu gaitu. Tas bija statistisks departamenta apraksts, ko rotāja de Perorāda kunga raksts par Pradas apriņķa druīdu pieminekļiem. Ticis līdz trešajai lappusei, es aizmigu.

Gulēju slikti, vairākkārt pamozdamies. Pulkstenis varēja būt pieci no rīta, es biju nomodā jau vairāk nekā divdesmit minūtes, kad iedziedājās gailis. Tuvojās ausma. Tad es atkal skaidri dzirdēju tos pašus smagos soļus, tādu pašu pakāpienu brakšķē- šanu, kādu biju dzirdējis pirms aizmigšanas. Tas man šķita savādi. Žāvādamies mēģināju uzminēt, kāpēc Alfonsa kungs ceļas tādā agrumā. Nevarēju neko ticamu iedomāties. Gribēju vērt acis ciet, kad manu uzmanību no jauna saistīja dīvaina mīdīšanās, kurai drīz pievienojās zvana šķinda un vaļā atraujamu durvju troksnis, tad saklausīju neskaidrus kliedzienus.

«Mans žūpa būs kaut ko aizdedzinājis,» nodomāju, izlekdams no gultas.

Steidzīgi apģērbos un izgāju koridorā. No tā pretējā gala skanēja kliedzieni un žēlabas, un visam pāri — sirdi plosoša balss, kas vaimanāja: «Mans dēls! Mans dēls!» Kļuva skaidrs, ka Alfonsa kungam notikusi kāda nelaime. Metos uz jaunlaulāto istabu — tā bija cilvēku pilna. Pirmām kārtām mani pārsteidza pusapģērbies jaunais de Perorāds, kas gulēja šķērsām pāri salauztai gultai. Viņš bija nāves bāls un nekustīgs. Māte blakus viņam raudāja un vaimanāja. De Perorāda kungs rosījās, berzēja dēlam deniņus ar odekolonu, lika pie deguna sālis. Ak vai! Dēls jau sen bija miris. Istabas otrā malā uz dīvāna drausmīgos krampjos locījās jaunlaulātā. Viņa izgrūda neartikulētas skaņas, un divas spēcīgas kalpones spēja viņu saturēt tikai ar milzīgām pūlēm.

—  Augstais Dievs,— es iesaucos,— kas noticis?

Es piegāju pie gultas un pacēlu nelaimīgā jaunā cilvēka ķermeni; tas bija jau auksts un stīvs. Sakostie zobi un nomelnējusi seja pauda visšausmīgākās bailes. Šķita skaidrs, ka nāve bijusi vardarbīga un agonija — drausmīga. Taču uz apģērba nebija ne pēdas no asinīm. Atpogāju kreklu un ieraudzīju uz krūtīm bālu nospiedumu, kas apaļiski turpinājās uz sāniem un muguras. Šķita, ka viņš nožņaugts dzelzs stīpā. Nejauši uzkāpu uz kaut kā cieta, kas atradās uz paklāja; noliecos un ieraudzīju dimanta gredzenu.

Ar varītēm aizvedu de Perorāda kungu un kundzi uz viņu istabu, tad liku uz turieni aiznest arī jaunlaulāto.

— Jums vēl ir meita,— es sacīju,— jums par viņu jāparūpējas.— Tad atstāju viņus vienus.

Man nebija šaubu, ka Alfonsa kungs kritis par upuri slepkavām, kas pratuši naktī ielavīties jaunlaulātās istabā. Tomēr mani ļoti mulsināja zilumi uz krūtīm, to apļveida izvietojums, jo tie nevarēja rasties no nūjas vai dzelzs stieņa. Piepeši atcerējos nostāstus, ka Valensijā slepkavnieki izmantojot garus, smalkām smiltīm piepildītus ādas maisus, lai nobeigtu cilvēkus, kuriem grib atriebties nogalinot. Tūlīt man ienāca prātā mūļu dzinējs no Aragonas un tā draudi; tomēr es neiedrošinājos domāt, ka viņš būtu tik drausmīgi atriebies par parastu zobgalību.

Staigāju pa namu, visur meklēdams ielaušanās pēdas un nekur tās neatrazdams. Izgāju dārzā, lai noskaidrotu, vai slepkavas būtu varējuši iekļūt mājā no tās puses, taču neredzēju nekādas drošas zīmes. Turklāt vakardienas lietus bija tā atmiekšķējis augsni, ka tajā nevarēja saglabāties nekādas skaidras liecības. Tomēr pamanīju dažas dziļi zemē iemītas pēdas; tās veda pretējos virzienos, taču vienā līnijā — sākās pie dzīvžoga stūra blakus laptas laukumam un beidzās pie mājas durvīm. Tās varēja atstāt Alfonsa kungs, kad gāja paņemt savu statujas pirkstā uzmaukto gredzenu. No otras puses,— tajā vietā dzīvžogs bija retāks nekā citur, un tieši te slepkavas varēja to šķērsot. Staigādams šurpu turpu skulptūras priekšā, es mirkli apstājos to aplūkot. Atzīstos, ka šoreiz es nespēju bez šausmām vērot ironisko ļaunuma izteiksmi tās sejā; un, tā kā prātā tēlojās drausmīgās ainas, kuru liecinieks tikko biju, man šķita, ka sātaniskā dievība priecājas par nelaimi, kas piemeklējusi šo namu.

Atgriezos savā istabā un paliku tur līdz pat pusdienlaikam. Tad atstāju to un gāju apvaicāties, kā jūtas mājastēvs un viņa sieva. Viņi likās mazliet mierīgāki. De Pijgarigas jaunkundze — man vajadzētu viņu dēvēt par Alfonsa kunga atraitni — bija atguvusi samaņu. Viņa pat tika runājusi ar Perpiņānas karalisko prokuroru, kas tobrīd inspekcijas brauciena atradās Ilā, un šis ierēdnis bija noklausījies viņas liecību. Viņš lika liecināt arī man. Pastāstīju, ko zināju, un neslēpu aizdomas pret Aragonas mūļu dzinēju. Viņš pavēlēja to uzreiz apcietināt.

—  Vai jūs uzzinājāt ko no Alfonsa kundzes?— jautāju karaliskajam prokuroram, kad mana liecība bija uzrakstīta un parakstīta.

— Šī nelaimīgā jaunā sieviete ir kļuvusi ārprātīgā,— viņš teica, skumji smaidīdams.— Ārprātīga! Pilnīgi ārprātīga. Lūk, ko viņa stāsta:

—  Viņa jau dažas minūtes gulējusi, aizkari bijuši aizvilkti, kad istabas durvis atvērušās un kāds ienācis. Tobrīd Alfonsa kundze atradusies pašā gultas mala ar seju pret sienu. Viņa nav ne pakustējusies, būdama pārliecināta, ka ienācējs ir vīrs. Pēc brīža gulta nokrakšķējusi, it kā tajā būtu iezvēlies milzīgs smagums. Viņai bijis briesmīgi bail, bet viņa neuzdrīkstējusies pagriezt galvu. Tā pagājušas piecas vai varbūt desmit minūtes — viņa to nevarot skaidri pateikt. Tad viņa neviļus sakustējusies, kā jau cilvēks guļot sakustas, un jutusi, ka pieskaras kaut kam ledusaukstam — tā viņa izsakās. Viņa piespiedusies pie pašas sienas, trīcēdama pie visām miesām. Brīdi pēc tam durvis atvērušās otrreiz un kāds ienācis, teikdams: «Labvakar, sieviņ!» Drīz tikuši atvilkti aizkari. Viņa izdzirdusi apslāpētu kliedzienu. Būtne, kas atradusies gultā viņai blakus, piecēlusies sēdus un laikam izstiepusi rokas uz priekšu. Tad viņa pagriezusi galvu .. . un, kā apgalvo, ieraudzījusi savu vīru nokritušu ceļos pie gultas, galvu spilvena augstumā, tāda kā zaļgana milzeņa apkampienos — tas viņu žņaudzis no visa spēka. Viņa saka, un viņa, nabaga sieviete, man neskaitāmas reizes atkārtoja, ka ir pazinusi … vai varat iedomāties?— bronzas Veneru, de Perorāda kunga skulptūru .. . Kopš tā ir te, visi par dievieti vien runā. Taču turpināšu nelaimīgās jukušās stāstu. To redzēdama, viņa zaudējusi samaņu un droši vien jau pirms brīža bija zaudējusi prātu. Viņa nekādi nevar pasacīt, cik ilgi bijusi ģībonī. Atguvusies viņa ieraudzījusi spoku jeb, kā viņa joprojām apgalvo, nekustīgo statuju, kas sēdējusi ar kājām gultā, izslējusi ķermeņa augšdaļu un izstiepusi rokas, kurās aizvien vēl turējusi viņas nekustīgo vīru. Iedziedājies gailis. Tad statuja izkāpusi no gultas, ļāvusi līķim nokrist un izgājusi ārā. Alfonsa kundze ķērusies pie zvana auklas, un pārējo jūs zināt.

Tika atvests spānietis; viņš izskatījās mierīgs un aizstāvējās ļoti aukstasinīgi un saprātīgi. Turklāt viņš nenoliedza vārdus, kurus es sadzirdēju, taču izskaidroja tos tādējādi, ka gribējis pateikt — nākamajā dienā, kad būs labi atpūties, viņš vinnēs laptas spēlē ar uzvarētāju. Atceros, ka viņš piebilda:

—      Kad aragonietis tiek apvainots, viņš neatliek atriebību uz nākamo dienu. Ja es būtu domājis, ka Alfonsa kungs grib mani pazemot, es tūlīt iegrūstu viņam dunci vēderā.

Spānieša apavi tika salīdzināti ar pēdām dārzā; viņa kurpes bija daudz lielākas par tām.

Beidzot, viesnīcnieks, pie kura šis cilvēks bija apmeties, apgalvoja, ka tas visu nakti pavadījis, berzēdams un ārstēdams vienu no saviem mūļiem, kas saslimis.

Turklāt aragonietis bija cilvēks ar labu slavu un plaši pazīstams novadā, kur ik gadu ieradās veikala darīšanās. Tātad viņu atlaida, iepriekš atvainojoties.

Biju aizmirsis liecību, kuru deva mājkalpotājs, kas pēdējais redzējis Alfonsa kungu dzīvu. Tas noticis brīdī, kad kungs taisījies iet uz sievas istabu un bažīgi vaicājis šim cilvēkam, vai viņš zinot, kur esmu es. Kalpotājs atbildējis, ka nav mani redzējis. Tad Alfonsa kungs nopūties, vairāk nekā minūti klusējis un beidzot noteicis: «Redzi nu, velns būs parāvis viņu arī!»

Jautāju šim cilvēkam, vai Alfonsa kungam tobrīd, kad tas runāja, bija pirkstā dimanta gredzens. Kalpotājs vilcinājās un beidzot sacīja, ka, viņaprāt, gredzena nav bijis, taču viņš tam nav pievērsis nekādu uzmanību.

— Ja gredzens būtu bijis pirkstā,— viņš attapies piebilda,— es to, bez šaubām, būtu pamanījis, jo domāju, ka viņš to iedevis savai kundzei.

Iztaujādams mājkalpotāju, zināmā mērā izjutu māņticīgās šausmas, kas pēc Alfonsa kundzes liecības izplatījās visā namā. Karaliskais prokurors mani uzlūkoja smaidīdams, un es neiedrošinājos ilgāk izjautāt.

Dažas stundas pēc Alfonsa kunga apglabāšanas posos prom no Ilas. De Perorāda kunga pajūgam vajadzēja mani aizvest uz Perpiņānu. Par spīti vārgumam, nabaga sirmgalvis gribēja mani pavadīt līdz dārza vārtiem. Mēs to šķērsojām klusēdami, viņš, atbalstījies uz manas rokas, tikko spēja paiet. Šķiršanās brīdī es pēdējoreiz uzmetu skatienu Venerai. Paredzēju, ka mājastēvs, kas nedalījās bailēs un šausmās, kuras tā iedvesa daļai ģimenes, tomēr gribēs atbrīvoties no statujas, kas nemitīgi atgādina par drausmīgo nelaimi. Gribēju ieteikt, lai to nodod kādam muzejam. Vilcinājos uzsākt šo sarunu, un de Perorāda kungs neviļus pagrieza galvu, lai redzētu, ko tik neatlaidīgi vēroju. Ieraudzījis skulptūru, viņš acumirklī izplūda asarās. Es viņu noskūpstīju un, neiedrošinādamies bilst ne pušplēsta vārda, iekāpu pajūgā.

Pēc aizbraukšanas netiku uzzinājis neko, kas noskaidrotu mīklaino notikumu.

De Perorāda kungs nomira dažus mēnešus pēc dēla nāves. Testamentā viņš man novēlējis savus manuskriptus, ko varbūt kādreiz publicēšu. Starp tiem es neatradu darbu par uzrakstiem uz Veneras statujas.

P.S. Mans draugs de P. kungs nupat atrakstīja no Perpiņā- nas, ka skulptūras vairs neesot. Pēc vīra nāves de Perorāda kundzes pirmās rūpes bijušas pārkausēt statuju zvanā, un šādā veidā tā kalpojot Ilas baznīcai. Taču šķiet, de P. kungs piebilst, ka šīs bronzas īpašniekus vajājot ļauns liktenis. Kopš Ilā skan zvans, divreiz nosaluši vīnogulāji.

ARSĒNA GIJO

Todien, kad Apollons Foibs un I'arids pie Rietumu vārtiem Nogāzis putekļos tevi. lai diez cik tu varonīgs būtu.

(Homērs)

I

Svētā Roka baznīcā tikko bija beigusies pēdējā mise, un sargs to apstaigāja, aizslēgdams tukšās kapelas. Viņš jau taisījās aizvilkt režģi vienai no aristokrātiskajām svētnīcām, kur daži dievbijīgie nopērk atļauju lūgt Dievu atšķirti no citiem ticīgajiem, kad pamanīja sievieti, kas, galvu uz krēsla atzveltnes atbalstījusi, šķiet, joprojām gremdējās pārdomās. «Tā ir de Pjenna kundze,» viņš nodomāja, apstādamies pie kapelas ieejas. Baznīcas sargs labi pazina de Pjenna kundzi. Tajā laikā par dievbijību pelnīja cieņu jauna, bagāta un skaista sieviete no augstākās sabiedrības, kas atmaksāja par svētīto maizi, kas dāvināja altārsegas un ar sava kirē starpniecību deva bagātīgas dāvanas nabagiem un nebija nedz valdības ierēdņa sieva, nedz saistīta ar dofina kundzi un, bieži apmeklējot baznīcu, nevarēja iemantot neko vairāk kā dvēseles atpestīšanu. De Pjenna kundze tāda bija.

Sargam ļoti gribējās iet pusdienās, jo šīs sugas ļaudis pusdieno pulksten vienos, bet viņš neiedrošinājās traucēt svētā Roka draudzē augsti godātas dāmas svētbijīgās pārdomas. Tāpēc viņš devās prom, klaudzinādams pa grīdas plāksnēm nošķiebtās kurpes un cerēdams, ka, apgājis apkārt baznīcai, viņš atradīs kapelu tukšu.

Viņš jau bija nonācis otrpus hiktas, kad baznīcā ienāca jauna sieviete un, ziņkārīgi apkārt raudzīdamās, sāka staigāt pa sānjomu. Altāra rotājumi. Kristus Golgātas ceļa atelpas vietu gleznojumi, svētītā ūdens trauki — visi šie priekšmeti viņai šķita tikpat svešādi kā jums, kundze, varētu likties svētā niša vai uzraksti kādā Kairas mošejā. Viņai bija apmēram divdesmit pieci gadi, bet tikai ļoti, ļoti uzmanīgam vērotājam viņa neizskatījās vecāka. Kaut ari melnās acis mirdzēja, tās bija iedubušas un ar zilganiem lokiem; balsnējā seja un bālās lūpas liecināja par ciešanām, un tomēr pretstatā slimīguma iespaidam skatienā dzirkstīja pārgalvība un dzīvesprieks. Apģērbā jūs būtu pamanījusi dīvainu nevērības un izsmalcinātības sajaukumu. Rožainā, mākslīgiem ziediem rotātā cepurīte būtu labāk piederējusies vakara tualetei. Zem garas kašmira šalles, ko uzlūkojot sabiedrības dāmas ievingrinātā acs pamanītu, ka tā paspējusi mainīt īpašnieci, slēpās diezgan saņurcīta kokvilnas auduma kleita par divdesmit sū olektī. Beidzot, vienīgi vīrietis apbrīnotu viņas kājas, ieautas vienkāršās zeķēs un vilnas auduma kurpes, kas, šķiet, jau sen cieš no bruģa nežēlības. Jūs, kundze, taču atceraties, ka asfalts toreiz vēl nebija izgudrots.

Šī sieviete, kuras stāvokli sabiedrībā varat nojaust, piegāja pie kapelas, kur vēl atradās de Pjenna kundze, un, bažīgā satraukumā bridi to vērojusi, tuvojās dāmai, kad redzēja to piecēlušos un gatavu iet prom.

—  Vai jūs, kundze, varētu man pasacīt,— viņa, bikli smaidīdama, maigā balsī vaicāja,— vai varat man pasacīt, pie kā man jāgriežas, lai uzliktu sveci.

Tāda valoda de Pjenna kundzes ausīs skanēja pārāk svešādi, lai to uzreiz saprastu. Viņa lika jautājumu atkārtot.

—  Jā, es gribu uzlikt sveci svētajam Rokam, bet nezinu, kam dot naudu.

De Pjenna kundzes dievbijība bija pārāk filozofiska, lai pieņemtu tādas vienkāršu ļaužu māņticības. Tomēr viņa tās cienīja, jo ikvienā dievināšanas veidā, lai cik neaptēsts tas būtu, jaušas kaut kas aizkustinošs. Pārliecināta, ka runa ir par kādu solījumu vai ko līdzīgu, un pārāk žēlsirdīga, lai pēc jaunās sievietes apģērba un rožainās cepures izdarītu secinājumus, ko jūs varbūt nebaidītos izdarīt, viņa tai norādīja uz šurpnākošo baznīcas sargu. Nepazīstamā pateicās un aizsteidzās pie šī cilvēka, kurš, šķiet, viņu saprata no pusvārda. Kamēr de Pjenna kundze ņēma lūgšanu grāmatu un sakārtoja plīvuru, viņa redzēja, ka dāma, kas gribēja nolikt sveci, izvelk 110 kabatas mazu maciņu un starp daudzām sīkām monētām sameklē vientuļu piecfranku gabalu un atdod to baznīcas sargam, ilgi klusām kaut ko skaidrodama, bet viņš smaidīdams klausās.

Abas sievietes atstāja baznīcu reizē, bet dāma, kas gribēja nolikt sveci, gāja ļoti ātri, un de Pjenna kundze drīz pazaudēja viņu no redzesloka, kaut arī devās tajā pašā virzienā. Uz savas ielas stūra viņa to atkal sastapa. Nepazīstamā mēģināja paslēpt zem veclietu tirgotavā iegādātās šalles tuvējā bodītē nopirktu klaipiņu par četriem livriem. Vēlreiz ieraudzījusi de Pjenna kundzi, viņa nolieca galvu, nespēja apspiest smaidu un sāka iet ātrāk. Viņas smaids pauda: «Ko jūs gribat? Es esmu trūcīga. Zobojieties vien par mani! Es labi zinu, ka rožainā cepurē un kašmira šalli ap pleciem nemēdz pirkt maizi.» De Pjenna kundzei nepaslīdēja garam muļķīga kauna, padevības un laba garastāvokļa sajaukums. Viņa ar vieglām skumjām domāja par šīs jaunavas iespējamo stāvokli. «Viņas dievbijība ir vairāk vērta nekā manējā. Bez šaubām, viņas ziedojums viena ekija vērtībā ir daudz lielāks upuris nekā pārpalikums, kurā es dalos ar nabagiem, pati sev neliegdama ne nieka.»

Tad viņa atcerējās atraitnes divas artavas, kas Dievam bija tīkamākas par bagātnieku dāsnajām dāvanām. «Es nedaru pieliekami daudz laba,» viņa domāja. «Es nebūt nedaru visu, ko varētu darīt.» Domās turpinādama izteikt sev pārmetumus, kurus nemaz nebija pelnījusi, viņa atgriezās mājās. Svece, klaipiņš maizes par četriem livriem un, galvenais, ziedotā vienīgā piecfranku monēta iegravēja de Pjenna kundzes atmiņā jaunās sievietes tēlu, ko viņa uzskatīja par dievbijības paraugu.

Viņa vēl diezgan bieži sastapa to uz ielas baznīcas tuvumā, bet nekad — dievkalpojumos. Paejot garām de Pjenna kundzei, nepazīstamā katrreiz nolieca galvu un tikko jaušami pasmaidīja. De Pjenna kundzei patika pazemīgais smaids. Viņa būtu gribējusi rast kādu iespēju palīdzēt nabaga meičai, kas sākumā modinaja interesi, bet tagad iedvesa līdzcietību, jo viņa pamanīja, ka rožainā cepure izbāl un kašmira šalle ir pazudusi. Tā, bez šaubām, bija atgriezusies pie veclietu tirgotājas. Šķita skaidrs, ka svētais Roks nebūt nav simtkārtīgi atmaksājis jaunās sievietes ziedojumu.

Kādu dienu de Pjenna kundze redzēja ienesam svētā Roka baznīcā zārku, kam sekoja diezgan slikti ģērbies cilvēks bez sēru lentes pie cepures. Viņš atgādināja vārtnieku. Vairāk nekā mēnesi viņa nebija sastapusi jauno sievieti, sveces ziedotāju, un iedomājās, ka piedalās tās bērēs. Tas šķita pilnīgi iespējami, jo pēdējoreiz, kad de Pjenna kundze to redzēja, tā izskatījās ļoti bāla un novājējusi. Viņa apjautājās baznīcas sargam, ko bērē, un tas iztaujāja vīrieti, kurš gāja aiz zārka. Tas atbildēja, ka esot konsjeržs vienā no Luija Lielā ielas namiem; ka mirusi īrniece, kāda Gijo kundze, kurai neesot nedz tuvinieku, nedz draugu, likai viena meita, un ka viņš, konsjeržs, tikai aiz tīras labsirdības atnācis pavadīt sievieti, kas viņam bijusi gluži svešs cilvēks. De Pjenna kundze tūlīt iedomājās, ka nepazīstamā mirusi trūkumā, atstādama likteņa varā mazu meitiņu, un apņēmās aizsūtīt garīdznieku, ko parasti izmantoja labdarībai, noskaidrot ko tuvāk.

Aiznākamajā dienā, kad de Pjenna kundze atstāja savu namu, kādi šķērsām pāri ielai sagriezušies rati uz brīdi apturēja viņas pajūgu. Izklaidīgi pavērusies pa karietes lodziņu, viņa pamanīja pie akmens stabiņa noguldītu jaunu sievieti, kas šķita mirusi. De Pjenna kundze viņu tūlīt pazina, kaut arī viņa bija bālāka un vājāka nekā jebkad, ģērbusies sērās, bet nabadzīgi — bez cimdiem un bez cepures. Sejas izteiksme šķita dīvaina. Vairs neredzēja parasto smaidu, vaibsti bija saspringuši, lielās melnās acis — stingas. Viņa tās pavērsa uz de Pjenna kundzes pusi, bet nepazina to, jo neko neredzēja. Visā viņas pozā jautās nevis sāpes, bet nikna apņēmība. Rati aizbrauca, un de Pjenna kundzes kariete aizdrāzās straujos rikšos; taču jaunā sieviete un tās izmisuma pilnā izteiksme vajāja de Pjenna kundzi vairākas stundas.

Atgriežoties viņa redzēja ielā lielu jaužu pūli. Visi vārtnieki stāvēja pie savām durvīm un kaut ko stāstīja kaimiņienēm, kuras, šķiet, klausījās ar lielu interesi. Ļaužu bariņi visvairāk drūzmējās pie kādas mājas netālu no nama, kur dzīvoja de Pjenna kundze. Visu acis bija pievērstas atvērtam logam ceturtajā stāvā, un ik grupiņā cilājās viena vai divas rokas, pievēršot klausītāju uzmanību; tad rokas strauji nolaidās lejup, un visu acis sekoja šai kustībai. Nesen te bija noticis kas ārkārtējs.

Kad de Pjenna kundze gāja cauri savai priekšistabai, viņa tur sastapa pārbijušos kalpotājus, kas centās cits citam aizsteigties priekšā, lai pastāstītu kvartāla lielo jaunumu. Bet, pirms viņa paspēja ko pajautāt, istabene iesaucās:

—  Ak, kundze!… Ja kundze zinātu! …

Un, neaprakstāmā ātrumā vērdama vaļā durvis, viņa kopā ar savu kundzi nonāca sanctum sanctorum, es gribēju teikt — tualetes istabā, kas pārējiem mājas iemītniekiem palika nepieejama.

—  Ak, kundze,— Žozefīnes jaunkundze sacīja, noņemdama de Pjenna kundzei šalli,— man visi aseņi sastinga! Es nekad neko tik šausmīgu neesmu redzējusi, tas ir, es netiku redzējusi, kaut arī pieskrēju tūlīt pēc tam … Bet tomēr . ..

—  Kas tad ir noticis? Runājiet ātrāk, jaunkundzi

—  Nu labi! Kilndze, tas ir tikai trīs parādes durvis no šejienes, kur viena nelaimīga meiča izlēca pa logu, un nav vēl pagājušas ne trīs minūtes; ja kundze būtu atgriezusies vienu mirkli agrāk, viņa būtu dzirdējusi kritiena troksni.

—  Ak dievs! Un vai nelaimīgā ir nositusies?

—  Kundze, tas bija šausmīgi! Batists, kas bijis karā, teica, ka nekad neko tādu nav redzējis. No ceturtā stāva, kundze!

—  Vai viņa nomira uz vietas?

—  Ak, kundze, viņa vēl kustējās, viņa pat runāja! «Es gribu, lai mani piebeidz,•> viņa teica. Bet kauli viņai galīgi sašķaidīti. Kundze gan var iedomāties, kas tas bija par triecienu.

—  Bet tā nelaimīgā … vai viņai kāds palīdzēja? .. . Vai ir aizsūtits pēc ārsta un mācītājā?

—  Ja par mācītāju . .. To kundze zina labāk par mani … Bet, ja es būtu mācītājs. .. Nelaimīgā, kas tā pamesta, ka grib pati sevi nogalēt!. . . Jāteic, nekāda krietnuma tur nebija. Ir jau diezgan redzēts .. . Man teica, viņa esot no Operas . . . Visas tās jaunkundzes ņem nelabu galu .. . Viņa piegāja pie loga; sasēja svārkus ar rozā lenti un . .. blaukš!

— Tā ir nabaga meiča sēru drēbēs!— de Pjenna kundze iesaucās, runādama pati ar sevi.

— Jā, kundze; pirms trim vai četrām dienām viņai nomira māte. Viņai būs apjukusi galva . . . Un pie visa viņu varbūt atstājis pielūdzējs .. . Un tad pienācis laiks maksāt … Naudas nav, un šitādas strādāt nemāk… Putra vien galvā!… Un nelaime klāt . . .

Žozefines jaunkundze ta turpināja labu laiku, kaut gan de Pjenna kundze neatbildēja. Šķita, ka viņa skumji pārdomā nupat dzirdēto stāstu. Piepeši viņa jautāja Žozefines jaunkundzei:

—  Vai ir zināms, vai šai nelaimīgajai meičai ir viss, kas tādā stāvoklī vajadzīgs? … Veļa? . . . Matrači? To vajag tūlīt noskaidrot.

—  Es aiziešu kundzes uzdevumā, ja kundze vēlas,— istabene iesaucās sajūsmināta, ka varēs tuvumā apskatīt sievieti, kas gribējusi nonāvēties.

Tad pārdomājusi piebilda:

—  Bet es nezinu, vai man pietiks spēka uz to skatīties — uz sievieti, kas nokritusi no ceturtā stāva! … Kad Batistam nolaida asinis, man sametās slikti ap sirdi. Es( tam nevarēju tikt pāri.

—  Nu labi, lai aiziet Batists!— de Pjenna kundze iesaucās. — Bet lai man labi drīz pasaka, kas ar nelaimīgo notiek!

Par laimi, kad viņa deva šo rīkojumu, ieradās viņas ārsts doktors K. Viņš pēc paraduma nāca pusdienās katru otrdienu — Itāliešu operas dienās.

—  Ejiet labi ātri, doktor,— viņa iesaucās, iekams tas paspēja nolikt spieķi un novilkt vatēto virsjaku.— Batists jūs aizvedīs te pavisam netālu. Nupat viena nabaga meiča izlekusi pa logu, un viņai netiek sniegta nekāda palīdzība.

—  Pa logu?— ārsts pārjautāja.— Ja tas bijis augsts, man tur droši vien vairs nav ko darīt.

Doktoram vairāk gribējās pusdienot neka operēt, taču de Pjenna kundze uzstāja un, saņēmis solījumu, ka pusdienas atliks uz vēlāku laiku, viņš bija ar mieru sekot Batistam.

Batists pēc dažām minūtēm atgriezās viens. Viņš prasīja veļu, spilvenus utt. Viņš pateica arī doktora paredzējumus.

—  Nekā liela nav. Viņa izveseļosies, ja nenomirs no… Neatceros, ko īsti viņš teica, bet tas kaites nosaukums beidzās ar «ija».

—  No tetānija!— de Pjenna kundze iesaucās.

—  Nu jā, kundze! Tomēr tā ir liela laime, ka doktors atnāca, jo tur jau bija viens ārsts, ko neviens negrib, tas pats, kas ārstēja mazo Bertolē, kad ta slimoja ar masalām, un mazā nomira, kad viņš ieradās trešo reizi.

Pēc stundas atgriezās doktors — pūderis bija mazliet nobiris un skaistais žabo sagriezies Šķibi.

—  Ļaudis, kas grib sev padarīt galu,— viņš teica,— ir piedzimuši laimes krekliņā. Vienudien man uz slimnīcu atveda sievieti, kas bija ar pistoli iešāvusi mutē. Muļķīgs paņēmiens! … Viņa izsita trīs zobus un iztaisīja caurumu kreisajā vaigā .. . Tagad viņa būs mazliet neglītāka, un tas ir viss. Šī te izlēca pa ceturtā stāva logu. Viens nelaimīgs godigs cilvēks, ja tas nejauši nokristu no otrā stāva, pāršķeltu galvaskausu. Šī meiča lauzusi kāju. Divas ielauztas ribas, pamatīgi sasitumi un vairāk nekas. Tieši tur atradies audekla sauljums, tas nobremzējis kritienu. Tas ir trešais tāds gadījums, kas man nācis priekšā kopš atgriešanās Parīzē … Kājas trāpījušas pret zemi. Abi liela kauli pušu, bet tie saaugs .. . Ļaunākais, ka sutinātā āte būs galīgi apkaltuši … Baidos par cepeti, un mēs nokavēsim «Otello» pirmo cēlienu.

—  Un vai nelaimīgā jums sacīja, kas viņu pamudinājis uz …

—  Ak, kundze, es nekad neklausos tādos stāstos. Es jautāju: vai esat pirms tam ēdusi? Utt., utt. Jo tas ir svarīgi ārstēšanai … Nolādēts! Ja cilvēks nonāvējas, tam ir kāds nejauks iemesls. Varbūt pamet mīļākais, varbūt namsaimnieks uzteic dzīvokli; tad cilvēks lec ārā pa logu, lai ieriebtu. Viņam vēl vējš svilpo ausīs, kad jau nožēlo izdarīto.

—  Cerams, ka viņa, nabaga bērns, nožēlo?

—  Bez šaubām, bez šaubām. Viņa tā plosījās un raudaja, ka mani galīgi apdullināja . .. Batists ir lielisks palīgs ķirurgam, kundze. Viņš savu darbiņu padarīja labāk nekā viens nožēlojams dakterelis, kas tur jau bija un kasīja pakausi, nezinadams, ar ko sākt … Ar slimnieci interesantākais ir tas, ka, ja viņa būtu nositusies, viņai nebūtu jāmirst ar krūšu kaiti; jo viņa ir krūšu slimniece, par to lieku galvu ķīlā. Es viņu netiku izklausījis, bet izskats mani nekad neviļ. Tā steigties, kad būtu atlicis tikai pagaidīt!

—  Jūs, doktor, viņu rīt apmeklēsiet, vai ne?

—  Vajadzēs jau apmeklēt, ja jūs tā vēlaties. Es viņai apsolīju, ka jūs kaut cik palīdzēsiet. Visvienkāršākais būtu sūtīt meiču uz slimnīcu … Tur viņai bez maksas dotu ierīci kājas ievilkšanai … Bet, kad pieminēju slimnīcu, viņa sāka kliegt, lai viņu nobeidzot; visas kūmas gaudoja līdzi. Un tomēr, ja cilvēkam nav naudas…

—  Es gādāšu par izdevumiem, cik vajadzēs, doktor… Redziet, slimnīcas pieminēšana mani arī neviļus šausmina tāpat kā kūmas, par kurām runājāt. Turklāt tādā briesmīgā stāvoklī, kādā viņa pašlaik ir, vest uz slimnīcu būtu tikpat kā nogalināt.

—  Aizspriedums! Tīrs sabiedrības cilvēku aizspriedums! Nekur nav tik labi kā slimnīcā. Kad es patiešām saslimšu, mani vedīs taisni uz slimnīcu. Taisni tur es gribu kāpt Hārona laivā, un savu līķi uzdāvināšu studentiem. .. pēc trīsdesmit vai četrdesmit gadiem, protams. Patiešām, dārgā kundze, padomājiet: es lāgā nezinu, vai jūsu aizbildināmā ir jūsu intereses cienīga. Viņa man izskatījās pēc Operas jaunkundzes… Ir vajadzīgas operdejotājas kājas, lai tik laimīgi nolēktu no tik liela augstuma.

—  Bet es viņu redzēju baznīcā … un, paklausieties, doktor … jūs labi zināt manu vājību; pēc vienas sejas, viena skatiena es izdomāju veselu stāstu … Smejieties, cik gribat, bet es reti kļūdos. Šī nabaga meiča nesen deva svētu solījumu slimās mātes dēļ. Viņas māte ir mirusi … Tad nu viņa zaudējusi galvu . .. Izmisums, posts viņu pamudinājis uz tādu briesmīgu soli.

—  Lai jau tā būtu! Jā, viņai patiešām uz galvvirsas ir paugurs, kas liecina par eksaltāciju. Viss, ko jūs man sakāt, ir diezgan iespējami. Jūs man atgādināt, ka virs viņas saliekamās gultas bija bukša zariņš. Tas liecina par dievbijību, vai ne?

—  Saliekamā gulta! Ak dievs! Nabaga meiča!. .. Bet jūs, doktor, atkal tik ļauni vīpsnājat, kā es bieži esmu redzējusi. Es vairs nerunāšu par dievbijību, ar ko viņa ir vai nav apveltīta. Par šo meiču man jāinteresējas galvenokārt tāpēc, ka viņas dēļ man ir ko sev pārmest.. .

—  Pārmest? … Saprotu gan. Jums, bez šaubām, vajadzēja likt, lai paklāj uz ielas matračus un viņai būtu mīkstāka krišana? …

—  Jā, pārmest. Es biju pamanījusi viņas stāvokli, tāpēc man būtu vajadzējis sūtīt viņai palīdzību; bet abats Dibiņons bija uz gultas un . ..

— Jums nu gan vajag mocīties ar sirdsapziņas pārmetumiem, kundze, ja domājat, ka nepietiek dot, kā jūs mēdzat darīt, visiem lūdzējiem. Jums vēl jāuzmin, kuri ir kaunīgie nabagi. Bet, kundze, nerunāsim vairs par lauztām kājām, vai, pareizāk sakot, vēl pateikšu trīs vārdus. Ja jūs ņemat manu jauno pacienti savā aprūpē, lieciet aiznest viņai labāku gultu, rīt aizsūtiet slimnieku kopēju, jo šodien pietiks ar kūmām. Un vēl buljonus, zāļu tējas un tā tālāk. Un nebūtu slikti, ja jūs viņai aizsūtītu kādu prātīgu cilvēku no saviem abatiem, kas viņu norātu un aizvilktu atpaka| uz sabiedriskās tikumības ceļa, kā es viņai ievilku kāju. Jaunkundzīte ir nervoza, var gadīties sarežģījumi… Jūs būtu … Jā, goda vārds, jūs būtu labākā sprediķotāja! Taču jums ir cienīgākas vietas, kur tam nodoties … Es visu esmu pateicis. Pulkstenis rāda pusdeviņi; dieva dēļ, ejiet saposties operai! Batists man atnesīs kafiju un «Journal des Dēbats». Es visu dienu esmu tā noskrējies, ka neesmu paspējis palasīt, kas notiek pasaulē.

Pagāja dažas dienas, un slimā sāka justies mazliet labāk. Doktors vienīgi sūdzējās, ka garīgais uzbudinājums nenoplok.

—  Man nav lielas uzticības visiem jūsu abatiem,— viņš teica de Pjenna kundzei.— Ja jums neliekas pārāk pretīgi noraudzīties cilvēciska posta ainā, un es zinu, ka esat vīrišķīga, jūs varētu nomierināt šī nabaga bērna prātus labāk nekā priesteris un, tas vēl svarīgāk, labāk nekā latuka ekstrakts.

De Pjenna kundzei to vien vajadzēja dzirdēt, un viņa teicās doktoru pavadīt tūlīt. Abi devās pie slimnieces.

Istabā, kur bija trīs pīti krēsli un mazs galdiņš, viņa gulēja de Pjenna kundzes atsūtītā labā gultā. Smalkie palagi, biezais matracis un kaudze platu spilvenu liecināja par žēlsirdīgiem nodomiem, kuru autori jūs varat bez pūlēm uzminēt. Jaunā, drausmīgi bālā sieviete drudžainu skatienu bija pārkārusi roku pār gultas malu, un delms, kas rēgojās ārā no jakas piedurknes, izskatījās blāvs, sadauzīts un ļāva nojaust, kāds ir viss ķermenis. Ieraudzījusi de Pjenna kundzi, viņa pacēla galvu un, sērīgi un maigi smaidīdama, sacīja:

—  Es jau zināju, kundze, ka tā esat jūs, kas iežēlojāties par mani. Man pateica jūsu vārdu, un es biju pārliecināta, ka labdare ir dāma, ko es sastapu pie svētā Roka baznīcas.

Es laikam jums jau sacīju, ka de Pjenna kundze piedēvēja sev spējas uzminēt cilvēka raksturu pēc sejas izteiksmes. Viņai bija ļoti patīkami atklāt līdzīgas spējas savā aizbildināmajā, un šis atklājums viņā radīja jo lielāku interesi par slimnieci.

—  Jums te ir ļoti neērti, nabaga bērns,— viņa teica, pārlaiz- darna skatienu istabas trūcīgajam iekārtojumam.— Kāpēc jums nav atsūtīti aizkari? .. . Vajag paprasīt Batistam sīkumus, kādi jums varētu būt vajadzīgi.

— Jūs, kundze, esat ļoti laipna … Kā gan man trūkst? . . . Nekā … Tās ir beigas .. . Kāda nozīme, vai man ir drusku labāk vai drusku sliktāk?

Un novērsusies viņa sāka raudāt.

—  Vai jums ļoti sāp, nabaga bērns?— de Pjenna kundze jautāja, apsēzdamās pie gultas.

—  Nē, ne sevišķi … Tikai man aizvien vēl ausīs svilpo vējš, kā tobrīd, kad kritu, un tad vēl troksnis — krakš!— kad nogāzos uz bruģa.

— Jūs tobrīd bijāt neprātīga, dārgā draudzene; tagad jūs to nožēlojat, vai ne?

— Jā .. . Bet, kad cilvēks ir nelaimīgs, viņš zaudē galvu.

—  Man ļoti žēl, ka jau agrāk nezināju par jūsu stāvokli. Taču, mans bērns, nekādos dzīves apstākļos nevajag padoties izmisumam.

—  Jums, kundze, viegli runāt,— teica doktors, kas pie mazā galdiņa rakstīja recepti.— Jūs nezināt, ko nozīmē zaudēt skaistu ūsainu jaunekli. Bet, pie velna, skrienot tam paka], nevajag lekt ārā pa logu!

—  Kaunieties jel, doktor!— de Pjenna kundze iebilda,— nabaga mazajai, bez šaubām, bija citi iemesli, lai …

—  Ak, es pati nezinu, kas,— slimā iesaucās,— man bija simtiem iemeslu! Pirmām kārtām, trieciens bija mātes nāve. Turklāt es jutos galīgi pamesta … Nebija neviena, kas par mani padomātu! … Beidzot, kāds, par kuru domāju vairāk nekā par visu citu pasaulē . . . Kundze, viņš aizmirsis pat manu vārdu! Jā, mani sauc par Arsēnu Gijo. G, I, J; bet viņš man raksta — Giljo!

—  Es taču teicu — neuzticība!— doktors iesaucās.— Mūžīgi viens un tas pats. Ak, ak, mīļais bērns, aizmirstiet to! Vīrietis bez atminas nav pelnījis, lai par viņu domātu.

Viņš izvilka pulksteni no kabatas.

—  Jau četri?— doktors pieceldamies teica.— Esmu gandrīz nokavējis konsultāciju. Kundze, es jums tūkstoškārt atvainojos, bet man jūs jāatstāj; vairs nav pat laika pavadīt jūs līdz mājām. Palieciet sveika, mīļais bērns, nomierinieties, viss būs labi! Ar šo kāju jūs dejosiet tikpat labi kā ar otru. Un jūs, kopējas kundze, aizejiet ar recepti pie aptiekāra un rīkojieties tāpat kā vakar.

Ārsts un kopēja aizgāja; de Pjenna kundze palika divatā ar slimnieci un jutās mazliet nobažījusies, jo ieraudzīja mīlestību notikumā, ko savā iztēlē bija izkārtojusi pavisam citādi.

— Tātad jūs esat piekrāpta, nelaimīgais bērns!— viņa, brīdi klusējusi, atsaka.

—  Es? Nē. Kā tad var piekrāpt tādu nožēlojamu meiču kā mani? … Viņš vienkārši mani vairs negribēja . .. Viņam bija taisnība, es neesmu tāda, kāda viņam vajadzīga. Viņš vienmēr bija labs un devīgs. Es viņam aizrakstīju, lai pateiktu, kur esmu, ja viņš gribētu, lai es atkal saistītos ar viņu … Tad viņš man atrakstīja kaut ko tādu … kas mani ļoti sāpināja .. . Viendien, kad pārnācu mājās, es nometu spoguli, ko viņš man bija dāvinājis, Venēcijas spoguli, kā viņš sacīja. Spogulis saplīsa … Tad es sev teicu: «Tas ir pēdējais trieciens! … Tā ir zīme, ka viss beidzies . ..» Man vairs nav nevienas piemiņas no viņa. Dārglietas es ieķīlāju Mondenpjietē … Un tad nospriedu — ja es nositīšos, tas viņu sāpinās un es būšu atriebusies.. . Logs stāvēja vaļā, un es izlecu.

—  Bet, nelaimīgā, jūsu rīcības iemesls bija diezgan banāls un rīcība — noziedzīga.

— Var jau būt; bet ko jūs gribat? Kad cilvēks cieš, viņš nedomā. Tikai laimīgajiem ir viegli pateikt: «Esiet saprātīgi!»

— To es zinu; nelaime ir slikta padomdevēja. Tomēr pat vissāpīgākajos pārbaudījumos ir lietas, ko nekad nedrīkst aizmirst. Vēl nesen redzēju jūs svētā Roka baznīcā pierādām dievbijību. Jums ir tā laime ticēt. Reliģijai, dārgā, būtu vajadzējis jūs atturēt brīdī, kad padevāties izmisumam. Savu dzīvību esat saņēmusi no labā Dieva. Tā jums nepieder .. . Bet ir muļķīgi jūs rāt tagad, nabaga mazā! Jūs nožēlojat grēkus, un Dievs par jums apžēlosies.

Arsēna nolieca galvu, un zem plakstiem parādījās dažas asaras.

—  Ak, kundze,— viņa teica, dziļi nopūzdamās,— jūs mani iedomājaties labāku, nekā esmu… Jūsuprāt, esmu dievbijīga … Neesmu sevišķi ticīga … Es neesmu tā mācīta, un, ja redzējāt mani baznīcā noliekam sveci … tas bija tāpēc, ka es vairs nezināju, kur dēties.

—  Nu labi, dārgā, ta bija krietna doma. Nelaimē vienmēr jāmeklē palīdzība pie Dieva.

—  Man tika sacīts … ja es uzlikšu sveci svētajam Rokam .. . bet nē, kundze, es nespēju jums to pateikt. Tāda dāma kā jūs nezina, ko cilvēks var izdarīt, kad vairs nav ne sū.

—  No Dieva pirmām kārtām jāizlūdzas vīrišķība.

—  Beidzot, kundze, es negribu iztēlot sevi labāku, nekā esmu, un es jūs tikpat kā apzagtu, ja izmantotu žēlsirdību, ko man parādāt, mani nepazīdama . .. Esmu nelaimīga meiča, bet šajā pasaulē cilvēks dzīvo, kā var . .. Galu galā, kundze, es uzliku sveci tāpēc, ka māte sacīja — ja uzliek sveci svētajam Rokam, nedēļas laikā katrā ziņā atrodas vīrietis, ar ko samesties kopā … Bet es esmu kļuvusi neglīta, izskatos pēc mūmijas … neviens mani negribēs . .. Vārdu sakot, atliek vienīgi nomirt. Pa pusei tas jau ir izdarīts!

Tas viss lika pateikts ļoti ātri, elsu aizlauztā balsī un tādā drudžainā tonī, ka de Pjenna kundzei iedvesa drīzāk šausmas nekā riebumu. Viņa neviļus pavilka krēslu nostāk no slimnieces gultas. Varbūt viņa pat būtu izgājusi no istabas, ja cilvēciskums, kas bija stiprāks par pretīgumu pret kritušu sievieti, neliegtu atslāl meiču vienu brīdī, kad to plosīja visbriesmīgākais izmisums. Mirkli valdīja klusums; tad de Pjenna kundze, acis nolaidusi, klusi nomurmināja:

—  Jūsu māte! Nelaimīgā! Ko jūs iedrošināties sacīt!

—  Ak, mana māte bija tāda pati kā visas mātes . . . visas mūsu mātes … Viņa uzturēja savu māti… es uzturēju viņu arī… Laimīgā kārtā man nebija bērna. Es redzu, kundze, ka biedēju jūs, bet ko jūs gribat? . . . Jūs tikāt labi audzināta, jūs neesat piedzīvojusi postu. Kad cilvēks ir bagāts, viņam viegli būt godīgam. Es arī būtu godīga, ja pietiktu līdzekļu. Man ir bijis daudz mīļāko . .. esmu mīlējusi tikai vienu cilvēku. Viņš mani pameta. Ja es būtu bagāta, mēs būtu apprecējušies, būtu nodibinājuši krietnu ļaužu ģimeni… Redziet, kundze, es jums stāstu visu, kā ir, 110 tīras sirds, kaut arī labi redzu, ko par mani domājat, un jums ir taisnība .. . Bet jūs esat vienīgā godīgā sieviete, ar ko savā mūžā esmu runājusi, un jūs izskatāties tik laba, tik laba!… ka nupat klusībā nodomāju: viņa jutīs līdzcietību pret mani pat tad, kad zinās, kāda esmu. Es drīz miršu, un lūdzu jums tikai vienu … Kad būšu nomirusi, lieciet noturēt misi par manu dvēseli baznīcā, kur es jūs redzēju pirmoreiz. Tikai vienu vienīgu lūgšanu, un es jums pateikšos no visas sirds …

—  Nē, jūs nemirsiet!— ļoti aizkustinātā de Pjenna kundze iesaucās.— Dievs iežēlosies par jums, nabaga grēciniece! Jūs nožēlosiet savu nepareizo dzīvi, un viņš jums piedos. Ja manas lūgšanas kaut cik spēs palīdzēt jūsu dvēseles glābšanai, jums to netrūks. Tie, kas jūs audzinājuši, ir vairāk vainīgi nekā jūs. Esiet vienīgi vīrišķīga un ceriet. Galvenais — papūlieties būt mierīgāka, mans bērns! Ir jāizdziedina miesa; arī dvēsele ir slima, bet par tās izdziedināšanu es atbildu.

Runādama viņa bija piecēlusies un burzīja pirkstos papīru, kurā bija ietīti daži luidori.

—  Ņemiet,— viņa teica,— ja jums kaut ko iegribas …

Viņa pabāza mazo dāvanu zem spilvena.

—  Nē, kundze!— Arsēna spēji iesaucās, atgrūzdama papīru.— Es negribu no jums neko vairāk par to, ko apsolījāt. Ardievu! Mēs vairs neredzēsimies. Lieciet aiznest mani uz slimnīcu, lai es nevienu neapgrūtinu. Nekad jūs no manis neiztaisīsiet neko krietnu. Liela dāma, kāda esat, būs lūgusi par mani; ar to pietiek. Ardievu!

Un, cik vien ļāva ierīce, kas saistīja viņu pie gultas, Arsēna pagriezās un paslēpa galvu spilvenā, lai neko vairs neredzētu.

—  Klausieties, Arsēna,— de Pjenna kundze nopietni sacīja,— man ir savi nodomi attiecībā uz jums. Es gribu jūs padarīt par godīgu sievieti. Esmu pārliecināta, ka nožēlojat grēkus. Es bieži nākšu pie jums, es par jums gādāšu. Kādu dienu jūs būsiet man pateicīga, ka spējat cienīt pati sevi.

Un viņa saņēma jaunās sievietes roku un to viegli paspieda.

— Jūs man pieskārāties!— nabaga meiča iesaucās,— jūs man paspiedāt roku!

Un, pirms de Pjenna kundze paspēja atraut plaukstu, viņa to satvēra un pārklāja ar skūpstiem un asarām.

—  Nomierinieties, nomierinieties, mana dārgā,— de Pjenna kundze teica,— nestāstiet man vairs neko! Es tagad zinu visu, un es jūs pazīstu labāk nekā jūs pati sevi. Es esmu jūsu prāta dziedniece .. . jūsu vieglprātības dziedniece. Jūs man pakļausie- ties, to es prasu tāpat kā jūsu otrs ārsts. Es atsūtīšu pie jums garīdznieku no savu draugu vidus, jūs klausīsieties viņā. Es jums izraudzīšos labas grāmatas, un jūs tās lasīsiet. Reizēm mēs patērzēsim. Kad jūs jutīsieties labi, mēs padomāsim par jūsu nākotni.

Atgriezās slimnieku kopēja, nesdama no aptiekāra dabūtu zāļu pudelīti. Arsēna joprojām raudāja, de Pjenna kundze vēlreiz paspieda viņai roku, nolika luidoru rullīti uz galdiņa un izgāja no istabas, būdama varbūt vēl labākās domās par savu grēku nožēlnieci nekā pirms dīvainās grēksūdzes uzklausīšanas.

—  Kāpēc, kundze, vienmēr tiek mīlēti paklīdušie un nejaukie? Sākot ar pazudušo dēlu un beidzot ar jūsu suni Dimantu, kas visiem kož un ir visnejaukākais dzīvnieks, kādu vien pazīstu, kāpēc vislielāko interesi rada tie, kas to vismazāk pelnījuši? Uz to mudina patmīlība, tīra patmīlība, kundze! Prieks par uzveiktām grūtībām! Pazudušā dēla tēvs tika uzvarējis velnu un atņēmis tam upuri; jūs pakļāvāt Dimanta ļauno raksturu ar smilšu kūkām. De Pjenna kundze lepojās, ka ir uzveikusi kurtizānes samaitātību, ka ar savu daiļrunību sagrāvusi barjeras, ko divdesmit kārdināšanas gadi uzcēluši ap nabaga pamestu dvēseli. Un vēl, iespējams,— vai tas būtu jāsaka?— lepnumam par tādu uzvaru, tīksmei par padarītu labu darbu piejaucas ziņkāre, ko daža likumīga sieviete izjūt, iepazīstot citas sugas sievieti. Kad salonā ienāca dziedātāja, es pamanīju viņai pievērstus dīvainus skatienus. Tie nebija vīrieši, kas viņu visvērīgak apskatīja. Vai jūs pati, kundze, tovakar Franču komēdijā ļoti uzmanīgi nepētījāt lornetē to Varietē teātra aktrisi, ko jums rādija ložā? Kā gan var but persietis'? Cik gan reižu tiek uzdoti līdzīgi jautājumi! Tātad, kundze, de Pjenna kundze stipri domaja par Arsēnu Gijo un nosprieda: «Es viņu izglābšu!»

Viņa aizsūtīja pie meičas priesteri, kas vadīja to grēku nožēlas ceļā. Nabaga Arsēnai, kas dzīvē bija pieredzējusi tikai retu vienkārša prieka stundu un pazinusi vienīgi dzīves postu, nebija grūti nožēlot grēkus. Sakiet nelaimīgajam: tā ir jūsu vaina — un viņš pilnīgi tam piekritīs; ja reizē vēl mīkstināsiet pārmetumu, sniedzot kādu mierinājumu, viņš jūs svētīs un apsolīs nākotnē visu. Kāds grieķis vai varbūt arī Atnio kaut kur ir teicis:

Dienā, kad brīvo važas slēdz,

Viņš pusi tikuma zaudē.

Ja šo aforismu pārvērš ikdienišķā prozā, var teikt, ka nelaime mūs visus padara rāmus un paklausīgus kā jērus. Priesteris teica de Pjenna kundzei, ka Gijo jaunkundze ir nezinoša, bet pamats viņai nav slikts, un ka viņš cer uz dvēseles izglābšanu. Tiešām, Arsēna viņā klausījās uzmanīgi un godbijīgi. Viņa lasīja vai lūdza lasīt priekšā ieteiktās grāmatas, tikpat kārtīgi pakļaudamās de Pjenna kundzei, kā izpildīdama doktora priekšrakstus. Taču tas, kā Arsēna Gijo izmantoja daļu nelielās summas, kas tika viņai iedota, pilnīgi iekaroja labā priestera sirdi un aizbildnei likās drošas izveseļošanās zīme. Viņa lūdza, lai svētā Roka baznīcā tiek noturēta svinīga mise Pamelas Gijo, viņas nelaiķes mātes, dvēseles glābšanai. Tik tiešām, nekad nevienai dvēselei nav bijusi tik liela nepieciešamība pēc baznīcas lūgšanām.

Kādu dienu, kad de Pjenna kundze bija tualetes istabā, mājkalpotājs klusām pieklauvēja pie šīs svētās vietas durvīm un iedeva Žozefīnes jaunkundzei vizītkarti, ko tikko bija atnesis kāds jauns cilvēks.

—  Makss Parīzē!— de Pjenna kundze iesaucās, pametusi skatienu uz vizītkarti.— Ejiet labi žigli, jaunkundz, un pasakiet de Saliņī kungam, lai pagaida mani salonā.

Pēc brīža salonā bija dzirdami smiekli un apslāpēti ie- kliedzieni, un Žozefīnes jaunkundze atgriezās gaužām pietvīkusi, un viņas aube bija sašķiebusies uz vienas auss.

—  Kas te notiek, jaunkundz?— de Pjenna kundze jautāja.

—  Nekas, kundze; tikai de Saliņī kungs teic, ka esmu uzbarojusies.

Žozefīnes jaunkundzes tuklums patiešām varēja pārsteigt de Saliņī kungu, kas bija ceļojis vairāk nekā divus gadus. Savulaik viņš bija viens no Žozefīnes jaunkundzes mīluļiem un viņas saimnieces cienītājiem. Viņš bija de Pjenna kundzes tuvas draudzenes brāļadēls, un krustmātes dēļ viņš senāk bieži jo bieži viesojās šajā namā. Starp citu, tas bija gandrīz vienīgais cienījamais nams, ko viņš apmeklēja. Makss de Saliņī tika uzskatīts par diezgan vieglprātīgu cilvēku, viņš bija spēlmanis, strīdnieks, uzdzīvotājs, taču — labākais dēls pasaulē. Viņš dzina izmisumā savu krustmāti Obrē kundzi, kas viņu tomēr dievināja. Dažu labu reizi viņa bija mēģinājusi novirzīt radinieku no viņam ierastā ceļa, bet vrenmēr sliktie paradumi bija ņēmuši virsroku pār gudrajiem padomiem. Makss bija apmēram divus gadus vecāks par de Pjenna kundzi; viņi pazina viens otru kopš bērnības un, pirms viņa apprecējās, šķila, ka viņš raugās viņā visai maigu skatienu. «Dārgo mazulīt,» Obrē kundze mēdza teikt, «esmu pilnīgi pārliecināta — ja jūs gribētu, jūs šo raksturu gan savaldītu.» De Pjenna kundze — toreiz viņa saucās par Elīzu de Giskāru — iespējams, būtu radusi sevī vīrišķību to izmēģināt, jo Makss bija tik jautrs, tik jocīgs un uzjautrinošs pilī, tik nenogurdināms ballē, ka, jādomā, no viņa iznāktu labs vīrs; taču Elīzas vecāki bija tālredzīgāki. Pat Obrē kundze nevarēja īsti galvot par savu krustdēlu; nāca zināms, ka viņam ir parādi un mīļākā; notika skandaloza divkauja, kuras visai nepārprotams iemesls bija kāda Žimnāza teātra aktrise. Laulības, ko Obrē kundze nekad nebija ņēmusi īsti par pilnu, tika pasludinātas par neiespējamām. Tad parādījās de Pjenna kungs, nopietns un tikumīgs muižnieks, turklāt bagāts un no labas dzimtas. Man nav nekas liels par viņu sakāms, vienīgi tik daudz, ka viņam bija galanta cilvēka slava un ka viņš to bija pelnījis. Viņš runāja maz, bet, kad atvēra muti, izteica kādu lielu neapšaubāmu patiesību. Ja tika skarti strīdīgi jautājumi, «viņš atdarināja Konrāda piesardzīgo klusēšanu»' . Sabiedrību viņa klātbūtne nevērta daudz interesantāku, taču viņš iederējās visur. Viņu aizvien uzņēma diezgan sirsnīgi sievas dēļ, bet, ja viņa nebija — un deviņus mēnešus gadā, arī brīdī, kad sākas mans stāsts — viņš dzīvoja savās muižās,— neviens to nepamanīja. Tikpat maz to manīja arī viņa sieva.

Piecās minūtēs pabeigusi tualeti, de Pjenna kundze atstāja savu istabu mazliet aizkustināta, jo Maksa de Saliņī ierašanās viņai atgādināja vistuvākā cilvēka neseno nāvi; manuprāt, tās bija vienīgi atmiņas, kas ienāca prātā, un šīs atmiņas bija tik dzīvas, ka atvairīja visus smieklīgos secinājumus, kādus mazāk saprātīgs cilvēks būtu izdarījis no Žozefīnes jaunkundzes nošķiebtās aubes. Tuvojoties salonam, viņu diezgan nepatīkami pārsteidza skaists bass, kurš klavieru pavadījumā priecīgi dziedāja neapoliešu barkarollu:

Viņai atverot durvis, dziesma pārtrūka, un viņa sniedza roku, teikdama:

—  Nabaga Maksa kungs, cik priecīga esmu, jūs redzot!

Makss strauji piecēlās un paspieda roku, raudzīdamies viņā

izbijies un nevarēdams atrast nevienu piemērotu vārdu.

—  Man bija ļoti žēl,— de Pjenna kundze turpināja, ka nevarēju aizbraukt uz Romu, kad saslima jūsu labā krustmāte. Es zinu, kā jūs par viņu rūpējāties, un no sirds pateicos par pēdējo piemiņu, ko atsūtījāt man no viņas.

Maksa parasti dzīvespriecīgā, varētu pat sacīt — jautrā seja piepeši kļuva skumja, un viņš teica:

— Viņa ar mani runāja par jums līdz pat pēdējam brīdim. Redzu, ka esat saņēmusi gredzenu un grāmatu, ko viņa tajā rītā vēl lasīja . ..

— Jā, Maks, es jums par to pateicos. Atsūtot šo skumjo dāvanu, jūs man rakstījāt, ka atstājat Romu, bet neatsūtījāt savu adresi, tāpēc nezināju, uz kurieni man rakstīt. Nabaga draudzene! Nomirt tik tālu no dzimtenes! Par laimi, jūs tūlīt aizsteidzāties pie viņas … Jūs, Maks, esat labāks, nekā gribat parādīt… Es jūs labi pazīstu.

—  Slimības laikā krustmāte sacīja: «Kad manis vairs nebūs šai pasaulē, tevi norāt varēs tikai de Pjenna kundze… (Un viņš nespēja apspiest smaidu.) Papūlies, lai viņa tevi nerāj pārāk bieži.» Redzat nu, kundze, ka jūs slikti pildāt savus pienākumus.

— Ceru, ka tagad man būs sinekūra. Esmu dzirdējusi, ka jūs esot mainījies, kļuvis kārtīgs un patiešām saprātīgs?

— Un jūs nekļūdaties, kundze; es nabaga krustmātei apsolīju kļūt par kārtīgu cilvēku un …

—  Jūs pildīsiet solījumu, esmu par to pārliecināta!

—  Centīšos. Ceļojot tas ir vieglāk izdarāms nekā Parīzē; tomēr … Redziet, kundze, esmu ieradies tikai pirms dažām stundām un jau pretojies kārdinājumiem. Nākot pie jums, sastapu vienu no senajiem draugiem, kas mani aicināja pusdienot kopā ar veselu baru nelgu, un es atteicos.

—  Jūs darījāt pareizi.

— Jā, bet vai teikt taisnību? Atteicos tāpēc, ka cerēju saņemt ielūgumu no jums.

—  Cik nepatīkami! Es pusdienoju ārpus mājas. Bet rīt.. .

— Tādā gadījumā es neatbildu par savu rīcību. Tagad jūs esat atbildīga par to, kur pusdienošu.

—  Klausieties, Maks, svarīgākais ir labi iesākt. Neejiet uz vecpuišu pusdienām. Es pusdienoju pie Darsnē kundzes. Iero- dieties tur vakarā, un mēs patērzēsim.

— Jā, bet Darsnē kundze ir diezgan garlaicīga, viņa man uzdos simtiem jautājumu. Es nevarēšu jums ne vārda pateikt; es sarunāšu ko nepiedienīgu; turklāt viņai ir liela kaulaina meita, kas varbūt vēl nav izgājusi pie vīra . ..

—  Viņa ir burvīga … Un, ja runājam par nepiedienību, tad nepiedienīgi ir runāt tā, kā jūs izsakāties par viņu.

—  Esmu vainīgs, tiesa; bet, ja esmu atgriezies tikai šodien, vai neizskatīsies, ka pārāk steidzos? …

—  Nu labi, dariet, kā gribat, Maks… Kā jūsu krustmātes draudzenei man ir tiesības runāt ar jums skaidru valodu: izvairieties no senajiem paziņām. Laiks, jādomā, gluži dabiski ir sarāvis daudzas saites, kurām nav nekādas vērtības; nemēģiniet tās sasiet: esmu pārliecināta par jums tik ilgi, kamēr jūs netiekat pavests. Jūsu gados… mūsu gados jābūt prātīgiem. Bet atstāsim kādu bridi padomus un sprediķus un pastāstiet, ko esat darījis kopš laika, kad neesam redzējušies. Es zinu, ka bijāt aizceļojis uz Vāciju, pēc tam — uz Itāliju, un tas ir viss. Cik atceros, jūs man atrakstījāt divas reizes, ne vairāk. Divas vēstules divos gados — saprotiet pats, ka tās man par jums neko nevarēja pavēstīt.

—  Augstais dievs, kundze, esmu ļoti vainīgs … bet esmu tik . . . tas nu jāpasaka — tik slinks! . . . Esmu sācis jums rakstīt divdesmit vēstuļu; bet ko gan tādu, kas varētu jūs interesēt, es varētu pateikt? … Es neprotu rakstīt vēstules… Ja es būtu to darījis ik reizi, kad par jums domāju, nebūtu pieticis visa Itālijas papīra.

—  Nu labi, bet ko tad jūs darījāt? Kā aizpildījāt savu laiku? Tagad jau zinu, ka ar rakstīšanu ne.

—  Ko darīju! … Jūs taču zināt, ka nelaimīgā kārtā es nedaru neko. Es šo to vēroju, braukāju. Es biju iedomājies gleznot, bet, redzēdams tik daudz skaistu darbu, pilnīgi izārstējos no nelaimīgās apsēstības. Ak jā, vecais Nibi[20] mani pataisīja gandrīz par senatnes pētnieku. Ja, viņa pierunāts, es pat ķēros pie izrakumiem . . . Tika atrasta salauzta pīpe un nezin cik māla lausku. Un tad Neapolē es mācījos dziedāt, bet neesmu neko sevišķu iemācījies … Es . . .

—  Man lāgā nepatīk jūsu nodarbošanās ar mūziku, kaut arī jums ir skaista balss un jūs labi dziedat. Ta jūs noved saskarē ar ļaudīm, uz kuriem jums jau tāpat ir pārāk liela nosliece.

—  Es jūs saprotu; bet Neapolē, kad es tur biju, man nedraudēja ne mazākās briesmas. Primadonna svēra simt piecdesmit kilogramu, un otrajai dziedatājai mute bija ka ala un deguns kā Libānas tornis. Galu galā divi gadi pagāja, un es pat nevaru pateikt — kā. Es neko neesmu darījis, neko neesmu iemācījies, bet gluži nemanot nodzīvojis divus gadus.

—  Man gribētos, lai jūs ar kaut ko nodarbojaties, man gribētos, lai jums iepatiktos kas derigs. Es baidos, ka dīkdienība jums ir kaitīga.

—  Atklāti sakot, kundze, ce|ojumi bija veiksmīgi tajā ziņā, ka, neko nedarot, es nepavisam nebiju dīkdienīgs. Ja cilvēks redz skaistumu, viņš negarlaikojas, un, kad es garlaikojos, esmu gatavs darīt muļķības. Tiesa, esmu k|uvis diezgan prātīgs un pat aizmirsis zināmu skaitu veiklu naudas izdošanas paņēmienu. Mana nabaga krustmāte tika samaksājusi manus paradus, un es neesmu tos vairs taisījis, es negribu vairs tos taisīt. Man pietiek līdzekļu vecpuiša dzīvei; un, tā ka nemēģinu izlikties bagātāks, nekā esmu, es atsacīšos no ekstravagancēm. Vai jūs smaidāt? Vai tad jūs neticat, ka esmu atgriezies uz pareizā ceļa? Vai jums vajadzīgi pierādījumi? Minēšu labu piemēru! Šodien Famēns, draugs, kas mani aicināja pusdienās, gribēja man pārdot savu zirgu. Piectūkstoš franku .. . Izcils dzīvnieks! Pirmajā brīdī man gribējās dabūt zirgu, bet tad nospriedu, ka neesmu pietiekami bagāts, lai izdotu piectūkstoš franku iedomas dēļ, un es paliku kājniekos.

— Tas ir brīnišķīgi, Maks! Bet vai zināt, kas vajadzīgs, lai jūs bez šķēršļiem turpinātu pareizo ceļu? Jums jāprecas!

—  Ak jāprecas? … Kālab ne? . .. Bet kas mani gribēs? Es, kam nav tiesību būt izvēlīgam, gribētu sievu … Ak nē, tādas vairs nav, kas būtu man piemērota .. .

De Pjenna kundze mazliet piesarka, un viņš turpināja, to nepamanīdams:

— Sieviete, kas būtu ar mieru saistīt dzīvi ar mani … Bet vai zināt, kundze, tas gandrīz būtu iemesls, kāpēc es negribētu viņu!

—  Kāpēc? Kāds neprāts!

—  Vai gan Otello kaut kur nesaka'— manuprāt, viņš to dara, lai attaisnotu savas aizdomas pret Dezdemonu: šai sievietei jābūt gluži jukušai un ar samaitātu gaumi, ja viņa izvēlējusies mani — melnādaino? Vai tad es nevarētu savukārt sacīt: «Vai sieviete, kas grib mani, nav mazliet dīvaina?»

—  Jūs jau tāpat esat bijis pietiekami vieglprātīgs cilvēks, Maks, tāpēc nevajag iztēlot sevi sliktāku, nekā esat. Piesargie- ties tā runāt par sevi, jo atradīsies cilvēki, kas jums ticēs uz vārda. Kas attiecas uz mani, es esmu pārliecināta … ja kādu dienu … jā, ja jūs īsti iemīlētu kādu sievieti, kura iemantotu jūsu cieņu … tad jūs viņai liktos …

De Pjenna kundzei bija pagrūti pabeigt iesākto, un Makss, kas viņā nolūkojās cieši un ar ārkārtīgu interesi, nepavisam nemēģināja palīdzēt neveiksmīgi iesākto teikumu pabeigt.

—  Jūs gribējāt sacīt,— viņš beidzot teica,— ka gadījumā, ja es patiešām iemīlētos, es arī tiktu mīlēts, jo tad būtu pūļu vērts?

—  Jā, tad jūs arī būtu mīlestības cienīgs.

—  Ja tik vien būtu vajadzīgs kā mīlēt, lai tiktu mīlēts . .. Tas, ko jūs, kundze, sakāt, nav īsti pareizi .. . Ha, atrodiet man drosmīgu sievieti, un es viņu apprecēšu. Ja viņa nav pārāk neglīta, es vēl neesmu tik vecs, ka nevarētu iedegties … Par pārējo jūs neesat atbildīga.

—  No kurienes tagad esat ieradies?— de Pjenna kundze viņu nopietnā tonī pārtrauca.

Par saviem ceļojumiem Makss runāja ļoti lakoniski, taču tā, ka pierādīja — viņš nebija līdzīgs tūristiem, par kuriem grieķi mēdz teikt: kā lāde viņš atbrauca, kā lāde aizbrauca. Viņa īsie apraksti liecināja par asu prātu, kas atsakās no gatavām patiesībām, kaut arī īstenībā bija vairāk izglītots, nekā gribēja parādīt. Viņš drīz devās prom, pamanījis, ka de Pjenna kundze skatās pulkstenī, un apsolīja, kaut arī tāds kā samulsis, ka vakarā ieradīsies pie Darsnē kundzes.

Viņš tomēr tur neieradās, un de Pjenna kundze jutās mazliet vīlusies. Toties viņš atnāca otrā rītā lūgt piedošanu, aizbildinādamies ar nogurumu pēc ceļojuma, kura dēļ palicis mājās; taču viņš nodūra acis un runāja tik nepārliecinoši, ka nemaz nebūtu vajadzīga de Pjenna kundzes spēja lasīt cilvēku sejās, lai saprastu, ka viņš ir cietis sakāvi. Kad Makss ar mokām bija beidzis taisnošanos, viņa, neko neatbildēdama, tikai padraudēja ar pirkstu.

—  Vai jūs man neticat?— viņš jautāja.

—  Nē. Laimīgā kārtā jūs vēl nemākat melot. Ne jau tāpēc jūs vakar neaizgājāt pie Darsnē kundzes, ka gribējāt atpūsties pēc nogurdinoša ceļa. Jūs nepalikāt mājās.

—  Nu jā,— Makss atbildēja, pūlēdamies smaidīt,— jums taisnība. Es pusdienoju restorānā «Rocher-de-Cancale» kopā ar tiem dīkdieņiem, pēc tam gāju dzert tēju pie Famēna; viņi negribēja laist mani mājās, un es spēlēju kārtis.

—  Un jūs, bez šaubām, zaudējāt?

—  Nē, es vinnēju.

—  Jo ļaunāk. Man labāk patiktu, ja jūs būtu zaudējis, it īpaši, ja tas palīdzētu uz visiem laikiem novērst jūs no paraduma, kas ir tikpat muļķīgs cik pretīgs.

Viņa noliecās pār rokdarbu un sāka strādāt mazliet tēlotā centībā.

—      Vai pie Darsnē kundzes bija daudz viesu?— Makss bikli jautāja.

—  Nē, pavisam maz.

—  Un izprecināmās meitas arī nebija?

—  Nē.

—      Es tomēr ceru uz jums, kundze! Vai zināt, ko esat man apsolījusi?

—  Mums ir laiks padomāt par to.

De Pjenna kundzes tonī jautās skarbums un īgnums, kāds parasti viņai nebija raksturīgs.

Brīdi klusējis, Makss ļoti pazemīgi atsāka:

—       Vai esat ar mani neapmierināta, kundze? Kāpēc jūs mani pamatīgi nesabarat, kā darīja krustmāte, un pēc tam nepiedodat? Nu, vai gribat, lai es jums apsolu nekad vairs nespēlēt kārtis?

—       Kad cilvēks kaut ko sola, viņam jājūtas pietiekami stipram, lai spētu solījumu pildīt.

—       Jums, kundze, dotu solījumu es pildīšu. Jūtu sevī gan spēku, gan vīrišķību.

—       Labi, Maks, es pieņemu jūsu solījumu,— viņa teica, sniegdama jaunajam cilvēkam roku.

—       Es vinnēju tūkstoš simt franku,— viņš turpināja.— Vai gribat, lai atdodu tos jūsu nabagiem? Nekad vēl sliktā ceļā iegūta nauda nebūs tikusi labāk izmantota.

Viņa brīdi šaubījās.

—       Kāpēc ne?— viņa skaļi atbildēja.— Labi, Maks, tā jums mācība labāk paliks atmiņā. Es ierakstīšu jūs savos debitoros ar tūkstoš simt frankiem.

—       Krustmāte man teica, ka labākais līdzeklis izvairīties no parādiem ir vienmēr maksāt skaidrā naudā.

Tā runādams, viņš izvilka kabatas portfeli, lai paņemtu naudu. De Pjenna kundzei šķita, ka viņa pavērtajā portfelī pavīd sievietes portrets. Makss ievēroja viņas skatienu, nosarka, steidzās aizvērt portfeli un iedot naudaszīmes.

—       Es gribētu apskatīt šo portfeli… ja iespējams,— viņa piebilda, viltīgi smaidīdama.

Makss bija galīgi apjucis: viņš kaut ko nesaprotamu murmināja un pūlējās novērst de Pjenna kundzes uzmanību.

Sākumā viņa domāja, ka portfelī ir kādas skaistas itālietes portrets, bet Maksa nepārprotamais apjukums un miniatūras kopējais kolorīts — tas bija viss, ko viņa varēja pamanīt —, drīz pamodināja citas aizdomas. Viņa kādreiz bija uzdāvinājusi savu portretu Obrē kundzei; un viņai ienāca prātā, ka Makss, kā jau tiešais mantinieks, uzskata sevi par tiesīgu to paņemt sev.

Viņai tas šķita drausmīgi nepiedienīgi. Tomēr sākumā viņa neko neizrādīja, bet, kad de Saliņī kungs mēģināja izlocīties, sacīja:

— Jā, ziniet, jūsu krustmātei bija mans portrets, es gribētu to dabūt atpaka|.

—  Es nezinu . . . kāds portrets? .. . Kāds tas bija?— Makss nedrošā balsī jautāja.

Šoreiz de Pjenna kundze nolēma nepamanīt viņa melus.

—  Pameklējiet vien,— viņa atbildēja iespējami dabiskā tonī.— Jūs man sagādāsiet prieku.

Nebijis šī portreta, viņa būtu gluži apmierināta ar Maksa paklausību, un viņa nosolījās izglābt vēl vienu pazudušo avi.

Nākamajā diena Makss portretu bija atradis un atdeva to diezgan vienaldzīgi. Viņš piezīmēja, ka līdzība nekad nav bijusi sevišķi liela un ka gleznotājs viņu apveltījis ar stīvumu un bargumu izteiksmē, kas nepavisam nav dabiski. No tā brīža viņa vizītes pie de Pjenna kundzes vairs nebija tik garas, un viņas klātbūtnē Makss izskatījās it kā sabozies, ko senāk viņa nekad nebija manījusi. Viņa nosprieda, ka īgnums saistāms ar pirmajiem pūliņiem, ko prasa solījums nepadoties sliktām tieksmēm.

Paris nedē|as pēc de Saliņī kunga ierašanās de Pjenna kundze kā parasti gāja apciemot savu aizbildināmo Arsēnu Gijo, ko viņa tomēr nepavisam nebija aizmirsusi, un arī jūs, kundze, es ceru, atminaties. Uzdevusi dažus jautājumus par veselību un saņemtajiem priekšrakstiem, pamanījusi, ka slimā izskatās vēl vairāk nomākta nekā iepriekšējās dienās, viņa piedāvājās palasīt priekšā, lai tā runājot nenogurtu. Nabaga meitenei droši vien labāk būtu paticis patērzēt nekā klausīties lektīru, kāda viņai tika piedāvāta, jo jūs jau varat iedomāties, ka runa ir par ]oti nopietnu grāmatu, un Arsēna senāk tika lasījusi vienīgi ķēkšu romānus. De Pjenna kundze paņēma kādu dievbijīgu darbu, bet es neminēšu tā nosaukumu, pirmām kārtām tāpēc, lai neapvainotu tā autoru, un vēl tālab, ka citādi jūs varbūt man pārmestu, ka es gribu izdarīt kādu nelabvēlīgu secinājumu par šiem darbiem kopumā. Pietiks, ja minēšu, ka grāmatu sarakstījis deviņpadsmit gadu vecs jauneklis un ka tā speciāli paredzēta iesīkstējušu grēcinieču atgriešanai, ka Arsēna jutās ļoti nomākta un iepriekšējā naktī nebija spējusi ne acu aizdarīt. Kad de Pjenna kundze bija tikusi līdz trešajai lappusei, notika tas, kas būtu noticis jebkurā gadījumā neatkarīgi no tā, vai grāmata būtu vai nebūtu nopietna; notika neizbēgamais, tas ir, Gijo jaunkundze aizvēra acis un aizmiga. De Pjenna kundze to pamanīja un nopriecājās par panākto nomierinošo iespaidu. Vispirms viņa pieklusināja balsi, lai nepamodinātu slimnieci, pēkšņi pārtraucot .lasīšanu, tad nolika grāmatu un klusām piecēlās, lai uz pirkstgaliem atstātu istabu; taču kopējai bija paradums iet pie vartnieces, kad ieradās de Pjenna kundze, jo viņas apmeklējumi mazliet atgādināja biktstēva apmeklējumus. De Pjenna kundze gribēja sagaidīt, kad atgriezīsies kopēja; un, tā ka viņa vairāk par visu pasaulē necieta dīkdienību, viņa meklēja iespēju lietderīgi pavadīt minūtes, kas jāpaliek pie gulētājas. Mazā kabūzīti aiz alkova bija galds, tinte un papīrs; viņa tur apsēdās un sāka rakstīt kādu vēstulīti. Kamēr viņa atvilktnē meklēja zīmogmaizīti, ar ko aizvērt vēstuli, kāds, pēkšņi ienākdams istabā, uzmodināja gulētāju.

—  Augstais Dievs! Ko es redzu!— Arsēna iesaucās tadā pārvērstā balsī, ka de Pjenna kundze nodrebēja.

—  Nu gan es uzzinu jaukas lietas! Ko tas nozīmē? Mesties ārā pa logu kā pēdējai muļķei! Vai vēl kur redzēta tada neprāte kā jūs?

Es nevaru atkārtot vārds vārdā visu teikto, bet tada bija jēga runai, kuru sacīja nupat ienākušais cilvēks un pēc kura balss de Pjenna kundze acumirklī pazina Maksu de Saliņī. Sekoja daži izsaucieni, daži apslāpēti iekliedzieni un diezgan skaļš skūpsts. Beidzot Makss atsāka:— Nabaga Arsēna, kadā stāvoklī es tevi atrodu! Vai zini, ka es nemūžam nebūtu tevi sameklējis, ja Žili nebūtu man pateikusi tavu pēdējo adresi? Bet kur ir redzēts tāds neprāts!

—  Ak Saliņī, Saliņī! Es esmu lik laimīga! Un ka nožēloju izdarīto! Tu vis mani neturēsi par mīļu. Vai tu mani vairs negribi? . ..

— Tu nu gan esi dumja,— Makss teica,— kāpēc neatrakstīji, ka tev vajadzīga nauda? Kāpēc nepaprasīji komandantam? Kas noticis ar tavu krievu? Vai tas tavs kazaks aizbraucis?

Pazinusi Maksa balsi, de Pjenna kundze sākumā bija gandrīz tikpat pārsteigta ka Arsēna. Izbrīns aizkavēja viņu tūlīt ieiet istabā; tad viņa sāka prātot, vai vajadzētu vai nevajadzētu parādīties, un, ja cilvēks doma klausīdamies, viņš nevar ātri izšķirties. Tā viņa noklausījās pamācošo sarunu, ko nupat atstāstīju, bet tad viņa saprata, ka, paliekot kabūzītī, būs spiesta noklausīties vēl ko vairak. Viņa izlēma un iegāja istabā mierīgu un majestātisku stāju, ko tikumīgas sievietes tikai retumis zaudē un ko liek lieta, kad vien vēlas.

—  Maks,— viņa teica,— jūs kaitējat nabaga meitenei, ejiet prom! Pēc stundas jūs ienāksiet aprunāties ar mani.

Makss nobala kā nāve, ieraudzījis parādāmies de Pjenna kundzi vietā, kur viņš nemūžam nevarēja iedomāties viņu satikt; viņa pirmā doma bija paklausīt, un viņš spēra soli uz durvju pusi.

— Tu ej prom! … Neej prom!— Arsēna iekliedzās, ar izmisīgām pūlēm celdamās gultā sēdus.

—  Mans bērns,— de Pjenna kundze sacīja, saņemdama viņas roku,— esiet prātīga. Klausiet mani. Atcerieties, ko esat man apsolījusi!

Tad viņa uzmeta mierīgu, bet pavēlošu skatienu Maksam, kas tūlīt atstāja istabu. Arsēna atkrita gultā; redzēdama viņu aizejam, jaunā sieviete zaudēja samaņu.

De Pjenna kundze un kopēja, kas drīz atgriezās, palīdzēja viņai ar veiklību, kuras sievietēm tādos gadījumos nekad netrūkst. Arsēna pamazām atguva apziņu. Vispirms viņa pārlaida skatienu visai istabai, it kā meklētu to, kuru atcerējās nupat redzējusi; tad viņa pievērsa lielās, melnās acis de Pjenna kundzei un cieši to uzlūkoja.

—  Vai tas ir jūsu vīrs?— viņa jautāja.

—  Nē,— de Pjenna kundze atbildēja, mazliet nosarkdama, taču viņas balss joprojām skanēja maigi,— de Saliņī kungs ir mans radinieks.

Viņasprāt, tādi mazi meli bija pieļaujami, lai izskaidrotu savu varu pār Maksu.

— Tad jūs esat tā, kuru viņš mīl.

Viņa joprojām vērās de Pjenna kundzē kvēlošām acīm.

Viņš! .. . De Pjenna kundzes sejā atplaiksnīja zibens, vaigi mirkli koši pietvīka, balss lūpās apklusa; bet drīz viņa atguva mieru.

—  Jūs esat pārpratuši, nabaga bērns,— viņa nopietni sacīja.— De Saliņī kungs saprata, ka viņam nevajadzētu atdzīvināt atmiņas, kas laimīgā kārtā izgaisušas no jūsu prāta. Jūs esat aizmirsusi…

— Aizmirsusi!— Arsēna iesaucās, smaidīdama kā nolādētā, uz kuru žēl skatīties.

—  Jā, Arsēna, jūs esat atsacījusies no visām neprātīgajām domām, kas jūs apsēda laikā, kurš vairs neatgriezīsies. Padomājiet, mans nabaga bērns, ka tieši šim grēcīgajam sakaram varat pateikties par visām savām nelaimēm. Padomājiet…

—  Vai viņš jūs mīl?— Arsēna neklausīdamās viņu pārtrauca.— Viņš jūs nemīl, bet saprot no viena vienīga skatiena! Es redzēju gan jūsu acis, gan viņējās. Es nekļūdos … Patiesi … tā ir taisnība! Jūs esat skaista, jauna, ievērības cienīga … es sakropļota, pārvērstu seju, mirstoša . ..

Viņa nespēja pabeigt domu, elsas apslāpēja balsi, un tās bija tik stipras un sāpīgas, ka kopēja iesaucās — viņa iešot meklēt ārstu, jo, kā viņa apgalvoja, ārsts vairāk par visu baidoties no krampjiem, un, ja tā turpināšoties, nabaga mazā nomiršot.

Pamazām vien enerģija, ko Arsēna bija guvusi pašā sāpju skaudrumā, pārvērtās trulā nomāktībā, ko de Pjenna kundze noturēja par mieru. Viņa turpināja savas pamācības; bet Arsēna gulēja nekustīga un neklausījās skaistajos un labajos padomos dot priekšroku nevis laicīgajai, bet dievišķajai mīlestībai: acis viņai bija sausas un zobi cieši sakosti. Kamēr labdare runāja par debesīm un nākotni, viņa domāja par tagadni. Maksa pēkšņā parādīšanās vienā mirklī bija pamodinājusi viņā vistrakākās ilūzijas, bet de Pjenna kundzes skatiens tās izkliedēja vēl straujāk. Pēc minūti ilgas laimes sapņa Arsēna redzēja vairs tikai skumjo īstenību, kas pēc mirkļa aizmirstības bija kļuvusi vēl briesmīgāka.

Jūsu ārsts, kundze, jums pasacīs, ka avārijā cietušie, ko bada mokās pārsteidz miegs, sapņo, ka sēž pie galda un ēd gardus ēdienus. Viņi pamostas vēl vairāk izsalkuši un domā, ka labāk nebūtu gulējuši. Arsēna cieta gandrīz tādas pašas mokas kā avarējušie. Savulaik viņa bija mīlējusi Maksu, kā nu vispār spēja mīlēt. Tieši ar viņu Arsēnai aizvien gribējās iet uz izrādi, kopā ar viņu meiča priecājās izbraukumā uz laukiem, par viņu bez mitas stāstīja draudzenēm. Kad Makss aizbrauca, viņa daudz raudāja, tomēr tika pieņēmusi laipnības no kāda krieva, ko Makss ļoti vēlējās par savu pēcteci, jo uzskatīja par galantu, tas ir, par devīgu cilvēku.

Kamēr viņa varēja dzīvot neprātību pilno dzīvi, kādu dzīvo viņas sugas sievietes, Makss bija tikai patīkamas atmiņas, kuras reizēm izvilināja nopūtu. Viņa domāja par to, kā mēdz domāt par bērnības izpriecām, kurām neviens tomēr netaisās no jauna nodoties; bet, kad Arsēnai vairs nebija mīļāko, kad viņa bija pamesta, kad sajuta visu trūkuma un kauna nastas smagumu, viņas mīlestība uz Maksu it kā attīrījās, jo tās bija vienīgās atmiņas, kas nemodināja nedz nožēlas, nedz sirdsapziņas pārmetumus. Šīs atmiņas cēla Arsēnu pašas acīs, un, jo zemāk kritusi viņa jutās, jo dižāks viņas iztēlē auga Makss. «Es biju viņa mīļākā, viņš mani mīlēja,» viņa ar tādu kā lepnumu domāja, kad pārņēma riebums, atceroties savu kurtizānes dzīvi. Minturnas purvos Marijs stiprināja savu vīrišķību, sev sacīdams: «Es uzvarēju kimbrus!» Meiča, kuru uztur,— ak vai, viņu neviens vairs neuzturēja!— spēja pretoties kaunam un izmisumam vienīgi ar šīm atmiņām: «Makss mani mīlēja . .. Makss mani vēl mīl!» Vienu mirkli viņa būtu varējusi tā domāt, bet tagad šī cerība viņai bija atņemta, atņemtas pat atmiņas, vienīgā vērtība, kas palikusi šai pasaulē.

Kamēr Arsēna nodevās skumjajām pārdomām, de Pjenna kundze dedzīgi pierādīja, ka ir pilnīgi nepieciešams uz visiem laikiem atsacīties no tā, ko viņa sauca par noziedzīgiem maldiem. Cieša pārliecība padara cilvēku gandrīz nejūtīgu, un, tāpat kā ķirurgs ar karstu dzelzi piededzina brūci, neklausīdamies pacienta kliedzienos, de Pjenna kundze nežēlīgā stingrībā turpināja savu darbu. Viņa apgalvoja, ka laimīgais laiks, kurā nabaga Arsēna tvērās, lai aizbēgtu pati no sevis, ir bijis nozieguma un kauna laiks, ko viņa tieši šodien izpērk. Sīs ilūzijas vajag ienīst un dzīt prom no savas sirds; vīrietis, ko viņa uzskata par aizstāvi un gandrīz vai par labo ģēniju, viņas acīs drīkst būt vairs tikai ļauns līdzzinātājs, pavedējs, no kura jāaizbēg uz visiem laikiem.

Vārds «pavedējs», kura smieklīgumu de Pjenna kundze nevarēja pamanīt, gandrīz vai izvilinaja raudošajai Arsēnai smaidu, bet viņas cienījamā aizbildne to neievēroja. Viņa nesatricināmi turpināja pārliecināšanu un beidza ar apgalvojumu, kas vēl vairāk padziļināja nabaga meičas bēdas: «Jūs viņu vairs neredzēsiet!»

Ārsta atnākšana un slimnieces pilnīgs sabrukums atgādināja de Pjenna kundzei, ka viņa ir diezgan darījusi. Viņa paspieda Arsēnas roku un promiedama sacīja:

—  Esiet vīrišķīga, mana meita, un Dievs jūs nepametīs! Vienu pienākumu viņa tikko bija izpildījusi, bet palika otrs, vēl grūtāks. Viņu gaidīja otrs vainīgais, kura dvēseli vajadzēja atvērt grēku nožēlai; un, par spīti paļāvībai, ko viņa smēlās savā dedzīgajā dievbijībā, par spīti varai pār Maksu, kura jau bija pierādījusies, beidzot, par spīti sirds dziļumos slēptajai labvēlībai pret šo brīvdomātāju, priekšā stāvošā cīņa iedvesa viņai dīvainu nemieru. Pirms briesmīgā cīniņa viņa gribēja sakopot spēkus, un, ieejot baznīcā, izlūdzās no Dieva jaunu apgaismību savas patiesības aizstāvēšanai.

Atgriezusies mājās, viņa uzzināja, ka de Saliņī kungs ir salonā un jau diezgan ilgi gaida. Viņa ieraudzīja to bālu, satrauktu, bažu nomāktu. Abi apsēdās. Makss neiedrošinājās ne muti atvērt; un de Pjenna kundze aizkustinājumā, kura iemeslu pati lāgā nesaprata, kādu laiku klusēdama viņā paslepšus nolūkojās. Beidzot viņa iesāka:

—  Maks, es jums neko nepārmetīšu . ..

Viņš diezgan lepni pacēla galvu. Abu skatieni sastapās, un viņš tūlīt nolaida acis.

— Jūsu labā sirds šajā brīdī jums saka vairāk, nekā es spētu pateikt. Tā ir mācība, ko Dievs ir gribējis jums dot; man ir cerība, pārliecība … ka tā nebūs veltīga.

—  Kundze,— Makss viņu pārtrauca,— es pat lāgā nezinu, kas noticis. Man pateica, ka šī nelaimīgā meiča izlekusi pa logu, un tas ir viss, bet es neesmu tik iedomīgs … es gribēju teikt .. . nejūtos tik satriekts, lai iedomātos, ka attiecības, kas savulaik mūs saistīja, varētu būt par iemeslu tādai neprātībai.

—  Labak, Maks, sakiet, ka tad, kad darījāt ļaunu, nepadomājāt par sekām. Kad jūs iegrūdāt šo meiču pagrimumā, jūs neiedomājāties, ka viņa kādu dienu gribēs laupīt sev dzīvību.

—  Kundze,— Makss diezgan sparīgi iesaucās,— atļaujiet jums sacīt, ka es nebūt neesmu Arsēnu pavedis. Kad ar viņu iepazinos, viņa jau sen bija pavesta. Es nebūt nenoliedzu — viņa bija mana mīļākā. Es pat atzīšos, ka tiku viņu mīlējis .. . kā var mīlēt tādu sievieti… Es ticu, ka viņa bija man pieķērusies mazliet vairāk nekā citiem . .. Bet jau sen visas attiecības starp mums ir beigušās, turklāt viņa par to neizrādīja sevišķu nožēlu. Pēdējo reizi, kad saņēmu no viņas ziņu, aizsūtīju viņai naudu; bet viņa nav no tām . .. Viņai bija kauns prasīt vēl, jo viņai arī ir savs lepnums. .. Trūkums viņu pamudinājis uz tādu drausmīgu soli … Es to ļoti nožēloju .. . Bet es jums, kundze, atkartoju, ka visā šajā notikumā man nav nekā, ko sev pārmest.

De Pjenna kundze ņurcīja uz galda kādu rokdarbu, tad atsāka:

—  Bez šaubam, pēc sabiedrības sprieduma jūs neesat vainojams, jūs neesat uzņēmies nekādu atbildību, bet ir vēl cita morāle, atšķiriga no laicīgās morāles, un es vēlētos, lai jās. Maks, vadītos pēc tās likumiem . . . Varbūt tagad jūs nespējat mani uzklausīt. Lai tas paliek. Šodien es gribu jums lūgt tikai vienu solījumu, un esmu pārliecināta, ka nenoraidīsiet to. Šo nelaimīgo meiču ir aizkustinājusi grēku nožēlošana. Viņa ir godbijīgi uzklausījusi cienījama garīdznieka padomus un labprāt pieņēmusi viņu. Mums ir pilnīgs pamats cerībām. Jums nevajag šo meiču vairs satikt, jo viņas sirds vēl svārstās starp labu un ļaunu, un nelaimīgā kārtā jums nav nedz gribas, nedz varbūt arī spēju būt viņai noderīgam. Viņu apmeklējot, jūs varat nodarīt lielu ļaunumu . .. Tāpēc es lūdzu apsolīt, ka vairs neiesiet pie viņas.

Makss pārsteigts sarāvās.

— Jūs neatsacīsieties izpildīt manu lūgumu, Maks! Ja jūsu krustmāte būtu dzīva, viņa jums lūgtu to pašu. Iedomājieties, ka tā ir viņa, kas ar jums runā.

— Augstais Dievs! Ko jūs, kundze, no manis prasāt? Kādu ļaunumu gan es varu nodarīt šai nabaga meičai? Vai gan, tieši pretēji, nav mans pienākums — esmu taču redzējis viņu neprātību laikā?— nepamest viņu tagad, kad viņa ir slima, turklāt ļoti bīstami slima, ja man teikta patiesība?

—  Jā, tāda, bez šaubām, ir sabiedrības morāle, bet mana tā nav. Jo bīstamāka ir šī slimība, jo svarīgāk, lai jūs viņu neapmeklējat.

—  Bet, kundze, iedomājieties jel, ka stāvoklī, kādā viņa ir, pat vispārspīlētākajai tikumībai nebūtu iemesla satraukties … Iedomājieties, kundze, ja man būtu slims suns un ja es zinātu, ka, mani redzot, viņš jūt zināmu patiku, es uzskatītu par ļaundarību atstāt viņu nobeigties vientulībā. Nevar būt, ka jūs spriežat citādi, jūs, kas esat tik laba un žēlsirdīga. Padomājiet, jel, kundze,— no manas puses tā patiešām būtu nežēlība.

—  Nupat es jūs lūdzu dot tādu solījumu savas labās krustmātes dēļ. .. tās draudzības dēļ, ko jūtat pret mani … Tagad es pašas nelaimīgās meičas dēļ lūdzu. Ja jūs patiešām viņu mīlat…

—  Ak, kundze, es jūs lūdzu, nelieciet blakus lietas, kuras nav salīdzināmas. Ticiet man, kundze, man ir bezgala sāpīgi pretoties jums jebkurā gadījumā; bet tik tiešām — manuprāt, gods man uzliek par pienākumu . .. Vai jums nepatīk šis vārds? Aizmirstiet to! Vienīgi, kundze, ļaujiet man savukārt jūs lūgt aiz līdzcietības pret šo nelaimīgo … un mazliet arī aiz žēlsirdības pret mani … Ja esmu maldījies … ja esmu palīdzējis nogrūst viņu padibenēs … mans pienākums tagad ir parūpēties par viņu. Būtu drausmīgi viņu pamest. Es to nekad sev nepiedotu. Nē, es nevaru viņu pamest. To jūs neprasīsiet no manis, kundze!

—  Viņai netrūkst cilvēku, kas par viņu rūpējas. Bet atbildiet, Maks: vai jūs viņu mīlat?

—  Es viņu mīlu … es viņu mīlu … Nē, es viņu nemīlu! Mīlēt! Ak vai — nē! Šis vārds te neiederas. Es pie viņas meklēju izklaidēšanos, kad mani bija pārņēmušas nopietnākas jūtas, kuras vajadzēja uzveikt.. . Vai jums tas liekas smieklīgi un nesaprotami? .. . Jūsu dvēseles skaidrība nespēj pieņemt, ka cilvēks meklē tādas zāles … Nu labi, tas nav ļaunākais, ko savā mūžā esmu izdarījis. Ja mums, vīriešiem, reizēm nebūtu iespējams novirzīt savas kaislības … varbūt tagad … varbūt tas būtu es, kas izlektu pa logu . .. Bet es vairs neapjēdzu, ko runāju, un jūs nevarat mani saprast… Es pats sevi tik tikko saprotu.

—  Es jums jautāju, vai jūs viņu mīlat,— de Pjenna kundze atsāka, acis nenolaidusi un it kā vilcinādamās,— jo, ja jūs justu … draudzību pret viņu, jums, bez šaubām, pietiktu vīrišķības nodarīt mazu ļaunumu, lai pēc tam to pārvērstu lielā labdarībā. Bez šaubām, viņai būtu ļoti grūti izturēt bēdas, jūs neredzot; bet daudz postīgāk būtu novērst tagad viņu no ceļa, kuru viņa brīnumainā kārtā ir uzsākusi. Ir svarīgi viņas dvēseles glābšanai, Maks, lai viņa patiešām aizmirstu to laiku, ko jūsu klātbūtne pārāk dzīvi atsauc atmiņā.

Makss klusēdams purināja galvu. Viņš nebija ticīgs, un vārdi «dvēseles glābšana», kuriem bija tik liela vara pār de Pjenna kundzi, viņam nozīmēja daudz mazāk. Bet par šo jautājumu viņam nebija iespējams ar viņu strīdēties. Viņš vienmēr rūpīgi vairījās atklāt de Pjenna kundzei savas šaubas un arī šoreiz klusēja; tomēr bija skaidri redzams, ka viņš nav pārliecināts.

—  Es ar jums runāšu sabiedrības valodā,— de Pjenna kundze turpināja,— jo nelaimīgā kārtā vienīgi to jūs spējat saprast. Mēs patiesībā stridāmies par aritmētisku aprēķinu. Jūs redzot, viņa nevar iemantot neko, bet zaudēt var daudz. Tagad izvēlieties!

—  Kundze,— Makss teica aizkustinājuma pilnā balsī,— es ceru, ka jūs vairs nešaubāties, vai attiecībā pret Arsēnu no manas puses varētu būt kādas citas jūtas nekā . .. gluži dabiska interese. Kādas briesmas tajā var slēpties? Nekādas. Vai šaubāties par mani? Vai domājat, ka gribu vērsties pret labajiem padomiem, ko viņai dodat? Ak Dievs! Vai tiešām jums liekas, ka es, kurš nevar ciest bēdu ainas, kurš vairās no tām gandrīz kā no kaut kā pretīga, grēcīgos nolūkos gribētu redzēt mirstošu sievieti? Es jums atkārtoju, kundze, ka man tas ir tikai pienākums, tā ir grēku izpirkšana, sods, ja vēlaties, ko es meklēju viņas tuvumā . ..

Izdzirdusi šo vārdu, de Pjenna kundze pacēla galvu un cieši raudzījās viņā jūsmīgu skatienu, kas apveltīja viņas vaibstus ar debešķīgu izteiksmi.

—  Jūs sakāt — grēku izpirkšana, sods? … Jā, tā tas ir! Pats nezinādams, jūs, Maks, varbūt paklausāt brīdinājumam no augšas, un jums ir iemesls man pretoties … Jā, es piekrītu. Ejiet pie šīs meičas, un lai viņa kļūst jums par dvēseles glābšanas līdzekli, tāpat kā jūs viņai bijāt pazudināšanas līdzeklis.

Jādomā, ka Makss nesaprata tik labi kā jūs, kundze, ko nozīmē brīdinājums no augšas. Tik pēkšņa lēmuma maiņa viņu pārsteidza, viņš nesaprata, kāds tai iemesls, un nezināja, vai viņam vajag pateikties de Pjenna kundzei, ka tā galu galā piekāpusies; taču tai brīdi viņam galvenais bija uzminēt, vai viņa stūrgalvība ir nogurdinājusi vai pārliecinājusi sievieti, no kuras nepatikas viņš baidījās vairāk par visu.

— Tikai, Maks,— de Pjenna kundze turpināja,— es jums lūdzu vai, pareizāk sakot, pieprasu …

Viņa mirkli apklusa, un Makss pamāja ar galvu, rādīdams, ka padosies visam.

—  Es pieprasu,— viņa atsāka,— ka jūs iesiet pie viņas vienīgi kopā ar mani.

Viņš izbrīnā sarāvās, bet pasteidzās piebilst, ka paklausīs.

—  Es nepavisam vēl jums neuzticos,— viņa smaidīdama turpināja.— Es vēl baidos, ka varat samaitāt manu darbu, un es gribu gūt panākumus. Turpretī manā uzraudzībā jūs kļūsiet par derīgu palīgu, un es ceru, ka jūsu padevība tiks atalgota.

Šos vārdus teikdama, viņa sniedza jaunajam cilvēkam roku. Tika norunāts, ka nākamajā dienā Makss apmeklēs Arsēnu Gijo un ka de Pjenna kundze tur ieradīsies agrāk, lai sagatavotu slimnieci vizītei.

Jūs jau saprotat viņas plānu. Sākumā de Pjenna kundze domāja, ka Makss dziļi nožēlos grēkus un ka viņa Arsēnas piemērā viegli radis vielu daiļrunīgam sprediķim pret viņa ļaunajām kaislībām; taču, pretēji gaidītajam, viņš atsacījās no jebkādas atbildibas. Vajadzēja mainīt ievadu un izšķirošaja brīdī pārveidot iestudētu svinīgo uzrunu, kas ir gandrīz tikpat bīstami kā neparedzēta uzbrukuma karstumā grozīt pavēli karaspēkam. De Pjenna kundze nebija spējusi improvizēt manevru. Viņa tika nevis lasījusi Maksam sprediķi, bet gan pārrunājusi ar viņu piedienības jautājumu. Piepeši viņai ienāca prātā jauna doma. Viņa nosprieda, ka līdzdalībnieces sirdsapziņas pārmetumi jauno cilvēku aizkustinās. Kādreiz mīlētas sievietes kristīga nāve (un nelaimīgā kārtā nebija nekādu šaubu, ka tā ir tuvu), protams, dos izšķirošo triecienu. Balstoties uz tādu cerību, viņa piepeši izlēma atļaut Maksam apmeklēt Arsēnu. Līdz ar to viņa rada arī iespēju atlikt uz vēlāku laiku iecerēto pamācīšanu, jo — manuprāt, es jums to jau esmu teicis — par spīti lielajai vēlmei izglābt cilvēku, kura nomaldus viņa nopēla, viņu neviļus biedēja doma, ka vajadzēs ielaisties ar to tik nopietnā diskusijā.

Viņa bija stipri rēķinājusies ar sava nodoma labdabību; vēl viņa šaubljas par panākumiem, un neizdošanās nozīmētu atsacīties no cerības uz Maksa dvēseles glābšanu un nolemt sevi tam, ka jāmaina jūtas pret viņu. Sātans, iespējams, lai mazinātu de Pjenna kundzes modrību pret dziļo sirsnību, ko viņa juta pret bērnības draugu, bija parūpējies, lai šī sirsnība tiktu attaisnota ar kristīgu cerību. Kārdinātājam visi ieroči ir labi, un tāda rīcība viņam ir parasta. Lūk, kāpēc portugāļi tik skaisti saka: «De boās intengdes esta o inferno cheio»— elle ir bruģēta ar labiem nodomiem. Franciski jūs sakāt, ka tā ir bruģēta ar sievu mēlēm, un tas ir viens un tas pats, jo, manuprāt, viņas vienmēr grib labu.

Jūs atgādināt, ka jāturpina stāsts. Tātad nākamajā dienā de Pjenna kundze devās pie savas aizbildināmās, kuru ieraudzīja ļoti vārgu, ļoti nomāktu, taču mierīgāku un padevīgāku liktenim, nekā bija cerējusi. Viņa vēlreiz runāja par de Saliņī kungu, taču saudzīgāk nekā iepriekšējā dienā. Arsēnai patiešām ir pilnīgi no viņa jāatsakās un jādomā vienīgi par abu kopīgo apstulbumu. Un vēl viņai vajag — tā ir daļa no grēku izpirkšanas — viņai vajag parādīt savu grēku nožēlu Maksam pašam, rādīt viņam priekšzīmi, mainot dzīvesveidu, un gādāt viņam nākotnē dvēseles mieru, ko viņa pati jau bauda. Šiem tīri kristīgajiem pierādījumiem de Pjenna kundze papūlējās pievienot dažus laicīgus pamatojumus: piemēram, ja Arsēna patiešām mīl de Saliņī kungu, viņai pirmām kārtām jādomā par viņa labumu, un, mainot uzvedību, viņa iemantos tā cilvēka cieņu, kurš pagaidām vēl nespēj to īsti just.

Viss šīs runas skarbums un skumīgums acumirklī izgaisa, līdzko de Pjenna kundze pavēstīja, ka Arsēna atkal redzēs Maksu, ka viņš drīz atnāks. Ieraugot košo sārtumu, kas piepeši iekrāsoja ilgās ciešanās nobālušos vaigus, redzot acu pārdabisko iekvēlošanos, de Pjenna kundze bija spiesta nožēlot, ka piekritusi šim apmeklējumam; bet nu vairs nebija laika mainīt lēmumu. Līdz Maksa atnākšanai atlikušās minūtes viņa izmantoja dievbijīgiem un sparīgiem skaidrojumiem, taču kļuva skaidrs, ka slimā viņā klausās izklaidīgi, jo šķita, ka Arsēnai galvenais ir sabužināt matus un sakārtot saņurcīto aubes lenti.

Beidzot parādījās de Saliņī kungs, savilcis seju grimasē, kam vajadzēja paust dzīvesprieku un mundrumu. Viņš apjautājās, kā Arsēna jūtas, mēģinādams piešķirt balsij dabisku skanējumu, bet tā bija tāda, kāda nemēdz būt pat vislielākās saaukstēšanās reizē. Ari Arsēna nejutās omulīgi; viņa nesakarīgi murmināja, nespēja izrunāt nevienu teikumu, bet saņēma de Pjenna kundzes roku un pacēla to sev pie lūpām, it kā pateikdamās. Stundas ceturksni tika pārmīti vārdi, kādi tiek pārmīti samul- sušu cilvēku starpā. Vienīgi de Pjenna kundze saglabāja parasto mieru vai, pareizāk sakot, būdama labāk sagatavota, viņa spēja labāk savaldīties. Bieži viņa atbildēja Arsēnas vielā, un tā domāja, ka viņas tulks diezgan nepareizi atveido domas. Saruna nevedās, de Pjenna kundze norādīja, ka slimniece daudz klepo, atgādināja, ka ārsts viņai aizliedzis runāt un ieteica Maksam labāk mazliet palasīt Arsēnai priekšā, nekā nogurdināt ar saviem jautājumiem. Makss steidzīgi paņēma grāmatu un piegāja pie loga, jo istaba bija patumša. Viņš lasīja.

lāgā nesaprazdams tekstu. Bez šaubām, Arsēna to saprata tikpat slikti, taču izskatījās, ka viņa klausās ar dzīvu interesi. De Pjenna kundze strādāja kādu rokdarbu, ko bija paņēmusi līdzi, kopēja pati sev knieba, lai neaizmigtu. De Pjenna kundzes skatiens nemitīgi slīdēja no gultas uz logu un atpakaļ, Arguss ar savām simt acīm nekad nav sargājis tik modri kā viņa. Pēc brīža viņa noliecās pie Arsēnas spilvena un pavisam klusi teica:

—  Cik labi viņš lasa!

Arsēna uzmeta viņai skatienu, kas bija dīvainā pretrunā ar smaidu.

—  Jā gan,— viņa atbildēja.

Tad viņa pievēra plakstus un ik pa brīdim skropstās parādījās liela asara, kas noritēja pa vaigu, viņai nemanot. Makss ne reizi nepagrieza galvu uz viņas pusi. Kad vairākas lappuses bija izlasītas, de Pjenna kundze teica Arsēnai:

—  Mēs ļausim jums atpūsties, mans bērns. Baidos, vai tikai neesam jūs mazliet nogurdinājuši. Drīz vien atkal atnāksim ciemos.

Viņa piecēlās, un arī Makss piecēlās, it kā būtu viņas ēna. Arsēna atvadījās, gandrīz neuzlūkojot viņu.

—  Esmu ar jums apmierināta, Maks,— de Pjenna kundze sacīja, kad jaunais cilvēks viņu pavadīja līdz nama durvīm, — un ar viņu vēl vairāk. Nabaga meiča ir pilnīgi samierinājusies ar likteni. Viņa rāda jums piemēru.

—  Vai tad ciest un klusēt, kundze, ir tik grūta māksla?

—  Pirmām kārtām jāiemācās slēgt savu sirdi sliktām domām.

Makss atsveicinājās un straujiem soļiem aizgāja.

Kad de Pjenna kundze nākamajā dienā aizgāja pie Arsēnas, viņa atrada to vērojam neparastu puķu pušķi, kas bija nolikts uz galdiņa pie viņas gultas.

— Tās man atsūtīja de Saliņī kungs,— viņa sacīja.— Viņš lika apjautāties, kā jūtos. Pats viņš augšā neuznāca.

— Tās ir ļoti skaistas puķes,— de Pjenna kundze paskarbi noteica.

—  Savulaik es ļoti mīlēju puķes,— slimniece nopūzdamās teica,— un viņš mani lutināja. De Saliņī kungs mani lutināja, dāvinādams visskaistākās, kādas vien varēja atrast … Bet tagad tam vairs nav nekādas nozīmes… Tās pārāk stipri smaržo … Jums, kundze, jāņem šis pušķis sev; viņš nedusmosies, ja es to atdošu jums.

—  Nē, mana dārgā; šie ziedi jums sagādā prieku,— de Pjenna kundze sacīja atmaigušā balsī, jo viņu dziļi aizkustināja nabaga Arsēnas vārdos jūtamās dziļās skumjas.— Es paņemšu tos, kas smaržo, paturiet sev kamēlijas.

—  Nē! Es ciest nevaru kamēlijas. .. Tās man atgādina vienīgo reizi, kad sastrīdējāmies … kamēr bijām kopā.

—  Nedomājiet vairs par šīm r.eprātībām, dārgais bērns!

—  Kādu dienu,— Arsēna turpināja, cieši lūkodamās de Pjenna kundzē,— es viņa istabā ieraudzīju skaistu sārtu kamēlijas ziedu ūdens glāzē. Es gribēju to paņemt, bet viņš neļāva. Viņš aizliedza tai pat pieskarties. Es ietiepos, sarunāju muļķības. Viņš paņēma ziedu, ieslēdza to skapī un atslēgu iebāza kabatā. Es velnišķīgi satrakojos, saplēsu porcelāna vāzi, kas viņam ļoti patika. Nekas nelīdzēja. Es sapratu, ka to bija iedevusi godīga sieviete. Nekad neesmu uzzinājusi, kur viņš šo kamēliju bija ņēmis.

Tā runādama, Arsēna cieši un gandrīz ļauni raudzījās de Pjenna kundzē, kas neviļus nolaida acis. Diezgan ilgi valdīja klusums, ko pārtrauca tikai slimās smagā elpa. De Pjenna kundze tikko bija neskaidri atcerējusies kādu notikumu ar kamēliju. Reiz, kad viņa pusdienoja pie Obrē kundzes, Makss sacīja, ka krustmāte nupat viņam novēlējusi laimes vārdadienā, un lūdza, lai ari viņa uzdāvina puķes. Viņa smiedamās bija izņēmusi no matiem kamēliju un iedevusi to viņam. Bet kā gan tik nenozīmīgs sīkums varēja palikt atmiņā? De Pjenna kundze nespēja to izskaidrot. Viņa gandrīz izbijās. Apmulsums, ko viņa izjuta pati pret sevi, tikko bija izgaisis, kad ienāca Makss, un viņa juta, ka nosarkst.

—  Paldies par puķēm,— Arsēna sacīja,— bet man tās nāk par sliktu … Tās neies zudumā; es tās atdevu kundzei. Nelieciet man runāt, tas ir aizliegts. Vai jūs man kaut ko palasīsiet?

Makss apsēdās un lasīja. Šoreiz, manuprāt, neklausījās neviens; katrs, arī lasītājs, domāja pats savu domu.

Kad de Pjenna kundze piecēlās, lai ietu prom, viņa gribēja, atstāt puķes uz galda, bet Arsēna atgādināja, lai tās neaizmirst. Tā viņa pušķi aiznesa neapmierināta, ka varbūt ir bijusi mazliet pārspīlēta, sākumā nepieņemdama tādu nieku. «Kāds no tā var būt ļaunums,» viņa domāja. Bet ļaunums bija jau tas, ka tika uzdots tāds vienkāršs jautājums.

Makss neaicināts gāja viņai līdzi uz mājām. Viņi apsēdās un, viens no otra novērsuši skatienu, palika klusēdami pietiekami ilgi, lai justos samulsusi.

—  Šī nabaga meiča,— de Pjenna kundze beidzot sacīja,— mani dziļi nomāc. Rādās, ka vairs nav nekādu cerību.

— Jūs esat satikusi ārstu,— Makss vaicāja.— Ko viņš saka?

De Pjenna kundze papurināja galvu.

—  Viņai atlikušas tikai dažas dienas. Šorīt viņa saņēma svēto svaidījumu.

—  Uz viņu grūti paskatīties,— Makss teica, ieiedams loga nišā, droši vien tāpēc, lai slēptu savas jūtas.

—  Laikam ir grūti mirt viņas gados,— de Pjenna kundze nopietnā tonī atsāka.— Bet, ja viņa turpinātu dzīvot, kas zina, vai viņas dzīve nenestu tikai postu? .. . Izglābjot no izmisuma pilnas nāves, Providence ir gribējusi dot laiku grēku nožēlošanai … Tā ir liela žēlastība, ko tagad viņa pati arī apzinās. Abats Dibiņons ir ļoti apmierināts ar viņu. Nevajag viņu tā nožēlot, Maks!

—  Es nezinu, vai vajag nožēlot tos, kuri mirst jauni,— viņš pastrupi atbildēja.— Es gribētu mirt jauns; bet visvairak mani moka viņas ciešanas.

—  Miesas ciešanas bieži vien nāk par labu dvēselei . . .

Neko neatbildējis, Makss apsēdās istabas talākajā gala,

patumšā, bieziem aizkariem gandrīz aizsegtā stūri. De Pjenna kundze izšuva vai izlikās izšujam, pievērsusi skatienu rokdarbam, bet viņai šķita, ka sajūt Maksa skatienu kā kaut ko tādu, kas uzgulstas ar visu smagumu. Šis skatiens, no kura viņa vairījās, likās sajūtams, tas klejoja pa viņas rokām, pleciem, pieri. Viņai šķita, ka tas apstājas pie kājas, un viņa steidzīgi paslēpa to zem svārkiem. Varbūt ir sava taisnība tiem, kas runā par magnētiskajiem fluīdiem,' kundze.

—  Kundze, vai pazīstat admirali de Riņī" kungu?— Makss piepeši iejautājās.

— Jā, mazliet.

—  Varbūt man vajadzētu lūgt jums kādu pakalpojumu . . . ieteikuma vēstuli viņam . . .

—  Bet kāpēc?

—  Kopš vairākām dienām es ka|u plānus,— viņš mākslotā jautrībā teica.— Gribu atgriezties uz tikumības ceļa, un es vēlētos izdarīt kaut ko krietna kristieša cienīgu; bet esmu apjucis un nezinu, ko lai daru . ..

De Pjenna kundze uzmeta viņam diezgan bargu skatienu.

—  Un redziet, ko esmu izvēlējies,— viņš turpināja.— Man ļoti žēl, ka nepieprotu kara mākslu, bet visu jau var iemācīties. Pagaidām es tīri labi protu rīkoties ar šauteni . . . un, kā man jau bija tas gods jums sacīt, es jūtu ārkārtēju vēlēšanos doties uz Grieķiju un papūlēties tur nogalināt dažus turkus par jo lielāku slavu krustam.1

— Uz Grieķiju!— de Pjenna kundze iesaucās, un kamols nokrita uz grīdas.

—  Uz Grieķiju. Te es nedaru neko. Es garlaikojos; neesmu nekam derīgs; pasaulē nav neviena cilvēka, kam es kaut cik būtu vajadzīgs. Kāpēc gan .lai es neietu plūkt laurus vai ļaut sevi nogalināt labas idejas dēļ? Turklāt es neredzu citu iespēju, kā varētu gūt slavu vai iekļūt Piemiņas templī, ko ļoti vēlos. Iedomājieties, kundze, kāds gods man būs, kad avīzē varēs lasīt: «No Tripoles mums ziņo, ka Makss de Saliņī kungs, jauns grieķu draugs, kas modināja vislielākās cerības,» kaut ko tādu avīzēs ļoti labi var rakstīt, «kas modināja vislielākās cerības, kritis par upuri savai sajūsmai, aizstāvot svēto reliģiju un brīvību. Mežonīgais Kuršids pašā ir tiktāl aizmirsis pieklājību, ka licis viņam nocirst galvu .. .» Tā man ir vissliktākā, ja ticu tam, ko apgalvo visa sabiedrība, vai ne, kundze?

Viņš māksloti iesmējās.

—  Vai jūs runājat nopietni, Maks? Jūs dosieties uz Grieķiju?

—  Ļoti nopietni, kundze! Vienīgi es pacentīšos rīkoties tā, lai mans nekrologs parādītos pēc iespējas vēlāk.

—  K'o tad jūs darīsiet Grieķijā? Ne jau kareivju grieķiem trūkst … Jūs būtu lielisks karavīrs, par to esmu pārliecināta, bet…

—  Lielisks grenadieris piecu pēdu sešu collu auguma!— viņš iesaucās, pieceldamies kājās.— Grieķi būtu gaužām neciešami, ja negribētu tādu rekrūti. Bez jokiem, kundze,— viņš piebilda, atslīgdams kādā krēslā,— manuprāt, tā ir labākā izeja. Es nevaru palikt Parīzē (šos vārdus viņš izrunāja diezgan dedzīgi); es te jūtos nelaimīgs, tāpēc pastrādāšu neskaitāmas muļķības … Man nav spēka pretoties . . . Bet mēs par to vēl parunāsim; tūlīt vēl nedošos prom … taču vispār došos … Jā, jā, tas ir jādara; esmu cieši nozvērējies. Vai zināt, ka jau divas dienas mācos grieķu valodu? , Tā ir ļoti skaista valoda, vai ne

Zun uou.aac ayana).

De Pjenna kundze bija lasījusi lorda Bairona darbus un atcerējās šo grieķisko teikumu, kāda ātri gaistoša darba refrēnu.[21] kā jau zināt, tā tulkojums atrodams piezīmēs, un tas ir: «Es jūs mīlu, mana dzīvība!» Tajā zemē tāds runas veids ir parasta laipnība. De Pjenna kundze nolādēja savu pārlieku labo atmiņu; viņa sargājās pajautāt, ko šie grieķu vārdi nozīmē, un vienīgi baidījās, ka pēc sejas izteiksmes varēs nojaust, ka viņa tos sapratusi. Makss bija piegājis pie klavierēm un it kā nejauši uzsita dažus skumjus akordus. Piepeši viņš paķēra cepuri un, pagriezies pret de Pjenna kundzi, jautāja, vai viņa šovakar domā iet pie Darsnē kundzes.

— Laikam gan,— viņa, mazliet vilcinājusies, atbildēja.

Makss paspieda viņai roku un tūlīt aizgāja, atstādams jauno sievieti vēl nekad neizjustā saviļņojumā.

Domas bija neskaidras un tik strauji sekoja cita citai, ka nebija iaika nevienu no tām izdomāt līdz galam. Tās atgādināja attēlu virkni, kas parādās un pazūd dzelzceļa vagona logā. Bet, tāpat kā visstraujākajā braucienā, acs, kas nespēj uztvert sīkumus, tomēr uztver vietas kopējo raksturu, un šajā uzmācīgo domu jūklī de Pjenna kundze nojauta šausmas, un viņai šķita, ka tiek aizrauta uz stāvu krauju starp drausmīgiem bezdibeņiem. Nebija nekādu šaubu, ka Makss viņu mīl. Šī mīlestība (viņa teica — pieķeršanās) bija sena; bet līdz šim tā nebija viņu satraukusi. Starp tādu dievbijīgu sievieti kā viņa un brīvdomātāju, kāds bija Makss, pacēlās nepārvarama siena, kas savulaik viņu mierināja. Kaut arī viņa nebija bezjūtīga pret prieku vai patmīlīgo lepnumu, ko deva apziņa, ka iedvesusi nopietnas jūtas tādam vieglprātīgam cilvēkam, kāds, viņasprāt, bija Makss, viņa nekad netika iedomājusies, ka šīs jūtas reiz var kļūt bīstamas viņas dvēseles mieram. Tagad, kad samaitātais jauneklis bija labojies, viņa sāka no tā baidīties. Tā viņa atgriešanās uz tikumības ceļa, ko viņa uzskatīja par savu nopelnu, kļūs gan viņam, gan viņai par ciešanu un satraukumu iemeslu. Reizēm viņa mēģināja sevi pārliecināt, ka neskaidri noģiedamajām briesmām nav nekāda reāla pamata. Piepeši izlemto aizceļošanu, pārmaiņas, ko viņa bija pamanījusi de Saliņī kunga manierēs, ja labi gribēja, varēja izskaidrot ar mīlestību, kas saglabājusies pret Arsēnu Gijo; bet dīvainā kārtā šī doma viņai likās vēl neciešamāka nekā citas, un viņa jutās gandrīz atvieglota, pierādījusi sev tās neiespējamību.

Tā de Pjerma kundze pavadīja visu vakaru, radot rēgus, tos iznīcinot un radot no jauna. Viņa negribēja iet pie Darsnē kundzes un, lai būtu par sevi drošāka, atlaida kučieri uz visu vakaru un gribēja labi agri doties pie miera; bet, līdzko bija pieņemts šāds lielisks lēmums un vairs nevarēja to atsaukt, viņa iedomājās, ka tas ir viņas necienīgs vājums, un nožēloja savu rīcību. Visvairāk viņa baidījās, ka Makss nojautīs īsto iemeslu, un, tā kā viņa negribēja pati sev atzīties, kāds ir īstais mājās palikšanas iemesls, viņa sevi jau uzskatīja par vainīgu, jo no de Saliņī kunga atkarīga rīcība vien jau šķita noziegums. Viņa ilgi skaitīja lūgsnas, bet nerada mierinājumu. Es nezinu, kad viņai i/devās aizmigt, bet ir skaidrs, ka pamostoties viņas domas bija tikpat juceklīgas kā iepriekšējā dienā un viņa bija tikpat tālu no jebkāda lēmuma.

Brokastojot — jo, kundze, cilvēks brokasto vienmēr, sevišķi, ja nav lāgā vakariņojis,— viņa izlasīja avīzē, ka nezin kāds pašā nupat izpostījis kādu Rumēlijas1 pilsētu. Sievietes un bērni noslepkavoti; daži grieķu draugi krituši ar ieročiem rokās vai arī lēnām nomaitāti, drausmīgi spīdzinot. Šis avīzes raksts nebija īsti piemērots, lai de Pjenna kundze varētu priecāties par ceļojumu uz Grieķiju, kam gatavojās Makss. Viņa skumīgi pārdomāja izlasīto, kad atnesa vēstuli no Maksa. Iepriekšējā vakarā viņš ļoti garlaikojies pie Darsnē kundzes; nobažījies, ka nav saticis de Pjenna kundzi, viņš rakstot, lai uzzinātu, kā viņa jūtas, un lai pajautātu, kad viņam jāiet pie Arsēnas Gijo. De Pjenna kundzei nebija drosmes rakstīt, un viņa iika atbildēt, ka būs tur parastajā laikā. Tad viņai ienāca prātā, ka var iet tūlīt, lai nesastaptu Maksu; bet pārdomājusi viņa atzina, ka tie būtu bērnišķīgi un apkaunojoši meli, sliktāki par vakardienas vājumu. Tā viņa apbruņojās ar vīrišķību, dedzīgi noskaitīja lūgsnu, paredzētajā stundā izgāja no mājas un noteiktā solī devās uz Arsēnas mitekli.

III

Viņa atrada nabaga meiču nožēlojamā stāvoklī. Bija skaidrs, ka tās pēdējā stunda ir tuvu un ka kopš vakardienas slimība milzīgi progresējusi. Arsēnas elpa atgādināja mokošus gārdzie- nus, un de Pjenna kundzei tika sacīts, ka no rita viņai vairākkārt bijis stiprs drudzis un, pēc ārsta domām, viņa vairs nevar sagaidīt rītu.

Tomēr Arsēna pazina savu labdari un pateicās, ka tā atnākusi.

— Jums vairs nevajadzēs pūlēties, kāpjot pa manām trepēm,— viņa dziestošā balsī sacīja.

Šķita, ka ik vārds prasa mokošu piepūli un izšķiež atlikušos spēkus. Vajadzēja pārliekties pār gultu, lai ko sadzirdētu. De Pjenna kundze saņēma slimnieces roku, un tā jau bija salta, it kā nedzīva.

' Sens Eiropas Turcijas nosaukums (kādreizējās Trāķijas un Maķedonijas teritorija).

Drīz atnāca Makss un klusēdams piegāja pie mirējas gultas. Viņa viegli pamāja ar galvu un, pamanījusi, ka tam rokā grāmata futrālī, vārgi nomurmināja:

—  Šodien jūs nelasīsiet.

De Pjenna kundze pameta skatienu uz pieminēto grāmatu: tā bija iesieta Grieķijas karte, ko viņš pa ceļam bija nopircis.

Abats Dibiņons, kas atradās pie Arsēnas kopš rīta, redzēdams, cik strauji izsīkst vājinieces spēki, gribēja nedaudzos vēl atlikušos mirkļus izmantot viņas dvēseles glābšanai. Viņš lika Maksam un de Pjenna kundzei paiet sānis un, noliecies pār ciešanu gultu, teica nabaga meičai nopietnos un mierinošos vārdus, ko reliģija paredzējusi tādiem brīžiem. Vienā istabas stūrī de Pjenna kundze, ceļos nometusies, klusi lūdza Dievu, un Makss stāvēja pie loga, it kā būtu pārvērties par statuju.

— Vai piedodat visiem, kas darījuši jums pāri, mana meita?— priesteris aizkustinājuma pilnā balsī jautāja.

— Jā!… Lai viņi ir laimīgi!— mirēja atbildēja, pūlēdamās runāt tik skaļi, lai varētu viņu sadzirdēt.

—  Nododiet jel sevi Dieva žēlastībai, mana meita,— abats atsāka.— Grēku nožēlošana atver debesu vārtus.

Abats vēl dažas minūtes turpināja runāt, bet tad pārstāja, jo nebija pārliecināts, vai viņa priekšā nav tikai līķis. De Pjenna kundze klusām piecēlās, un brīdi visi stāvēja nekustīgi, bažīgi vērdamies Arsēnas mironīgajā sejā. Viņas acis bija aizvērtas. Ikviens aizturēja elpu, it kā baidītos iztraucēt baismo miegu, kas viņai varbūt bija sācies, un istabā skaidri varēja sadzirdēt uz naktsgaldiņa noliktā pulksteņa tikšķus.

—  Nabaga jaunkundze ir izdzisusi,— beidzot teica kopēja, pielikusi pie Arsēnas lūpām tabakdozi.— Jūs redzat, stikls nav apsvīdis. Viņa ir mirusi!

—  Nabaga bērns!— Makss iesaucās, pārvarējis sastingumu, kas viņu bija pārņēmis.— Kādu laimi gan viņa šajā dzīvē ir pieredzējusi?

Piepeši Arsēna, it kā Maksa balss viņu būtu atdzīvinājusi, atvēra acis.

—  Es tiku mīlējusi,— viņa neskanīgā balsī sacīja. Viņa pakustināja pirkstus un šķita, ka grib izstiept rokas. Makss un de Pjenna kundze bija piegājuši pie viņas un saņēma katrs savu mirējas roku.

—  Es tiku mīlējusi,— viņa atkārtoja, skumji pasmaidīdama.

Tie bija viņas pēdējie vārdi. Makss un de Pjenna kundze ilgi

turēja saltās delnas, neiedrošinādamies pacelt acis …

Tātad, kundze, jūs sakāt, ka mans stāsts ir beidzies un ka jūs neko vairāk negribat dzirdēt. Manuprāt, jūs varētu vēlēties uzzināt, vai Makss de Saliņī aizbrauca vai neaizbrauca uz Grieķiju, vai. . . Bet ir jau vēls, un jums pietiek. Lai tā būtu. Vismaz atturieties no pārsteidzīgiem spriedumiem, es iebilstu, jo neesmu teicis neko, kas jums dotu tiesības uz tiem.

Galvenais— neiedomājieties, ka mans stāsts nav patiess. Jūs šaubāties? Aizejiet uz Pērlašēza kapsētu: divdesmit soļu pa kreisi no ģenerāļa Fuā[22] kapa jūs atradīsiet vienkāršu šūnakmeni, ap kuru aug vienmēr labi koptas puķes. Uz kapakmens jūs varēsiet izlasīt mana stāsta varones vārdu —«Arsēna Gijo», kas iegravēts lieliem burtiem, un, noliecoties pār šo kapu, ja vien lietus nebūs noskalojis, redzēsiet ļoti smalka rokrakstā ar zimuli rakstītu rindu:

«Nabaga Arsēna! Viņa lūdz par mums.»

KOLOMBA

Pe far la lo vendetla, Sia sigur', vasta anche ella.

Vocero du Niolo.'

I

Pulkvedis sers Tomass Nevils, pēc tautības īrs, izcils angļu armijas virsnieks, atgriezies 181 … gada oktobra pašā sākumā no ceļojuma pa Itāliju, ar savu meitu apmetās Bovo viesnīcā Marseļā. Pastāvīgā sajūsmināto ceļotāju apbrīna bija izraisījusi īpašu reakciju, un, lai kaut kā izceltos, daudzi tūristi tagad pieņēmuši par devīzi Horācija nil admirari[23]. Pie šīs neapmierināto ceļotāju kategorijas piederēja mis Lidija, pulkveža vienīgā meita. «Kristus apskaidrošanās»"' viņai bija likusies viduvēja, Vezuvs izvirduma laikā — tikko pārāks par Birmingemas dūmeņiem. Vispār viņas svarīgākais iebildums pret Itāliju bija tas, ka šai zemei neesot lokālā kolorīta, neesot savdabīga rakstura. Kas var, lai izskaidro šo vārdu jēgu, ko es pirms dažiem gadiem sapratu ļoti labi un ko tagad vairs neaptveru. Vispirms mis Lidija bija lolojusi cerības atrast viņpus Alpiem kaut ko tādu, ko neviens pirms viņas nebūtu redzējis un par ko viņa varētu patērzēt ar cienījamiem cilvēkiem, kā saka Žurdēna kungs[24]. bet, tā kā viņas tautieši jau visur bija aizsteigušies priekšā un viņa izmisa, nesastopot nekā nepazīstama, tad drīz vien iekrita otrā galējībā. Patiesi ir ļoti nepatīkami, ja nevari ne ierunāties par Itālijas brīnumiem, lai tūlīt kāds neapjautātos: «Jūs, bez šaubām, redzējāt tādu un tādu Rafaela gleznu tādā un tādā palaco, tur un tur? Tas ir pats skaistākais visā Itālijā!» Un tieši tas aiz nevīžības nav apskatīts. Tā kā visa aplūkošanai būtu vajadzīgs pārāk ilgs laiks, tad vienkāršākais ir no sākta gala visu nopelt.

Bovo viesnīcā mis Lidija piedzīvoja rūgtu vilšanos. Viņa bija atvedusi jauku uzmetumu 110 Senji pilsētas pelasgiešu vai likloskopiskajiem vārtiem, par kuriem viņa domāja, ka citi zīmētāji tos nebūs pamanījuši. Bet lēdija Frānsisa Fenviča, .vistapusi Lidiju Marseļā, parādīja savu albumu, kurā starp kādu sonetu un izkaltētu ziedu figurēja arī tikko pieminētie vārti, bagātīgi kolorēti ar sarkano terra di Siena. Mis Lidija atdeva Senji vārtus savai istabenei un zaudēja jebkādu cieņu pret pelasgiešu arhitektūru.

Šai pašā nelāgā noskaņojumā bija arī pulkvedis Nevils, kas kopš sievas nāves raudzījās uz visu ar mis Lidijas acīm. Pēc viņa ieskata, Itālijai piemita milzīga vaina — šī zeme bija garlaikojusi viņa meitu, tātad tā bija visgarlaicīgākā zeme pasaulē. Tiesa gan, viņam nebija ko iebilst pret gleznām un skulptūrām; taču viņš varēja droši apgalvot, ka medības šajā zemē ir nožēlojamas un jānostaigā vismaz desmit ljē saules svelmē pa Romas apkaimi, lai nošautu dažas liesas irbes.

Otrā dienā pēc ierašanās Marseļā viņš uzaicināja pusdienās kapteini Elisu, savu agrāko adjutantu, kas nupat bija pavadījis sešas nedēļas Korsikā. Kapteinis ļoti amizanti iepazīstināja mis Lidiju ar kādu nostāstu par bandītiem, kurš izcēlās ar to, ka nekādi nelīdzinājās nostāstiem par zagļiem, kādus viņa tik bieži bija dzirdējusi ceļā no Romas uz Neapoli. Pēc deserta abi vīrieši, palikuši vieni pie bordo pudelēm, sarunājās par medībām, un pulkvedis dabūja zināt, ka nav nevienas citas zemes, kurā tās būtu lieliskākas nekā Korsikā, daudzveidīgākas un bagātākas.

— Tur redz daudz meža cūku,— kapteinis Eliss sacīja,— un jāmācās tās atšķirt no mājcūkām, kuras ir tām apbrīnojami līdzīgas, jo, nošaujot kādu no šiem mājlopiem, var nokļūt nepatikšanās ar viņu ganiem. Tie iznāk no biezokņa, ko tur sauc par makiju, apbruņojušies līdz zobu galiem, liek samaksāt par saviem lopiem un pasmejas par jums. Tur mīt arī mufloni, ļoti savādi dzīvnieki, kādus nekur citur nesastop,— lielisks, bet grūti notverams medījums. Brieži, fazāni, irbes,— nemaz nevar nosaukt visus medījumus, kuri Korsikā čum un mudž. Ja jums patīk medīt, tad dodieties uz Korsiku, pulkvedi; tur, kā stāstīja kāds manas mājvietas saimnieks, var šaut visus iespējamos medījumus — no pelēkā strazda līdz cilvēkam.

Pie tējas galda kapteinis atkal savaldzināja mis Lidiju ar nostāstu par transversālu vendetu1 , kas ir vēl dīvaināka nekā parastā, un galu galā viņš jauno dāmu sajūsmināja ar savu Korsiku, attēlodams šīs zemes neparasto, mežonīgo ainavu, tās iedzīvotāju īpatnējo raksturu, viņu viesmīlību un primitīvos tikumus. Beidzot viņš mis Lidijai pasniedza velti — glītu, mazu stiletu, kas bija vairāk ievērojams ar savu izcelšanos neka ar izskatu un vara rokturi. Kāds izdaudzināts bandīts bija to atvedis kapteinim Elisam, apgalvodams, ka stilets bijis iedurts jau četru cilvēku ķermeņos. Mis Lidija aizbāza sev aiz jostas stiletu, tad uzlika to uz naktsgaldiņa un pirms aizmigšanas divas reizes izvilka no maksts. Pulkvedis savukārt sapņoja, ka nomedījis muflonu un tā īpašnieks liek par to samaksāt, kam pulkvedis labprāt piekrīt, jo dzīvnieks ir reti neparasts — tas izskatās kā meža cūka ar brieža ragiem un fazāna asti.

—  Eliss stāsta, ka Korsikā varot lieliski medīt,— pulkvedis teica, divatā ar meitu brokastojot.— Ja tas nebūtu tik tālu, es labprāt uz pāris nedēļām turp aizbrauktu.

—  Nu un tad?— mis Lidija atsaucās.— Kāpēc gan mēs nevarētu aizbraukt uz Korsiku? Kamēr tu medīsi, es zīmēšu; būšu ļoti priecīga, ja manā albumā būs ala, par kuru kapteinis Eiiss stāstīja, ka Bonaparts bērnu dienās gājis tur mācīties.

Tā varbūt bija pirmā reize, kad pulkveža izsacītais priekšlikums guva meitas piekrišanu. Sajūsmināts par šiem negaidītajiem panākumiem, viņš tomēr bija tik saprātīgs, ka izteica dažus iebildumus, lai iekveldinātu mis Lidijas laimīgo kaprīzi. Veltīgi viņš runāja par apvidus mežonīgo dabu un par grūtībām, kādas sievietei, tur ceļojot, jāpārvar, viņa nebaidījās ne no kā; viņai vairāk par visu patika ceļot jāšus; viņai šķita ļoti līksmi naktis pārgulēt teltī; viņa piedraudēja braukt uz Mazāziju. īsi sakot, viņai bija gatava atbilde uz visu, jo nekad angliete nebija bijusi Korsikā; tātad viņai vajadzēja braukt uz turieni. Un kas tā būs par laimi, kad atgriezusies Sv. Džeimsa laukumā, varēs parādīt savu albumu! «Kāpēc, mana dārgā, jūs pašķīrāt garām to burvīgo zīmējumu?»—«A, tas nav nekas. Tikai skice, ko uzmetu, skatīdamās uz kādu slavenu korsikāņu bandītu, kurš mums bija par pavadoni.»—«Kā, jūs esat bijusi Korsikā? …»

Tā kā tolaik starp Franciju un Korsiku tvaikoņu satiksmes vēl nebija, tad pulkvedis apvaicājās par burinieku, kas brauktu uz salu, kuru mis Lidija bija apņēmusies atklāt. Tajā pašā dienā viņš aizrakstīja uz Parīzi, uzteikdams viņam sagatavoto apartamentu, un vienojās par vedummaksu ar kādu korsikāņu divmastnieka kapteini, kurš taisījās būrāt uz Ajačo. Uz burinieka bija divas šādas tādas kajītes. Tika sagādāta pārtika; kapteinis zvērēja, ka viens viņa matrozis esot lielisks pavārs un buijabesu' vārot labāk par visiem; jaunkundze jutīšoties pasakaini, būšot labs ceļavējš, rāma jūra.

Starp citu, pēc savas meitas vēlēšanās pulkvedis pieprasīja, lai kapteinis neuzņem vairāk nevienu pasažieri un iekārtojas tā, \ x brauc gar salas krastiem, lai varētu baudīt kalnāju skatus.

II

Aizbraukšanai noteiktajā dienā viss bija sasaiņots un iekrauts jau no rīta: divmastniekam vajadzēja doties ceļā ar vakara brīzi. Pulkvedis ar savu meitu gaidīdami pastaigājās pa Kanbjēru, kad pie viņiem pienāca kapteinis un lūdza atļauju uzņemt uz klāja kādu savu radinieku, proti, vecākā dēla krusttēva brālēnu, kas steidzamās darīšanās vēlas atgriezties Korsikā, savā dzimtenē, un nevarot sameklēt kuģi pārbraucienam.

—  Viņš ir jauks puisis,— kapteinis Mateī piebilda,— karavīrs, kājnieku gvardes strēlnieku virsnieks, kas jau būtu pulkvedis, ja tas Otrs būtu vēl palicis imperators.

— Ja nu viņš ir karavīrs,— teica pulkvedis … un gribēja turpināt: «Es labprāt piekrītu, ka viņš brauc mums līdzi,»— bet mis Lidija angliski iesaucās:

—  Kājnieku virsnieks! … (Tā kā viņas tēvs bija kalpojis kavalērijā, tad viņa nicināja katru citu ieroču veidu.) Varbūt kāds slikti audzināts cilvēks, kas sirgs ar jūras slimību un sabojās mums visu pārbrauciena prieku!

Kapteinis nesaprata ne vārda angliski, taču no daiļās mutes vieglās sašķobīšanās it kā atskārta, ko runā mis Lidija, un sāka par savu radinieku bērt garu cildinājuma runu, kuru nobeidza, apgalvojot, ka jauneklis ir ļoti pieklājīgs cilvēks no kaprāļu ģimenes un nekādā veidā neapgrūtinās pulkveža kungu, tāpēc ka viņš, kapteinis, nometinās puisi kāda kaktā, kur viņa klātieni neviens pat nepamanīs.

Pulkvedis un mis Lidija brīnījās, ka Korsikā ir ģimenes, kurās no paaudzes uz paaudzi kļūst par kaprāļiem, bet, tā kā viņi vientiesīgi domāja, ka viņiem stāsta par vienkāršu kājnieku kaprāli, tad nolēma, ka tas ir kāds nabaga puisis, ko kapteinis aiz žēlastības grib paņemt līdzi. Ja tas būtu kāds virsnieks, tad ar viņu vajadzētu sarunāties, kavēt savu laiku; turpretī ar kaprāli nav ko kautrēties, tas ir nesvarīga būtne, kamēr nav klāt viņa kopas vīri ar bajonetēm šauteņu galos, lai vestu jūs turp, uz kurieni nemaz nevēlaties iet.

—  Vai jūsu radinieku nemoka jūras slimība?— mis Nevila sausi noprasīja.

—  Nekad, jaunkundz; sirds viņam stingra kā klints — uz jūras tāpat kā uz sauszemes.

—  Labi, tad varat ņemt viņu līdzi,— mis Nevila teica.

—  Varat ņemt viņu līdzi,— pulkvedis atkārtoja, un abi turpināja pastaigu.

Ap kādiem pieciem pievakarē kapteinis Mateī atnāca viņiem pakaļ, lai pārceltu uz divmastnieku. Ostā pie kapteiņa laivas viņi ieraudzīja staltu jaunekli zilos, līdz pašam zodam aizpogātos svārkos, ar brūnigsnēju ādas krāsu, melnām, spriganām, skaisti veidotām acīm, ar atklātu un gudru seju. Pēc tā, ka viņš izslēja plecus, pēc viņa mazajām, koptajām Ūsiņam viegli varēja pazīt karavīru, jo tai laikā ūsas vēl bija retums un karadienests vēl nebija ieviesis visās ģimenēs militāru stāju un paražas.

Ieraudzīdams pulkvedi, jauneklis pacēla cepuri un bez mulsuma pienācīgos vārdos pateicās viņam par laipno pakalpojumu.

—  Priecājos, ka varēju būt jums noderīgs,— pulkvedis teica, draudzīgi pamādams ar galvu un iekāpdams laivā.

—  Šis jūsu anglis izturas ļoti brīvi,— jauneklis klusā balsī sacīja kapteinim.

Tas pielika rādītājpirkstu zem kreisās acs un novilka uz leju abus lūpu kaktiņus. Kas pazīst zīmju valodu, sapratīs, ka tas nozīmē: anglis prot itāliski, un viņš ir ērmots cilvēks. Jauneklis mazliet pasmaidīja un atbildot pieskārās pierei, it kā norādot, ka visiem angļiem galvā kaut kas ir ačgārni, tad atsēdās blakus kapteinim un ļoti vērīgi, bet ne uzmācīgi aplūkoja savu glīto ceļabiedreni.

—  Šiem franču kareivjiem ir braša izturēšanās,— pulkvedis angliski sacīja meitai.— Tos var viegli paaugstināt par oficieriem.

Tad viņš franciski uzrunāja jaunekli:

—  Sakiet, draugs,— kurā pulkā jūs dienējāt?

Uzrunātais viegli piebikstīja ar elkoni kapteinim un, apvaldīdams ironisku smaidu, atbildēja, ka viņš dienējis gvardes kājnieku strēlniekos un pašreiz atgriežoties no septītā pulka.

—  Vai esat piedalījies kaujā pie Vaterlo? Jūs vēl esat jauns.

—  Atvainojiet, pulkvedi, tā ir mana vienīgā kauja.

—  Tā skaitās divkārt,— pulkvedis sacīja.

Jaunais korsikānis kodīja lūpas.

— Tēt, pajautajiet taču viņam,— mis Lidija teica angliski, — vai korsikāņi mīl savu Bonapartu.

Pirms pulkvedis paguva pārtulkot jautājumu franciski, jauneklis diezgan labā angļu valodā, kaut arī ar visai svešādu akcentu, atbildēja:

Jūs, jaunkundz, gan zināt, ka pravietis savā tēvzemē m-liek cienīts. Mēs, Napoleona tautieši, mīlam viņu varbūt mazāk nekā franči. Par sevi varu teikt, ka es viņu mīlu un apbrīnoju, kaut arī mana un viņa ģimene agrāk naidojās. 1 — Jūs runājat angliski!— pulkvedis iesaucās.

—  Diezgan vāji, kā dzirdat.

Kaut gan jaunekļa nepiespiestība mazliet aizskāra mis Lidiju, viņa tomēr nespēja apvaldīt smieklus, iedomājoties personisko ienaidu starp kaprāli un imperatoru. Tas mis Lidijā modināja priekšnojautu par Korsikas dīvainībām, un viņa apņēmās piezīmēt šo momentu savā dienasgrāmatā.

—      Jūs gan laikam esat bijis gūsteknis Anglijā?—pulkvedis jautāja.

—      Nē, pulkvedi, es mācījos angļu valodu Francijā, kad vēl biju pavisam jauns, mācījos no kāda jūsu tautības gūstekņa.

Tad viņš uzrunāja mis Neviļu:

—      Mateī man stāstīja, ka jūs nupat esot atgriezusies no Itālijas. Jūs, bez šaubām, runājat tīrā toskāņu dialektā; baidos, ka jums būs grūti saprast mūsu izloksni.

—      Mana meita prot visus itāliešu dialektus,— pulkvedis vacija.— Viņai ir dotības uz valodām. Ne tā kā man.

—      Vai jaunkundze saprastu, piemēram, šādas rindas no mūsu korsikāņu dziesmas? Gans saka ganei:

S'entrassi 'nāru Paradisu saritu, saritu, E nun truvassi a tia, mi n'esciria.'

Mis Lidija saprata, un, nodomādama, ka citāts ir pārdrošs un vēl vairāk skatiens, kas to pavadīja, viņa nosarkdama atbildēja:

— Capisco.2

—      Vai jūs atgriežaties dzimtenē sešu mēnešu atvaļinājumā?— pulkvedis jautāja.

—      Nē, pulkvedi. Mani atvaļināja ar pusatalgojumu pavisam — laikam gan tāpēc, ka cīnījos pie Vaterlo un esmu Napoleona tautietis. Atgriežos mājup vieglu sirdi, vieglu maku — kā teic dziesmā.

Un nopūzdamies viņš pavērās debesīs.

Pulkvedis iebāza roku kabatā un, grozīdams pirkstos zelta naudas gabalu, meklēja piemērotus vārdus, lai pieklājīgi liktu tam ieslīdēt nelaimīgā pretinieka rokā.

—  Ari es,— pulkvedis jautri sacīja,— mani arī atlaida ar pusatalgojumu; bet. . . jums no sava pusatalgojuma nepietiek ar ko nopirkt tabaku. Ņemiet, kapral!

Un viņš mēģināja iebīdīt naudas gabalu sažņaugtajā plaukstā, ar kuru jauneklis bija atbalstījies pret laivas malu.

Jaunais korsikānis nosarka, izslējās, iekoda lūpā un šķita gatavs nikni atbildēt, tad pēkšņi, mainot sejas izteiksmi, sāka smieties. Pulkvedis ar naudas gabalu roka palika stāvam gluži pārsteigts.

—  Pulkvedi,— ierunājās jauneklis, atkal kļuvis nopietns,

—  atļaujiet dot jums divus padomus: pirmais — nekad nepiedāvājiet korsikānim naudu, jo daudzi mani tautieši ir pietiekami nepieklājīgi, lai to iemestu jums sejā; otrs — neapveltījiet cilvēkus ar tituliem, kādus tie nemaz neprasa. Jūs mani dēvējat par kaprāli, bet esmu leitnants. Bez šaubām, atšķirība nav liela, tomēr .. .

—  Leitnants!— sers Tomass iesaucās.— Leitnants; bet kapteinis man stāstīja, ka jūs esot kaprālis, tāpat kā jūsu tēvs un visi jūsu ģimenes locekļi .. .

Dzirdot šos vārdus, jauneklis sāka skaļi smieties, locīdamies gandrīz vai līdz zemei, pie tam tik sirsnīgi, ka pats kapteinis un abi matroži viņam pievienojās.

—  Atvainojiet, pulkvedi,— jauneklis galu galā sacīja,— bet pārpratums ir apbrīnojams, es tikai nupat to sapratu. Patiesi, mūsu ģimene dižojas ar kaprāļiem savu senču vidū; bet korsikāņu kaprāļiem nekad nav bijušas uzšuves uz mundieriem. Ap 1100. gadu vairākas komūnas, sacēlušās pret kalniešu lielajiem sinjoriem, izvēlējās sev vadoņus, kurus tās sauca par kaprāļiem. Mūsu salā mēs uzskatām par godu izcelšanos no šiem tribūniem.

—  Atvainojiet, cienījamais kungs!— pulkvedis iesaucās.

—  Tūkstoškārt atvainojos. Tā ka jūs saprotat manas kļūdīšanās iemeslu, tad ceru, ka jūs piedosiet.

Un viņš sniedza tam roku.

—  Pulkvedi, tas ir taisnīgs sods par manu nelielo augstprātību,— atbildēja jauneklis, vēl joprojām smiedamies un sirsnīgi spiezdams anglim roku.— Nemaz uz jums nedusmoju par to. Tā kā mans draugs Mateī mani tik slikti stādījis jums priekšā, tad atļaujiet man pašam to darīt: esmu Orso della Rebia, ar pusatalgojumu atvaļināts leitnants, un, ja jūs, kā secinu pēc jūsu abiem skaistajiem suņiem, dodaties uz Korsiku medībās, tad justos ļoti pagodināts, ja varētu jūs iepazīstināt ar mūsu makiju un kalniem … ja tikai es pats tos nebūšu aizmirsis,— viņš nopūzdamies piebilda.

Šajā mirklī laiva sasniedza divinastnieku. Leitnants piedāvāja mis Lidijai atbalstam savu roku, pēc tam palīdzēja pulkvedim uzrausties uz klāja. Tur sers Tomass, vēl joprojām samulsis par savu kļūdīšanos un nezinādams, kā labot nesmalk- jutīgo izturēšanos pret cilvēku, kura senču ciltskoks sniedzas lidz XI gadsimtam, negaidīdams meitas piekrišanu, uzaicināja jaunekli vakariņās, atkārtoti atvainodamies un spiezdams roku. Mis Lidija gan mazliet sarauca uzacis, bet galu galā viņai bija tīri tīkami, ka uzzinājusi, kas ir kaprālis; viņai viesis bija paticis itin labi, viņa sāka tanī saskatīt pat kaut ko aristokrātisku; tikai viņš šķita pārāk vaļsirdīgs un pārāk līksms, lai kļūtu par romāna varoni.

—  Leitnant della Rebia,— pulkvedis uzrunāja jaunekli, apsveikdams viņu pēc angļu paražas ar glāzi madeiras rokā,— Spānijā esmu redzējis daudzus jūsu tautiešus: tie bija slavenie kājnieku strēlnieki.

—  Jā, daudzi no tiem palikuši Spānijā,— jauneklis nopietni atbildēja.

—  Nekad neaizmirsīšu kāda korsikāņu bataljona izturēšanos kaujā pie Viktorijas,— pulkvedis turpināja.— Man ir iemesls to atcerēties,— viņš piebilda, pabraucīdams sev krūtis.— Visu dienu viņi bija šaudījuši no dārziem, no žogmalēm un nogalinājuši mums nezin cik cilvēku un zirgu. Nolēmuši atkāpties, viņi saslēdzās cieši kopā un strauji metās projām. Līdzenumā mēs cerējām viņiem atmaksāt, bet tie plukatas … atvainojiet, leitnant,— šie drosmīgie puiši sastājās četrstūrī, un tam nebija iespējams izlauzties cauri. Četrstūra vidū, atceros to kā šodien, bija virsnieks uz neliela melna zirga; viņš turējās blakus pulka karogam, smēķēdams cigāru, it kā kafejnīcā sēdēdams. Reizēm, it kā lai mūs paķircinātu, viņu pūtēji lika atskanēt taurēm … Triecu tiem virsū savus divus pirmos eskadronus. . . Hā! Tie vis neiedragā četrstūri, bet izšķīst gar sāniem, tad apmet pusloku un juceklīgi atgriežas, un ne viens vien zirgs ir bez jātnieka … un joprojām velnišķīgā mūzika! Kad dūmi, kas bija ietinuši bataljonu, izklīda, es atkal ieraudzīju virsnieku blakus karogam, un viņš vēl aizvien kūpināja cigāru. Saniknots es pats devos vadīt pēdējo uzbrukumu. Viņu no šaušanas piekvēpušie ieroči vairs nedarbojās, bet karavīri bija sastājušies sešās rindās un turēja bajonetes izslietas pie zirgu purniem; tā bija kā siena. Es kliedzu, skubināju savus dragūnus, piecirtu piešus, lai uzmudinātu zirgu,— tad virsnieks, par kuru nupat stāstīju, aizsvieda beidzot savu cigāru un kādam no saviem vīriem norādīja ar roku uz mani. Dzirdēju kaut ko līdzīgu — AI capello bianco/' Man pie cepures bija balta spalviņa. Vairāk nekā es nedzirdēju, jo man krūtīs ieurbās lode. Tas, della Rebias kungs, bija brašs bataljons, astoņpadsmitā pulka pirmais, visi korsikāņi, kā man vēlāk tika stāstīts.

—  Jā,— teica Orso, kam acis bija starojušas, klausoties pulkveža stāstījumu,— viņi atbalstīja atkāpšanos un aiznesa atpakaļ karogu; bet divas trešdaļas no šiem drosmīgajiem vīriem tagad atdusas Viktorijas līdzenumā.

—  Vai jūs varbūt zināt, kā sauca to komandieri?

— Tas bija mans tēvs. Viņš tolaik bija majors astoņpadsmitajā pulkā, bet tanī nelaimīgajā dienā pēc kaujas tika paaugstināts par pulkvedi.

— Jūsu tēvs! Goda vārds, viņš bija varonis! Es priecātos viņu atkal redzēt, un es viņu pazītu, esmu par to pārliecināts. Vai viņš vēl ir dzīvs?

—  Nē, pulkvedi,— jauneklis, mazliet nobālēdams, atbildēja.

—  Vai viņš cīnījās pie Vaterlo?

—  Jā, pulkvedi, bet viņam nelaimējās krist kaujas laukā . .. Viņš nomira Korsikā … pirms diviem gadiem … Ak dievs! Cik skaista ir šī jūra! Desmit gadu neesmu redzējis Vidusjūru. Vai jums, jaunkundz, Vidusjūra nešķiet skaistāka par okeānu?

—  Man tā šķiet pārāk zila … un viļņiem nav plašuma.

— Jūs, jaunkundz, mīlat mežonīgu skaistumu? Tad es domāju, ka Korsikā jums patiks.

—  Mana meita mīl visu, kas ir neparasts,— pulkvedis sacīja,— tāpēc Itālija viņai nemaz nepatika.

—  Itālijā pazīstu tikai Pizu,— sacīja Orso,— tur es kādu laiku koledžā mācījos; un es apbrīnoju Kampo Santo, Domu, Slīpo torni … it īpaši Kampo Santo. Vai atceraties Orkanijas «Nāvi»? … Man šķiet, es to varētu uzzimēt, tik dziļi tā man iespiedusies atmiņā.

Mis Lidija baidījās, ka leitnanta kungs neizplūst bezgalīgā sajūsmas izpaudumā.

— Tas viss ir ļoti jauki,— viņa žāvādamās atteica.— Piedod, tēt, man mazliet sasāpējusi galva, došos uz savu kajīti.

Viņa noskūpstīja tēvu uz pieres, valdonīgi pamāja ar galvu Orso un aizgāja. Pēc tam abi vīrieši tērzēja par medībām un karu.

Izrādījās, ka pie Vaterlo viņi bija cīnījušies viens pret otru un droši vien apmainījušies daudzām lodēm. Tas viņu labo saskaņu divkāršoja. Citu pēc cita viņi nokritizēja Napoleonu, Velingtonu, Blīheru, tad kopīgi kala plānus par briežu, meža

' Baltajai ccpureil (.Itāliešu vai.) i kiku un muflonu medībām. Galu galā, kad bija jau kļuvis ļoti vels un pēdējā bordo pudele iztukšota, pulkvedis vēlreiz spieda leitnantam roku un novēlēja viņam saldu dusu, izsakot cerību, Ka viņi turpinās šo tik smieklīgi iesākto iepazīšanos.

Viņi izšķīrās un katrs devās pie miera.

III

Nakts bija skaista, mēness rotājās jūras viļņos, kuģis, vieglas brīzes dzīts, lēni slīdēja. Mis Lidijai nebija ne mazākās vēlēšanās gulēt, un tikai šā profāna klātiene bija viņu traucējusi baudīt saviļņojumu, kādu uz jūras un mēness gaismā izjūt cilvēks, ja tam sirdī ir kaut graudiņš poēzijas. Kad viņa nosprieda, ka jaunais leitnants, šis prozaiskais radījums, jau droši vien guļ kā lācis, viņa piecēlās, paņēma kažoku, uzmodināja savu istabeni un uzkāpa uz klāja. Tur neviena nebija, tikai matrozis pie stūres, kurš dziedāja kaut ko līdzīgu žēlabu dziesmai korsikāņu dialektā, mežonīgā un vienmuļā melodijā. Nakts rāmajā klusumā šai dīvainajai mūzikai piemita savāda burvība. Diemžēl mis Lidija nesaprata pilnīgi visu, ko matrozis dziedāja. Starp daudzām viduvējām kāda spēkpilna vārsma spēji viņu ieinteresēja, bet tad atkal pašā skaistākajā vietā nāca daži vārdi izloksnē, un to jēgu viņa nesaprata. Tomēr viņa aptvēra, ka tiek apdziedāta kāda slepkavība. Lāsti slepkavām, atriebības draudi, mirušā cildinājumi — tas viss jaucās juku jukām. Dažas vārsmas viņa paturēja prātā; mēģināšu tās tulkot:

«… Ne lielgabaliem dārdot, ne durkļiem zibot, nav bailēs nobālusi viņa piere,— skaidrs viņš bija kaujas laukā — kā vasaras debess.— Viņš bija piekūns, ērgļa draugs, salds medus saviem draugiem, ienaidniekiem — sabangota jūra. Pārāks par sauli, maigāks par mēnesnīcu.— Viņam, ko Francijas naidniekiem nekad nevajadzēja gaidīt veltīgi, viņa paša zemē slepkavas uzbruka no aizmugures — un kā Vittolo' nogalināja Korsikas Sampjēro. Nekad tie neuzdrošinātos skatīties viņam vaigā …— Piekariet pie sienas manas gultas priekšā godam nopelnīto goda krustu.— Sarkana ir tam lente, vēl sarkanāks mans krekls.— Manam dēlam, dēlam tālā malā — uzglabājiet manu krustu un asinīm notriepto kreklu.— Viņš tanī redzēs divus plīsumus.— Par katru vajag vienu kādā citā kreklā.

' Vārdu Vittolo Korsikā vēl tagad nicina. Mūsu dienās tas ir sinonīms vārdam «nodevējs». (Autora piezīme.) — Bet vai ar to es būšu atriebts?— Man vajag roku, kas šāvusi, aci, kura tēmējusi, sirdi, kas domājusi . . .»

Matrozis pēkšņi aprāvās.

—  Kāpēc neturpināt, mans draugs?— mis Nevila jautāja.

Matrozis ar galvas mājienu viņai norādīja uz kādu stāvu, kas

parādijās divmastnieka lielās lūkas ailē: tas bija Orso — viņš nāca papriecāties par mēnesnīcu.

—      Nobeidziet taču savu žēlabu dziesmu,— mis Lidija teica,— tā man ļoti patika.

Matrozis pieliecās pie viņas un klusu nočukstēja:

—  Es nedodu nevienam rimbecco.

—  Kā jūs teicāt? Ko? .. .

Matrozis neatbildēja un sāka svilpot.

—       Mis Nevila, es pārsteidzu jūs apbrīnojam mūsu Vidusjūru,— teica Orso, pieiedams pie viņas.— Atzīstieties, ka nekur citur neredz šādu mēnesnīcu.

—       Es to nemaz neievēroju. Mani nodarbināja korsikāņu izloksnes īpatnības. Šis matrozis dziedāja ļoti traģisku žēlabu dziesmu un apklusa pašā skaistākajā mirklī.

Matrozis noliecās, it kā lai vērīgāk ielūkotos kompasā, un skarbi parāva mis Neviļu aiz kažoka. Bija acīm redzami, ka viņš žēlabu dziesmu nedrīkst dziedāt leitnanta Orso klātienē.

—       Ko tu dziedāji, Paolo Fransē?— Orso jautāja.— Vai tā bija ballalu? Vai vocero ? Kad kāds cilvēks miris, il īpaši, ja tas noslepkavots, lad viņa ķermeni nogulda uz galda un viņa ģimenes sievietes, bet, ja tadu nav, tad draudzenes vai pat svešinieces, kas pazīstamas ar savu dzejošanas talantu, plašas auditorijas priekšā improvizē žēlabu dziesmas vietejā dialektā. Sis sievietes dēve par voceratrici vai, pēc korsikāņu izrunas, buceratrici, un žēlabu dziesma austrumu piekrastē saucas vocero, buceru, buceratu, pretējā piekrastē — ballalu. Vārds vocero, lapat arī atvasinājumi vocerar, voccratrice celušies 110 latīņu vociferare. Reizēm improvizē vairākas sievietes pamīšus, un bieži paša nelaiķa sieva vai meita dzied žēlabu dziesmu. (Autora piezīme.)

—       ' Jaunkundze tevi saprot un gribētu dzirdēt beigas.

—  Esmu tās piemirsis, Ors Anton,— matrozis sacīja.

Un tūlīt viņš skaļā balsī uzsāka dziesmu svētajai jaunavai.

Mis Lidija izklaidīgi klausījās dziesmu un vairak netirdīja

matrozi, tomēr apņēmās vēlāk atrisināt šo mīklaino gadijumu. Bet viņas istabene, kas bija florenciete un korsikāņu dialektu nesaprata labāk kā kundze, bija tikpat ziņkārīga; pirms mis Lidija paguva, piebikstot ar elkoni, istabeni brīdināt, tā jautāja Orso:

'

—  Kapteiņa kungs, ko nozīmē dot rimbecco?'

—      Rimbecco?— Orso pārjautāja.— Tas korsikānim ir nāvīgs apvainojums, tas nozīmē viņam pārmest, ka viņš nav atriebies. Kas ar jums runāja par rimbecco?

— Tas bija vakar Marseļā,^- mis Lidija strauji iejaucās.

—  Mūsu burinieka kapteinis lietoja šo vārdu.

—  Un par ko viņš runāja?— Orso ieinteresēts jautāja.

—      Ak, viņš mums atstāstīja kādu senu notikumu … par … jā, es domāju, tas bija par Vanīnu d'Ornāno.

—      Vanīnas nāve, jaunkundz, manuprāt, nav jūs vedinājusi iemīļot mūsu varoni, drošsirdīgo Sampjēro.

—  Vai jūs uzskatāt, ka viņš ir rīkojies varonīgi?

—       Viņa noziegumu var atvainot ar tālaika mežonīgajiem tikumiem; turklāt Sampjēro cīnījās uz dzīvību un nāvi pret dženoviešiem: kā viņa tautieši varētu viņam uzticēties, ja viņš nebūtu sodījis to, kura mēģināja sadarboties ar Dženovu?

—  Vanīna bija aizceļojusi,— sarunā iejaucās matrozis,

—  bez sava vīra atļaujas; Sampjēro darīja pareizi, apgriezdams viņai kaklu.

—       Bet viņa taču tā rīkojās, lai glābtu savu vīru,— mis Lidija pretojās,— aiz mīlestības uz Sampjēro viņa lūdza žēlastību no dženoviešiem.

—      Lūgt viņu apžēlot — tas nozīmēja viņu pazemot!— Orso iesaucās.

—      Un paša rokām nonāvēt Vanīnu!— mis Nevila turpināja.— Kas tas bijis par briesmoni!

—      Jums jāzin, ka viņa izlūdzās kā labvēlību iet bojā no vīra rokas. Vai jūs, jaunkundz, Otello arī uzskatāt par briesmoni?

—      Tur ir milzīga atšķirība! Otello bija greizsirdīgs; Sampjēro bija tikai tukši godkārs.

—      Bet vai greizsirdība arī nav tikai tukša godkāre? Tā ir mīlestības godkāre, un vai jūs uz šā pamata gribat to attaisnot?

Mis Lidija uzmeta viņam augstprātīgu skatienu un, pievērsda- mās matrozim, jautāja, kad divmastnieks sasniegs ostu.

—  Parīt,— matrozis atbildēja,— ja vējš nenostāsies.

—  Gribētu jau būt Ajačo, šis kuģis man ir apnicis.

Viņa piecēlās, pieķērās istabenei pie rokas un pastaigājās pa kuģa klāju. Orso palika nekustīgi stāvam pie stūres, nezinādams,

' Rimbeccare itāliski nozīmē — sūtīt atpakaļ, ātri, trāpīgi atbildēt, atsviest. Korsikāņi ar 5o vārdu publiski izsaka apvainojošu pārmetumu. Rimbecco dod noslepkavota cilvēka dēlam, sakot tam, ka tā tēvs nav atriebts. Dženoviešu likumi bargi soda rimbecco izsacītāju. (Autora piezime.)

vai lai pastaigājas ar viņu, vai lai izbeidz sarunu, kas šķita apgrūtinām mis Lidiju.

— Ak svētā jaunava, cik skaista meiča!— izsaucās matrozis. — Ja blusas manā gultā izskatītos tādas kā viņa, es nežēlotos, ka tās man kož!

Mis Lidija varbūt izdzirdēja šo sava skaistuma naivo cildina-[25]jumu un sašuta, jo drīz vien nokāpa savā kajītē. Tad aizgāja arī Orso. Tiklīdz viņš bija atstājis kuģa klāju, uz tā uznāca istabene un, izjautājusi matrozi, atgriezās pie savas kundzes ar šādiem paskaidrojumiem: la ballata, ko pārtrauca Orso ierašanās, bija sacerēta viņa tēva pulkveža della Rebias nāves gadījumā; pulkvedi noslepkavoja pirms diviem gadiem. Matrozis nešaubījās, ka Orso atgriežas Korsikā, lai atriebtos (tie bija viņa vārdi), un apgalvoja, ka drīzā laika Pjetranēras ciemā redzēšot svaigu gaļu. Tulkojot šo tautisko izteicienu, iznāca, ka sinjors Orso nodomājis nogalināt divas vai trīs personas, kuras turēja aizdomās par viņa tēva noslepkavošanu; tās bijušas pat uzaicinātas pie tiesas šai lietā, bet izrādījušās baltas kā sniegs, tāpēc ka tiesneši, advokāti un prefekts dancojuši pēc viņu stabules.

«Korsikā nav vairs taisnības,» matrozis piebildis, «un laba šautene man ir vērtīgāka nekā karaliskais tiesu padomnieks. Ja cilvēkam ir kāds ienaidnieks, tad jāizvēlas starp trim S.1 »

Šie interesantie paskaidrojumi ievērojami mainīja mis Lidijas izturēšanos un nostāju pret leitnantu della Rebiu. Kopš šī mirkļa viņš romantiskās anglieles uztverē izvērtās par personību. Tagad viņa bezrūpīgais izskats, vaļsirdīgais runas veids un labā oma, kas sākumā mis Lidiju bija noskaņojusi nelabvēlīgi, izauga viņas acīs par nopelnu, jo tā bija dziļa stipras dvēseles izlikšanās, neļaujot izlauzties uz āru nevienai izjūtai, kas tanī slēpjas. Orso viņai šķila līdzīgs Fiesko, kas slēpj plašus nodomus zem šķietamas vieglprātības; un, kaut gan nogalināt dažus neliešus nav tik cildeni kā izglābt tēviju, skaista atriebība tomēr ir skaista; turklāt sievietēm visai labi patīk, ka varonis nav politiķis.

Tikai tad mis Nevila ievēroja, ka jaunajam leitnantam ir lielas acis, balti zobi, iznesēgs augums, laba audzināšana un pieklājīga uzvedība. Otrā dienā viņa bieži sarunājās ar Orso, un jaunekļa stāstījumi interesēja mis Lidiju. Viņa plaši izjautāja Orso par tā dzimteni, itrt viņa stāstījums viņu ieinteresēja. Korsikā, ko viņš bija atstājis pavisam jauns, vispirms dodoties uz koledžu, vēlāk uz militāro skolu, bija palikusi viņa atmiņā

poētisku nokrāsu greznota. Viņš iekaisa, aprakstīdams tās kalnus, mežus, iedzīvotāju īpatnējās paražas. Kā jau var iedomāties, vārds «atriebība» viņa stāstījumos ieskanējās vairākkārt, jo nav iespējams runāt par korsikāņiem, nenopeļot vai neattaisnojot šo viņu kaislību, kas jau kļuvusi tik populāra. Mis Neviļu mazliet pārsteidza Orso visumā nosodošā nostāja pret savu tautiešu bezgalīgo naidošanos. Tomēr zemnieku vidū viņš to mēģināja attaisnot, apgalvojot, ka vendeta esot nabaga ļaužu divkauja.

— Tas ir tik patiesi,— viņš sacīja,— kad viens otru mēģina nogalināt tikai pēc formāla izaicinājuma. «Piesargies, arī es piesargāšos.» Šie sakramentālie vārdi, ar kuriem apmainās divi ienaidnieki, pirms viņi sāk viens otru vajāt. Pie mums notiek vairāk slepkavību nekā jebkur citur,— viņš piebilda,— bet nekad šiem noziegumiem jūs neatradīsiet zemiskus iemeslus. Tiesa gan, ka pie mums ir daudz slepkavu, bet nav neviena zagļa.

Kad viņš izrunāja vārdus «slepkavība» un «atriebība», mis Nevila vērīgi nolūkojās viņā, taču neatklāja viņa vaibstos ne mazākā satraukuma. Tā kā mis Lidija bija nolēmusi, ka jauneklim ir pietiekami daudz dvēseles spēka, lai tas kļūtu neizdibināms visu acīs, tad viņa joprojām stingri ticēja, ka pulkveža della Rebias senču gariem nebūs ilgi jāgaida pieprasītais gandarījums.

No divmastnieka jau varēja saredzēt Korsiku. Kapteinis nosauca nozīmīgākās vietas piekrastē, un, kaut gan tās mis Lidijai bija pilnīgi svešas, viņai tomēr bija patīkami uzzināt to vārdus. Nekas nav garlaicīgāks par anonīmu ainavu. Reizēm ar pulkveža tālskati varēja saskatīt kādu brūnos svārkos ģērbušos salinieku, apbruņojušos ar garu šauteni, auļojam uz maza zirdziņa pa kraujām takām. Mis Lidija katrā saredzēja kādu bandītu vai vismaz dēlu, kas dodas atriebt savu tēvu; bet Orso apgalvoja, ka tas ir kāds miermīlīgs kaimiņu ciema iedzīvotājs, kas ceļo kaut kādās darīšanās, ka ar šauteni tas apbruņojies mazāk aiz nepieciešamības nekā aiz smalkuma, aiz modes, tāpat kā dendijs dodas pastaigā tikai ar elegantu spieķi. Kaut gan šautene nav tik cildens un dzejisks ierocis kā stilets, tomēr mis Lidija domāja, ka tā vīrietim izskatās elegantāk nekā spieķis, un viņa atcerējās, ka visi Bairona varoņi mirst no lodes, nevis no klasiskā dunča.

Pēc triju dienu kuģojuma bija sasniegtas Sangvinēru saliņas, un mūsu ceļotāju skatieniem pavērās Ajačo līča lieliskā panorāma. To pamatoti salīdzina ar Neapoles līci; un tobrīd, kad divmastnieks ieslīdēja ostā, kāda degoša makija, klādama ar dūmiem Puntu di Džiralo, atgādināja Vezuvu un vēl palielināja līdzību. Tā kļūtu pilnīga, ja kāda Atilas armija nupat būtu piemeklējusi Neapoles apkaimi, jo ap Ajačo viss ir nedzīvs un tuksnesīgs. Eleganto fabriku vietā, kuras redzamas viscaur no Kastellammāres līdz Mizēnas ragam, ap Ajačo līci stiepjas tikai drūmas makijas un kailas kalnu muguras. Nevienas vasarnīcas, neviena mājokļa. Tikai šur tur pašā augstienē ap pilsētu dažas atsevišķas baltas celtnes iezīmējas uz zaļā fona; tās ir piemiņas kapelas un ģimeņu kapi. Šajā ainavā viss ir svinīgi un skumji skaists.

Pati pilsēta, īpaši šajā laikā, vēl kāpināja tās apkaimes pamestības modināto iespaidu. Nekādas kustības ielās, kur sastopami tikai nedaudzi dīki cilvēki — un vienmēr tie paši. Nevienas sievietes, tikai dažas laucinieces, kas ieradušās pārdot savas preces. Nedzird skaļi sarunājamies, smejamies, dziedam kā itāliešu pilsētās. Vietumis kāda alejas koka paēnā ducis apbruņojušos zemnieku spēlē kārtis vai vēro spēlētājus. Viņi neklaigā, nekad neķildojas; ja spēlētāji iekaist, tad atskan pistoļu šāvieni, kas vienmēr pieteic draudus. Korsikānis pēc dabas ir nopietns un kluss. Pievakarē daži parādās, lai baudītu veldzi, bet pa alejām staigājošie gandrīz visi ir ārzemnieki. Salinieki paliek pie saviem sliekšņiem; katrs šķiet vērīgi glūnam kā vanags pie savas ligzdas

Apmeklējusi māju, kurā bija dzimis Napoleons, ar vairāk vai mazāk atļautiem līdzekļiem piesavinājusies tapetes gabaliņu no viņa istabas, mis Lidija divas dienas pēc ierašanās Korsikā pēkšņi izjuta dziļas skumjas, kā gadās katram ārzemniekam, kas ieradies zemē, kurā valda nesabiedriskas paražas; tās šķiet notiesājam uz pilnīgu vientulību. Viņa nožēloja savu pārdrošo iedomu, bet tūlīt pat aizbraukt nozīmētu kompromitēt bezbailīgas ceļotājas slavu; tātad mis Lidija padevās liktenim un pacietīgi centās cik labi vien iespējams nosist laiku. Šajā augstsirdīgajā apņēmībā viņa sakārtoja zīmuļus un krāsas, .uzskicēja līča skatus, portretēja iedegušu zemnieku, kurš pārdeva melones kā katrs cietzemes sakņu tirgotājs un kuram bija balta bārda un visbriesmīgākā blēža seja, kāda vien jebkad redzēta. Tomēr tā visa nepietika, lai mis Lidiju izklaidētu, un viņa nolēma sagrozīt galvu šim kaprāļa pēctecim; tas nebija grūti, jo Orso nemaz nesteidzās atkal ieraudzīt savu dzimto ciemu un likās, viņam ļoti patīk uzturēties Ajačo, kaut arī viņš

te ne ar vienu nesatikās. Turklāt mis Lidija bija spraudusi sev cildenu mērķi, proti, civilizēt šo kalnu lāci un piespiest viņu atteikties no drūmajiem nodomiem, kuri bija viņu atveduši atpaka] dzimtenē. Kopš viņa bija uzņēmusies pūles papētīt Orso, viņa domāja, ka būtu ļoti žēl ļaut šim jauneklim skriet postā un ka būtu ļoti cildināmi, ja viņa korsikāni atgrieztu.

Mūsu ceļotāji dienas pavadīja šādi: no rīta pulkvedis un Orso devās medībās; mis Lidija kaut ko zīmēja vai rakstīja savām draudzenēm, lai vēstules varētu datēt no Ajačo; ap sešiem atgriezās vīrieši, apkrāvušies ar medījumiem; visi paēda vakariņas, mis Lidija dziedāja, pulkvedis aizsnaudās, jaunie ļaudis tērzēja līdz vēlam vakaram.

Patiešām nezinu, kādu pases formalitāšu dēļ pulkvedim Neviļam bija vajadzējis apmeklēt prefektu; ļoti garlaikodamies, kā vairums viņa kolēģu, prefekts bija sajūsmināts, uzzinot, ka ieradies anglis, bagāts, sabiedrisks cilvēks un daiļas meitas tēvs; prefekts uzņēma pulkvedi lieliski un apbēra ar pakalpojumu piedāvājumiem; vēl vairāk: pēc nedaudzām dienām viņš ieradās pie tā vizītē. Pulkvedis, nupat beidzis maltīti, bija ļoti ērti izlaidies uz dīvāna un jau gatavojās iemigt, viņa meita dziedāja pie vecām klavierēm, kas bija pagalam noskaņojušās; Orso pāršķīra viņai nošu lapas un vēroja lieliskās spēlētājas plecus un gaišos matus. Tika pieteikts prefekta kungs; klavieres apklusa, pulkvedis piecēlās un iepazīstināja prefektu ar savu meitu.

—  Man jums laikam nemaz nav jāstāda priekšā della Rebias kungs, jo jūs viņu, bez šaubām, pazīstat.

—  Vai cienītais kungs ir pulkveža della Rebias dēls?— prefekts, mazliet apjucis, jautāja.

—  Jā, mans kungs,— Orso atbildēja.

—  Man bija gods pazīt jūsu tēvu.

Vispārēja rakstura saruna drīz vien apsīka. Pulkvedis neviļus bieži vien žāvājās; Orso, būdams liberālis, neko lielu negribēja runāt ar varas kalpu; mis Lidija viena pati risināja sarunu. Prefekts savukārt neļāva tai atslābt, un bija skaidri redzams, ka viņam ir liels prieks runāt par Parīzi un par pasauli ar dāmu, kas pazīst visas eiropiešu sabiedrības ievērojamākās personas. Laiku pa laikam, nepārtraukdams runāšanu, viņš ar neparastu ziņkārību vēroja Orso.

—  Vai jūs ar della Rebias kungu iepazināties Eiropā?— viņš jautāja mis Lidijai.

Mazliet apmulsusi, mis Lidija atbildēja, ka iepazinusies ar jauno vīrieti uz kuģa, ar kuru ieradusies Korsikā.

—       Viņš ir ļoti pieklājīgs jauneklis,— prefekts pusbalsī sacīja.— Vai viņš jums ir stāstījis,— prefekts turpināja vēl klusāk,— kādos nolūkos viņš atgriežas Korsikā?

Mis Lidija pieņēma savu majestātisko izskatu un lepni atbildēja:

—       Neesmu to viņam vaicājusi; jūs pats varat viņu izjautāt. Prefekts klusēja; bet pēc kāda brītiņa, dzirdēdams, ka Orso saka pulkvedim pāris vārdu angliski, viņš tam teica:

—       Della Rebias kungs, jūs esat daudz ceļojis. Droši vien esat piemirsis Korsiku .. . un tās paražas.

—  Jā, patiesi, es biju ļoti jauns, kad atstāju dzimteni.

—  Vai vēl arvien esat armijas dienestā?

—  Esmu atvaļināts,— Orso atbildēja.

—       Jūs pārāk ilgi esat dienējis franču armijā, lai nekļūtu pilnīgs francūzis, cienītais kungs,— es par to nešaubos.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja, tos zīmīgi uzsvērdams.

Korsikāņi nejūtas sevišķi glaimoti, kad viņiem atgādina piederību pie lielās nācijas. Viņi grib palikt savruptauta un šo prasību attaisno pietiekami labi, lai viņiem to liegtu. Orso, mazliet aizskarts, atcirta:

—       Vai jūs, prefekta kungs, domājat, ka korsikānim, lai viņš būtu godavīrs, nepieciešams kalpot franču armijā?

—       Protams, nē,— prefekts atteica,— tās nebūt nav manas domas, es runāju tikai par zināmām šīs zemes paražām, no kurām dažas nav tādas, kas varētu sagādāt pārvaldes ierēdnim patiku.

Viņš uzsvēra vārdu paražas, un viņa sejā iegūla vissvarīgākā izteiksme, kādu vien tā spēja izpaust. Drīz pēc tam viņš piecēlās un devās projām, saņēmis solījumu, ka mis Lidija apmeklēs viņa sievu prefektūrā.

Kad viņš bija izgājis, mis Lidija sacīja:

—      Tikai ieradusies Korsikā, es būšu iemācījusies saprast, kas ir prefekts. Šis man šķita diezgan laipns.

—       Es nu gan par viņu nevaru tā sacīt,— Orso teica,— man viņš liekas diezgan dīvains ar savu svinīgo un noslēpumaino izskatu.

Pulkvedis bija iesnaudies; mis Lidija paskatījās uz viņa pusi un tad klusinātā balsī sacīja:

—       Man šķiet, ka viņš nemaz nav tik noslēpumains, par kādu jūs viņu uzskatāt, jo man liekas, ka esmu viņu tomēr sapratusi.

—       Jums, mis Nevil, noteikti ir ļoti ass skatiens; taču, ja jūs saskatāt kādu jēgu viņa runā, tad noteikti pati to esat arī izdomājusi.

—  Ja nemaldos, tā sacīja marķīzs Maskarille, della Rebias kungs; bet. .. vai gribat, lai pierādu savas izpratnes asumu? Esmu mazliet burve un zinu, ko domā cilvēki, kurus pāris reižu esmu redzējusi.

—  Ak dievsl Jūs mani biedējat. Ja jūs prastu lasīt manas domas, tad nezinu, vai man vajadzētu būt priecīgam vai apbēdinātam …

—  Della Rebias kungs,— mis Lidija nosarkdama turpināja,

—  mēs esam pazīstami tikai nedaudz dienu, bet uz jūras un barbaru zemē,— jūs man piedosiet, es ceru,— barbariskā zemē iedraudzējas ātrāk nekā sabiedrībā … Tāpēc nebrīnieties, ka runāšu ar jums kā draudzene par diezgan intīmām lietām, kurās svešiniecei varbūt nevajadzētu iejaukties.

—  Ai, nesakiet «svešiniece», mis Nevill Vārds «draudzene» man bija daudz tīkamāks.

—  Labi, della Rebias kungs, man jums jāteic, ka, nemaz nepūloties iespiesties jūsu noslēpumos, esmu tos pa daļai atklājusi, un daži mani apbēdina. Man ir zināms, kāda nelaime skārusi jūsu ģimeni; man daudz stāstīts par jūsu tautiešu atriebīgo raksturu un par viņu atriebības veidu … Vai prefekts aplinkus nenorādīja uz to?

—  Mis Lidija, jūs to varat iedomāties!— Un Orso kļuva bāls kā nāve.

—  Nē, della Rebias kungs,— viņa to pārtrauca,— es zinu, ka jūs esat džentlmenis un godavīrs. Jūs pats man stāstījāt, ka tagad jūsu zemē tikai cilvēki no tautas vēl pazīst vendetu . .. kuru jums patika dēvēt par zināmu divkaujas veidu …

—  Vai jūs pieņemat, ka es jebkad varētu kļūt par slepkavu?

—  Ja jau es ar jums, Orso kungs, runāju par to, tad jums jāsaprot, ka es par jums nešaubos, un, ja esmu to teikusi,— viņa turpināja, nodurot acis,— tad tāpēc, ka esmu sapratusi, ka, atgriezies savā zemē, varbūt barbarisku aizspriedumu apņemts, jūs būsiet iepriecināts, zinot, ka ir kāda, kas cienī jūsu drosmi tiem pretoties. Pietiks,— viņa pieceldamās sacīja,

—  nerunāsim vairāk par šīm nejaukajām lietām, man no tām sāk sāpēt galva, un ir arī jau ļoti vēls. Jūs man nedusmojat? Arlabvakar — pa angļu paražai.— Un viņa sniedza jauneklim roku.

Orso to paspieda nopietns un aizkustināts.

—  Jaunkundz,— viņš teica,— ziniet, ka ir mirkļi, kuros manī atmostas šīs zemes instinkts. Reizēm, kad atceros savu nelaimīgo tēvu … mani pārņem baismas domas. Man jāpateicas jums par to, ka esmu no tām atbrīvots uz visiem laikiem. Paldies, paldies!

Viņš gribēja turpināt, bet mis Lidija ļāva nokrist tējkarotei, un troksnis uzmodināja pulkvedi.

—  Della Rebia, rit pulksten piecos uz medībām! Nenokavējiet! Esiet laikā!

—  Jā, pulkvedi.

V

Otrā dienā īsi pirms mednieku atgriešanās mis Nevila, kopā ar istabeni nākot no pastaigas pa jūras liedagu, ieraudzīja viscaur melnā tērptu jaunu sievieti uz neliela, bet spēcīga zirga iejājam pilsētā. Viņai sekoja vīrietis, pēc izskata zemnieks, arī jāšus, un mugurā tam bija brūns vadmalas kamzolis ar cauriem elkoņiem, siksnā piesieta blašķe, pie jostas piekārta pistole, rokā šautene, kuras laide balstījās pie segliem piestiprinātā ādas makstī; īsi sakot, tas bija ģērbies kā melodrāmas laupītājs vai korsikāņu buržuā ceļojumā. Mis Neviļas vērību vispirms saistīja sievietes izcilais skaistums. Viņa šķita gadus divdesmit veca. Viņa bija liela auguma, baltu seju, acis tumši zilas, rožainas lūpas, zobi kā no emaljas. Seja pauda reizē lepnumu, nemieru un skumjas. Uz galvas viņai bija melna zīda plīvurs, saukts mezzaro, ko dženovieši ieveda Korsikā un kas sievietēm tik labi piedien. Garas kastaņbrūnu matu pīnes veidoja it kā turbānu ap viņas galvu. Viņas tērps bija tīrs, bet ļoti vienkāršs.

Mis Nevilai bija laika diezgan viņu aplūkot, jo dāma ar mezzaro bija apstājusies ielas vidū, un, kā varēja vērot 110 viņas acu izteiksmes, ar lielu interesi kādu izvaicāja; tad, saņēmusi atbildi, viņa uzšāva ar rīksti zirgam, un tas pilnos auļos aizauļoja, apstādamies tikai pie viesnīcas durvīm, kurā bija apmetušies sers Tomass Nevils un Orso. Pārmijuši dažus vārdus ar viesnīcnieku, jaunā meiča veikli nolēca no zirga 1111 atsēdās uz akmens sola blakus ieejai, kamēr viņas kalps aizveda zirgus uz stalli. Mis Lidija savā parīzietes tērpā pagāja garām svešiniecei, bet tā nepacēla ne acu. Pēc ceturtdaļstundas mis Nevila, atvērusi logu, atkal ieraudzīja jauno sievieti ar plīvuru tāpat sēžam tai pašā vietā. Drīz no medībām atgriezās pulkvedis un Orso. Tad viesnīcnieks pateica pāris vārdu sērās tērptajai jaunavai un norādīja ar pirkstu uz jauno della Rebiu. Viņa pietvīka, strauji piecēlās, paspēra dažus soļus uz priekšu, tad apstājās it kā apjukusi. Orso tagad bija pavisam tuvu un ziņkārīgi vēroja jauno meiteni.

— Vai jūs esat,— viņa satrauktā balsi jautāja,— Orso Anto- nio della Rebia? Es esmu Kolomba.

—  Kolomba!— Orso iesaucās.

Apskaudams meiteni, viņš to maigi noskūpstīja, kas mazliet pārsteidza pulkvedi un viņa meitu, jo Anglijā nemēdz skūpstīties uz ielas.

—  Mīļais brāli,— Kolomba sacīja,— jūs man piedosiet, ka esmu ieradusies bez jūsu rīkojuma; bet uzzināju no mūsu draugiem, ka esat atgriezies, un man ir tik liels mierinājums jūs redzēt…

Orso noskūpstīja māsu vēlreiz, tad, pievērsies pulkvedim, sacīja:

—  Es patiesi nebūtu pazinis māsu, ja viņa nenosauktu savu vārdu .. . Kolomba, pulkvedis sers Tomass Nevils … Pulkvedi, jūs mani atvainosiet, es nevarēšu šodien pusdienot ar jums … Mana māsa …

—  Kur tad, pie joda, jūs gribat ēst pusdienas, mans mīļais?— pulkvedis iesaucās.— Jūs labi zināt, ka šajā sasodītajā mājvietā ir tikai viens pusdienu galds, un mēs to jau esam aizņēmuši. Jaunkundze sagādās lielu prieku manai meitai, ja pievienosies mums.

Kolomba paskatījās uz brāli, kurš nelika pārāk sevi lūgties, un visi kopā iegāja viesnīcas lielākajā istabā, kas pulkvedim bija zāle un reizē ēdamistaba. Della Rebias jaunkundze zemu paklanījās mis Nevilai, kad viņas iepazīstināja, bet neteica ne vārda. Varēja redzēt, ka jaunā meitene ir ļoti nobijusies un varbūt pirmo reizi mūžā nokļuvusi augstāko aprindu ārzemnieku sabiedrībā. Un tomēr viņas izturēšanās bija brīva no jebkāda provinciālisma. Svešādais viņā aizēnoja neveiklību. Tieši tāpēc viņa patika mis Nevilai, un, tā kā mājvietā, ko pulkvedis ar savu pavadoni bija aizņēmis, neatradās nevienas brīvas istabas, tad mis Lidija kāpināja savu laipnību vai ziņkārību tik tālu, ka pat laipni piedāvāja uzklāt gultu della Rebias jaunkundzei savā istabā.

Kolomba nomurmināja dažus pateicības vārdus un steidzās sekot mis Neviļas istabenei, lai mazliet sakārtotos, kas ir nepieciešami pēc ceļojuma jāšus putekļos un saulē.

Atgriezusies zālē, viņa apstājās pie pulkveža šautenēm, kuras mednieki nupat bija pieslējuši vienā kaktā.

—  Cik skaisti ieroči!— viņa sacīja.— Vai tie, mans brāli, ir jūsu?

—  Nē, tās ir pulkveža angļu bises. Tās ir tikpat labas, cik skaistas.

—  Es gan gribētu,— Kolomba teica,— ka arī jums tāda būtu.

—  Viena no šīm trim noteikti pieder della Rebiam!— pulkvedis iesaucās.— Viņš tās pārāk labi prot lietot. Šodien pat — četrpadsmit šāvienu, četrpadsmit 1 iķli!

Tūlīt izraisījās augstsirdības cīniņš, kurā Orso tika uzveikts viņa māsai par lielu apmierinājumu, ko varēja lasīt bērnišķīgā prieka izteiksmē, kas iestarojās viņas sejā, kura vēl nupat bija bijusi tik nopietna.

—  Izvēlieties, dārgais!— teica pulkvedis.

Orso atteicās.

—  Labi! Jūsu māsas jaunkundze izvēlēsies jūsu vietā.

Kolomba nelika to sev divreiz sacīt: viņa paņēma vismazāk

izrotāto no visām šautenēm, bet tā bija izcila liela kalibra mantona.

—  Šai gan vajag labi trāpīt,— viņa teica.

Viņas brālis pinās pateicības vārdos, bet tad tika pasniegtas pusdienas — īstajā laikā, lai atbrīvotu viņu no apjukuma. Mis Lidija bija sajūsmināta, redzot, ka Kolomba, kas mazliet bija pretojusies sēsties pie galda un bija pieļāvusies tikai pēc brāļa skatiena, kā laba katoliete pārkrustījās pirms ēšanas.

«Jauki — tas ir tik primitīvi!» mis Lidija nopriecājās.

Un viņa sevī apņēmās pacensties gūt vēl vairāk interesantu novērojumu par šo jauno Korsikas veco tikumu pārstāvi. Par Orso var sacīt, ka viņš gan nejutās visai ērti, bez šaubām, bažīdamies, ka māsa nepasaka vai neizdara kaut ko, kas pārāk atgādinātu viņas ciematu. Taču Kolomba nepārtraukti viņu vēroja un saskaņoja visas kustības ar brāli. Reizēm viņa to stingri uzlūkoja ar dīvainu, skumju skatienu; un, ja Orso acis sastapās ar viņējām, tad viņš bija pirmais, kas novērsās, it kā gribēdams izvairīties no jautājuma, ar kuru māsa domās pie tā vērsās un kuru Orso saprata pārāk labi. Saruna risinājās franciski, jo pulkvedis itāliski varēja izteikties ļoti vāji. Kolomba saprata franču valodu un izrunāja reizēm pat diezgan labi nedaudzos vārdus, kurus bija spiesta pārmīt ar galdabied- riem.

Pēc pusdienām pulkvedis, pamanījis zināmu saspīlētību starp māsu un brāli, ierastajā nepiespiestībā jautāja, vai Orso nevēlētos parunāties vienatnē ar Kolombas jaunkundzi, piedāvādamies šajā gadījumā ieiet ar savu meitu blakus istabā. Bet Orso steidzīgi pateicās — viņiem pietikšot laika sarunām Pjetra- nērā. Tā sauca ciemu, kuram vajadzēja kļūt par viņa rezidenci.

Tad pulkvedis ieņēma savu ierasto vietu uz dīvāna, un mis Nevila, veltīgi izmēģinājusi par vairākiem tematiem ierosināt sarunu, zaudēja cerību, ka skaistā Kolomba kaut ko sacīs, un lūdza Orso nolasīt kādu viņas iemīļotā dzejnieka Dantes dziedājumu. Orso izvēlējās «Pazemes dziedājumu», kurā ir Fraučeskas da Rimini epizode, un cik labi spēdams sāka skandēt cildenos tercetus, kuri tik skaisti pauž, ka ir bīstami lasīt divatā mīlestības grāmatu. Kamēr viņš lasīja, Kolomba pievirzījās tuvāk galdam, pacēla līdz šim noliekto galvu; viņas ieplesto acu zīlītēs dzalkstīja neparasta uguns: viņa te sarka, te bālēja, un drudžaini grozījās krēslā. Apbrīnojamais itāliešu intelekts: lai izprastu dzeju, tam nav vajadzīgs, lai kāds pedantiski norādītu uz tās skaistumiem.

Kad lasījums bija pabeigts, viņa izsaucās:

—  Cik tas skaisti! Kas to sacerējis, brālīt?

Orso mazliet apmulsa, un mis Lidija smaidīdama atbildēja, ka tas bijis kāds florenciešu dzejnieks, kas miris jau pirms vairākiem gadsimtiem.

—  Došu tev lasīt Danti,— Orso sacīja,— kad būsim Pjetra- nērā.

—  Ak dievs, cik tas ir skaisti!— Kolomba atkārtoja un noskandēja trīs vai četrus tercetus, kurus atcerējās; sākumā klusu, tad iekaisdama viņa tos deklamēja skaļā balsī un izteiksmīgāk, nekā brālis tos bija lasījis.

Mis Lidija, ļoti izbrīnījusies, sacīja:

—  Jūs laikam ļoti mīlat dzeju. Kā es jūs apskaužu par laimi, kuru gūsiet, lasot Danti kā jaunu grāmatu.

—  Jūs redzat, mis Nevila,— Orso sacīja,— cik varenas ir Dantes vārsmas, ka tās spēj tā aizkustināt pat mazu mežonēnu, kas prot tikai savu Pater noster .. . Bet es maldos; atceros, ka Kolomba ir dzejniece. Vēl bērns būdama, viņa nopūlējusies ar dzejas vārsmu sacerēšanu, un tēvs man rakstīja, ka viņa esot izcilākā sēru dziesmu teicēja visā Pjetranērā un divu lje apkaimē.

Kolomba uzmeta brālim lūdzošu skatienu. Mis Nevila bija dzirdējusi runājam par korsikāņu improvizētājām un kaismi alka dzirdēt kādu no tām. Tāpēc viņa apbēra Kolombu ar lūgumiem sniegt savas mākslas paraugu. Tad iejaucās Orso, sapīcis, ka tik labi atcerējies savas māsas dzejnieces talantu. Veltīgi viņš apgalvoja, ka nav neka pliekanāka par korsikāņu ballata, un iebilda, ka skandēt korsikāņu vārsmas pēc Dantes dziedājuma nozīmē kļūt par savas zemes nodevēju; ar to viņš tikai iekveldināja mis Neviļas kaprīzi, tā ka beidzot bija spiests sacīt māsai:

—  Nu labi! Tad improvizē kaut ko, bet īsi!

Kolomba nopūtās, vērīgi nolūkojās kādu mirkli uz galdautu, tad pavērās augšup uz griestu baļķiem; beidzot, aizklājusi ar rokām acis, kā putns, kas sadūšojas un tic, ka viņu neredz, kad viņš pats neredz, iedziedājās vai drīzāk nodeklamēja šādu serenata:

Jaunava un sila balodis

«Ielejā, tālu aiz kalniem,— saule ik dienas tur neiespīd ilgāk par stundu; ir šajā ielejā drūma māja, tai slieksnis nezālēm aizaudzis. Durvis, logi tai vienmēr slēgti. Nekad pār jumtu neuzvijas dūmi. Bet pusdienā, kad iespīd saule,— tad paveras viens logs — un bārenīte sēžas pie ratiņa: tā vērpj un strādājot dzied bēdīgu dziesmu; taču neviena cita dziesma viņai neatbild.— Kādā dienā, kādā pavasara dienā sila balodis uzmetās blakus uz koka un izdzirda jaunās meitenes dziesmu.— Meitēn, tas teica, tu neraudi viena,— briesmīgs vanags man nolaupīja draudzeni.— Sila balodi, teic, kur mīt laupītājs vanags;— kaut būtu tas augstāk par mākoņiem — drīz vien es to notriektu lejā.— Bet man, nabaga meičai, kas atdos man manu brāli — manu brāli, kas tagad ir tālās zemēs?— Jaunava, teic man, kur mīt tavs brālis,— un spārni mani aiznesīs pie viņa.»

—  Tas nu gan ir labi audzināts balodis!— Orso iesaucās, apskaudams māsu ar tādu sirsnību, kas bija pretstatā tīši jocīgajam tonim.

—  Jūsu dziesma ir burvīga,— mis Lidija teica.— Gribētu, lai jūs to ierakstāt manā albumā. Es to pārtulkošu angliski un došu komponēt.

Lādzīgais pulkvedis, kas nebija sapratis neviena vārda, pievienoja savus komplimentus. Tad piebilda:

—  Vai balodis, par kuru jūs, jaunkundz, nupat kā runājāt, bija no tiem putniem, kurus mēs šodien baudījām, ceptus uz iesma?

Mis Nevila atnesa savu albumu un ne mazumu brīnījās, redzot improvizētāju rakstām dziesmu, neparastā veidā taupot papīru. Viņa nerakstīja vārsmas citu zem citas, bet nepārtraukti tajā pašā rindā, cik vien |āva papīra platums, tā ka tās nemaz neatbilda pazīstamajai poētisko kompozīciju definīcijai: «Nevienāda garuma rindas ar malu katrā pusē.» Šo to varēja iebilst arī pret mazliet kaprīzo Kolombas jaunkundzes pareizrakstību, kura mis Nevilai vairākkārt izvilināja smaidu, kamēr Orso brālīgais pašlepnums izcieta mocības.

Kad pienāca laiks iet gulēt, abas jaunavas devās uz savu istabu. Tur, kamēr mis Lidija noņēma kaklarotu, auskarus un aproces, viņa vēroja savu biedreni, kas izvilka no sava tērpa garu, metāla stienītim līdzīgu, tomēr īpatnēji veidotu priekšmetu. Kolomba pabāza to rūpīgi un gandrīz paslepus zem mezzaro, kas bija nolikts uz galda; tad viņa nometās ceļos un dievbijīgi noskaitīja lūgsnu. Pēc divām minūtēm viņa jau bija gultā. Būdama ļoti ziņkārīga un gausa kā katra angliete izģērbjoties, mis Lidija lēni piegāja pie galda un, izlikdamās, ka meklē kādu spraudi, pacēla mezzaro un ieraudzīja pagaru stiletu, neparasti izrotātu ar perlamutru un sudrabu; tas bija ļoti vērtīgs, ievērojami izstrādāts senatnīgs ierocis.

—  Vai šeit ir parasts,— mis Nevila smaidot sacīja,— ka meičas nesā šādu mazu rīku aiz ņiebura?

— Tas ir pat vajadzīgs,— Kolomba nopūzdamās atbildēja.— Ir tik daudz ļaunu cilvēku!

—  Un vai patiesi jums kādreiz būtu drosme kādam ar to durt?

Un mis Nevila ar stiletu rokā attēloja duršanas kustību, kā to

mēdz darīt teātrī, no augšas uz leju.

—  Jā, kad tas būtu nepieciešami,— Kolomba atbildēja savā maigajā, daiļskanīgajā balsī,— lai aizsargātos vai aizsargātu savus draugus… Bet to nevajag tā turēt; jūs sevi ievainotu, ja cilvēks, kam jūs durtu, atrautos atpakaļ.— Pieceldamās gultā sēdus, Kolomba turpināja:— Skatieties, dūriens šadi jāvirza uz augšu. Tad tas esot nāvīgs. Laimīgi tie cilvēki, kam nav vajadzīgi šādi ieroči!

Viņa nopūtās, atlaida galvu uz spilvena un aizvēra acis. Nebūtu iespējams iedomāties skaistāku, cildenāku, jaunavīgāku sievietes galvu. Fīdijs, veidojot savu Minervu, nebūtu vēlējies citu modeli.

VI

Pieskaņodamies Horācija priekšrakstiem, metos jau pašā sākumā in medias res.' Tagad, kamēr visi guļ — gan skaistā Kolomba, gan pulkvedis, gan ari viņa meita,— izmantošu mirkli, lai iepazīstinātu savu lasītāju ar dažām īpatnībām, kuras viņam nedrīkst palikt svešas, ja viņš vēl tālāk grib iedziļināties šajā patiesajā notikumā. Viņš jau zina, ka Orso tēvs pulkvedis della Rebia ticis noslepkavots; bet Korsikā neslepkavo tā kā Francijā jebkurš izbēgušais katordznieks, kas neatrod labāka līdzekļa, lai kādam nolaupītu tā sudrablietas; Korsikā nogalina ienaidnieku, taču bieži ir grūti pateikt, kā šāds ienaids cēlies.

' Lietu, sižeta vidū (latiņu vai.).

Daudzas ģimenes naidojas aiz veca paraduma, un viņu ienaida iemeslu neviens vairs neatceras.

Ģimene, kuras loceklis bija pulkvedis della Rebia, naidojās ar vairākām citām, bet it īpaši ar Barričīni. Daži stāstīja, ka sešpadsmitajā gadsimtā kāds della Rebia pavedis meiteni 110 Barričīni ģimenes un kāds jaunavas radinieks viņu par to nogalinājis. Citi atstāstīja notikumu pretēji, apgalvojot, ka pavesta esot kāda della Rebia un nogalināts Barričīni. Viens nu ir skaidrs: starp abiem namiem bija izlietas asinis, kā mēdz teikt Korsikā. Tomēr pretēji paradumam šai slepkavībai nesekoja citas, tāpēc ka dženoviešu valdība vajāja vienlīdzīgi kā della Rebias, tā Barričīni ģimeni un šo dzimtu jaunieši nedzīvoja savā tēvijā — abām ģimenēm vairāku paaudžu laikā bija laupīti viņu spēkpilnie pārstāvji Korsikā. Pagājušā gadsimta beigās viens della Rebia, virsnieks Napoleona dienestā, kādā spēļu namā saķildojās ar dažām militārām personām, kuras viņu starp citiem lamuvārdiem nosauca arī par korsikāņu kazu ganu; viņš izvilka zobenu, bet, tā kā bija viens pret trim, tad viņiem būtu klājies slikti, ja kāds svešinieks, kas arī turpat bija atradies, neiesauktos: «Es arī esmu korsikānis!»— un nesteigtos viņam palīgā. Šis svešinieks bija kāds Barričīni, kas gan nepazina savu tautieti. Izskaidrojoties no abām pusēm atskanēja visdziļākās cieņas apliecinājumi un mūžīgas draudzības zvēresti, jo uz cietzemes korsikāņi ļoti viegli tuvinās; viņu salā tas ir tieši pretēji. To ļoti skaidri var saskatīt šajā faktā: uzturēdamies Itālijā, della Rebia un Barričīni bija tuvi draugi, bet, atgriezušies Korsikā, viņi satikās tikai retumis un pirms nāves, kā ļaudis stāstīja, abi viens ar otru nebija sarunājušies jau piecus sešus gadus. Viņu dēli dzīvoja, kā mēdza sacīt uz salas, pienācīgā atturībā. Viens no viņiem — Orso tēvs Džil- fučo kalpoja armijā; otrs — Džudiče Barričīni bija advokāts. Kad tie bija kļuvuši ģimeņu galvas, savu profesiju dēļ viņiem gandrīz nekad nebija izdevības sastapties vai dzirdēt runājam vienam par otru.

Un tomēr kādā dienā ap tūkstoš astoņsimt devīto gadu Džudiče, izlasījis Bastijā kādā laikrakstā, ka kapteinis Džilfučo nupat apbalvots ar ordeni, liecinieku klātbūtnē izteicās, ka nemaz par to nebrīnoties, tāpēc ka ģenerālis protežējot Džilfučo ģimeni. Šie vārdi Vīnē tika atstāstīti kapteinim Džilfučo, un tas sacīja kādam savam tautietim, ka, atgriezies Korsikā, viņš atradīšot Džudiči Barričīni krietni turīgu, tāpēc ka tas naudas vairāk iegūstot no zaudētiem nekā 110 attaisnotiem procesiem. Nekad īsti nav izprasts, vai viņš ar to gribējis norādīt, ka advokāts krāpj savus klientus, vai arī aprobežoties ar triviālās patiesības izteikšanu, ka netīra lieta juristam ienes vairāk nekā taisna. Lai nu būtu kā būdams, bet advokāts Barričīni uzzināja par šo epigrammu un to neaizmirsa. Tūkstoš astoņsimt divpadsmitajā gadā viņš vēlējās tikt iecelts par sava apgabala mēru un viņam bija pilnīgi pamatotas cerības par to kļūt, kad pēkšņi ģenerālis aizrakstīja prefektam, ieteicot iecelt šajā amatā kādu Džilfučo sievas radinieku. Prefekts steidzās rīkoties saskaņā ar ģenerāļa vēlēšanos, un Barričīni nemaz nešaubījās, ka par savu neveiksmi var pateikties Džilfučo intrigām. Pēc imperatora krišanas tūkstoš astoņsimt četrpadsmitajā gadā ģenerāļa protežēto mēru denuncēja kā bonapartistu un atcēla, viņa vietā ieceļot Barričīni. To atkal savukārt atcēla Simt Dienās; bet, kad šis negaiss bija pāri, tas svinīgi atguva pārvaldes zīmogu un dzimtsarakstu reģistrus.

No šī brīža viņa zvaigzne kļuva spožāka nekā jebkad. Pensionētais pulkvedis della Rebia atkal bija apmeties Pjetra- nērā, un viņam bija jāiztur klusa cīņa, kurā viņu nepārtraukti nerroja: te viņam piespieda atlīdzināt zaudējumus, kurus nodarījis viņa zirgs mēra kunga ganībās, te mērs, aizbildinādamies ar baznīcas bruģa labošanu, lika izņemt salauztu akmens plāksni ar della Rēbiu ģerboni, kura bija segusi kāda šīs ģimenes locekļa kapu. Ja kazas nograuza pulkveža jaunos dēstus, mērs aizstāvēja šo dzīvnieku īpašniekus; vienu pēc otra atlaida sīktirgotāju, kas turēja Pjetranēras pasta kantori, un lauku sargu, vecu kara invalīdu, abus della Rebias klientus, aizstājot tos ar Barričīni ļaudīm.

Pulkveža sieva mirstot izsacīja velēšanos, lai viņu apbedī nelielā birztalā, kur viņa labprāt bija pastaigājusies; mērs tūlīt paziņoja, ka nelaiķi apraks draudzes kapos, jo viņš neesot saņēmis norādījumu atļaut atsevišķu kapu vietu. Saniknotais pulkvedis paziņoja, ka, gaidot šo norādījumu, viņa sieva tiks apbedīta tajā vietā, kuru esot izvēlējusies, un viņš lika tur izrakt bedri. Arī mērs savukārt lika izrakt bedri kapsētā un norīkoja žandarmēriju, lai, kā viņš sacīja, varētu ievērot likuma priekšrakstus. Apbedīšanas dienā bija klāt abas puses, un mirkli pat modās bažas, ka tikai neizraisītos cīņa par della Rebias kundzes mirstīgajām atliekām. Ap četrdesmit labi apbruņotu zemnieku, kurus bija pieaicinājuši nelaiķes radinieki, piespieda kirē, kad tas nāca ārā no baznīcas, laisties lapās; 110 otras puses,— mērs ar abiem dēliem, ar saviem klientiem un žandarmiem, ieradās, lai šādai rīcībai pretotos. Kad viņš parādījās un stingri uzaicināja pavadītājus griezties atpakaļ, viņu saņēma ar klaigām un draudiem; skaitliskais pārsvars bija viņu pretiniekiem, un tie likās ļoti apņēmīgi. Mēru ieraugot, tika pielādētas vairākas šautenes; stāstīja pat, ka viens gans to jau pielicis pie vaiga, bet pulkvedis izsitis to viņam no rokām, sacīdams: «Lai neviens nešauj bez manas pavēles!» Mērs, tāpat kā Panurgs, «pēc dabas baidījās no šāvieniem» un, atsacīdamies no kaujas, atkāpās ar savu pavadonību; tad sēru gājiens devās ceļā un papūlējās apmest lielāku līkumu, lai iznāktu virzīties garām mērijai. Defilējot kāds idiots, kas bija pievienojies gājienam, iedomājās uzsaukt: «Lai dzīvo imperators!» Divas trīs balsis atsaucās, un rebianisti, aizvien vairāk iekaisdami, ieteica nogalināt mēra vērsi, kas nejauši aizsprostoja viņiem ceļu. Par laimi, pulkvedis aizkavēja šo vardarbību.

Var jau iedomāties, ka tika sastādīts apsūdzības raksts un ka mērs savā viscildenākajā stilā uzrakstīja prefektam ziņojumu, kurā izklāstīja visu par dievišķīgo un cilvēcisko likumu mīdīšanu kājām, par viņa — mēra — un arī garīdznieka cieņas nonicināšanu un apvainošanu, pulkvedim della Rebiam stājoties bonapartistu sazvērestības priekšgalā, lai mainītu troņa mantošanas kārtību un uzkūdītu pilsoņus bruņoties citam pret citu; tie bija soda kodeksa astoņdesmit sestajā un deviņdesmit pirmajā pantā paredzētie noziegumi.

Šīs sūdzības pārspīlētība kaitēja tās iedarbībai. Pulkvedis aizrakstīja prefektam, karaļa prokuroram; viens viņa sievas radinieks bija ieprecējies kāda salas deputātu ģimenē, otrs bija karaliskās tiesas priekšsēdētāja brālēns. Pateicoties šīm protekci- jām, dumpi apslāpēja, della Rebias kundzes mirstīgās atliekas palika apraktas birzī, un tikai idiotu notiesāja uz divām nedēļām cietumā.

Advokātu Barričīni neapmierināja šāds lietas iznākums, un viņš vērsa savu uzbrukumu uz citu pusi. Viņš izcēla dienas gaismā kādu vecu dokumentu, ar kuru ņēmās apstrīdēt pulkveža īpašnieka tiesības uz kādu upīti, kuras straume grieza dzirnavas. Sākās tiesāšanās, kas vilkās ilgu laiku. Pēc viena gada tiesa gatavojās taisīt spriedumu un, cik bija redzams, par labu pulkvedim, kad Barričīni kungs nodeva karaļa prokuroram vēstuli, kuru bija parakstījis kāds zināms Agostīni, slavens bandīts, kas draudēja viņam, mēram, ar uguni un nāvi, ja viņš neatkāpsies no savām prasībām. Ir zināms, ka Korsikā ir ļoti iemīļota bandītu protekcija un ka, lai izdabātu saviem draugiem, viņi bieži iejaucas privātās ķildās. Mērs izmantoja šo vēstuli savā labā, bet te atkal jauns starpgadījums sarežģīja stāvokli. Bandīts Agostīni aizrakstīja karaļa prokuroram sūdzību, ka atdarināts viņa rokraksts un mesta ēna uz viņa raksturu, padarot viņu par cilvēku, kas tirgojas ar savu iespaidu. «Ja es viltotāju atklāšu,» vēstuli nobeidzot, viņš draudot rakstīja, «es viņu priekšzīmīgi sodīšu.»

Bija skaidrs, ka draudu vēstuli mēram nav rakstījis Agostīni; della Rebias ģimenes locek|i vainoja šajā lietā Barričīni un vice vērsa. No abām pusēm skanēja draudi, un tiesa nesaprata, kurā pusē atrast vainīgos.

Ap šo laiku pulkvedi Džilfučo noslepkavoja. Lūk, kādus faktus tiesa konstatēja: 18… gada 2. augustā, kad diena jau slīga pret vakaru, zemniece Madlēna Pjetrī, kas bija nesusi graudus uz Pjetranēru, izdzirdēja vienu pēc otra divus šāvienus, kuri atskanēja, kā viņai bija licies, no līkumainā ceļa, kas ved uz ciemu, apmēram simt piecdesmit soļu attālu no tās vietas, kur viņa atradās. Gandrīz tūlīt pat viņa ieraudzīja kādu vīru, kas saliecies skrēja pa taku starp vīnogulājiem, steidzoties uz ciemu. Vīrs uz mirkli apstājās un atskatījās, bet attālums neļāva sievietei saskatīt viņa vaibstus, turklāt viņam pie mutes bija vīnogāja lapa, kas aizsedza gandrīz visu seju. Viņš pamāja ar roku kādam biedram, kuru lieciniece neredzēja, pēc tam pazuda starp vīnkokiem.

Zemniece Pjetrī, pametusi savu nastu, teciņiem uzsteidzās augšā pa taku un atrada pulkvedi della Rebiu slīkstam paša asinīs; viņu bija ķēruši divi šāvieni, bet viņš vēl elpoja. Blakus bija pielādēta šautene ar uzvilktu gaili, it kā viņš būtu gatavojies aizstāvēties pret uzbrucēju no priekšas tanī mirklī, kad kāds cits viņam bija šāvis no aizmugures. Pulkvedis gārdza un cīnījās ar nāvi, un nespēja izrunāt ne vārda; ārsti to izskaidroja ar ievainojumiem, kuri bija skāruši plaušas. Asinis viņu smacēja; tās plūda rāmi kā sarkanas putas. Veltīgi Madlēna Pjetrī viņu piecēla sēdus un centās izvaicāt. Viņa gan bija redzējusi, ka tas grib runāt, taču nespēj skaidri izsacīt ne vārda. Pamanījusi, ka sašautais mēģina pacelt roku pie savas kabatas, viņa steidzās no tās izvilkt nelielu piezīmju grāmatiņu, ko pasniedza atvērtu. Viņš izņēma no grāmatiņas zīmuli un mēģināja rakstīt. Tiešām — lieciniece bija redzējusi, ka viņš ar lielām pūlēm uzvelk vairākus burtus, bet, tā kā pati neprata lasīt, tad arī nevarēja saprast to jēgu. Zaudējis pēdējos spēkus šajā piepūlē, pulkvedis atstāja grāmatiņu zemnieces Pjetrī rokā, ko ar mokām paspieda, dīvaini nolūkojoties viņā, it kā, pēc liecinieces izteicieniem, gribēdams sacīt: «Tas ir svarīgi, tas ir mana slepkavas vārds!»

Kāpjot augšā uz ciemu, zemniece Pjetrī sastapa mēru Barričīni kungu ar dēlu Vinčentello. Bija jau gandrīz nakts. Viņa pastāstīja, ko bija redzējusi. Mēra kungs paķēra grāmatiņu un teciņiem steidzās uz mēriju apjozt savu amata jostu un pasaukt sekretāru un žandarmus. Palikusi divatā ar Vinčentello, Madlēna Pjetrī uzaicināja viņu doties palīdzēt pulkvedim, ja tas vēl būtu dzīvs; bet Vinčentello atbildēja, ka viņu nevilcināsies vainot slepkavībā, ja viņš tuvosies cilvēkam, kas bijis viņa ģimenes nāvīgs ienaidnieks. Drīz pēc tam atgriezās mērs, pulkvedi atrada jau mirušu, lika novākt līķi un uzrakstīja protokolu.

Par spīti apmulsumam, kas šajā gadījumā bija gluži dabisks, Barričīni kungs steidzās aizzīmogot pulkveža kabatas grāmatiņu un ievadīt visu viņa spēkos esošo izmeklēšanu, taču tā nekā svarīga neatklāja. Kad ieradās izmeklēšanas tiesnesis, grāmatiņu atvēra un uz asinīm notrieptās lapiņas ieraudzīja dažus burtus, kas bija uzvilkti drebošu roku, tomēr skaidri salasāmi. Tur bija uzrakstīts: Agostī…— un izmeklēšanas tiesnesis nešaubījās, ka pulkvedis bija gribējis norādīt uz Agostīni kā uz savu slepkavu. Tomēr Kolomba della Rebia, ko tiesnesis bija pieaicinājis, lūdza atļauju pārbaudīt piezīmju grāmatiņu. Kad viņa to ilgi bija šķirstījusi, viņa izstiepa roku pret mēru un iesaucās: «Lūk, slepkava!» Tad viņa izstāstīja ar tādu skarbumu un skaidrību, kas viņas dziļajās sāpēs varēja pārsteigt, ka tēvs, pirms nedaudzām dienām saņēmis no dēla vēstuli, bija to sadedzinājis, bet iepriekš ierakstījis ar zīmuli kabatas grāmatiņā Orso adresi, jo tas tikko bija pārgājis uz citu garnizonu. Nu, un šīs adreses piezīmju grāmatiņā vairs nebija, un Kolomba secināja, ka mērs izrāvis lapiņu, kur tā bijusi ierakstīta un kas arī būs bijusi tā pati, uz kuras tēvs uzvilcis slepkavas vārdu; šī vārda vietā mērs uzrakstījis Agostīni vārdu. Tiesnesis redzēja, ka vienas lapiņas tiešām trūkst tajā loksnē, kurā bija ierakstīts vārds; taču tūlīt viņš ievēroja, ka lapu trūkst arī citās loksnēs tanī pašā grāmatiņā, un liecinieki paskaidroja, ka pulkvedim piemitis paradums izplēst lapiņas no piezīmju grāmatiņas, lai ar tām aizkūpinātu cigāru; nekas nav iespējamāk, ka viņš aiz pārskatīšanās sadedzinājis arī pierakstīto adresi. Turklāt konstatēja, ka mērs, saņēmis no zemnieces Pjetrī kabatas grāmatiņu, nekā nebūtu varējis izlasīt, jo bija jau satumsis; pierādījās, ka viņš ne mirkli nebija apstājies pirms ieiešanas mērijā, ka žandarmērijas brigadieris, viņu turp pavadījis, bija redzējis viņu aizdedzinām lampu, ieliekam grāmatiņu aploksnē un to aizzīmogojam.

Kad brigadieris bija nodevis savu liecību, Kolomba ārkārtīgā satraukumā metās viņam pie kājām un lūdzās pie visa, kas viņam svēts, lai viņš paskaidro, vai nav atstājis mēru kaut uz mirkli vienu pašu. Brigadieris brītiņu vilcinājās, jaunavas degsme viņu acīm redzami bija aizkustinājusi; tad viņš atzinās, ka iegājis blakus istabā pēc kādas papīra lapas, bet palicis tur nepilnu minūti, un mērs visu laiku runājis, kamēr viņš taustīdamies meklējis vajadzīgo papīru kādā atvilktnē. Tad viņš vēl apgalvoja, ka, viņam atgriežoties, asinīm notrieptā kabatas grāmatiņa bijusi tanī pašā vietā uz galda, kur mērs ienākdams bija to nosviedis.

Barričīni kungs liecināja visdziļākajā mierā. Viņš atvainojot, kā pats izsacījās, della Rebias jaunkundzes straujumu un labprāt gribot attaisnoties. Viņš pierādīja, ka visu vakaru pavadījis ciemā, viņa dēls Vinčentello nozieguma brīdī bijis kopā ar viņu pie mērijas un, beidzot, dēls Orlandučo todien bijis sasirdzis ar drudzi un nebija izkāpis 110 gultas. Mērs parādīja visas mājās esošās šautenes, ne ar vienu nesen nebija šauts. Viņš piebilda, ka uzreiz aptvēris kabatas grāmatiņas nozīmību, tāpēc to aizzīmogojis un nodevis savam palīgam, paredzēdams, ka sakarā ar viņa naidīgo attieksmi pret pulkvedi viņu varētu turēt aizdomās. Tad viņš atgādināja, ka Agostīni bija piedraudējis ar nāvi tam, kas rakstījis vēstuli viņa vārdā, un norādīja, ka šis nožēlojamais, droši vien turēdams aizdomās pulkvedi, būs to nogalinājis. Bandītu vidū līdzīga atriebība aiz tāda paša iemesla neesot reti sastopama.

Piecas dienas pēc pulkveža della Rebias nāves voltižēru nodaļa notvēra Agostīni un, viņam izmisīgi pretojoties, nogalināja. Pie viņa atrada Kolombas vēstuli, kurā meitene lūdzās, lai viņš paziņo, vai ir vai nav vainīgs slepkavībā, ko viņam piedēvē. Tā kā bandīts nebija atbildējis, tad secinaja, ka viņam nav pieticis drosmes pateikt meitai, ka nogalinājis viņas tēvu. Taču cilvēki, kas teicās labi pazīstam Agostīni raksturu, klusītēm sačukstējās, ka viņš, ja būtu nogalinājis pulkvedi, dižotos ar to. Kāds cits bandīts, pazīstams ar vārdu Brandolačo, nosūtīja Kolombai paskaidrojumu, ar goda vārdu apliecinādams sava biedra nevainību; taču viņa vienīgais pierādījums bija tas, ka Agostīni nekad viņam nebija stāstījis, ka tur aizdomās pulkvedi.

Slēdziens: Barričīni ģimeni vairāk netraucēja; izmeklēšanas tiesnesis apbēra mēru ar uzslavām, un tas savukārt vainagoja savu jauko izturēšanos, atsakoties no tiesībām uz strautu, par kuru bija tiesājies ar pulkvedi della Rebiu.

Sapulcējušos draugu klātbūtnē Kolomba pēc vietējām paražām improvizēja žēlabu dziesmu pie tēva līķa. Tanī viņa izlēja visu savu naidu pret visiem Barričīni, formāli apvainojot tos slepkavībā, kā arī piedraudot, ka viņas brālis tiem atriebsies. Šo pašu žēlabu dziesmu, kas kļuva ļoti populāra, mis Lidija bija dzirdējusi matrozi dziedam. Uzzinājis par tēva nāvi, Orso, kas toreiz uzturējās Francijas dienvidos, lūdza atvaļinājumu no dienesta, bet nedabūja. Pēc savas māsas vēstules viņš sākumā bija uzskatījis Barričīni par vainīgiem, bet drīz vien saņēma visu izmeklēšanas materiālu norakstus, un izmeklēšanas tiesneša īpaša vēstule viņu gandrīz pilnīgi pārliecināja, ka bandīts Agostīni ir vienīgais vainīgais. Kolomba rakstīja viņam ik pa trim mēnešiem, allaž atkārtojot savas aizdomas, kuras viņa sauca par pierādījumiem. Šīs apsūdzības gluži neviļus iededzināja viņa korsikāņu asinis, un reizēm viņš gandrīz pievienojās māsas iedomām. Un tomēr ikreiz, viņai rakstīdams, Orso atkārtoja, ka viņas bažām nav nekāda droša pamata, un tās nepelna uzticību. Viņš pat aizliedza māsai — gan allaž veltīgi — viņam vēl par to rakstīt. Tā aizritēja divi gadi, tad viņu atvaļināja, un viņš domāja par atgriešanos dzimtenē, ne jau lai atriebtos cilvēkiem, kurus uzskatīja par nevainīgiem, bet lai izprecinātu māsu un pārdotu nelielos īpašumus, ja par tiem varētu dabūt tādu summu, kas viņam dotu iespēju dzīvot Eiropā.

VII

Vai nu māsas ierašanās bija brālī spēcīgāk modinājusi atmiņas par tēva pajumti, vai arī viņš mazliet kautrējās savu smalko draugu priekšā par Kolombas apģērbu un mežonīgo izturēšanos, bet jau otrā ritā viņš paziņoja, ka nolēmis atstāt Ajačo un atgriezties Pjetranērā. Tomēr iepriekš viņš saņēma pulkveža solījumu, ka tas aprnetīsies viņu pieticīgajā mājoklī, dodoties uz Bastiju, toties Orso apņēmās tam izrīkot briežu, fazānu, meža cūku un vēl citu dzīvnieku medības.

Dienu pirms aizbraukšanas Orso izteica priekšlikumu neiet uz medībām, bet doties pastaigā pa liedagu. Pasniedzis mis Lidijai atbalstam savu roku, viņš varēja brīvi ar jauno dāmu sarunāties, jo Kolomba bija palikusi pilsētā, lai iepirktos, un pulkvedis abus uz mirkli atstāja, šaudīdams kaijas un kādus pelikānu pasugas putnus, par lielu brīnumu garāmgājējiem, kuri nespēja saprast, kā var izšķiest pulveri šādam nederīgam medījumam.

Viņi gāja pa ceļu, kas ved uz grieķu kapelu, no kurienes paveras visskaistākais skats uz līci, taču viņi tam neveltīja vērību.

—  Mis Lidija . . .— Orso ierunājās pēc Klusēšanas, kas jau bija diezgan ilga, lai sāktu apgrūtināt,— sakiet atklāti — ko jūs domājat par manu māsu?

—  Viņa man ļoti patīk,— atbildēja mis Nevila.— Vairāk nekā jūs,— viņa smaidīdama piebilda,— jo viņa ir īsta korsikā- niete, bet jūs esat pārāk civilizēts mežonis.

—  Pārāk civilizēts? .. . Diezin vai! Jūtu, ka gluži neviļus kļūstu atkal mežonīgs, kopš esmu spēris kāju uz salas. Tūkstoš briesmīgu domu mani satrauc un tirdī… un man vajadzēja ar jums mazliet aprunāties, pirms ienirstu savā tuksnesī.

—  Esiet drosmīgs, della Rebias kungs! Redziet, kā jūsu māsa samierinās ar likteni, viņa rāda jums piemēru.

—  Ai, atmetiet maldus! Neticiet viņas padevībai! Viņa man nav vēl sacījusi ne vārda, bet katrā viņas skatienā es lasu, ko viņa no manis gaida.

—  Ko tad viņa grib no jums?

—  Ak, nekā .. . tikai lai es izmēģinu, vai jūsu tēva kunga šautene tikpat labi kā fazānam trāpa arī cilvēkam.

—  Kāda iedoma! Un jums var kaut kas tāds nākt prātā! Kad jūs vēl nupat atzināties, ka viņa jums nekā nav sacījusi. Tas taču no jūsu puses ir briesmīgi.

—  Ja viņa nedomātu par atriebību, tad jau pašā sākumā būtu man stāstījusi par mūsu tēvu; viņa to nav darījusi. Viņa būtu izrunājusi to cilvēku vārdus, kurus uzskata … maldīgi, to es zinu, par tēva slepkavām. Atkal ne vārda. Jo, redziet, mēs, korsikāņi, esam viltīga tauta. Mana māsa saprot, ka es vēl neesmu pilnīgi viņas varā, un viņa negrib mani iebiedēt, kamēr vēl varu aizbēgt. Bet, kad viņa būs mani novedusi aizas malā, kad man reibs galva, viņa mani iegrūdis bezdibenī.

Tad Orso izstāstīja mis Nevilai sīkāk par sava tēva nāvi un izklāstīja galvenos pierādījumus, kuri viņam lika uzskatīt Agostīni par slepkavu.

—  Nekas nav varējis Kolombu pārliecināt,— viņš piebilda. — Redzēju to no viņas pēdējās vēstules. Viņa ir zvērējusi Barričīni nāvi un … mis Nevil, redziet, cik ļoti es jums uzticos. .. varbūt šo cilvēku jau vairs nebūtu zemes virsū, ja kāds no aizspriedumiem, kuri atvainojami ar viņas mežonīgo audzināšanu, nebūtu viņā radījis pārliecību, ka atriebe pieder man kā ģimenes galvam un ka tā man ir goda lieta.

—  Patiesi, della Rebias kungs,— mis Nevila teica,— jūs apmelojat savu māsu.

—  Nē, jūs pati sacījāt… viņa ir korsikāniete … viņa domā tāpat kā visi pārējie. Vai zināt, kāpēc es vakar biju kļuvis tik skumjš?

—  Nē, bet jau kopš kāda laika jums reizēm uzmācās šī drūmā noskaņa. Mūsu pazīšanās sākumā jūs bijāt daudz gaišākā omā.

—  Gluži otrādi, vakar es biju līksmāks, laimīgāks nekā parasti. Redzēju jūs tik mī|u, tik iecietīgu pret manu māsu … Mēs ar pulkvedi atgriezāmies ar laivu. Vai zināt, ko man viens no laiviniekiem pateica savā ellišķīgajā izloksnē? «Jūs esat nošāvis krietni daudz medījumu, Ors Anton, bet jūs piedzīvosiet, ka Orlandučo Barričīni ir lielāks mednieks nekā jūs.»

—  Nu, un kas šinīs vārdos ir tik briesmīgs? Vai tad jums ir liela vēlēšanās būt veiklam medniekam?

—  Vai tad jūs nemanāt, ka šis nožēlojamais pateica — man nebūs drosmes nogalināt Orlandučo?

—  Vai zināt, della Rebias kungs, jūs mani biedējat. Šķiet, ka jūsu salas gaiss ne tikai rada drudzi, bet arī padara traku. Labi, ka mēs drīz to atstāsim.

—  Ne ātrāk, iekams būsiet apmeklējuši Pjetranēru. Jūs to solījāt manai māsai.

—  Un, ja mēs šo solījumu neizpildīsim, tad, bez šaubām, varēsim sagaidīt no jums kādu atriebību?

—  Vai atceraties, ko nesen jūsu tēvs stāstīja par indiāņiem, kuri draudot gubernatoriem, ka miršot bada nāvē, ja tie neizpildīšot viņu lūgumus?

—  Jūs esat nežēlīga ar savām zobgalībām, mis Nevila; jums vajadzētu mani saudzēt. Jūs redzat, esmu šeit viens. Tikai jūs mani aizkavējāt kļūt trakam, kā jūs sacījāt; jūs bijāt mans sargeņģelis un tagad …

—  Tagad,— mis Nevila nopietni sacīja,— lai atbalstītu jūsu tik viegli satricināmo saprātu, jums ir vīra un kareivja gods un …— viņa turpināja, novērsdamās un noplūkdama kādu ziedu,— ja tas jums kaut ko nozīmē — jūsu sargeņģeļa piemiņa.

—  Ak, mis Nevil, ja es varētu ticēt, ka jums tiešām ir kāda interese …

—  Paklausieties, della Rebias kungs,— mis Nevila, mazliet saviļņota sacīja,— jūs esat kā bērns, tāpēc es ar jums runāšu kā ar bērnu. Kad vēl biju maza meitenīte, māte man iedāvāja skaistu kaklarotu, kuru dedzīgi biju vēlējusies; bet viņa man teica: «Ik reizi, kad tu izrotāsies ar šīm krellēm, atceries, ka tu vēl neproti franču valodu!» Kaklarota manās acīs mazliet zaudēja no savas vērtības. Tā man kļuva par pārmetumu; tomēr es ar to rotājos un iemācījos franciski. Vai redzat šo gredzenu? Tas ir ēģiptiešu skarabejs, kas atrasts kādā piramīdā. Šī ērmīgā figūra, ko jūs varbūt uzskatāt par pudeli, nozīmē cilvēka dzīvi. Manā zemē ir ļaudis, kas uzskatītu hieroglifu par ļoti piemērotu. Tālāk ir vairogs ar roku, kas tur šķēpu; tas nozīmē kauju, cīņu. Tātad abu zīmju savienojums veido devīzi, kas man šķiet visai skaista: Dzīve ir cīņa. Tikai neiedomājieties, ka es protu tekoši atšifrēt hieroglifus; to man izskaidroja kāds eģiptologs. Nu, un es jums dāvinu savu skarabeju. Kad jums uzmāksies kāda nelāga korsikāniska doma, paskatieties uz šo talismanu un sakiet, ka cīņā pret ļaunām kaislībām jākļūst uzvarētājam. Patiesi, es nesprediķoju slikti.

—  Es domāšu par jums, mis Nevil, un sev sacīšu …

—  Sakiet sev, ka jums ir draudzene, kas būtu izmisusi, ja … jūs nonāktu pie karātavām. Turklāt tas arī nesagādātu prieku jūsu senčiem kaprāļa kungiem.

Pēc šiem vārdiem viņa smiedamās atrāvās no Orso rokas un, skriedama pretī tēvam, sacīja:

— Tēt, liec mieru šiem nelāga putniem, iesim pajūsmot Napoleona grotā!

Aizbraukšanai vienmēr piemīt kaut kas svinīgs, pat ja šķiras uz neilgu laiku. Orso ar māsu gribēja doties ceļā agri no rīta, un no mis Lidijas viņš atvadījās jau iepriekšējā vakarā, jo necerēja, ka jaunā dāma atsacīsies no ierastās vēlās piecelšanās, lai sagādātu viņam patiku. Viņu šķiršanās bija salta un smaga. Kopš viņu sarunas liedagā mis Lidija bažījās, ka izrādījusi jaunajam Orso pārāk sirsnīgu interesi, un Orso sirdi nomāca viņas zobgalības un aušīgais tonis. Mirkli viņam bija šķitis, ka jaunās anglietes izturēšanās atsedz dziļākas simpātijas rašanos; tagad, mis Neviļas rotaļīguma samulsināts, viņš nosprieda, ka ir tai tikai vienkāršs paziņa, kas drīz tiks aizmirsts. Tāpēc jo liels bija viņa pārsteigums, kad no rīta, piesēdies ar pulkvedi pie kafijas galda, viņš redzēja ienākam mis Lidiju, kurai sekoja viņa māsa. Viņa bija piecēlusies piecos no rīta, un anglietei, it īpaši mis Nevilai, šīs pūles bija lielas diezgan, lai uzkurinātu viņā zināmu pašlepnumu.

—  Esmu gluži izmisis,— Orso sacīja,— ka jūs tik agri iztraucēja. Bez šaubām, mana māsa būs jūs uzmodinājusi par spīti

maniem aizrādījumiem, un jūs gan esat visai pikta uz mums. Varbūt jūs jau vēlaties, kaut es būtu pakārts?

—  Nē,— mis Lidija ļoti klusu atbildēja itāliski, acīm redzami, lai viņas tēvs nesaprastu.— Bet jūs pukojāties vakar par manām nevainīgajām šķelmībām, un es negribēju ļaut jums aiznest līdzi nelāgu atmiņu par jūsu padevīgo kalponi. Cik jūs, korsikāņi, gan esat briesmīgi cilvēki! Ardievu, ceru, ka drīz redzēsimies.

Un viņa sniedza tam roku.

Orso spēja atbildēt tikai ar nopūtu. Kolomba pienāca, ieveda viņu loga nišā un, rādīdama kādu priekšmetu, ko bija paslēpusi zem mezzaro, klusu viņam kaut ko stāstīja.

—  Mana māsa,— Orso sacīja mis Nevilai,— grib jūs, jaunkundz, apveltīt ar savādu dāvanu; bet mums, korsikāņiem, jau nav nekā liela, ko dāvināt. .. izņemot mūsu padevīgo cieņu, kuru laiks neizdzēš. Māsa man saka — jūs ar interesi esat aplūkojusi šo stiletu. Tā ir ģimenes senlieta. Droši vien tas kādreiz ir karājies pie jostas kādam no šiem kaprāļiem, kuriem man jāpateicas par mūsu pazīšanos. Kolombai tas liekas tik vērtīgs, ka viņa man lūdza atļauju, lai jums to dāvinātu, un es īsti nezinu, vai dot savu piekrišanu, jo baidos, ka jūs par mums zobosieties.

—  Stilets ir brīnumjauks,— mis Lidija teica.— Bet tas ir ģimenes mantojums, es nevaru to pieņemt.

—  Tas nav mana tēva stilets,— Kolomba dedzīgi iesaucās. — To dāvājis kādam manam sencim no mātes puses karalis Teodors. Jaunkundze mūs patiesi iepriecinātu, ja to pieņemtu.

—  Mis Lidija,— Orso sacīja,— nenonieciniet kāda karaļa stiletu!

Senlietu cienītājam karaļa Teodora relikvijas ir daudz vērtīgākas par visvarenākā monarha relikvijām. Kārdinājums bija spēcīgs, un mis Lidija gara acīm jau skatīja, kādu ievērību sacels šis ierocis, nolikts uz lakota koka galdiņa viņas dzīvoklī Sv. Džeimsa laukumā.

—  Bet,— viņa iebilda, paņemdama stiletu un vilcinādamās kā cilvēks, kas grib pieņemt, un veltīdama Kolombai vienu no saviem laipnākajiem smaidiem,— dārgā Kolombas jaunkundze … es nevaru… es neuzdrošinos ļaut jums doties cejā atbruņotai.

— Ar mani ir mans brālis,— Kolomba lepni atteica,— un mums ir jūsu tēva labā šautene. Orso, vai esi to pielādējis?

Mis Nevila paturēja stiletu, un Kolomba, lai novērstu briesmas, kādas draud, ja dāvina draugiem asus priekšmetus, pieprasīja vienu sū samaksai.

Beidzot vajadzēja doties ceļā. Orso vēlreiz spieda mis Neviļas roku; Kolomba viņu noskūpstīja, pēc tam piedāvāja savas rožu lūpiņas pulkvedim, kas bija gluži sajūsmināts par korsikāņu pieklājību. Pa zāles logu mis Lidija redzēja māsu un brāli uzkāpjam zirgos. Kolombas acīs atplaiksnījās ļauna līksme, kādu jaunā angliete tanīs nekad nebija pamanījusi. Šī lielā, spēcīgā sieviete, fanātiķe savā barbariskajā goda izpratnē, ar lepni paceltu pieri, sardoniskā smaidā savilktām lūpām, aizvedot jaunekli, kas bija apbruņojies, kā dodoties kādā bīstamā ekspedīcijā, mis Lidijai atsauca atmiņā Orso bažas, un viņai šķita, ka ļauns dēmons to ievelk bojāejā. Jau zirga mugurā sēdēdams, Orso pacēla galvu un ieraudzīja mis Lidiju. Vai nu uzminējis viņas domas, vai arī lai sacītu pēdējās ardievas, viņš satvēra ēģiptiešu gredzenu, ko bija piesējis saitītē, un pacēla to pie lūpām. Mis Lidija nosarkdama atrāvās no loga, bet, gandrīz tūlīt atkal atgriezdamās pie tā, viņa redzēja abus korsikāņus uz saviem mazajiem zirgiem straujos auļos aizjoņojam uz kalnāja pusi. Pēc pusstundas pulkvedis viņai iedeva tālskati, kurā tos redzēja virzāmies pa līča krastmalu, un viņa ievēroja, ka Orso bieži atskatās uz pilsētas pusi. Galu galā viņš pazuda aiz purviem, kuru vietā tagad sakuplojusi skaista jaunaudze.

Mis Lidija paskatījās spogulī un ievēroja, ka ir ļoti bāla.

«Ko gan šis jauneklis lai domā par mani?» viņa sev jautāja. «Un ko es par viņu domāju? Un kāpēc es par viņu domāju? … Ceļojuma paziņa … Ko tad es īsti gribu šajā Korsikā? Ai, es taču viņu nemīlu … Nē, nē; turklāt tas nav iespējams … Un Kolomba… Es — žēlabu dziesmu teicējas brāļa sieva! Dziesmu teicējas, kas nēsā līdzi garu stiletu!» Un viņa pamanīja, ka tur rokā karaļa Teodora stiletu. Viņa to nosvieda uz tualetes galda. «Kolomba Londonā dejo lielā ballē!… Kāda lauvene1 , žēlīgais dievs! Ir nu gan ko rādīt… Varbūt viņa saceltu ārkārtīgu ievērību … Viņš mani mīl, to es droši zinu . .. Viņš ir romāna varonis, kam esmu pārtraukusi dēku gaitu .. . Bet vai viņš tiešām bija nodomājis atriebt savu tēvu pēc korsikāņu paražas? Viņš ir kaut kas vidējs starp Konrādu un dendiju … Es viņu pārvērstu par īstu dendiju, par dendiju, kam ir korsikāņu drēbnieks …»

Viņa iemetās gultā un gribēja iemigt, bet nevarēja; un es necentīšos atkārtot viņas monologu, kurā viņa vairāk nekā simt reižu sev sacīja, ka della Rebias kungs nav bijis, nav un nekad nebūs viņai kaut kas.

' Šajā laikā Anglijā tā sauca personas, kas bija populāras un izcēlās ar kaut ko neparastu. (Autora piezīme.)

IX

Pa to laiku Orso un viņa māsa jāja tālāk. Zirgu straujie rikši sākumā traucēja sarunāties; bet, kad pārāk stāvais slīpums spieda virzīties soļos, viņi pārmija dažus vārdus par draugiem, kurus nupat bija atstājuši. Kolomba jūsmoja par mis Neviļas skaistumu, par viņas blondajiem matiem, par piemīlīgo izturēšanos. Pēc tam viņa jautāja, vai pulkvedis tiešām esot tik bagāts, kāds šķiet, un vai mis Lidija esot viņa vienīgā meita.

—  Viņa gan ir laba partija,— Kolomba sacīja.— Šķiet, ka viņas tēvs ir noskaņots pret tevi ļoti draudzīgi.

Un, kad Orso nekā neatbildēja, viņa turpināja:

—  Kolomba, tu esi neprātīga,— Orso auļodams atbildēja.

—  Jūs esat vīrietis, Ors Anton, un, bez šaubām, zināt labāk nekā sieviete, kas jums darāms. Bet es labprāt gribētu zināt, kas šai anglietei būtu iebilstams pret ieprecēšanos mūsu ģimenē. Vai Anglijā arī ir kaprāļi?

Pēc diezgan ilga pārjājiena, kura laikā brālis un māsa šādi apspriedās, viņi sasniedza nelielu ciemu netālu no Bokonjāno, kur apstājās paēst un pārgulēt nakti kādas pazīstamas ģimenes mājā. Viņus tur uzņēma ar korsikāņiem raksturīgo viesmīlību, kuru novērtēt spēj tikai tas, kas pats to baudījis. Otrā dienā namatēvs, kas bija nelaiķes della Rebias kundzes krusttēvs, viņus pavadīja kādu ljē.

—  Paskatieties uz šīm birzīm un makiju,— viņš atvadoties teica Orso.— Vīrs, kas būtu vainīgs pie kāda nelaimes, rastu tur desmit gadus drošu patvērumu, un ne žandarmi, ne voltižēri neietu viņu tur meklēt. Šīs birzis saplūst ar Vicavonas mežu, un, kam ir draugi Bokonjāno pilsētā vai tās apkaimē, tam tur nekā netrūkst. Jums ir skaista šautene, tā gan šauj tālu. Svētā dievmāte, pamatīgs kalibrs! Ar to var nošaut ko labāku par meža cūkām!

Orso salti atbildēja, ka tā ir angļu šautene un svinu nes ļoti tālu. Viņi apskāvās, un katrs turpināja savu ceļu.

Mūsu ceļotāji jau bija pavisam tuvu pie Pjetranēras, kad pie ieejas kādā aizā, kurai vajadzētu doties cauri, viņi pamanīja septiņus astoņus ar šautenēm apbruņojušos vīrus, dažus sēžam uz akmeņiem, citus atlaidušos zālē un pāris vīru it kā sardzē stāvot. Viņi jāja garām netālu no tiem. Kolomba mirkli tos vēroja ar tālskati, ko bija izņēmusi no lielās ādas somas, kādu katrs korsikānis mēdz ņemt līdzi ceļojumā.

— Tie ir mūsu ļaudis!— viņa liksmi iesaucās.— Pjeručo labi veicis savu uzdevumu.

—  Kas par ļaudīm?— Orso jautāja.

—  Mūsu gani,— viņa atbildēja.— Aizvakar vakarā aizsūtīju Pjeručo saaicināt kopā šos krietnos vīrus, lai pavadītu jūs uz jūsu namu. Jums nepiederas iejāt Pjetranērā bez pavadoņiem, un jums jāzina, ka Barričīni ir spējīgs uz visu.

—  Kolomba!— Orso bargi viņu apsauca.— Jau daudzkārt esmu tevi lūdzis man vairs nestāstīt par Barričīni un par tavām nepamato'ajām aizdomām. Protams, es nepadarīšu sevi smieklīgu, iejājot savā dzimtajā ciemā šī dīkdieņu bara pavadībā, un esmu ļoti neapmierināts, ka viņus esi sapulcinājusi bez manas ziņas.

—  Brāli, jūs esat aizmirsis savu zemi. Man pienākas jūs sargāt, kad jūsu neapdomība dzen jūs briesmās. Man bija jādara tas, ko esmu darījusi.

Šajā mirklī gani, ieraudzījuši viņus, steidzās pie saviem zirgiem un auļos trauca lejup viņiem pretī.

—  Evviva Ors Anton!— iesaucās spēcīgs sirmgalvis ar ballu bārdu, ģērbies, par spīti karstumam, korsikāņu vadmalas apmetnī ar kapuci, kas ir vēl biezāka par viņu kazu vilnu.— Tēvs, kas tēvs, tikai lielāks un stiprāks. Cik skaista šautene! Par šo šauteni vēl runās, Ors Anton!

—  Evviva Ors Anton!— vienā balsī atkārtoja visi gani.— Mēs skaidri zinājām, ka galu galā viņš atgriezīsiesl

—  Ak, Ors Anton,— ierunājās vecs liela auguma vīrs ar saulē tumši nobrūnējušu seju,— kā jūsu tēvs priecātos, ja viņš būtu šeit, lai jūs sagaidītu! Tas labais cilvēks! Jūs viņu vēl tagad redzētu, ja viņš būtu gribējis man ticēt, ja viņš būtu man ļāvis rīkoties ar Džudiči. . . Tas drosmīgais vīrs! Viņš man neticēja, tagad viņš zina, ka man bija taisnība. Labi,— vecais turpināja,— Džudiče nekā nezaudēs pagaidīdams.

—  Evviva Ors Anton!

Un ducis šāvienu pavadīja šos apsveikumus.

Orso jutās ļoti nelāgi šīs jātnieku grupas vidū, kuri visi runāja reizē un grūstījās, lai paspiestu viņam roku; kādu laiku viņš netika pie vārda. Galu galā ar tadu sejas izteiksmi, kāda viņam mēdza būt savas rotas priekšgalā, izsakot rājienus vai ari sadalot sardzes dienas, viņš teica:

—  Draugi, pateicos jums par sirsnību, kādu jūs man parādāt, par to, kādu jūtat pret manu tēvu; bet es vēlos, es gribu, lai neviens man neizsaka padomus. Es pats zinu, kas man darāms.

—  Viņam taisnība, viņam taisnība!— gani izsaucās.— Jūs jau zināt, ka varat uz mums paļauties.

—  Jā, es uz jums paļaujos, bet pašreiz man neviens nav vajadzīgs un manai mājai nedraud nekādas briesmas. Griezieties vien apkārt un dodieties atpakaļ pie savām kazām! Es zinu ceļu uz Pjetranēru, un pavadoņi man nav vajadzīgi.

—  Nebīstieties nenieka, Ors Anton,— teica sirmgalvis.— Viņi šodien neuzdrošināsies rādīties. Pele lien alā, kad atgriežas runcis.

—  Pats esi runcis, vecais sirmbārdi!— Orso sacīja.— Kā tevi sauc?

—  Kā tad tā? Jūs mani nepazīstat, Ors Anton, mani, kurš tik bieži vizināja jūs uz sava mūļēzeļa, kas mēdza kost! Jūs vairs nepazīstat Polo Grifo? Krietno vīru, kas ar miesu un dvēseli ir uzticīgs jūsu dzimtai! Teiciet tikai vienu vārdu, un, kad runās jūsu lielā šautene, neklusēs arī šī vecā muskete, kas ir tikpat veca kā tās kungs. Uz to varat paļauties, Ors Anton!

—  Labi, labi; bet pie visiem velniem! Vācieties un ļaujiet mums turpināt ceļu!

Gani beidzot attālinājās, naskos rikšos virzīdamies uz ciema pusi, tomēr laiku pa laikam apstājās katrā ceļa paaugstinājumā, it kā vērodami, vai kaut kur nav kādas apslēptas lamatas, un vienmēr turējās diezgan tuvu Orso un viņa māsai, lai vajadzības gadījumā varētu steigties viņiem palīgā. Vecais Polo Grifo teica saviem biedriem:

—  Es viņu saprotu! Es viņu saprotu! Viņš nesaka, ko grib darīt, bet dara to. īsts sava tēva dēls. Labi, teic tik, ka tev nav nekas ne pret vienu! Tu esi devis zvērestu svētajai Negai.[29]bravol Es nedodu ne sū par mēra ādu. Nepaies mēnesis, kad no tas nevarēs uztaisīt ne vīna maisu.

Tā, izlūku grupai pa priekšu virzoties, della Rebiu pēctecis atgriezās dzimtajā ciemā un sasniedza savu senču kaprāļu seno mājokli. Rebianisti, kuriem ilgi bija trūcis vadoņa, sapulcējās, lai viņu sagaidītu, un tie ciema iedzīvotāji, kas palika neitrāli, visi iznāca uz savu namu sliekšņiem, lai redzētu viņu dodamies garām. Barričīnisti turējās savās mājās un glūnēja pa slēģu spraugām.

Pjetranēras ciems ir celts ļoti neregulāri, kā visi ciemati Korsikā; ja kāds grib redzēt ielu, tad lai aiziet uz Kargēzu, kas uzcelta Marbefa kunga vadībā. Pjetranērā mājas, kas izkaisītas, kā pagadījies, bez jebkāda plāna, noklāj nelielas augstienes virsotni vai, drīzāk, kalnāja pakāpienu. Ciema vidū aug liels, zaļš ozols, tam blakus redzama granīta tvertne, kurā pa koka cauruli atplūst netālā strauta ūdens. Šis vispārderīgais piemineklis celts ar della Rebiu un Barričīni kopīgiem līdzekļiem, bet ļoti maldītos tas, kas tur meklētu kādreizējās abu ģimeņu saskaņas zīmi. Tieši otrādi, tas ir viņu sacensības darbs. Reiz senāk, kad pulkvedis della Rebia bija aizsūtījis ciema padomei nelielu summu ūdenstvertnes taisīšanai, advokāts Barričīni steidzās piedāvāt līdzīgu ziedojumu, un šai augstsirdības cīņai Pjetranēra var pateikties par savu ūdensvadu. Apkārt zaļajam ozolam un ūdenstvertnei plešas neapbūvēts klajums, ko sauc par «laukumu»; tur vakaros pulcējas dīkdieņi. Reizēm tur spēlē kārtis un vienreiz gadā karnevāla laikā tur dejo. Laukuma abos galos paceļas pa masīvai celtnei — tās būvētas no granīta un šīfera un ir vairāk augstas nekā platas. Tie ir della Rebiu un Barričīni naidīgie torņi: Tiem ir līdzīga arhitektūra, vienāds augstums, un var redzēt, ka abu ģimeņu sacensība palikusi likteņa neizšķirta.

Varbūt šeit der paskaidrot, kā jāsaprot vārds tornis. Tā ir apmēram četrdesmit pēdu augsta četrstūra celtne, kuru kādā citā zemē nosauktu vienkārši par baložu māju. Šaurās durvis paveras astoņas pēdas virs zemes un ir sasniedzamas pa ļoti stāvām kāpnēm. Virs durvīm ir logs ar īpatnēju balkonu, kam grīdā ierīkotas spraugas, pa kurām bez mazākā riska var nogalināt nevēlamu apmeklētāju. Starp logu un durvīm redzami divi rupji darināti vapeņi. Uz viena agrāk bija attēlots Dženovas krusts, bet tas ir laikazoba sagrauzts, un to var saskatīt vēl tikai antikvitāšu pazinēji. Uz otra vairoga attēlots tās ģimenes ģerbonis, kurai tornis pieder. Lai dekorāciju padarītu pilnīgāku, pievienojiet vēl dažus ložu ieskrambājumus ģerboņos un uz logu ietvariem, un jūs gūsiet priekšstatu par viduslaiku augstmaņa mitekli Korsikā. Esmu piemirsis pasacīt, ka dzīvojamā ēka saskaras ar torni un bieži vien iekšēji savienota ar to.

Della Rebiu tornis un māja atrodas Pjetranēras laukuma ziemeļu pusē. Barričīni tornis un māja — dienvidos. No ziemeļu torņa līdz akai sniedzas della Rebiu pastaigas vieta, Barričīni promenāde ir pretējā pusē. Kopš pulkveža sievas bērēm neviens šo abu ģimeņu loceklis nav redzēts otrā laukuma pusē; par to pastāvēja it kā slepens nolīgums. Lai izvairītos mest lieku līkumu, Orso gatavojās doties garām mēra mājai, bet māsa viņu brīdināja un aicināja iegriezties sānieliņā, pa kuru viņi sasniegtu savu māju, nešķērsojot laukumu.

—  Kādēļ sevi apgrūtināt?— Orso sacīja.— Vai tad laukums nepieder visiem?— Un viņš paskubināja savu zirgu.

—  Drosmīgā sirds!— Kolomba klusu noteica.— Mans tēvs, tu tiksi atriebts.

Kad viņi sasniedza laukumu, Kolomba turējās starp Barričīni māju un brāli un vērīgi nolūkojās savu ienaidnieku logos. Viņa pamanīja, ka tie nesen aizbarikadēti un tiem pierīkoti archere. Par arkeriem sauc šauras plaisas šaujamo spraugu veidā, kas ierīkotas starp resniem bluķiem, ar kuriem aizblīvē loga apakšējo daļu. Baidoties no kāda uzbrukuma, tādā veidā mēdz aizbarikadēties; bluķu aizsegā var apšaudīt uzbrucējus.

—  Gļēvuļi!— sacīja Kolomba.— Skatieties, brāli, viņi jau sāk piesargāties; viņi aizbarikadējas! Bet kādu dienu viņiem gan vajadzēs līst laukā!

Orso parādīšanās laukuma dienvidu daļā bija liela sensācija Pjetranērā, un to uzskatīja par drosmes pierādījumu, kas jau tuvojās vieglprātīgai pārgalvībai. Neitrālajiem, kuri vakarā bija sapulcējušies ap ozolu, tas bija iemesls nebeidzamiem komentāriem.

—  Viņam laimējies,— ļaudis spriedelēja,— ka Barričīni dēli vēl nav atgriezušies, jo tie nav tik iecietīgi kā advokāts, un varbūt tie nebūtu Jāvuši ienaidniekam iet pa savu pusi, nesodīdami viņa augstprātību.

—  Atceries, ko es tev, kaimiņ, saku,— piebilda sirmgalvis, kas bija ciema orākuls.— Es nopētīju Kolombas seju šodien, viņai ir kaut kas aiz ādas. Es saožu pulveri gaisā. Nepaies ilgs laiks, un Pjetranērā svaiga gaļa būs lēta.

X

Ļoti jauns šķīries no tēva, Orso gandrīz nebija paguvis viņu iepazīt. Pjetranēru Orso atstāja, kad viņam bija piecpadsmit gadu, lai dotos studēt Pizā; no turienes viņš iestājās Militārajā skolā, kamēr Džilfučo vadāja ķeizariskos karogus pa Eiropu. Kontinentā Orso bija sastapis tēvu retumis un tikai tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā nokļuva pulkā, kuru viņš komandēja. Taču disciplīnas jautājumos nelokāmais pulkvedis izturējās pret savu dēlu kā pret kuru katru jaunu leitnantu, proti, ar lielu stingrību. Atmiņas par tēvu jaunajam Orso bija palikušas divējādas. Viņš atcerējās, kā Pjetranērā tēvs bija viņam uzticējis savu zobenu, ļāvis izlādēt savu šauteni, atgriezies 110 medībām, un sēdinājis viņu, mazu puišeli, pirmo reizi pie ģimenes galda. Un tad atkal iztēlē parādījās pulkvedis della Rebia, kas viņu bija nosodījis ar arestu par kādu vieglprātīgu joku un nekad neuzrunāja savādāk kā par leitnantu della Rebiu:

«Leitnant della Rebia, jūs neesat pēc reglamenta pienācīgajā vietā, trīs dienas arestā!— Jūsu strēlnieki ir pieci metri par tālu no rezerves daļas, piecas dienas arestā!— Piecas minūtes pāri divpadsmitiem jums galvā dienesta cepure, astoņas dienas arestā!»

Tikai reizi — pie Katrbrā — tēvs bija sacījis:

«Ļoti labi, Orso, tikai piesardzīgāki»

Pjetranēra gan neatdzīvināja viņā šādas atmiņas. Redzot bērnībai tuvās vietas, mājas piederumus, kurus bija lietojusi māte, ko viņš bija maigi mīlējis, viņa sirdi uzvandīja daudz liegu un sēru jūtu; un tad tumšā nākotne, kas viņu gaidīja, neskaidrais nemiers, kuru iedvesa māsa, un — pāri visam — gaidāmā mis Neviļas ierašanās viņa mājā, kas viņam tagad šķita tik maza, tik nabadzīga, tik nepiemērota pio greznības pieradušai sievietei, nicība, kura varbūt tanī modīsies,— visas šīs domas veidoja viņa galvā jucekli un viesa dziļu mazdūšību.

Lai ēstu vakariņas, viņš atsēdās lielajā nomelnējuša ozolkoka atzveltnī, 110 kura viņa tēvs bija vadījis ģimenes azaidu, un pasmaidīja, redzot, ka Kolomba vilcinās sēsties pie galda kopā ar viņu. U11 viņš bija pateicīgs, ka māsa klusēja pa ēšanas laiku un drīz pēc vakariņām aizgāja, jo viņš jutās pārāk saviļņots, lai turētos pretī uzbrukumiem, kurus viņa, bez šaubām, gatavoja; taču Kolomba viņu saudzēja un ļāva atgūties. Galvu rokās atbalstījis, viņš ilgi sēdēja nepakustēdamies, atmiņā atdzīvinādams pēdējās divi nedēļās pārdzīvotās ainas. Ar šausmām viņš redzēja, ka, šķiet, it visi nepārtraukti nogaidoši vēro viņa izturēšanos pret Barričīni. Viņš jau pamanīja, ka Pjetranēras sabiedriskā doma sāk viņam izvērsties par visas pasaules uzskatu. Viņam vajadzēja atriebties, ja negribēja, ka viņu uzskata par gļēvuli. Bet kam lai viņš atriebjas? Viņš nespēja ticēt, ka Barričīni vainīgi viņa tēva nāvē. Tie gan bija viņa ģimenes ienaidnieki, bet vajadzēja būt rupji aizspriedumainam, lai aizdomas par slepkavību uzveltu Barričīni. Reizēm Orso aplūkoja mis Neviļas talismanu un pavisam klusu atkārtoja devīzi: «Dzīve ir cīņa!» Beidzot viņš stingri nolēma: «Es tanī uzvarēšu!» Ar šo labo apņemšanos viņš piecēlās un, paņēmis lampu, gribēja kāpt augšā uz savu istabu, kad pie mājas durvīm kāds pieklauvēja. Nebija piemērots laiks apmeklējumiem. Tūlīt parādījās Kolomba, viņai sekoja kalpone.

—  Tas nekas,— viņa noteica, steigdamās pie durvīm.

Tomēr pirms atvēršanas viņa noprasīja, kas klauvē. Maiga

balss atbildēja:

—  Tā esmu es.

Tūlīt tika atvilkts koka aizbīdnis, kas bija aizlikts šķērsām pāri durvīm, un Kolomba atgriezās ēdamistabā ar mazu, gadu desmit vecu meiteni basām kājām, skrandās ģērbušos, ap galvu nodriskātu lakatiņu, no kura spraucās laukā garas matu šķipsnas, melnas kā kraukļa spārns. Bērns bija vājš, saulē iedegušu vaigu, bet acīs spulgoja saprāta dzirksts. Ieraudzījusi Orso, viņa bikli apstājās un palocījās viņam kā zemniece; tad viņa sačukstējās ar Kolombu un ielika tai rokā nupat nošautu fazānu.

—  Paldies, Kili,— Kolomba pateicās.— Pasaki paldies savam tēvocim. Viņam taču iet labi!

—  Ļoti labi, jaunkundz, esam gatavi pakalpot. Nevarēju atnākt agrāk, tāpēc ka viņš ilgi kavējās. Trīs stundas gaidīju viņu makijā.

—  Tu laikam neesi ēdusi vakariņas?

—  Patiesi ne, jaunkundz, man nebija laika.

—  Tev iedos paēst. Vai tavam tēvocim vēl ir maize?

—  Maz, jaunkundz, bet visvairāk viņam trūkst pulvera. Ir atnācis kastaņu laiks, un tagad viņam vajadzīgs tikai pulveris.

—  Es tev iedošu maizi un pulveri. Pasaki, lai viņš to pietaupa, jo tas ir dārgs.

—  Kolomba,— Orso franciski sacīja,— kam tad tu sniedz šīs žēlastības dāvanas?

—  Kādam mūsu ciema nabaga bandītam,— Kolomba atbildēja tanī pašā valodā.— Šī meitenīte ir viņa brāļameita.

—  Man liekas, ka tu varētu savas veltes izdalīt labāk. Kādēļ sūtīt pulveri kādam blēdim, kas to izlietos, lai izdarītu pārkāpumus? Ja šeit nebulu tik ļoti izplatīta šī nožēlojamā vājība pret bandītiem, tad tie Korsikā jau sen būtu izzuduši.

—      Tie, kas mitinās brīvajos laukos,1 nav visļaunākie mūsu zemē.

—       Dod viņiem maizi, ja gribi, to nevienam nedrīkst liegt; bet es nepiekrītu, ka tiem piegādā munīciju.

—       Mīļais brāli,— Kolomba nopietni sacīja,— jūs šeit esat saimnieks, un šajā mājā viss pieder jums; bet to es jums saku: drīzāk es atdošu šai meitenei savu mezzaro, lai viņa to pārdod, nekā atteikšos dot pulveri bandītam. Nedot viņam pulveri! Tas taču ir tas pats, kas nodot viņu žandarmiem. Kas cits viņu aizsargā pret tiem, ja ne viņa lodes?

Mazā meitene pa to laiku kārīgi košļāja maizes gabalu un vērīgi nolūkojās Kolombā un tās brālī, mēģinot izprast no acīm, par ko viņi sarunājas.

—       Un ko tas tavs bandīts nodarījis? Kāda nozieguma pēc viņš aizbēdzis makijā?

—       Brandolačo nav nekā noziedzies,— Kolomba iesaucās.— Viņš nogalināja Džovanni Opico, kas bija noslepkavojis viņa tēvu, kamēr pats viņš bija armijā.

Orso novērsās, paņēma lampu un neatbildējis kāpa augšā uz savu istabu. Tad Kolomba iedeva meitenei pulveri un pārliku un pavadīja viņu līdz durvīm, atkārtodama:

—  It īpaši lai tavs tēvocis ir nomodā par Orso!

XI

Orso ilgi nevarēja aizmigt, tāpēc atmodās — korsikānim nepiedienīgi — neparasti vēlu. Tikko viņš piecēlās, pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija viņa ienaidnieku māja un arkeri, kurus lie bija pierikojuši. Viņš nokāpa lejā un vaicāja pēc savas māsas.

—  Viņa ir virtuvē un lej lodes,— kalpone Savērija atbildēja.

Tā viņš nevarēja spert ne soli, kad viņu nevajātu cīņas aina.

Viņš atrada Kolombu sēžam uz ķeblīša; visapkārt meitenei

bija tikko lietās lodes, un viņa grieza svina lējumus.

—  Pie joda, ko tu tur dari?— brālis jautāja.

—      Jums nebija ložu pulkveža šautenei,— viņa atbildēja savā maigajā balsī.— Es atradu lejamo formu, un šodien jums, brāli, būs divdesmit četras lodes.

—  Man, paldies dievam, tās nav vajadzīgas!

—       Jūs nedrīkstat tikt pārsteigts, Ors Anton! Jūs esat aizmirsis savu zemi un cilvēkus, kas ir ap jums.

—       Ja arī es tos būtu aizmirsis, tu drīz vien tos man atgādinātu. Teic — vai pirms dažām dienām nav pienācis liels koferis?

—  Jā, mans brāli. Vai gribat, lai to uznesu jūsu istabā?

—       Vai tu to uznesīsi? Tev taču nebūs spēka to ne pacelt… Vai tad te nav neviena vīrieša, kas to spētu padarīt?

—       Neesmu tik vāja, kā domājat,— atteica Kolomba, uzrotī- jot piedurknes un atsedzot lieliski veidotu, baltu un apaļīgu roku, kas tomēr pauda neparastu spēku.— Savērija,— viņa teica kalponei,— palīdzi man!

Viņa jau viena pati bija pacēlusi smago koferi, kad Orso steidzās viņai palīdzēt.

—       Šajā koferī, ināsiņ,— viņš sacīja,— arī tev ir kaut kas. Piedod, ka sniegšu tev tik pieticīgas veltes, bet atvaļināta leitnanta maks nav pārāk pietūcis.

Runādams viņš atvēra koferi un izņēma 110 tā dažas kleitas, šalli un vēl kādas jaukas lietas jaunas meitenes vajadzībām.

—       Kādas skaistas mantas!— Kolomba iesaucās.— Aši ieslēgšu tās, baidos, ka nesabojājas. Uzglabāšu tās savām kāzām,— viņa, skumji smaidot, piebilda,— jo tagad vēl esmu sērās.

Un viņa noskūpstīja brālim roku.

—  Tas ir pārspīlēti, māsiņ, palikt tik ilgi sērās.

—       Esmu zvērējusi,— Kolomba stingri atteica,— ka novilkšu sēras tikai tad .. .

Un viņa paskatījās pa logu uz Barričīni māju.

—      Tikai tanī dienā, kad tu precēsies?— Orso sacīja, cenzdamies aizkavēt viņas teikumu.

—       Precēšu tikai tādu vīrieti,— Kolomba teica,— kas būs veicis trīs lietas …

Un viņa joprojām ar drūmu skatienu vēroja naidīgo māju.

—       Tu esi tik glīta, es brīnos, Kolomba, ka vēl neesi apprecējusies. Nu izstāsti man, kas ap tevi lakstojas. Es gan gribētu dzirdēt serenādes, kādas tev skandina. Tām jābūt ļoti skaistām, lai patiktu tik lielai dziesmu teicējai kā tev.

—       Kas gan gribēs nabaga sērdienīti? … Turklāt tas vīrs, kas ļaus man noģērbt sēru drānas, liks ietērpties sērās sievietēm tur, tai namā.

«Tas izvēršas ārprātā,» Orso nodomāja.

Tomēr viņš nekā neatbildēja, lai izvairītos no turpmākām pārrunām.

—  Brālīt,— Kolomba glaimīgi sacīja,— arī man ir kaut kas, ko jums dāvāt. Drānas, kuras jums mugurā, ir pārāk skaistas šai zemei. Jūsu jaukie svārki būtu vienās skrandās pēc pāris dienām, ja jūs tos nēsātu mūsu biezokņos. Tos vajag pietaupīt, līdz ieradīsies mis Nevila.

Atvērusi skapi, viņa 110 tā izņēma lielisku mednieka tērpu.

—  Pašuvu jums šos samta svārkus, un šeit ir cepure, ar kādām dižojas mūsu švīti; izšuvu to jums jau sen. Vai nepielaikosiet to?

Un viņa lika tam uzvilkt platus zaļa samta svārkus ar milzīgu kabatu uz muguras. Viņa uzlika tam galvā smailu melna samta mici, izšūdinātu ar pērlitēm un zīdu tajā pašā krāsā, ar pušķi galā.

—  Te ir jūsu tēva carchera\— Kolomba sacīja,— un viņa stilets ir jūsu svārku kabatā. Sameklēšu jums pistoli.

—  Izskatos kā īsts laupītājs no «Ambigī-Komik» teātra,— teica Orso, aplūkodams sevi spogulītī, ko Savērija turēja rokā.

—  Jūs šitā izskatāties gaužām glīši, Ors Anton,— sacīja vecā kalpone,— un pats skaistākais Bokonjāno vai Basteiikas pin- suto' neliek jums līdzi!

Orso savā jaunajā uzvalkā sēdās pie brokastīm un pa ēšanas laiku pastāstīja māsai, ka viņa koferī ir arī diezgan daudz grāmatu, ka viņš nodomājis izrakstīt tās vēl no Francijas un Itālijas un likt viņai daudz mācīties.

—  Jo, Kolomba, tiešām jākaunas,— viņš piebilda,— ka tik pieaugusi meitene kā tu vēl nezina lietas, kuras cietzemē pazīst katrs bērns.

—  Jums taisnība, brālīt,— Kolomba sacīja,— es jau arī zinu, kā man trūkst, un es labprāt mācīšos, it īpaši, ja jūs gribētu mani mācīt.

Aizritēja dažas dienas, kurās Kolomba nepieminēja Barričīni vārdu. Viņa vienmēr gādīgi rūpējās par brāli un bieži sarunājās ar to par mis Neviļu. Orso lika māsai lasīt franču un itāliešu autoru sacerējumus un jutās pārsteigts gan par viņas novērojumu pareizību un asprātību, gan arī par visparastāko lietu pilnīgu nezināšanu.

' Carchera ir josta, kurā ieliek patronas. Kreisajā puse pie tās piestiprina pistoli. (Autora piezīme.)

2 Pinsuto — tā sauc tos, kuri nēsā smailās galvassegas, barreta pinsuta. (Autora piezīme.)

Kādu ritu pēc brokastīm Kolomba uz mirkli izgāja un neatgriezās vis ar kādu grāmatu vai papīru, bet parādījās ar mezzaro uz galvas. Viņa izskatījās vēl nopietnāka nekā parasti.

—  Brāli, gribētu jūs lūgt nākt man līdzi.

—  Uz kurieni lai tevi pavadu?— Orso jautāja, piedāvādams viņai savu roku.

—  Man nav vajadzīgs jūsu rokas atbalsts, bet paņemiet līdzi šauteni un patronsomu. Vīrietis nekad nedrīkst bez ieročiem iet ārā no mājas.

—  Lai notiek! Modei jāpieskaņojas. Kurp mēs dosimies?

Nekā neatbildējusi, Kolomba aptina mezzaro ap galvu,

pasauca suni un izgāja kopā ar brāli. Lieliem soļiem attālinoties no ciema, viņa nogriezās pa zemu taku, kas vijās starp vīnogulājiem, aizraidījusi uz priekšu suni, kuram deva zīmi, ko tas šķita labi pazīstam, jo tūlīt viņš sāka skraidīt līču loču, pazuzdams starp vīnkokiem te vienā, te otrā pusē, visu laiku turēdamies soļu piecdesmit attālu no savas kundzes un reizēm apstādamies ceļa vidū, lai atskatītos uz viņu un paluncinātu asti. Likās, ka viņš lieliski izprot savus izlūka uzdevumus.

—  Ja Musketo ries,— Kolomba teica,— tad uzvelciet šautenes gaili, mans brāli, un palieciet nekustīgi stāvot.

Pusjūdzi aiz ciema pēc vairākiem aplinku gājieniem Kolomba pēkšņi apstājās kādā vietā, kur ceļš meta līkumu. Tur apmēram trīs pēdu augsta slējās samestu zaru piramīda; daži bija vēl zaļi, citi jau sakaltuši. Tās virsotnē vīdēja melni nokrāsota krusta gals. Vairākos Korsikas kantonos, it īpaši kalnājos, pēc kādas senas paražas, kura sakņojas varbūt pagāniskā māņticībā, garāmgājējam jāuzsviež akmens vai koka zars uz tās vietas, kur kāds cilvēks gājis bojā varmācīgā nāvē. Ilgus gadus, kamēr vien ļaužu atmiņā dzīvo atcere par viņa traģisko nāvi, šī savādā upura velte no dienas dienā krājas. To sauc par tāda vai tāda cilvēka kaudzi jeb mucchio.

Kolomba apstajas šīs zaru kaudzes priekšā un, nolauzusi zemeņkoka zaru, pievienoja to piramīdai.

—  Orso,— viņa sacīja,— šeit miris mūsu tēvs. Lūgsim par viņa dvēseli.

Viņa nometās ceļos. Orso tūlīt darīja tāpat. Šajā mirklī lēni iešķindējās ciema zvans, jo kāds cilvēks naktī bija miris. Orso apraudājās.

Pēc dažām minūtēm Kolomba piecēlās ar sausām acīm, bet satrauktu seju. Steigā viņa ar īkšķi pārmeta krusta zīmi, kas raksturīga viņas tautiešiem un parasti pavada svinīgus zvērestus; tad, vezdama līdzi brāli, viņa devās atpakaļ uz ciemu. Mājās atgriezās klusēdami. Orso uzkāpa savā istabā. Pēc brīža

Kolomba viņam sekoja, nesdama nelielu kārbu, ko nolika uz galda. Viņa to atvēra un izņēma lieliem asins plankumiem notrieptu kreklu.

—  Šeit, Orso, ir jūsu tēva krekls.

Un viņa to iemeta brālim klēpi.

—  Šeit ir svins, kas viņu trāpīja.

Viņa uzlika uz krekla divas aprūsējušas lodes.

—  Orso, mans brāli!— viņa iesaucās, mezdamās tā skavās un spēcīgi to sažņaugdama.— Orso, jūs viņu atriebsiet!

Viņa apkampa brāli gandrīz ar niknumu, noskūpstīja lodes un kreklu un izgāja no istabas, pametot brāli kā pārakmeņotu sēžam uz krēsla.

Orso kādu brīdi nekustējās, neuzdrošinādamies atvirzīt no sevis šīs baigās relikvijas. Galu galā saņēmies, viņš ielika tās atpaka| kārbā, aizsteidzās uz istabas viņu galu un iemetās gultā, pievērsdams seju sienai, ieurbdamies spilvenā, it kā gribēdams paslēpties no kāda spoka skatieniem. Māsas pēdējie vārdi nepārtraukti atbalsojās ausīs, un viņš šķita dzirdam liktenīgu, neatvairāmu pareģojumu, kas no viņa prasīja asinis — pie tam nevainīgas asinis. Nemēģināšu attēlot nelaimīgā jaunekļa izjūtas, kas bija tikpat nenoteiktas kā tas, kuras jauc galvu ārprātīgajam. Šajā stāvokli viņš palika ilgi, neuzdrošinādamies pagriezt galvu. Beidzot viņš piecēlās, aizvēra kārbu un steigšus izmetās ārā no mājas, klaiņāja pa laukiem, soļodams uz priekšu, pats nezinādams, kurp.

Pamazām āra gaiss viņu nomierināja; viņš kļuva rāmāks un sāka aukstasinīgāk aplīikot savu stāvokli un ceļus, pa kuriem no tā izkļūt. Ir jau zināms, ka Barričīni ģimeni viņš neturēja ne mazākās aizdomās par slepkavību; bet viņš tos vainoja bandīta Agostīni vēstules atdarināšanā; un šī vēstule, vismaz Orso tā domāja, bija viņa tēva nāves cēlonis. Viņš saprata, ka vajāt tos par vēstules viltošanu būs neiespējami. Bet, tikko viņu pārņēma viņa tautas aizspriedums vai iedzimtā dziņa un vilināja ar vieglu atriebības iespēju kādas takas līkumā, viņš to ar riebumu noraidīja, pievērsdams domas saviem pulka biedriem, Parīzes saloniem un it īpaši mis Nevilai. Tad atkal viņš atcerējās savas māsas pārmetumus; un viss, kas viņa asinīs vēl bija palicis korsikānisks, attaisnoja šos pārmetumus un tos paasināja. Šajā cīņā starp sirdsapziņu un aizspriedumiem bija tikai viena cerība, proti, ka viņš aiz kaut kāda iegansta varēs uzsākt ķildu ar vienu no advokāta dēliem un uzaicinās to uz divkauju. Ja viņš to ar lodi vai zobenu nogalinātu, tad viņa francūža un korsikāņa idejas būtu saskaņotas. Kad šī doma bija viņā nostiprinājusies, viņš jutās kā atbrīvots no smagas nastas;

pievienojās ari citi vērojumi, kas remdināja viņa ,drudžaino satraukumu. Cicerons, izmisis par savas meitas Tūlijas nāvi, aizmirsa sāpes, pārdomādams par visu skaisto, ko viņš varētu teikt tās piemiņai. Orso della Rebia uzmundrinājās, apcerēdams, kā viņš mis Nevilai varētu attēlot savas dvēseles noskaņas, attēlot tā, lai šajā skaistajā būtnē modinātu simpātijas.

Tuvojoties ciemam, no kura gluži nemanot bija krietni attālinājies, viņš izdzirda mazas meitenes balsi, kura dziedāja, bez šaubām, domādama, ka ir viena makijas pamales takā. Tā bija lēnā un vienmuļā žēlabu dziesma, un bērns dziedāja: «Manam dēlam, manam dēlam tai malā — uzglabājiet manu krustu un asinīm notriepto kreklu .. .»

—       Ko tu tur dziedi, mazā?— Orso, pēkšņi parādīdamies, dusmīgi jautāja.

—      Tas esat jūs, Ors Anton!— meitene, mazliet sabijusies, iesaucās.— Tā ir Kolombas jaunkundzes dziesma …

—  Es tev aizliedzu to dziedāt,— Orso draudīgā balsī sacīja.

Meitene, grozīdama galvu pa labi un pa kreisi, šķita vērojam,

kurā pusē meklēt glābiņu, un, bez šaubām, arī aizbēgtu, ja viņu nebūtu atturējušas rūpes par lielo saini, kas bija redzams viņai pie kājām.

Orso apkaunējās par savu straujumu.

—       Ko tu tur nes, mazā?— viņš tai vaicāja, cik vien mīlīgi spēdams.

Un, tā kā Kilīna vilcinājās ar atbildi, viņš pacēla drāniņas malu, kurā sainis bija ievīstīts, un ieraudzīja maizi un citas ēdamlietas.

—  Kam tu, bērns, nes šo maizi?— viņš tai jautāja.

—  Jūs jau gan zināt, kungs, ka savam tēvocim.

—  Vai tavs tēvocis nav bandīts?

—  Jūsu padevīgais kalps, Ors Antona kungs.

—  Ja žandarmi tevi sastaptu, tie izvaicātu, uz kurieni tu ej…

—       Es tiem sacītu,— meitene nevilcinādamās atbildēja,— ka nesu ēst ļaudīm, kas makijā cērt malku.

—       Un ja tu sastaptu kadu izsalkušu mednieku, kas gribētu paēst uz tava rēķina un atņemt tev ēdienu? …

—      To viņš neuzdrošinātos. Es pateiktu, ka tas domāts manam tēvocim.

—       Patiesi — viņš nav tas cilvēks, kas ļaus sev atņemt pusdienas. .. Tavs tēvocis gan tevi mīl?

—       Protams, Ors Anton! Kopš mans tētis miris, tēvocis gādā par mūsu ģimeni, par māti, par mani un par manu mazo māsiņu. Iekāin māmiņa saslima, viņš to ieteica bagātniekiem, lai tai dod darbu. Mērs man katru gadu dāvina pa kleitai, un kirē man māca katķismu un lasīt, kopš tēvocis ar viņu aprunājās. Bet sevišķi laba pret mums ir jūsu māsa.

Šajā mirklī uz takas parādījās suns. Meitene pacēla divus pirkstus pie mutes, un atskanēja spalgs svilpiens; tūlīt suns pieskrēja pie viņas un pieglaudās, tad strauji iedrāzās makijā. Un drīz vien divi nožēlojami ģērbušies, bet labi apbruņojušies vīri pacēlās aiz jaunaudzes pudura dažus solus no Orso. Varētu domāt, ka tie kā čūskas pielīduši rāpus starp miršu krūmājiem, kuri sedza apvidu.

—  A, Ors Anton, esiet sveicināts,— teica vecākais no abiem vīriem.— Kas tad nu, jūs mani nepazīstat?

—  Nē,— Orso atbildēja, viņā nolūkodamies.

—  Tīri brīnums, kā bārda un smailcepure pārvērš cilvēku! Leitnant, ieskatieties labi! Vai tad esat aizmirsis senos Vaterlo kaujas biedrus? Jūs vairs neatceraties Brando Savelli, kas viņā nelaimes dienā jums blakus izšāva ne mazumu ložu?

—  Kā! Tas esi tu?— Orso brīnījās.— Un tu dezertēji tūkstoš astoņsimt sešpadsmitajā gadā!

—  Tā ir, kā jūs sakāt, leitnanta kungs. Pie joda, dienests apgrūtina, turklāt man šeit bija jānokārto kaut kādi rēķini. Ha-ha! Kili, tu esi dūšīga meitene. Dod mums ātri, jo esam izsalkuši. Jūs nevarat iedomāties, dārgais leitnant, kāda ēstgriba mostas makijā. Kas mums šo sūta, Kolombas jaunkundze vai mērs?

—  Nē, tēvoc, to man priekš jums iedeva dzirnavniece un priekš māmiņas segu.

—  Ko viņa grib no manis?

—  Viņa saka: ļaudis no Lūkas, kurus viņa pieņēmusi lauku darbiem, tagad prasot trīsdesmit piecus sū, tāpēc ka aiz Pjetranēras plosās drudzis.

—  Šie sliņķi! Es paskatīšos; nerunāsim gari: leitnanta kungs, vai vēlaties piedalīties mūsu azaidā? Esam baudījuši liesākus azaidus toreiz, kad mūsu lielais tautietis vēl nebija atvaļināts.

—  Paldies! Arī mani atvaļināja.

—  Jā,, esmu par to dzirdējis, bet varu saderēt, ka jūs par to neskumstat. Arī jums šeit vēl jānokārto kādi rēķini.

—  Nu, kirē, pie galda!— bandīts teica savam biedram.— Orso kungs, stādu jums priekšā kirē kungu, tas ir, es gan īsti nezinu, vai viņš ir kirē, bet viņš ir tikpat zinošs.

—  Esmu nabaga teoloģijas students, cienījamais kungs,— sacīja otrs bandīts,— kuru aizkavējuši sekot viņa aicinājumam. Kas zina? Varbūt es būtu kļuvis pāvests, vai ne, Brandolačo?

—  Aiz kāda iemesla baznīcai laupīta jūsu zināšanu gaisma?— Orso jautāja.

—  Gluži nieka dēļ, kāda rēķina dēļ, kas man bija jānokārto, kā saka mans draugs Brandolačo; viena mana māsa bija izdarījusi muļķības pa to laiku, kamēr es urķējos vecās grāmatās Pizas universitātē. Man vajadzēja atgriezties, lai viņu izprecinātu. Bet pārāk steidzīgais līgavainis ņem un nomirst trīs dienas pirms manas ierašanās. Tad es vēršos — tāpat jūs manā vietā to būtu darījuši — pie nelaiķa brāļa. Man paziņo, ka tas esot precējies. Ko man bija darīt?

—  Tiešām tas ir visai sarežģīti. Un ko jūs darījāt?

—  Šajos gadījumos jāķeras pie šautenes gaiļa'.

—  Proti . ..

—  Ietriecu viņam lodi galvā,— bandīts aukstasinīgi noteica.

Orso sarāvās aiz riebuma. Tomēr ziņkārība un varbūt arī

vēlēšanās novilcināt brīdi, kad vajadzēs atgriezties mājās, lika viņam palikt uz vietas un turpināt sarunu ar šiem abiem vīriem, kuriem katram bija vismaz viena slepkavība uz sirdsapziņas.

Pa to laiku, kamēr biedrs runāja, Brandolačo nolika viņam priekšā maizi un gaļu, paņēma arī pats un iedeva sunim tā tiesu, stādīdams to priekšā ar vārdu Brisko; tam piemītot apbrīnojams instinkts uzost voltižēru, lai arī kā viņš būtu pārģērbies. Beidzot Brandolačo nogrieza maizes riku un šķēli necepta šķiņķa, ko pasniedza brāļameitai.

—  Cik bandītam skaista dzīve!— iesaucās bijušais teoloģijas students.— Jūs varbūt kadu dienu to nobaudīsiet, della Rebias kungs, un jūs redzēsiet, cik jauki ir nepazīt cita pavēlnieka kā tikai savu kaprīzi.

Līdz tam bandīts bija runājis itāliski; tagad viņš turpināja franciski:

—  Korsikā nav tā zeme, kurā jauns vīrietis varētu sevišķi uzjautrināties; bet bandīts — kāda atšķirība! Sievietes ir uz mums kā trakas. Tādam, kādu jūs mani redzat, man ir trīs mīļās trīs dažādos novados. Es visur esmu kā mājās, un viena no tām ir žandarma sieva.

—  Jūs, mans kungs, protat visai daudz valodu,— Orso nopietni sacīja.

—  Kad viņai būs piecpadsmit gadu,— Kilinas tēvocis teica,— es viņu labi izprecināšu. Man jau precinieks ir padomā.

—  Vai tu pats runāsi ar precinieku?— Orso jautāja.

—  Protams. Vai jūs domājat, ka jebkurš no vietējiem bagātniekiem, kam es pateiktu: «Es, Brando Savelli, labprāt redzētu, ka jūsu dēls apprecas ar Mikelīnu Savelli»,— vai jūs domājat, ka man nāktos to vīru vilkt aiz ausīm?

—  Es viņam neieteiktu ietiepties,— otrs bandīts sacīja.— Manam biedram ir pasmaga roka.

—  Ja es būtu blēdis,— Brandolačo turpināja,— nelietis un krāpnieks, tad man vajadzētu tikai atvērt savu somu, un simtsū gabali birtu tajā.

— Tad gan laikam tavā somā ir kaut kas,— Orso teica,— kas viņus pievelk?

—  Nekas; bet, ja es aizrakstītu, kā daži jau ir darījuši, kādam bagātniekam: «Man vajadzīgi simt franki»,— viņš steigtos man tos atsūtīt. Taču es, leitnant, esmu godavīrs.

—  Vai jūs, della Rebias kungs, zināt,— sacīja bandīts, ko viņa biedrs godāja par kirē,— vai jūs zināt, ka šajā vienkāršo tikumu zemē atrodas daži nožēlojami nelieši, kuri izmanto cieņu, kādu mēs iedvešam ar savām pasēm (viņš norādīja uz savu šauteni), lai piedzītu vekseļus, viltojot mūsu rokrakstu?

—  To es zinu,— Orso skarbi attrauca,— bet kādus vekseļus?

—  Pirms kāda pusgada,— turpināja bandīts,— es klaiņāju Orecas apkaimē, un pēkšņi pie manis pienāca kāds zemnieks un,

'jau pa gabalu noceldams cepuri, sacīja: «Ak, kirē kungs (tā viņi mani vienmēr dēvē), atvainojiet, bet dodiet man laiku; nevarēju sadabūt vairāk par piecdesmit pieciem frankiem: patiesi, tas ir viss, ko varēju sagrabināt.» Biju kā no mākoņiem nokritis. «Ko tu runā, lempi! Piecdesmit pieci franki?» es viņam noprasu. «Es gribēju teikt — sešdesmit pieci,» viņš man atbild, «bet simt, kā jūs man prasāt, ir neiespējami.»—«Kā, nelga, es tev prasot simt franku? Es tevi nepazīstu!» Tad viņš man pasniedza vēstuli vai, drīzāk, gluži netīru skrandu, ar kuru uzaicināts nolikt norādītajā vietā simt franku, ja viņš negribot redzēt, ka Džokanto Kastrikoni — tas ir mans vārds — nodedzina viņa māju un nokauj viņa govis. Iedomājieties, kādam nebija trūcis neģēlības atdarināt manu parakstu! Visvairāk mani aizkaitināja tas, ka vēstule bija uzrakstīta izloksnē, ar daudzām pareizrakstības kļūdām … Es lai ielaistu šādas kļūdas, es, kas universitātē guvu visas godalgas! Sāku ar to, ka iekrāvu tam nejēgam pļauku, tā ka viņš apgriezās divas reizes apkārt. «Ko, tu mani uzskati par zagli, blēdis tāds!» es viņam saku un pamatīgi iesperu ar kāju, jūs jau zināt, kurā vietā. Mazliet

—  Jā, kirē,— teica Brandolačo,— par to šāvienu es tevi apskaužu. Tu gan pamatīgi nosmējies?

—  Biju trāpījis bastiaccio deniņos,— bandīts turpināja,— un tas man atgādināja Vergilija vārsmas:

.. .Lic/uefacto tempora plumbo Diffidit, ac muita porrectum extendit arēna.2 Liquefacto! Vai jūs, Orso kungs, domājat, ka svina lode kūst no ātruma, ar kādu tā trauc pa gaisu? Jūs esat studējis ballistiku, jums gan vajadzētu man pateikt, vai tas ir malds vai patiesība.

Orso bija patīkamāk iztirzāt šo fizikas jautājumu nekā pārspriest ar licenciātu viņa rīcības morāliskumu. Brandolačo, kam šī zinātniskā spriedelēšana nemaz nebija pa prātam, pārtrauca to, aizrādīdams, ka saule jau noriet.

—  Tā kā jūs negribat iebaudīt azaidu kopā ar mums, Ors Anton,— Brandolačo sacīja,— tad ieteiktu jums Kolombas jaunkundzei nelikt vēl ilgāk gaidīt. Turklāt ne vienmēr ir labi klaiņāt pa ceļiem, kad saule jau norietējusi. Kāpēc jūs staigājat bez šautenes? Šajā apvidū mīt arī nelabi ļaudis; piesargieties no tiem. Šodien jums nav no kā baidīties; Barričīni atveduši prefektu savās mājās; viņi to sastapa uz ceļa, un tas apstājās uz vienu dienu Pjetranērā pirms došanās uz Kortu, kur viņš kādu pamatakmeni, kā to dēvē . . . blēņas! Prefekts pārgulēs šonakt pie Barričīni; bet rīt viņiem būs brīvas rokas. Tur ir Vinčentello, nelādzīgs puisis, un Orlandučo, kas nemaz nav labāks… Mēģiniet sastapties ar tiem pa vienam, šodien vienu, rīt otru; bet esiet piesardzīgs, to es jums saku.

—  Paldies par padomu,— Orso atteica,— taču man nav ar viņiem nekā kopīga; iekām viņi mani neuzmeklēs, man nav nekā, ko viņiem sacīt.

Bandīts neticīgi paklakšķināja ar mēli, tomēr nekā neiebilda. Orso piecēlās, lai dotos projām, un Brandolačo sacīja:

—  Ak tā, neesmu vēl jums pateicies par pulveri; tas man nāca īstajā laikā. Tagad man nekā netrūkst… tas ir, man gan vēl trūkst zābaku, bet tos es tuvākajā laikā uztaisīšu no muflona ādas.

Orso ļāva ieslīdēt bandīta plaukstā diviem piecfranku gabaliem.

—  Pulveri tev sūtīja Kolomba; šeit tev būs ar ko nopirkt zābakus.

—  Tikai bez muļķībām, mīļais leitnant,— iesaucās Brandolačo, atdodams atpakaļ naudas gabalus.— Vai jūs mani uzskatāt par ubagu? Es pieņemu maizi un pulveri, bet cita nekā negribu.

—  Es domāju, ka veci karavīri gan var viens otram izlīdzēt. Nu labi, dzīvojiet sveiki!

Taču pirms aiziešanas Orso nemanot iebāza naudu bandīta somā.

—  Ardievu, Ors Anton!— teica teologs.— Mēs varbūt atkal sastapsimies visdrīzākā laikā makijā un tad turpināsim studēt Vergiliju.

Orso bija šķīries no saviem godājamiem tautiešiem jau kopš kādas ceturtdaļstundas, kad izdzirdēja, ka viens visiem spēkiem skrien viņam pakaļ. Tas bija Brandolačo.

—  Leitnant, tas ir kaut kas nedzirdēts!— viņš iesaucās, gluži aizelsies.— Tas ir par traku! Ņemiet savus desmit frankus. Kādam citam es šo joku tā nepalaistu garām. Sirsnīgākie sveicieni Kolombas jaunkundzei. Jūs mani pagalam nokausējāt! Arlabvakar!

XII

Orso atrada Kolombu mazliet nobažījušos par brāļa ilgo prombūtni; viņu ieraudzījusi, meitene atkal pieņēma savu parasto sērīgi līksmo izskatu. Vakariņu laikā abi sarunājās tikai par vienaldzīgām lietām, un Orso, māsas rāmā izskata iedrošināts, pastāstīja tai par sastapšanos ar bandītiem un pat uzdrošinājās izsacīt dažas zobgalības par morālo un reliģiozo audzināšanu, kādu saņem mazā Kilīna sava tēvoča un viņa godājamā kolēģa sinjora Kastrikoni gādībā.

—  Brandolačo ir godavīrs,— Kolomba sacīja,— bet par Kastrikoni esmu dzirdējusi runājam, ka viņš esot cilvēks bez principiem.

—  Es domāju,— Orso teica,— ka viņš ir tikpat daudz vērts, cik Brandolačo, un Brandolačo tikpat daudz, cik viņš. Kā viens, tā olrs ir atklatā karā pret sabiedrību. Pirmais noziegums viņus ved ar katru dienu pie jauniem noziegumiem; un tomēr varbūt viņi nav tik vainīgi kā dažs labs, kas nedzīvo makijā.

Prieka spožums iestarojās uz viņa māsas pieres.

—  Jā,— Orso turpināja,-^- šiem nožēlojamiem ir sava veida goda jūtas. Ne zemiska iekāre, bet gan briesmīgs aizspriedums viņus iedzinis tajā dzīvē, kādu viņi dzīvo.

Brīdi abi klusēja.

—  Mīļais brāli,— ierunājās Kolomba, ielejot viņam tasē kafiju,— jūs varbūt zināt, ka Karlo Batista Pjetri pagājušaja nakti nomiris? Jā, viņš miris no purva drudža.

—  Kas ir šis Pjetri?

—  Viņš ir mūsu ciema iedzīvotājs, Madlēnas vīrs, tās, kura saņēma mūsu mirstošā tēva kabatas grāmatiņu. Atraitne bija atnākusi un lūdza mani ierasties uz nelaiķa apstāvēšanu un nodziedāt tur kaut ko. Arī jums pieklātos atnākt. Viņi ir mūsu kaimiņi, un tas ir pakalpojums, ko šādā mazā ciematā nevar atteikt.

—  Pie joda tavas apstāvēšanas, Kolomba! Man netīk redzēt savu māsu tā publiski izrādāmies.

—  Orso,— Kolomba atbildēja,— katrs godina savus aizgājējus īpatnējā veidā. Ballata mums ir senču mantojums, un mums tā jātur godā kā sena paraža. Madlēnai pašai nav uz to dāvanu, un vecā Fjordispīna, kas ir labākā žēlabu dziesmu teicēja visā apvidū, sasirgusi. Kādam ir jāteic ballata.

—  Vai tu domā, ka Karlo Batista neatradīs ceļu uz viņpasauli, ja pie viņa šķirsta nenodziedās vājas vārsmas? Dodies uz apstāvēšanu, Kolomba; iešu tev līdzi, bet neimprovizē; tas tavā vecumā nepieklājas, un … es tev to lūdzu, māsiņ.

—  Brālīt, esmu apsolījusi. Tas ir šejieniešu paradums, jūs to zināt, un, es atkārtoju, esmu vienīgā, kas var improvizēt.

—  Muļķīgs paradums!

—  Es ļoti ciešu, tā dziedot. Tas man atsauc atmiņā visas mūsu pašu nelaimes. Rīt es būšu no tā slima; bet tā ir vajadzīgs. Atļaujiet man to, mans brāli! Atcerieties, ka Ajačo jūs man likāt improvizēt, lai izklaidētu to angļu jaunkundzi, kura uzjautrinājās par mūsu senajām ieražām. Vai tad es šodien nevaru improvizēt šiem nabaga cilvēkiem, kuri par to būs man pateicīgi un kuriem tas palīdzēs panest viņu sāpes?

—  Labi, dari, kā gribi. Varu saderēt, ka esi jau sacerējusi savu baliatu un negribi, ka būtu to darījusi veltīgi.

—  Nē, brālīt, es nevarētu to sacerēt iepriekš! Es nostājos pie nelaiķa un domāju par palicējiem. Asaras man sakāpj acīs, un tad es skandinu to, kas man ienāk prātā.

Tas viss tika pateikts tik vienkārši, ka bija neiespējami iedomāties sinjorīnā Kolombā runājām kaut vai pašu niecīgāko dzejnieces augstprātību. Orso piekāpās un devās līdzi māsai uz Pjetri māju. Mirušais bija noguldīts uz galda — atsegtu seju — pašā lielākajā nama istabā. Logi un durvis bija atvērtas, un apkārt galdam dega vaska sveces. Mirušā galvgalī stāvēja atraitne, un viņai aiz muguras liels bars sieviešu aizņēma visu istabas vienu pusi; otrā pusē bija sarindojušies vīrieši; tie stāvēja atsegtām galvām, acis stingi pievērsuši līķim, dziļā klusumā. Katrs jaunieradies apmeklētājs pienāca pie galda, noskūpstīja aizgājēju1 , pamāja ar galvu atraitnei un viņas dēlam un pēc tam, ne vārda nerunādams, iestājās lokā. Laiku pa laikam tomēr kāds no klātesošajiem pārtrauca svinīgo klusumu, lai izteiktu dažus vārdus aizgājējam. «Kādēļ tu pameti savu labo sievu?» teica kāda kūma. «Vai viņa tevi neloloja? Kā tev trūka? Kāpēc nepagaidīji vēl mēnesi, tava vedekla būtu tev dāvājusi mazdēliņu.»

Stalts jauneklis, Pjetri dēls, spiezdams tēva salto roku, izsaucās: «Ai, kāpēc tu neesi miris nelabā nāvē?2 Mēs tevi atriebtu!»

Tie bija pirmie vārdi, kurus Orso ienākdams dzirdēja. Viņu ieraugot, loks pašķīrās, un klusa, ziņkārīga čala vēstīja sapulcējušos ļaužu gaidas, kuras bija modinājusi žēlabu dziesmu teicējas klātiene. Kolomba noskūpstīja atraitni, satvēra viņas roku un palika dažas minūtes, gremdējoties sevī, nodurtām acīm. Tad viņa atsvieda savu mezzaro, stingi paskatījās uz mirušo un — pieliekusies pie līķa, gandrīz tikpat bāla kā tas—sāka šādi:

«Karlo Batista! Lai Kristus pieņem tavu dvēseli!— Dzīvot ir ciest. Tu dodies turp, kur nav ne saules, ne sala. Nav vajadzīgs tev tavs sirpis, nedz smagais kaplis. Darba tev vairs nebūs. Turpmāk visas tavas dienas būs svētdienas.— Karlo Batista, lai

Kristum pieder tava dvēsele! Tavs dēls valda tavā namā.— Redzēju nogāžamies ozolu, ko libečo' bija nokaltējis. Es domāju, ka tas ir iznīcis. Bet, kad atkal devos tam garām — raug, tā sakne bija izdzinusi asnu. Asns izvērtās par ozolu ar kuplu lapotni. Zem tā spēcīgajiem zariem, Madlēn, vari atpūsties — un domā par ozolu, kura vairs nav.»

Šeit Madlēna skaļi iešņukstējās, un divi trīs vīri, kuri vajadzības gadījumā būtu šāvuši uz kristīgiem cilvēkiem tikpat aukstasinīgi kā uz fazāniem, sāka slaucīt no iedegušajiem vaigiem lielas asaras.

Kolomba kādu laiku turpināja tādā garā, gan uzrunādama nelaiķi, gan viņa ģimeni, un reizēm ar ballatā bieži lietotu paņēmienu lika runāt pašam mirušajam, mierinot savus draugus un izsakot tiem padomus. Improvizējot Kolombas sejā iegūla cildena izteiksme; āda pietvīka maigi rožaina, jo vairāk izceļot zobu mirdzumu un ieplesto acu uguni. Viņa bija kā pītija uz trijkāja. Bez dažām nopūtām, dažām apspiestām elsām nedzirdēja ne klusāko čukstu pūlī, kas drūzmējās ap viņu. Kaut gan Orso bija daudz mazāk jūtīgs pret šo mežonīgo dzeju, tomēr drīz vien viņš jutās aizrauts vispārējā aizkustinājumā. Paslēpies tumšā istabas kaktā, viņš raudāja tāpat kā Pjetri dēls.

Pēkšņi klausītāju vidū izcēlās viegla kustība; loks pavērās, istabā ienāca vairāki cilvēki. No cieņas, kādu tiem izrādīja, no padevīgās steigas, ar kādu tiem atbrīvoja vietu, bija redzams, ka tie ir ievērojami ļaudis, kuru apmeklējums ļoti pagodina šo namu. Tomēr aiz godbijības pret ballatu neviens viņus neuzrunāja. Tas, kas bija ienācis pirmais, šķita gadu četrdesmit vecs. Viņa melnie svārki, sarkanā ordeņlentite pogcaurumā, pašapzinīgais svarīgums sejas izteiksmē uzreiz ļāva uzminēt, ka tas ir prefekts. Aiz viņa ienāca sagumis sirmgalvis ar žultainu sejas krāsu, kurš vāji slēpa aiz zaļiem briļļu stikliem biklu un tramīgu skatienu. Viņam mugurā bija pārāk plats, melns uzvalks, kas kaut gan izskatījās vēl gluži jauns, acīm redzami bija šūdināts pirms daudziem gadiem. Tā kā visu laiku viņš turējās blakus prefektam, tad izskatījās, ka viņš gribētu paslēpties tā ēnā. Beigās aiz viņa ienāca divi gara auguma jaunekļi saulē iedegušām sejām, kuplu vaigubārdu aizēnotiem vaigiem, lepnām, augstprātīgām acīm, kuras izrādīja nekautrīgu ziņkārību. Orso jau bija paguvis aizmirst sava ciema ļaužu sejas, bet, ieraugot sirmgalvi ar zaļajām brillēm, viņā uzreiz atdzīvojās senas atmiņas. Viņa klātienes prefekta pavadonībā pietika, lai uzreiz viņu pazītu. Tas bija advokāts Barričīni, Pjetranēras mērs, kas bija ieradies ar saviem abiem dēliem, lai parādītu prefektam, kā notiek nelaiķa apstāvēšana. Būtu grūti noteikt, kas šajā mirklī norisinājās Orso dvēselē, taču viņa tēva ienaidnieka klātiene modināja viņā kaut ko līdzīgu riebumam, un vairāk nekā jebkad viņš jutās pieejams aizdomām, kuras tik ilgi bija apslāpējis.

Kolombas kustīgajā sejā, ieraugot cilvēku, kam bija zvērējusi nāvīgu ienaidu, tūlīt iezīmējās drūma izteiksme. Viņa nobālēja, balss kļuva skarba, pasāktā vārsma pamira uz lūpām . .. bet drīz vien, no jauna uzsākot raudu dziesmu, viņa turpināja ar jaunu sparu:

«Kad piekūns gaužas pie izpostītās ligzdas, apkārt lidinās vārnas un pulgo viņa sāpes.»

Te atskanēja apslāpēti smiekli: vainīgie bija abi tikko ienākušie jaunekļi, kuriem, bez šaubām, likās, ka metafora ir pārāk pārspīlēta.

«Piekūns saņemsies, pletīs spārnus, noskalos tas savu knābi asinīs.— Un tu, Karlo Batista, kam tavi draugi teic pēdējos sveicienus,— diezgan ir ritējušas viņu asaras.— Tikai nabaga sērdiene tevi neapraudās. Kāpēc lai viņa tevi apraudātu?— Aizmidzis tu esi, gadu nastas mākts, savu mīļo vidū — gatavs parādīties visuvarenā priekšā. Bārenīte apraud savu tēvu, kuru pārsteiguši gļēvi slepkavas — nošāvuši slepus no aizmugures,— savu tēvu, kura asinis vēl sārto zaļu lapu kaudzes apsegā. Bet bārenīte ir sasmēlusi viņa asinis — šīs cēlās nevainīgā asinis; viņa tās izlaistījusi pār Pjetranēru, lai pārvēršas tās nāvējošā indē. Un Pjetranēra paliks apzīmēta, līdz kamēr vainīgā asinis būs izdzēsušas nevainīgā asins pēdas.»

Pēc pēdējiem vārdiem Kolomba atkrita uz krēsla, pārvilka mezzaro pāri sejai, un varēja dzirdēt, ka viņa elso. Sievietes raudādamas drūzmējās ap dziesmu teicēju; vairāki vīrieši meta niknus skatienus uz mēru un viņa dēliem; daži sirmgalvji čukstēdami izteica sašutumu par skandālu, kuru jaunatnācēji bija sacēluši. Nelaiķa dēls jau spiedās cauri pūlim, lai lūgtu mēru nekavējoties atstāt šo telpu, taču tas negaidīja uzaicinājumu. Mērs devās uz durvīm, un viņa abi dēli jau bija uz ielas. Prefekts izteica jaunajam Pjetri nedaudzus līdzjūtības vārdus un tūlīt viņiem sekoja. Orso piegāja pie māsas, satvēra viņu aiz rokas un izveda ārā no istabas.

— Pavadiet viņus!— teica jaunais Pjetri dažiem saviem draugiem.— Parūpējieties, lai viņiem nenotiek kas ļauns!

Pāris jaunekļu žigli iebāza savus stiletus svārku piedurknē un pavadīja Orso un Kolombu līdz viņu mājas durvīm.

XIII

Aizelsusies un pagurusi Kolomba nespēja izrunāt ne vārda. Galvu atbalstījusi uz brāļa pleca, viņa turēja vienu tā roku sažņaugtu savējās. Kaut gan sirdī Orso nebija māsai pateicīgs par žēlabu dziesmas beigu daļu, viņš tomēr bija pārāk satraukts, lai izteiktu kaut mazāko pārmetumu. Klusēdams viņš gaidīja beidzamies nervu lēkmi, kas šķita Kolombu sagrābusi, kad pie durvīm pieklauvēja, ienāca Savērija un gluži izbijusies pieteica: «Prefekta kungs!» Dzirdot šo vārdu, Kolomba, it kā kaunēda- mās par savu vājumu, piecēlās un palika stāvam kājās, atbalstīdamās uz krēsla, kas redzami trīcēja zem viņas rokas.

Prefekts iesāka ar īsu, banālu atvainošanos par apmeklējuma nepiemēroto laiku, izteica savu nožēlu Kolombas jaunkundzei, runāja par spēcīga saviļņojuma briesmām, nopēla žēlabu sacerēšanas ieražu, jo sacerētājas talants dziesmu padarot tikai vēl smagāku klausītājiem; viņš veikli iepina vieglu pārmetumu par pēdējās improvizācijas tendenci. Tad, mainīdams toni, sacīja:

—  Della Rebias kungs, man uzticēti sveicieni no jūsu angļu draugiem; mis Nevila liek sirsnīgi sveicināt jūsu māsu. Man jums jānodod vēstule no viņas.

—  Vēstule no mis Neviļas?— Orso iesaucās.

—  Diemžēl man tās nav līdzi, bet pēc piecām minūtēm jūs to saņemsiet. Viņas tēvs bija savārdzis. Brīdi mēs bažījāmies, vai viņš nav sasirdzis ar mūsu briesmīgo drudzi. Par laimi, tagad viņam briesmas vairs nedraud, kā jūs pats par to varēsiet pārliecināties, jo jūs viņu, domājams, drīz vien redzēsiet.

—  Mis Nevila gan būs bijusi ļoti noraizējusies?

—  Par laimi, viņa briesmas apjauta tikai tad, kad tās jau bija garām. Della Rebias kungs, mis Nevila man ir daudz stāstījusi par jums un jūsu māsas jaunkundzi.

Orso paklanījās.

—  Viņa jūt sirsnīgu draudzību pret jums abiem. Aiz viņas piemīlīgās ārienes, aiz šķietamās aušības slēpjas dziļš saprāts.

—  Viņa ir burvīga jauna dāma,— Orso teica.

—  Ierodos pie jums, della Rebias kungs, gandrīz pēc viņas ierosinājuma. Nevienam nav zināms labāk par mani kāds liktenīgs notikums, kuru man būtu daudz patīkamāk jums neatgādināt. Tā kā Barričīni kungs vēl ir Pjetranēras mērs un es šī departamenta prefekts, tad man nevajadzēs jums stāstīt, par cik svarīgām es uzskatu zināmas aizdomas, kuras, ja esmu pareizi informēts, dažas neapzinīgas personas jums ir izsacījušas un kuras jūs esat noraidījis — arī tas man ir zināms — ar nepaliku, kādu varēja sagaidīt, ņemot vērā jūsu stāvokli un jūsu raksturu.

—  Kolomba,— Orso, krēslā sakustēdamies, sacīja,— tu esi ļoti nogurusi. Tev vajadzētu iet atgulties.

Kolomba noraidot papurināja galvu. Viņa bija atguvusi parasto mieru un ieurbās kvēlām acīm prefektā.

—  Barričīni kungs,— prefekts turpināja,— labprāt vēlētos redzēt izbeidzamies šo zināmo ienaidu … tas ir, neskaidro stāvokli, kādā jūs esat vieni pret otriem … Es 110 savas puses būtu ļoti iepriecināts redzot, ka jūs ar viņu nodibinātu attieksmes, kādās vajadzētu būt cilvekiem, kas radīti, lai viens otru cienītu . ..

—  Prefekta kungs,— Orso satrauktā balsī viņu pārtrauca,— nekad neesmu vainojis advokātu Barričīni, ka tas būtu noslepkavojis manu tēvu, bet viņš ir izdarījis ko tādu, kas man uz visiem laikiem būs par šķērsli, lai stātos ar viņu kaut jebkādās attiecībās. Viņš ir viltojis kādu draudu vēstuli kāda visiem pazīstama bandīta vārda . . . vismaz viņš šo viltojumu netiešā veidā ir piedēvējis manam tēvam. Šī vēstule tad arī, prefekta kungs, domājams, ir bijusi mana tēva nāves netiešais iemesls.

Prefekts kādu mirkli pārdomāja.

—  Ka jūsu tēva kungs tam noticēja, kad, sava straujā rakstura aizrauts, tiesājās ar Barričīni kungu, tas ir piedodams, bet jums šāds maldīgs uzskats nav attaisnojams. Apdomājiet taču, ka Barričīni nebija nekādas intereses viltot šo vēstuli… Nerunāšu par viņa raksturu … jūs viņu nemaz nepazīstat, jo esat iepriekš noskaņots pret viņu . .. bet jūs taču nevarat iedomāties, ka cilvēks, kas pazīst likumus .. .

—  Bet, mans kungs,— Orso pieceldamies sacīja,— padomājiet taču,— sacīt, ka šī vēstule nav Barričīni kunga darbs, nozīmētu to uzkraut manam tēvam. Viņa gods, prefekta kungs, ir mans gods.

—  Neviens nav vairāk par mani pārliecināts,— prefekts turpināja,— par della Rebias kunga godīgumu … bet… šīs vēstules autors tagad zināms.

—  Kas?— iesaucās Kolomba, tuvodamās prefektam.

—  Kāds nožēlojams plukata, kas vainīgs vairākos noziegumos . . . tādos, kādus jūs, korsikāņi, nepiedodat,— kāds zaglis Tomazo Bjanki, kas pašreiz sēž Bastijas cietumā, atzinies, ka ir šīs liktenīgās vēstules rakstītājs.

—  Es nepazīstu šo cilvēku,— Orso sacīja,— kāds tad būtu bijis viņa mērķis?

—  Tas ir mūsu puses cilvēks,— Kolomba leica,— mūsu kādreizējā dzirnavnieka brālis. Viņš ir ļaundaris un melis un nav pelnījis, lai viņam ticētu.

—  Jūs tūlīt apsvērsiet,— prefekts turpināja,— kāda interese viņam bijusi šaja lietā. Dzirnavnieks, par kuru runā māsas jaunkundze,— viņu sauca, es domāju, Teodors,— nomāja no pulkveža dzirnavas, kas bija pie strauta, kura piederību jūsu tēva kungam Barričīni kungs apstrīdēja. Pulkvedis, kā parasti, nebūdams mantrausis, neguva gandrīz nekāda labuma 110 savām dzirnavām. Tomazo noprātoja, ka būs jāmaksā krietni liela noma, ja Barričīni kungs dabūs strautu, jo ir zināms, ka Barričīni kungs diezgan stipri mīl naudu. īsi sakot, gribēdams pakalpot brālim, Tomazo viltojis bandīta vēstuli, un tas ir viss. Jūs zināt, ka Korsikā ģimenes saites ir tik spēcīgas, ka tās reizēm noved pie pārkāpumiem .. . Esiet tik laipni un iepazīstieties ar vēstuli, ko man atrakstījis ģenerālprokurors; tā apstiprinās tikko sacīto.

Orso steigā pārskatīja vēstuli, kurā bija sīki atstāstīta Tomazo atzīšanās, un Kolomba tai pašā laikā lasīja pāri brāļa plecam.

Nobeigusi viņa iesaucās:

—  Orlandučo Barričīni bija aizbraucis uz Bastiju pirms viena mēneša, kad kļuva zināms, ka mans brālis atgriezīsies. Orlandučo būs sastapies ar Tomazo un nopircis no viņa šos melus.

—  Jaunkundz, jūs visu izskaidrojat ar naidīgiem pieņēmumiem,— prefekts nepacietīgi sacīja.— Vai tā var atklāt patiesību? Jūs, della Rebias kungs, esat aukstasinīgs. Sakiet — kā jūs tagad domājat? Vai jūs ticat tāpat kā jaunkundze, ka cilvēks, kurš varēja sagaidīt tikai diezgan nelielu sodu, ar vieglu sirdi uzņemsies viltojuma pārkāpumu, lai pakalpotu kādam cilvēkam, ko nemaz nepazīst?

Orso pārlasīja ģenerālprokurora vēstuli, apsvērdams katru vārdu neparasti uzmanīgi, jo, kopš bija redzējis advokātu Barričīni, viņš juta, ka viņam būs daudz grūtāk gūt pārliecību, nekā tas būtu noticis pirms dažām dienām. Galu galā viņš bija spiests atzīt, ka izskaidrojums viņam liekas pietiekams. Bet Kolomba sparīgi iesaucās:

— Tomazo Bjanki ir blēdis! Viņu nenotiesās, vai arī viņš izbēgs no cietuma, esmu par to pārliecināta.

Prefekts paraustīja plecus.

—  Iepazīstināju jūs, della Rebias kungs,— viņš teica,— ar paskaidrojumiem, kādus esmu saņēmis. Es tagad iešu un atstāšu jūs pārdomās. Gaidīšu, kamēr jūsu saprāts novedīs jūs pie

skaidrības, un es ceru, ka tas būs spēcīgāks par … jūsu māsas iedomām.

Orso, ar dažiem vārdiem atvainojis Kolombu, atkārtoja, -ka tagad uzskatot Tomazo par vienīgo vaininieku.

Prefekts bija piecēlies, lai dotos projām.

—      Ja nebūtu tik vēls,— viņš sacīja,— uzaicinātu jūs līdzi pēc mis Neviļas vēstules.. . Pie tā paša jūs varētu pateikt Barričīni kungam to, ko man nupat sacījāt, un viss būtu izbeigts.

—       Nekad Orso della Rebia nespers soli pie Barričīni!— Kolomba nesavaldīgi iesaucās.

—       Jaunkundze, kā liekas, ir ģimenes tintinajo\— prefekts zobgalīgi sacīja.

—       Prefekta kungs,— Kolomba stingri noteica,— jūs tiekat pievilts. Jūs nepazīstat advokātu. Viņš ir visviltīgākais, visblēdīgākais cilvēks. No visas sirds lūdzu jūs, nelieciet manam brālim darīt kaut ko tādu, kas viņam sagādātu negodu.

—  Kolomba!— Orso iesaucās.— Aiz kaislības tu zaudē prātu!

—       Orso! Orso! Pie kārbas, kuru es jums nodevu, es jūs lūdzos, uzklausiet mani! Starp jums un Barričīni ir asinis; jūs nedrīkstat iet pie viņiem!

—  Māsa!

—       Nē, mans brāli, jūs neiesiet, vai arī es atstāšu šo māju, un jūs mani nekad vairs neredzēsiet! … Orso, esiet žēlīgs!

Un viņa nokrita ceļos.

—       Man patiesi žēl,— prefekts sacīja,— redzēt della Rebias jaunkundzi tik nesaprātīgu. Es ceru, ka jūs viņu pārliecināsiet.

Viņš pavēra durvis un apstājās, it kā gaidīdams, ka Orso sekos.

—  Es tagad nevaru viņu atstāt.— Orso sacīja . .— Rīt, ja . ..

—  Es došos ceļā agri.

—       Vismaz nogaidiet līdz rītam!— Kolomba, rokas sažņau- gusi, lūdzās.— Ļaujiet man vēlreiz izskatīt tēva papīrus … To jūs man nedrīkstat atteikt.

—       Labi! Izskati tos šovakar, bet tad tu mani vairs nedrīksti mocīt ar šo neapvaldīto naidu … Tūkstoškārt atvainojos, prefekta kungs… Es pats ari nejūtos īsti labi… Labāk atliksim to uz rītu.

—       Rīts gudrāks nekā vakars,— prefekts aiziedams sacīja,— es ceru, ka rīt jūsu nenosvērtība būs izbeigusies.

' Tā sauc aunu, kam piesiets zvaniņš un kas vada ganāmpulku; metaforā tā dēvē ari ģimenes locekli, kurš ir noteicējs visos svarigos jautājumos. (Autora piezīme.)

—  Savērija,— Kolomba uzsauca,— paņem laternu un pavadi prefekta kungu! Viņš tev iedos vēstuli, ko atnest manam brālim.

Viņa piebilda vēl dažus vārdus, kurus dzirdēja tikai Savērija.

—  Kolomba,— Orso teica, kad prefekts bija aizgājis,— tu man sagādāji lielas raizes. Vai tu vienmēr atteiksies saskatīt skaidri saredzamas lietas?

—  Jūs man devāt laiku līdz ritam,— viņa atbildēja.— Tas nav daudz, bet es vēl ceru.

Tad viņa paņēma atslēgu saišķi un uzsteidzās kādā augšējā stāva istabā. Varēja dzirdēt, ka viņa tur steigā atver atvilktnes un rakņājas pa rakstāmgaldu, kurā pulkvedis della Rebia mēdza ieslēgt savus svarīgos papīrus.

XIV

Savērija ilgi neatgriezās, un Orso pacietība bija gandrīz izsmelta, kad kalpone galu galā atkal parādījās, turēdama rokā vēstuli; viņai sekoja mazā Kilīna, acis berzēdama, jo bija uzmodināta no saldākā miega.

—  Bērniņ, ko tad tu šeit gribi tādā vēlā stundā?— Orso jautāja.

—  Jaunkundze mani aicināja,— Kilīna atbildēja.

«Sasodīts, ko viņa no tās grib?» Orso nodomāja; taču viņš

steidzās atplēst mis Lidijas vēstuli, un, kamēr to lasīja, Kilīna devās augšā pie viņa māsas.

«Cienītais kungs, mans tēvs bija mazliet saslimis,» rakstīja mis Nevila, «turklāt viņš ir tik kūtrs rakstītājs, ka man jābūt viņam par sekretāri. Jūs jau zināt, ka todien viņš vis neapbrīnoja ainavu kopā ar mums, bet sabrida kājas pa jūras liedagu, un jūsu burvīgajā salā ar to pietiek, lai noķertu drudzi. Jau no šejienes redzu Jūs saraucam seju; Jūs, bez šaubām, tverat pēc stileta, bet es ceru, ka tā Jums vairs nav. Tātad manam tēvam bija neliels drudzis un man lielas izbailes; prefekts, ko es joprojām uzskatu par laipnu cilvēku, sagādāja mums arī ļoti laipnu ārstu, kurš pāris dienās mūs izvadīja no likstām; drudža lēkme vairs nav atkārtojusies, un tēvs atkal grib medīt, bet es to viņam vēl neatļauju.— Kādu jūs atradāt savu kalnu pili? Vai Jūsu ziemeļu tornis vēl joprojām ir tai pašā vielā? Un vai spoki tanīvnājo? Es jums visu to jautāju tāpēc, ka mans tēvs atceras: Jūs viņam apsolījāt briežus, meža cūkas un muflonus … Tā laikam sauc tos ērmīgos dzīvniekus? Ceļā uz Bastiju mēs esam nodomājuši izlūgties Jūsu viesmīlību, un es ceru, ka della Rebiu pils, kuru jūs sakāt tik senu un sabrukušu, nesagrūs pāri mūsu galvām. Kaut ari prefekts ir tik laipns, ka ar viņu nekad nepietrūkst vielas sarunām,— by tlie by\1 Starp citu (angļu vai.). jūtos glaimota, ka esmu viņam sagrozījusi galvu,— mēs pārrunājām ari par Jūsu augstību. Bastijas tiesu vīri atsūtījuši viņam dažus atklājumus par kādu blēdi, kas pie viņiem ietupināts, un šie atklājumi ir tādi, ka spēs iznīcināt visas Jūsu aizdomas; Jūsu ienaidam, kas man reizēm sagādājis nemieru, tagad jāizbeidzas. Jūs nevarat iedomāties, kā tas mani iepriecina. Kad Jūs devāties ceļā kopā ar žēlabu dziesmu skaisto teicēju, ar šauteni rokā un drūmu skatienu, Jūs man šķitāt daudz korsikāniskāks nekā parasti . .. pat pārāk korsikānisks. Basta! Rakstu Jums tik gari tāpēc, ka garlaikojos. Prefekts aizbrauks — diemžēl! Mēs aizsūtīsim Jums ziņu, kad dosimies ceļā uz Jūsu kalniem, un es atļaušos rakstīt Kolombas jaunkundzei un lūgt viņai bruccio, ma solenne'. 2 Sieru — bručo, bet lielisku, ārkārtēju (itāliešu vai.).Pagaidām nododiet viņai daudz sveicienu. Es bieži lietoju viņas stiletu, atgriežu ar to līdzatvestā romāna lappuses, bet šī baigā dzelzs ir sašutusi par necienīgo lietošanu un neganti saplosa manu grāmatu. Ardievu, cienītais kungs, mans tēvs Jums sūta Itis best love3 .3 Sirsnīgu jūtu apliecinājums (angļu vai.). Klausiet prefektam, viņš ir saprātīgs cilvēks, un es domāju, ka viņš met līkumu savā braucienā Jūsu dēļ; viņš dodas uz Kortu likt pamatakmeni; iztēlojos, ka tām jābūt ļoti impozantām svinībām, un ļoti nožēloju, ka nevaru tajās noskatīties. Kāds kungs ar nošuvēm greznotā svinību tērpā, zīda zeķēs, ar baltu lenti pāri plecam un rokā mūrnieka ķelle . .. teic runu; ceremonija beigusies ar tūkstoškārt atkārtotu saucienu: «Lai dzīvo karalis!» Jūs kļūsiet iedomīgs, ka Jūsu dēļ esmu pierakstījusi pilnas četras lappuses; bet, mans kungs, es atkārtoju, ka es garlaikojos; un aiz šī iemesla atļauju arī Jums rakstīt ļoti plaši. Starp citu, man tas šķiet visai neparasti, ka Jūs man vēl neesat ziņojis par savu laimīgo ierašanos Pjetranēras pilī.

Lidija»

«P. S.— Es Jūs lūdzu, paklausiet prefektam un dariet tā, kā viņš Jums ieteiks. Mēs kopīgi vienojāmies, ka Jums vajag tā rīkoties, un tas man sagādās prieku.»

Orso pārlasīja trīs vai četras reizes šo vēstuli, katru lasījumu prātā pavadīdams ar neskaitāmiem komentāriem; tad viņš uzrakstīja garu atbildi, ko uzdeva Savērijai aiznest kādam ciema iedzīvotājam, kurš tajā pašā naktī gatavojās doties uz Ajačo. Orso jau vairs nedomāja pārrunāt ar savu māsu par dibinātām vai nedibinātām apsūdzībām pret Barričīni, mis Lidijas vēstule lika jauneklim visu saskatīt rožainā gaismā; viņam vairs nebija ne aizdomu, ne naida. Kādu laiciņu veltīgi nogaidījis atgriežamies māsu un redzēdams, ka viņa nenāk, viņš gāja gulēt, un viņam bija tik viegli ap sirdi, kā sen nebija bijis. Aizsūtījusi Kilīnu ar slepenu uzdevumu, Kolomba nakts lielāko daļu pavadīja, lasot vecus papīru žūkšņus. īsi pirms ausmas kāds logā iesvieda dažus olīšus; pēc šīs zīmes viņa nokāpa lejā, atvēra dārza vārtiņus un ieveda mājā divus ļoti šaubīga izskata vīrus; viņas pirmās rūpes bija tos virtuvē paēdināt. Kas bija šie vīri, tas tūlīt kļūs zināms.

XV

No rīta ap pulksten sešiem prefekta kalpotājs pieklauvēja pie Orso mājas durvīm. Viņu pieņēma Kolomba, un viņš tai pateica, ka prefekts gribot aizbraukt un gaidot viņas brāli. Kolomba nevilcinādamās atbildēja, ka brālis kāpnēs esot pakritis un izmežģījis kāju; viņš nevarot paspert ne soli, ļoti lūdzot prefekta kungu viņu atvainot un būtu ļoti pateicīgs, ja prefekta kungam labpatiktu papūlēties iegriezties pie viņa. Drīz pēc šī vēstījuma nokāpa lejā Orso un jautāja māsai, vai prefekts vēl viņam nav sūtījis pakaļ.

—  Viņš lūdz, lai jūs viņu uzgaidāt šeit,— viņa bez mazākā apmulsuma atbildēja.

Aizritēja pusstunda, taču Barričīni mājā nemanīja ne mazākās kustības; pa to laiku Orso apjautājās KoIom.bai, vai viņa ir ko atklājusi; viņa atbildēja, ka izskaidrošoties prefekta klātienē. Viņa izlikās mierīga, bet acis nodeva drudžainu satraukumu.

Beidzot pavērās Barričīni inājas durvis; prefekts ceļojuma uzvalkā iznāca pirmais, viņam sekoja mērs 1111 tā abi dēli. Pjetranēras iedzīvotāji, kuri uzglūnēja jau kopš saules lēkta, lai noskatītos departamenta pirmā varasvīra aizbraukšanā, jutās milzīgi pārsteigti, redzot, ka mērs triju Barričīni pavadībā taisnā ceļā šķērso laukumu un ieiet della Rebiu mājā. «Viņi līgst mieru!» ciema politikāņi klaigāja.

—  Es jau jums teicu,— iebilda kāds sirmgalvis,— Orso Anto- nio pārāk ilgi nodzīvojis uz lielās cietzemes, lai rīkotos kā dūšīgs vīrs.

— Tomēr ievērojiet,— pretojās kāds Rebiu piekritējs,— ka Barričīni iet pie viņa. Tie lūdzas žēlastību.

—  Prefekts ir tas, kas viņus apvārdojis,— vecais atcirta,— šodien cilvēkiem vairs nav dūšas, un jauniešiem tā rūp viņu tēvu asinis, it kā viņi visi būtu bastardi.

Prefekts bija ne mazums pārsteigts, redzot Orso kājās un staigājam bez kādām grūtībām. Nedaudzos vārdos Kolomba atzinās savos melos un lūdza viņai piedot.

—  Prefekta kungs, ja jūs būtu apmeties kaut kur citur,— viņa sacīja,— mans brālis jau vakar būtu devies pie jums apliecināt savu cieņu.

Orso nevarēja vien beigt atvainošanos, apgalvodams, ka nekā nav zinājis par šo smieklīgo viltu, kura dēļ jutās gluži satriekts. Likās, ka prefekts un vecais Barričīni notic viņa patiesajai nožēlai, kuru apstiprināja ari viņa apmulsums un māsai izteiktie pārmetumi, bet mēra dēli šķita neapmierināti.

—  Par mums šeit ņirgājas,— Orlandučo sacīja pietiekami skaļi, lai visi varētu sadzirdēt.

—  Ja mana māsa mani tā izjokotu,— Vinčentello teica,— es viņai drīz vien laupītu vēlēšanos to atkārtot.

Šie vārdi un tonis, kādos tos izteica, Orso nepatika un mazliet sašķobīja viņa labo apņemšanos. Viņš pārmija ar jaunajiem Barričīni skatienus, kuros neizpaudās nekāda labvēlība.

Tagad visi bija atsēdušies, izņemot Kolombu, kas stāvēja kājās virtuves durvju tuvumā, un prefekts sāka runāt; īsumā vispārēji aplūkojis vietējos aizspriedumus, viņš atgādināja, ka vairums sen iesakņojošos ienaida jūtu dibinās tikai uz pārpratumiem. Tad, vērsdamies pie mēra, viņš tam sacīja, ka della Rebias kungs nekad neesot ticējis Barričīni ģimenes tiešai vai netiešai līdzdalībai nožēlojamajā notikumā, kas viņam bija laupījis tēvu, ka patiesībā gan viņš saglabājis zināmas šaubas par kādu punktu tiesas procesā, kurš bija norisinājies starp abām ģimenēm, ka šīs šaubas attaisnojamas ar Orso kunga ilgo prombūtni un saņemto paskaidrojumu raksturu, bet, neseno atklājumu pārliecināts, viņš jūtoties pilnīgi apmierināts- un vēloties nodibināt ar Barričīni kungu un viņa dēliem draudzīgas labu kaimiņu attiecības.

Orso atturīgi palocījās; Barričīni kungs nomurmināja dažus vārdus, kurus neviens nesaprata; viņa dēli lūkojās griestu baļķos. Prefekts, turpinādams savu pacilāto runu, gatavojās apveltīt Orso ar otru pusi no tā, ko tikko bija izklāstījis Barričīni kungam, bet te Kolomba, izvilkusi dažus zem kakla lakatiņa paslēptus papīrus, sparīgi panācās uz priekšu un, nostājusies starp abām grupām, sacīja:

—  Ar vislielāko prieku es redzētu izbeidzamies karu starp mūsu ģimenēm, bet, lai samierināšanās būtu īsti sirsnīga, tad vajag izskaidroties un ne par ko nedrīkst atstāt šaubas. Prefekta kungs, Tomazo Bjanki paskaidrojums man pilnīgi pamatoti šķita aizdomīgs, jo to bija sniedzis cilvēks, kam ir ļoti slikta slava. Es teicu, ka jūsu dēli varbūt redzējušies ar šo cilvēku Bastijas cietumā.

—  Tas nav tiesa,— Orlandučo pārtrauca,— es viņu nemaz neesmu redzējis.

Kolomba nicinoši paskatījās uz viņu un turpināja ar šķietami visdziļāko mieru:

—  Interesi, kāda Tomazo būtu varējusi vadīt, apdraudot Barričīni kungu bīstama bandīta vārdā, jūs izskaidrojāt ar vēlēšanos saglabāt viņa brālim Teodoram dzirnavas, kuras mans tēvs iznomāja par zemu maksu? . ..

—  Tas ir skaidrs,— prefekts sacīja.

—  No tik zemiska puiša, kāds šķiet Bjanki, var sagaidīt visu,— teica Orso, māsas apvaldītās izturēšanās maldināts.

—  Viltotā vēstule,— Kolomba turpināja, un viņas acis iedzalkstījās spīvāk,— datēta 11. jūlijā. Tomazo tad bija pie sava brāļa dzirnavās.

—  Jā,— mērs, mazliet satraukts, sacīja.

—  Kāda interese tad varēja būt Tomazo Bjanki?— Kolomba triumfēdama iesaucās.— Viņa brāļa līgums bija notecējis; mans tēvs bija uzteicis viņam 1. jūlijā. Šeit ir mana tēva darījumu grāmata uzteikšanas laikā un kāda Aiačo pilsētas aģenta vēstule, kurā mums ieteikts jauns dzirnavnieks.

To sacīdama, viņa iedeva prefektam papīrus, kurus bija turējusi rokā.

Brīdi visus pārņēma izbrīns. Mērs redzami nobālēja; Orso, saraukdams uzacis, pagājās uz priekšu, lai iepazītos ar papīriem, kurus prefekts ļoti rūpīgi lasīja.

—  Šeit par mums ņirgājas!— Orlandučo atkal iesaucās, dusmās uzlēkdams kājās.— Iesim projām, tēv, mums vispār nevajadzēja šurp nākt.

Barričīni kungam pietika īsa mirkļa, lai viņš atgūtu aukstasinību. Viņš lūdza atļauju ieskatīties papīros; prefekts tos viņain pasniedza, ne vārda neteikdams. Barričīni, atbīdījis zaļās brilles uz pieres, steigā tos pārlasīja visai vienaldzīgā izskatā, kamēr Kolomba viņu vēroja ar tādas tīģerienes acīm, kura redz briedi tuvojamies savu mazuļu midzenim.

—  Nu,— ierunājās Barričīni kungs, nobīdīdams brilles uz deguna un atdodams prefektam papīrus,— pazīdams nelaiķa pulkveža labsirdību … Tomazo būs nodomājis .. .viņam vajadzēja tā domāt… ka pulkveža kungs pārlems savu nodomu viņam uzteikt… Un tiešām — dzirnavas viņam ari palika, tātad …

—  Tā biju es,— Kolomba nicīgi sacīja,— kas viņam tās atstāja. Mans tēvs bija miris, un manā stāvoklī man vajadzēja izturēties saudzīgi pret manas ģimenes aizbildniecībā esošiem cilvēkiem.

—  Tomēr šis Tomazo atzīstas,— prefekts teica,— ka ir vēstuli rakstījis … tas ir skaidrs.

—  Man ir skaidrs tas,— Orso iejaucās,— ka visā šajā lietā slēpjas liela neģēlība.

—  Man ir vēl kāds iebildums pret šiem kungiem,— Kolomba sacīja.

Viņa atvēra virtuves durvis, un tūlīt istabā ienāca Brandolačo, teoloģijas licenciāts un suns Brisko. Abi bandīti bija bez ieročiem, vismaz tie nebija redzami; viņiem pie jostas karājās patronu soma, bet pistoles — tās parastā papildinājuma — nebija. Ienākot istabā, viņi bija godbijīgi noņēmuši cepures.

Varat iedomāties, kā visus ietekmēja viņu pēkšņā parādīšanās. Mērs gandrīz vai nogāzās gar zemi; viņa dēli dūšīgi metās viņam priekšā, rokas iegrūduši svārku kabatās, meklējot savus stiletus. Prefekts pavirzījās uz durvju pusi, kamēr Orso, sagrābdams Brandolačo aiz apkakles, uzkliedza viņam.

—  Ko tu šeit gribi darīt, nožēlojamais?

— Tās ir lamatas!— iesaucās mērs, mēģinādams atvērt durvis, bet Savērija tās, kā vēlāk uzzināja, bija aizslēgusi no otras puses pēc bandītu rīkojuma.

—  Labie ļaudis!— Brandolačo sacīja.— Nebaidieties no manis, nemaz neesmu tāds velns, cik izskatos melns. Mums nav nekādu ļaunu nolūku. Prefekta kungs, esmu jūsu padevīgs kalps . .. Leitnanta kungs, drusku maigāk, jūs mani nožņaugsiet . .. Mēs šeit esam ieradušies par lieciniekiem. Runā tu, kirē, tev mēle ir īstajā vietā.

—  Prefekta kungs,— licenciāts teica,— man nav tas gods būt jūsu pazītam. Mani sauc Džokanto Kastrikoni, plašāk esmu pazīstams ar vārdu «kirē» … Ahā! Tagad jūs mani zināt! Jaunkundze, ko man nebija tas gods pazīt, bija likusi mani lūgt sniegt ziņas par zināmo Tomazo Bjanki, ar kuru kopā es pirms trim nedēļām biju aizturēts Bastijas cietumā. Luk, ko varu jums pastāstīt.. .

—  Nemaz nepūlieties,— prefekts sacīja,— nevēlos nekā uzklausīties no tāda cilvēka kā jūs .. . Della Rebias kungs, gribētu cerēt, ka jūs neesat šīs negodīgās sazvērestības dalībnieks. Bet vai jūs esat kungs savā mājā? Lieciet atvērt durvis. Jūsu māsai varbūt vajadzēs dot paskaidrojumus par šiem dīvainajiem sakariem, kādus viņa uztur ar bandītiem.

—  Prefekta kungs,— Kolomba iesaucās,— lūdzu, uzklausieties, ko sacīs šis cilvēks. Jūs esat šeit, lai visiem dotu taisnību, un jūsu pienākums ir meklēt patiesību. Runājiet, Džokanto Kastrikoni!

—  Neuzklausiet viņu!— visi trīs Barričīni vienā balsī iesaucās.

—  Ja visi runās reizē,— bandīts smaidīdams sacīja,— tad mēs nekad nesapratīsimies. Tātad cietumā man bija kompanjons, nevis draugs — šis minētais Tomazo. Viņu bieži apmeklēja Orlandučo kungs .. .

—  Tā nav taisnība,— abi brāļi reizē iesaucās.

—  Divi noliegumi ir līdzīgi vienam apstiprinājumam,— Kastrikoni dzedri novērtēja.— Plukatam Tomazo bija nauda; viņš ēda un dzēra pašu labāko. Esmu vienmēr cienījis labu uzturu (tā nav mana lielākā kļūda), un, kaut ari man bija pretīgi saieties ar šo mūdzi, es tomēr vairākkārt ļāvu sevi pamielot ar pusdienām. Aiz atzinības es viņam ieteicu bēgt kopā ar mani … Kāda draudzenīte . .., kurai izrādīju savu labvēlību, bija man sagādājusi bēgšanai līdzekļus… Negribu nevienu kompromitēt. Tomazo atteicās, sacīdams, ka ir drošs par savu lietu, ka advokāts Barričīni aizrunājis par viņu visiem tiesnešiem, ka viņš izies no turienes balts kā sniegs un ar naudu kabatā. Kas attiecas uz mani, es uzskatīju par vajadzīgu doties svaigā gaisā. Dixi.

—  Viss, ko šis cilvēks saka, ir skaidri meli,— Orlandučo noteikti atkārtoja.— Ja mēs būtu klajā laukā katrs ar savu šauteni, tad viņš tā nerunātu.

— Tā ir muļķība!— Brandolačo iesaucās.— Nesanaidojie- ties ar kirē, Orlandučo!

—  Vai jūs galu galā laidīsiet mani laukā, della Rebias kungs?— prefekts, nepacietībā piecirzdams kāju, teica.

—  Savērija! Savērija!— Orso kliedza.— Pie joda, atveriet durvis!

—  Vienu brītiņu,— Brandolačo sacīja.— Mums jāpazūd pirmajiem. Prefekta kungs, ir paradums, ka tiem, kas sastapti pie kopējiem draugiem, šķiroties dod pusstundu pamiera.

Prefekts uzmeta viņam nievājošu skatienu.

—  Jūsu padevīgais kalps, cienījamā sabiedrība,— teica Brandolačo. Tad, izstiepis līmeniski roku, sacīja savam sunim:— Nu, Brisko, lec par prieku prefekta kungam!

Suns lēca, tad bandīti steidzīgi paķēra virtuvē savus ieročus, izmetās dārzā, un, atskanot spalgam svilpienam, istabas durvis atvērās kā uz burvja mājienu.

—  Barričīni kungs,— Orso apvaldītā niknumā sacīja,— es uzskatu jūs par viltotāju. Jau šodien nosūtīšu sūdzību pret jums karaļa prokuroram par viltojumu un sadarbību ar Bjanki. Varbūt man būs jāiesniedz pret jums vēl briesmīgāka sūdzība.

—  Un es, della Rebias kungs,— mērs sacīja,— es iesniegšu sūdzību pret jums par ievilināšanu lamatās un sadarbību ar bandītiem. Pagaidām prefekta kungs jūs ieteiks žandarmērijas uzraudzībai.

—  Prefekts pildīs savus pienākumus,— bargi sacīja prefekts.— Viņš būs nomodā par to, lai Pjetranērā netiek traucēta kārtība, viņš rūpēsies, lai uzvar taisnība. Es to saku jums visiem, mani kungil

Mērs un Vinčentello jau bija izgājuši no istabas, un Orlandučo tiem steigšus sekoja, kad Orso viņam klusu teica:

—  Jūsu tēvs ir vecs vīrs, kuru es notriektu ar vienu pļauku, tāpēc esmu to nolēmis jums, un jūsu brālim.

Atbildei Orlandučo izrāva stiletu un kā traks metās virsū Orso; taču, pirms viņš paspēja izlietot savu ieroci, Kolomba saķēra viņa roku un spēcīgi to apgrieza, kamēr Orso, triekdams viņam ar dūri sejā, atgrūda viņu dažus soļus atpakaļ, tā ka viņš smagi atsitās pret durvju stenderi; stilets izslīdēja Orlandučo no rokas, bet Vinčentello ar savējo jau atgriezās istabā, kad Kolomba, mezdamās pie šautenes, pierādīja, ka cīņa nebūtu vienlīdzīga. Tai pašā laikā prefekts metās starp cīnītājiem.

—  Uz drīzu redzēšanos, Ors Anton!— Orlandučo uzsauca; tad, spēcīgi aizcirzdams durvis, viņš tās aizslēdza, lai iegūtu laiku atkāpties.

Orso un prefekts, nekā nerunādami, stundas ceturksni palika katrs savā istabas kaktā. Kolomba ar triumfa lepnumu sejā pamīšus vēroja tos, atbalstījusies uz šautenes, kura bija noteikusi uzvaru.

—  Kas tā par zemi! Kas tā par zemi!— beidzot prefekts iesaucās, strauji pieceldamies.— Della Rebias kungs, jūs nerīkojāties pareizi. Es prasu jūsu goda vārdu, ka jūs atturēsieties no vardarbības un nogaidīsiet, kamēr tiesa izlems šo sasodīto lietu.

—  Jā, prefekta kungs, es rīkojos nepareizi, iesitot tam nelietim; bet galu galā sitis tomēr esmu un nevaru atteikties sniegt viņam pieprasīto gandarījumu.

—  Nē jel! Viņš nevēlas cīnīties ar jums!.. . Pat ja viņš jūs nogalina… Jūs darījāt visu, lai tas notiktu.

—  Mēs piesargāsimies,— Kolomba sacīja.

—  Orlandučo man liekas drosmīgs puisis,— Orso teica,— un es par viņu domāju labāk, prefekta kungs. Viņš gan naski izrāva savu stiletu, bet es viņa vietā varbūt būtu darījis tāpat; esmu laimīgs, ka manai māsai nav maigas dāmas dūrltes.

— Jūs necīnīsieties ar viņu!— prefekts iesaucās.— Es jums to aizliedzu!

— Atļaujiet man jums sacīt, prefekta kungs, ka goda jautājumos atzīstu tikai savas sirdsapziņas autoritāti.

—  Es jums saku: jūs nedrīkstat cīnīties ar viņu!

—  Prefekta kungs, jūs varat likt mani aizturēt… tas ir, ja es ļaušos notverties. Bet, ja tas notiktu, jūs tikai novilcinātu kādu izrēķināšanos, kas tagad kļuvusi neatvairāma. Jūs, prefekta kungs, esat godavīrs, un jūs labi zināt, ka savādāk tas nevar būt.

—  Ja jūs liksiet aizturēt manu brāli,— Kolomba piebilda,— tad puse no ciema iedzīvotājiem nostāsies viņa pusē un mēs piedzīvosim lielisku apšaudīšanos.

—  Es jums jau iepriekš pasaku,— Orso teica,— un lūdzu jūs ticēt, ka tā nav tukša uzpūtība; es jums pasaku: ja Barričīni kungs nelietīgi izlietos savas mēra tiesības, lai liktu mani aizturēt, tad es aizstāvēšos.

—  Kopš šīs dienas,— prefekts teica,— Barričīni kungs ir atcelts no sava amata… Es ceru, ka viņš attaisnosies… Redziet, della Rebias kungs, jūs manī esat modinājis interesi. Tas, ko es jums prasu, nav nekas liels: palieciet mierīgi mājās, kamēr atgriezīšos no Kortas. Būšu projām tikai trīs dienas. Es atvedīšu līdzi karaļa prokuroru, un tad mēs pilnīgi atrisināsim šo bēdīgo lietu. Vai jūs man apsolāt atturēties līdz tam laikam no katras naidīgas rīcības?

—  Prefekta kungs, nevaru to apsolīt, ja, kā es paredzu, Orlandučo izteiktu vēlēšanos ar mani sastapties.

—  Kā! Della Rebias kungs, jūs, franču karavīrs, gribat iet divkaujā ar cilvēku, ko turat aizdomās par vēstules viltošanu?

—  Es viņam iesitu, prefekta kungs.

—  Bet, ja jūs būtu iesitis katordzniekam un viņš no jums pieprasītu gandarījumu, vai tad jūs ar viņu arī ietu divkaujā, Orso kungs? Nu labi! Prasīšu no jums vēl mazāk: neuzmeklējiet Orlandučo .. . Atļauju jums cīnīties ar viņu, ja viņš pieprasa sastapšanos ar jums.

—  Viņš to pieprasīs, par to es nemaz nešaubos, bet es apsoiu, ka vairāk viņu nepļaukāšu, lai izaicinātu.

—  Kāda zeme!— prefekts atkārtoja, lieliem soļiem staigādams pa istabu.— Kad es beidzot atgriezīšos Francijā!

—  Prefekta kungs,— Kolomba sacīja savā vismaigākajā balsī,— ir jau vēls, vai jūs mums parādītu godu, ieturot šeit brokastis?

Prefekts nespēja apvaldīt smieklus.

—  Esmu šeit palicis jau pārāk ilgi, tas jau sāk izskatīties pēc partejiskuma … Un tas sasodītais pamatakmens!. . . Man jādodas projām . . . Della Rebias jaunkundz … cik daudz nelaimes jūs šodien varbūt esat izraisījusi!

—  Prefekta kungs, vismaz neesiet netaisns pret manu māsu un ticiet, ka viņas pārliecība ir dziļa; tagad esmu par to drošs, un arī jūs pats ticat, ka tā ir pamatota.

—  Ardievu, mans kungs,— prefekts sacīja, pamādams viņam ar roku.— Brīdinu jūs, ka došu rīkojumu žandarmērijas brigadierim, lai viņš seko katram jūsu solim.

Kad prefekts bija aizgājis, Kolomba teica:

—  Orso, jūs šeit neesat uz cietzemes. Orlandučo nekā nesaprot no jūsu divkaujām, un turklāt šis nelietis nedrīkst mirt godīga cilvēka nāvē.

—  Kolomba, mana labā, tu esi spēcīga sieviete. Esmu tev daudz pateicības parādā par to, ka tu mani izglābi no pamatīga naža dūriena. Sniedz man savu mazo roku, lai to noskūpstu. Bet, redzi, ļauj man rīkoties. Ir zināmas lietas, kuras tu nesaproti. Dod nu man brokastis; un, tikko prefekts būs devies ceļā, liec atsaukt pie manis mazo Kilīnu, kas šķiet apbrīnojami veicam viņai uzticētos uzdevumus. Viņai vajadzēs aiznest kādu vēstuli.

Kamēr Kolomba uzraudzīja brokastu sagatavošanu, Orso uzkāpa savā istabā un uzrakstīja šādu vēstulīti:

«Jūs droši vien steigšus vēlaties mani sastapt; es ne mazāk. Rīt no rīta mēs varētu satikties Akvavivas ielejā. Es ļoti veikli rīkojos ar pistoli un neieteicu Jums šo ieroci. Esmu dzirdējis, ka Jūs labi šaujot ar šauteni; paņemsim katrs pa divstobrenei. Ieradīšos kāda mūsu ciema iedzīvotāja pavadībā. Ja Jūsu brālis grib Jūs pavadīt, paņemiet arī otru liecinieku un paziņojiet to man! Tikai šajā gadījumā arī man būs divi liecinieki.

Orso Antonio della Rebia.»

Prefekts, uzkavējies kādu stundu pie mēra palīga, pēc tam vēl iegājis uz dažām minūtēm pie Barričīni, devās ceļā uz Kortu viena paša žandarma pavadībā. Pēc ceturtdaļstundas mazā Kilīna aiznesa vēstuli, ko nupat lasījām, un nodeva to pašam Orlandučo rokās.

Uz atbildi bija jāgaida, un tā pienāca tikai vakarā. To bija parakstījis Barričīni tēvs, un viņš ziņoja Orso, ka nodošot karaļa prokuroram viņa dēlam adresēto draudu vēstuli. «Drošs savā sirdsapziņā,» nobeidzot viņš piemetināja, «sagaidu, ka tiesa izteiks spriedumu par jūsu apmelojumiem.»

Pa to laiku ieradās pieci vai seši gani, kurus Kolomba bija ataicinājusi, lai tie apmestos sardzē della Rebiu tornī. Par spīti Orso iebildumiem, pie logiem, kuri pavērās uz laukumu, pierīkoja archere, un visu vakaru viņš saņēma no dažādiem ciema iedzīvotājiem pakalpojumu piedāvājumus. Pienāca pat vēstule no bandīta teologa, kas savā un Brandolačo vārdā solīja iejaukties, ja mērs sev pieaicinātu žandarmērijas atbalstu. Viņš nobeidza ar post scriptum: «Vai drīkstu jautāt, ko prefekta kungs domā par lielisko audzināšanu, kādu mans draugs sniedz sunim Brisko? Pēc Kilīnas es nepazīstu neviena skolēna, kas būtu cītīgāks un uzrādītu labākas dotības.»

XVI

Otra diena pagāja bez ārējiem naida izpaudumiem. Abas puses turējās aizstāvēšanās gatavībā. Orso neizgāja no savas mājas, un Barričīni durvis palika visu laiku aizvērtas. Piecus Pjetranērā atstātos žandarmus redzēja pastaigājamies laukumā vai ciema apkaimē vienīgā policijas pārstāvja — lauku sarga pavadībā. Adjunkts nenoņēma savu dienesta lenti; taču, atskaitot archere naidīgo namu logos, nekas nenorādīja uz karu. Tikai korsikānis būtu ievērojis, ka laukumā ap zaļo ozolu redzamas vienīgi sievietes.

Ap vakariņu laiku Kolomba līksmi parādīja brālim vēstuli, ko nupat bija saņēmusi no mis Neviļas:

«Mana dārgā Kolombas jaunkundze, ar lielu prieku uzzināju no Jūsu brāļa vēstules, Jca Jūsu senais ģimeņu naids izbeidzies. Pieņemiet manus apsveikumus! Mans tēvs šeit vairs nevar izturēt, kopš nav vairs Jūsu brāļa, ar ko viņš sarunājās par karu un gāja medībās. Mēs izbrauksim šodien un nakti pārgulēsim pie Jūsu radinieces, kurai Jūs mums iedevāt vēstuli. Parit ap vienpadsmitiem ieradīšos pie Jums un lūgšu dot man nobaudīt kalnienes bruccio, par kuru Jūs stāstījāt, ka tas ir pārāks par pilsētā gatavoto.

Ardievu, dārgā Kolombas jaunkundze.— Jūsu draudzene

Lidija Nevila.»

— Viņa tātad nav saņēmusi manu otro vēstuli!— Orso iesaucās.

—  No viņas vēstules datuma jūs redzat, ka Lidijas jaunkundzei jau vajadzēja būt ceļā, kad jūsu vēstule sasniedza Ajačo. Vai tad jūs rakstījāt, lai viņa neierodas?

—  Es viņai pastāstīju, ka mēs esam aplenkuma stāvoklī. Man šķiet, ka šādos apstākļos gan neuzņem viesus.

—  Blēņas! Šie angļi ir ērmīgi ļaudis. Viņa man teica pēdējā naktī, ko pārgulēju viņas istabā, ka viņai būtu ļoti žēl, ja vajadzēs atstāt Korsiku, neredzējušai īstu vendetu. Ja jūs gribētu, Orso, mēs varētu viņai sniegt uzbrukuma ainu mūsu ienaidnieka namam.

—  Vai tu zini,— Orso sacīja,— ka daba ir maldījusies, radot tevi par sievieti, Kolomba? Tu būtu bijis izcils karavīrs.

—  Varbūt. Katram gadījumam došos gatavot bručo.

— Tas ir lieki. Jāsūta viņiem kāds pretī, lai viņus aizturētu, iekārn viņi dodas ceļā uz šejieni.

Orso steigšus piekrita šim projektam, un Kolomba pēc īsas klusēšanas turpināja:

—  Varbūt jūs, Orso, domājat, ka es jokoju, runādama par uzbrukumu Barričīni mājai? Vai zināt, ka mūsu pusē ir pārspēks — vismaz divi pret vienu? Kopš prefekts mēru atcēlis, visi šejienes vīri ir mūsu pusē. Mēs varētu tos Barričīni sakapāt smalkās driskās. To nebūtu grūti ievadīt. Ja jūs būtu ar mieru, es aizietu pie akas un paņirgātos par viņu mājas sievietēm; viņi iznāktu laukā … Varbūt… jo viņi ir tik gļēvi! Var arī būt, ka šautu uz mani caur saviem archere; viņi man netrāpītu. Tad viss būtu kārtībā: viņi būtu tie, kas uzbrūk. Jo ļaunāk uzvarētiem: tādā kņadā — kur gan tur sameklēt tos, kam laimējies veiksmīgs šāviens? Ticiet savai māsai, Orso: melnsvārči, kas šeit ierastos, lai notrieptu daudz papīra, teiktu daudz veltīgu vārdu. Vecais lapsa gan prastu tiem likt saskatīt zvaigznes pie debess skaidrā dienas laikā. Ak! Ja prefekts nebūtu aizstājies priekšā Vinčentello, tad viena no šiem neliešiem jau būtu mazāk.

To visu viņa pateica tikpat aukstasinīgi, kā nupat bija runājusi par bručo sagatavošanu.

Orso, gluži pārsteigts, vēroja savu māsu ar apbrīnu, kurai piejaucās bažas.

—  Mana maigā Kolomba,— viņš teica, pieceldamies no galda,— baidos, ka tu esi pats velna iemiesojums; taču neraizējies! Ja man neizdosies visus Barričīni novest pie karātavām, tad atradīšu citu ceļu, pa kuru tikt galā ar viņiem. Karsta lode vai auksta dzelzs.[32] tu redzi, ka neesmu aizmirsis korsikāņu valodu.

—  Jo ātrāk, jo labāk,— Kolomba nopūzdamās sacīja.— Ar kādu zirgu jūs, Ors Anton, rīt jāsiet?

—  Ar melni. Kādēļ tu man to vaicā?

—  Lai liktu padot tam miežus.

Kad Orso bija aizgājis uz savu istabu, Kolomba aizsūtīja Savēriju un ganus pie miera un palika virtuvē viena, gatavodama bručo. Laiku pa laikam viņa vērīgi ieklausījās un šķita nepacietīgi gaidām, lai brālis dotos gulēt. Kad viņa nodomāja, ka Orso galu galā ir aizmidzis, viņa paņēma nazi, pārbaudīja tā asumu, ieāva savas mazās kājiņas rupjos apavos un, nesaceldama ne mazāko troksnīti, izgāja dārzā.

Akmens vaļņa apjoztais dārzs saskārās ar visai plašu klajumu, ko apņēma dzīvžogs; te parasti sadzina zirgus, jo korsikāņu zirgi staļļu nemaz nepazīst. Parasti tos palaiž savā vaļā kādā laukā un paļaujas uz viņu instinktu, lai tie paši atrod sev barību un aizsegu pret salu un lietu.

Kolomba piesardzīgi atvēra dārza vārtus, iegāja aplokā un, klusu iesvilpdamās, pieaicināja zirgus, kuriem bieži mēdza atnest maizi un sāli. Tikko melnais zirgs bija pa tvērienam, viņa to spēcīgi sagrāba aiz krēpēm un iedūra tam ar nazi ausī. Zirgs saslējās briesmīgam lēcienam un aizmuka, spalgi ieīdēdamies, kā reizēm asās sāpēs dzird darām viņa sugas dzīvniekus. Kolomba apmierināta atgriezās dārzā. Tad Orso pavēra savas istabas logu un uzsauca: «Kas tur ir?» Tajā pašā laikā viņa dzirdēja, ka brālis uzvelk šautenes gaili. Viņai par laimi, dārza vārtus klāja pilnīga tumsa un liels vīģu koks tos pa daļai aizsedza. No gaismas uzplaiksnījumiem brāļa istabā viņa secināja, ka tas mēģina iedegt lampu. Viņa steidzās aizvērt dārza vārtus un, slīdēdama gar akmens sētu, tā ka viņas melnais tērps sakusa ar vīteņstādu tumšo lapotni, paguva atgriezties virtuvē dažus mirkļus pirms tam, kad tur ienāca Orso.

—  Kas noticis?— viņa tam jautāja.

—  Man šķita,— Orso atbildēja,— ka tur kāds virināja dārza vārtiņus.

— Tas nav iespējams. Suns būtu rējis. Tomēr varam iet paskatīties.

Orso apstaigāja dārzu un, pārliecinājies, ka ārējie vārti ir kārtīgi aizvērti, mazliet nokaunējies par veltīgo satraukumu, gatavojās atgriezties savā istabā.

—  Man prieks redzēt, brālīt,— Kolomba teica,— ka jūs kļūstat piesardzīgāks, kādam jūsu stāvoklī ari jābūt.

—  Tu mani skolo,— Orso atbildēja,— ar labunakti.

No rīta Orso bija piecēlies ar ausmu un gatavojās doties ceļā. Viņa apģērbā izpaudās gan tieksme pēc elegances, kā jau vīrietim, kas gatavojas parādīties sievietei, kurai grib patikt, gan arī par vendetu domājoša korsikāņa saprātīgā piesardzība. Virs ziliem, ap vidukli cieši sažņaugtiem svārkiem viņam zaļa zīda auklā pāri plecam karājās skārda kārbiņa ar patronām; stilets iebāzts sānu kabatā, un rokā viņš turēja pielādētu skaisto Mantonas divstobreni. Kamēr viņš steigā izdzēra tasi kafijas, ko Kolomba bija viņam pielējusi, kāds gans bija izgājis apseglot viņa zirgu. Orso ar māsu sekoja viņam pa pēdām un arī iegāja aplokā. Gans bija zirgu satvēris, tad pēkšņi ļāva segliem un pavadām nokrist un šķita pārbijies, kamēr zirgs, kas pēc pagājušās nakts uzbrukuma, it kā aizsargādams savu otro ausi, slējās uz pakaļkājām, spārdījās, zviedza un neprātīgi lēkāja.

—  Ātrāk, pasteidzies taču!— Orso viņam uzsauca.

—  Ak, Ors Anton! Raug, Ors Anton!— gans klaigāja.— Svētā madonna!

Un tad plūda lāsti bez skaita un bez gala, no kuriem vairumu nemaz nevar atstāstīt.

—  Kas tad noticis?— Kolomba jautāja.

Visi piegāja pie zirga, un, redzot asiņojam viņa sadurto ausi, atskanēja vispārēji pārsteiguma un sašutuma pilni izsaucieni. Jāzin, ka sakropļot sava ienaidnieka zirgu korsikānim nozīmē reizē gan atriebību, gan izaicinājumu, gan nāves draudus. «Tikai šāviens spēj izdzēst šo kauna darbu.» Kaut gan Orso, kas ilgi bija dzīvojis uz lielās cietzemes, mazāk nekā citi izjuta visu apvainojuma smagumu, tomēr, ja šajā mirklī kāds barričinietis būtu gadījies viņam pa ceļam, tad gan viņš laikam nevilcinoties liktu tam izjust to pašu nekautrīgo izaicinājumu, kādu iedomājās saņēmis no saviem ienaidniekiem.

— Gļēvie nelieši!— viņš iesaucās.— Atriebties nabaga dzīvniekam, kamēr viņi paši neuzdrošinās rādīties man acīs!

—  Ko mēs vēl gaidām?— Kolomba nevaldāmā satraukumā sauca.— Viņi mūs izaicina, sakropļo mūsu zirgus, un mēs lai viņiem neatbildētu! Vai jūs esat vīri!

—  Atriebību!— piebalsoja gani.— Pavadāsim zirgu pa ciemu un ielauzīsimies viņu mājā!

— Tur ir ar salmiem noklāts šķūnis, kas pieiet pie viņu torņa,— teica vecais Polo Grifo,— vienā tvērienā es likšu tam uzliesmot.

Kāds cits ieteica iet sameklēt baznīcas torņa kāpnes, trešais — ielauzt Barričīni mājas durvis ar baļķi, tas kādas jaunbūves vajadzībām bija atvests laukumā. Visu šo saniknoto balsu jūklī dzirdēja atskanam Kolombas balsi, kas pavēstīja saviem piekritējiem, ka pirms darbu uzsākšanas katrs saņems no viņas pa krietnai glāzei anīsa uzlējuma.

Diemžēl — vai drīzāk gan par laimi — tik spēcīgu iespaidu, kādu viņa bija gaidījusi no cietsirdīgās rīcības ar nabaga zirgu, brālī neizdevās izraisīt. Viņš nešaubījās, ka mežonīgais sakropļojums ir viņa ienaidnieku darbs, un it īpaši viņš turēja aizdomās Orlandučo, tomēr neticēja, ka šis jauneklis, ko viņš bija izaicinājis un iepļaukājis, būtu izdzēsis savu negodu, pārdurdams zirgam ausi. Gluži pretēji — zemiskā un smieklīgā atriebība vēl kāpināja nicinājumu, ko viņš juta pret saviem ienaidniekiem, un tagad viņš domāja tāpat kā prefekts, ka šādi ļaudis nav cienīgi mēroties spēkiem ar viņu. Tikko Orso spēja pārkliegt pārējos, viņš paskaidroja saviem samulsušajiem piekritējiem, ka tiem jāatsakās no kareiviskiem nodomiem un ka tiesneši, kas drīz ieradīsies, pienācīgi atriebs viņa zirga sadurto ausi.

—  Es šeit esmu saimnieks,— viņš bargi piebilda,— un es vēlos, lai mani uzklausa. Pirmo, kas vēl uzdrošināsies runāt par slepkavošanu vai dedzināšanu, es pašu varētu ar to pamielot. Diezgan! Lai inan apseglo pelēko zirgu!

—  Kā, Orso,— Kolomba, pavilkuši viņu sānis, sacīja,— jūs paciešat, ka mūs nekrietni apvaino! Ja mūsu tēvs vēl būtu dzīvs, nekad Barričīni nebūtu uzdrošinājušies sakropļot kādu mūsu dzīvnieku.

—  Es tev apsolu, ka viņiem tas būs jānožēlo; bet tā ir žandarmu un cietumsargu lieta — sodīt gļēvuļus, kam drosme ir tikai pret dzīvniekiem. Esmu tev jau sacījis, ka tiesa mani atriebs pret viņiem … bet, ja ne… tad tev nebūs man jāatgādina, kā dēls es esmu.

—  Pacietību!— Kolomba nopūzdamās teica.

—  Iegaumē labi, māsa,— Orso turpināja,— ja atgriežoties es atradīšu, ka pret Barričīni izdarīts uzbrukums, es tev nekad to

nepiedošu.— Un tad piebilda pieļāvīgākā balsī:— Ir ļoti iespējams, pat droši pieņemams, ka atgriezīšos kopā ar pulkvedi un viņa meitu; parūpējies, lai viņu istabas būtu kārtībā, lai brokastis būtu labas, vispār, lai mūsu viesi šeit justos, cik vien labi iespējams. Ir ļoti jauki, Kolomba, ja sievietei piemīt drosme, bet vajag vēl arī prast turēt kārtībā māju. Nāc noskūpsti mani un esi prātīga; lūk, pelēcis jau apseglots.

—  Orso, jūs nedrīkstat jāt viens,— Kolomba sacīja.

—  Man neviens nav vajadzīgs,— Orso atbildēja,— un es tev apsolu, ka neļaušu sev nogriezt ausi.

—  Ai, nekad šādos ienaida laikos neļaušu jums doties ceļā vienam. Hei! Polo Grifo! Džan Frančo! Memmo! Ņemiet šautenes rokā! Jums jāpavada mans brālis!

Pēc visai spraigas izskaidrošanās Orso vajadzēja piekāpties un ļaut sevi pavadīt. Viņš izmeklēja no ganu vidus pašus trauksmainākos — tos, kuri visskaļāk bija ieteikuši uzsākt cīņu, un, vēlreiz atkārtojis māsai un citiem palicējiem savu brīdinājumu, devās ceļā, šoreiz izvēlēdamies sānceliņu, apejot Barričīni māju.

Viņi jau bija tālu aiz Pjetranēras un rikšoja lielā steigā, kad, pārjājot kādu strautu, kas ieplūda purvā, vecais Polo pamanīja vairākas cūkas, kuras omulīgi valstījās dubļos un tīksminājās gan par saules stariem, gan par skaidro ūdeni. Viņš notēmēja uz pašu treknāko un nošāva to uz vietas, trāpīdams ar lodi galvā. Pārējās cūkas tramīgi uzlēca kājās, pārsteidzoši ātri aizmuka un paslēpās krūmājā, kaut arī otrs gans uz tām šāva.

—  Aitasgalvas!— Orso uzkliedza.— Jūs uzskatāt katru cūku par meža cūku.

—  Nē,— Polo sacīja,— bet šis ganāmpulks pieder advokātam, un mēs viņam mācīsim sakropļot mūsu zirgus.

—  Ko jūs, nelieši!— Orso saniknots iesaucās.— Jūs atdarināt mūsu ienaidnieka neģēlības! Prom, jūs nožēlojamie! Jūs derat tikai cīniņam ar cūkām. Zvēru jums pie visiem svētajiem: ja jūs uzdrošināsieties man vēl tālāk sekot, es jums iedauzīšu pakaušus!

Abi gani apjukuši saskatījās. Orso piecirta piešus un aizauļoja.

—  Jauki,— noteica Grifo,— esi nu vēl labs pret cilvēku, lai viņš tā ar tevi apietas. Pulkvedis, viņa tēvs, bija nikns uz tevi, tāpēc ka tu reiz tēmēji uz advokātu … «Nejēga, neuzdrošinies šaut!» Un dēls? Tu redzēji, ko es viņa labā darīju? Un viņš pasaka, ka iedauzīs man pakausi, kā dara ar blašķi, kad tanī vairs nav vīna, ko dzert. Kaut ko tādu iemācās uz cietzemes, Memmo!

— Jā, kad uzzinātu, ka tu esi to cūku nogalinājis, ar tevi sāktu tiesāties, un tad Orso Antonio vis neaizrunātu par tevi tiesnešiem un nemaksātu ari advokātiem. Par laimi, neviens tevi neredzēja, un gan jau svētā Nega tev palīdzēs izkulties no ķezas.

Pēc neilgas apspriešanās abi gani vienojās, ka prātīgākais būs iemest cūku purva akacī; tā viņi ari izdarīja, protams, pēc tam, kad katrs bija izgriezis pa krietnam cepetim no della Rebiu un Barričīni ienaida nevainīgā upura.

XVII

Atbrīvojies no savas nedisciplinētās pavadonības, Orso turpināja ceļu, un vairāk viņu bija pārņēmis prieks par atkalredzēšanos ar mis Neviļu nekā bažas par sastapšanos ar ienaidniekiem. «Tiesāšanās, kura man būs ar tiem nožēlojamiem Barričīni,» viņš sev sacīja, «spiedīs mani braukt uz Bastiju. Kāpēc es nevarētu pavadīt uz turieni mis Neviļu? Kāpēc no Bastijas mēs kopā nevarētu aizbraukt uz Orezzo peldvietu?» Pēkšņi uzplaiksnīja bērnības atmiņas, un viņa iztēlē skaidri atainojās šis gleznainais apvidus. Viņam šķita, ka viņš ir pārcēlies zaļā pļavā, simtgadīgu kastaņu pakājē. Košajā zālājā, izraibinātā ziliem ziediem, kas līdzinās acīm, kuras viņam uzsmaida, viņš redz tuvumā atsēdušos mis Lidiju. Viņa noņēmusi cepuri, un viņas blondie mati, smalkāki un maigāki par zīdu, spulgo kā zelts saules staros, kuri spiežas caur lapotni. Viņas acis — dzidri zilās acis — viņam šķita zilākas par debess jumu. Atbalstījusi vaigu uz rokas, viņa domīgi klausījās mīlestības vārdus, kurus viņš tai trīsēdams teica. Viņa tērpusies tai pašā muslīna kleitā, kas viņai bija mugura pēdējā dienā, kad viņš jauno dāmu bija redzējis Ajačo. No krokoto svārku apakšas spraucās laukā melna zīda kurpē ieauta kājiņa. Orso nodomāja, ka būtu ļoti laimīgs, ja drīkstētu noskūpstīt šo kājiņu; viena mis Lidijas roka nebija ietērpta cimdā, un tajā viņa turēja margrietiņu. Orso viņai atņēma šo ziedu, un Lidijas plauksta paspieda viņa roku; un viņš noskūpstīja margrietiņu un tad rociņu, un viņa nedusmojās .. . Visas šīs sapņainās domas novērsa viņa uzmanību no ceļa, pa kuru viņš jāja, pie tam visai strauji. Viņš jau otrreiz iedomās gatavojās skūpstīt mis Neviļas roku, taču īstenībā tikko nenoskūpstīja sava zirga galvu, kurš bija spēji apstājies. Mazā Kilīna tam bija aizstājusies priekšā uz ceļa un satvēra to aiz pavadas.

— Kurp jūs tā jājat, Ors Anton?— viņa noprasīja.— Vai nezināt, ka jūsu ienaidnieks ir tuvumā?

—  Mans ienaidnieks?— izsaucās Orso, sašutis par to, ka jāattopas tik interesantā mirklī.— Kur viņš ir?

— Orlandučo ir šeit tuvumā. Viņš jūs gaida. Griezieties atpakaļ, griezieties atpakaļ!

—  A! Viņš mani gaida? Vai tu viņu redzēji?

— Jā, Ors Anton, es biju atgūlusies papardēs, kad viņš devās garām. Viņš raudzījās uz visām pusēm ar savu tālskati.

—  Uz kuru pusi viņš pagriezās?

—  Viņš aizjāja turp, uz kurieni jūs dodaties.

—  Paldies.

— Ors Anton, vai jūs nedarītu labāk, ja uzgaidītu manu tēvoci? Viņš drīz ieradīsies, un kopā ar viņu jūs būtu drošībā.

—  Kilīna, esi bez bailēm, man nav vajadzīgs tavs tēvocis.

— Ja jūs gribētu, es ietu jums pa priekšu.

—  Paldies! Paldies!

Un Orso, uzmudinājis zirgu, strauji pagriezās uz to pusi, kuru meitene viņam bija norādījusi.

Pirmā asā izjūta, kas viņā modās, bija akls niknums, un viņš sevī nodomāja, ka liktenis dod lielisku izdevību pārmācīt šo gļēvuli, kurš sakropļojis zirgu, lai atriebtos par saņemto pļauku. Tad, dodoties tālāk uz priekšu, Orso atcerējās solījumu, ko bija devis prefektam, un arī bailes nokavēt sastapšanos ar mis Neviļu mainīja viņa tieksmes un gandrīz vai radīja vēlēšanos nesatikt Orlandučo. Pēc īsa brīža uzplaiksnīja atmiņas par tēvu, par zirgam nodarīto pārestību, par Barričīni draudiem, un dusmas jauneklī uzliesmoja no jauna un iekveldināja viņā dziņu tūlīt sameklēt savu ienaidnieku, lai to izaicinātu un piespiestu cīnīties. Tā, pretrunīgu lēmumu tirdīts, viņš turpināja ceļu, bet tagad jau piesardzīgi, vērodams krūmājus un dzīvžogus un reizēm pat apstādamies, lai ieklausītos neskaidrajos trokšņos, kādus var dzirdēt klajumā. Minūtes desmit pēc tam, kad viņš bija izšķīries ar mazo Kilīnu (tas notika apmēram deviņos no rīta), Orso sasniedza ārkārtīgi kraujas nokares malu. Ceļš vai drīzāk tikko samanāmā taka, pa kuru viņš jāja, šķērsoja nesen nodedzinātu makiju. Šai vietā zemi klāja bālgani pelni, un šur tur sīki kociņi un daži resni, uguns nokvēpināti stumbri pilnīgi bez lapām vēl slējās gaisā, kaut gan tie vairs nebija dzīvi. Redzot nodedzinātu makiju, cilvēks var iedomāties, ka ir pārnests kādā ziemeļu apvidū pašā ziemas vidū, un liesmu piemeklētās vietas noplicinātības kontrasts ar apkaimes auglīgo augsni vērš to vēl skumjāku un bezcerīgāku. Taču Orso šajā ainavā šai mirklī redzēja tikai vienu un viņa

stāvoklī ļoti svarīgu apstākli: kailajā zemē neviens nespēja paslēpties, un vīrs, kas ik mirkli var sagaidīt parādāmies no kāda pudura pret savām krūtīm vērstu šautenes stobru, uzskata par oāzi līdzenumu, kurā nekas neapstādina skatienu. Aiz nodedzinātās makijas bija vairāki apstrādāti lauki, kurus pēc vietējās paražas apjoza nekaltu akmeņu sēta krūšu augstumā. Taka aizvijās starp šiem iežogojumiem, kur izkliedus augošās milzīgās kastaņas izskatījās iztālēm kā biezs mežs.

Tā kā taka bija ļoti stāva, tad Orso vajadzēja nokāpt no zirga; pārmetis pavadu pār zirga kaklu, viņš straujā gaitā devās lejup, slīdēdams pa pelniem; un vēl tikai divdesmit piecu soļu attālums viņu šķīra no akmens iežogojuma ceļa labajā pusē, kad viņš tieši pretī ieraudzīja vispirms šautenes stobru, tad galvu, kas sniedzās pāri sētai. Ierocis noslīdēja zemāk, un Orso pazina Orlandučo, kas jau bija sagatavojies šaut. Orso vienā mirkli nostājās aizstāvēšanās stāvoklī, un abi tēmēdami vēroja dažas sekundes viens otru asā satraukumā, kādu pārdzīvo pat visdrošsirdīgākie tai mirklī, kad jānogalina vai jātiek nogalinātam.

— Nožēlojamais gļēvuli!— iesaucās Orso.

Viņš vēl runāja, kad ieraudzīja ieplaiksnāmies Orlandučo šautenes stobru, un gandrīz tai pašā laikā atskanēja otrs šāviens takas kreisajā pusē; tur šāva kāds cilvēks, ko viņš nemaz nebija pamanījis un kas tēmēja, nostājies aiz citas sētas. Abas lodes sasniedza Orso: viena, ko bija izšāvis Orlandučo, viņam izgāja cauri kreisajai rokai, kuru viņš tēmējot bija pavirzījis uz priekšu; otra viņam trāpīja krūtīs, pārplēsa svārkus, bet, par laimi, atdūrusies pret stileta asmeni, saplaka un sagādāja viņam tikai vieglu kontūziju. Orso kreisā roka nekustīgi noslīdēja gar gūžu, un šautenes stobrs uz mirkli noslīga; bet viņš to tūlīt atkal pacēla un, virzīdams ieroci tikai ar labo roku, izšāva uz Orlandučo. Pretinieka galva, kuru Orso saskatīja tikai līdz acīm, pazuda aiz sētas. Pagriezies pa kreisi, Orso izšāva otrreiz uz dūmos ietītu cilvēku, ko tikko varēja saskatīt. Arī šī seja savukārt pazuda. Četri šāvieni bija sekojuši cits citam neticamā ātrumā, un nekad ievingrinājušies zaldāti nav izšāvuši ar īsākiem starplaikiem vienlaidu uguni. Pēc Orso pēdējā šāviena atkal iestājās pilnīgs klusums. Dūmi, kas bija izplūduši no viņa ieroča, lēnītēm kāpa pret debesi; aiz akmens žogiem ne mazākā troksnīša, nekādas kustības. Ja nebūtu sāpju, kuras viņš izjuta rokā, viņš būtu varējis nodomāt, ka šie cilvēki, uz kuriem viņš nupat bija šāvis, bijuši iztēles rēgi.

Gatavodamies otrajai zalvei, Orso paspēra dažus soļus, lai nostātos aiz kāda apsviluša koka, kas vēl rēgojās makijā. Aizsegā viņš iesprauda šauteni starp ceļiem un steigā to atkal pielādēja. Tomēr kreisā roka neganti sāpēja, un viņam šķita, ka tā nestu milzu smagumu. Kas bija noticis ar viņa pretiniekiem? To viņš nevarēja saprast. Ja tie būtu aizbēguši, ja tie būtu ievainoti, viņš noteikti būtu uztvēris kādu troksni, kādu kustību krūmu pudurā. Vai tie bija miruši vai arī — drīzāk — gaidīja sētu aizsegā izdevību, lai atkal šautu uz viņu? Šajā neziņā, juzdams, ka viņa spēki mazinās, viņš nometās ar labo celi uz zemes, atbalstīja uz otra savu ievainoto roku un izlietoja zaru, kas izslējās no apgruzdušā stumbra, lai uzliktu uz tā šauteni. Ar pirkstu uz šautenes gaiļa, acīm ieurbies akmens sētā, vērīgi ausīdamies pie katra mazākā troksnīša, viņš nekustēdamies nogaidīja vairākas minūtes, kas viņam likās kā gadsimti. Beidzot tālu aizmugurē atskanēja kliedziens, un drīz vien kāds suns, drāzdamies lejup pa nogāzi ātri kā bulta, apstājās viņa priekšā, asti luncinādams. Tas bija Brisko, kas, bez šaubām, vēstīja sava kunga ierašanos; un nekad šis goda vīrs nebija ticis nepacietīgāk gaidīts. Suns, izslējis purnu, pagriezies uz tuvākā iežogojuma pusi, nemierīgi ošņāja. Pēkšņi viņš dobji ieņurdējās, ar vienu lēcienu bija pāri akmens sētai un gandrīz tūlīt pat atkal uzlēca uz sētas malas, no kurienes cieši nolūkojās uz Orso, un viņa acis pauda izbrīnu tik skaidri, cik vien sunim tas iespējams; tad viņš atkal pacēla degunu pa vējam, šoreiz otra iežogojuma virzienā un arī to pārlēca. Pēc sekundes Brisko no jauna parādījās uz sētas malas ar tādu pašu izbrīnu un nemieru skatienā; tad viņš ielēca makijā, asti ierāvis starp kājām, un, joprojām uzlūkodams Orso, attālinājās no viņa lēnos soļos pa sānceliņu, kamēr nonāca zināmā attālumā. Atkal mezdamies skriešus, viņš uzšāvās augšup pa nogāzi gandrīz tikpat ātri, kā bija nodrāzies lejā, un steidzās pretī kādam vīram, kas ātri devās uz priekšu, kaut arī krauja bija ļoti stāva.

—  Šurp, Brando!— uzsauca Orso, tikko domāja, ka viņa balsi varēs sadzirdēt.

—  Ho! Ors Anton! Vai esat ievainots?— Brandolačo jautāja, piesteigdamies gluži aizelsies.— Krūtīs vai rokā?

—  Rokā.

—  Rokā? Tas ir nieks. Un viņam?

—  Domāju, ka esmu viņam trāpījis.

Brandolačo, sekodams savam sunim, aizsteidzās līdz tuvākajam aizžogojumam un pārliecās tam pāri, lai palūkotos viņā pusē. Noņēmis cepuri, viņš teica:

—  Mans sveiciens sinjoram Orlandučo,— un, pievērsdamies Orso, viņš to sirsnīgi savukārt sveicināja, sacīdams:

—  Lūk, to es saucu par tīri nostrādātu lietu.

—  Vai viņš vēl ir dzīvs?— jautāja Orso, tikko elpodams.

—  Oho! Tāds būt viņš gan piesargāsies; pārāk lielas raizes viņam sagādājusi lode, ko jūs viņam esat ietriecis aci. Žēlīgā madonna, kas par caurumu! Laba šautene, goda vārds! Kāds kalibrs! Ar to var smadzenes pataisīt par putru! Vai zināt, Ors Anton, kad sākumā izdzirdēju «pif! paf!»— es nodomāju: sasodīts! Viņi nožmiedz manu leitnantu. Tad dzirdu — bum! bum! Aha! Saprotu, tagad ierunājās angļu šautene: viņš atbild … Bet ko tad tu gribi, Brisko?

Suns aizveda Brandolačo pie otra aizžogojuma.

—  Atvainojiet!— viņš, gluži apmulsis aiz brīnumiem, iesaucās.— Dubletšāviens! Skaidrs kā diena! Sērga! Patiesi redzams, ka pulveris ir dārgs, jo jūs to taupāt.

—  Kas tad tur ir, dieva vārdā?— Orso jautāja.

—  Leitnant, jums patīk jokot! Jūs notriecat medījumu zemē un gribat, lai jums to uzlasa . .. Vienam gan šodien būs neparasta maltīte, un tas ir advokāts Barričīni. Skārņa gaļa, vai gribi? Šeit ta ir? Bet kas tad tagad bus mantinieks?

—  Kā? Vinčentello arī miris?

—  Pavisam nomiris. Lai mums citiem laba veselība![33] jauki no jums ir tas, ka neesat tiem sagādājis sāpes. Nāciet apskatiet Vinčentello: viņš ir vēl uz ceļiem, galvu atslējis pret sienu. Izskatās, it kā viņš gulētu. Te nu gan var sacīt: svina miegs. Nabaga velns!

Orso šausmās novērsās.

—  Vai esi pārliecināts, ka viņš miris?

—  Jūs esat kā Sampjēro Korso, kas nekad nešāva vairāk par vienu reizi, redzat, tur . . . krūtīs, pa kreisi? Tāpat kā Vinčileo- nem trāpīja pie Vaterlo. Varu saderēt, ka lode nav tālu no sirds. Dublēts! Ak, es vairs nenodošos šaušanai! Divus ar diviem šāvieniem!… Ar katru lodi pa vienam brālim! … Ja būtu sprādzis trešais šāviens, tas būtu nogalinājis papiņu … Bet gan jau citreiz . .. Kāds šāviens, Ors Anton!. .. Un tādam brašam zēnam kā man nekad nav laimējies divkāršs trāpījums žandarmiem!

Tā runādams, bandīts apskatīja Orso roku un ar stiletu pārgrieza piedurkni.

— Tas nav nekas,— viņš sacīja.— Tikai svārki sagādās darbu Kolombas jaunkundzei . .. Hē! Ko es redzu? Noskraīnbā- jums uz krūtīm? Nekas iekšā nav iegājis? Nē, tad jūs nebūtu tik mundrs. Nu, mēģiniet pakustināt pirkstus… Vai jūtat manus zobus, kad kožu jums mazajā pirkstiņā? … Ne pārāk? .. .

Vienalga, tur nekā nebūs. Ļaujiet man paņemt jūsu mutautiņu un kaklasaiti. . . Jūsu svārki nu gan ir vējā. Kāda velna pēc esat tā uzcirties? Vai jājāt precībās? … Še, iedzeriet malku vīna!.. . Kāpēc jūs neņēmāt līdzi blašķi? Vai korsikānis kādreiz dodas ceļā bez blašķes?

Turpinādams pārsiešanu, viņš pārtrauca savu runu un atkal iesaucās:

—      Dublēts! Abi divi uz vietas beigti!. .. Kirē — tas gan smiesies.. . Dublēts! Tā, lūk, beidzot ir klāt arī mazais bruņurupucis Kilīna.

Orso nekā neatbildēja. Viņš bija bāls kā mironis un drebēja pie visām miesām.

—       Kili!— Brandolačo uzsauca.— Ej palūkojies tur, aiz tās akmens sētas. Nu?

Meitene kājām un rokām uzrāpās uz akmens sētas un, tikko bija ieraudzījusi Orlandučo līķi, pārkrustījās.

—      Tas vēl nav nekas,— bandīts turpināja,— ej paskaties vēl tur tālāk!

Meitene atkal pārmeta krustu.

— Tēvoc, vai tu to izdarīji?— viņa bikli jautāja.

—      Es! Vai tad es, vecis, vairs kam deru? Kili, tas ir Orso kunga darbs. Izsaki viņam savu apbrīnošanu.

—      Jaunkundze par to ļoti priecāsies,— Kilīna teica,— un viņa būs ļoti nobažījusies, ka jās, Ors Anton, esat ievainots.

—       Būs labi, Ors Anton,— bandīts sacīja, kad bija pārsējis ievainojumu,— Kilīna notvērusi jūsu zirgu. Kāpiet tam mugurā un jājiet man līdzi uz Staconas makiju. Tur jūs neviens tik viegli neatradīs. Mēs ar jums tur apiesimies uz labāko. Kad sasniegsim Senkristīnas krustu, būs jākāpj zemē. Jūs dosiet savu zirgu Kilīnai, viņa aizjās pastāstīt jaunkundzei; pa ceļam viņai izklāstiet, kas darāms. Ors Anton, mazajai varat sacīt visu, viņa drīzāk ļaus sevi sacirst gabalos, nekā nodos draugus.

Un tad viņš mīlīgi piebilda:

—  Ej, šķelme, esi izdzīta, esi nolādēta, blēde!

Kā daudzi bandīti, Brandolačo bija māņticīgs un baidījās ar labiem novēlējumiem noburt meiteni, jo ir zināms, ka noslēpumainajām varām, kam pakļaujas annonchiatura,' piemīt nelāgais paradums izpildīt pretējo mūsu novēlējumiem.

—       Kur tad tu gribi, lai eju, Brando?— Orso jautāja dziestošā balsi.

—      Sasodīts! Varat izvēlēties: uz cietumu vai makijā. Bet della Rebiam ceļš uz cietumu ir svešs. Uz makiju, Ors Anton!

—  Tad ardievu visas manas cerības!— ievainotais sāpīgi iesaucās.

—  Jūsu cerības! Piķis un zēvele! Vai jūs ar divstobreni cerējāt nošaut vēl vairāk? … Jā, bet kā tad viņi varēja jums trāpīt? Šiem ze|]iem būs bijusi tik sīksta dzīvība kā kaķiem.

—  Viņi šāva pirmie,— Orso sacīja.

—  Patiešām, es jau aizmirsu … Pif! paf! bum! bum!.. . Dubultšāviens ar vienu roku.1 Esmu ar mieru pakārties, ja kāds izdarīs ko labāku! Tā, tā, nu jūs jau esat zirgā .. . pirms dodaties projām, aplūkojiet taču mazliet savu veikumu. Nav pieklājīgi pamest sabiedrību neatvadoties.

Orso iecirta zirgam piešus; ne par ko visā pasaulē viņš nebūtu gribējis redzēt nelaimīgos, kurus nupat bija nonāvējis.

—  Ors Anton,— bandīts teica, satverdams zirga pavadu,— vai gribat, lai runāju ar jums vaļsirdīgi? Labi, nevēlos jūs aizvainot, bet man žēl šo abu jaunekļu. Lūdzu man piedot… Tik skaisti … tik spēcīgi… tik jauni!. .. Orlandučo, ar kuru daudzreiz esmu kopā medījis. .. Pirms četrām dienām viņš man iedeva paciņu cigāru .. . Vinčentello, kas vienmēr bija tik jautrā omā! Ir gan taisnība, ka jūs darījāt to, kas jums bija jādara… un turklāt šāviens ir bijis pārāk skaists, lai to nožēlotu. Bet es, man nebija nekādas daļas jūsu atriebībā … Zinu, ka jums ir taisnība; ja ir kāds ienaidnieks, tad no viņa jāatbrīvojas. Bet Barričīni bija tik sena ģimene … Tā nu tad ir vēl viena, kas atstāj kaujas lauku . .. Un ar dubultšāvienu! Tas ir smalki.

Tā, risinādams bēru runu abiem Barričīni, Brandolačo steigšus vadīja Orso, Kilīnu un suni Brisko uz Staconas makiju.

XVIII

Pa to laiku — drīz pēc Orso aizjāšanas — Kolomba no saviem izlūkiem bija uzzinājusi, ka Barričīni izgājuši no mājas, un kopš šī mirkļa viņu bija sagrābis skaudrs nemiers. Viņu redzēja skraidām pa visu māju, dodamies no virtuves uz viesiem sagatavotajām istabām, nekā nedarot, vienmēr nodarbinātu, nepārtraukti apstājoties, lai palūkotos, vai neieraudzīs ciematā kādu neparastu kustību. Ap vienpadsmitiem Pjetranērā iejāja krietns bariņš jātnieku: tur bija pulkvedis, viņa meita, kalpotāji un gids. Saņemot viņus, Kolombas pirmie vārdi bija: «Vai sastapāt manu brāli?» Tad viņa izvaicāja gidu, pa kuru ceļu viņi virzījušies, cikos izjājuši; kad tas bija atbildējis, Kolomba nespēja izprast, kā viņi varējuši nesatikties.

—  Varbūt jūsu brālis būs jājis pa augstieni?— gids teica. — Mēs virzījāmies pa leju.

Bet Kolomba papurināja galvu un turpināja izvaicāšanu. Par spīti savai dabiskajai stingrībai, ko vēl kāpināja lepnā tieksme svešinieku priekšā neizrādīt vājumu, viņa tomēr nespēja apslēpt savu nemieru un drīz vien par to izstāstīja pulkvedim un it īpaši mis Lidijai, pēc tam kad bija abus iepazīstinājusi ar samierināšanās mēģinājumu, kam bijis tik nelaimīgs iznākums. Mis Nevila uztraucās, gribēja, lai izsūta izlūkus uz visām pusēm, un viņas tēvs piedāvājās kāpt atkal zirgam mugurā un kopā ar ceļa pavadoni doties meklēt Orso. Viesu bažas atgādināja Kolombai viņas namamātes pienākumus. Viņa saņēmās, ar pūlēm pasmaidīja, uzaicināja pulkvedi sēsties pie galda un, lai izskaidrotu brāļa aizkavēšanos, atrada duci pieņemamu iemeslu, kurus pēc mirkļa pati noliedza. Pārliecināts, ka viņam kā vīrietim pienākas nomierināt sievietes, pulkvedis izsacīja savu izskaidrojumu.

—  Varu saderēt,— viņš teica,— ka della Rebia būs uzdūries medījumam; viņš nebūs varējis pretoties kārdinājumam, un mēs redzēsim viņu atgriežamies ar pilnu medību somu. Sasodīts!— viņš piebilda.— Mēs taču ceļā dzirdējām četrus šautenes šāvienus. Divi bija skaļāki, un es sacīju meitai: «Deru, ka tas ir della Rebia, viņš izgājis medībās. Tikai mana šautene šauj tik skali.»

Kolomba nobālēja, un Lidija, kas viņu uzmanīgi vēroja, bez pūlēm uzminēja, kādas aizdomas viņā modinājis pulkveža pieņēmums. Pēc dažām klusējot aizvadītām minūtēm Kolomba strauji apjautājās, vai divi skaļākie šāvieni atskanējuši pirmie vai sekojuši citiem. Taču ne pulkvedis, ne viņa meita neatcerējās šo svarīgo faktu.

Tā kā ap pulksten vieniem vēl nebija atgriezies neviens no Kolombas izsūtītajiem izlūkiem, tad viņa sasparojusies uzaicināja viesus sēsties pie galda; taču vienīgi pulkvedis spēja norīt kādu kumosu. Mazākajam troksnītim atskanot laukumā, Kolomba skrēja pie loga, tad skumji atgriezās un atkal atsēdās, un vēl skumjāk pūlējās turpināt ar saviem draugiem kādu nenozīmīgu sarunu, kurai neviens neveltīja ne mazāko vērību un kuru pārtrauca ilga klusuma starplaiki.

Pēkšņi varēja dzirdēt auļojam zirgu.

—  Ā! Šoreiz tas ir mans brālis!— Kolomba pieceļoties sacīja.

Bet, ieraudzījusi Kilinu Orso zirga mugurā, Kolomba iesaucās tādā balsī, kas griezās sirdī:

—  Mans brālis ir beigts!

Pulkvedim izkrita glazē no rokas, mis Nevila iekliedzās, visi steidzās uz mājas durvīm. Pirms Kilīna paspēja nolēkt no zirga, Kolomba nocēla viņu kā spalviņu un gandrīz vai nospieda savās rokās. Mazā saprata Kolombas izmisīgo skatienu, un Kilīnas pirmie vārdi skanēja kā sākums 110 «Otello» kora: «Viņš ir dzīvs!» Kolomba atlaida viņu vaļā, un Kilīna nokrita zemē veikli kā kaķēns.

—  Un citi?— Kolomba piesmakušā balsī jautāja.

Kilīna pārkrustījās ar īkšķi un vidējo pirkstu. Tūlīt Kolombas sejas mironīgo bālumu nomainīja spējš sārtums. Viņa uzmeta zvērojošu skatienu Barričīni mājai un smaidīdama sacīja viesiem:

—  Iesim atpakaļ un dzersim kafiju.

Bandītu Irīdai1 bija daudz, ko stāstīt. Viņas izloksne, ko Kolomba šā tā tulkoja itāliski un tad mis Nevila angliski, izvilināja pulkvedim dažu labu lāstu un mis Lidijai dažu labu nopūtu, bet Kolomba klausījās nesatricināmā mierā, tikai viņa tā gumzīja savu damasta servjeti, ka gandrīz saplosīja to. Viņa partrauca meiteni piecas sešas reizes, likdama atkārtot Brandolačo apgalvojumu, ka ievainojums neesot bīstams un viņš esot redzējis arī daudz ļaunākus. Nobeidzot Kilīna ziņoja, ka Orso noteikti prasot rakstāmpapīru un ka viņš uzdodot savai māsai lūgt kādu dāmu, kura varbūt uzturoties viņa mājā, neaizceļot, pirms tā nebūs saņēmusi no viņa vēstuli.

—  Tas viņu nomocīja visvairāk,— meitene piebilda,— un, kad jau biju devusies ceļā, viņš mani atsauca atpakaļ un lika pie sirds šo uzdevumu. Viņš to man atkārtoja jau trešo reizi.

Par šo brāļa neatlaidīgo prasību Kolomba mazliet pavīpsnāja un spēcīgi paspieda roku anglietei, kura izplūda asarās un domāja, ka šo stāstījuma daļu nevajadzētu tulkot tēvam.

—  Jā, jūs paliksiet kopā ar mani, mīļā draudzene,— Kolomba iesaucās, apkampdama mis Neviļu,— un jūs mums palīdzēsiet.

Tad viņa izņēma no kada skapja daudz vecas linu veļas un ņēmās to sagriezt, lai pagatavotu saites un šarpiju. Redzot viņas spulgojošās acis, spirgto sejas krāsu, spējo pāreju no bažām uz aukstasinību, bija grūti pateikt, vai viņu vairāk bija satraucis brāļa ievainojums vai sajūsminājusi ienaidnieku nāve. Te viņa

' Irida — dievu sūtne grieķu mitoloģijā.

ielēja kafiju pulkvedim un lepojās ar savu prasmi to pagatavot, te, dodama mis Nevilai un Kilīnai darbu, viņa tās uzmudināja šūt un saritināt saites; divdesmito reizi viņa jautāja, vai Orso ievainojums ir ļoti sāpīgs. Ik brīdi viņa pārtrauca darbu, lai sacītu pulkvedim:

—  Divi tik veikli, tik briesmīgi vīri! . . . Viņš — viens pats, ievainots, tikai ar vienu roku .. . viņš tos nošāvis abus. Kāda drosme, pulkvedi! Vai viņš nav varonis? Ai, mis Nevila, laimīgs tas cilvēks, kas dzīvo tik mierīgā zemē kā jūsējā! . . . Esmu pārliecināta, ka līdz šim jūs vēl neesat pazinusi manu brāli … Es jau teicu: piekūns izpletis savus spārnus! … Jūs maldināja viņa maigums … Tāds viņš ir jūsu klātienē, mis Nevila … Ak, ja viņš redzētu, kā jūs strādājat viņa labā … Nabaga Orso!

Mis Lidija nebija spējīga nedz pastrādāt, nedz bilst kādu vārdu. Viņas tēvs jautāja, kāpēc neviens nesteidzoties iesniegt sūdzibu tiesā. Viņš runāja par coroner1 izmeklēšanu un par citām Korsikā tikpat svešām lietām. Galu galā viņš gribēja uzzināt, vai šā krietnā Brandolačo kunga māja, kurš sniedzis palīdzību ievainotajam, ir ļoti tālu no Pjetranēras un vai viņš pats nevarētu doties apmeklēt savu draugu.

Kolomba atbildēja savā ierastajā mierā, ka Orso ir makijā, ka viņu kopj kāds bandīts, ka viņš dotos lielās briesmās, ja parādītos, iekams nav zināma prefekta un tiesneša nostāja, beidzot, ka viņa parūpēsies, lai kāds lietpratīgs ķirurgs slepeni dotos pie Orso.

—  It īpaši, pulkveža kungs, neaizmirstiet,— viņa sacīja,— ka jūs esat dzirdējis četrus šāvienus un man teicāt, ka Orso šāvis beigās.

Pulkvedis nesaprata nekā no visa šī gadījuma, un viņa meita tikai dvesa nopūtas un slaucīja acis.

Bija jau diezgan vēls, kad ciemā ienāca sēru procesija. Advokātam Barričīni veda viņa dēlu līķus; katrs bija noguldīts šķērsām pāri mūļēzelim, ko vadīja kāds zemnieks. Klientu un dīkdieņu bars sekoja drūmajam gājienam. Viņu vidū redzēja žandarmus, kas vienmēr ierodas pārāk vēlu, un adjunktu, kurš cilāja rokas pret debesīm, nepārtraukti atkārtodams: «Ko teiks prefekta kungs!» Dažas sievietes, viņu vidū arī Orlandučo aukle, plēsa sev matus un izgrūda mežonīgus rēcienus. Bet viņu trokšņainās sāpes radīja mazāku iespaidu nekā viena cilvēka mēmais izmisums, kurš pievilka visu skatienus. Tas bija nelaimīgais tēvs, kas, staigādams no viena līķa pie otra, pacēla viņu

' Coroner — parasti ārsts, kas izmeklē cilvēkus, kuri miruši nelaimes gadījumā vai noslepkavoti.

zemēm notašķītās galvas, skūpstīja zilganās lūpas, atbalstīja viņu stingās rokas un kājas, it kā lai pasargātu tās no satricinājumiem. Reizēm bija redzams, ka viņš paver muti, bet pāri lūpām nenāca ne kliedziens, ne vārds. Visu laiku nenovērsdams acis no līķiem, viņš iedams uzdūrās gan akmeņiem, gan kokiem, kas viņam gadījās ceļā.

Sievu vaimanas, vīru lāsti divkāršojās, kad viņi bija nonākuši iepretī Orso mājai. Pēc tam kad daži gani, Rebiu ģimenes piekritēji, bija uzdrošinājušies uzvaras priekā iegavilēties, viņu pretinieku sašutums vairs nebija apvaldāms. «Atriebību! Atriebību!» izkliedza dažas balsis. Svieda ar akmeņiem un divi šautenes šāvieni, tēmēti tās istabas logā, kur uzturējās Kolomba ar saviem viesiem, ieurbās slēģos, un koka šķembas aizlidoja līdz galdam, pie kura sēdēja abas sievietes. Mis Lidija šausmās iekliedzās, pulkvedis sagrāba šauteni, un Kolomba, pirms viņš paguva to atturēt, metās uz ārdurvīm un strauji tās atrāva vaļā. Tur, izslējusies uz augstā sliekšņa, izstiepusi abas rokas, lai nolādētu savus ienaidniekus, viņa iesaucās:

—  Gļēvuļi! Jūs šaujat uz sievietēm, uz svešiniekiem! Vai jūs esat korsikāņi, vai jūs esat vīri? Jūs, nožēlojamie, kas protat nokaut tikai no aizmugures, nāciet šurp! Es jūs izaicinu! Esmu viena; mana brāļa nav mājās. Nogaliniet mani, nogaliniet manus viesus! Tas ir jūsu cienīgi!… Jūs neuzdrošinieties, gļēvuļi! Jūs zināt, ka mēs atriebjam. Ejiet, raudiet kā sievas un pateicieties, ka mēs neesam prasījuši no jums vēl vairāk asiņu!

Kolombas balsī un stājā bija kaut kas varens un baigs, viņu ieraugot, pūlis izbailēs atrāvās, it kā būtu parādījusies kāda no ļaunajām fejām, par kurām Korsikā ziemas vakaros stāsta dažu labu šaušalīgu teiksmu. Adjunkts, žandarmi un dažas sievietes izmantoja šo mirkli un metās vidū starp pretiniekiem, jo rebianisti jau tvēra pēc ieročiem un kādu brīdi bija jābaidās, ka laukumā neiedegas vispārēja cīņa. Taču abām grupām nebija klāt vadoņu, un korsikāņi, kas pat savā niknumā ir disciplinēti, reti kļūst aktīvi viņu iekšējo nemieru galveno musinātāju prombūtnē. Arī Kolomba, kurai panākumi bija atdevuši saprātu, apvaldīja savu nelielo palīgpulku.

—  Ļaujiet izraudāties šiem nabaga ļautiņiem,— viņa sacīja.— Ļaujiet šim sirmgalvim aiznest to, kas ir viņa miesa un asinis. Kādēļ gan vairs nogalināt šo veco lapsu, kam nav vairs zobu, ar ko kost? Džudiče Barričīni! Atceries otro augustu! Atceries asinīm notriepto grāmatiņu, kurā tu rakstīji ar savu viltotāja roku! Mans tēvs tur bija ierakstījis tavu parādu; tavi dēli to samaksāja. Mēs esam nolīdzinājušies, vecais Barričīni!

Kolomba sakrustotām rokām, nicīgu smīnu uz lūpām nolūkojās, kā viņas ienaidnieku namā ienes līķus, tad pūlis lēni izklīda. Viņa atkal aizvēra durvis, un, atgriežoties ēdamistabā, sacīja pulkvedim:

—  Cienītais kungs, daudzkārt lūdzu atvainot manus tautiešus. Nekad nebūtu ticējusi, ka korsikāņi šaus uz namu, kurā viesojas svešinieki, un man ir kauns par savu Tēviju.

Vakarā, kad mis Lidija jau bija aizgājusi uz savu istabu, pulkvedis sekoja viņai un jautāja, vai nebūtu labāk, ja viņi jau nākamajā rītā atstātu ciemu, kurā ik mirkli var dabūt lodi galvā, atstātu, cik vien ātri iespējams, šo zemi, kur redzamas tikai slepkavības un nodevības.

Mis Nevila kādu brīdi vilcinājās ar atbildi, un bija acīm redzami, ka tēva priekšlikums viņā radīja lielu apjukumu. Beidzot viņa sacīja:

—  Kā gan mēs varētu atstāt šo nelaimīgo jaunavu tādā brīdī, kad viņai tik ļoti vajadzīgs mierinājums? Vai jūs nedomājat, tēv, ka tas no mums būtu cietsirdīgi?

—  Jūsu labā es to saku, mīļā meita,— pulkvedis sacīja.— Ja es zinātu, ka jūs esat drošībā Ajačo viesnīcā, varu apgalvot, es ļoti nelabprāt atstātu šo sasodīto salu, nepaspiedis roku dūšīgajam della Rebiam.

—  Nu tad pagaidīsim vēl, tēt, un pirms prombraukšanas labi pārliecināsimies, vai nevaram viņiem ar kaut ko pakalpot.

—  Labā sirds!— teica pulkvedis, noskūpstīdams meitai pieri.— Man prieks tevi redzēt tā uzupurējamies, lai remdinātu citu nelaimi. Paliksim, nekad nav jānožēlo, ja izdara labu darbu.

Mis Lidija grozījās gultā un nevarēja aizmigt. Reizēm neskaidrie trokšņi, kurus viņa sadzirdēja, viņai šķita kā sagatavošanās uzbrukumam šai mājai, reizēm, pati juzdamās drošībā, viņa domāja par nabaga ievainoto, kas droši vien šai stundā guļ uz aukstas zemes bez citas palīdzības kā vien tās, ko viņš varēja sagaidīt no bandīta žēlastības. Viņa jaunekli iztēlojās asinīm noplūdušu svaidāmies briesmīgās sāpēs; un dīvaini bija tas, ka ik reizes, kad viņa garā skatīja Orso tēlu, tas viņai parādījās tads, kādu viņa to bija redzējusi aizbraukšanas brīdī, kad viņš spieda pie lūpām viņas dāvāto talismanu … Tad viņa domāja par Orso drosmi. Viņa sev sacīja, ka šaušalīgās briesmas, 110 kurām viņš tikko bija izglābies, radušās viņas dēļ; jauneklis tajās bija devies, lai viņu redzētu mazliet ātrāk. Daudz netrūka, un viņa būtu sevi pārliecinājusi, ka Orso roka ievainota, viņu aizstāvot. Viņa izjuta pašpārmetumus par Orso ievainojumu, taču apbrīnoja viņu tāpēc vēl vairāk un, kaut arī izslavēto dubultšāvienu neprata novērtēt tik augsti kā Brandolačo un Kolomba, tomēr domāja, ka tikai retais romāna varonis būtu parādījis tik daudz bezbailības, tik daudz aukstasinības tādās lielās briesmās.

Telpa, kurā viņa uzturējās, bija Kolombas guļamistaba. Virs ozolkoka lūdzamgaldiņa blakus svētītam palmas zaram pie sienas karājās Orso portrets miniatūrā, kur viņš bija apakšleit- nanta uniformā. Mis Nevila noņēma portretu, ilgi nolūkojās tajā un galu galā neuzkara vis to vecajā vietā, bet nolika līdzās gultai. Viņa iemiga, tikai gaismai austot, un saule jau bija augstu pāri apvārsnim, kad viņa atmodās. Blakus gultai viņa ieraudzīja Kolombu, kas nekustēdamās gaidīja mirkli, kad viņa atvērs acis.

—  Ak, jaunkundz, vai tikai jūs nejūtaties pārāk slikti mūsu pieticīgajā mājā?— Kolomba sacīja.— Baidos, ka neesat nemaz gulējusi.

—  Vai esat saņēmusi vēsti no viņa, mīļā draudzene?— jautāja mis Nevila, pieceldamās gultā sēdus.

Viņa pamanīja Orso portretu un, lai to paslēptu, steigšus uzmeta tam virsū mutautiņu.

— Jā, saņēmu vēsti,— Kolomba smaidīdama atbildēja. Un, paņēmusi portretu, vaicāja:— Vai atrodat līdzību? Viņš ir glītāks.

—  Ak dievs! .. .— mis Nevila, gluži nokaunējusies, iesaucās.— Es … aiz izklaidības .. . Noņēmu portretu … Man piemīt nelāgs paradums visam pieskarties… un neko neatlikt vietā … Kā jūtas jūsu brālis?

—  Diezgan labi. Džokanto bija šeit šorīt jau pirms četriem. Viņš atnesa vēstuli … jums, mis Lidija; Orso nav man rakstījis. Adresē gan ir —: Kolombai,— bet zemāk: nodot mis N. . .. Taču māsas nav greizsirdīgas. Džokanto stāstīja, ka brālim bijis ļoti grūti rakstīt. Džokanto, kam ir lielisks rokraksts, piedāvājies pakalpot, ja Orso diktētu. Viņš neesot gribējis. Viņš rakstījis ar zīmuli, uz muguras gulēdams. Brandolačo turējis papīru. Ik mirkli mans brālis gribējis piecelties, un tad pie mazākās pakustēšanās viņa ievainoto roku plosījušas neciešamas sāpes. Bijis žēl skatīties, tā Džokanto sacīja. Šeit ir Orso vēstule.

Mis Nevila sāka lasīt vēstuli, kas bija rakstīia angliski, bez šaubām, aiz pārāk lielas piesardzības. Lūk, kas tur bija pateikts:

«Cienītā jaunkundz,

mani ir vadījis nelaimīgs liktenis, nezinu, ko sacīs mani ienaidnieki, kādus apmelojumus tie izgudros. Taču par tiem man maza bēda, ja tikai Jūs, jaunkundz, ja Jūs tiem nenoticētu. Kopš Jūs tiku ieraudzījis, mani aijāja neprātīgi sapņi. Bija vajadzīga šī katastrofa, lai man parādītu manu neprātu; tagad atkal esmu saprātīgs. Gredzenu, ko Jūs man dāvinājāt un ko es uzskatīju par laimes talismanu, neuzdrošinos vairs paturēt. Baidos, mis Nevil, Jūs varētu nožēlot, ka esat apveltījusi necienīgu, vai drīzāk es baidos, ka tas man atgādinās laiku, kad biju neprātīgs. Kolomba Jums to atdos.. . Dzīvojiet sveika, jaunkundz, Jūs atstāsiet Korsiku, un es Jūs nekad vairs neredzēšu; bet pasakiet manai māsai, ka Jūs vēl arvien mani cienāt, un varu droši apgalvot, ka esmu to pelnījis.

O. d. R.»

Mis Lidija bija novērsusies, lai izlasītu vēstuli, un Kolomba, kas viņu uzmanīgi vēroja, atdeva viņai ēģiptiešu gredzenu, ar skatienu vaicādama, ko tas nozīmē. Taču mis Lidija neuzdrošinājās pacelt galvu un skumji aplūkoja gredzenu, ko te uzmauca pirkstā, te atkal vilka nost.

—  Dārgā mis Nevil!— Kolomba sacīja,— vai es nedrīkstu zināt, ko mans brālis jums raksta? Vai viņš ko stāsta par savu stāvokli?

—  Nē …— mis Lidija nosarkdama teica,— viņš par to nerunā … Vēstule rakstīta angliski. Viņš man uztic pasacīt tēvam … Viņš cer, ka prefekts varēs nokārtot…

Kolomba, šķelmīgi uzsmaidījusi, atsēdās gultas malā, satvēra mis Neviļas roku un, urbdamās viņā ar savu stingro skatienu, sacīja:

—  Jūs būsiet tik laba, vai ne, jūs atbildēsiet manam brālim? Tas viņam tik ļoti nāks par labu. Mirkli man iešāvās prātā doma jūs uzmodināt, kad atnesa vēstuli, tomēr es neuzdrošinājos.

—  Jūs darījāt ļoti nepareizi,— mis Nevila teica,— ja domājāt, ka pāris rindu no manis varētu viņam …

— Tagad gan nevarēšu viņam aizsūtīt vēstuli. Ieradies prefekts, un Pjetranēra ir pilna ar viņa ļaudīm. Vēlāk redzēsim. Ai, ja jūs, mis Nevil, pazītu manu brāli, jūs viņu mīlētu tāpat kā es . .. Viņš ir tik labs, tik drošsirdīgs! Iedomājieties tikai, ko viņš izdarījis! Viens pret diviem, turklāt ievainots!

Prefekts bija atgriezies. Adjunkta vēstnesis bija viņu informējis, un viņš ieradās žandarmu un voltižēru pavadībā, atvezdams līdzi arī karaļa prokuroru, rakstvedi un citus tiesas ierēdņus, lai izmeklētu jauno briesmīgo atgadījumu, kas sarežģīja vai ari varbūt izbeidza uz visiem laikiem Pjetranēras ģimeņu naidoša- nos. Drīz pēc ierašanās viņš sastapās ar pulkvedi Neviļu un viņa meitu un neslēpa savas bažas, ka lieta var ņemt ļoti bēdīgu virzienu.

—  Jūs zināt,— viņš sacīja,— ka cīņai nav bijis liecinieku; un abi nelaimīgie jaunekļi bija izslavēti par tik veikliem un drošsirdīgiem, ka neviens negrib ticēt, ka della Rebias kungs būtu varējis viņus nogalināt bez bandītu palīdzības, pie kuriem viņš tagad esot atradis patvērumu.

— Tas nav iespējams!— pulkvedis iesaucās.— Orso della Rebia ir goda vīrs, es galvoju par viņu.

—  Es tam ticu,— prefekts sacīja,— bet karaļa prokurors (šie kungi vienmēr kādu tur aizdomās) man neliekas sevišķi labvēlīgi noskaņots. Viņa rokās ir kāds dokuments, kas jūsu draugam var kaitēt. Tā ir Orlandučo kungam adresēta draudu vēstule, kurā Orso uzaicina viņu sastapties … un šo sastapšanos prokurors uzskata par lamatām.

—  Šis Orlandučo,— pulkvedis teica,— atteicies iet godīgā divkaujā.

—  Divkaujas šeit nav parastas. Cits citam slepus uzglūn, nogalina no mugurpuses — tā dara šai zemē. Ir gan viena labvēlīga liecība: kāda meitene apgalvo, ka dzirdējusi četrus šāvienus, no kuriem divi pēdējie, spēcīgāki par pirmajiem, varējuši celties no liela kalibra ieroča, tāda kā della Rebias kunga šautene. Par nelaimi, šis bērns ir kāda bandīta brāļameita, kuru pašu tur aizdomās par līdzdalību; varbūt viņai ir iestāstīts, ko liecināt.

—  Mans kungs,— mis Lidija pārtrauca prefektu, nosarkdama līdz ausu galiņiem,— mēs bijām ceļā, kad atskanēja šie šāvieni, un mēs dzirdējām to pašu.

—  Patiesi?— tas, lūk ir svarīgi. Un jūs, pulkvedi, vai arī jūs dzirdējāt to pašu?

— Jā,— mis Nevila strauji apstiprināja,— tieši tēvs, kas labi pazīst ieročus, sacīja: «Vai dzirdi, della Rebias kungs šauj ar manu šauteni.»

—  Un šāvieni, kurus jūs pazināt, atskanēja pēdējie?

—  Abi pēdējie, vai ne, tēt?

Pulkvedim nebija sevišķi laba atmiņa; taču katram gadījumam viņš piesargājās runāt pretī savai meitai.

—  Tas tūlīt jāpasaka karaļa prokuroram, pulkveža kungs. Starp citu, mēs gaidām šovakar ierodamies ķirurgu, kas izmeklēs līķus un pārbaudīs, vai ievainojumi cēlušies no minētā ieroča.

—  Šo šauteni Orso dāvināju es,— pulkvedis sacīja,— bet tagad es labāk gribētu, kaut tā gulētu jūras dibenā … Kaut gan … drošsirdīgais zēns! Esmu tomēr apmierināts, ka tā viņam bija rokās, jo nemaz nevar zināt, kā viņš būtu izkļuvis no sprukām bez manas mantonas.

XIX

Ārsts ieradās visai vēlu. Ce|ā viņam bija gadījies aizkavēties. Džokanto Kastrikoni viņu sastapis un ļoti pieklājīgā veidā piespiedis palīdzēt kādam ievainotam vīram. Viņu aizveduši pie Orso, un viņš pārsējis tā brūci. Pēc tam bandīts viņu diezgan tālu pavadījis un pamatīgi uzjautrinājis, stāstīdams par visslavenākajiem Pizas profesoriem, kuri, kā tas teicis, esot tam tuvi draugi.

—  Doktor,— teologs atvadoties bija sacījis,— jūs man esat iedvesis pret sevi lielu cienību, un es uzskatu par lieku jums atgādināt, ka ārstam ir jābūt tikpat diskrētam kā biktstēvam.— Pie tam bandīts parotaļājies ar savas šautenes gaili.— Jūs esat aizmirsis vietu, kur mums bija gods jūs redzēt. Ardievu, esmu sajūsmināts par iepazīšanos.

Kolomba ļoti lūdza pulkvedi piedalīties līķu apskatē.

—  Jūs vislabāk pazīstat mana brāļa šauteni,— viņa sacīja,— un jūsu klātiene būs ļoti noderīga. Šeit ir tik daudz ļaunu cilvēku, ka mēs nonāktu lielās briesmās, ja neviens neaizstāvētu mūsu intereses.

Palikusi vienatnē ar mis Lidiju, Kolomba sūdzējās par stiprām galvas sāpēm un uzaicināja jauno anglieti pastaigāties tepat ciema apkaimē.

—  Svaigais gaiss man darīs labu,— viņa teica.— Jau tik sen neesmu to ieelpojusi.

Ejot viņa tai stāstīja par savu brāli; un mis Lidija, kurai šis temats šķita visai interesants, nemaz nepamanīja, ka viņas ļoti attālinājās no Pjetranēras. Tikai, kad saule jau rietēja, mis Lidija to ievēroja un aicināja Kolombu griezties atpakaļ. Kolomba teicās zinām kādu sānceļu, pa kuru daudz ātrāk nokļūšot mājās, un, pametusi iepriekšējo taku, viņa iegriezās kādā citā, kura izskatījās daudz mazāk iestaigāta. Drīz viņa sasniedza tik stāvu uzkalnu, ka, augšup kāpjot, nepārtraukti vajadzēja ar vienu roku turēties pie koku zariem, ar otru vilkt līdzi savu biedreni. Šī grūtā kāpšana ilga labu stundas ceturksni, un tad viņas sasniedza nelielu mirtēm un zemeņkokiem apaugušu līdzenumu, kam visapkārt slējās lieli granīta bluķi. Mis Lidija bija ļoti nogurusi, ciems nerādījās, un satumsa jau gandrīz kā naktī.

—  Vai zināt, mīļā Kolomba,— viņa sacīja,— baidos, ka tikai mēs neesam nomaldījušās.

—  Nebaidieties,— kolomba atbildēja,— iesim tikai uz priekšu, sekojiet man.

—  Bet es varu galvot, ka jūs maldāties; ciems nevar būt tajā pusē. Esmu ar mieru saderēt, ka mēs tam pagriežam muguru.

Skatiet, ugunis, kuras redzamas tālumā,— tur droši vien ir Pjetranēra.

—       Dārgā draudzene,— Kolomba uztraukti sacīja,— jums ir taisnība; bet divsimt soļu tālāk … Šinī makijā …

—  Nu?

—      Tur ir mans brālis; es varētu viņu redzēt un apskaut, ja jūs gribētu.

Mis Nevila aiz pārsteiguma satrūkās.

—       Izgāju no Pjetranēras,— Kolomba turpināja,— nepamanīta, tāpēc ka biju kopā ar jums . .. citādi man būtu sekojuši.. . Būt tik tuvu pie viņa un neredzēties … Kāpēc gan jūs nevarētu atnākt man līdzi pie mana nabaga brāļa? Jūs viņam sagādātu tik lielu prieku!

—  Bet Kolomba … tas no manas puses nepieklātos.

—       Saprotu. Jūs, pilsētnieces, allaž raizējaties tikai par to, kas pieklātos; mēs, lauku sievietes, domājam tikai par to, kas ir labi.

—       Bet ir jau tik vēls! … Un jūsu brālis — ko viņš par mani domās?

—      Viņš domās, ka viņa draugi viņu nav atstājuši, un tas viņu iedrošinās ciešanās.

—  Bet mans tēvs — viņš būs ļoti noraizējies …

Viņš zina, ka jūs esat kopā ar mani… Labi! Izšķirieties … Jūs šorīt skatījāties viņa ģīmetnē,— Kolomba, šķelmīgi pasmīkņādama, piebilda.

—       Nē . .. patiesi, Kolomba, es neuzdrošinos … tur taču ir bandīti. ..

—       Un kas par to! Šie bandīti jūs nepazīst. Un jūs taču pati vēlējāties viņus redzēt!.. .

—  Ak dievs!

—       Labi, jaunkundz, izlemiet! Atstāt jūs šeit vienu es nevaru; nav zināms, kas varētu notikt. Iesim apraudzīt Orso vai arī atgriezīsimies kopā ciemā … Es redzēšu savu brāli. .. diezin kad … varbūt nekad . ..

—      Kolomba, ko jūs sakāt? .. . Labi, iesim, bet tikai uz vienu mirkli — un tūlīt dosimies atpakaļ.

Kolomba paspieda viņas roku un, nekā neatbildējusi, sāka soļot tik strauji, ka mis Lidija tikko spēja viņai sekot. Par laimi, Kolomba drīz vien apstājās, sacīdama savai biedrenei:

—       Neiesim tālāk, pirms neesam viņus brīdinājušas, citādi mūs varētu noķert kāds šāviens.

Viņa uzsvilpa starp pirkstiem; tūlīt dzirdēja ierejamies suni, un bandītu priekšpostenis nevilcinājās parādīties. Tas bija mūsu vecais paziņa suns Brisko, kas uzreiz pazina Kolombu un uzņēmās būt viņai par ceļa vadoni. Pēc līkloču gājiena pa

makijas šaurajām takām viņas pēkšņi uzdūrās diviem līdz zobiem apbruņotiem vīriem.

—  Vai tas esat jūs, Brandolačo?— Kolomba jautāja.— Kur ir mans brālis?

— Tur tālāk!— atbildēja bandīts.— Tikai ejiet klusu: viņš ir aizmidzis; un tas viņam gadās pirmo reizi kopš tā nelaimes gadījuma. Lai slavēts dievs! Te nu skaidri redzams: ja velns var kur iespraukties, tad arī sieviete tur iesprauksies.

Abas sievietes piesardzīgi tuvojās, un pie ugunskura, kas bija prasmīgi nomaskēts, apkraujot tam apkārt nelielu sētiņu no akmeņiem, viņas ieraudzīja Orso, atgūlušos uz lapu kaudzes un apsegtu ar piloni. Viņš bija ļoti bāls, viņš smagi elpoja. Kolomba atsēdās viņam blakus un vēroja viņu klusēdama, rokas salikusi, it kā garā lūgtu Dievu. Mis Lidija, aizsegdama seju ar lakatu, spiedās viņai klāt, taču laiku pa laikam viņa pacēla galvu, lai pāri Kolombas plecam palūkotos uz ievainoto. Aizritēja stundas ceturksnis, kurā neviens nebilda ne vārda. Uz teologa mājienu Brandolačo kopā ar viņu bija nozudis makijā par lielu mierinājumu mis Lidijai, kura pirmo reizi nodomāja, ka bandītu kuplajām bārdām un visam apģērbam piemīt pārāk spēcīgs lokālais kolorīts.

Beidzot Orso sakustējās. Tūlīt Kolomba pārliecās viņam pāri un vairākas reizes viņu noskūpstīja, apbērdama ar jautājumiem par ievainojumu, par sāpēm, par vajadzībām. Atbildējis, ka viņam esot tik labi, cik vien iespējams, viņš savukārt vaicāja, vai mis Nevila vēl esot Pjetranērā un vai tā viņam atrakstījusi. Kolomba, vēl joprojām sagumusi pāri brālim, pilnīgi aizsedza savu pavadoni, kuru tumsā gan arī būtu bijis grūti pazīt. Viņa turēja vienu Lidijas roku savējā, ar otru mazliet pacēla ievainotā galvu.

—  Nē, brālīt, vēstules viņa man jums neiedeva . .. Vai jūs vēl joprojām domājat par mis Neviļu? Jūs gan laikam viņu ļoti mīlat?

—  Vai viņu mīlu,— Kolomba? … Bet viņa … viņa tagad varbūt mani nicina?

Šai mirklī mis Nevila mēģināja izraut savu roku, bet nebija viegli atbrīvoties, jo Kolomba to turēja cieši satvertu; kaut gan viņas roka bija maza un daiļi veidota, taču tai piemita spēks, kura pierādījumus jau dažkārt esam redzējuši.

—  Jūs nicināt! … —Kolomba iesaucās.— Pēc tā, ko jūs esat veicis .. . Tieši pretēji, viņa runā jums par labu … Ai, Orso, es varētu jums daudz ko par viņu pastāstīt…

Roka joprojām mēģināja izrauties, bet Kolomba to vilka aizvien tuvāk brālim.

—    Bet kāpēc gan,— ievainotais sacīja,— viņa man neatbildēja? … Kaut vienu rindu, un es būtu apmierināts.

Kolomba bija aizvilkusi mis Neviļas roku tik tālu, ka beidzot ielika to brāļa plaukstā. Tad, spēji atraujoties un skaļi iesmejo- ties, viņa iesaucās:

—   Orso, piesargieties sacīt kaut ko ļaunu par mis Lidiju, jo viņa ļoti labi saprot korsikāniski!

Mis Lidija tūlīt atvilka savu roku un nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus. Orso šķita, ka viņš no jauna aizmidzis.

—   Jūs šeit, mis Nevila! Ak dievs! Kā jūs iedrošinājāties? Ai, jus mani darāt laimīgu!

Ar pūlēm pieceldamies sēdus, Orso mēģināja pievirzīties viņai tuvāk.

—    Pavadīju jūsu māsu,— mis Lidija sacīja,— lai nerastos aizdomas, kurp viņa dodas… un tad — arī es gribēju . .. pārliecināties… Ak vai, cik jums šeit neērti!

Kolomba bija nosēdusies brālim aiz muguras. Viņa saudzīgi piecēla Orso, atbalstot tā galvu uz saviem ceļgaliem. Viņa apskāva brāļa kaklu un pamāja mis Lidijai ar galvu.

—Tuvāk, tuvāk!—Kolomba mudināja.— Slimnieks nedrīkst pārāk skaļi runāt.— Un, tā kā mis Nevila vilcinājās, viņa satvēra to aiz rokas un piespieda atsēsties tuvāk — tik tuvu, ka tās tērps pieskārās brālim un tās roka, kuru viņa joprojām vēl turēja, atpūtās uz ievainotā pleca.

—   Tā ir ļoti labi,— Kolomba jautri sacīja.— Vai nav taisnība, Orso, ka ir jauki apmesties makijā tik skaistā naktī kā šī?

—    Ak jā! Skaista nakts!— Orso piekrita.— Es to nekad neaizmirsīšu.

—  Jums laikam ļoti sāp?— mis Nevila ievaicājās.

—   Tagad vairs ne,— Orso atbildēja,— un es gribētu šeit mirt.

Un viņa labā roka sniedzās pēc mis Lidijas rokas, kuru Kolomba joprojām turēja sagūstītu.

—   Jūs noteikti vajag pārvest kur citur, della Rebias kungs,- kur būtu iespējams jūs kopt. Es nevarēšu vairs mierīgi gulēt, kopš esmu jūs redzējusi šeit, zem klajas debess . ..

—   Ja es nebūtu baidījies jūs sastapt, mis Nevila, tad būtu jau mēģinājis atgriezties Pjetranērā un stāties tiesas priekšā.

—    Kāpēc jūs, Orso, baidāties viņu sastapt?— Kolomba jautāja.

—    Biju jutns nepaklausīgs, mis Nevil … un šobrīd nebūtu uzdrošinājies rādīties jums acīs.

—  Vai zināt, mis Lidija, ka jūs varat darīt ar manu brāli visu, ko vien vēlaties,— Kolomba smiedamās sacīja.— Turpmāk es jums nejaušu viņu satikt.

—  Ceru,— mis Nevila teica,— ka šis negadījums noskaidrosies un ka drīz jums ne no kā nebūs jābaidās … Es būtu ļoti apmierināta, ja, projām braucot, zinātu, ka jums nenodara kādu pārestību un atzīst jūsu godīgumu tāpat kā jūsu drosmi.

—  Mis Nevila, jūs braucat projām! Pierunājiet vēl tā!

—  Ko lai dara … mans tēvs nevar vienmēr tikai medīt… Viņš grib braukt projām.

Orso ļāva noslīgt savai rokai, kas bija skārusi mis Lidijas rociņu, un brīdi visi klusēja.

—  Nē, jel,— Kolomba atsāka,— mēs jums neļausim tik drīz aizbraukt. Mums vēl daudz kas jums rādāms Pjetranērā … Vispirms — jūs solījāt uzgleznot manu portretu un neesat to vēl sākusi … Tālāk — es jums apsolīju sacerēt septiņdesmit piecas vārsmas garu serenādi… un tad .. . Bet ko tas Brisko rūc … Lūk, Brandolačo steidz viņam pakaļ… Kas tad tur ir?

Viņa tūlīt piecēlās un, bez kautrēšanās nolaidusi Orso galvu mis Neviļas klēpī, ātri devās pretī bandītiem.

Mazliet pārsteigta par to, ka nu viņa tā atbalsta skaisto jaunekli, atrodas divatā ar viņu pašā makijas vidū, mis Nevila īsti nezināja, ko iesākt, jo, strauji atraujoties, baidījās ievainotajam nodarīt sāpes. Bet Orso pats atstāja maigo atbalstu, kuru viņa māsa nupat bija sagādājusi, un, atslējies uz labās rokas, teica:

—  Tātad jūs, mis Lidija, drīz brauksiet projām? Nekad neesmu cerējis, ka jūs varētu paildzināt uzturēšanos šajā nelaimīgajā zemē … un tomēr . .. kopš šeit esat ieradusies jūs, es ciešu simtreiz asāk, domājot par atvadīšanos… Esmu nabaga leitnants … bez nākotnes izredzēm … tagad izstumtais … Kāds brīdis, mis Lidija, lai atzītos, ka jūs mīlu . . . Bet šī, bez šaubām, ir vienīgā reize, kad varu jums to pateikt, un man šķiet, ka esmu mazāk nelaimīgs, kopš nu esmu atvieglojis savu sirdi.

Mis Lidija novērsās, it kā tumsas nepietiktu, lai apslēptu viņas pietvīkumu.

—  Della Rebias kungs,— viņa iesāka drebošā balsī,— vai es būtu šurp nākusi, ja . ..— Un runādama viņa ielika Orso plaukstā ēģiptiešu gredzenu. Tad, ārkārtīgi piespiezdamās, lai atgūtu savu ierasto jautro toni, turpināja:

—  Orso kungs, tas nemaz nav jauki no jums — tā runāt. . Makijas biezoknī, jūsu bandītu vidū, jūs gan zināt, ka es neuzdrošinos jums dusmot.

Orso pagriezās, lai noskūpstītu roku, kura viņam atdeva talismanu, bet, tā kā Lidija diezgan spēji atrāvās, viņš zaudēja līdzsvaru un atkrita uz ievainotās rokas. Viņš nespēja apvaldīt sāpīgu vaidu.

—  Draugs, jums sāpēja?— viņa iesaucās, steigdamās jaunekli atbalstīt.— Tā ir mana vaina! Piedodiet .. .— Viņi vēl sarunājās brīdi klusā balsī viens otram cieši līdzās. Kolomba, steidzīgi atskrējusi, atrada viņus tādā pašā stāvoklī, kādā bija atstājusi.

—  Voltižēri!— viņa iesaucās.— Orso, mēģiniet piecelties un iet, es jums palīdzēšu.

—  Atstājiet mani,— Orso sacīja.— Saki, lai bandīti glābjas … lai mani saņem ciet, nav svarīgi; bet aizved mis Lidiju; dieva dēļ, viņu nedrīkst šeit redzēt!

—  Es jūs neatstāšu,— teica Brandolačo, kas bija sekojis Kolombai.— Voltižēru seržants ir advokāta krustdēls; viņš jūs nesaņems ciet, bet nogalinās un pateiks, ka tas esot noticis nejauši.

Orso mēģināja piecelties, paspēra pat dažus soļus, tūlīt apstādamies, un teica:

—  Nevaru paiet. Bēdziet visi prom! Ardievu, mis Nevil, sniedziet man roku, un ardievu!

—  Mēs jūs nepametlsim!— izsaucās abas sievietes.

—  Ja nevarat paiet, tad vajadzēs jūs nest,— Brandolačo sacīja.— Saņemieties, leitnant, mazliet vairāk dūšas; mums pietiks laika pazust pa aizu tur aizmugurē. Kirē kungs tiem tik ilgi sagādās nodarbošanos.

—  Nē, atstājiet mani,— Orso teica,— atlaizdamies garšļaukus zemē.— Dieva dēļ, Kolomba, aizved taču mis Neviļu!

—  Kolombas jaunkundze, jūs esat spēcīga,— Brandolačo sacīja,— saņemiet viņu aiz pleciem, es turēšu aiz kājām; labi, uz priekšu soļos!

Par spīti ievainotā iebildumiem, viņi sāka to straujā gaitā nest; mis Lidija, šausmīgi izbijusies, sekoja, un tad atskanēja šāviens, kuram tūlīt atbildēja pieci vai seši citi. Mis Lidija iekliedzās, Brandolačo izgrūda lāstu, bet paātrināja soļus, un Kolomba, sekodama viņam, skriešus devās cauri makijai, nebēdādama par zariem, kuri pātagoja seju vai plosīja apģērbu.

—  Noliecieties, noliecieties, dārgā,— viņa sacīja savai biedrenei,— citādi jūs var trāpīt lode.

Tā viņi gāja vai drīzāk gan skrēja apmēram piecsimt soļu, kad Brandolačo paziņoja, ka viņš tālāk vairs nespēj, un nogāzās gar zemi, kaut arī Kolomba viņu uzmudināja un izsacīja pārmetumus.

—  Kur ir mis Nevila?— Orso jautāja.

Mis Nevila, šāvienu trokšņa sabiedēta, ik mirkli makijas biezokņa aizturēta, drīz vien bija pazaudējusi bēg|u pēdas un palikusi viena savās lielajās bailēs.

—  Viņa palikusi nopakaļ,— Brandolačo sacīja,— bet nav pazudusi, jo sievietes vienmēr atkal atrodas. Dzirdiet, Ors Anton, kādu blīkšķi taisa kirē ar jūsu šauteni. Diemžēl ir melna nakts un, tumsā šaudoties, nekā liela nevar izdarīt.

—  Dzi!— Kolomba uzsauca.— Es dzirdu zirgu auļojam, mēs esam glābti.

Patiesi, kāds zirgs, kas bija klaiņājis pa makiju, apšaudes trokšņa sabaidīts, metās uz viņu pusi.

—  Mēs esam glābti!— Brandolačo atkārtoja.

Panākt zirgu, saķert to aiz krēpēm, iegrūst tam mutē pavadas vietā auklas mezglu, Kolombai palīdzot, bandītam bija tikai mirkļa darbs.

—  Tagad brīdināsim kirē,— viņš teica.

Viņš divreiz uzsvilpa; attāls svilpiens atbildēja šim signālam, un Mantonas šautene pārtrauca savus spalgos rējienus. Brandolačo uzlēca zirgā; Kolomba uzsēdināja brāli bandītam priekšā, tas ar vienu roku cieši apkampa Orso, bet ar otru vadīja dzīvnieku. Par spīti divkārtīgam smagumam, zirgs, pāris dūšīgiem spērieniem pavēderē mudināts, veikli aiztrauca un noaulekšoja lejup pa tik stāvu pakalnu, kur katrs cits, izņemot korsikāņu zirgu, simtreiz būtu lauzis sev sprandu.

Kolomba devās atpakaļ, cik skaļi spēdama saucot mis Neviļu, bet neviena balss viņai neatbildēja… Kādu laiku gājusi, mēģinot atrast ceļu, pa kuru bija nākusi, viņa pēkšņi kādā takā uzdūrās diviem voltižēriem, kuri sauca: «Kas tur?»

—  Nu, mani kungi,— Kolomba zobgalīgi sacīja,— troksnis bija pamatīgs. Cik tad ir līķu?

—  Jūs bijāt kopā ar bandītiem,— teica viens no zaldātiem,— jūs nāksiet mums līdzi.

—  Ļoti labprāt,— viņa atcirta,— bet man līdzi bija draudzene, un mums vispirms tā jāatrod.

—  Jūsu draudzene jau ir notverta, un jūs kopā ar viņu šonakt pārgulēsiet cietumā.

— Cietumā? To nu mēs vēl redzēsim; bet pagaidām aizvediet mani pie viņas.

Voltižēri aizveda viņu uz bandītu nometni, kur tie bija savākuši kopā savas ekspedīcijas trofejas, tas ir, piloni, ar ko Orso bija sedzies, vecu katliņu un pilnu krūzi ūdens. Turpat bija arī mis Nevila, ko zaldāti bija sastapuši pusmirušu aiz bailēm; viņa atbildēja tikai ar asarām uz visiem jautājumiem par bandītu skaitu un virzienu, kurā tie devušies.

Kolomba viņu apskāva un pačukstēja pie auss:

—  Viņi ir glābti!

Tad viņa uzrunāja voltižēru seržantu:

—  Mans kungs, jūs taču redzat, ka jaunkundze nezin nekā no visa tā, ko jūs jautājat. Atgriezīsimies ciemā, kur mūs jau nepacietīgi gaida.

—  Jūs turp aizvedīs un ātrāk, nekā vēlaties, mīlulīt,— seržants sacīja,— un jums vajadzēs paskaidrot, ko jūs darījāt makijā tik vēlā stundā kopā ar bandītiem, kuri nupat aizbēga. Nezinu, kādas burvestības tie blēži lieto, bet viņi noteikti nobur meičas, jo vari būt drošs, ka visur, kur ir bandīti, atradīsies ari skaistules.

— Jūs protat glaimot, seržanta kungs,— Kolomba teica,— taču nebūtu [auni, ja jūs izsacītos uzmanīgāk. Šī dāma ir prefekta radiniece, un ar viņu nedrīkst jokot.

—  Prefekta radiniece!— viens no voltižēriem pačukstēja savam priekšniekam.— Patiesi, viņai ir cepure galvā.

—  Cepure šeit nav svarīga,— seržants atteica.— Viņas abas bija kopā ar kirē, kas ir lielākais sieviešu mednieks visā apvidū, un mans pienākums ir viņas aizvest. Mums ari šeit vairs nav nekā, ko darīt. Nebijis tā sasodītā kaprāļa Topēna .. . žūpa francūzis parādījās, pirms bijām paguvuši mežu ielenkt. .. bez viņa mēs tos būtu notvēruši kā tīklā.

—  Jūs esat septiņi?— Kolomba jautāja.— Vai zināt, kungi: ja trīs brāļi Gambīni, Saroki un Teodoro Poli nejauši sastaptos Senkristīnas krustojumā ar Brandolačo un kirē, jums būtu krietni ko norauties. Ja jums būtu kāda saruna ar Lauku valdnieku1 , es nevēlētos tur būt klāt. Lodes naktī neatšķir draugu no ienaidnieka.

Sastapšanās iespēja ar bīstamajiem bandītiem, kurus Kolomba nupat bija minējusi, šķita ietekmējam voltižērus. Joprojām lādoties par sasodīto francūzi Topēnu, seržants deva pavēli aiziet, un mazais pulciņš devās ceļā uz Pjetranēru, līdzi ņemot piloni ar katliņu. Kas attiecas uz krūzi, tad tās tiesa bija kājas spēriens. Kāds voltižērs gribēja satvert mis Lidiju aiz rokas, taču Kolomba puisi uzreiz atgrūda.

—  Lai neviens viņai nepieskaras!— Kolomba uzsauca.— Vai jūs domājat, ka mēs gribam aizbēgt? Iesim Lidij, mana dārgā, atbalstieties uz manas rokas un neraudiet kā bērns! Tas

' Teodoro Poli iesauka. (Aulora piezīme.) ir piedzīvojums, kas nebeigsies slikti; pēc pusstundas mēs būsim pie vakariņu galda. Par sevi varu sacīt, ka mirstu aiz izsalkuma.

—  Ko gan par mani domās?— mis Nevila pavisam klusu sacīja.

—  Domās, ka jūs apmaldījāties makijā, un tas ir viss.

—  Ko sacīs prefekts? … Un it īpaši — ko teiks mans tēvs?

—  Prefekts? … Jūs viņam atbildēsiet, lai viņš raizējas par savu prefektūru. Jūsu tēvs? … Pēc jūsu sarunas ar Orso es gribētu domāt, ka jums ir kaut kas sakāms jūsu tēvam.

Mis Nevila neatbildēdama spieda viņai roku.

—  Vai nav tiesa,— Kolomba čukstēja viņai pie auss,— ka Orso ir pelnījis, ka viņu mīl? Vai jūs viņu mazliet mīlat?

—  Ai, Kolomba,— mis Nevila atbildēja, uzsmaidīdama par spīti apmulsumam,— jūs mani nodevāt, un es jums tik ļoti uzticējos!

Kolomba viņu apskāva ar vienu roku ap vidukli un, noskūpstīdama uz pieres, pavisam klusu jautāja:

—  Mīļā, māsiņ, vai jūs man piedosiet?

—  Būs jau jāpiedod, mana briesmīgā māsa,— atbildēja Lidija, savukārt noskūpstīdama Kolombu.

Prefekts un karaļa prokurors bija apmetušies pie Pjetranēras adjunkta, un pulkvedis, noraizējies par savu meitu, vai divdesmito reizi jau ieradās apjautāties, vai nav kādas ziņas, kad atsteidzās seržanta sūtīts voltižērs un izstāstīja par briesmīgo kauju ar laupītājiem, par kauju, kurā gan, taisnību sakot, nav bijis ne kritušo, ne ievainoto, taču iegūts viens katliņš, viens piloni un divi sievieši; tās esot. viņš sacīja, bandītu mīļākās vai spiedzes. Tā pieteiktas, parādījās abas gūsteknes savas apbruņotās pavadonības vidū. Varat iedomāties Kolombas starojošo šķelmību, viņas biedrenes kaunīgo apmulsumu, prefekta pārsteigumu, pulkveža prieku un izbrīnu. Karaļa prokurors atļāvās ļauno prieku, likdams paciest nabaga Lidijai zināma veida nopratināšanu, kura beidzās tikai tad, kad viņa zaudēja pacietību.

—  Man liekas,— prefekts sacīja,— ka varam abas atbrīvot. Šīs jaunkundzes gājušas pastaigāties, nekas nav dabiskāk tik jaukā laikā, un viņas nejauši sastapušas patīkamu ievainotu jaunekli — kas gan var būt vēl dabiskāk?

Tad, paaicinājis Kolombu sānis, viņš tai teica:

—  Jaunkundz, varat paziņot savam brālim, ka viņa lieta ņem labvēlīgāku virzienu, nekā biju cerējis. Līķu apskate un pulkveža liecība norāda, ka jūsu brālis ir tikai aizstāvējies un bijis viens pats cīņas brīdī. Viss nokārtosies, tikai viņam cik iespējams ātri jāatstāj makija un jāstājas tiesas priekšā.

Bija jau ap vienpadsmitiem, kad pulkvedis, viņa meita un Kolomba sēdās pie atdzisušām vakariņām. Kolomba ēda ar labu apetīti, zobodamās par prefektu, par karaļa prokuroru un voltižēriem. Pulkvedis ēda, nerunādams ne vārda, un visu laiku vēroja savu meitu, kas nepacēla acis 110 šķīvja. Galu galā viņš maigā, bet nopietnā balsī angliski tai jautāja:

—  Lidija, tātad jūs esat saderinājusies ar della Rebiu?

—  Jā, tēt, kopš šodienas,— viņa atbildēja nosarkdama. Tad viņa pacēla acis un, neredzēdama tēva sejā ne mazākās sašutuma zīmes, metās tā apkampienos un to skūpstīja, kā labi audzinātas jaunavas līdzīgos gadījumos mēdz darīt.

—  Lai notiek,— pulkvedis sacīja,— viņš ir dūšīgs jauneklis; tikai, dieva dēļ, nepaliksim ilgāk šajā sasodītajā zemē! Vai arī es nedošu savu svētību.

—  Es neprotu angliski,— teica Kolomba, kas viņus vēroja ārkārtīgi ziņkārīgi,— bet varu saderēt, ka esmu uzminējusi par ko jūs runājāt.

—  Mēs runājām par to,— pulkvedis atbildēja,— ka mēs jūs ņemsim līdz uz Īriju.

—  Šādos gadījumos mēdz saskūpstīties,— teica pulkvedis.

XX

Dažus mēnešus pēc dubultšāviena, kas apmulsināja visu Pjetranēras apgabalu (ta bija rakstīts laikrakstos), kāds jauneklis, kam kreisā roka karājās saitē, pēcpusdienā izjāja 110 Bastijas un devās uz Kardo ciema pusi; tas izslavēts ar savu avotu, kas vārgiem pilsētniekiem vasarā sniedz spirdzinošu ūdeni. Slaida, neparasti skaista jauna sieviete viņu pavadīja uz neliela, melna zirga, kura spēku un eleganci pazinējs būtu apbrīnojis; diemžēl viena auss tam bija sakropļota dīvainā atgadījumā. Ciemā jaunā sieviete veikli nolēca no zirga un, palīdzējusi nokāpt arī savam pavadonim, atraisīja diezgan smagas somas, kuras bija piestiprinātas pie segliem. Zirgus atstāja kada zemnieka uzraudzībā, un sieviete, slēpdama somas zem mezzaro, un jauneklis, nesdams divslobreni, devās augšup kalnājā pa ļoti stāvu taku, kas nelikās vedam uz apdzīvotu vietu. Sasnieguši kādu Kerčo kalna augšējo terasi, viņi apstājās un atsēdās zālē. Likās, ka viņi kādu gaida, jo nepārtraukti pievērsa acis kalniem, un jaunā sieviete bieži ieskatījās glītā zelta pulkstenī — varbūt vairāk, lai aplūkotu dārglietu, kura tai šķita piederam kopš neilga laika, nekā lai uzzinātu, vai norunātā stunda pienākusi. Ilgi viņiem nebija jāgaida. Kāds suns izskrēja no makijas, un, kad jaunā sieviete uzsauca: «Brisko!»— tas steigšus sāka luncināties ap viņiem. Drīz parādījās arī divi bārdaini vīri ar šautenēm padusē, patronsomu pie jostas, pistoli pie sāniem. Viņu skrandainās, salāpītās drānas bija pretstatā ievērojamāko kontinentu fabriku lieliskajiem ieročiem. Kaut arī acīm redzama bija viņu stāvokļa nevienlīdzība, tomēr šīs ainas četras personas satikās ļoti sirsnīgi, kā veci draugi.

—  Nu, Ors Anton,— vecākais bandīts uzrunāja jaunekli,— jūsu lieta izbeigta. Ir rīkojums lietu izbeigt. Apsveicu. Žēl tikai, ka advokāts nav uz salas, neredzam viņa niknumu. Un kā ar jūsu roku?

—  Ārsts teica, ka pēc pāris nedēļām varēšu noņemt apsēju,— jauneklis atbildēja.— Brando, manu zēn, rīt es aizceļoju uz Itāliju un gribēju atvadīties no tevis, kā arī no kirē kunga. Tādēļ biju lūdzis atnākt.

—  Jūs gan pamatīgi steidzaties,— Brandolačo sacīja,— vakar jūs atbrīvoja, un rīt jau braucat prom?

—  Gadās steidzamas lietas,— jaunā sieviete līksmi atteica.— Kungi, es atnesu jums vakariņas: ēdiet un neaizmirstiet arī manu draugu Brisko!

—  Kolombas jaunkundz, jūs izlutināt Brisko, bet viņš ir atzinīgs. Jūs tūlīt redzēsiet. Brisko,— viņš uzsauca, izstiepdams savu šauteni līmeniski,— lec pāri Barričīni dzimtai par godu.

Suns nepakustējās, aplaizījās un vēroja savu saimnieku.

—  Lec della Rebiu dzimtai par godu!

Un suns uzlēca divas pēdas augstāk, nekā bija vajadzīgs.

—  Klausieties, mani draugi,— Orso teica,— jums ir nelāgs amats; un, ja jums negadīsies nobeigt savu mūžu tai laukumā1 , kuru redzam tur lejā, tad labākais, kas jūs var sagaidīt, ir nāve makijā no kāda žandarma lodes.

—  Kas par to,— sacīja Kastrikoni,— tā ir tāda pati nāve kā kura katra, pat labāka par drudzi, kas cilvēku nogalina gultā viņa mantinieku vairāk vai mazāk patieso vaimanu vidū. Ja cilvēks pieradis pie svaiga gaisa, tad nav nekā labāka par ātru nāvi, kā saka mūsu ciema iedzīvotāji.

—      Es gribētu,— Orso turpināja,— redzēt, ka jūs atstājat šo zemi … un dzīvojat mierīgas dienas. Piemēram, kāpēc jūs nevarētu braukt uz Sardīniju, kā darījuši vairāki jūsu biedri? Es varētu sagādāt jums vajadzīgos līdzekļus.

—  Uz Sardīniju!— Brandolačo iesaucās.— īstos Sardos! Lai piķis viņus parauj ar viņu izloksni! Tā mums būtu pārāk slikta sabiedrība.

—  Nav nekā jēdzīga Sardīnijā,— teologs piebilda.— Varu sacīt, ka es nicinu sardīniešus. Bandītu vajāšanai viņiem ir jātnieku milicija; tas jau ir nopēlums bandītiem un pašai zemei.[35]kauns sardīnijai! mani tas pārsteidz, della Rebias kungs, ka jūs, cilvēks ar gaumi un zināšanām, atsakāties no mūsu dzīves makijā, pēc tam kad esat to izbaudījis.

—  Bet padomājiet,— Orso smaidīdams runāja pretī,— ka toreiz, kad man bija laime būt jūsu galdabiedram, es īsti nespēju novērtēt jūsu stāvokļa burvību, jo vēl tagad man iesāpas sāni, atceroties jājienu kādā skaistā naktī, kad biju pārsviests kā sainis pār zirga muguru, kuru vadīja mans draugs Brandolačo.

—  Bet prieks par izbēgšanu no vajātājiem,— Kastrikoni atsāka,— vai to jūs neuzskatāt ne par ko? Kā jūs varat neizjust absolūtas brīvības burvību šajā jaukajā klimatā? Ar šo cieņas iedvesēju (viņš norādīja uz šauteni) tu esi karalis visur, cik vien tālu sniedz lode. Tu pavēli, tu turi tiesu pār netaisnībām … Tā ir ļoti morāla izklaidēšanās, mans kungs, un ļoti patīkama, ko mēs sev reizēm atļaujamies. Kas gan var būt skaistāks par klaiņātāja bruņinieka dzīvi, ja tikai esi labāk apbruņots un saprātīgāks nekā dons Kihots? Uzklausieties, nesen es kādu dienu dabūju dzirdēt, ka mazās Lillas Luidži tēvocis, šis vecais sīkstulis, negrib viņai dot pūru; es viņam aizrakstīju — bez draudiem, tas nav mans paradums; un, lūk, tas cilvēks vienā mirklī tika pārliecināts; viņš meiču izprecināja. Tā esmu aplaimojis divus cilvēkus. Ticiet man, Orso kungs, neko nevar salīdzināt ar bandīta dzīvi. Varbūt jūs būtu kļuvis mūsējais, ja nebijis zināmas anglietes, kuru esmu tikai pavirši redzējis, bet par kuru visi Bastijā runā ar apbrīnošanu.

—  Mana nākamā svaine nemīl makiju,— Kolomba smiedamās sacīja,— pārāk lielas bailes viņa tajā pārdzīvojusi.

— Tātad jūs gribat palikt šeit?— Orso jautāja.— Lai notiek. Pasakiet — vai varu kaut ko darīt jūsu labā?

—  Neko,— Brandolačo atbildēja,— vienīgi paturēt mūs mazliet atmiņā. Jūs jau esat mūs apbēris ar savu labvēlību. Kilīnai ir pūrs, un lai viņa labi apprecētos, manam draugam kirē nevajadzēs rakstīt vēstules bez draudiem. Mēs zinām, ka jūsu nomnieks piegādās mums maizi un pulveri pēc mūsu vajadzībām; tātad sveiki. Ceru jūs tomēr kādreiz atkal redzēt Korsikā.

—  Vajadzības brīdī,— Orso sacīja,— daži zelta naudas gabali noder. Tagad, kad mēs esam veci paziņas, jūs taču neatraidīsiet šo mazo patronsomiņu, kas jums var noderēt citu iegādei.

—  Nevajag naudas mūsu starpā, leitnant,— Brandolačo noteikti sacīja.

—  Nauda veic visu pasaulē,— sacīja Kastrikoni,— bet makijā svarīga tikai drosmīga sirds un šautene, kas neniķojas.

—  Negribētu no jums šķirties,— Orso turpināja,— neatstājot kādu piemiņu. Brando, nu ko es tev varētu atstāt?

Bandīts pakasīja pakausi un, pablenzis uz Orso šauteni, teica:

—  Sasodīts, leitnant… ja es varētu uzdrošināties . .. taču nē, jums pašam tā dārga.

—  Ko tu gribi?

—  Nekā … lieta pati par sevi nav nekas.. . Vajag prast ar to rīkoties. Es vienmēr domāju par to velnišķīgo dublētu un ar vienu roku … Jā, kaut ko tādu divreiz neizdara.

—  Vai šo šauteni tu gribētu? . .. Tev es to atnesu; bet lieto šo ieroci, cik maz vien vari.

—  Nesolu jums, ka lietošu to tā kā jūs, taču neraizējieties — kad redzēsiet to kāda cita rokās, tad varēsiet mierīgi sacīt, ka Brando Savelli ir salutējis nāvei.

—  Un jums, Kastrikoni,— ko es jums varētu dāvināt?

—  Ja nu jūs noteikti gribat man atstāt kādu taustāmu piemiņu, tad nekautrēdamies lūgšu jums man atsūtīt vismazākā formāta Horāciju. Tas mani izklaidēs un neļaus aizmirst latīņu valodu. Bastijas ostā ir kāda meiča, kas pārdod cigārus; nododiet to viņai, un viņa to man nogādās.

—  Jūs dabūsiet vienu Elzevīra iespiedumā, zinātnieka kungs; tieši viens eksemplārs ir to grāmatu vidū, kuras gribēju ņemt līdzi .. . Tad labi, mani draugi, laiks atvadīties. Sniedziet rokas. Ja kādreiz tomēr domāsiet par Sardīniju, tad rakstiet man; advokāts N. jums iedos manu Eiropas adresi.

—  Leitnant,— Brando sacīja,— kad jūs rīt būsiet laukā no ostas, tad paskatieties uz kalniem šajā vietā; mēs šeit būsim un pamāsim ar mutautiņiem.

Tad viņi šķīrās; Orso ar māsu devās uz Kardo un bandīti iekšā kalnājā.

xxi

Kādā jaukā aprī|a rītā pulkvedis sers Tomass Nevils, viņa meita, kas pirms dažām dienām bija apprecējusies, Orso un Kolomba izbrauca pajūgā no Pizas, lai dotos apskatīt nesen atklātās etrusku kapenes, kuras visi ārzemnieki apmeklēja. Nokāpuši kapeņu iekšienē, Orso un viņa sieva izņēma zīmuļus un ķērās pie zīmēšanas; bet pulkvedis un Kolomba, kurus arheoloģija sevišķi neinteresēja, atstāja viņus vienus un devās pastaigāt pa apkaimi.

—  Dārgā Kolomba,— pulkvedis sacīja,— mēs nekādā gadījumā netiksim atpakaļ Pizā līdz brokastlaikam. Vai neesat izsalkusi? Orso ar Lidiju iegrimuši senlietās; kad viņi sākuši kopā zīmēt, tad tam nav gala.

— Jā,— Kolomba piekrita,— un tomēr viņi nekad nepārnes mājā neviena zīmējuma.

—  Manuprāt,— pulkvedis turpināja,— vajadzētu aiziet uz to mazo fermu tur tālāk. Mēs tur dabūtu maizi un varbūt aleatico', kas zina, varbūt pat krējumu un zemenes un tad mēs pacietīgi varētu gaidīt savus zīmētājus.

—  Jums taisnība, pulkvedi. Mēs abi esam ģimenes saprātīgākie ļaudis, un mēs rīkotos muļķīgi, ja kļūtu par mocekļiem šo mīlētāju dēļ, jo viņi pārtiek tikai no poēzijas. Sniedziet man roku. Vai nav taisnība, ka es pārmainos? Es pieņemu roku atbalstam, es valkāju cepures, modernas kleitas; man ir rotaslietas; es mācos nezin cik daudz jauku nieku; nemaz vairs neesmu mežone. Šis gaišmatis, jūsu pulka virsnieks, kas bija kāzās … Ak dievs! Nevaru atcerēties viņa vārdu; tas švīts, kuru es ar vienu dūres triecienu nogāztu gar zemi …

—  Šetvorss?— pulkvedis jautāja.

—  Jā gan, tas pats! Bet viņa vārdu es nekad nevarēšu iemācīties, kā nākas, izrunāt. Nu, lūk, viņš taču iemīlējies manī kā traks.

—  Ai, Kolomba, jūs kļūstat koķeta. Drīzā laikā mums būs vēl vienas kāzas.

—  Es! Precēties? Un kas tad audzinās manu brāļadēlu, kad Orso to man būs dāvinājis? Kas viņam mācīs runāt korsikāniski? Jā, viņš runās korsikāņu valodā, un es viņam uzšūšu smailcepu- rīti, lai jūs saniknotu.

—  Vispirms pagaidiet, kad jums būs brāļadēls, un tad jūs viņu mācīsiet rotaļāties ar stiletu, ja gribēsiet.

—  Ardievu stileti,— Kolomba līksmi sacīja,— tagad man ir vēdeklis, ar ko sadot jums pa pirkstiem, kad jūs izsacīsieties |auni par manu zemi.

Tā tērzēdami, viņi iegāja fermā, kur dabūja gan vīnu, gan zemenes un krējumu. Kolomba palīdzēja saimniecei salasīt zemenes, kamēr pulkvedis iebaudīja aleatico. Alejas līkumā Kolomba ieraudzīja kādu sirmgalvi, atsēdušos salmu pinuma krēslā pašā saulē; likās, ka viņš ir slims, jo vaigi viņam bija ieplakuši, acis dziļi iekritušas; viņš bija ārkārtīgi izdēdējis, un viņa nekustīgums, bālums, stingais skatiens drīzāk atgādināja līķi nekā dzīvu būtni. Vairākas minūtes Kolomba viņu vēroja ar tik lielu ziņkārību, ka pat saimniece to pamanīja.

—  Šis nabaga sirmgalvis ir jūsu tautietis, jo dzirdu no jūsu izrunas, jaunkundz, ka jūs esat korsikāniete. Viņu piemeklējusi liela nelaime dzimtenē; viņa bērni miruši šausmīgā veidā. Ļaudis runā, atvainojiet, ka jūsu tautieši neesot maigi savā ienaidā. Tad šis nabaga kungs, palicis viens, atbraucis uz Pizu pie kādas attālas radinieces, kas ir šīs fermas īpašniece. Lāga vīrs ir drusku ķerts; tas no nelaimes un bēdām . .. Tas kundzi apgrūtināja, jo pie viņas apgrozās daudz ļaužu, tāpēc viņa veco atsūtīja uz šejieni. Viņš ir ļoti rāms un nevienu netraucē, neizrunā ne trīs vārdus dienā. Skaidrs, galva sajukusi. Ārsts nāk pie viņa katru nedēļu, un tas saka — vecais vairs ilgi neķepurošoties.

— Tātad nāvei nolemts?— Kolomba sacīja.— Viņa stāvoklī tā ir laime.

— Jums, jaunkundz, vajadzētu ar viņu parunāties korsikā- niski; varbūt viņu iepriecinās dzimtās puses valoda.

—  Paskatīsimies,— Kolomba, ironiski pasmīnēdama, teica.

Un viņa piegāja sirmgalvim tik tuvu, ka viņas ēna aizsedza

tam sauli. Tad nabaga plānprātīgais pacēla galvu un cieši nolūkojās Kolombā, kura viņu tāpat uzlūkoja, joprojām smīnēdama. Pēc brīža vecais nobraucīja ar plaukstu pieri un aizvēra acis, it kā lai izbēgtu Kolombas skatienam. Tad viņš tās atkal atvēra, taču pārmērīgi ieplestas; lūpas viņam drebēja; viņš gribēja izstiept rokas, bet, šķiet, Kolombas skatiena apburts, palika gluži kā pienaglots pie krēsla, nespēdams ne parunāt, ne pakustēties. Beidzot pār viņa vaigiem noritēja lielas asaras un no krūtīm izlauzās elsas.

— Tā ir pirmā reize, kad viņu tādu redzu,— dārzniece teica.— Jaunkundze ir jūsu tautiete, ieradusies jūs apmeklēt.

—  Žēlastību!— vecais aizlauztā balsī iesaucās.— Žēlastību! Vai tad tev vēl nav gana? Šī lapa …. ko es sadedzināju … Kā tu varēji to izlasīt… Bet kāpēc abus divus? Orlandučo; tu nekā nevarēji izlasīt pret viņu … Vajadzēja man atstāt vienu … vienu vienīgo … Orlandučo … tu neizlasīji viņa vārdu …

—    Man viņus vajadzēja abus,— Kolomba dobji sacīja korsi- kāniski.— Zari ir nocirsti, un, ja stumbrs nebūtu satrunējis, es to izrautu. Negaudies, tev vairs ilgi nebūs jācieš. Bet es cietu veselus divus gadus!

Sirmgalvis iekliedzās, un galva viņam noslīga uz krūtīm. Kolomba pagrieza viņam muguru un lēnos soļos devās uz māju, neskaidri dungodama dažus vārdus no kādas ballatas: «Man vajag roku, kas šāvusi, aci, kura tēmējusi, sirdi, kas domājusi .. .»

Kamēr dārzniece steidzās palīdzēt sirmgalvim, Kolomba ar kvēlojošu seju un starojošām acīm sēdās blakus pulkvedim pie galda.

—    Kas jums noticis?— viņš jautāja.— Jūs izskatāties tāda, kāda bijāt Pjetranērā todien, kad pie pusdienu galda uz mums raidīja lodes.

—   Tās ir Korsikas atmiņas, kas manī pamodās. Bet tagad tam visam beigas. Es būšu krustmāte, vai ne? Ai, un cik skaistus vārdus es viņam došu: Džilfučo Tomazo Orso Leone!

Šai mirklī istabā ienāca dārzniece.

—    Nu, vai viņš ir miris vai tikai zaudējis samaņu?— Kolomba ļoti aukstasinīgi apjautājās.

—   Nebija nekas, jaunkundz; taču dīvaini, cik milzīgu iespaidu atstāja jūsu parādīšanās.

—  Un ārsts saka, ka tas nevilksies ilgi?

—  Pat ne divus mēnešus varbūt.

—  Tas nebūs liels zaudējums,— Kolomba noteica.

—  Sasodīts, par ko jūs runājat?— pulkvedis jautāja.

—    Par kādu plānprātiņu no manas dzimtenes,— Kolomba vienaldzīgi atbildēja,— viņš šeit nodots kopšanā. Laiku pa laikam apjautāšos par viņu. Bet, pulkvedi Nevil, atstājiet taču kādu zemeni arī manam brālim un Lidijai!

Kad Kolomba izgāja no fermas un iesēdās pajūgā, saimniece kādu laiku nolūkojās viņai pakaļ.

—   Vai ieskatījies šai glītajā jaunavā?— saimniece teica savai meitai.— Esmu pārliecināta, ka viņai ir ļauna acs.

KARMENA

Kaira sieviete ir žults, laba tā ir tikai divos brižos: mīlā un nāvē.

Palladass

I

Man allaž bijušas aizdomas, ka ģeogrāfi nezina, ko paši runā, apgalvojot, ka Mundas kaujas lauks atradies pūniešu-bastulu zemē, tagadējās Mondas tuvumā, kādus pāris ljē uz ziemeļiem no Marbeļjas. Pēc saviem pieņēmumiem, kam pamata anonīma autora teksts Bellum Hispaniense, kā ari pēc dažām ziņām, kuras esmu smēlies lieliskajā hercoga d'Osinas bibliotēkā, gribētos ticēt, ka ievērojamā vieta, kur Cēzars pēdējo reizi gāja izšķīrējā kaujā pret republikas cīnītājiem, meklējama Montiljas apkaimē.

Uzturēdamies Andalūzijā 1830. gada sākumā, es devos diezgan lielā ekskursijā, lai izkliedētu pēdējās šaubas, kuras man vēl bija palikušas. Memuāri, kurus drīz publicēšu, neatstās vairs, es ceru, neviena apzinīga ģeogrāfa prātā jel kādu neskaidrību. Gaidot, kamēr mana disertācija beidzot atrisinās ģeogrāfisko problēmu, kura aizrauj visu zinātnisko Eiropu, gribu jums pastāstīt mazu notikumu; tam nav nekāda sakara ar interesanto jautājumu par Mundas atrašanās vietu.

Kordovā biju salīdzis ceļa pavadoni un divus zirgus un līdzi ņēmu tikai Cēzara «Komentārus» un dažus kreklus. Kādu dienu, maldīdamies pa Kačēnas līdzenuma augstāko daļu, pārguris, slāpju tirdīts, svelmainas saules dedzināts, es no visas sirds sūtīju pie velna Cēzaru un Pompeja dēlus; te pēkšņi visai patālu no takas, pa kuru virzījos, ieraudzīju mazu, zaļu pļaviņu, apaugušu ar niedrēm un meldriem. Tas vēstīja, ka tuvumā ir strauts. Pieiedams tuvāk, redzēju, ka iedomātā pļaviņa ir purvs, kurā izsīka strauts, kas izplūda, kā likās, no šauras aizas starp divām augstām Kabras klintīm. Secināju, ka, dodoties augstāk, atradīšu svaigu ūdeni, mazāk dēļu un varžu un varbūt mazliet ēnas starp klintīm. Iejājot aizā, mans zirgs iezviedzās, un kāds cits zirgs, kuru es neredzēju, viņam tūlīt atbildēja. Tikko biju pavirzījies kādus simt soļus, aiza, pēkšņi paplašinādamās, man atklāja kaut ko līdzīgu dabiskai cirka arēnai, ko dāsni aizēnoja apkārtējās kraujas. Nebūtu iespējams atrast vietu, kas solītu ceļiniekam tīkamāku uzkavēšanos. Smailās klints pakājē putodams izlauzās strauts un krita nelielā baseinā, kura dibenu sedza smilts, balta kā sniegs. Pieci seši krāšņi, zaļi ozoli, vienmēr pasargāti no vējiem un strauta veldzēti, auga tā malās un meta tam pāri biezu ēnu, un apkārt baseinam mīksta, spīdīga zāle piedavāja atpūtas vietu, par kuru labākas nevarētu atrast nevienā mājvietā desmit ljē apkaimē.

Taču man nepiederēja gods būt par šīs jaukās vietas atklajēju. Kāds vīrs tur jau atpūtās un, bez šaubām, bija gulējis, kad es tur iejāju. Zviedzienu atmodināts, viņš bija piecēlies un piegāja pie zirga, kas bija izmantojis sava kunga miegu un ieturējis brangu maltīti apkaimes zālājā. Tas bija jauns vidēja auguma puisis, spēcīgi veidots, drūmu un lepnu skatienu. Sejas krāsa, kas kādreiz varēja būt bijusi skaista, tagad saulē bija kļuvusi tumšāka par matiem. Ar vienu roku viņš turēja zirga apaušus, otrā — vara espengolu1 . Atzīšos, ka sākumā espen- gola un tās īpašnieka niknais izskats mani mazliet izbiedēja, bet es vairs neticēju, ka še būtu laupītāji, jo allaž biju dzirdējis par tiem runājam, bet nekad neviena nebiju sastapis. Turklāt biju redzējis tik daudzus godīgus zemniekus, apbruņojušos līdz zobiem, dodoties uz tirgu, ka, ieraugot šaujamo ieroci, es nedrīkstēju tūlīt apšaubīt nepazīstamā godīgumu. «Un tad,» es sev sacīju, «ko gan viņš darīs ar maniem krekliem, ar Elzevīra izdevuma «Komentāriem»?» Tātad es ar draudzīgu galvas mājienu sveicināju vīru ar espengolu un smaidīdams jautāju, vai esmu iztraucējis viņa miegu. Neatbildēdams viņš mani noskatīja no galvas līdz kājām, tad, it kā apmierinājies ar novērošanas rezultātiem, tikpat vērīgi aplūkoja manu pavadoni, kas nāca uz mūsu pusi. Redzēju, ka tas nobāl un apstājas, izrādot nepārprotamas izbailes. «Nelāga sastapšanās,» es nodomāju. Taču saprāts man uzreiz ieteica neļaut saskatīt ne mazākā satraukuma. Nokāpu no zirga, pateicu, lai pavadonis noņem zirgiem seglus, un, nometies uz ceļiem strauta malā, iegremdēju galvu un rokas ūdenī; tad krietni padzēros, atgūlies uz vēdera kā Gideona sliktie karavīri.

Tomēr vēroju savu pavadoni un svešinieku. Pirmais tuvojās ar lielu nepatiku; otram šķita gaisuši nelabie nodomi pret mums, jo viņš bija zirgu atlaidis savā vaļā un espengolu, ko sākumā bija turējis līmeniski, tagad nolaida uz leju.

Nolēmis, ka man nav ko ļaunoties par šķietamo nevērību pret manu personu, es atlaidos zālē un nepiespiestā izskatā jautāju cilvēkam ar espengolu, vai viņam nav šķiltavas. Tajā

' Masīva, (oli isa šautene (XVI gs.).

pašā laikā pastiepu viņam savu cigāru etviju. Nepazīstamais, joprojām neteikdams ne varda, parakņājās pa kabatu, izvilka šķiltavas un pasteidzās pasniegt man uguni. Viņš acīm redzami k|uva pieļāvīgāks, jo atsēdās man iepretī, taču ieroci nenolika. Aizkūpinājis cigāru, izvēlējos labāko no atlikušajiem un jautaju, vai viņš smēķē.

—  Jā, mans kungs,— viņš atbildēja. Tie bija pirmie vārdi, kurus no viņa dzirdēju, un es pamanīju, ka burtu «s» viņš neizrunā tā kā andalūzieši, tāpēc secināju, ka viņš ir tāds pats ceļotājs kā es, tikai ne arheologs.

—  Šis jums šķitīs diezgan labs,— es viņam sacīju, pasniegdams īstu Havanas regāliju.

Viņš man viegli pamāja ar galvu, aizkūpināja savu cigāru pie manējā, pateicās, vēlreiz palocīja galvu un tad sāka smēķēt ar acīm redzamu dziļu labpatiku.

—  Ak!— viņš iesaucās, lēni izpūzdams pa muti un pa nāsīm pirmo dūmu mutuli.— Cik sen es nebiju smēķējis!

Spānija pasniegts un pieņemts cigārs nodibina viesmīlīgas attiecības tāpat kā Austrumos dalīšanās ar sāli un maizi. Mans svešinieks izrādījās valodīgāks, neka biju cerējis. Kaut gan viņš teicās esam Montiljas apgabala iedzīvotājs, tomēr likās, ka apvidu viņš pazīst diezgan vāji. Viņš nezināja, ka sauc burvīgo ieleju, kura mēs uzkavējāmies; viņš nevarēja nosaukt nevienu apkārtējo ciemu; beidzot, kad viņam jautāju, vai viņš nav redzējis apkaimē drupas, platus ķieģeļus ar apmalēm, aptēstus akmeņus, viņš atzinās, ka nekad tādām lietām nav pievērsis uzmanību. Toties izrādījās, ka viņam ir liela pieredze zirgu vērtēšanā. Viņš nopēla manējo, kas gan nebija grūti; tad viņš mani iepazīstināja ar savējā ģenealoģiju; tas bija nācis no Kordovas slavenajiem staļļiem — patiesi dižciltīgs dzīvnieks, tik nenogurdināms, ka, pēc viņa kunga apgalvojuma, viņš kādreiz vienā dienā veicis trīsdesmit ljē auļos un rikšos. Savas tirādes vidū nepazīstamais spēji aprāvās, it ka pārsteigts un sašutis par to, ka pārāk' daudz pateicis.

—  Man toreiz vajadzēja steigšus nokļūt Kordovā,— viņš, mazliet apmulsis turpinaja.— Vajadzēja uzaicināt tiesnešus kādai pravai . ..— Runādams viņš paskatījās uz manu gidu AntOnio, kas nodūra acis.

Ēna un strauts mani tā savaldzinaja, ka atcerējos dažas garšīgā šķiņķa šķēles, kuras mani Montiljas draugi bija ielikuši Antonio soma. Liku tās atnest un uzaicinaju svešinieku piedalīties neparedzētajā maltītē. Viņš nebija ilgi smēķējis, taču man likās, ka ēdis viņš patiesi nav vismaz četrdesmit astoņas stundas. Viņš rija kā izsalcis vilks. Nodomāju, ka mūsu sastapšanās

nabaga puisim bijusi liktenīga. Turpretī mans pavadonis ēda maz, dzēra vēl mazāk un nerunāja nemaz, kaut gan mūsu ceļojuma sākumā viņš bija man licies nepārspējams pļāpa. Šķita, ka mūsu viesa klātiene viņu apgrūtina un viņus vienu no otra attālina zināma neuzticība, kuras iemeslu es nespēju uzminēt.

Pedējie maizes un šķiņķa kumosi bija pazuduši; mēs katrs bijām izsmēķējuši pa otram cigāram; liku gidam apseglot zirgus un gatavojos atvadīties no sava jaunā drauga, kad viņš man jautāja, kur es esot nodomājis pavadīt nakti.

Pirms būtu varējis pamanīt sava gida mājienu, biju jau atbildējis, ka dodos uz venta del Cuervo.

—  Slikts patvērums tādam cilvēkam kā jūs, mans kungs. .. Es arī dodos uz turieni, un, ja jūs man atļautu jūs pavadīt, mēs varētu jāt kopā.

—  Ļoti labprāt,— es sacīju, sēzdamies zirga mugurā. Gids, kas man pieturēja kāpsli, atkal pamirkšķināja ar acīm. Atbildēju viņam uz to, paraustīdams plecus, it kā apliecinot, ka esmu pilnīgi bez bažām, un mēs devāmies ceļā.

Antonio noslēpumainie mājieni, viņa satraukums, daži svešiniekam nejauši pasprukušie vārdi, īpaši trīsdesmit ljē garais jājiens un tā maz ticamais izskaidrojums bija jau izveidojuši manu uzskatu par ceļabiedru. Nešaubījos, ka esmu sastapies ar kādu kontrabandistu, varbūt pat zagli, bet vai tas bija svarīgi? Pietiekami labi pazinu spāniešu raksturu, lai justos pilnīgi drošs, ka man nav jābaidās no cilvēka, kas ēdis un smēķējis kopā ar mani. Viņa klātiene pat nodrošināja pret katru bīstamu sastapšanos. Turklāt man bija liels prieks uzzināt, kas īsti ir laupītājs. Tos nesastop katru dienu, un ir arī zināms valdzinājums būt kopā ar bīstamu cilvēku, īpaši ja jūti, ka tas ir rāms un nomierināts.

Cerēju nepazīstamo pamazām padarīt paļāvīgāku, un, kaut arī Antonio nemitīgi mirkšķināja man ar acīm, es uzsāku sarunu par lielceļa laupītājiem. Protams, ka es izsacījos par tiem ar cieņu. Toreiz Andalūzijā bija kāds slavens bandīts Hosē Marija, par kura pārdrošajiem veikumiem ļaudis daudz runāja. «Ja nu es būtu blakus Hosē Marijam?» pēkšņi man iešāvās prātā.. . Atstāstīju notikumus, kurus zināju par šo varoni, protams, cildināju viņu un izteicu visdziļāko apbrīnu par viņa neiedomājamo drosmi un augstsirdību.

—  Hosē Marija nav nekas vairāk kā auša,— svešinieks dzedri sacīja.

«Vai nu viņš necieš nepatiesību vai arī izrāda pārmērīgu pieticību?» es pie sevis nodomāju, jo, kad biju ilgāk nopētījis savu biedru, manī radās pārliecība, ka pazīmes, par kurām biju lasījis dažā labā Andalūzijas pilsētā ziņojumos pie sienām, saskanēja ar viņa ārieni. «Jā, tas ir viņš … Gaiši mati, zilas acis, liela mute, skaisti zobi, mazas rokas; smalka auduma krekls, samta veste ar sudraba pogām, baltas ādas getras, brūngans zirgs .. . Nekādu šaubu vairs! Bet cienīsim taču viņa inkognito!»

Mēs sasniedzām mājvietu. Tā bija tāda, kādu viņš to man bija attēlojis, proti, viena no pašām nožēlojamākām, kādas vien man jebkad gadījies redzēt. Vienīgā lielā telpa bija reizē virtuve, ēdamistaba un guļamistaba. Uz plakana akmens istabas vidū kurējās uguns, un dūmi gāja laukā pa jumtā ierīkotu caurumu vai sablīvējās dažas pēdas virs grīdas, veidojot mākoni. Gar sienu bija zemē izklātas piecas vai sešas vecas zirgu segas; tās bija ceļotāju gultas. Soļu divdesmit no mājas vai, pareizāk sakot, no vienīgās istabas, kuru nupat aprakstīju, pacēlās kaut kas līdzīgs šķūnim, kas kalpoja par stalli. Šajā jaukajā miteklī vismaz šobrīd nebija vairāk nevienas cilvēciskas būtnes kā tikai kāda veca sieva ar mazu desmit vienpadsmit gadus vecu meiteni, abām sejas sodrēju krāsā, un ģērbušās abas vienās skrandās. «Lūk, tas ir viss, kas atlicis no senās Munda Boetica iedzīvotājiem!» es nodomāju. «Ai, Cēzar! Ai, Sikst Pompej! Cik jūs būtu pārsteigti, ja atgrieztos šajā pasaulē!»

Ieraugot manu ceļabiedru, vecajai izlauzās pārsteiguma pilns izsauciens:

—  Ai, senjor don Hosē!— viņa ieķērcās.

Dons Hosē sarauca uzacis un pavēlnieciski pacēla roku, vienā mirklī apstādinot veco. Pievērsos savam pavadonim un ar pārējiem nemanāmu mājienu liku viņam saprast, ka nekas nav jāstāsta par cilvēku, ar kuru kopā pavadīšu nakti. Vakariņas izrādījās labākas, nekā biju gaidījis. Uz pēdu augsta galdiņa mums pasniedza sutinātu vecu gaili ar rīsiem un spāniešu pipariem, pēc tam piparus ar eļļu un beidzot gaspacho, kaut ko līdzīgu piparu salātiem. Trīs tik stipri vircoti ēdieni spieda mūs bieži dzesēt slāpes ar kādu Montiljas vīnu, kas bija lielisks. Kad bijām paēduši, ieraudzījis pie sienas pakārtu mandolīnu,— Spānijā visur ir mandolīnas,— es jautāju mazajai meitenei, kura mūs bija apkalpojusi, vai viņa prot to spēlēt.

—  Nē,— viņa atbildēja,— bet dons Hosē spēlē ļoti labi.

—  Esiet tik laipns,— es viņam sacīju,— uzdziediet man kaut ko; man ļoti patīk jūsu tautas mūzika.

—  Es nekā nevaru atteikt tik laipnam kungam, kas man dāvā tik lieliskus cigārus,— iesaucās dons Hosē, būdams labā omā; licis pasniegt mandolīnu, viņš sāka dziedāt, pats sevi pavadīdams. Viņa balss bija skarba, tomēr patīkama, melodija melanholiska un dīvaina; vārdu es nevienu nesapratu.

—  Ja nemaldos,— es viņam sacīju,— tad ta nav spāniešu dziesma, kuru nupat dzirdēju jūs dziedam. Tā atgadina zorzi- cos, ko esmu dzirdējis Provincēs', un vārdi laikam bija basku valodā.

—  Jā,— dons Hosē sadrūmis atbildēja.

Viņš nolika mandolīnu zemē un, sakrustojis rokas, ar savādu, skumju izteiksmi sejā sāka vērot dziestošo uguni. Uz neliela galda uzliktās lampas gaismā viņa seja, cildena un reizē [auna, man atgādināja Miltona «Sātanu». Tāpat kā tas, varbūt arī mans biedrs gremdējās domās par mītni, ko atstājis, par trimdu, kurā kāda pārkāpuma dēļ nokļuvis. Es mēģināju atdzīvināt sarunu, bet dons Hosē, iegrimis savās drūmajās domās, neatbildēja. Vecā jau bija atgūlusies vienā istabas kaktā aiz caurumainas segas, kas bija pārsviesta pār virvi. Mazā meiča viņai bija sekojusi šajā daiļajam dzimumam rezervētajā telpā. Tad mans gids pieceldamies uzaicināja mani sekot viņam uz stalli; pie šiem vārdiem dons Hosē,, it kā pēkšņi atmodināts, skarbi viņam jautāja, uz kurieni viņš ejot.

—  Uz stalii,— gids atbildēja.

—  Ko tu tur darīsi? Zirgiem ir ko ēst. Guli šeit, kungs tev atļaus.

—  Baidos, vai kunga zirgs nav sasirdzis; gribētu, lai kungs to apskata; varbūt viņš zinās, ko vajadzētu darīt.

Bija skaidrs, ka Antonio grib ar mani parunāties divatā; taču es neparko nevēlējos modināt donā Hosē aizdomas un man likās, ka mūsu starpa vislabakais ir izrādīt vislielāko uzticēšanos. Tāpēc atbildēju Antonio, ka nekā nesaprotu no zirgiem un ka man gribas gulēt. Dons Hosē gāja viņam līdzi uz stalli, no kurienes drīz vien atgriezās viens pats. Viņš sacīja, ka zirgam nekas nekaitot, bet ka mans pavadonis to uzskatot par tik vērtīgu dzīvnieku, ka berzējot to ar savu vesti, lai liktu tam svīst, un esot nodomājis pavadīt šajā jaukajā nodarbība visu nakti. Pa to laiku es jau biju atlaidies uz zirgu segām, rūpīgi ietinies savā mētelī, lai tām nepieskartos. Atvainojies par to, ka viņš atļaujas atgulties man līdzās, dons Hosē nogūlās priekšā durvīm, pirms tam uzlicis jaunu degli savai espengolai un novietojis to blakam drēbju maisiem, kas viņam bija pagalvja vietā. Novēlējuši viens otram labu nakti, pēc piecām minūtēm mēs abi bijām jau cieši iemiguši.

Domāju, ka esmu pietiekami noguris, lai varētu gulēt šādā mājoklī, taču apmēram pēc vienas stundas ļoti nepatīkama niezēšana uzmodināja mani no pirmā miega. Tikko biju sapratis, kas tai par iemeslu, es piecēlos, pārliecināts, ka labāk pavadīt atlikušo nakts daļu zem klajas debess nekā zem šī neviesmīlīgā jumta. Soļodams uz pirkstu galiem, sasniedzu durvis, pārkāpu pāri- guļas vietai, kura dons Hosē gulēja taisnīga cilvēka miegā, un izlavijos no mājas tā, ka viņš nepamodās. Blakus durvīm bija plats koka sols; izstiepos uz tā un ierīkojos, cik labi spēju, lai atkal aizmigtu. Gatavojos jau slēgt acis otrreiz, kad pēkšņi man šķita, ka garām aizslīd cilvēka un zirga ēna, turklāt abi kustējās bez mazākā troksnīša. Piecēlos sēdus, un man likās, ka tas ir Antonio. Pārsteigts, redzot viņu šādā stundā ārpus staļļa, uzcēlos un gāju pie viņa. Mani pamanījis, viņš bija apstājies.

—  Kur viņš ir?— Antonio man klusu jautāja.

—  Iekšā; viņš guļ; viņu blaktis nebiedē. Kālab vedat prom zirgu?

Tad es ievēroju, ka Antonio, lai izejot no staļļa, nesaceltu troksni, bija rūpīgi aptinis dzīvnieka kājas ar vecas segas driskām.

—  Dieva dēļ, runājiet klusāk!— Antonio sacīja.— Jūs nezināt, kas ir šis cilvēks. Tas ir dons Hosē Navarro, lielakais Andalūzijas bandits. Visu dienu es jums rādīju zīmes, kuras jūs negribējāt saprast.

—  Lai viņš ir vai nav bandīts — vai tas man svarīgi?— es atbildēju.— Mūs viņš nav aplaupījis, un varu saderēt, ka viņš to nevēlas darīt.

—  Tas jau var būt, bet par viņa notveršanu izsolīti divsimt dukāti. Pusotra ljē no šejienes es zinu kādu jātnieku posteni un, pirms ausīs gaisma, atvedīšu dažus dūšīgus vīrus. Būtu ņēmis viņa zirgu, bet tas ir tik niķīgs, ka vienīgi pats Navarro tiek ar to gala.

—  Lai velns jūs parauj!— es sacīju.— Ko jums šis nabaga cilvēks nodarījis, ka gribat viņu nodot? Un turklāt vai esat droši pārliecināts, ka viņš ir tas laupītājs, par kuru runājat?

—  Pilnīgi droši; pirmīt viņš man sekoja uz stalli un pateica: «Tu man tā izskaties, it kā mani pazītu; ja tu pastāstīsi šim labajam kungam, kas es esmu, es tev ielaidīšu lodi pierē.» Palieciet, palieciet, kungs, pie viņa; jums nav no ka baidīties. Kamēr viņš redzēs jūs, viņam neradīsies ne mazākās aizdomas par mūsu nolūku.

Sarunādamies mēs jau bijām tā attālinājušies no mājvietas, ka zirga pakavu dipoņu tur vairs nevarētu sadzirdēt. Antonio vienā mirklī bija atbrīvojis zirgu no skrandām, ar kurām bija tam aptinis kājas; viņš jau grasījās kāpt zirgam mugurā. Mēģināju viņu atrunāt un draudēt, lai viņu atturētu.

—  Kungs, es esmu nabadzīgs cilvēks,— viņš atteica,— un divsimt dukātu nedrīkstu palaist garām, it īpaši šajā gadījumā, kad zeme jaatbrīvo no šada plukatas. Bet piesargieties: ja Navarro atmodīsies, viņš metīsies pie savas espengolas — un tad lai dievs jums stāv klāt! Es esmu pārāk tālu, lai atgrieztos; pielūkojiet, ka tiekat ar viņu galā.

Tas blēdis jau sēdēja seglos; viņš piecirta piešus un tumsā drīz vien pazuda manam skatienam.

Biju ļoti noskaities uz savu pavadoni un visai noraizējies. Brīdi padomājis, nolēmu atgriezties mājvietā. Dons Hosē vēl gulēja, bez šaubām, atpūzdamies tagad pēc vairāku dēkainu dienu noguruma un negulētām naktīm. Man nācās viņu krietni sapurinat, lai uzmodinātu. Nekad neaizmirsīšu viņa ļauno skatienu un kustību, ar kādu viņš ķēra pēc espengolas, kuru aiz piesardzības biju nolicis patālāk no viņa guļas vietas.

—  Mans kungs,— es viņu uzrunāju,— lūdzu man piedot, ka jūs modinu, bet man jums kāds muļķīgs jautājums: vai jūs labprāt redzētu šeit ierodamies kādu pusduci jātnieku ar šķēpiem?

Viņš uzlēca kājās un briesmīgā balsī man jautāja:

—  Kas jums to sacīja?

—  Nav svarīgi, no kā es to zinu, kad tikai tas ir tiesa.

—  Jūsu pavadonis mani nodevis, bet viņš man par to samaksās. Kur viņš ir?

—  Es nezinu .. . Stallī, es domāju … bet kāds man teica …

—  Kas jums teica? … Tā nevar būt vecene…

—  Kāds cilvēks, kuru es nepazīstu … Bez liekiem vārdiem: vai jums ir vai nav iemesls negaidīt zaldātus? Ja jums tāds ir, tad nezaudējiet laiku, ja ne, tad arlabunakti un lūdzu piedot, ka iztraucēju jūs miegā.

—  Ak! Jūsu pavadonis, jūsu gids! Es jau sākumā viņam neuzticējos . .. bet. .. viņa mērs ir pilns!… Ardievu, mans kungs! Lai dievs jums to atmaksā! Neesmu tik ļauns, par kādu jūs mani uzskatāt… Jā, manī ir vēl kaut kas tāds, kas pelna krietna vīra līdzjūtību … Ardievu … Nožēloju tikai, ka nevaru jums atlīdzināt.

—  Par mana pakalpojuma algu, lūdzu, apsoliet man, don Hosē, neturēt aizdomās nevienu un nedomāt par atriebību. Ņemiet, te jums būs cigāri! Laimīgu ceļu!

Un es sniedzu viņam roku.

Nekā neatbildējis, viņš to paspieda, paņēma savu espengolu un drēbju maisu, uzsauca vecajai dažus vārdus izloksnē, kuru es nesapratu, un aizskrēja uz stalli. Pēc dažiem mirkļiem dzirdēju, ka viņš aizauļoja.

Es atkal atgūlos uz sola, taču aizmigt vairs nevarēju. Es sev jautāju, vai esmu rīkojies pareizi, izglābdams no karātavām zagli, varbūt pat slepkavu, vienīgi tāpēc, ka biju kopā ar viņu ēdis šķiņķi un rīsus valensiešu gaumē. Vai nebiju nodevis savu gidu, kas atbalstīja likuma varu? Vai nebiju viņu pakļāvis noziedznieka atriebībai? Bet viesmīlības pienākumi? .. . Mežoņu aizspriedumi, es sev sacīju; man būs jāatbild par visiem noziegumiem, kurus bandīts izdarīs… Taču, vai šis sirdsapziņas instinkts, kas pretojas saprāta atziņām, ir aizspriedums? Varbūt es nebūtu varējis atbrīvoties no pašpārmetumiem šajā svārstīgajā situācijā. Biju vēl vispilnīgākajā neskaidrībā par savas rīcības morāliskumu, kad ieraudzīju tuvojamies kādu pusduci jātnieku ar Antonio, kas saprātīgi turējās aizmugurē. Devos pie viņiem un pavēstīju, ka bandīts aizbēdzis jau vairāk nekā pirms divām stundām. Kad brigadieris izvaicāja veceni, ta atbildēja, ka pazīstot Navarro, taču, viena dzīvodama, viņa nekad nebūtu uzdrošinājusies riskēt ar savu dzīvību un nodot bandītu. Viņa piebilda, ka, pabijis pie viņas, tas parasti aizgājis nakts vidū. Kas attiecas uz mani, tad man vajadzēja doties dažas ljē attālu uzrādīt savu pasi kādam alkaldam un parakstīt protokolu, pēc tam varēju turpināt savus ģeogrāfiskos meklējumus. Antonio dusmojās uz mani, juzdams aizdomas, ka tas esmu bijis es, kas viņam neļāva iegūt divsimt dukātu. Tomēr Kordovā mēs šķīrāmies kā labi draugi; tur es viņam iedāvāju tik lielu naudas velti, kādu vien mans finansiālais stāvoklis atļāva.

II

Dažas dienas es pavadīju Kordovā. Man bija ieteikts kāds dominikāņu bibliotēkas manuskripts, kurā es atradīšot ļoti interesantas ziņas par seno Mundu. Svētie tēvi mani ļoti labi uzņēma, dienas es pavadīju viņu klosteri un vakaros pastaigājos pa pilsētu. Kordovā ap saules rietu slaistās daudz dīkdieņu uz uzbēruma, kas stiepjas gar Gvadalkiviras labo krastu. Tur gan jāieelpo ādu miecētavas smaka — tās ādu miecētavas, kura vēl uztur zemes labo slavu ādu izstrādā,šanā, toties no turienes var baudīt ļoti savdabīgu ainu. Dažas minūtes pirms angelus iezvanīšanas upes krastā, paaugstā uzbēruma pakājē, sapulcējās daudz sieviešu. Neviens vīrietis neuzdrošinātos iejaukties šajā pūli. Angelus iezvanīšana ir pieņemta zīme, ka iestājusies nakts. Izskanot zvanu skaņām, visas šīs sievietes noģērbjas un brien ūdenī. Tad saceļas klaigas, smiekli, elles kņada. No uzbēruma augšas vīrieši vēro peldētājas, iepleš acis, cik vien spēdami, un tomēr nekā liela neredz. Taču baltie un izplūdušie apveidi, kas iezīmējas uz upes tumšās zilgmes, ierosina dzejiskus garus, un ar nelielu iztēli nav grūti iedomāties Diānu ar savām nimfām peldē, turklāt nav jābaidās 110 Akteona[36] likteņa. Man stāstīja, ka daži ļauni zeņķi kadu dienu sametušies kopā un piekukuļojuši katedrāles zvaniķi, lai tas nozvanītu angelus divdesmit minūtes pirms nolikta laika. Kaut ari vēl bijusi gaiša diena, Gvadalkiviras nimfas tomēr neesot vilcinājušās un, vairāk uzticēdamās angelus zvaniem nekā saulei, ar pilnīgi mierīgu sirdsapziņu devušas peldēties tērpa, kas vienmēr ir ļoti vienkāršs. Es toreiz tur nebiju. Manā laikā zvaniķis bija nepiekukuļojams un krēsla tā sabiezējusi, ka tikai kaķis būtu varējis atšķirt visvecāko apelsīnu tirgotāju no Kordovas visglītākās meičas.

—  Francūzis un jūsu padevīgs kalps. Un jūs, jaunkundze vai kundze, droši vien esat kordoviete?

—  Nē.

—  Tomēr jūs esat andalūziete. Man šķiet, ka to var sadzirdēt jūsu daiļskanīgajā valoda.

—  Ja jūs tik labi ievērojat izrunu, tad jums gan vajadzētu uzminēt, kas es esmu.

—  Es domāju, ka jūs esat no Jēzus zemes, divus soļus no paradizes.

(Šo metaforu, kas apzīmē Andalūziju, biju iemācījies no sava drauga, pazīstama pikadora Fransisko Seviļjas.)

—  Nu, paradīze . .. šejienieši mēdz sacīt, ka tā nav viņiem radīta.

. — Vai tad jūs būtu mauriete vai …— es apstājos, neuzdrošinādamies pateikt: ebrejiete.

—  Nu, nu, jūs taču skaidri redzat, ka esmu čigāniete. Vai gribat, lai jums pazīlēju? Vai esat dzirdējis runājam par Karmensitu? Ta esmu es.

Toreiz es biju tāds ateists — kopš tā laika aizritējuši piecpadsmit gadi —, ka nemaz šausmas neatrāvos, redzot, ka esmu atsēdies blakus burvei. «Labi!» es nodomāju. «Pagajušajā nedēļā ēdu vakariņas lielceļu laupītāja sabiedrībā, šodien iebaudīšu saldējumu kopā ar velna kalponi. Ceļojumā viss jāredz.» Man bija vēl kāds iemesls, lai turpinātu šo pazīšanos. Beidzis koledžu, kā es sev par kaunu atzīšos, kādu laiku izšķiedu, studējot okultās zinātnes, un vairākkārt pat mēģināju izsaukt tumsības garus. Kaut gan jau sen biju izdziedināts no līdzīgu meklējumu kaislības, tomēr vēl joprojām izjutu ziņkāri par dažādām māņticībām un ļoti priecājos, ka uzzināšu, cik augstu pacēlusies čigānu maģijas māksla.

Tērzēdami bijām iegājuši kādā neverijā un atsēdušies pie neliela-galdiņa, ko apgaismoja stikla bumbā ielikta svece. Šeit pēc sirds patikas varēju aplūkot čigānieti, kamēr daži godājami ļautiņi, ēzdami saldējumu, ne mazumu brīnījās, redzot mani tik labā sabiedrībā.

Ļoti šaubos, vai Karmenas jaunkundze bija tīrasinīga čigāniete, vismaz viņa bija daudz glītāka par visām viņas tautības sievietēm, kuras jebkad tiku sastapis. Spānieši saka: lai sieviete būtu skaista, tai jāatbilst trīsdesmit nosacījumiem vai arī tai jābūt desmit īpašībām, no kurām katru varētu attiecināt uz trim viņas ārējām īpašībām. Piemēram, trim detaļām viņai jābūt melnām: acīm, skropstām un uzacīm,— trim smalkām: pirkstiem, lūpām, matiem — utt. Pārējo jūs atradīsiet Brantomā. Mana čigāniete nevarēja pretendēt uz tādu pilnību. Viņas āda, kaut gan pilnīgi gluda, bija gandrīz vai vara krāsā. Acis bija ieslīpas, bet apbrīnojamas; mazliet patuklās, tomēr ļoti jauki veidotās lūpas atsedza zobus, kas bija baltāki par nomizotām mandelēm. Viņas varbūt mazliet parupjie mati bija melni kā kraukļa spārns, ar zilganu atspulgu, gari un spīdīgi. Lai nenogurdinātu jūs ar pārāk plašu aprakstu, pateikšu, ka jebkuram viņas trūkumam pievienojās kāda laba īpašība, kas pretstata dēļ varbūt vēl vairāk izcēlās. Tas bija dīvains un mežonīgs skaistums, seja, kas sākumā pārsteidz, bet ko nevar aizmirst. It īpaši viņas acīs bija saldkaisla un reizē ļauna izteiksme, kādu pēc tam vairs nekad neesmu redzējis neviena cilvēka skatienā. Čigāna acs ir vilka acs, saka spāniešu paruna, kura liecina par labām novērošanas spējām. Ja jums nav laika aiziet uz zooloģisko dārzu un papētīt vilka skatienu, tad aplūkojiet savu kaķi, kad tas uzglūn zvirbulim.

Katrs sapratīs, ka būtu bijis smieklīgi likt sev pazīlēt traktierī. Tāpēc es lūdzu skaisto pareģi atļaut man viņu pavadīt uz mājām; viņa piekrita bez tielēšanās, taču iepriekš vēl vēlējās zināt laika gaitu un lūdza mani likt vēlreiz skanēt pulkstenim.

— Vai tas patiesi ir zelta?— viņa jautāja, pulksteni vērīgi aplūkodama.

Kad atkal devāmies ceļā, bija jau melna nakts; vairums veikaliņu bija slēgti un ielas gandrīz tuksnesīgi tukšas. Pa tiltu pārgājām pāri Gvadalkivirai un tālā nomalē apstājāmies pie kādas mājas, kas nemaz neatgādināja pili. Kāds bērns mums atvēra durvis. Čigāniete tam pateica dažus vārdus man sveša valodā, par kuru vēlāk uzzināju, ka tā ir rommani vai chipe calli, čigānu dialekts. Bērns tūlīt aizgāja, atstājot mūs vienus palielā istabā, kur atradās neliels galdiņš, divas taburetes un lāde. Nedrīkstu aizmirst vēl ūdens krūku, kaudzi apelsīnu un virkni sīpolu.

Tikko bijām palikuši vieni, čigāniete izvilka no lādes kārtis, kas likās daudz kalpojušas, magnētu, sakaltušu ķirzaku un vel dažus buršanai nepieciešamus priekšmetus. Tad viņa teica, lai ar naudas gabalu pārvelku kreisajai plaukstai krustu, un burvība sākās. Būtu lieki jums atstāstīt šos pareģojumus, taču no viņas izturēšanās bija redzams, ka viņa patiešām ir īsta burvju māksliniece.

Par nelaimi, mūs drīz vien iztraucēja. Durvis kāds spēji atrāva, un ienāca līdz acīm brūnā mētelī ietinies vīrietis, kas ļoti nelaipni uzrunāja čigānieti. Nesapratu, ko viņš sacīja, taču balss noskaņa norādīja, ka viņš ir ļoti nelāgā omā. Viņu ieraugot, čigāniete neizrādīja ne pārsteigumu, ne dusmas, bet steidzās viņam pretī un ļoti brāzmaini nobēra dažus teikumus noslēpumainajā valodā, kurā jau biju dzirdējis viņu runājam. Bieži atkārtotais vārds payllo bija vienīgais, ko es sapratu. Es zināju, ka čigāni tā apzīmē katru citas tautības cilvēku. Pieņemdams, ka runā par mani, sagaidīju «maigu» izskaidrošanos; es jau turēju roku uz taburetes kājas un saspringti vēroju, lai uzminētu vajadzīgo mirkli, kad vajadzēs ar to mest ienācējam pa galvu. Tas rupji atgrūda čigānieti un nāca uz manu pusi, tad, soli atkāpdamies, iesaucās:

—  Ai, kungs, tas esat jūs!

Es savukart palūkojos viņā un pazinu savu draugu donu Hosē. Šaja mirklī mazliet nožēloju, ka nebiju ļāvis viņu pakārt.

—  A, tas esat jūs, drošsirdi!— es iesaucos, cik vien spēdams apslēpjot īgnumu.— Jūs pārtraucāt jaunkundzi tieši tad, kad viņa man vēstīja visai interesantu nākotni.

—  Vienmēr tada pati! Tam jādara gals,— viņš izdvesa caur zobiem, pievērsdams viņai niknu skatienu.

Pa to laiku čigāniete turpināja viņam kaut ko stāstīt savā valodā. Viņa iekaisa aizvien vairāk. Acis viņai pieplūda asinīm, tās kļuva briesmīgas, seja raustījās, viņa spārdīja grīdu. Man likās, ka čigāniete neatlaidīgi pierunā donu Hosē darīt kaut ko tādu, kam viņš pretojas. Kas tas ir, šķita pārāk labi saprotams, redzot, ka čigāniete vairākkārt pavelk šurp un turp ar savu mazo rociņu zem zoda. Jutu kārdinājumu pieņemt, ka viņa runā par kādas rikles pārgriešanu, un man bija zināmas aizdomas, ka tā ir mana rīkle.

Uz visiem šiem daiļrunības plūdiem dons Hosē atbildēja tikai ar diviem vai trim aprautiem vārdiem. Tad čigāniete uzmeta viņam dziļa nicinājuma pilnu skatienu, un, atsēdusies istabas kaktā, pēc turku paražas sakrustojusi kājas, viņa izvēlējās vienu apelsīnu, nomizoja to un sāka ēst.

Dons Hosē satvēra mani aiz rokas, attaisīja durvis un izveda uz ielas. Mēs gājām apmēram divsimt so|u visdziļākajā klusumā. Tad, sniegdams roku, viņš man sacīja:

—  Ejiet taisni uz priekšu, un jūs sasniegsiet tiltu.

Tad viņš pagrieza man muguru un ātri attālinājās. Atgriezos savā viesnīcā mazliet sadusmots un visai nelāgā garastavoklī. Taču ļaunākais bija, kad izģērbjoties pamanīju, ka nav mana pulksteņa.

Daži apsvērumi mani kavēja otrā dienā iet to atprasīt vai arī uzaicināt korrehidora kungu likt to sameklēt. Pabeidzu savu darbu pie dominikāņu manuskripta un devos uz Sevilju. Pēc vairāku mēnešu klejojumiem pa Andalūziju gribēju atgriezties Madridē, un man atkal vajadzēja braukt caur Kordovu. Nebiju nodomājis tur uzkavēties, jo manī bija radusies nepatika pret šo skaisto pilsētu ar Gvadalkiviras peldētājām. Taču apmeklējumi pie dažiem draugiem, kā arī šādi tādi uzdevumi mani uzkavēja trīs četras dienas šajā senajā musulmaņu prinču galvaspilsētā.

Tikko paradījos dominikāņu klosterī, viens 110 pateriem, kas vienmēr bija izradijis lielu interesi par maniem Mundas atrašanās vietas meklējumiem, saņēma mani izplestām rokam iesaukdamies:

—  Lai slavēts Dieva vārds! Esiet sveicināts, dārgais draugs! Mēs visi domājām, ka jūs esat miris, un es, kas ar jums runāju, esmu jūsu dvēseles glābiņam noskaitījis daudzus paler un ave, ko es nenožēloju. Tātad jūs neesat noslepkavots? Jo, ka esat apzagts, to mēs zinām.

—  Kā tā?— mazliet pārsteigts, es viņam jautāju.

—  Jā, jūs gan atceraties skaisto pulksteni ar zvanu spēli, kam jūs likāt skanēt bibliotēka, kad mēs jums sacījām, ka laiks doties uz kori. Nu, tagad tas ir atrasts, jums to atdos pilnīgi sveiku un veselu.

—  Patiesi,— mazliet apmulsis, pārtraucu viņu,— biju to nozaudējis …

—  Šis blēdis ir aiz atslēgām, un, tā kā bija zināms, ka viņš ir plukata, kas spēj nošaut kristīgu cilvēku, lai atņemtu tam kādu artavu, tad mēs bijām nobijušies, ka tikai viņš nav jūs nogalinājis. Aiziešu jums līdzi pie korrehidora, un liksim, lai viņš jums atdod jūsu skaisto pulksteni. Un tad uzdrošinieties vēl kaut kur ārzemēs sacīt, ka tiesneši Spānijā neprot savu ainatu!

—  Atzīšos,— es viņam sacīju,— ka labāk gribētu zaudēt savu pulksteni neka liecināt tiesa, lai liktu pakārt kādu nabaga puisi, it īpaši tāpēc, ka .. . tāpēc, ka …

—  Neraizējieties! Viņam jau tā ir vislabākie ieteikumi, un divreiz viņu pakārt nevar. Es maldos sacīdams — pakārt. Jūsu zaglis ir idalgo, tātad parit viņu bez apžēlošanas garrotēs'[1] 1830. gadā šo privilēģiju baudīja tikai dižciltīgie. Konstitucionālās valdības laikā arī nedižciltīgie izcīnīja tiesības uz garroti. (Autora piezīme.). Jūs redzat, ka viena zādzība vairāk vai mazāk viņa likteni nemainīs. Dievam patiktu, ka viņš būtu tikai zadzis. Bet viņš izdarījis arī vairākas slepkavības, citu par citu baigakas.

—  Kā viņu sauc?

—  Šajā apvidū viņu pazīst ar vārdu Hosē Navarro; bet viņam ir arī vēl basku vārds, kuru ne jūs, ne es nekad neizrunāsim. Tiešām — tas ir cilvēks, kuru ir vērts redzēt, un jūs, kas interesējaties par zemes īpatnībām, nedrīkstat palaist garām izdevību iepazīties ar to, kā Spānijā blēži šķiras no šīs pasaules. Viņš ir kapelā, un tēvs Martīness jūs turp aizvedīs.

Mans dominikānis tik neatlaidīgi uzstājās, lai es apskatu sagatavošanos «mazai, jaukai pakāršanai», ka nevarēju atteikties. Devos apmeklēt cietumnieku, līdzi paņemdams kārbiņu cigāru, kuru augstā marka, kā es cerēju, liks atvainot manu nesmalkjūtību.

Mani ieveda pie dona Hosē tajā mirkli, kad viņš ēda. Viņš mani sveicināja, diezgan vēsi pamājot ar galvu, un pieklājīgi pateicās par atnesto dāvanu. Izskaitījis cigārus, kurus biju viņam pasniedzis, viņš izvēlējās zināmu skaitu un pārējos atdeva atpakaļ, paskaidrodams, ka viņam vairāk neesot vajadzīgs.

Es viņam jautāju, vai ar nelielu naudas summu vai manu draugu palīdzību varētu kaHt kā atvieglot viņa likteni. Sākumā viņš paraustija plecus, skumji pasmaidīdams; taču drīz viņš pārdomāja un lūdza, lai lieku noturēt misi viņa dvēseles glābiņam.

—  Vai jūs vēlētos,— viņš bikli piebilda,— vai jūs gribētu likt noturēt vēl vienu misi par kādu personu, kas jūs ir apvainojusi?

—  Protams, dārgais,— es atbildēju,— bet, cik man zināms, neviens mani šajā zemē nav apvainojis.

Viņš satvēra manu roku un spieda to, viņa sejā bija dziļa nopietnība. Brīdi klusējis, viņš turpināja:

—  Vai drīkstu no jums lūgt vēl vienu pakalpojumu? … Dodoties atpakaļ uz savu zemi, jūs varbūt dosieties caur Navarru, vismaz caur Vitoriju, kas nav pārāk tālu no turienes, no jūsu ceļa mērķa.

—  Jā,— es teicu,— noteikti došos caur Vitoriju; taču iespējams arī, ka es nogriežos un apmeklēju Pamptonu, un jūsu dēļ patiesi es labprāt apmestu šo līkumu.

— Ja apmeklēsiet Pamplonu, jūs tur redzēsiet šo to interesantu … Tā ir skaista pilsēta . .. Iedošu jums šo amuletu (viņš parādīja nelielu sudraba amuletu, ko nēsāja ap kaklu), jūs to ietīsiet papīrā . ..— viņš uz mirkli apstājās, lai apvaldītu saviļņojumu,— un nodosiet vai liksiet nodot kādai labai sievietei, kuras adresi jums pateikšu. Un, lūdzu, pasakiet viņai, ka esmu miris, bet nesakiet, kādā veidā.

Apsolīju izpildīt viņa uzdevumu. Apmeklēju viņu arī nākamajā dienā un uzkavējos pie viņa visai ilgi. No viņa paša mutes uzzināju skumjos notikumus, par kuriem lasīsiet.

III

«Esmu dzimis Elisondo,» viņš sacīja. «Bastānas ielejā. Mani sauc dons Hosē Lisarrabengoa, un jums, kungs, kas pietiekami pazīstat Spāniju, no mana vārda uzreiz būs skaidrs, ka esmu basks un īsts kristīgais. Es saku dons, jo man uz to ir tiesibas, un, ja es būtu Elisondo, tad parādītu jums uz pergamenta savu ģenealoģiju. Tuvinieki gribēja, lai es kļūstu garīdznieks, un lika man studēt, taču es guvu vājas sekmes. Es pārāk cienīju bumbu spēli, tas mani pazudināja. Kad navarrietis spēlē bumbu, viņš aizmirst visu pārējo. Kādu dienu, kad biju vinnējis, viens puisis no Ālavas tīšām saķildojās ar mani; mēs paņēmām savas maquilas\ un es atkal viņu uzveicu; taču tāpēc man vajadzēja atstāt dzimteni. Sastapu dragūnus un iestājos Almansas pulkā, kavalērijā. Mūsu kalnāju ļaudis karavīra amatu iemācās ātri. Drīz vien kļuvu brigadieris, un man jau apsolīja, ka mani paaugstinās par apakšvirsnieku, kad, man par nelaimi, tiku norīkots sardzē pie tabakas fabrikas Seviljā. Ja jūs esat bijis Seviljā, tad būsiet redzējis lielo ēku ārpus vaļņiem pie Gvadaiki- viras. Redzu kā šodien fabrikas vārtus un sargistabu tiem blakus. Kad spānietis stāv sardzē, tad viņš spēlē kārtis vai guļ; es, brīvs navarrietis, vienmēr mēģināju ar kaut ko nodarboties. Es taisīju no misiņa stieples ķēdi, pie kuras piekārt espengolas stobra slauķi. Pēkšņi biedri saka: «Skan zvans; meičas atgriezīsies pie darba.» Jūs, kungs, gan zināsiet, ka fabrikā nodarbināti četri līdz pieci simti sieviešu. Viņas tin cigārus lielajā zālē, kurā vīrieši nedrīkst ieiet bez divdesmitčetrinieka[38])

[1] Amatpersona, kam uzticēta policijas un vietējās pārvaldes vadība. (Autora piezīme.) atļaujas, tāpēc ka

strādnieces, it īpaši jaunās, izģērbjas pēc savas patikas, kad ir karsti. Tai laikā, kad tās pēc pusdienām atgriežas darba, daudz jaunekļu sanāk noskatīties, kā tās iet garām, un stāsta tām dažādas mīļas blēņas. Reti kada no šīm meičām noraida tafta mantiļu, un šādas zvejas cienītājiem tikai jāpieliecas, lai noķertu zivtiņu. Kamēr citi skatījās, es paliku sēžam uz sava sola pie durvīm. Biju jauns toreiz; pastāvīgi domāju par savu dzimteni un neticēju, ka meitene var būt jauka, ja tai nav mugurā zili brunči' un pār plecu nekrīt bize. Andalūzietes mani pat biedēja; nebiju vēl apradis ar viņu ieražām: vienmēr zobgalības, nekad neviena prātīga vārda. Tātad biju iegrimis darbā ar ķēdi, kad pēkšņi dzirdu: «Redz, nāk čigāniete!» Es pacēlu acis un ieraudzīju viņu. Tas bija piektdienā, un es to nekad neaizmirsīšu. Es redzēju Karmenu, kuru jūs pazīstat, pie kuras sastapu jūs pirms dažiem mēnešiem. Es pametu savu darbu un krietnu brīdi stāvēju dīkā, vērodams viņu.

Viņai bija ļoti īsi, sarkani svārki, kas atsedza baltas zīda zeķes, kurās rēgojās dažs labs caurums, un mazas safjānādas kurpītes, kas bija sasietas ugunssarkanām lentēm. Viņa atsvieda atpakaļ mantiļu, lai parādītu plecus un lielu akāciju pušķi, kas bija aizsprausts aiz krekla. Vēl viens akācijas zieds viņai bija mutes kaktiņā, un viņa gāja, šūpodamās gūžās kā jauna Kordovas staļļu ķēve. Manā dzimtenē, redzot tā apģērbtu sievieti, cilvēks pārmestu krustu. Seviljā katrs viņai izteica kādu šķelmīgu glaimu par viņas izturēšanos; viņa atbildēja visiem, raidīdama izaicinošus skatienus, roku iespiedusi sānos, nekautrīga kā īsta čigāniete, kas viņa arī bija. Sākumā viņa man nepatika, un es atkal pievērsos savam darbam; bet viņa pēc sieviešu un kaķu paraduma, kuri nenāk, kad tos sauc, un nāk, kad tos nesauc, apstājās manā priekšā un uzrunāja mani, kā mēdz sacīt Andai ūzijā.

—  Kūm, vai gribi man dāvāt savu ķēdi, kur man piekarināt savas lādes atslēgas?

— Tā man vajadzīga, raug, šīs kniepadatas piekāršanai,— es viņai atbildēju, rādīdams uz stobra slauķi.

—  Kniepadatas!— viņa smiedamās iesaucās.— A, kungs laikam izgatavo mežģīnes, tāpēc viņam vajadzīgas kniepadatas! Kā tad citādi!

Visi apkārtstāvošie sāka smieties, un es jutu, ka nosarkstu, un nevarēju attapties, ko viņai atbildēt.

— Labi, dārgais,— viņa turpināja,— uzmet man septiņas olektis melnu mežģīņu mantiļai!— Un, paņēmusi akācijas ziedu, kas viņai bija mutē, viņa man to nevērīgi svieda un trapīja tieši starp acīm. Kungs, tas mani ķēra kā lode … Nezināju, kur paslēpties, paliku nekustīgs kā stabs. Kad viņa bija iegājusi fabrikā, ieraudzīju akācijas ziedu, kas bija nokritis man pie kājām; nezinu, kas mani pārņēma, bet es to pacēlu tā, ka biedri nepamanīja, un aizbāzu aiz svārkiem. Tā bija pirmā muļķība!

Pēc divām trim stundām es vēl arvien par to domāju; te, gluži aizelsies, sardzes istabā ieskrien durvju sargs. Viņš mums paziņo, ka cigāru tinamā zālē noslepkavota kāda sieviete un ka uz turieni jāsūta sardze. Sardzes priekšnieks pavēl man ņemt divus vīrus un doties turp. Paņemu savus vīrus un kāpju augšā. Iedomājieties, kungs, ka, iegājis zālē, ieraugu vispirms trīssimt sieviešu, kas gandrīz visas izmetušās kreklos; visas kliedz, brēc, plātās, saceļ tādu elles troksni, ka tur nevarētu sadzirdēt debesu pērkonu. Malā, rokas un kājas izstiepusi, asinīm notašķīta, viena guļ, un sejā tai ar diviem naža griezieniem iezīmēts X. Iepretī ievainotajai, kurai labākās no šis bandas sniedz palīdzību, redzu Karmenu, ko savalda pieci vai seši sievišķi. Ievainotā bļāva: «Grēksūdzi! Grēksūdzi! Es mirstu!» Karmena neteica ne vārda; viņa sakoda zobus un izvalbīja acis kā hameleons. «Kas šeit notiek?» es noprasīju. Man bija ļoti grūti izzināt, kas šeit īsti bija noticis, jo visas strādnieces runāja reizē. Likās, ka ievainotā sieviete bija dižojusies, ka viņai ir tik daudz naudas kabatā, lai Triānas tirgū varētu nopirkt ēzeli. «Paklau,» teikusi Karmena, kurai ir asa mēle, «vai tad tev nepietiek ar slotu?» Otra — šāda pārmetuma aizvainota un varbūt arī tāpēc, ka nav jutusies gluži nevainojama šajā ziņā,— atbildējusi, ka neko lielu nesaprot no slotām, jo viņai neesot gods būt čigānietei, nedz arī sātana mazmeitai, bet Karmensitas jaunkundze drīz vien iepazīšot viņas ēzeli, kad korrehidora kungs vedīšot viņu pastaigā un divi sulaiņi sekošot, mušas dzenājot. «Un es,» teikusi Karmena, «es tev uztaisīšu uz vaiga dzeramo mušām un uzkrāsošu šaha galdiņu.» Un tūlīt — šņik, šņak — viņa sāk ar nazi, ar kuru bija apgriezusi cigāru galus, vilkt tai sejā svētā Andreja krustus.

Notikums bija skaidrs; satvēru Karmenu aiz rokas un pieklājīgi sacīju: «Mana māsa, tev jānāk man līdzi.» Viņa uzmeta man skatienu, it kā pazinusi mani; tad samierinājusies teica: «Iesim. Kur ir mana mantija?» Viņa to uzmeta uz galvas tā, ka atsegta bija tikai viena viņas lielā acs, un sekoja maniem vīriem lēna kā jērs. Kad nonācām sardzes istabā, apakšvirsnieks sacīja, ka notikums esot nopietns un viņa jāvedot uz cietumu. Un atkal man viņu vajadzēja vest. Pavēlēju diviem dragūniem nostāties viņai vienā un otrā pusē un pats soļoju aiz muguras, kā brigadierim līdzīgā gadījumā jadara. Devāmies ceļā uz pilsētu. Sākumā čigāniete klusēja, bet Čūskas iela — jūs to pazīstat, tai arī pienākas šij vārds daudzo līkumu pēc —, Čūskas ielā viņa sāk ar to, ka ļauj noslīdēt mantiļai uz pleciem, lai parādītu man savu burvīgo purniņu, tad, pagriezusies cik varēdama pret mani, viņa man saka:

—  Senjor virsniek, uz kurieni jūs mani vedat?

—  Uz cietumu, nabaga bērns,— atbildēju, cik maigi vien varēju, ka krietnam kareivim jārunā ar sagūstīto, sevišķi, ja tā ir sieviete.

—  Ak vai! Kas ar mani notiks? Senjor virsniek, apžēlojieties par mani! Jūs esat tik jauns, tik jauks! . . .— Tad paklusak viņa piebilda:— Ļaujiet man izmukt, iedošu jums par to gabaliņu bar lachi, ar kuru varēsiet iemantot visu sieviešu mīlestību.

Bar lachi, kungs, ir magnēta akmens, ar kuru, kā čigāni tic, var izdarīt daudzas burvestības, ja prot ar to apieties. Dodiet to saberztu vienu naža galu iedzert ar glāzi vīna kadai sievietei, un viņa vairs nepretosies. Es viņai atbildēju, cik nopietni spēju:

—  Mēs šeit neesam, lai melstu blēņas; pavēlēts ir doties uz cietumu, un tur nekā nevar līdzēt.

Mums, baskiem, ir izruna, kura viegli ļauj mūs atšķirt no spāniešiem, toties neviens vienigais no tiem nespēj iemācīties pateikt kaut vai bai jaorta[39]. Karmena tatad bez pūlēm uzminēja, ka esmu no Provincēm. Jūs zināt, kungs, ka čigāni, kam nekur nav tēvijas, klaiņo visur, runā visās valodās un vairums no tiem jūtas kā mājās gan Portugālē, gan Francijā, gan Provincēs, gan Katalonijā, visur; pat ar mauriem un angļiem viņi saprotas. Karmena prata diezgan labi basku valodu.

—  Lagūna ene bihotsarena, manas sirds draugs,— viņa man pēkšņi sacīja,— vai esat no manas puses?

«Mans kungs, mūsu valoda ir tik skaista, ka, dzirdot to svešā malā, mums nodreb sirds … Es gribētu biktstēvu no Provincēm,» bandīts klusāk piebilda. Tad pēc brīža turpinaja:

—  Esmu no Elisondo,— es viņai basku valodā atbildēju, ļoti aizkustināts, dzirdot viņu runājam manā izloksnē.

—  Un es esmu no Etčalaras,— viņa teica. (Tas ir četru stundu gājumā no manas dzimtenes.)—Čigāni mani aizveda uz Sevilju. Strādāju fabrikā, lai nopelnītu, ar ko atgriezties Navarrā pie savas nabaga mātes, kam vienīgais atbalsts esmu es

' Jā, kungs. (Autora piezīme.) un mazs barralcea' ar divdesmit ābelēm. Ai, ja es būtu dzimtenē pie baltā kalnāja! Mani apvainoja, tāpēc ka neesmu no šis blēžu un sapuvušo apelsīnu tirgotāju zemes; un šīs sl^jnpas uzbruka man tāpēc, ka es viņām sacīju: visi jūsu Seviljas «liake»" ar saviem nažiem neiedvestu bailes vienam pašam manas puses puisim ar viņa zilo bereti un basku spieķi. Biedri, draugs, vai jūs nekā nedarīsiet savas tautietes labā?

Viņa meloja, mans kungs, viņa vienmēr ir melojusi. Nezinu, vai šī sieviete visā savā mūžā jebkad ir teikusi kādu patiesu vārdu; bet, kad viņa runāja, es ticēju; tas bija kaut kas stiprāks par mani. Viņa mazliet kropļoja basku valodu, un es domāju, ka viņa ir navarriete. Biju kā traks, nekā vairs neievēroju. Nodomāju: ja spānieši būtu uzdrošinājušies ņirgāties par manu zemi, es tiem arī būtu sagraizījis seju, tāpat kā viņa tikko bija izdarījusi savai biedrenei. īsi sakot, es biju kā piedzēries, sāku runāt muļķības un jau gatavojos tās darīt.

—  Tautiet, ja es jūs pagrūstu un jūs pakristu,— viņa basku valodā turpināja,— tad šie divi kastīliešu mīkstpēdiņi jau nu mani nenoturētu …

Goda vārds, es aizmirsu pavēli un visu un teicu viņai:

—  Labi, draudzene tautiete, mēģiniet, un lai kalnāju dievmāte jums stāv klāt!

Šajā mirklī mēs gājām garām kādai no šaurajām ieliņām, kādu Seviljā ir daudz. Pēkšņi Karmena pagriežas atpakaļ, ietriec man ar dūri krūtīs. Es tīši nogāžos uz muguras. Ar vienu lēcienu viņa ir man pāri un metas skriet, tā ka kājas vien nozibējal Mēdz sacīt —«basku kājas»; viņējās pelnīja vēl labāku apzīmējumu, tikpat naskas, cik labi veidotas. Es tūlīt pieceļos, taču turu šķēpu'' tā, ka aizsprostoju visu ieliņu un pirmajā mirklī aizkavēju biedrus viņai dzīties pakaļ. Tad es metos skriet, viņi man pakaļ, bet kur nu mums notvert Karmenu! Par to nevajadzēja bažīties — ar mūsu piešiem, mūsu zobeniem un šķēpiem! Ātrāk, nekā es to tagad jums pastāstu, gūstekne bija pazudusi. Turklāt visas apkaimes kūmi- ņas veicināja viņas bēgšanu, zobojās par mums, norādot nepareizu ceļu. Izskraidījušies šurp un turp, mēs bijām spiesti atgriezties sardzes istabā bez cietuma priekšnieka zīmes par gūsteknes saņemšanu. Aiz bailēm nezinājām, kā izkulties no nepatikšanām.

Mani vīri, lai netiktu sodīti, izstāstīja, ka es esmu sarunājies ar Karmenu basku valodā; patiesību sakot, nelikās diez cik ticami, ka tik sīkas meičas dūrītes trieciens būtu varējis notriekt gar zemi tik spēcīgu puisi kā mani. Tas viss bija apšaubāmi vai — drīzāk — pārāk skaidri. Kad atstāju sardzi, mani degradēja un aizsūtīja uz vienu mēnesi cietumā. Tas bija pirmais sods, kopš atrados dienestā. Ardievu, apakšvirsnieka uzšuves, kuras man jau bija tikpat kā rokā!

Pirmās dienas cietumā man aizritēja ļoti skumji. Kad kļuvu kareivis, biju iedomājies, ka uzdienēšu vismaz lidz virsniekam. Longa, Mina, mani tautieši, ir ģenerālkapteiņi; Čapalangarra, kas, tāpat kā Mina, ir negroīds, tāpat kā tas, ir aizbēdzis uz jūsu zemi; šis Čapalangarra bija pulkvedis, un esmu reižu divdesmit spēlējis bumbu ar viņa brāli, kas bija tāds pats nabaga puisis kā es. Tagad es apsvēru: laiks, kuru esmu nokalpojis bez sodiem, ir zaudēts laiks. Nu mana labā slava pagalam; lai atgūtu savu priekšnieku cieņu, man vajadzēs strādāt desmitkārt vairāk nekā pašā dienesta sākumā. Un kādēļ es izpelnījos šo sodu? Kādas blēdīgas čigānietes dēļ, kas pasmējās par mani un šai mirklī droši vien zog kaut ko kādā pilsētas malā. Taču nevarēju atturēties no domām par viņu. Vai ticēsiet, kungs: caurumotās zeķes, kuras viņa bēgot parādīja man visā pilnībā, man allaž ņirbēja acu priekšā. Cauri cietuma loga restēm lūkojos uz ielu, un no visām sievietēm, kuras gāja garām, neviena man nelikās līdzvērtīga šim velna skuķim. Neviļus jutu akācijas zieda smaržu, kuru viņa man bija sviedusi; kaut nokaltis, tas joprojām jauki smaržoja … Ja ir burves, tad šī meiča bija viena no tām!

Par to šaubu nebija.

Kādu dienu ienāk cietumsargs un pasniedz man Alkalā' maizīti.

— Ņemiet,— tas saka,— to jums sūta māsīca.

Paņēmu maizīti, kaut jutos ļoti pārsteigts, jo man Seviljā nav nevienas māsīcas. Varbūt tā ir pārskatīšanās, es nodomāju, raudzīdamies uz maizīti; taču tā bija tik kairinoša, tik jauki smaržoja, ka, neraizēdamies par to, no kurienes tā nākusi un kam domāta, nolēmu to apēst. Kad grasījos to pārgriezt, nazis atdūrās pret kaut ko cietu. Paskatos — atrodu nelielu angļu vīli, kas bijusi ielikta mīklā, pirms maizīte cepta. Maizē bija iecepts ari zelta naudas gabals divu piastru vērtībā. Šaubu vairs nebija — ta bija Karmenas davana. Viņas tautības cilvēkiem brīvība ir viss, un tie aizdedzinātu pilsētu, lai tikai aiztaupītu sev vienu dienu cietuma. Šķelme bija veikla, ar šo maizīti viņa apveda ap stūri cietumsargus. Vienā stundā visresnākā reste būtu pārzāģēta ar mazo vīlīti un par divu piastru monētu pie pirmā vecu lietu tirgotāja varētu apmainīt savu formas tērpu pret parastām drēbēm. Jūs gan varat iedomāties, ka vīram, kurš mūsu klintājos daudzkārt izrakņājis ērgļa ligzdas, nebūtu bijis grūti nokāpt uz ielas pa logu, kas bija mazāk nekā trīsdesmit pedu augstu; taču es negribēju bēgt. Man vēl bija karavīra goda jūtas, un dezertēt man likās liels noziegums. Mani tikai bija aizkustinājis atcerēšanās pierādījums. Kad cilvēks ir cietumā, tad patīkami iedomāties, ka ārpusē kāds draugs interesējas par tevi. Par naudu mazliet pukojos, būtu gribējis to atdot; bet kur gan atrast manu aizdevēju? Tas gan nešķita viegli.

Pēc degradācijas ceremonijas domāju, ka man nekas vairs nesagādās ciešanas, taču man vajadzēja norit vēl vienu pazemojumu: tas bija — atstājot cietumu, kad mani norīkoja dienestā un nolika sardzē par vienkāršu kareivi. Jūs nevarat iedomāties, ko pārdzīvo tādā gadījuma cilvēks ar goda jūtām. Man liekas, ka tikpat labi es būtu gribējis, lai mani nošauj. Tad vismaz cilvēks soļo viens savas nodaļas priekšgalā — un tu jūti, ka kaut kas esi, ļaudis skatās uz tevi.

Mani nolika sardzē pie pulkveža mītnes vārtiem. Tas bija bagāts jauns cilvēks, lādzīgs zēns, kam patika izklaidēties. Visi jaunie virsnieki pulcējas pie viņa un daudzi buržuā, ari sievietes — tās esot aktrises. Man likās, visa pilsēta norunājusi šeit satikties, lai paskatītos uz mani. Piebrauca pulkveža pajūgs ar viņa kambarsulaini uz kāpšļa. Un ko es redzu izkapjam? … Čigānieti. Šoreiz viņa bija izgreznojusies kā svētbilde, izrotājusies, krāšņa, visa vienā zeltā un vienās lentītēs. Tērps ar vizuļiem, arī zilās kurpītes ar vizuļiem, puķes un spožas nošuves visās malas. Rokā viņai bija basku tamburīns. Viņai līdzi bija vēl divas čigānietes, viena jauna un viena veca. Jaunās aizvien pavada kada veca sieviete; tad vēl vecis ar ģitāru, arī čigāns, kas spēlē, kad viņas dejo. Jūs zināt, ka bieži mēdz uzjautrināties, uzaicinot sabiedrībā čigānietes, lai viņas dejotu romalis, kas ir viņu tautas deja, un dažkart arī ko citu.

Karmena mani pazina, un mēs saskatījāmies. Nezinu, kā tas bija, taču tai mirklī es būtu vēlējies atrasties simt pēdu zem zemes.

—  Aqur lagūna,'— viņa sacīja.— Mans virsniek, tu stāvi sardzē kā jaunkareivis!

Iekams paguvu atrast kaul vienu vārdu atbildei, viņa jau bija ieslīdējusi mājā.

Visa sabiedrība bija sapulcējusies iekšēja pagalmā, un, kaut arī ļaužu bija daudz, es redzēju caur dzelzs režģi[40] gandrīz visu, kas tur notika. Dzirdēju kastaņetes, tamburīnu, smieklus un aplausus; reizēm ieraudzīju viņas galvu, kad viņa lēkāja ar savu tamburīnu. Reizēm dzirdēju virsniekus sakām viņai tādus vārdus, kas man sadzina sārtumu sejā. Nezinu, ko viņa atbildēja. No šīs dienas, man šķiet, es viņu nopietni iemīlēju, jo trīs četras reizes man iešāvās prātā doma ieiet palio un iegrūst zobenu vēderā visiem šiem plenčiem, kas tur lakstojās ap viņu. Manas mocības ilga krietnu stundu; tad čigāni iznāca ārā, un pajūga viņus aizveda atpakaļ. Garām ejot, Karmena manī vēlreiz paskatījās acīm, kuras jūs pazīstat, un ļoti klusu noteica:

—  Tautieti, ja kādam garšo labi ceptas zivis, tas iet tās ēst Triānā pie Liļjasa Pastias.

Veikla kā kalnu kaza viņa iemetās pajūgā, vedējs ar pātagu uzšāva mūļiem, un jautrais bariņš aizbrauca nezin kurp.

Jūs jau gan būsiet uzminējis, ka, nobeidzis sardzes dienestu, devos uz Trianu; bet vispirms liku sevi noskūt un sasukājos, kā uz parādi. Viņa bija pie Liļjasa Pastias, veca ceptu zivju tirgotāja, čigāna, kurš bija melns ka maurs un pie kura daudzi buržuā nāca ēst ceptās zivis, īpaši, man liekas, kopš Karmena bija tur apmetusies.

—  Liļjas,— viņa sacīja, tikko bija mani ieraudzījusi,— šodien vairs nekā nedarīšu. Rit arī ir diena.[41] tautieti, ejam pastaigāties!

Viņa uzmeta mantiļu pār seju, un tad mēs jau bijām uz ielas, bet es nezināju, kurp gāju.

—  Senjorita,— es viņai sacīju, man šķiet, ka man jāpateicas jums par dāvanu, ko jūs man atsūtījāt, kad biju cietumā. Maizīti apēdu; vīle man derēs šķēpa uzasināšanai, un to paglabašu piemiņai no jums; taču naudu ņemiet atpakaļ.

—  Skat! Viņš paglabājis naudu!— viņa iesaucās, skali iesmiedamās.— Starp citu, jo labāk, nemaz neesmu no bagātajam; bet kas par to? Apēdīsim to visu. Tu mani pamielosi.

Mēs devāmies atceļā uz Sevilju. Čūskas ielas sākumā viņa nopirka duci apelsīnu, kurus man lika iesiet lakatā. Mazliet tālāk viņa nopirka maizi, desas, pudeli mansaniļjas; beidzot viņa iegriezās saldumu bodītē. Tur viņa uzsvieda uz letes zelta gabalu, ko biju atdevis, vēl otru, kas viņai bija kabatā, un drusku sudrabnaudas; tad viņa atprasīja vēl visu, kas man bija. Man bija tikai viens reāls un daži kvarti, kurus atdevu viņai, gluži nokaunējies, ka man nav vairāk. Domāju, ka viņa grib paņemt līdzi visu bodīti. Viņa ņēma no visa, kas bija jaukakais un dargākais, yemas >' turon , cukurotus augļus, cik vien varēja dabūt. Arī tas man bija jānes, ielikts papīra maisiņā. Jūs varbūt zināt Kandilēho ielu, kur redzama karaļa dona Pedro Tiesneša galva. Tai būtu vajadzējis manī ierosināt pārdomas. Šajā ielā mēs apstājāmies pie kāda veca nama. Viņa iegāja pa vārtiņiem un pieklauvēja apakšstāvā. Kāda čigāniete, īsta sātana kalpone, atvēra durvis. Karmena tai pateica ,dažus vārdus rommani valodā. Vecā sākumā rājās. Lai viņu nomierinātu, Karmena viņai iedeva pāris apelsīnu, sauju konfekšu un atļāva nogaršot vīnu. Tad viņa uzlika tai uz muguras savu mantiļu, pavadīja līdz durvīm un aiztaisīja pēc tam tās ar šķērskoku. Tikko bijām palikuši vieni, viņa sāka diet un smieties kā traka, gavilēdama:

—  Tu esi mans rom, es esmu tava romi?

Es stāvēju istabas vidū ar visiem viņas iepirkumiem, nezinādams, kur tos likt. Viņa nometa visu zemē un apķērās man ap kaklu, sacīdama:

—  Es maksāju savu parādu, maksāju savu parādu! Tāds ir Cales4 likums!

—  Ak, mans kungs! ŠI diena, šī diena!… Kad to atceros, aizmirstu rītdienu.

Hosē Navarro mirkli klusēja; atkal aizsmēķējis cigāru, viņš turpināja:

«Mēs pavadījām kopā visu dienu ēzdami, dzerdami un visādi citādi. Pieēdusies konfekšu kā sešu gadu bērns, viņa saujām meta tās vecenes ūdens krūzē.— Tur viņai iznāks šerbets,—

Karmena sacīja. Tad viņa šķaidīja gar sienām yemas.— Tādēļ, lai mušas dod mums mieru,— viņa teica . .. Nav nevienas palaidnības, nevienas muļķības, ko viņa nebūtu darījusi. Teicu, ka gribu redzēt, kā viņa dejo, bet kur ņemt kastaņetes? Tūlīt viņa paķer vienīgo vecās šķīvi, sadauza to gabalos, un, lūk, viņa jau dejo romalis, klakšķinot fajansa gabalus tikpat labi, kā kad viņai būtu melnkoka vai ziloņkaula kastaņetes. Šīs meičas sabiedrībā nevarēja garlaikoties, par to varu galvot. Pienāca vakars, un es izdzirdu bungojam vakara jundu.

—  Man jāatgriežas kazarmā uz vakara pārbaudi,— es viņai sacīju.

—  Kazarmā,— viņa nicīgi atcirta.— Vai tad tu esi nēģeris, ka ļauj sevi vadāt ar nūjiņu? Tu esi īsts kanārijputniņš[42]— pēc apģērba un rakstura. Ej, tu esi tik drošsirdīgs kā vista.

Es paliku, jau iepriekš samierinājies ar arestu. No rīta viņa bija pirmā, kas ierunājās par šķiršanos.

—  Paklau, Hoseito,— viņa sacīja,— vai esmu tev samaksājusi? Pēc mūsu likumiem nebiju nekā tev parādā, tāpēc ka tu esi payllo; bet tu esi glīts zēns, un tu man patiki. Tagad esam norēķinājušies. Ardievu.

Jautāju, kad viņu atkal redzēšu.

—  Kad tu vairs nebūsi tāds auša,— viņa smiedamās man atbildēja, tad piebilda nopietnāk:— Vai zini, manu puisīt, man liekas, ka tevi mazliet mīlu. Bet tas nevar turpināties. Suns un vilks ilgi kopā nesadzīvo. Varbūt, ja tu pieņemtu Ēģiptes likumus, man patiktu kļūt tavai romi. Bet tās ir blēņas: tas nav iespējams. Manu zēn, tici man, tu esi ticis sveikā cauri. Tu sastapi velnu, jā, velnu; ne vienmēr tas ir melns, un kaklu tas arī tev nav apgriezis. Esmu ģērbusies vilnā, taču neesmu aita. Noliec sveci savai svētajai; viņa to ir pelnījusi. Nu vēlreiz — paliec sveiks! Nedomā vairs par Karinensitu, vai arī viņa tevi izprecinās atraitnei ar koka kājām.[43]

Tā runādama, viņa atvilka šķērskoku, kas aizlikts durvīm priekšā, un, tikusi uz ielas, ietinās savā mantiļā un pagrieza man muguru.

Viņai bija taisnība. Es būtu bijis prātīgs, ja vairs nedomātu par viņu; taču kopš Kandilēho ielā pavadītās dienas nevarēju vairs domāt ne par ko citu. Cauru dienu pastaigājos, cerēdams viņu satikt. Vaicāju pēc viņas vecenei un zivju tirgotājam. Abi atbildēja, ka viņa aizbraukusi uz Laloro , kā viņi sauca

Portugāli. Droši vien viņi tā teica pēc Karmenas rīkojuma, taču es sapratu, ka viņi melo. Dažas nedējas pēc Kandilēho ielā pavadītās dienas stāvēju sardzē pie kādiem pilsētas vārtiem. Netālu no tiem mūra sienā bija radusies sprauga; dienu gar to bija strādāts, un nakti tur nolika sargkareivi, lai aizkavētu ceļu kontrabandistiem. Pa dienu biju redzējis Liļjasu Pastiu ložņājam gar sardzes telpām un sarunājamies ar dažiem maniem biedriem; visi viņu pazina un vēl labāk viņa zivis un cepumus. Viņš pienāca arī pie manis un jautāja, vai neesmu saņēmis ziņas no Karmenas.

—  Nē,— es atbildēju.

—  Pagaidiet, drīz jūs tās saņemsiet, draugs.

Viņš nebija maldījies. Nakti mani nolika sardzē pie spraugas. Tikko brigadieris bija aizgajis, redzēju tuvojamies kadu sievieti. Sirdsbalss man sacīja, ka ta ir Karmena. Tomēr es uzsaucu:— Atpakaļ! Šeit nedrīkst nākt!

—  Neizliecies tik dusmīgs,— viņa teica, pienākdama klāt.

—  Tā esi tu, Karmen!

—  Jā, tautieti. Runāsim īsi, bet skaidri. Vai gribi nopelnīt vienu dūro? Ieradīsies ļaudis ar spaiņiem, ļauj viņiem iet cauri.

—  Nē,— es atbildēju.— Man viņi jāaizkavē, tāda ir pavēle.

—  Pavēle! Pavēle! Kandilēho ielā tu par to nedomāji.

—  A, tad bija vērts aizmirst pavēli,— es atteicu, jau no atmiņām vien gluži samulsināts,— bet kontrabandistu naudas es nevēlos.

—  Nu labi, ja negribi naudu, vai tad gribi vēlreiz iet kopā ar mani pie vecās Dorotejas ēst vakariņas?

—  Nē,— es atbildēju, pa pusei nosmacis aiz piepūles, kādu šī atteikšanās man maksāja.

—  Jauki. Ja tu esi tāds tiepša, tad zinu citu, pie kā griezties. Piedāvāšu tavam virsniekam aiziet pie Dorotejas. Viņš izskatās lādzīgs, un viņš noliks sardzē kādu krietnu zēnu, kurš redzēs tikai to, kas viņam jāredz. Ardievu, kanārijputniņi Es gardi pasmiešos tai dienā, kad būs pavēle tevi pakārt.

Biju tik vājš, ka saucu viņu atpakaļ un solīju izlaist cauri visas pasaules čigānus, ja tikai saņemu vienīgo atmaksu, kuras alkstu. Viņa tūdaļ man zvērēja jau rītdien izpildīt solījumu un aizsteidzās paziņot saviem draugiem, kas bija turpat tuvumā. To bija pieci, viņu vidū arī Pastia, visi smagi apkravušies ar angļu precēm. Karmena uzmanīja. Viņai vajadzēja brīdināt ar kastaņetēm, tikko ieraudzītu tuvojamies sargus, taču tas nebija jādara. Blēži veica savu pasākumu vienā mirklī.

Otrā dienā ierados Kandilēho ielā. Karmena lika sevi gaidīt un atnāca visai nelāgā omā.

—  Neciešu ļaudis, kuri jālūdzas,— viņa sacīja.— Pirmo reizi tu man izdarīji lielāku pakalpojumu, nezinādams, vai par to ko saņemsi. Vakar tu kaulējies ar mani. Nezinu, kāpēc esmu atnākusi, jo tevi vairs nemīlu. Ej prom, saņem vienu dūro par savām pūlēm.

Daudz netrūka, ka es būtu viņai iesviedis pa galvu ar naudas gabalu, un man vajadzēja ļoti piespiesties, lai viņai neiesistu. Kad kādu stundu bijām ķildojušies, es saniknots aizgāju. Klaiņāju kādu laiku pa pilsētu, soļodams šurp un turp kā ārprātīgs; galu galā iegāju kadā baznīcā un, nostājies vistumšākajā kakta, raudāju karstām asarām. Pēkšņi izdzirdu kādu balsi:

—  Dragūna asaras! Gribu tās pārvērst mīlas dzērienā.

Paceļu acis, manā priekšā ir Karmena.

—  Nu, tautieti, vai tu man vel dusmo?— viņa jautāja.— Laikam gan, pati to nezinot, tevi mazliet mīlu, jo, kopš tu aizgāji, nesapratu, kas ar mani notiek. Klausies, tagad es tevi lūdzu — vai gribi nākt uz Kandilēho ielu?

Saligām mieru; bel Karmenas oma bija gluži kā laiks manā dzimtenē. Nekad mūsu kalnos negaiss nav tik tuvu ka tad, kad saule staro visspožāk. Kadu citu reizi viņa bija man apsolījusi sastapties pie Dorotejas un neatnāca. Doroteja man visdziļākajā miera pateica: Karmena aizbraukusi uz Laloro ēģiptiešu darīšanās.

No piedzīvojumiem jau zinādams, cik daudz tam var ticēt, es meklēju Karmenu visur, kur vien varēju cerēt viņu sastapt, un reižu divdesmit piegāju ari Kandilēho ielā. Kādu vakaru biju pie Dorotejas, kurai biju pielabinājies, izmaksādams laiku pa laikam pa glāzītei anīsa liķiera, kad ienāca Karmena kopā ar kādu jaunekli, mana pulka leitnantu.

—  Ej projām — ātri,— viņa teica man basku valoda.

Paliku stāvam kā sastindzis, ar niknumu sirdī.

—  Ko tu šeit dari?— man uzkliedza leitnants.— Pazūdi, ārā!

Nevarēju paspert ne soli, biju kā Iriekas ķerts. Sadusmotais

virsnieks, redzēdams, ka es neaizeju un ka pat neesmu noņēmis savu dragūna formas cepuri, sagraba mani aiz apkakles un pamatīgi sapurinaja. Nezinu, ko es viņam pateicu. Viņš izvilka zobenu un es ari. Vecā mani satvēra aiz rokas, un leitnants man deva pierē cirtienu, kura pēdas man vēl tagad ir. Es atkāpos un ar elkoni notriecu zemē Doroteju; tā kā leitnants mani vajāja, pieliku zobena smaili viņam pie ķermeņa, un viņš uzdūrās. Tad Karmena nodzēsa lampu un savā valodā pavēlēja Dorotejai bēgt. Es pats izmetos uz ielas un sāku skriet, pats nezinādams, uz kurieni. Man likās, ka man kads seko. Kad attapos, redzēju, ka Karmena nebija mani atstājusi.

—  Lielais nejēga kanārijputniņi— viņa man teica.— Tu proti tikai darīt muļķības. Es taču tev sacīju, ka nesīšu tev nelaimi. Bet ir zāles pret visu, ja Romas flāmiete[44] ir laba draudzene. Vispirms apliec šo lakatu ap galvu, tad pamet man sava zobena jostu. Uzgaidi mani šajā gaitenī. Pēc pāris minūtēm būšu atpakaļ.

Droši vien sievietes bija piejaukušas dzērienam kādas miega zāles, kuras ir viņu noslēpums, jo atmodos ļoti vēlu otrā dienā. Man ļoti sāpēja galva, bija neliels drudzis. Tikai pēc laba laika manī atgriezās atmiņas par briesmīgo ainu, kurā vakar biju piedalījies. Pārsējušas manu brūci, Karmena un viņas draudzene, notupušās līdzās manam matracim, pārmija dažus vārdus chipe calli valodā, tie šķita esam medicīniska konsultācija. Tad abas man apgalvoja, ka drīz vien būšu izdziedināts, bet ka man cik vien iespējams ātri jāatstāj Seviljā: ja mani šeit notvertu, tad es bez žēlastības liktu nošauts.

Šādā vilinošā veidā šī velnišķīgā sieviete man parādīja jauno dzīves taku, ko bija man izvēlējusies, īstenībā vienīgo, kas man atlika, kopš biju pakļauts nāves sodam. Vai gan man jums jāsaka, mans kungs, ka viņa mani pārliecināja bez sevišķām pūlēm? Man šķita, ka nejaušību un uztraukumu pilnā dzīve mani ciešāk vienos ar viņu. Turpmāk cerēju sev nodrošināt viņas mīlestību. Bieži biju dzirdējis runājam par kontrabandistiem, kas ar pistoli rokā, mīļāko seglos aiz muguras jādelē pa Andalūziju. Redzēju sevi jau rikšojam pa kalniem un lejām ar valdzinošo čigānieti aiz muguras. Kad runāju ar viņu par to, viņa smējās locīdamās un teica man, ka nekas nav tik skaists kā nometnē pavadīta nakts, kad katrs rom iet ar savu romi mazajā teltī, ko veido trīs stīpas ar pāri pārmestu segu.— Kad nokļūsim kalnos,— es viņai sacīju,— būšu drošs par tevi. Tur nebūs neviena leitnanta, ar ko vajadzētu dalīties.

— Tu esi greizsirdīgs,— viņa atcirta.— Tev jo ļaunāk. Kā gan tu vari būt tik dumjš? Vai tad tu neredzi, ka es tevi mīlu, jo nekad neesmu tev prasījusi naudu?

Kad viņa tā runāja, manī modās tieksme viņu nožņaugt.

īsi sakot, mans kungs, Karmena man pagādāja privātas drānas, kurās izgāju no Seviljas tā, ka mani neviens nepazina. Ceļoju uz Heresu ar Pastias vēstuli kādam anīsa liķiera tirgotājam, pie kura parasti sapulcējās kontrabandisti. Mani iepazīstināja ar šiem ļaudīm, kuru vadonis, iesaukts par Dankaīru, mani uzņēma viņu pulkā. Mēs devāmies uz Gosēnu, kur sastapu Karmenu, kas ar mani bija norunājusi tur satikties. Ekspedīcijās viņa bija mūsējo spiegs, un labāka spiega nekad nav bijis. Viņa atgriezās no Gibraltāra, kur bija jau nokārtojusi ar kādu kuģa īpašnieku darījumu par angļu preču izkraušanu, kuras man vajadzēja saņemt krastā. Ieradāmies tās saņemt pie Esteponas, pēc tam daļu no tām nobēdzinājām kalnos; ar atlikumu devāmies uz Rondu. Karmena jau pirms mums bija aizbraukusi uz turieni. Viņa mums arī norādīja, kad varējām iekļūt pilsētā. Šis pirmais ceļojums un daži turpmākie bija veiksmīgi. Kontrabandista dzīve man patika labāk nekā zaldāta dzīve; es pasniedzu daudz dāvanu Karmenai. Man bija nauda un mīļākā. Sirdsapziņa mani netirdīja, jo, kā saka čigāni: Sarapia sat pesquital ne punzava (kas priecājas, tam pat kašķis neniez). Visur mūs labi uzņēma; biedri izturējās pret mani labi, pat apliecināja cieņu. Iemesls bija tas, ka biju nogalinājis cilvēku, un viņu vidū bija ari tādi, kam nebija uz sirdsapziņas līdzīga varoņdarba. Taču visvairāk manā jaunajā dzīvē man patika tas, ka bieži redzēju Karmenu. Viņa izturējās pret mani tik draudzīgi, kā vēl nekad; taču biedru priekšā viņa neizrādīja, ka ir mana miļaka; viņa pat bija likusi man zvērēt ar dažādiem zvērestiem, ka nekā tiem nestāstīšu par viņu. Biju tik vājš pret Karmenu, ka pakļavos visām viņas kaprīzēm. Turklāt tā bija pirmā reize, kad viņa man parādījās ar godīgas sievietes atturību, un es biju pietiekami vientiesīgs, lai noticētu, ka viņa tiešām ir labojusies un atmetusi agrakos stiķus.

Mūsu pulciņš, kura bija deviņi vai desmit vīri, sapulcējās kopā tikai izšķirīgajos mirkļos, un parasti mēs uzturējāmies izkaisīti pa divi, pa trīs pilsētās un ciemos. Katram no mums šķietami bija savs amats: viens bija kaparkalējs, cits — zirgu tirgotājs; es tirgojos ar sīkprecēm, bet lielos centros neparadijos sava Seviljas pārkāpuma pēc. Kādu dienu vai — drīzāk — kādu nakti mums bija norunāts satikties Vežera kalna pakājē. Dankairs un es ieradāmies agrāk par citiem. Viņš likās ļoti līksms.

—  Mums būs viens biedrs vairāk,— viņš sacīja.— Karmenai izdevies viens no viņas veiklākajiem ķērieniem. Viņa palīdzējusi izbēgt savam rom, kas bija Tarifas cietoksnī.

Saku jau mazliet saprast čigānu valodu, kurā runaja gandrīz visi mani biedri, un vārds rom man lika nodrebet.

—  Kā! Savam vīram? Tatad viņa ir precejusies?— es jautāju Dankaīram.

—  Jā,— viņš atbildēja,— ar Garsiju Vienaci, čigānu, kas ir tikpat slīpēts kā viņa. Nabaga puisis bija notiesāts uz galerām. Karmena tik veikli iepinusi savos tiklos cietokšņa ārstu, ka tas palīdzējis atbrīvot viņas vīru. Jā, šī meiča nav ar zeltu samaksājama! Jau divus gadus viņa mēģinājusi palīdzēt tam izbēgt. Bez panākumiem, līdz nomainīja ārstu. Ar šo, šķiet, viņai visai ātri izdevies saprasties.

Varat iedomāties, kā mani iepriecināja šī jaunā vēsts. Drīz vien dabūju redzēt Garsiju Vienaci; tas bija visriebīgākais ērms, kadu čigāniete jebkad zīdījusi: ar melnu ādu un vēl melnāku dvēseli — viņš bija neķītrākais noziedznieks, kādu man mūžā bija gadījies sastapt; Karmena ieradās reizē ar viņu; un, kad viņa to sauca par savu rom manā klātbūtnē, tad vajadzēja redzēt, kādas acis viņa man taisīja un kā viņa vaikstījās, kad Garsija pagrieza galvu. Biju sašutis un nesarunājos ar viņu tonakt. No rīta sakārtojām savus saiņus un bijām jau ceļā, te pēkšņi ieraudzijam duci jātnieku dzenamies mums pakaļ. Uzpūtīgie andalūzieši, kas vienmēr bija runājuši tikai par slepkavošanām, tūlīt rādīja nožēlojamas sejas. Vispārējā doma bija: «Glābjas, kas var! Dankaīrs, Garsija, glītais puisis no Esijas, ko sauca Remendādo, un Karmena nezaudēja galvu. Pārējie bija pametuši savus mūļus un saklupuši gravās, kur zirgi nevarēja tiem sekot. Mēs nevarējām glābt savus dzīvniekus, tāpēc steidzāmies noraisīt vērtīgāko no mūsu laupījuma un uzkraut to plecos, 'ai tad mēģinātu izmukt pāri klintājam pa visstāvākajām takām. Nosviedām saiņus pa priekšu un kā spēdami sekojām tiem, šļūkdami uz papēžiem. Pa to laiku ienaidnieks mūs apšaudīja no aizsega; tā bija pirmā reize, kad dzirdēju spin- dzam lodes, un tas man nelikās nekas liels. Nav nekāda sevišķa varonība, sievietei redzot, pazoboties par nāvi. Mēs izglābāmies, izņemot Remendādo, kam iešāva mugurā. Nosviedu savu nastu un mēģināju vilkt viņu līdzi.

—  Nejēga!— Garsija man uzsauca.— Ko mēs darīsim ar maitu? Nobeidz viņu un nezaudē kokvilnas zeķes!

—  Pamet viņu!— kliedza arī Karmena.

Nogurums spieda mani nolikt viņu uz mirkli kādas klints aizsegā. Garsija pienāca un iešāva espengolas lādiņu viņam galvā.

—  Tas gan būtu veikls, kurš viņu tagad pazītu,— Garsija noteica, palūkojies sejā, ko bija sašķaidījušas divpadsmit lodes.

Tāda, lūk, kungs, bija mana skaistā dzīve. Vakarā mēs, pārguruši, neēduši, mūļu zaudējuma izputināti, sasniedzām kādu biezokni. Ko darīja šis velna pilnais Garsija? Izvilka no kabatas kārtis un sāka spēlēt ar Dankaīru aizdedzinātā ugunskura gaismā. Es pa to laiku biju atgūlies, raudzījos zvaigznēs, domāju par Remendādo, sev sacīdams ka labprāt būtu viņa vietā. Karmena bija sakņupusi man līdzās un, laiku pa laikam iedziedādamās, iešķindināja kastaņetes. Tad pieliekusies, it kā lai man pie auss kaut ko pačukstētu, viņa gandrīz pret manu gribu mani divas vai trīs reizes noskūpstīja.— Tu esi velns,— es viņai sacīju.— Jā,— viņa atbildēja.

Dažas stundas atpūtusies, viņa devās uz Gosēnu, un citurit mazs kazu ganiņš atnesa mums maizi. Tur mēs pavadījām visu dienu, bet nakti virzījāmies uz Gosēnas pusi. Gaidījām ziņas no Karmenas. Velti. Dienā ieraudzījām mūļu dzinēju, kurš veda kādu labi ģērbušos sievieti ar saulessargu un mazu meiteni, kas likās esam viņas kalpone. Garsija mums sacīja:

—  Skat, divi mūļi un divas sievietes, kuras svētais Nikolā mums sūta; priecīgāks es būtu par četriem mūļiem, bet, nekas, vajadzīgo es padarīšu.

Viņš paņēma espengolu un kāpa lejup pa taku, slapstīdamies biezoknī. Dankaīrs un es viņam sekojām nelielā atstatumā. Kad bijām šāviena attālumā, mēs parādījāmies un uzsaucām dzinējam, lai tas apstājas. Taču sieviete, mūs ieraugot, vis nenobīstas, lai gan ar mūsu apģērbu vien būtu vajadzējis pietikt, bet sāk skaļi smieties.

— Ai, lillipendi, kas mani noturējuši par eranil1 — Tā bija Karmena, bet tik labi pārģērbusies, ka es nebūtu viņu pazinis, ja viņa runātu citā valodā. Viņa nolēca no mūļa muguras un klusu sarunājās kādu brīdi ar Dankaīru un Garsiju, tad sacīja man:— Kanārijputniņ, mēs vēl sastapsimies, pirms tevi pakārs. Dodos uz Gibraltāru ēģiptiešu darīšanās. Jūs drīz dzirdēsiet runājam par mani.

Mēs atvadījāmies pēc tam, kad viņa bija mums norādījusi vietu, kur dažas dienas varēsim patverties. Šī meiča bija mūsu, bandas dvēsele. Drīz saņēmām naudu, ko viņa bija sūtījusi, un kādu ziņu, kura mums bija vēl vērtīgāka: tā bija tāda, ka tajā un tajā dienā divi angļu milordi dosies no Gibraltāra uz Granādu pa to un to ceļu. Kam niez, tas kasās. Milordiem bija jaukas, labas ginejas. Garsija gribēja viņus nogalināt, bet mēs ar Dankaīru tam pretojāmies. Mēs tikai atņēmām viņiem naudu un pulksteņus, bez tam vēl kreklus, kuri mums bija ļoti vajadzīgi.

Mans kungs, par blēdi var kļūt gluži neviļus. Glīta meiča jums sagroza galvu, jūs cīnāties viņas dēļ, atgadās nelaime, jums jāmeklē patvērums kalnos, un cilvēks nedomādams kļūst par kontrabandistu vai zagli. Nospriedām, ka mums pēc notikuma ar angļu milordiem Gibraltāra apkaimē vairs nebūs droši, un devāmies sjerras Rondas iekšienē … Jūs reiz runājāt ar mani par Hosē Mariju; lūk, tur es ar viņu iepazinos. Savās dēkās viņš vadāja līdzi mīļāko. Tā bija glīta meitene, saprātīga, pieklājīga; nekad neviena negodīga vārda, un kāda padevība! … Toties viņš to darīja dziļi nelaimīgu. Viņš vienmēr skrēja pakaļ katram sievišķim, izturējās ļauni pret to, tad reizēm viņam iepatikās tēlot greizsirdīgo. Reiz viņš to sadūra. Taču tā viņu mīlēja jo vairāk. Sievietes ir tā veidotas, it īpaši andalūzietes. Šī lepojās ar rētu savā rokā un dižojās ar to kā ar skaistāko rotu. Turklāt Hosē Marija bija vissliktākais biedrs … Kādā kopīgā pasākumā viņš iekārtojās tā, ka viņam palika viss guvums, bet mums belzieni, un visu vainu arī uzkrāva tikai mums. Turpināšu savu stāstu. Mēs vairs nedzirdējām runājam par Karmenu. Dankaīrs teica:

' Nejēgas, kas mani noturējuši par smalku sievieti! (Autora piezime.)

—  Kādam no mums jādodas uz Gibraltāru uzzināt kaut ko par viņu; viņa droši vien kaut ko būs sarīkojusi. Es labprāt ietu, bet esmu tur pārāk labi pazīstams.

—  Arī mani tur pazīst, tik bieži esmu izjokojis vēžus[47], un, tā kā man ir tikai viena acs, tad man grūti maskēties,— Vienāds sacīja.

—  Tad jau vajadzēs iet man?— es savukārt teicu, sajūsmināts no iedomas vien par atkalredzēšanos ar Karmenu.— Kas tad man tur būtu jādara?

—  Tev jādodas ar kuģi vai arī jābrau: caur Senroku, kā tev labāk patiks,— tie man atbildēja,— un, kad būsi Gibraltārā, apjautājies ostā, kur dzīvo šokolādes tirgotāja, vārdā Roļjona; kad atradīsi viņu, tad no viņas uzzināsi, kas tur notiek.

Norunājām, ka visi trīs dosimies uz- sjerra Gosēnu, ka pametīšu tur abus biedrus un pats iebraukšu Gibraltārā kā augļu tirgotājs. Rondā kāds mūsu cilvēks man pagādāja pasi; Gosēnā man iedeva ēzeli apkrāvu to ar apelsīniem un melonēm un devos ceļā. Ieradies Gibraltārā, dabūju zināt, ka Roļjonu gan visi pazīst, taču viņa bija mirusi vai arī aizgājusi uz finibus terrae[48], un, pēc manām domām, viņas pazušana arī izskaidroja to, ka bijām zaudējuši sazināšanos ar Karmenu. Savu ēzeli atstāju kādā stallī un, paņēmis līdzi apelsīnus, klaiņāju pa pilsētu, it kā lai tos pārdotu, bet īstenībā lai mēģinātu sastapt kādu paziņu. Tur ir klaidoņi no visām pasaules malām, tas ir īstais Bābeles tornis, jo nevar paspert pa ielu ne desmit soļu, lai nedzirdētu runājam daudzās valodās. Redzēju diezgan daudzus Ēģiptes ļaudis, taču neuzdrošinājos tiem uzticēties; es izprašņāju viņus, viņi izprašņāja mani. Mēs skaidri uzminējām, ka esam blēži, taču svarīgi bija uzzināt, vai esam no tās pašas bandas. Pēc divām veltīgos klaiņojumos pavadītām dienām nekā nebiju uzzinājis ne par Roļjonu, ne Karmenu, un es jau prātoju, šo to iepircies, atgriezties pie saviem biedriem, kad, saulei rietot, pēkšņi dzirdu no loga uzsaucam sievietes balsi: «Apelsīnu pārdevēj! .. .» Paceļu galvu un ieraugu kādā balkonā Karmenu, tā atbalstījusies uz elkoņiem blakus virsniekam, kas — ģērbies sarkanā uniformā ar zeltītiem uzplečiem, cirtotiem matiem — izskatījās kā milords. Arī viņa bija grezna: ap pleciem šalle, matos zelta ķemme, visa vienā zīdā — un lāga meiča, allaž tāda pati, smējās, sānus turēdama. Anglis lauzītā spāniešu valodā man uzsauca, lai es

kāpjot augšā, kundze vēloties apelsīnus; un Karmena man sacīja basku valodā:— Nāc un nebrīnies ne par ko!

Tiešām — te nekas nevarēja pārsteigt. Nezinu, vai biju vairāk līksms vai skumjš, atrodot viņu. Pie durvīm bija liela auguma angļu sulainis pūderētiem matiem; viņš mani ieveda lieliskā salonā. Karmena tūlīt pateica man basku valodā:— Tu neproti ne vārda spāniski, tu mani nepazīsti.— Tad, pievērsusies anglim:— Es jau jums sacīju, es tūlīt redzēju, ka viņš ir basks; jūs dzirdēsiet, kas ta par jocīgu valodu. Cik muļķīgs viņš izskatās, vai ne? Kā kaķis, kas noķerts virtuves skapī?

—  Un tu,— es viņai atbildēju savā valodā,— tu izskaties kā bezkaunīga blēde, un man nagi niez tev sagraizīt seju tava mīļākā klātbūtnē.

—  Mans mīļākais!— viņa atkārtoja.— Vai tu to viens pats uzminēji? Un tu esi greizsirdīgs uz šo aitasgalvu? Tu esi vēl vientiesīgāks nekā pirms mūsu sastapšanās Kandilēho ielā. Vai tu, muļķi gatavais, neredzi, ka es pašreiz kārtoju ēģiptiešu darījumus un turklāt ļoti spīdoši? Šis nams pieder man, un šī vēža ginejas arī piederēs man; es viņu vadāju aiz deguna un ievedīšu tur, no kurienes viņš vairs neiznāks.

—  Un es,— sacīju Karmenai,— ja tu vēl kārtosi ēģiptiešu darījumus šādā veidā, es parūpēšos, lai tev pārietu patika to darīt.

—  Paskat tikai! Vai tu esi mans rom, ja vari man pavēlēt? Vienacis tur nesaskata nekā ļauna, kas tev tur ko redzēt? Vai tev nevajadzētu būt ļoti apmierinātam, ka esi vienīgais, kas sevi var saukt par manu minchorro'?

—  Ko viņš saka?— anglis jautāja.

—  Viņš saka, viņam slāpstot un viņš labprāt iedzertu kādu malku,— Karmena atbildēja. Un viņa atgāzās uz dīvāna, vai plīsdama aiz smiekliem par savu tulkojumu.

Mans kungs, kad šī meiča smējās, tad nebija iespējams runāt prātīgi. Visi smējās līdz ar viņu. Garais anglis arī smējās kā aitasgalva, kāds viņš bija, un pavēlēja, lai man atnes ko dzert.

Kamēr es dzēru, viņa sacīja:

—  Vai redzi šo gredzenu viņam pirkstā? Ja gribi, es tev to dāvināšu.

—  Es būtu ar mieru atdot vienu pirkstu,— es atbildēju,— lai sastaptos ar tavu milordu kalnos ar makilu dūrē.

—  Makila? Ko tas nozīmē?— anglis jautaja.

—  Makila,— Karmena joprojām smiedamās atbildēja,— tas ir apelsīns. Vai nav jocīgi, ka tā sauc apelsīnu? Viņš melš, ka gribētu dot jums nogaršot makilu.

—  Jā?— anglis brīnījās.— Labi, atnes arī rīt makilas.

Mums sarunājoties, ienāca sulainis un pateica, ka galds ir

klāts. Tad anglis piecēlās, iedeva man piastru un piedāvāja Karmenai elkoni, it ka viņa bez atbalsta nevarētu paiet. Karmena, joprojām smiedamās, man sacīja:

—  Manu zēn, nevaru tevi uzaicināt pusdienās; bet rīt, tiklīdz dzirdēsi bungojam uz parādi, atnāc šurp ar saviem apelsīniem. Tu atradīsi labāk iekārtotu istabu nekā Kandilēho ielā, un tu redzēsi, vai vēl arvien esmu tava Karmensita. Un tad aprunāsimies par ēģiptiešu lietām.

Es neka neatbildēju un biju jau uz ielas, kad anglis nosauca man nopakaļ:— Atnesiet rīt makilas!— un dzirdēju Karmenas smieklu šaltis.

Izgājis āra, nezināju, ko darīt, nemaz nevarēju aizmigt un no rīta biju tā sadusmojies uz šo nodevēju, ka noņēmos atstāt Gibraltāru, nesatiekoties ar viņu; bet, tikko ierībējās bungas, visa mana apņēmība bija vēja: paķēru tīkliņu ar apelsīniem un steidzos pie Karmenas. Loga žalūzija bija pusvirus, un es redzēju, ka viņas lielās, melnās acis man uzglūn. Pūderētais sulainis mani tūlīt ieveda iekša; Karmena viņam kaut ko pavēlēja, un, tiklīdz bijām palikuši vieni, viņa metās man ap kaklu, neprātīgi smiedamās. Nekad nebiju redzējis viņu tik skaistu. Izgreznojusies ka madonna, sasmaržojusies… ar zīdu apvilktas mēbeles, izšūti logu aizkari… ai. . . un es — kā jau īsts laupītājs.

—  Minchorro!— Karmena Sacīja.— Es gribētu šeit visu salauzt, aizdedzināt māju un aizbēgt sjerrā.

Un kādi glāsti! Kādi smiekli! . . . Un viņa dejoja un plosīja savus volānus; neviens pērtiķis nekad nav vairāk lēkājis, vaikstījies, draiskujojis. Atkal kļuvusi nopietna, viņa turpināja:

—  Paklausies, man ar tevi jārunā par Ēģipti. Gribu, lai viņš mani aizved uz Rondu, kur man viena māsa ir mūķene . .. (Atkal brazmaini smiekli.) Mēs brauksim pa apvidu, kuru tev vēl norādīšu. Jūs viņam uzbruksiet un viņu galīgi aptīrīsiet. Vislabāk būtu viņu nožmiegt, bet,— viņa turpināja ar velnišķīgu smaidu, kurš dažos mirkļos mēdza atplaiksnīties viņas sejā, bet kurš nevienam nemodināja tieksmi to atdarināt,— vai zini, kā vajadzētu darīt? Lai Vienacis parādās pirmais. Jūs turieties mazliet aizmugurē; «vēzis» ir drošsirdīgs un veikls, viņam ir labas pistoles .. . Vai saproti? …— Viņa atkal iesmējās, un no šiem smiekliem man uzmetās zosāda.

—  Nē,— atbildēju viņai,— es ienīstu Garsiju, bet viņš ir maris biedrs. Kādu dienu varbūt atbrīvošu tevi no viņa, bet mēs nokārtosim mūsu rēķinus pēc manas zemes paražām. Ēģiptietis esmu tikai aiz nejaušības; un zināmās lietās es vienmēr palikšu, kā paruna saka, godavīrs navarrietis.

—  Tu esi muļķis,— viņa iejaucās,— nejēga, īsts payllo. Tu esi kā punduris, kas sevi iedomājas lielu, kad spēj tālu aizspļaut. Tu mani nemīli, ej prom.

Kad viņa man sacīja: «Ej prom!»— es nespēju aiziet. Apsolīju atgriezties pie saviem biedriem un sagaidīt angli; viņa savukārt man apsolīja būt slima līdz aizbraukšanas mirklim uz Rondu. Paliku vel divas dienas Gibraltārā. Viņa bija tik pārdroša, ka pārģērbusies apmeklēja mani mājvietā. Tad es devos projām; arī man bija savs plāns. Atgriezos mūsu norunātā vietā, uzzinājis, kur un kad anglis un Karmena dosies garām. Dankaīrs un Garsija mani jau gaidīja. Nakti pavadījām mežā pie priežu čiekuru ugunskura, kas liesmoja brīnišķīgi. Uzaicināju Garsiju spēlēt kārtis. Viņš bija ar mieru. Pie otras partijas pateicu, ka viņš blēdījās; viņš sāka smieties. Iemetu kārtis viņam sejā. Viņš grasījās ķerties pie espengolas, bet es uzminu tai virsū un sacīju:— Ļaudis runā, ka tu rīkojoties ar nazi kā lielākais Malagas nažu varonis. Vai gribi mēģināt ar mani?— Dankaīrs gribēja mūs izšķirt. Divas trīs reizes biju iesitis ar dūri Garsijam. Dusmas bija viņu padarījušas drosmīgu; viņš jau bija izvilcis nazi, es izvilku savējo. Mēs abi teicām Dankaīram, lai atbrīvo mums telpu un ļauj vaļu. Viņš redzēja, ka mūs apstādināt nav iespējams, tāpēc attālinājās. Garsija jau bija saliecies kā kaķis, kas taisās mesties virsū pelei. Viņš turēja cepuri kreisajā rokā, lai atvairītos, nazi izstiepa uz priekšu. Tā ir andalūziešu stāja. Es nostājos kā navarrietis — tieši viņam pretī ar paceltu kreiso roku, izklupienā ar kreiso kāju, roku ar nazi nolaidis gar labo gūžu. Es jutos spēcīgāks par milzi. Viņš metās kā bulta, bet es apgriezos uz kreisās kājas, un viņš aizdrāzās man garām; taču es viņam ieduru kaklā, un nazis iegāja tik dziļi, ka mana roka bija viņam zem zoda. Pagriezu asmeni tik spēcīgi, ka tas nolūza. Tās bija beigas. Asmeni izsvieda no brūces bieza asins šalts. Nekustīgs ka baļķis viņš nogāzās gar zemi.

—  Ko tu izdarīji?— Dankaīrs iesaucās.

—  Paklausies,— es viņam sacīju,— mēs abi kopā dzīvot nevarējām. Es mīlu Karmenu un gribu būt viens. Turklāt Garsija bija nelietis, es atceros, ko viņš nodarīja nabaga Remendādo. Tagad mēs esam vairs tikai divi, toties abi dūšīgi puiši. Vai gribi būt mans draugs uz dzīvību un nāvi?

Dankaīrs sniedza man roku. Viņš bija gadu piecdesmit vecs.

—  Pie velna visas mīlināšanās!— viņš iesaucās.— Ja tu viņam būtu prasījis Karmenu, viņš to tev būtu pārdevis par vienu piastru. Tagad esam tikai divi; kā mēs tiksim galā?

—  Ļauj rīkoties man vienam,— es atbildēju.— Tagad es smejos par visu pasauli.

Mēs aprakām Garsiju un apmetāmies divsimt soļu tālāk. Otrā dienā Karmena un viņas anglis devās garām ar diviem mūļu dzinējiem un sulaini. Sacīju Dankaīram:— Es ņemšu priekšā angli. Tu iebaidi pārējos, tie nav apbruņoti.— Anglis bija drosmīgs. Ja Karmena nebūtu pagrūdusi viņa roku, viņš mani būtu nošāvis. īsi sakot, todien es atkal iekaroju Karmenu, un pirmie vārdi, kurus viņai sacīju, bija, ka viņa ir atraitne. Uzzinājusi, kā tas viss noticis, viņa iesaucās:— Tu vienmēr būsi lillipendi! Garsijam vajadzēja tevi nogalināt. Tava navarrieša stāja ir vienkārši aplamība, un viņš ir nogādājis viņpasaulē daudz veiklākus puišus nekā tevi. Bet viņa laiks bija pienācis. Arī tavējais pienāks.

—  Un arī tavējais,— es atteicu,— ja tu man nebūsi uzticīga romi.

—  Lai notiek,— viņa sacīja,— vairākkārt esmu lasījusi kafijas biezumos, ka mēs dzīvi izbeigsim kopīgi. Ha! Lai nāk kas nākdams!— Un viņa klakšķināja kastaņetes, kā darīja allaž, kad gribēja aizdzīt kādu drūmu domu.

Cilvēks aizmirstas, runādams par sevi. Visi šie sīkumi jūs, bez šaubām, garlaiko, bet es drīz būšu beidzis. Tā mēs dzīvojām diezgan ilgi. Mēs ar Dankaīru bijām sev pievienojuši dažus biedrus, uzticamākus par pirmajiem, un visi kopā nodarbojāmies ar kontrabandu; reizēm arī, jāatzīstas, apturējām ļaudis uz lielceļa — tikai galējā nepieciešamības gadījumā, kad nekādi savādāk nevarējām. Mēs nekad neapgājāmies slikti ar ceļotājiem, aprobežojāmies tikai ar naudas atņemšanu. Dažus mēnešus biju apmierināts ar Karmenu; viņa joprojām bija noderīga mūsu operācijās, jo deva norādījumus par labiem ķērieniem, kurus mēs varētu izmantot. Viņa uzturējās te Malagā, te Kordovā, te Granādā, bet uz manu pirmo aicinājumu viņa pameta visu un steidzās satikties ar mani kādā vientuļā ciematā vai pat nometnē. Tikai reizi — tas notika Malagā — viņa man sagādāja mazliet bažas. Zināju, ka viņa izmetusi tīklus ap kādu ļoti bagātu tirgotāju, ar kuru droši vien bija nodomājusi uzsākt Gibraltāra rotaļu. Par spīti visiem Dankaīra iebildumiem, es devos uz Malagu un gaišā dienas laikā iegāju pilsētā. Uzmeklēju Karmenu un tūlīt aizvedu sev līdzi. Mums bija asa izskaidrošanās.

—  Vai zini,— viņa man sacīja,— kopš tu pa īstam esi mans rom, es tevi mīlu daudz mazāk, nekā kad tu biji mans minchorro! Es negribu, ka mani moka un — it īpaši — ka man pavēl. Gribu būt briva un darīt to, kas man tīk. Piesargies mani novest par tālu. Ja tu mani kaitināsi, es atradīšu kādu jauku zēnu, kas ar tevi izdarīs tāpat ka tu ar Vienaci.

Dankaīrs mūs samierināja; taču mēs bijām izteikuši vārdus, kuri palika sirdī, un mēs nebijām vairs tādi kā agrāk. Drīz vien mums atgadījās nelaime. Mūs pārsteidza zaldāti. Dankaīru nogalināja, arī divus manus biedrus; vēl divus notvēra. Mani smagi ievainoja, un, ja nebijis mana labā zirga, es būtu nokļuvis zaldātu rokās. Noguruma mākts, ar lodi ķermenī — meklēju patvērumu mežā kopā ar vienīgo biedru, kas man bija palicis. Nokāpjot no zirga, es paģību; es jau domāju, ka nosprāgšu kā zaķis, ko ķēris svins. Mans biedrs mani aiznesa uz kādu mums zināmu alu, tad devās uzmeklēt Karmenu. Viņa bija Granādā un tūlīt atsteidzās pie manis. Divas nedēļas viņa mani ne uz mirkli neatstāja. Viņa neaizvēra acu; viņa mani kopa ar tādu veiklību un uzmanību, kādu vien sieviete spēj parādīt ļoti mīļotam vīrietim. Tikko varēju turēties uz kājām, viņa mani vislielākajā slepenībā aizveda uz Granādu. Čigānietes visur atrod drošu patvērumu, un es pavadīju vairāk nekā sešas nedēļas kādā mājā, ko tikai divi vārti atdalīja no korrehidora, kurš mani meklēja. Skatīdamies aiz slēģa, es vairākas reizes redzēju viņu paejam garām. Beidzot es atlabu; bet savā slimības gultā biju daudz pārdomājis un tagad gribēju sākt citu dzīvi. Izteicu Karmenai priekšlikumu atstāt Spāniju un mēģināt dzīvot godīgi Jaunajā Pasaulē. Viņa pasmējās par mani.

—  Mēs neesam radīti kāpostu dēstīšanai,— viņa sacīja.— Mums lenits dzīvot uz paYllon rēķina. Esmu jau nokārtojusi kādu darījumu ar Nātanu ben Žozefu Gibraltārā. Viņam ir kokvilnas izstrādājumi, un tie gaida tikai tevi. Viņš zina, ka tu esi dzīvs. Viņš cer uz tevi. Ko sacītu mūsu draugi Gibraltārā, ja tu neturētu vārdu?

Ļāvos pierunāties un atsāku savu pretīgo amatu.

Kamēr slēpos Granādā, Karmena apmeklēja vēršu cīņas. Atgriezusies no tām, viņa daudz stāstīja par kādu ļoti veiklu pikadoru, vārdā Lukasu. Viņa zināja, kā sauc tā zirgu un cik maksā pikadora izšūtā veste. Nepievēsu tam uzmanību. Hua- nito, vienīgais biedrs, kas man bija palicis, pēc dažām dienām man izstāstīja, ka redzējis Karmenu ar Lukasu pie kāda Sakatīnas tirgotāja. Tas mani satrauca. Jautāju Karmenai, kā un kādēļ viņa iepazinusies ar pikadoru.

—  Tas ir zēns,— viņa atbildēja,— ar ko var sadarboties. Upē, kas čalo, ir ūdens vai oļi. Viņš ir laimējis sacīkstēs tūkstoš divsimt reālu. Viens 110 diviem: vai nu jāiegūst šī nauda, vai arī, tā kā viņš ir laipns kavalieris un sirsnīgs puisis, viņš jāuzņem mūsu bandā. Daudzi mūsējie ir miruši, tos vajag aizstāt. Ņem viņu pie sevis.

—  Es negribu ne viņa naudu,— es atbildēju,— ne viņu pašu un aizliedzu tev ar viņu sarunāties.

—  Piesargies,— viņa mani brīdināja,— tiklīdz man aizliedz ko darīt, tad tas drīz vien ir padarīts!

Par laimi, pikadors aizbrauca uz Malagu, un es ķēros pie ebreju kokvilnas preču ievešanas. Man bija daudz darba šajā darījumā, Karmenai arī, un es aizmirsu Lukasu; varbūt arī viņa to aizmirsa, vismaz tobrīd. Tas bija ap to laiku, mans kungs, kad es ar jums sastapos — vispirms pie Montiljas, pēc tam Kordovā. Nerunāšu ar jums par mūsu pēdējo tikšanos. Jūs par to varbūt zināt vairāk nekā es, Karmena nozaga jūsu pulksteni; viņa gribēja vēl arī jūsu naudu un īpaši šo gredzenu, ko redzu jūsu pirkstā un kas, kā viņa sacīja, esot burvības gredzens, ko viņai esot ļoti svarīgi iegūt. Mēs nikni saķildojāmies, un es viņai iesitu. Viņa nobālēja un sāka raudāt. Ta bija pirmā reize, kad redzēju viņu raudam, un tas mani briesmīgi satrieca. Lūdzu piedošanu, taču viņa bija pikta uz mani visu dienu, un, kad devos atpakaļ uz Montilju, viņa negribēja mani noskūpstīt. Biju ļoti īgns, kad pēc trim dienām viņa mani uzmeklēja smejoša un līksma. Viss bija aizmirsts, un mēs bijām kā pirms pāris dienām iemīlējies pārītis. Šķiroties viņa man sacīja;

—  Kordovā būs svētki, gribu tos redzēt, un, kad uzzināšu, kas no turienes aiziet ar naudu, es tev to pateikšu.

Ļāvu viņai iet. Palicis viens, pārdomāju par šiem svētkiem un Karmenas garastāvokļa maiņu. «Viņa jau būs atriebusies,» es sev sacīju, «tāpēc, ka pati atnāca.» Kāds zemnieks man pateica, ka Kordovā notiek vēršu cīņas. Asinis man sāka vārīties, ka traks es traucu turp, devos uz laukumu. Man parādīja Lukasu, un uz sola iepretī barjerai ieraudzīju Karmenu. Man pietika viņā nolūkoties vienu minūti, lai gūtu pilnīgu pārliecību. Kā biju paredzējis, Lūkass jau pie pirmā vērša parādīja savu iznesību. Viņš izrāva vērsim kokardi un pasniedza to Karmenai, kas to tūlīt iesprauda matos. Vērsis uzņēmās mani atriebt. Lukasu notrieca ar visu zirgu uz krūtīm, un vērsis tiem uzkrita virsū. Skatījos, kur Karmena, bet viņas jau vairs nebija savā vietā. Man nebija iespējams iziet no vietas, kurā atrados, un biju spiests nogaidīt sacīkšu beigas. Tad aizgāju uz māju, kuru jūs pazīstat, un mierīgi nogaidīju visu vakaru un daļu nakts. Ap pulksten diviem naktī Karmena atgriezās un bija mazliet pārsteigta, mani redzot.

—  Nāc man līdzi,— es viņai teicu.

—    Labi, iesim!— viņa sacīja. Paņēmu savu zirgu, uzsēdināju Karmenu tam mugurā, un mēs soļojam visti nakti, nepārmijot ne varda. Gaismai austot, mēs apstājamies nomaļa mājvietā netālu no mūka vientuļnieka mītnes. Tur es teicu Karmenai:

—    Paklausies, es aizmirsīšu visu, nepārmetīšu tev nekad nekā, bet zvēri man vienu: ka tu nāksi man līdzi uz Ameriku un tur dzīvosi mierīgi.

—   Nē,— viņa sapīkusi sacīja,— negribu braukt uz Ameriku. Jūtos labi šeit.

—   Tas ir tāpēc, ka tu esi Lūkasa tuvumā; taču ievēro labi: ja viņš izveseļosies, vecumu viņš nemūžam nepiedzīvos. Bet kādēļ gan man ķerties pie viņa? Man apnicis nogalināt visus tavus nriļākos; es nogalināšu tevi.

Viņa stingri pavērās manī ar mežonīgu skatienu un teica:

—   Vienmēr esmu nojautusi, ka tu mani nogalināsi. Pirmo reizi, kad tevi redzēju, biju nupat sastapusi garīdznieku pie manas mājas durvīm. Un viņnakt, izejot no Kordovas, vai tu nekā neredzēji? Zaķis pārskrēja pār ceļu tavam zirgam starp kājām. Tas ir skaidrs.

—  Karntensita, vai tu mani vairs nemīli?— es jautāju.

Viņa neatbildēja. Sakrustotām kājām viņa sēdēja uz pinuma

un ar pirkstu vilka zīmes uz zemes.

—   Karmen, sāksim citu dzīvi,— es lūdzos.— Aizbrauksim, kur mēs nekad netiksim šķirti. Tu zini, ka netālu no šejienes zem ozola mums ir apraktas simt divdesmit unces .. Un vēl mums ir līdzekļi pie ebreja ben Žozefa.

Viņa pasmaidīja un teica:

—  Vispirms es, tad tu. Es skaidri zinu, ka tā tam jānotiek.

—    Pārdomā,— es sacīju.— Mana pacietība un drosme ir galā. Izlem tu, un tad lemšu es.— Atstāju viņu vienu un aizgāju uz mūka vientuļnieka mītni. Mūku atradu iegrimušu lūgsnā. Nogaidīju, kamēr viņš beidz; arī es labprāt būtu gribējis lūgt Dievu, bet nevarēju. Kad mūks piecēlās, es piegāju pie viņa.

—   Tēv,— es viņu uzrunāju,— vai jūs būtu ar mieru lūgt par kādu, kas ir lielās briesmās?

—  Es lūdzu par visiem apbēdinātiem,— viņš atbildēja.

—    Vai varat noturēt misi kādai dvēselei, kas varbūt stāsies sava radītāja priekša?

—  Jā,— viņš atbildēja, stingri mani nolūkodamies. Un, tā kā manā izskatā bija kaut kas dīvains, viņš gribēja no manis ko izzināt.

—  Man liekas, ka esmu jūs redzējis,— viņš sacīja. Es uzliku piastru uz viņa sola un jautāju:

—  Kad jūs noturēsiet misi?

—  Fēc pusstundas. Mājvietas saimnieka dēls tur no lejas nāks man palīdzēt. Sakiet, jaunekli,— vai jums nav kaut kas uz sirdsapziņas, kas jūs nomoka? Vai negribat uzklausīt kristieša padomus?

Biju tuvu asarām. Sacīju, ka drīz atgriezīšos, un aizsteidzos projām. Atlaidos zālē, līdz izdzirdu iešķindamies zvanu. Tad tuvojos kapelai, bet paliku ārpusē. Kad mise bija noturēta, atgriezos mājvietā. Gandrīz vēlējos, kaut Karmena būtu aizbēgusi, viņa būtu varējusi paņemt manu zirgu un glābties . .. taču es viņu sastapu turpat. Viņa negribēja, lai kāds varētu sacīt, ka esmu viņai iedvesis bailes. Manā prombūtnē viņa bija atārdījusi kleitas vīli un izņēmusi svinu. Tagad viņa slavēja pie galda, skatīdamās ar ūdeni piepildītā bļodā, kura bija ielējusi izkausēto svinu. Viņa tā bija iegrimusi zīlēšanā, ka sākumā pat nepamanīja manu atgriešanos. Reizēm viņa paņēma svina gabalu un skumji grozīja to uz visām pusēm, reizēm sāka dziedāt kādu burvju dziesmu, kurā piesauca dona Pedro mīļāko Mariju Padiļju', kas, tā stāsta, bijusi Bari Cralissa jeb čigānu lielā karaliene.

—  Karmen,— es viņai teicu,— vai nāksi man līdzi?

Viņa piecēlās, izlēja ūdeni no trauka un pārmeta mantiļu pār galvu, it kā sagatavojusies iešanai. Atveda manu zirgu, viņa uzkapa tam mugurā, un mēs devāmies projām.

—  Mana Karmena,— pēc krietna ceļa gabala es viņai sacīju,— tātad tu nāksi man līdzi?

—  Es iešu tev līdzi nāvē, jā, bet nedzīvošu vairs ar tevi.

Mēs bijām vientuļā aizā; apturēju zirgu.

—  Vai tas būs šeit?— viņa jautāja un ar vienu lēcienu bija zemē. Viņa noņēma mantiļu, nosvieda to pie kājām un palika nekustīgi stāvot, iespiedusi vienu roku sānos, cieši manī noraudzīdamās.

—  Tu gribi mani nogalināt,— viņa teica,— es to redzu- tā stāv rakstīts, bet tu nepiespiedīsi mani padoties.

Mariju Padiļju apsūdzēja, ka tā apbūrusi karali donu Pedro. Tautas teiksma stāsta, ka tā dāvinājusi karalienei Burbonu Blanšai zelta jostu, kas karaļa apburtajām acīm likusies ka dziva čūska. Tas modinājis nepatiku, kādu viņš vienmēr izrādījis pret nelaimīgo princesi. (Autora piezīme.)

—  Es tevi lūdzu,— es sacīju,— esi prātīga. Uzklausies! Pagatne ir aizmirsta. Kaut ari tu mani esi pazudinājusi, tu jau zini: tevis dēļ es esmu kļuvis zaglis un slepkava. Karmen! Mana Karmen! Ļauj man tevi izglābt un pašam izglābties līdz. ar tevi!

—  Hosē,— viņa sacīja,— tu man prasi neiespējamo. Es tevi vairs nemīlu; tu mani mīli un tāpēc gribi mani nogalināt. Es varētu tev vēl ko samelot, taču negribu pūlēties. Starp mums visam beigas. Kā manam rom tev ir tiesības nogalināt savu romi; bet Karmena būs vienmēr brīva. Calli viņa ir dzimusi, calli viņa mirs.

—  Tātad tu mīli Lukasu?— es jautāju.

—  Jā, es viņu mīlēju — tāpat kā tevi — vienu mirkli, mazāk nekā tevi varbūt. Tagad nemīlu vairs nevienu un nīstu sevi, ka esmu tevi mīlējusi.

Metos viņai pie kājām, satvēru viņas rokas un slacīju tās asarām. Atgādināju viņai visus kopīgos laimes mirkļus, kuri mums bijuši. Piedāvājos palikt laupītajs viņai par prieku. Visu, kungs, visu, es viņai piedāvāju itin visu, kaut tikai viņa atkal gribētu mani nūlēt!

Viņa man sacīja:

—  Tevi atkal mīlēt es nespēju. Dzīvot ar tevi arī negribu.

Mani sagrāba niknums. Izrāvu nazi. Būtu gribējis, kaut viņa

sabītos un lūgtos žēlastību, bet šī sieviete bija dēmons.

—  Pēdējo reizi — vai gribi palikt ar mani?— es iesaucos.

—  Nē!— viņa atbildēja, kāju piecirzdama. Viņa norāva no pirksta gredzenu, ko biju viņai dāvājis, un iesvieda krūmos.

Es viņai dūru divas reizes. Tas bija Vienača nazis, ko paņēmu, kad savējo biju salauzis. Viņa krita pēc otrā dūriena neiekliegdamās. Vēl tagad garā redzu viņas lielās, melnās acis cieši manī lūkojamies; tad tās apmiglojās un aizvērās. Satriekts paliku pie līķa krietnu stundu. Tad atcerējos — Karmena man bieži bija sacījusi, ka viņai patiktos tikt apraktai mežā. Ar nazi izraku viņai kapu un noguldīju viņu tajā. Ilgi meklēju viņas gredzenu un beidzot to atradu. Ieliku to kapā viņai līdzās kopa ar mazu krustiņu. Varbūt es biju rīkojies aplam. Tad uzkāpu zirgā it 11 aizauļoju uz Kordovu, un pirmajam sargpostenim pateicu, kas es esmu. Sacīju, ka esmu nogalinājis Karmenu, taču negribēju uzradīt vietu, kur atdusas viņas miesas. Mūks bija svēts vīrs. Tas lūdza par viņu. Tas noturēja misi viņas dvēseles glābiņam . . . Nabaga bērns! Visā vainīgi Cale, kas viņu tādu bija uzaudzinājuši.»

Spānija ir zeme, kur vēl šobaltdien sastop lielākā skaitā nekā citur šos visā Eiropā izkaisītos nomadus, kurus pazīst kā čigānus, gitunos, gypsies, Zigeuner utt. Vairums mājo vai, pareizāk sakot, klaiņo pa dienvidu un austrumu provincēm, Andalūzijā, Estremadūrā, Mursijas karaļvalstī; daudz viņu ir Katalonijā. Pēdējie bieži pāriet uz Franciju. Viņi sastopami visos mūsu dienvidu tirgos. Vīrieši parasti ir zirgu tirgotāji, lopu ārsti un mūļu cirpēji; šiem amatiem vēl pievienojas pannu un vara katlu labošana, nemaz nerunājot par kontrabandu un citām neatļautām nodarbībām. Sievietes pareģo nākotni, ubago un pārdod dažādas zāles, gan nekaitīgas, gan ari kaitīgas.

Čigānus pēc ārienes vieglāk atšķirt nekā attēlot, un, ja reizi kaut viens 110 tiem redzēts, tad tūkstoš cilvēku vidū katrs uzreiz pazīs šīs rases indivīdu. Seja, tās izteiksme, lūk, galvenais, kas šķir tos 110 tautām, kuras apdzīvo to pašu zemi. Viņi saulē ļoti iedeguši, un viņu ādas krāsa allaž ir tumšāka nekā pārējiem iedzīvotājiem, kuru vidū viņi mīt. Tā cēlies nosaukums «kalē»— melnie, ar kādu tie sevi bieži apzīmē.[49] Viņu manāmi slīpās, tomēr skaisti veidotās, ļoti melnās acis aizēno garas un biezas skropstas. Viņu skatienu var salīdzināt tikai ar plēsīga zvēra skatienu. Drosme un biklums tajas iezīmējas vienlaikus, 1111 šajā ziņā viņu acis diezgan labi atsedz pašas tautas raksturu — tā ir viltīga, pārdrošā, bet, tāpat kā Panurgs, protams, baidās no sitieniem. Vīrieši lielāko tiesu ir spēcīgi, smuidri, lunkani; neatceros, ka būtu redzējis viņu vidū kādu tuklu. Vācijā čigānietes bieži ļoti glītas; Spānija čigāniešu vidū reti sastopamas skaistules. Kad viņas vēl ir ļoti jaunas, viņas var uzskatīt par patīkamiem negliteņiem; bet, tikko kļuvušas mātes, viņas top atbaidošas. Abu dzimumu pārstāvji ir gluži neticami netīrīgi, un, kas nav redzējis kādas čigānu matronas matus, nevarēs tos iztēloties, pat iedomājoties visrupjākos, vislipīgākos un visputekļainākos zirgu astrus. Dažās lielās Andalūzijas pilsētās daža laba jauna meiča, kas ir patīkamāka nekā citas, mazliet vairāk rūpējas par savu ārieni. Tas par naudu dejo dejas, kuras ļoti atgādina mūsu karnevāla publiskajās ballēs aizliegtās dejas. Angļu misionārs Borovs, kas uzrakstījis divus ļoti interesantus darbus par Spānijas čigāniem, kurus uz Bībeles biedrības rēķina bija sācis pievērst kristīgajai ticībai, apgalvo, ka nav neviena piemēra, kur čigānietei bijusi vājība pret vīrieti, kas nepieder viņas ciltij. Man šķiet, ka cildinājumos, kurus viņš veltī čigāniešu šķīstībai, ir daudz pārspīlējuma. Vispirms — vairums ir Ovidija neglītās stāvoklī: Casta quam nemo rogavit.' Glītās, tāpat kā visas spānietes, izmeklējoties mīļākos, ir ļoti izvēlīgas. Viņām jāizpatīk, viņas vajag iekarot. Borovs min viņu tiklības pierādījumam kādu atgadījumu, kas dara godu viņa paša tiklībai, īpaši viņa vientiesībai. Kāds viņa paziņa, amorāls cilvēks, velti piedāvājis kādai glītai čigānietei vairākas unces. Andalūzietis, kuram izstāstīju par šo gadījumu, apgalvoja, ka amorālais vīrietis būtu guvis lielākus panākumus, parādot divus trīs piastrus, jo piedāvāt čigānietei zelta unces esot tikpat vājš pārliecināšanas līdzeklis kā apsolīt krogus meitai vienu vai divus miljonus.

Lai nu kā būtu, taču drošs ir viens, ka čigānietes ir ārkārtīgi padevīgas saviem vīriem. Nav tādu briesmu vai posta, kam viņas bezbailīgi nestātos pretī, lai palīdzētu vīram. Viens no vārdiem, kādā čigāni paši sevi dēvē,— rome jeb laulātie draugi,— man šķiet liecinām par šīs tautas cieņu pret precētu ļaužu stāvokli. Kopumā var sacīt, ka viņu izcilākais tikums ir patriotisms, ja tā var nosaukt uzticību, kāda viņiem ir attieksmēs ar pašu nācijas piederīgiem, centību savstarpēji izlīdzēties, nesalaužamo klusēšanu kopīgos tumšos darījumos. Starp citu, kaut ko līdzīgu var novērot visās noslēpumainās apvienībās, kuras ir ārpus likuma.

Pirms dažiem mēnešiem es apmeklēju kādu čigānu ordu, kas bija apmetusies Vogēzu kalnos. Cilts vecākās — vecas sievas būdiņā gulēja kāds čigāns, kas nebija viņas ģimenes loceklis un ko bija uzveikusi nāvīga slimība. Šis vīrs bija aizgājis no slimnīcas, kur viņu bija rūpīgi kopuši,— aizgājis, lai mirlu savu ciltsbrāļu vidū. Jau trīspadsmit nedēļas viņš bija gulējis pie saviem saimniekiem, un par viņu tie rūpējās vairak nekā par pašu dēliem un znotiem, kuri dzīvoja lai pašā mājā. Viņam bija laba guļvieta no salmiem un sūnām, ar diezgan tīrām segām, kamēr pārējie ģimenes locekļi, skaitā vienpadsmit cilvēku, gulēja uz trīs pēdu gariem dēļiem. Tik daudz varu pateikt par viņu viesmīlību. Tā pati sieviete, kas izturējās tik cilvēciski pret savu viesi, teica man viņa klātienē: Singo, singo, homtē hi mulo. (Drīz, visai drīz viņam jāmirst.) Galu galā, šo ļaužu dzīve ir tik nožēlojama, ka nāves pieminēšana viņiem neiedveš nekādas šausmas.

Zīmīga čigānu rakstura īpašība ir viņu vienaldzība reliģijas jautājumos — ne tāpēc, ka viņi būtu brīvdomātāji vai skeptiķi. Nekad viņi nav pievērsušies ateismam. Tieši pretēji, tās zemes reliģija, kurā viņi apmetušies, ir arī viņējā; bet viņi to maina, mainot dzimteni. Arī māņticība, kas neizglītotām tautām aizstāj reliģiskas jūtas, viņiem ir sveša. Patiesi, kā gan cilvēki, kas visbiežāk pārtiek no citu cilvēku lētticības, varētu būt māņticīgi? Taču esmu ievērojis, ka Spānijas čigāniem piemīt neparastas bailes no pieskaršanās līķiem. Maz ir tādu, kas par naudu būtu ar mieru aiznest kādu mironi uz kapsētu.

Es jau teicu, ka vairums čigāniešu nododas zīlēšanai. Viņas liek sev par to labi samaksāt. Taču vēl lielāku ienākumu avots viņām ir burvju zāļu un mīlas dzērienu tirdzniecība. Viņu rīcībā ir ne tikai krupju kājas, lai piesaistītu šaudīgas sirdis, vai magnēta akmens pulveris, ar ko bezjūtīgajos var modināt mīlestību; ja vajadzīgs, viņas izdara spēcīgas burvestības, ar kurām piespiež velnu sniegt viņām palīdzību. Pagājušajā gadā kāda spāniete man izstāstīja šādu notikumu. Kādu dienu viņa gājusi pa Alkalā ielu ļoti noskumusi un noraizējusies; čigāniete, kas tupējusi uz ietves, viņai uzsaukusi: «Skaistā dāma, jūsu mīļākais ir jūs pievīlis.» Tā bijusi taisnība. «Vai gribat, lai piespiežu viņu atgriezties pie jums?» Varat iedomāties, ar kādu prieku šo priekšlikumu pieņēma un cik lielu uzticību iedvesa persona, kas no pirmā acu uzmetiena bija uzminējusi dziļākos sirds noslēpumus. Tā kā Madrides ielā, pa kuru noritēja visdzīvākā kustība, nebija iespējams nodoties burvestībām, tad abas vienojās satikties otrā dienā.

«Nekas nav vieglāk kā neuzticīgo atgriezt pie jūsu kājām,» teikusi čigāniete. «Vai jums nav kāds mutautiņš, saitīte vai mantiļa, ko viņš jums dāvinājis?» Viņai iedots zīda kaklauts.

«Tagad iešujiet ar sarkanu zīda diegu kaklauta stūri vienu piastru. Otrā stūrī iešujiet puspiastru, šeit mazu sudraba naudiņu, tur divu reālu monētu. Tad vidū jāiešuj zelta naudas gabals. Vislabāk būtu viens dublons.» Dublonu un visu pārējo iešuva. «Tagad dodiet man to kaklautu; kad sitīs pusnakti, es to aiznesīšu uz Campo Santo. Nāciet man līdzi, ja gribat redzēt jauku velna piesaukšanu. Apsolu, ka jau rītdien jūs redzēsiet to, kuru mīlat.» Čigāniete aizgāja viena uz kapsētu, jo aiz bailēm no velniem noskumusi dāma viņu nepavadīja. Jūs gan uzminēsiet, vai nabaga pamestā mīļākā vēl kādreiz redzēja savu kaklautu un neuzticīgo mīļāko.

Par spīti nepatikai, kādu čigāni ar savu dziļo nabadzību modina, mazāk izglītotu ļaužu vidū viņi tomēr bauda zināmu cieņu un ļoti dižojas ar to. Viņi sevi uzskata par gudrākiem un 110 visas sirds nicina tautu, kuras viesmīlību viņi bauda.

— Šie vientieši ir tik stulbi,— kāda čigāniete Vogēzos man teica,— ka viņus piemuļķot nav liela māksla. Viendien uz ielas kāda zemniece sauca mani; pieeju pie viņas. Viņai dūmoja krāsns, un viņa man lūdza kādu līdzekli, lai krāsns atkal vilktu. Es papriekšu viņai paprasu speķa gabalu. Tad sāku kaut ko murmināt rommani valodā. «Tu esi stulba,» es murminu, «tu esi dzimusi stulba un stulba nomirsi.. .» Kad biju jau pie durvīm, pateicu viņai skaidrā vācu mēlē: «Drošākais līdzeklis, lai tev krāsns nedūmotu, ir nekurināt uguni.» Un es ņēmu kājas pār pleciem.

Čigānu vēsture vēl ir problēma. Īstenībā ir zināms tikai tas, ka viņu pirmie pūļi ļoti nelielā skaitā parādījušies Eiropas austrumdaļā piecpadsmitā gadsimta sākumā, bel nevar izskaidrot, kādēļ viņi ieradušies Eiropā, nedz arī — un tas ir visdīvainākais — kā viņi tik īsā laika tik bagātīgā skaitā saradušies vairakos tālu cits 110 cita šķirtos apgabalos. Pašiem čigāniem nav saglabājušās nekādas teiksmas par savu izcelšanos, un, ja arī viņu vairums sauc Ēģipti par savu dzimteni, tad tikai tāpēc, ka viņi pārņēmuši kādu teiku, kas sensenis izplatīta viņu vidū.

Vairums orientālistu, kas pētījuši čigānu valodu, domā, ka tie cēlušies Indijā. Tiešām šķiet, ka liels skaits vārdu sakņu un daudzas rommani gramatiskās formas atrodamas 110 sanskrita atvasinātās idiomās. Saprotams, ka savos ilgajos klaiņojumos čigāni piesavinājušies daudz sveštautu vārdu. Visos rommani dialektos sastopams daudz grieķu vārdu, piemēram: cocal, kauls, no «kokkalon», pelalli, pakavs, no grieķu «petalon», cafi, nagla, no «karfi» u. c. Mūsu dienās čigāniem ir gandrīz tikpat daudz dialektu, cik ir citu no citām šķirtu viņu cilšu ordu. Visur viņi runā tās zemes iedzīvotāju valodā, kura dzīvo, turklāt tekošāk nekā savā pašu valodā, ko lieto, tikai lai varētu brivi sarunāties sveštautiešu klātienē. Vācijas un Spānijas čigāni gadu simteņiem ir dzīvojuši šķirti, tomēr, salīdzinot viņu dialektus, var atrast ļoti daudz kopīgi lietotu vārdu; taču pirmvaloda visur, kaut arī dažādās pakāpēs, ievērojami sabojājusies saskarē ar izkoptākajām valodām, kurās nomadi bijuši spiesti sarunāties. Vācu, no vienas puses, un spāniešu valoda, 110 otras, tik ļoti pārveidojušas rommani pamatformas, ka Švarcvakles čigānam nebūtu iespējams saprasties ar kādu ciltsbrāli 110 Andalūzijas, kaut arī viņiem pietiktu pārmīt dažus teikumus, lai atzītu, ka abi runā 110 tās pašas idiomas atvasinātu dialektu. Daži bieži lietoti vārdi ir, manuprāt, kopīgi visiem dialektiem; tā visās vārdnīcās, kuras man izdevies redzēt, pani nozīmē ūdeni, manro — maizi, mūs — gaļu, lon — sāli.

Skaitļu vārdi gandrīz visur ir tādi paši. Vācijas dialekts man liekas tīrāks nekā Spānijas dialekts, jo tas saglabājis daudz pirmatnējo gramatisko formu, bet Spānijas čigāni pārņēmuši kastīliešu formas. Tomēr dažos vārdos sastopami izņēmumi, kuri liecina par agrāko valodas kopību. Vācu dialektā pabeigtās pagātnes formas darina, pievienojot ium pavēles izteiksmei, kas vienmēr ir darbības vārda sakne. Spāniešu rommani visus darbības vārdus loka pēc kastīliešu verbu pirmās konjugācijas parauga. No infinitīva jamar — ēst — kārtnēji vajadzēja darināt jamē— es esmu ēdis, no lillar — ņemt — vajadzētu atvasināt lille— esmu ņēmis. Taču dažs labs vecs čigāns saka: jayon, lillon. Citus darbības vārdus, kuri būtu saglabājuši šo senatnīgo formu, es nezinu.

Kad nu es tā izklāstu savas niecīgās zināšanas rommani valodā, gribu arī atzīmēt dažus franču žargona vārdus, kurus mūsu zagļi aizguvuši no čigāniem. «Parīzes noslēpumos» labākā sabiedrība uzzināja, ka chourin nozīmē nazis. Tas ir tīrā rommani valodā; chouri ir visiem dialektiem kopīgs vārds. Vidoka kungs apzīmē zirgu par gres, un tas atkal ir čigānu vārds gras, gre, graste, gris. Pievienojiet vēl vārdu romanichel, kas parīziešu žargonā nozīme «čigāni». Šis vārds ir vulgarizēts rommane tehave— čigānpuisis. Taču jo sevišķi es lepojos ar atvasinājumu frimousse — seja, vaigs; tas ir vārds, ko lieto visi skolēni vai vismaz lietoja manā laikā. Vispirms ievērojiet, ka Udēns savā interesantajā vārdnīcā 1640. gadā rakstījis firli- mouse. Un rommani valodā firla, fila nozīmē «seja», vārdam mui ir tā pati nozīme, kas latīņu os. Savienojumu firlamui kāds tīrā valodā runājošs čigāns uzreiz saprata, un es domāju, ka tas atbilst viņa valodas garam.

Tagad nu gan pietiks, lai radītu «Karmenas» lasītājiem labvēlīgu ieskatu par manām rommani valodas studijām. Gribētu nobeigt ar parunu, kas man pašreiz iekrīt prātā: En retudi pand nasti abea maeha. Aizvērtā mutē muša nevar ieskriet.

KĀRĻA IX VALDĪŠANAS HRONIKA

.

PRIEKŠVARDS

Nesen izlasīju diezgan daudz memuāru un pamfletu, kuri attiecas uz XVI gadsimta beigām. Man ienāca prātā uzrakstīt izvilkumu no izlasītā, un lūk šis izvilkums.

Vēsturē man patīk tikai anekdotes, un to vidū es vairāk cienīju tādas, kurās, kā man šķiet, es atrodu zināmu laikmeta tikumu un raksturu patiesu attēlojumu. Sī nav sevišķi cildena gaume; taču sev par kaunu man jāatzīstas, ka es labprāt atdotu Tukididu par autentiskiem Aspazijas vai kāda Perikla laikmeta verga memuāriem; jo vienīgi memuāri, kur autors vaļsirdīgi tērzē ar lasītājiem, sniedz to c i l v ē k a attēlojumu, kas mani interesē un valdzina. Ne Mezrē darbos, bet gan pie Monlika, Brantoina d'Obiņē, Tavanna, La-Nū u. c. mēs gūstam priekšstatu par XVI gadsimta francūzi. Šo autoru stils tikpat labi raksturo viņu laikmetu kā pats viņu vēstījums.

Piemēram, lasu Efuāla darbā šādu piezīmi:

«Jaunava de Šatonefa, viena no karaļa drostaliņām, pirms viņš devās uz Poliju, apprecējusies aiz mīlas jūtām ar floren- cieti Antinoti, galeru kapteini Marseļā, un, vairākkārt pieķērusi viņu laulības pārkāpumos, vīrišķīgi nogalināja viņu pati savām rokām.»

No šīs anekdotes un vēl daudzām citām, kuru Brantomam ir daudz, es prātā atveidoju kādu raksturu un atdzemdinu Anrī III galma dāmu.

Man liekas, ka ir visai interesanti salīdzināt viņu tikumus ar mūsējiem un vērot, ka mūsu laikos spēcīgas kaislības izzūd un to vietu ieņem miermīlība un varbūt pat laime. Atliek tikai vēl jautājums, vai mēs esam labāki par mūsu senčiem, un tas nav tik viegli izšķirams; jo, mainoties laikiem, mainījušies arī uzskati par vienu un to pašu rīcību.

Tā ap 1500. gadu slepkavība vai noindēšanas gadījums neiedvesa tādas šausmas, kādas tas modina šodien. Galminieks nodevīgi nogalināja savu ienaidnieku; viņš lūdza piedošanu, saņēma to un atkal parādījās sabiedrībā, turklāt neviens neiedomājās novērsties no viņa. Reizēm pat, ja slepkavību bija izsaukušas likumīgas atriebības jūtas, par šo slepkavu runāja tā, kā mūsu dienās mēdz runāt par kārtīgu cilvēku, kas divkaujā nogalinājis kādu nelieti, kurš viņu smagi apvainojis.

Man tātad liekas pilnīgi skaidrs, ka sešpadsmitā gadsimta cilvēku rīcību nevajag vērtēt ar mūsu deviņpadsmitā gadsimta mērauklu. Kas izsmalcināti civilizētā valstī ir noziegums, mazāk attīstītas civilizācijas valstī ir tikai drošsirdības izpaudums un barbariskos laikos varbūt pat cienījama rīcība. Tātad, protams, viena un tā pati rīcība jāvērtē dažādi atkarībā no zemes, kur tā izdarīta, jo starp vienu un otru tautu ir tikpat liela atšķirība kā starp vienu un otru gadsimtu[50].

Mehmets Ali, kura varu Ēģiptē mameluku beji apstrīdēja, uzaicina kādu dienu šā karaspēka galvenos vadoņus uz svinībām savas pils iekšējā aulā. Kad viņi ienākuši, iekšējās durvis aizveras. Augšējās terasēs paslēpušies albāņi viņus apšauj, un kopš tā laika Mehmets Ali viens pats valda Ēģiptē.

Nu, lūk! mēs sadarbojamies ar Mehmetu Ali; eiropieši viņu pat cienī un visās avīzēs viņu daudzina par lielu vīru, teic, ka viņš ir Ēģiptes labdaris. Un tomēr, kas gan var būt šausmīgāk nekā likt nogalināt neaizsargātus cilvēkus? īstenībā turienes ieražas atjauj sarīkot šādus slazdus, un citādi nav iespējams izkļūt no tāda stāvokļa. Lūk, tur ir vietā Figaro maksima: M a per Dio, l'U tilitā !

Ja kāds ministrs, kura vārdu es neminēšu, būtu atradis albāņus, kas būtu bijuši ar mieru šaut pēc viņa pavēles, un ja kādās svinīgās pusdienās viņš būtu aizgādājis uz viņpasauli ievērojamus kreisās partijas dalībniekus, viņš faktiski būtu rīkojies tāpat kā Ēģiptes pašā, bet no m o r ā l e s viedokļa viņš būtu simtreiz vairāk vainīgs. Slepkavība vairs nav mūsu likumos. Bet šis ministrs atcēla daudzus liberāļu vēlētājus, sīkus valdības ierēdņus; pārējos iebiedēja, un tā vēlēšanas noritēja viņam pa prātam. Ja Mehmets Ali būtu bijis ministrs Francijā, viņš arī nedarītu nekā vairāk; un, bez šaubām, franču ministram Ēģiptē būtu vajadzējis apšaut pretiniekus, jo, atceļot tos, viņš nepanāktu vajadzīgo iespaidu mameluku morālē?[51]

Bērtuļa nakts bija liels noziegums pat tajos laikos; bet, es atkārtoju, masu apkaušana sešpadsmitajā gadsimtā nebūt nav tāds pats noziegums kā šāds grautiņš deviņpadsmitajā gadsimtā. Piebildīsim, ka tajā tieši vai netieši piedalījās lielākā tautas daļa; tā apbruņojās, lai uzbruktu hugenotiem, kurus uzskatīja par svešzemniekiem un ienaidniekiem.

Bērtuļa nakts bija kā tautas sacelšanās, līdzīga spāniešu nemieriem 1809. gadā; un Parīzes iedzīvotāji, apkaudami ķecerus, stingri ticēja, ka viņi paklausa debesu balsij.

Tādam stāstniekam, kāds esmu es, nepienākas šai sējumā sniegt sīku aprakstu par 1572. gada vēsturiskajiem notikumiem; bet, tā kā es esmu ierunājies par Bērtuļa nakti, nevaru atturēties, neizteicis šeit dažas domas, kuras man iešāvās prātā, lasot šo mūsu vēstures asiņaino lappusi.

Vai ir labi izprasti iemesli, kuri noveda pie šī grautiņa? Vai tas ticis perināts jau sen, vai arī ir spēja lēmuma vai pat nejaušības sekas?

Neviens vēsturnieks man nesniedz uz šiem jautājumiem apmierinošu atbildi.

Par pierādījumiem viņi min pilsētas tenkas un iedomātas sarunas, kas ir pārāk nenozīmīgas, kad jāizšķir tik svarīgs vēstures jautājums.

Vieni padara Kārli IX par divkosības brīnumu; citi viņu attēlo kā drūmu, nepacietīgu cilvēku ar dīvainām iedomām. Ja viņš sašutumā izteicis draudus pret protestantiem jau pirms 24. augusta . . . tas ir pierādījums, ka viņš jau sen domājis par grautiņu; ja viņš tos glāsta . .. pierādījums, ka viņš ir divkosīgs.

Gribu tikai atkārtot kādu stāstījumu, kas pieminēts visur un kas liecina, cik vieglprātīgi paļaujas visneticamākajām baumām.

Stāsta, ka apmēram jau gadu pirms Bērtuļa nakts grautiņa plāns bijis gatavs. Lūk, kāds bijis šis plāns: Prēoklēru laukumā vajadzējis uzcelt koka torni; tajā ieliktu hercogu de Gīzu ar galminiekiem un kareivjiem katoļiem, un admiralis ar protestantiem tiein uzbruktu, it kā lai sarīkotu karalim šķietamu aplenkumu. Kad šis sava veida turnīrs būtu iededzies, pēc norunātās zīmes katoļi pielādētu ieročus un nošautu pretiniekus, pirms tie būtu attapušies no pārsteiguma un sagatavojušies aizstāvēties. Lai stāstu padarītu skaistāku, vēl piebilst, ka Kārļa IX mīlulis, vārdā Liņerols, ne visai smalkjūtīgi atklājis visu slepeno norunu, sacīdams karalim, kad tas bargi norāja protestantu senjorus: «Ai, jūsu augstība, pagaidiet vēl. Mums ir cietoksnis, kas atriebs ķeceriem par mums visiem.» Neaizmirstiet, lūdzu, ka vēl neviens dēlis nebija uzcelts šim cietoksnim. Pēc tam karalis parūpējies likt nogalēt šo pļāpu. Stāsta, ka šo projektu izgudrojis kanclers Birags, kuram gan arī piedēvē šādus vārdus, kas liecina par pavisam citādiem nodomiem: «Lai atbrīvotu karali no viņa ienaidniekiem, vajadzīgi tikai daži pavāri.» Šis līdzeklis bija daudz ērtāks nekā nupat atstāstītais, kas savas ekstravagances pēc bija gandrīz neizpildāms. Paliesi, kā gan būtu varējuši, nemodinot protestantu aizdomas, sagatavot šo mazo karu, kur sadurtos abas nesen vēl naidīgās partijas? Turklāt, sapulcināt un apbruņot hugenotus gan nebūtu labs līdzeklis, lai par lētu cenu izrēķinātos ar viņiem. Ir acīm redzami, ka, ja jau tolaik būtu sazvērējušies viņus pazudināt, tad vislabākais būtu uzbrukt viņiem neapbruņotiem.

Esmu stingri pārliecināts, ka grautiņš nav bijis iepriekš iecerēts, un es nevaru aptvert, kā var domāt pretēji tie autori, kuri tai pašā laikā raksturo Katrīnu kā, gan taisnība, ļoti ļaunu sievieti, taču arī kā vienu no sava gadsimta gaišākajām galvām politikā.

Uz brīdi atstāsim malā morāli un aplūkosim šo iedomāto plānu no derīguma viedokļa. Es uzskatu, ka tas nav bijis derīgs galmam, vēl jo vairāk tāpēc, ka to izpildīja ļoti neveikli, un tas liek domāt, ka tie, kuri šo plānu bija iecerējuši, ir bijuši vislielākie nejēgas.

Vajag tikai aplūkot, vai karaļa autoritāte kaut ko ieguva vai zaudēja no šā grautiņa, vai to pieļaut bija viņa interesēs.

Francija bija sadalīta trijās lielās partijās: protestantu partijā, kuras vadonis kopš prinča de Kondē nāves bija admirālis; karaļa partijā, kas bija pati vājākā; un Gīzu jeb tālaika ultrarojālislu partijā.

Acīm redzams, ka karalim, kam vienlīdz bija jābaidās kā no Gīziem, tā no protestantiem, būtu vajadzējis mēģināt saglābt savu varu, turot šīs abas puses naidā. Iznīcinot vienu no tām, viņš padevās otras žēlastībai.

Politisko šūpoļu sistēma tolaik jau bija visai pazīstama un lietota. Luijs XI bija teicis: «Skaldi un valdi!»

Tagad palūkosimies, vai Kārlis IX bija dievbijīgs; jo pārmērīga dievbijība būtu varējusi pamudināt viņu uz rīcību, kura ir pretstatā viņa interesēm. Bet viss turpretī liecina, ka, ja arī viņš nebija brīvdomātājs, tad fanātiķis vēl jo mazāk. Bez tam viņa māte, kas viņu vadīja, nekad nebūtu vilcinājusies upurēt savu reliģisko pārliecību, ja viņai tāda vispār bijusi, par labu savai varas kārei.1

' Par pierādījumu Kār|a IX dziļajai divkosībai min viņa vārdus, kas man turpretī liekas tikai parupjš tāda cilvēka izlēciens, kuram reliģijas jautajumi gluži vienaldzīgi. Pāvests ļoti tielējies dot vajadzīgo atļauju Karļa IX māsas Margaritas de Valuā precībām ar Anrī IV, kas tolaik bija protestants. Karalis sacījis: «Ja svētais tēvs liedz, paņemšu ināšeli Margotonu pie rokas un iešu uz protestantu baznīcu viņu apprecināt.» (Autora piezīme)

Bet pieņemsim, ka Kārlis vai viņa māte, vai varbūt viņa valdība būtu, pretēji jebkuram politikas likumam, nolēmuši iznīcināt visus protestantus Francijā; kad šāds lēmums būtu reiz pieņemts, domājams, ka viņi pamatīgi apsvērtu līdzekļus, kā nodrošināt panākumus. Tādā gadījumā kā visdrošākais ceļš vispirms iešautos prātā tas, ka grautiņš jāsarīko visās karalistes pilsētās vienlaikus, lai protestanti, kuriem visās malās uzbruktu ar skaitliski pārākiem spēkiem[52], nekur nespētu aizsargāties. Pietiktu vienas dienas, lai viņus sakautu. Tā arī Asurs savā laikā bija izprātojis ebreju grautiņu.

Taču mēs lasām, ka pirmās karaļa pavēles protestantu grautiņam parakstītas 28. augustā, t.i., četras dienas pēc Bērtuļa nakts, tā ka ziņām par šo lielo slaktiņu vajadzēja pienākt ātrāk nekā karaļa depešām un satraukt visus, kam tuva reliģija.

It īpaši būtu bijis nepieciešams sagrābt protestantu nocietinājumus. Kamēr tie palika viņu varā, karaļa autoritāte nebija nodrošināta. Tā, pieņemot, ka katoļi bija sazvērējušies, ir skaidrs, ka viens no svarīgākajiem pasākumiem būtu bijis Larošelas sagrābšana 24. augustā un tai pašā laikā karaspēka klātiene Francijas dienvidos, lai tur aizkavētu protestantus sapulcēties. [53]

Nekas no tā nebija ticis darīts.

Nevaru pieņemt, ka vieni un tie paši cilvēki būtu spējuši izperināt noziegumu, kura sekām vajadzēja kļūt tik svarīgām, un tik slikti būtu to izpildījuši. Patiesi, rīcība bija tik neveikla, ka dažus mēnešus pēc Bērtuļa nakts atkal izcēlās karš, kurā protestanti guva slavu un turklāt vēl jaunas priekšrocības.

Beidzot, vai Koliņī noslepkavošana, kas tika izdarīta divas dienas pirms Bērtuļa nakts, galīgi neapgāž pieņēmumu par sazvērestību? Kādēļ nogalināt vadoni pirms vispārējā grautiņa? Vai tas nebija līdzeklis iebiedēt hugenotus un mudināt viņus būt piesardzīgiem?

Es zinu, ka daži autori piedēvē atentātu, kas tika izdarīts pret admirāli, vienīgi hercogam de Gīzam; taču, kaut gan sabiedriskā doma šajā noziegumā vainoja karali un slepkava saņēma atlīdzību no k a r a ļ a [54] , es arī šajā faktā saskatu argumentu pret sazvērestību. Patiesi, ja tāda būtu eksistējusi, hercogam de Gīzam noteikti vajadzētu būt tās dalībniekam; un kāpēc tādā gadījumā nenogaidīt divas dienas ar personisko atriebību, lai tā k|ūtu droša? Kāpēc likt uz spēles visu pasākumu vienīgi cerībā paātrināt par divi dienām sava ienaidnieka nāvi?

Tas viss man šķiet pierādām, ka šis lielais grautiņš nav bijusi karaļa sazvērestība pret savas tautas daļu. Bērtuļa nakts man liekas tautas sacelšanās sekas, sacelšanās, kuru nevarēja paredzēt un kura iedegās pēkšņi.

Es bez kādām pretenzijām sniegšu savu miklas atrisinājumu.

Koliņī trīs reizes bija vedis sarunas ar savu valdnieku kā līdzīgs ar līdzīgu: ar to pietika, lai viņu ienīstu. Pēc Žannas d'Albrē nāves, tā kā abi jaunie prinči — Navarras karalis un princis de Kondē — bija pārāk jauni un viņiem nebija ietekmes, Koliņī tiešām bija kļuvis par protestantu partijas vienīgo vadoni. Pēc viņa nāves izrādījās, ka abi prinči ienaidnieka nometnes vidū ir gandrīz gūstekņi, nokļuvuši pilnīgā atkarībā no karaļa. Tādējādi Koliņī nāve un vienīgi tā vien bija svarīga, lai nodrošinātu Kārļa IX varenību, kurš varbūt nebija aizmirsis šādus hercoga d'Albas vārdus: Viena laša galva ir vērtīgāka par tūkstoš vardēm.

Bet, ja ar vienu triecienu viņš atbrīvotos no admirāļa un no hercoga de Gīza, skaidrs, ka viņš būtu kļuvis absolūts valdnieks.

Lūk, kas viņam būtu jādara,— jāuzdod nogalināt admirāli vai vismaz jāuzveļ šī slepkavība hercogam de Gīzam, tad jāliek vajāt šis princis kā slepkava, pavēstījot atklātībā, ka viņš to pametīs hugenotu atriebībai. Ir zināms, ka hercogs de Gīzs, vainīgs Morevela mēģinājumā vai ne, lielā steigā atstāja Parīzi un protestanti, kurus karalis šķietami protežēja, izkliedza draudus pret Lotringas valdnieku nama prinčiem.

Parīzieši tolaik bija šausmīgi fanātiķi. Militāri organizētie pilsētnieki veidoja ko līdzīgu nacionālai gvardei, kas ar pirmo signālu varēja ķerties pie ieročiem. Tā kā hercogs de Gīzs parīziešiem bija mīļš, gan viņa tēva piemiņas, gan ari viņa paša nopelnu dēļ, tad viņi ienīda hugenotus, kuri divas reizes bija viņus aplenkuši. Zināmā labvēliba, kādu hugenoti baudīja galmā tai brīdī, kad viena karaļa māsa apprecējās ar protestantu ticības princi, divkāršoja viņu augstprātību un viņu ienaidnieku naidu. īsi sakot, pietiktu kādam stāties šo fanātiķu priekšgalā un uzsaukt: Sitiet! un viņi mestos apkaut savus ķeceriskos tautiešus.

No galma padzītajam hercogam, karaļa un protestantu apdraudētam, bija jāmeklē atbalsts pie tautas. Viņš sapulcina pilsētnieku gvardes vadoņus, stāsta viņiem, ka ķeceri noslēguši slepenu sazvērestību, uzaicina nogalināt tos pirms dumpja uzliesmošanas, un t i k a i tad radas doma par grautiņu. Tā ka starp plāna pieņemšanu un izpildīšanu pagāja tikai dažas stundas, tad viegli izskaidrojama noslēpumainība, kas pavadīja sazvērestību, un tas, ka tik daudzi cilvēki spēja paturēt slepenībā šo nodomu; citādi tas liktos visai neparasti, jo Parīzē slepeni uzticētais izplatās atri[55].

Grūti noteikt, kāda bija karaļa līdzdalība šajā grautiņā; ja arī viņš to neatbalstīja, drošs ir tas, ka viņš to pieļāva. Pēc divām slepkavību uti varasdarbu dienām viņš to visu noliedza un gribēja apturēt slaktiņu[56]. bet tautas niknums bija atbrīvots, un tas neaprimst tikai ar mazliet asiņu. Monarhs bija spiests ļauties satrakotai straumei, kas viņu aizrāva. Viņš atsauca pavēles par apžēlošanu un drīz vien izdeva citas, lai izplatītu slepkavošanu visā Francija.

Tādas ir manas domas par svētā Bērtuļa nakti, un, tās aprakstīdams, es teikšu kopā ar lordu Baironu:

«I only say, suppose lliis supposition.»

Don Juan, ccint. /, st. LXXXV.

1829. g.

REITERI

The black bands came over The Alps and their snovv, With Bourbon the rover They passed the bro«d Po.

Lord Bvron, The deformed transformēti.

Netālu no Etampas, braucot uz Parīzes pusi, vēl tagad redzama liela četrstūraina akmens ēka ar smaili velvētiem, nepieklājīgām skulptūrām izrotātiem logiem. Virs ieejas durvīm ir niša, kur kādreiz bija stāvējusi akmens madonna, bet revolūcijas laikā viņai bija jāpieredz vienāds liktenis ar daudziem citiem svētajiem un svētajām: to svinīgi sadauzīja pats revolucionārā kluba priekšsēdētājs Larsī. Vēlāk viņas vietā ir nostādīta cita jaunava, kas, tiesa, ir gan tikai no ģipša, tomēr, ietērpta zīda skrandās, ar dažam stikla krellēm, viņa izskatās vēl diezgan labi un piešķir cienīgu izskatu Kloda Žiro krodziņam.

Gluži tāpat kā tagad, arī- pirms vairāk nekā divsimt gadiem, proti, 1572. gadā, šīs ēkas uzdevums bija uzņemt izslāpušos ceļiniekus; tikai toreiz tās ārējais izskats bija pavisam cits. Sienas bija noklātas uzrakstiem, kuros spilgti atspoguļojās toreizējā pilsoņu kara mainīga laime. Blakus vārdiem: «Lai dzīvo princis Kondē!» bija lasāms: «Lai dzīvo hercogs d e Gīzs! N ā v"S hugenotiem!» Mazliet tālāk kāds zaldāts ar ogli bija uzzīmējis karātavas ar pakārto un, baidīdamies tapt pārprasts, pierakstījis zem tā: Gaspārs de Šatijons. Likās tomēr, ka vēlāk hugenoti šajā apvidū bija paturējuši virsroku, jo viņu vadoņa vārds bija izkasīts un tā vietā ierakstīts de Gīzs. Vēl citi uzraksti, pusizdzisuši, diezgan grūti salasāmi un vēl grūtāk izsakāmi pieklājīgiem vārdiem, liecināja, ka ari karalis un viņa māte netika cienīti daudz vairāk par šiem partiju vadoņiem. Bet visbiežāk gan laikam šajā partiju un reliģiju niknumā bija nācies ciest nabaga madonnai. Apmēram divdesmit vietas ložu izdobtā statuja liecināja par protestantu kareivju dedzību to lietu postīšanā, kuras viņi sauca par «paganu elkiem». Dievbijīgais katolis, ejot garām madonnai, godbijīgi noņēma cepuri, turpretim protestantu jātnieks uzskatīja par pienākumu izšaut uz statuju ar savu arkebūzu; un, ja lode trāpīja, tad viņš jutas tik lepns, it kā būtu nokāvis pašu apokalipses pūķi vai iznīcinājis visu elkdievību.

Kopš vairākiem mēnešiem starp abām naidīgajām sektām bija noslēgts miers, bel miera zvērestu bija izrunājušas tikai lūpas, nevis sirds. Abu partiju ienaids kvēloja joprojām. Viss vēl atgādināja, ka karš tikko beidzies, viss vēstīja, ka miers nevar pastāvēt ilgi.

«Zelta lauvas» krogs bija pilns kareivju. Pēc svešā akcenta un savadajiein tērpiem viņos bija viegli pazīt vācu jātniekus, tā sauktos reiterus', kas ieradās piedāvāt savus pakalpojumus protestantu partijai, sevišķi, kad pēdējā spēja par to labi samaksāt. Bet, cik viņi skaitījās bīstami kā veikli jātnieki un izveicīgi šāvēji kaujas laukā, tikpat briesmīga un vēl vairak uz patiesību dibināta bija viņu veiklu laupītāju un nežēlīgu uzvarētāju slava. Vienībā, kas bija apmetusies krogā, bija apmēram piecdesmit jātnieku; viņi bija izjājuši no Parīzes vakarvakarā un devās uz Orleānu, lai tur kļūtu par garnizonu.

Kamēr daži no viņiem tīrīja pagalmā zirgus, kas bija piesieti pie mūra, citi kūra uguni, grozīja iesmus un nodarbojās ar vārīšanu. Nelaimīgais saimnieks, ar micīti rokā, asarainām acīm noraudzījās savas virtuves nekārtīgajā jūklī. Viņa putnu kuts bija iztukšota, pagrabs izlaupīts, viņa pudelēm kareivji lauza nost kaklus, nemēģinot lās pat atkorķēt, bet visļaunākais bija tas, ka viņš zināja it labi, ka, par spīli visām bargajām karaļa pavēlēm par disciplīnu karavīriem, viņam nebija ko gaidīt zaudējumu atlīdzību no tiem, kas izturējās pret viņu kā pret ienaidnieku. Šajā nelaimes pilnajā laikā vispāratzīta patiesība bija tā, ka miera un kara apstākļos karaspēks vienmēr dzīvoja uz vietējo iedzīvotāju rēķina.

Pie taukiem un sodrējiem nomelnējuša ozolkoka galda sēdēja reiteru kapteinis. Tas bija liels, drukns vīrietis, gadu piecdesmit vecs, ar ērgļa degunu, stipri iedegušu seju, plāniem, iesirmiem matiem, kas slikti nosedza platu zobena rētu, kura sākās pie kreisās auss un nozuda viņa kuplajās ūsās. Bruņu- kreklu un cepuri viņš bija noņēmis un palicis tikai ieroču melni noberzta, vietvietām rūpīgi salāpītā ādas ungāru kamzolī. Zobens un pistoles bija noliktas viņam pa rokai uz sola; viņš bija paturējis vienīgi platu dunci, ieroci, ko piesardzīgs vīrs tolaik mēdza noņemt, tikai gulēt ejot.

Viņam pa kreisi sēdēja jauneklis koši sārtu seju, slaiks un diezgan smuidrs. Viņa kamzolis bija labi pašūts, un arī visā pārējā tērpā bija redzams vairāk smalkuma un iznesības nekā viņa biedram. Viņš tomēr bija tikai kapteiņa kornets.

Ar viņiem kopā pie galda sēdēja divas jaunavas ap gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem. Viņu tērpi bija īsts nabadzības un greznības sajaukums; šķita, ka tie nebija viņām šūti, bet kara laime nejauši ielikusi tos viņām rokās. Vienai mugura bija damasta ņieburs, izrakstīts ar zeltu, kas bija gluži apsūbējis, un rupja audekla kleita, otrai — mēļa samta tērps un galvā pelēka tūbas vīriešu cepure, izgreznota ar gaiļa spalvu. Abas bija daiļas, bet pārdrošie skatieni un nekautrā valoda liecināja, ka viņas pieradušas dzīvot starp kareivjiem. Viņas bija atceļojušas no Vācijas, kur tām nebija noteiktas nodarbošanās. Tā samta kleitā bija čigāniete; viņa prata zīlēt uz kārtīm un spēlēt mandolīnu. Otrai bija zināšanas ķirurģijā, un viņa, kā likās, bija ieguvusi korneta īpašu uzmanību. Visiem četriem priekšā stāvēja pa lielai vīna pudelei un glāzei; viņi tērzēja un dzēra, gaidīdami maltīti.

Saruna pamazām apsīka, kā jau izsalkušiem cilvēkiem, kad pie vārtiem pieturēja jauns, labi noaudzis, diezgan eleganti ģērbies jātnieks skaistā, sarkanbrūnā zirgā. Reiteru trumetnieks piecēlās no sola, uz kura sēdēja, pagājas viņam pretī un saņēma zirga pavadu. Jauneklis gribēja jau viņam pateikties par to, ko viņš uzskatīja par pieklājību, bet laikus apķērās, jo trumetnieks atvēra zirgam muti un ar pazinēja skatienu aplūkoja tā zobus; tad, atkāpdamies dažus soļus un nolūkodamies dižciltīgā zirga kājās un augumā, viņš pamāja ar galvu kā apmierināts cilvēks.

— Jūs jājat skaistu kumeļu, kungs,— viņš sacīja savā svešinieka izloksnē. Arī piebilda vēl dažus vārdus vāciski, par ko citi viņa biedri iesmējās, pēc tam viņš atkal apsēdās agrākajā vietā.

Šāda nepieklājīga apskate jaunajam ceļiniekam nebija pa prātam; tomēr viņš aprobežojās ar to, ka uzmeta trumetniekam tikai nievājošu skatienu un veikli izlēca no segliem bez citu palīdzības. Krodzinieks, kas patlaban iznāca no mājas, goddevīgi paņēma pavadu no viņa rokām un teica pie auss tik klusu, lai reiteri nesadzirdētu:

—  Dievs lai jums palīdz, jaunais nniižnieka kungs! Bet jūs nākat tiešām nelabā brīdī. Ši neģēļu sabiedrība (kaut svētais Kristofors tiem apgrieztu sprandu!) nav nekas patīkams labiem, kristīgiem cilvēkiem kā jums un man.

Jaunais cilvēks rūgti pasmaidīja.

—  Vai šie kungi ir protestantu jātnieki?— viņš vaicāja.

—  Un turklāt vēl reiteri,— atbildēja saimnieks.— Lai svētā jaunava viņus sasper! Pa šo stundu, kopš viņi ir šeit, viņi salauzuši pusi manu istablietu. Cietsirdīgi laupītāji, tāpat kā viņu vadonis, šis sātana admirālis de Šatijons.

—  Cilvēkam ar jūsu sirmo bārdu gan vajadzētu būt mazliet saprātīgākam,— atbildēja jauneklis.— Ja jūs, iedomāsimies, runātu tagad ar protestantu, viņš varētu jums atbildēt ar pamatīgu sitienu. Un, teikdams šos vārdus, viņš plīkšķināja jājampā- tagu, ar kuru mēdza mudināt zirgu, pa savu baltās ādas zābaku stulmu.

—  Ko? … Kā!… jūs — hugenots? .. . protestants, es gribēju teikt,— pārsteigts iekliedzās saimnieks.

Viņš atkapās soli un aplūkoja svešinieku no galvas līdz kājām, it kā mēģinādams atrast viņa apģērbā kādu pazīmi, pēc kuras varētu spriest, pie kādas ticības viesis pieder. Šīs pārbaudes un arī jaunekļa atklātās, smaidošās sejas pamazam iedrošināts, viņš turpināja klusāk:

—  Protestants ar zaļu samta ģērbu? Hugenots ar spāņu mežģīņu apkakli? Nē, nē — nevar būt! He, jaunais kungs, šādas greznības neredz pie ķeceriem! Svētā Marija! Tik smalks samta kamzolis, tas tiem sīkstuļiem būtu pārāk skaists!

Pataga tajā pašā mirklī nošvīkstēja gaisā un, trāpīdama nabaga saimniekam pa vaigu, apliecināja viņam jaunā sarunas biedra ticību.

—  Nekaunīgais pļāpa! Lūk, tas tādēļ, lai tu iemācītos pievaldīt savu mēli.— Ved manu zirgu stallī un pieraugi, ka viņam nekā netrūktu.

Krodzinieks skumīgi nolieca galvu un aizveda zirgu kādā nojumē, murminādams pie sevis tūkstošiem lāstu visiem ķeceriem, kā vāciešiem, tā frančiem; un, ja jaunais ceļinieks nebūtu viņam sekojis, lai redzētu, kā apietas ar viņa zirgu, tad nabaga lopiņš savā ķecera lomā būtu droši palicis bez vakariņām.

Svešinieks iegāja virtuvē un sveicināja tur sapulcējušos, graciozi paceldams savas platās, ar dzeltenmelnu spalvu apēnotās cepures malu. Kad kapteinis bija atbildējis viņa sveicienam, viņi brīdi klusu ciezdami aplūkoja viens otru.

—  Kapteini,— teica jaunais svešinieks,— es esmu protestantu muižnieks un priecājos, ka esmu sastapis šeit dažus savas ticības brāļus. Ja jums nav nekas pretī, tad ēdīsim kopā vakariņas.

Kapteinis, uz kuru jaunekļa izcilais izskats un apģērba elegance bija atstājusi labu iespaidu, atbildēja, ka tas viņam parādot godu. Ari jaunā čigāniete Milas jaunkundze, par ko mēs jau runājām, tūliņ pavirzījās uz sola, dodama viņam vietu sev blakus; un, būdama visai pakalpīgas dabas, viņa atdeva tam pat savu glāzi, kuru kapteinis tūdaļ piepildīja.

—  Mani sauc — Dītrihs Hornšteins,— teica kapteinis, pieskandinot savējo jaunā cilvēka glāzei.— Jūs droši vien esat jau dzirdējuši runājam par kapteini Dītrihu Hornšteinu? Tas biju es, kas komandēja pirmo nāves rotu kaujā pie Drē un vēlāk pie Arnēledikas.

Svešinieks saprata šo aplinku mājienu pēc viņa vārda un atbildēja:

—  Man ļoti žēl, ka nevaru nosaukt jums tikpat slavenu vārdu kā jūsējo, kaptein; es nosaukšu savējo tikai tāpēc, ka ari mana tēva vārds ir labi pazīstams mūsu pilsoņu karos. Mani sauc par Bernāru de Meržī.

—  Kam jūs šo vārdu sakāt!— iesaucās kapteinis, pieliedams glāzi līdz malām.— Es pazinu jūsu tēvu, Bernār de Meržī kungs! Es viņu pazīstu jau kopš pašām pirmajām cīņām, kā pazīst tikai savus tuvākos draugus. Uz viņa veselību, Bernāra kungs!

Kapteinis pacēla glāzi un pateica dažus vārdus vācu valodā savai vienībai. Un, tikko vīns bija skāris kapteiņa lūpas, visi viņa jātnieki, skaļi kliegdami, meta gaisā savas cepures. Krodzinieks, domādams, ka tas ir slepkavošanas signāls, nokrita ceļos. Arī pats Bernārs bija mazliet pārsteigts par šo neparasto goda pierādījumu; tomēr viņš uzskatīja par savu pienākumu uz šo ģermānisko laipnību atbildēt ar to, ka iedzēra arī uz kapteiņa veselību.

Jau līdz viņa atnākšanai dūšīgi tukšoto pudeļu šim jaunajam tostam vairs nepietika.

—  Piecelies, liekuli,— uzsauca kapteinis, pievērsdamies, vēl arvien ceļos nometušamies krodziniekam,— piecelies un ej pēc vīna. Vai tu neredzi, ka pudeles tukšas?

Kornets, it kā to pierādot, svieda kādu pudeli pret viņa galvu. Tas teciņus metās uz pagrabu.

—  Šis cilvēks ir bezkaunīgs muļķis,— sacīja Meržī,— tomēr jūs būtu nodarījuši viņam vairāk ļaunuma, nekā vēlētos, ja pudele tiešām būtu viņu ķērusi.

—  Nieki!— skaļi smiedamies, atteica kornets.

—  Katoļa galva ir cietāka par pudeli,— sacīja Mila,— lai gan tā ir vēl tukšāka.

Kornets iesmējās vēl skaļāk, viņam piebalsoja visi pārējie un arī Meržī, lai gan smaidu viņam drīzāk bija izraisījusi čigānietes daiļā mute nekā viņas cietsirdīgais joks.

Atnesa vīnu, tad pasniedza vakariņas, pēc brīža klusuma kapteinis, pilnu muti ēzdams, alsāka sarunu.

—  Vai es pazinu Meržī kungu! Viņš bija kājnieku pulkvedis jau pašās pirmajās prinča kara gaitās. Orleānas aplenkuma laikā mēs divus mēnešus nodzīvojām vienā miteklī. Kā viņam klājas tagad?

—  Ņemot vērā viņa lielo vecumu,— diezgan labi, paldies dievam. Viņš ir man daudz stāstījis par reiteriem un viņu pārdrošajiem uzbrukumiem kaujas pie Drē.

—  Es pazinu arī viņa vecāko dēlu … jūsu brāli, kapteini Žoržu. Es gribu teikt, iekāms viņš vēl.. .

Meržī šķita samulsis.

—  … Tas bija dūšīgs karavīrs kā retais,— turpināja kapteinis, bet — pie joda! Liels karstgalvis. Man dusmas uz viņu jūsu tēva dēļ; viņa ticības maiņu jūsu tēvs gan būs izjutis ļoti sāpīgi.

Meržī pietvīka līdz malu galiņiem; viņš ar pūlēm nomurmināja dažus vārdus sava brāļa labā, bet bija jūtams, ka viņš to apsūdz vēl bargāk nekā reiteru kapteinis.

—  A, es redzu, šīs lietas nav jums patīkamas,— sacīja kapteinis.— Tātad — par tām vairāk ne vārda! Tas bija liels zaudējums mūsu reliģijai un vēl lielāks ieguvums karalim, kurš, kā dzirdams, viņu ļoti augstu vērtējot.

—  Jūs nākat no Parīzes,— pārtrauca viņu Meržī, cenzdamies novērst sarunu uz ko citu.— Vai admirāļa kungs ir jau ieradies? Bez šaubām, jūs viņu redzējāt. Kā viņš tagad jūtas?

—  Taisni mums aizejot, viņš kopā ar galmu iebrauca no B!uā. Jutās lieliski: spirgts un možs. Viņš perina vēl vismaz divdesmit pilsoņkaru savā sirdī. Viņa majestāte karalis izturas pret viņu ar tādu cienību, ka visi pāvesta piekritēji sprāgst vai pušu aiz niknuma.

—  Goda vārds, karalis nekad nespēs atalgot viņa varonību tā, kā viņš to pelna.

—  Jā — vakar es redzēju, kā karalis uz Luvra kāpnēm spieda admirāļa roku. Hercogs de Gīzs, kāpdams tiem nopakaļ, izskatījās pēc nožēlojama, nopērta suņa; un man — zināt, kas man iešāvās prātā? Man likās, ka es redzu cilvēku, kurš uz tirgus laukuma rāda lauvu: viņš liek, lai lauva kā sunītis sniedz viņam ķetnu; kaut gan puisis, lai cik mierīgs viņš arī izliktos, tomēr ne mirkli nevar aizmirst, ka ķetnai, kuru viņš tur, ir briesmīgi nagi. Pie manas bārdas! Jā, zvēru pie manas bārdas — katrs būtu teicis, ka karalis jūt admirāļa nagus.

—  Admirālim slaida roka,— sacīja kornets. (Šis teiciens bija kas līdzīgs sakāmvārdam protestantu armijā.)

—  Viņš priekš saviem gadiem ir ļoti skaists vīrietis,— apsvēra arī Mila.

—  Es izvēlētos drīzāk viņu sev par mīļāko nekā dažu labu jaunu pāvesta piekritēju,— viņai piebalsoja korneta draudzene Trudhene.

—  Viņš ir ticības pīlārs,— sacīja Meržī, pievienodams arī savu balsi šai admirāļa slavināšanai.

—  Jā, tikai viņš ir velnišķīgi stingrs visā, kas attiecas uz disciplīnu,— teica kapteinis un pašūpoja galvu.

Kornets zīmīgi piemiedza acis, un viņa rupjā seja savilkās grimasē, kuru viņš uzskatīja par smaidu.

—  Es negaidīju 110 jums,— teica Meržī,— kā no veca kareivja, kapteiņa kungs, dzirdēt, pārmetumus admirāļa kungam par stingro disciplīnu, kādu viņš ievedis savā armijā.

—  Jā, bez šaubām,— disciplīna ir vajadzīga. Bet galu galā jāievēro visas tās grūtības, kas jāpanes karavīram, un nevar liegt viņam labi izmantot laiku, ja nejauši viņam rodas tāda izdevība. Nu, un ko tad! Kurš cilvēks gan ir bez savām vājībām? Tāpēc — kaut arī viņš mani reiz pavēlēja pakārt — uzdzersim uz admirāļa kunga veselību.

—  Admirālis pavēlēja jūs pakārt?— iesaucās Meržī.— Nē, pakārtam jūs esat pārāk možs.

—  Jā, velns un elle!— viņš tiešām lika mani pakārt. Bet es neesmu ļaunatminīgs un — uzdzersim uz viņa veselību.

Pirms Meržī paguva vēl kaut ko jautāt, kapteinis bija atkal pielējis visas glāzes, noņēmis cepuri un pavēlējis saviem jātniekiem uzsaukt trīskārtīgu urā. Kad glazēs bija tukšas un troksnis norimis, Meržī turpināja:

—  Par ko tad jūs tikāt pakārts, kapteini?

—  Gluži par blēņām: bija izlaupīts nešķīstais Sentonžas klosteris, pēc tam netīšam arī nodedzināts.

—  Jā, jā, bet ne visi mūki bija izgājuši laukā,— pārtrauca viņu kornets, smiedamies pilnā kaklā par savu joku.

—  Eli, liela lieta, vai nu šie plukatas tiek izcepināti mazliet agrak vai vēlāk? Admirālis— ticiet man, Meržī kungs, admirālis tomēr bija noskaities ne pa jokam. Viņš lika mani arestēt, un tiesnesim bez kādām ceremonijām spriedums bija drīz gatavs. Visi muižnieki, visi augstmaņi, kas vien toreiz bija pie viņa, pat de La-Nū kungs, kurš, kā jau tas zināms, nekad nav bijis maigs pret karavīru (jo La-Nū sasaista, bet neatraisa)',— visi kapteiņi lūdza admirāli, lai mani apžēlo; bet viņš pavisam noteikti atteicās to darīt. Vilka velna! Bija gan viņš toreiz dusmīgs! Košļā savu zobu irbuli aiz niknuma. Un — jūs jau zināt parunu: Dievs, pasargi mīts no Monmoransi kunga tēvreizēm un admirāļa kunga zobu irbuļa!

—  Dievs, piedod man!— viņš sacīja:— bet šī laupītgriba ir jāizdeldē, kamēr viņa vēl maza meitene; ja atļausim viņai izaugt par lielu dāmu, tad viņa izdeldēs mūs.— Tikmēr arī mācītājs jau klat ar savu «grāmatu» padusē un mūs abus pieved zem labi zināma ozola. .. Man liekas, ka es to vēl tagad redzu — zars uz priekšu padevies, it kā tīšām tam nolūkam tur izaudzis; man kaklā uzmet cilpu … Cik reižu es šo cilpu atceros, man rīkle kļūst sausa kā poss.

—  Še, atveldzē,— sacīja Mila un piepildīja līdz malām stāstītāja glāzi.

Kapteinis to izdzēra vienā guldzienā un turpināja:

—  Es pats sevi uzlūkoju jau ne vairāk, ne mazāk vērtu kā jebkuru ozolzīli, kad man iekrita prātā vēl pasacīt admirālim:

«Bet, monsenjor, vai gan tā pakar cilvēku, kas komandējis drošsiržus brīvprātīgos pie Drē?» Es redzēju, kā viņš nolauza savu zobu irbuli un paņēma jaunu. «Labi,» es sev sacīju, «tā ir laba zīme.» Viņš piesauca klāt kapteini Kormjē un klusām tam kaut ko sacīja. Tad uzsauca tiesnesim:

«Pie lietas! Pakariet šo cilvēku!»

Pēc tam viņš novērsās. Mani ari uzrāva pie zara no visas tiesas; bet krietnais Kormjē izrāva zobenu un pārcirta auklu, tā ka es novēlos no sava zara sarkans kā novārīts vēzis.

—  Apsveicu jūs, ka tik lēti tikāt cauri,— Meržī sacīja.

Viņš vērīgi noskatījās kapteinī un, šķita, jutās mazliet

neveikli, atrazdamies tāda cilvēka sabiedrībā, kas tiešām bija pelnījis karātavas; bet tajos nelaimīgajos laikos noziegumi tika izdarīti tik bieži, ka nebija iespējams spriest par tiem tik stingri, kā tas tiktu darīts tagad. Vienas partijas varmācība it kā zināmā mērā attaisnoja otras atriebību, un reliģiskais ienaids noslāpēja gandrīz katru nacionālās vienības apziņu. Turklāt, lai mēs būtu patiesi, jāteic, ka Milas jaunkundzes (kura viņam likās aizvien skaistāka) paslepā koķetēšana un vīna tvaiki, kuri iedarbojās uz viņa jaunajām smadzenēm daudz stiprāk nekā uz reiteru norūdītajiem pauriem,— tas viss izraisīja Meržī sevišķu iecietību pret saviem galdabiedriem.

—  Es slēpu kapteini vairāk nekā nedēļu segtā ratu kulbā,— sacīja Mila,— un ļāvu viņam no tiem izkāpt tikai naktī.

—  Un es,— piebilda Trudliene,— es viņain nesu ēst un dzert. Viņš ir te, un pats var to apliecināt.

—  Admirālis izlikās, it kā ļoti dusmotos uz Kormjē, bet tas viss bija tikai iepriekš izdomāta komēdija. Kas attiecas uz mani, es ilgi turējos armijas aizmugurē, nedrīkstēdams rādīties admirālim acīs. Pēdīgi pie Loņakas aplenkuma viņš uzgrūdās man virsū tranšejās un sacīja:

«Dītrih, draugs, tā kā tu neesi pakārts, tad ej, lai tevi nošauj.»

Viņš rādīja man uz iegrauto mūri. Es sapratu, ko viņš ar to gribēja sacīt, metos drosmīgi uzbrukumā un otrā dienā Galvenajā ielā stādījos viņam priekšā, turēdams rokā savu cauršauto cepuri.

«Monsenjor,» es viņam teicu, «esmu šodien gluži tāpat nošauts kā toreiz pakārts.»

Viņš pasmaidīja un atdeva man savu maku, teikdams:

«Še tev jaunai cepurei.»

No tā laika mēs arvien esam bijuši labi draugi. Ak, Loņakā tā nu gan bija laupīšana! Man siekalas tek, par to atminoties vien.

—  Kas par skaistiem zīda tērpiem!— iesaucās Mila.

—  Cik daudz skaistas veļas!— izsaucās Trudhene.

—  Kā mēs metāmies lielajā klosterī pie mūķenēm!— sacīja kornets.— Divsimt jātnieku-arkebūznieku zem viena jumta ar simt mūķenēm!. ..

—  Vairāk nekā divdesmit atteicās no pāvesta ticības,— sacīja Mila,— tik ļoti viņām iepatikās hugenoti.

—  Tur tikai bija,— iesaucās kapteinis,— tur tikai jums vajadzēja redzēt mūsu arguletus[57], ejot uz dzirdītavu ar priesteru rizām mugurā, un mūsu zirgus, ēdot auzas 110 altāriem, bet mūs pašus, dzerot baznīckungu labo vīnu no sudraba biķeriem!

Viņš pagrieza galvu, lai pieprasītu vēl dzērienu, un ieraudzīja krodzinieku, kurš stāvēja saliktām rokām un pret debesīm paceltām acīm, pilnām neizsakāmu šausmu.

—  Plānprātiņš!— sacīja dūšīgais Dītrihs Hornšteins, raustīdams plecus.— Kā cilvēks var būt tik liels muļķis un ticēt visām tām pliekanībām, ko stāsta šie pāvesta priesteri! Ziniet, de Meržī kungs, Monkontūras kaujā es ar pistoli nošāvu kādu Anžū hercoga svītas muižnieku; novelkot viņam kamzoli, zināt,

ko es atradu viņam uz vēdera? Lielu gabalu zīda, visu aprakstītu svēto vārdiem. Viņš bija ticējis, ka tas viņu pasargāšot no lodēm. Pie velna! es viņam pierādīju, ka nav tāda skapulāra, ko nepārsistu protestanta lode.

—  Jā, skapulāri,— pārtrauca viņu kornets,— bet manā dzimtenē pārdod rakstu zīmēm klātus pergamentus, kas droši aizsargā gan pret svinu, gan dzelzi.

—  Es sev vislabāk izvēlētos laba tērauda bruņukreklu, — sacīja Meržī,— tādu, kādus gatavo Jakobs Lešo Nīderlandē.

—  Klausieties,— atsāka kapteinis,— nevar tomēr noliegt, ka nebūtu iespējams padarīt sevi neievainojamu. Es jums apgalvoju, ka pats pie Drē redzēju muižnieku, kuram lode bija trāpījusi taisni krūtīs; viņš mācēja pagatavot ziedi, kas padara neievainojamu, un bija ieberzējies ar to zem sava bifeļādas kamzoļa; un lode nebija viņam atstājusi pat ne tādu melnu vai sarkanu zīmīti, kāda paliek pēc kontūzijas.

—  Vai jums nešķiet ticamāk, ka pati bifeļāda šai gadījumā būs lodes spēku vājinājusi?

—  Ak, jūs franči, jūs nekam negribat ticēt! Bet ko jūs teiktu, ja jūs — tāpat kā es — būtu redzējuši, kā Silēzijas žandarms turēja uz galda roku un neviens ne ar kādiem naža cirtieniem nevarēja to ievainot? Jūs smejaties un neticat, ka tas iespējams? Pavaicājiet Milai. Jūs taču redzat šo skuķi? Viņa ir no zemes, kurā tikpat daudz burvju kā šai zemē mūku. Viņa var pastāstīt jums šausmīgus notikumus. Dažreiz garos rudens vakaros, kad apsēžamies klajā laukā ap ugunskuru, viņa stāsta mums tādus notikumus, ka man mati ceļas stāvus.

—  Es būtu sajūsmināts, ja arī varētu kādu no tiem paklausīties,— sacīja Meržī.— Daiļā Miia, neliedziet man šo prieku.

—  Jā, Mila,— kapteinis sacīja,— pastāsti mums kādu notikumu, kamēr mēs pabeidzam tukšot šīs pudeles.

—  Tad klausieties,— sacīja Mila,— bet jūs, jaunais muižnieka kungs, kurš nekam neticat, esiet tik laipns un paturiet savas šaubas pats sevī.

—  Kā jūs varat teikt, ka es nekam neticu?— atbildēja viņai klusītēm Meržī.— Godavards, es ticu, ka jūs esat mani jau apbūrusi, jo es esmu jūsos iemīlējies līdz ausīm.

Mila viņu maigi atbīdīja nost, jo Bernāra lūpas tikko neskāra viņas vaigu; tad, pametusi ātru skatienu pa labi un pa kreisi, lai pārliecinātos, vai visi viņu klausās, viņa iesāka tā:

—  Jūs, kaptein, bez šaubām, esat bijis Hamelnā?

—  Ne reizi.

—  Un jūs, kornet?

— Arī ne reizi.

—  Kā!— tad te nav neviena, kas būtu bijis Hanielnā?

—  Es vienu gadu tur nodzīvoju,— atsaucās kāds jātnieks, pienākdams tuvāk.

—  Labi. Tu, Frici, vai tu esi redzējis Hamelnas baznīcu?

—  Simtiem reižu.

—  Un tās krāsainos logus?

—  Protams.

—  Un ko tu redzēji uzgleznotu šajos logos?

—  Logos? … Kreisajā logā, man šķiet, tur bija liels, melns cilvēks, kas spēlē flautu, un mazi bērni skrien viņam nopaka).

—  Gluži pareizi. Un nu es jums pastāstīšu par šo melno cilvēku un šiem bērniem.

«Tas atgadījās pirms daudziem gadiem, kad Hamelnas pilsoņus kādu gadu bija apsēdušas žurku briesmas. Viņas nāca no ziemeļiem tik neskaitāmiem bariem, ka zeme kļuva melna un pat braucēji ar saviem zirgiem neuzdrošinājās šķērsot šo ceļu, pa kuru viņas pārvietojās. Viss tika nograuzts līdz pēdējam, un izēst spīķerī mucu labības viņām bija nieka lieta, tāpat kā man izdzert šo glāzi laba vīna.»

Viņa iedzēra, noslaucīja lūpas un turpināja:

«Žurku slazdi, peļu slazdi, lamatas, indes — viss bija veltīgi. No Brēmenes pasūtīja kuģi ar tūkstots simt kaķiem, bet tas neko nelīdzēja. Ja tūkstoti žurku nonāvēja, desmit tūkstoši vēl rijīgāku nekā pirmās uzradās vietā. Vārdu sakot, ja nebūtu radies šim mērim pretlīdzeklis, Hamelnā nepaliktu pāri ne grauda un visi iedzīvotāji būtu nomiruši badā.

Un, lūk, kādu piektdienu pie pilsētas birģermeistara ierodas garš vīrietis, kalsns, saulē iededzis, lielām acīm, mute līdz ausīm, tērpies sarkanā kamzolī, smailu cepuri galvā, kājās platas bikses ar lentēm, pelēkas zeķes un kurpes ar ugunssarkanām lentītēm. Pie sāniem viņam bija maza ādas somiņa. Man liekas, es viņu redzu vēl tagad.»

Visu skatieni neviļus pievērsās sienai, kurp cieši lūkojās Mila.

—  Tātad jūs viņu redzējāt?— Meržī jautāja.

—  Ne es, bet mana vecmāmiņa; viņa atminējās to tik labi, ka būtu varējusi uzzīmēt viņa portretu.

—  Un ko viņš birģermeistaram sacīja?

—  Viņš piedāvāja viņam par simt dukātiem izglābt pilsētu no šīs postošās sodības. Jūs sapratīsiet, ka birģermeistars un pilsētas iedzīvotāji viņam tūdaļ sita saujā. Tūdaļ svešinieks izņēmis no savas somiņas bronzas flautu un nostājies uz tirgus laukuma baznīcas priekšā, bet, ievērojiet labi — pagriezdams tai muguru, un sācis pūst kādu savādu, ērmīgu melodiju, kādu neviens vācu flautists vēl nekad nebija spēlējis. Un, lūk, tikko

izdzirdušas šo melodiju, no pagrabiem un alām mūros, no spāru un jumtu dakstiņu apakšas žurkas Un peles simtiem un tūkstošiem saskrien ap viņu. Bez apstajas spēlēdams, svešinieks dodas uz Vēzeras upi un tur, novilcis bikses, iebrien ūdenī, bet žurkas visas viņam paka] un tur arī noslīkst. Visā pilsētā bija palikusi tikai viena vieniga, un jūs tūda| ari redzēsiet, kāpēc. Burvis — jo viņš bija burvis — uzsaucis kādai atpalikušai žurkai, kura vēl nebija iegājusi Vēzerā, kāpēc Klauss, sinnā žurka, vēl neesot atnākusi.

«Senjor,» atbildējusi žurka, «viņa ir tik veca, ka nespēj vairs paiet.»

«Tad aizej tu pati viņu sameklēt,» atbildēja burvis. Un žurka metusies atpakaļ uz pilsētu, no kurienes atkal drīz atgriezusies ar otru, tuklu, sirmu un vecu: tik vecu, tik vecu, ka tā nespējusi vairs pavilkties. Un jaunaka žurka vilkusi veco aiz astes, tā pēdigi arī šīs abas iegājušas ūdenī un noslīkušas tapat kā viņu biedrenes. Tā pilsēta uzreiz tikusi no tām tīra. Bet, kad pēc tam svešinieks aizgajis uz domes namu, lai saņemtu apsolīto algu, birģermeistars un pilsoņi, prātodami, ka viņiem vairs nav no žurkām ko bīties, un iedomādamies, ka ar kaut kādu tukšinieku bez aizstāvjiem var lētāk tikt galā, nekautrējušies viņam piedāvāt solītā simta vieta tikai desmit dukātu. Viņš nebijis mierā: viņi to sūtījuši pie joda. Viņš draudējis, ka piespiedīšot samaksāt vēl daudz dārgāk, ja tie precīzi neizpildīšot līgumu. Pilsoņi par šiem draudiem skaļi smējušies un izsvieduši viņu pa durvim, nosaukdami par krietno žurku ķērāju — lamuvārdu, ko pilsētas bērni atkārtojuši, skriedami viņam nopakaļ līdz pat Jaunajiem Vārtiem. Bet nākamajā piektdienā, pusdienas laikā, svešinieks atkal ieradies tirgus laukumā — šoreiz ar purpursarkanu cepuri, kurai malas ērmoti izlocītas. Tur viņš atkal izvilcis 110 somas flautu, bel gluži citādu nekā pagājušo reizi, un — tikko viņš sācis spelet, visi pilsētas zēni no sešu līdz piecpadsmit gadu vecumam devušies viņam pakaļ un līdz ar viņu izgājuši pa pilsētas vārtiem.

—  U11 Hamelnas iedzīvotāji ļāva viņam tos aizvest?— reizē ievaicājas Meržī un kapteinis.

—  Viņi sekojuši tiem līdz pat Kopenbergas kalnam, kamēr nonākuši pie kādas alas, kura tagad aizbērta. Spēlmanis iegājis alā un visi bērni viņam nopakaļ. Kadu laiku bijušas sadzirdamas viņa flautas skaņas, pamazam tās kļuvušas klusākas, beidzot apklusušas pavisam. Bērni bija pazuduši, un kopš tā laika par viņiem nav nekādu ziņu.

Čigāniete apklusa, lai vērotu klausītāju sejās iespaidu, kādu atstājis viņas stāsts.

Hamelnā pabijušais reiters tagad ierunājās un sacīja:

—       Viss šis notikums ir tik patiess, ka Hamelnā, runājot par kaut ko ievērojamu, vēl tagad saka: «Tas notika divdesmit vai desmit gadu pēc mūsu bērnu aiziešanas … Fon Falkenšteins izlaupīja mūsu pilsētu sešdesmit gadu pēc mūsu bērnu aiziešanas.»

—       Bet visinteresantākais ir tas,— sacīja Mila,— ka tajā pašā laikā tālu no turienes, Transilvānijā, esot parādījušies bērni, kas labi runājuši vāciski un kas nezinājuši pateikt, no kurienes viņi atnākuši. Viņi tur apprecējušies un iemācījuši saviem bērniem vācu valodu, ar ko tad arī izskaidrojams tas, kāpēc Transilvānijā vēl šodien runā vāciski.

—       Un tie ir Hamelnas bērni, tie paši, kurus velns turpu aizvedis.'— smaidīdams vaicaja Meržī.

—       Ls zvēru pie debess, ka tas ir taisnība!— iesaucās kapteinis.— Jo es esmu bijis Transilvānijā un zinu it labi, ka tur runā vāciski, turpretim visā pārējā apkārtnē buldurē velns zina kādā pekles žargonā.

Kapteiņa pierādījums nebija sliktāks par dažu labu citu.

—  Gribat, lai es jums pazīiēju nākotni?— Mila jautaja Meržī.

—       Labprat,— atbildēja Meržī, aplikdams kreiso roku ap čigānietes vidukli, bet labās rokas plaukstu pastiepdams zīlēšanai.

Mila klusu lūkojās tajā gandrīz piecas minūtes, šad tad domīgi pašūpodama galvu.

—       Nu, daiļais bērns? Vai es iegūšu sev par mīļāko sievieti, kuru es mīlu?

Mila uzsita viņam uz delnas knipi.

—       Laime un nelaime,— viņa sacīja.— Zilas acis nesīs tev labu un ļaunu. Visļaunākais tomēr tas, ka tu izliesi pats savas asinis.

Kapteinis un kornets cieta klusu, kā likās, abi vienlīdz satraukti par šī pareģojuma drūmajām beigām.

Krodzinieks, nomaļus stāvēdams, meta plašus krustus.

—       Es ticēšu, ka tu tiešām esi burve,— sacīja Meržī,— ja tu vari man pateikt, ko es tūlit darīšu.

— Tu mani noskūpstīsi,— Mila iečukstēja viņam ausī.

—  Tiešām pareģei— izsaucās Meržī, viņu noskūpstīdams.

Viņš turpināja sarunāties pavisam klusu ar daiļo pareģi, un

viņu labā saprašanās likās pieaugam ar katru minūti.

Trudhene paņēma ko līdzīgu mandolīnai, kurai bija gandrīz visas stīgas, un uzsāka kādu vācu maršu. Pēc tam, redzēdama apkārt sastājušos kareivjus, viņa nodziedāja savā valodā kadu kara dziesmu, kuras piedziedājumu reiteri pilnā kaklā bļāva līdz. Ari kapteinis, viņas piemēra aizrauts, sāka dziedāt tādā balsī, ka vai stikli plīsa, vecu hugenotu dziesmiņu, kuras melodija nebija mazāk barbariska par tās vārdiem:

Kondē vairs nav, Viņš ir nokauts jau. Mūsu admirālis par to Kopā ar Larošfuko Braši seglos vēl sēž, Pāvestniekus tēš un mēž, Tēš, mēž, tēš, tēš, tēš!

Drīz visi reiteri, vīna apskurbuši, sāka vilkt katrs savu dziesmu. Grīda bija piemētāta šķīvju un pudeļu lauskām; virtuve dunēt dunēja lāstos, smieklos un bakhiskās dziesmās. Drīz tomēr Orleānas vīna tvaiku izsauktais miegs lika šīs bakhanālijas dalībnieku lielākai daļai izjust savu spēku. Kareivji nogūlās uz soliem; kornets, nolicis aiz durvīm divus sargus, aizvilkās streipuļodams uz savu gultu; kapteinis, kurš vēl nebija pazaudējis spēju iet taisni uz priekšu, bez grīļošanās uzkāpa pa kāpnēm, kuras veda uz saimnieka istabu, ko viņš kā labāko visā krogā bija izvēlējies sev.

Bet Meržī un čigāniete? Jau pirms kapteiņa dziesmas viņi bija nozuduši, gan viens, gan otrs.

II

Otrā rītā pēc dzīrēm

Nesējs:

Es jums saku,

savu naudu es gribu tūlīt.

Moljērs, Smieklīgas daiļavas

Bija jau liela diena, kad Meržī pamodās, galva viņam bija mazliet neskaidra no iepriekšējā vakara atmiņām. Drēbes nekārtīgi izmētātas istabā, ceļasoma vaļā uz grīdas. Pacēlies gultā sēdus, viņš, galvu berzēdams, uzlūkoja apkārt valdošo jucekli, it kā lai sakārtotu savas domas. Viņa vaibsti pauda reizē nogurumu, izbrīnu un nemieru.

Uz akmens kāpnēm, kas veda viņa istabā, atskanēja smagi soļi. Durvis bez pieklauvēšanas atvērās, un ienāca krodzinieks. Viņa seja bija vēl īgnāka nekā vakar, bet acīs tagad baiļu vietā viegli varēja saskatīt ļaunu nekaunību.

Viņš parlaida skatienu istabai un pārkrustījās, it kā šausmu pārņemts par šo nekārtību.

—  Ak, jaunais kungs!— viņš iesaucās,— vēl gultā? Celsimies nu — mums jānokārto rēķini.

Meržt, drausmīgi žāvādamies, nolaida kāju uz grīdas.

—  Kālab še tāda nekārtība? Kāpēc mana soma vaļā?— viņš jautāja gandrīz tikpat neapmierinātā balsī kā krodzinieks.

—  Kālab, kālab? Kā lai es to zinu? Kāda man daļa par jūsu somu? Jūs man esat apgriezuši visu māju otrādi! Bet — svētais Eistāhijs mans liecinieks!— jūs man to samaksāsiet.

Kamēr viņš runāja, Meržī vilka kājās savas īsās platās, spilgti sarkanas bikses, un, viņam kustoties, no vaļējās kabatas izkrita maks. Domājams, ka skaņa, tam nokrītot, bija tāda, kādu Meržī, kā likās, nebija gaidījis, jo viņš trauksmīgi to uzķēra un atvēra vaļā.

—  Es esmu apzagts!— viņš iekliedzās, pagriezdamies pret krodzinieku.

Divdesmit zelta ekiju vietā tagad makā bija palikuši tikai divi.

Kroga saimnieks Eistāhijs paraustīja plecus un nicīgi pavīpsnāja.

—  Es esmu apzagts!— atkartoja Meržī, steidzīgi apsiedams savu jostu.

—  Man šai makā bija divdesmit zelta ekiju, un es prasu, lai tie man tiktu atdoti: jūsu mājā es taču esmu apzagts.

—  Pie manas bardas! es par to varen priecājos,— atsaucās krodzinieks nekaunīgi.— Tas jūs iemācīs, kā saieties ar raganām un zaglēm. Bet,— viņš piebilda klusāk,— tāds tādu jau atrod. Visi šie Grēva laukuma karātavu putni, zagļi, ķeceri un burvji cits citu pazīst un saietas.

—  Ko tu teici, blēdi?— iekliedzās Meržī, vēl jo vairāk saniknots tāpēc, ka iekšķīgi juta krodzinieka pārmetumā arī labu daļu taisnības, un kā jau jebkurš cilvēks, kuram nav taisnība, steidzās izmantot gadījumu uzsākt ķildu.

—  Es saku,— teica krodzinieks, paceldams balsi un sizdams dūri uz ciskas,— es saku, jūs manā mājā visu esat sadauzījuši, es pieprasu, lai jūs man to samaksātu līdz pēdējam sū.

—  Es maksāšu tik, cik no manis pienākas, un vairāk ne liāra. Kur ir kapteinis Korn … Hornšteins?

—  Man ir izdzerts,— turpināja kroga saimnieks Eistāhijs, kliegdams arvien skaļāk.— Man ir izdzerts vairāk nekā divsimt pudeļu laba, veca vīna, un jūs man par to atbildēsiet.

Meržī bija jau apģērbies.

—  Kur kapteinis?— viņš sauca pērkonīgā balsī. -v

—  Projām jau vairāk neka pirms divām stundām, un lai viņš skrien pie velna a>" visiem hugenotiem, kamēr mēs pēdīgi izcepsim viņus visus uz sarta!

Spēcīga pļauka bija vienīgā atbilde, ko Meržī šaja brīdī varēja atrast.

Pārsteigums un sitiena spēks lika krodziniekam atkāpties divus soļus. No viņa bikšu kabatas rēgojās liela dunča kaula spals; viņš gribēja to satvert. Bez šaubām, būtu notikusi liela nelaime, ja viņš padotos sava niknuma pirmajai dziņai. Bet viņa saprats pārspēja dusmas, redzot, ka Meržī sniedzās pār gultas galvgali, kur karājās garš zobens. Viņš tūdaļ atteicas 110 nevienādās cīņas, skriedams pa galvu pa kaklu lejā un kliegdams pilnā rīklē:

—  Laupītāji! Uguns! Palīgā!

Palicis cīņas laukā kā uzvarētājs, tomēr nemierīgs par savas uzvaras sekām, Meržī apsprādzēja jostu, aizbāza aiz tās savas pistoles, aizslēdza somu un, nesdams to rokā, nolēma doties pie tuvākā tiesneša iesniegt sūdzību. Viņš jau bija atvēris durvis un izgājis uz pirmā kāpņu pakāpiena, kad negaidot vesels ienaidnieku pulks stājās viņam pretī.

Pirmais nāca krodzinieks ar vecu alebardi rokā; tad — trīs pavārēni ar dzelzs iesmiem un nūjām; arjergardu izveidoja kāds kaimiņš ar sarūsējušu arkebūzu. Nedz viena, nedz otra puse tik pēkšņu satikšanos nebija gaidījusi. Tikai pieci seši pakāpieni šķīra abas naidīgās puses.

Meržī izlaida no rokas somu un satvēra vienu 110 pistolēm. Šī pretinieka naidīga kustība parādīja kroga saimniekam Eistāhi- jain un biedriem, cik viņu kaujas spēku izvietojums ir nepilnīgs. Kā persieši pie Salamīnas, viņi nebija parūpējušies izvēlēties pozīciju, kur viņu skaitlisko pārsvaru varētu izmantot izdevīgāk. Vienīgais cilvēks viņu vienībā, kam bija šaujamierocis, nevarēja izšaut, neievainodams savus biedrus, kuri gaja tam pa priekšu, turpretī hugenota pistoles apdraudēja kāpnes visā garumā un, likās, varēja notriekt visus ar vienu šāvienu. Līdz viņiem izskanēja troksnis, kāds radās, Meržī uzvelkot pistoles gaili, un šī skaņa viņiem šķita tikpat briesmīga kā pats šāviens. Ar neapzinatu kustību ienaidnieka kolonna apsviedās apkārt un metās virtuvē atrast tur plašāku un izdevīgāku kaujas lauku. Jukās, kas neizbēgamas katrai bēgšanai, krodzinieks, gribēdams pagriezt alebardi, pats ar kāju aiz tās aizķērās un pakrita. Kā augstsirdīgs pretinieks nevēlēdamies lietot savus ieročus, Meržī apmierinājās ar to, ka svieda bēgļiem nopakaļ savu ceļasomu, kura, veldamās uz tiem kā klints bluķis un paātrinādama savu kustību no pakāpiena uz pakāpienu, noslēdza šo atkāpšanos. Kāpnes kļuva tukšas no ienaidniekiem, un vienīgi alebarde palika guļot uz tām kā trofeja.

Meržī ātri nokāpa virtuvē, kur ienaidnieks jau bija pārkārtojies vienā līnijā. Arkebūzas īpašnieks turēja savu ieroci paceltu un pūta tās aizdegto degli. Krodzinieks, viss vienās asinīs, jo krizdams bija spēcīgi sasitis degunu, turējās aiz saviem draugiem kā ievainotais Menelajs aiz grieķu rindām. Makaona vai Padalira vietā viņa sieva, izspūrušiem matiem un atrisušu aubīti, netīrā servjetē slaucīja viņa seju.

Meržī ātri bez stomīšanās izlēma, kas darāms. Viņš devās taisni pie arkebūzas turētāja un pielika pistoles stobru viņam pie krūtīm.

—  Met zemē degli, vai arī tu mirsi!— viņš uzsauca.

Deglis nokrita zemē, un Meržī, uzminis ar savu zābaku

degošajam auklas galam, to apdzēsa. Tūdaļ arī pārējie dumpinieki reizē nolika ieročus. Tagad Meržī vērsās pie krodzinieka.

—  Mazā pārmācība, ko jūs saņēmāt no manis,— viņš teica,— iemācīs jūs apieties ar saviem viesiem mazliet pieklājī- gāk. Ja man tiktos, es liktu vietējam tiesnesim noņemt jūsu izkārtni, bet es neesmu ļauns. Nu, cik tad jums no manis pienākas?

Tētiņš Eistāhijs, redzēdams, ka viņš ir nolaidis savai bīstamajai pistolei gaili un aizbāž to aiz jostas, atguva atkal daļu agrākās drosmes un, asinis slaucīdams, skumji murmināja:

—  Sadauzīt traukus, piekaut cilvēkus, sasist krietniem kristīgiem degunus .. taisīt elles traci … es nezinu, kā to visu godīgam, cilvēkam var atlīdzināt.

—  Pagaidiet,— smaidot pārtrauca viņu Meržī.— Par jūsu saplacināto degunu,— viņš teica,— es maksāšu tik, cik tas pēc manām domām vērts. Par sasistajiem šķīvjiem — griezieties pie reiteriem, tas ir viņu roku darbs. Atliek uzzināt tikai, cik es jums esmu parādā par vakardienas vakariņām.

Krodzinieks skatījās te uz savu sievu, te uz pavārēniem un kaimiņu, it kā meklēdams padomu un aizstāvi.

—  Reiteri, reiteri,— viņš teica,— no tiem naudu dabūt nav tik viegli. Kapteinis man iedeva trīs livrus, un kornets iespēra ar kāju.

Meržī izņēma vienu no atlikušauem zelta ekijiem.

—  Te būs,— viņš teica.— Šķirsimies pa draugam.— Un viņš pasvieda ekiju Eistāhija tētiņam. Tas nepastiepa roku un nevērīgi ļava naudai, nokrist uz grīdas.

—  Vienu ekiju,— viņš izsaucās,— vienu ekiju par simt sasistām pudelēm! Par visas mājas izpostīšanu vienu ekiju! Piekauj cilvēkus un — vienu ekiju!

—  Vienu ekiju! Tikai vienu ekiju!— piebalsoja arī sieva gaudulīgā balsī.— Pie mums nāk katoļu muižnieki, kas arī pie reizes mazliet patrokšņo, sadauza; bet tie vismaz tad arī zina ko kura lieta maksā.

Biītu Bernāram makā kaut kas vairāk, viņš, bez šaubām, parūpētos par savas partijas un reliģijas labo slavu.

—  Var gan būt,— viņš atbildēja sausi,— bet tad šie katoļu muižnieki nav tikuši apzagti. Nu, izlemiet; ņemiet šo ekiju vai arī nedabūsiet nekā.

Viņš paspēra soli, it kā gribēdams pacelt naudu. Krodzinieks to tūdaļ paķēra.

—  Labi! Atvediet kāds manu zirgu; un tu pamet to dzelzs iesmu un atnes manu somu.

—  Jūsu zirgu, kungs?— teica kāds Eistāhija tētiņa kalps, savilkdams seju smīnā. Krodzinieks, par spīti savam sarūgtinājumam, pacēla galvu, un viņa acis uz mirkli iegailējās ļaunā priekā.

—  Es pats jums to atvedīšu, mans labais senjor. Es atvedīšu jums jūsu krietno zirgu.— Un viņš devās laukā, vēl vienmēr turēdams servjeti pie deguna. Meržī viņam sekoja.

Kāds gan bija viņa pārsteigums, kad sava skaistā, sarkanbrūnā zirga vietā, uz kura viņš bija aijājis, ieraudzīja dārku zirģeli, vecu, apdauzītiem ceļgaliem, platas rētas izķēmotu galvu! Smalko Flandrijas samta seglu vietā viņš ieraudzīja apkaltus ādas seglus, kādus lietoja kareivji.

—  Ko tas nozīmē? Kur tad mans zirgs?

—  Lai jūsu godība ir tik laipna apvaicāties par to protestantu reiteru kungiem,— atbildēja krodzinieks ar liekuļotu pazemību.— Augsti godātie ārzemnieki aizveda to sev līdzi: jādomā, viņi būs pārskatījušies aiz lielās līdzības.

—  Lielisks zirgs!— teica viens no pavārēniem.— Deru, viņam nebūs vairāk kā divdesmit gadu.

—  Neviens nenoliegs, ka tas — īsts kara zirgs,— teica otrs,— redziet, ar kādu zobena cirtienu viņš dabūjis pa pieri.

—  Kas par skaistu spalvu,— piebalsoja trešais,— īsts mācītāja talārs, balts ar melnu.

Meržī iegāja stallī, kuru atrada tukšu.

—  Kāpēc jūs pieļāvāt, ka manu zirgu aizved?— viņš iekliedzās dusmās.

—  Dievs sodi, muižnieka kungs,— atbildēja kalps, kurš parzi- nāja .stalli,— zirgu paņēma trumetnieks un teica man, ka jūs abi esot vienojušies zirgus samainīt.

Meržī smaka vai nost aiz dusmām un savā nelaimē nezināja, kam brukt virsū.

—  Es uzmeklēšu kapteini?— viņš izdvesa caur zobiem,— un viņš šim zaglim gan parādīs!. . .

—  Droši vien, leica krodzinieks,— jūsu godība darīs labi; jo šis kapteinis .. . kā taču viņš saucās? . . . Viņam vienmēr bija godīga cilvēka seja.

Meržī jau pats bija pārliecināts, ka zādzība izdarīta ar kapteiņa ziņu, ja vien tie pēc viņa pavēles.

—  Jūs varētu šo gadījumu izmantot,— piebilda krodzinieks,— un varētu dabūt atpakaļ no skaistās jaunkundzītes arī savus zelta ekijus. Viņa droši vien būs pārskatījusies, mazā gaismiņā saiņojot savas mantas.

—  Vai man piesiei jūsu godības ceļasomu jūsu godības zirgam?— jautāja staļļa puisis ļoti godbijīgā balsī, kas varēja novest līdz izmisumam.

Meržī saprata, ka, jo ilgāk viņš paliks še, jo vairāk nāksies ciest šo neģēļu izsmieklu. Kad soma bija uzsieta, viņš uzlēca nejaukajos seglos; bet zirgam, pamanot jaunu saimnieku, radās ļaunprātīga vēlēšanās pārbaudīt šā saimnieka jāšanas māku. Tomēr drīz vien zirģelis pārliecinājās, ka jātnieks ir ļoti veikls un mazāk nekā jebkad noskaņots paciest ta laipnos niķīšus. Tāpēc, pāris reižu izspārdījies pakaļkājām, par ko tika bagātīgi apveltīts ar sevišķi asiem piešu cirtieniem, zirdziņš sapratīgi nolēma pakļausit un devās straujos rikšos uz priekšu. Bet daļu sava spēka viņš bija jau izšķiedis cīņā ar jājēju, un ar viņu notika tas pats, kas mēdz notikt līdzīgā reizē ar katru kleperi; tas pakrita, ka saka, uz visām četrām. Mūsu varonis tūliņ uzcēlās, mazliet saņurcīts, bel vēl vairak saniknots par skaļajiem svilpieniem, kas skanēja viņam nopakaļ. Viņš brīdi pat šaubījās, vai negriezties atpakaļ un neatriebties, sadodot krietnu pērienu plakaniski ar zobenu, tomēr apdomājies viņš apmierinājās ar to, ka izlikās, it kā nedzirdētu apvainojumus, kurus tam sūtīja no tālienes, un lēnītiņām turpinaja ceļu uz Orleanas pusi, pa gabaliņu viņam sekoja zēnu bars — no kuriem lielākie dziedāja dziesmiņu par Žanu P e t a k e n u , bet mazākie kliedza, cik jaudas: Sit hugenotu! Sit hugenotu! Uz sārta!

Diezgan bēdīgi kādu pusjūdzi noklibojis, viņš nosprieda, ka šodien viņam droši vien neizdosies reiterus panākt; ka viņa zirgs, bez šaubām, būs jau pārdots; ka beigu beigās vairāk nekā apšaubāmi, ka šie kungi piekritīs viņam to atdot. Pamazām viņš samierinājās ar domu, ka zirgs ir zaudēts uz visiem laikiem. Un, tā kā šaja gadījumā viņam uz Orleānas ceļa nebija nekas darāms, viņš nogriezās uz Parīzi vai, pareizāk sakot, uz kādu sānceļu, lai nebūtu vēlreiz jājāj gar nelaimīgo mājvietu, viņa neveiksmju liecinieci. Nebūdams sentimentāls un paradis jau sen visos dzīves notikumos saredzēt arī tās labo pusi, Meržī secināja, ka, visumā ņemot, ir vēl ļoti laimīgs, ka ticis tik viegli vaļā. Viņu taču varēja apzagt galīgi, pat noslepkavot, turpretī tagad viņam vēl atlika viens zelta ekijs, gandrīz visa manta un arī,zirgs, lai gan neglīts, tomēr tads, kas spēja viņu panest. Ja gribam būt atklāti, tad jāteic, ka atmiņas par daiļo Milu ne vienu reizi vien izvilināja viņa sejā smaidu. īsi sakot, pēc dažu stundu jājieiui un labām brokastīm viņš jutās gandrīz aizkustināts par šīs godīgās skuķes smalkjūtību, kura bija nocēlusi viņam tikai astoņpadsmit ekiju no maka, kurā bija divdesmit. Grūtāk viņam nācās samierināties ar skaista, sarkanbrūnā zirga zaudējumu; bet arī to nevarēja neatzīt, ka cits, par trumetnieku vēl vairāk rūdīts zaglis būtu aizvedis viņa zirgu, neatstādams citu tā vietā. Vakarā, īsi pirms vārtu slēgšanas, viņš ieradās Parīzē un apmetās kadā viesnīcā Senžaka ielā.

III

JAUNIE GALMINIEKI

Jachimo .. The ring is won.

Posthumus. The stone's too hard lo come bV

Jachimo Not a wliit, Yuor lady being so easy Shakespeare, Cym- beline

Dodamies uz Parīzi, Meržī cerēja ar labām rekomendācijām griezties pie admirāļa Koliņī, dabūt vietu armijā, kura, kā runāja, došoties uz Flandriju šī lielā vadoņa vadībā. Viņš paļāvās uz to, ka viņa tēva draugi, kuriem viņš veda vēstules, atbalstīs viņa pūles, ievedīs karaļa Kārļa galmā un vēlāk arī pie admirāļa, ap kuru arī bija kas galmam līdzīgs. Meržī zināja, ka arī viņa brālis baudīja zināmu valdnieka uzticību, bet viņš vēl ļoti šaubījās, vai vajadzētu brāli sameklēt. Atteikšanās 110 hugenotiem bija Žoržu de Meržī gandrīz pilnīgi atšķēlusi no ģimenes, kurai nu viņš bija kļuvis svešinieks. Tā nebija vienīgā tolaik reliģisko uzskatu dēļ izārdītā ģimene. Žorža tēvs jau sen bija aizliedzis minēt viņa klātienē atkritēja vārdu, attaisnodams savu stingrību ar evaņģēlija teicienu: «Ja tava labā acs top tev par samaitāšanu, tad izrauj to.» Lai gan jaunais Bernārs nepiekrita šādai neiecietībai visā pilnībā, tomēr brāļa ticības maiņa arī viņam šķita kā kauna traips uz viņu ģimenes goda, un dabiski, ka brāļu maiguma jūtām bija jācieš 110 šādiem ieskatiem.

Pirms viņš nolēma, kā izturēties pret brāli, un pat vēl pirms viņš bija paspējis nodot ieteikuma vēstules, Meržī nosprieda, ka jāparūpējas par to, kā piepildīt savu tukšo naudasmaku, un šai nolūkā viņš izgāja no viesnīcas, lai dotos uz Senmišela tiltu pie kāda zeltkaļa, kurš bija viņa ģimenei parādā zināmu summu, kuru viņam bija uzdots atprasīt.

Tilta galā viņš sastapa dažus ļoti eleganti ģērbušos jaunekļus, kas, rokās saķērušies, aizšķērsoja gandrīz visu šauro eju, kurai gar abām pusēm balagāni un mazās bodītes stāvēja cita pie citas kā divi paralēli mūri, pilnīgi aizsegdamas upi 110 gājēju acīm. Šiem kungiem sekoja viņu sulaiņi, katrs nesdams rokā, maksti, vienu no tiem garajiem, abpusgriezīgajiem zobeniem, kurus sauca par «dueļiem», un dunci ar tik platu rokas aizsargu, ka to varēja lietot arī vairoga vietā. Bez šaubām, šie ieroči jaunajiem augstmaņiem likās par smagiem, bet varbūt arī, ka viņiem bija prieks parādīt visai pasaulei, ka viņiem ir grezni tērpti sulaiņi.

Viņi, likās, bija labā noskaņā; vismaz tā varēja domāt, dzirdot viņu nebeidzamo smiešanos. Ja tiem garām gāja labi ģērbusies sieviete, viņi to sveicināja tikpat pieklājīgi, cik nekaunīgi; toties dažiem no šiem aušām sagādāja prieku tas, ka tie grudās virsū nopietniem, melnos apmetņos tērptiem pilsoņiem, kuri alvirzījās malā, pusbalsī murminādami tūkstošiem lāstu par galminieku nekaunību. Tikai viens no viņu bara gāja, galvu noliecis, un likās nepiedalījās izpriecā.

— Dievs mani sodil Žorž!— iesaucās kāds no jaunekļiem, uzsizdams viņam uz pleca,— tu kļūsti gaužām garlaicīgs. Jau krietnu ceturtdaļstundu tu neesi atvēris muti. Tu laikam gribi kļūt par kartēziešu mūku?

Izdzirdis Žorža vārdu, Meržī nodrebēja, bet uzrunātā atbildi viņš nesadzirdēja.

—  Es deru uz simt pistolēm,— turpināja pirmais,— ka viņš būs iemīlējies kādā tikumības pūķī. Nabaga draugs! Man tevis žēl. Sastapt Parīzē cietsirdi skaistuli,— tā nu gan ir neveiksme.

—  Aizej pie pūšļotāja Rudbeka,— teica kāds cits,— viņš tev iedos mīlas dziru, lai viņa tevi iemīlētu.

—  Varbūt,— teica trešais,— varbūt mūsu draugs kapteinis ir iemīlējies kādā mūķenē. Šie velna hugenoti, vai viņi atgriezti ticībā vai ne, ir varen kāri uz debesu līgavām.

Balss, kuru Meržī tūliņ pazina, skumji atbildēja:

—  Pie velna! mīlestības dēļ es tā neskumtu. Bet,— viņš piebilda klusāk,— de Ponss, ar kuru es aizsūtīju vēstuli tēvam, ir atgriezies ar ziņu, ka tēvs joprojām stūrgalvīgi pretojas un negrib par mani ne dzirdēt.

—  Tavs tēvs ir veclaiku kaluma vīrs,— teica viens no jaunekļiem.— Viņš vēl ir viens no tiem vecajiem hugenotiem, kuri mēģināja ieņemt Ambuāzu.

Šajā brīdī kapteinis Žoržs, neviļus pagriezis galvu, ieraudzīja Meržī. Aiz pārsteiguma iekliegdamies, viņš metās tam pretī atplestām rokām. Meržī neapdomājās ne mirkli, izstiepa rokas tam pretī un nākamaja brīdī spieda to sev pie krūtīm. Varbūt, ja sastapšanās nebūtu tik neparedzēta, viņš lūkotu apbruņoties ar vienaldzību, bet nejaušiba atdeva dabai visas tās tiesības. No šī acumirkļa viņi uzlūkoja viens otru par draugiem, kas atkal satikušies pēc ilga ceļojuma.

Pēc apkampšanās un pirmajiem jautājumiem kapteinis Žoržs pagriezās pret saviem draugiem, no kuriem daži bija apstājušies un vēroja šo ainu.

—  Kungi,— viņš teica,— jūs redzat šo negaidīto tikšanos. Piedodiet, ka es jūs atstāšu, lai parunātos ar savu brāli, kuru neesmu redzējis gandrīz septiņus gadus.

—  Pie velna! Mēs ne dzirdēt negribam, ka tu mūs šodien atstātu. Pusdienas ir pasūtītas, un tajās arī tev jāpiedalās.— Un runātājs vienlaikus satvēra Žoržu aiz mēteļa.

—  Bevilam taisnība,— teica otrs.— Mēs tevi nelaidīsim.

—  Pie joda!— Bevils atsāka,— lai tavs brālis nāk mums līdzi. Viena laba galdabiedra vietā mums būs divi.

—  Atvainojiet mani,— tagad teica Meržī,— bet man šodien ir jāizpilda vairāki uzdevumi. Man jānodod vairākas vēstules …

—  Jūs tās nodosiet rīt.

—  Tās jānodod jau šodien, un . ..— viņš piebilda, smaidīdams un mazliet samulsis,— jāatzīstas, ka esmu patlaban bez naudas un— ko lai dara?— jāiet to sagādāt.

—  Ak! Tiešām laba atvainošanās, godavārds!— iesaucās visi reizē.— Mēs taču nepieļausim, ka jūs atteiksieties nākt pusdienās pie īstiem kristīgiem kā mēs, bet iesiet naudu aizņemties pie ebrejiem.

—  Skatieties, mans dārgais draugs,— sacīja Bevils, izteiksmīgi pažvadzinādams garu zīda maku, aizbāztu aiz jostas,— uzskatiet mani par savu mantzini. Pēdējās divās nedēļās man lieliski veicās kauliņu spēlē.

—  Iesim, iesim! Nav te ko stāvēt, iesim pusdienās pie Mora, — piebalsoja visi jaunie ļaudis.

Kapteinis uzlūkoja savu brāli, kas vēl nebija izlēmis, ko darīt.

—  Nieki! Vēstules nodot tev būs laika diezgan. Kas attiecas uz naudu,— man ir. Tātad nāc mums līdzi. Tu iepazīsies ar Parīzes dzīvi.

Meržī padevās. Brālis iepazīstināja viņu ar visiem draugiem pēc kārtas: ar baronu de Vodreiju un ševaljē de Rensī, ar vikontu de Bevilu un citiem. Viņi apbēra jauno pienācēju ar laipnībām, un viņš bija spiests ar visiem pēc kārtas saskūpstīties. Bevils noskūpstīja viņu pēdējais.

—  Ohol— viņš iesaucās,— Dievs lai mani soda, biedri, es manu ķecera smaku. Es lieku savu zelta ķēdi pret vienu pistoli, ka jūs esat protestants.

—  Tas tiesa, mans kungs, bet es neesmu tik labs protestants, kā vajadzētu.

—  Nu, lūk, vai es neatšķiru hugenotu starp tūkstošiem! Rauj vilks! Kādu nopietnu izskatu pieņem šie kalvinisti, kad tie runā par savu reliģiju.

—  Man šķiet, par šādiem jautājumiem nekad nevajadzētu runāt jokojoties.

—  Meržī kungam taisnība,— sacīja barons de Vodreijs.— Bet jums, Bevil,— gan jums kādreiz jūsu joki par svētām lietām atriebsies.

—  Paverieties mazliet šā svētuļa sejā,— Bevils sacīja Meržī,— viņš ir vislielākais netiklis no mums visiem un tomēr iedomājas reižu reizēm mums sprediķot.

—  Atļaujiet man, Bevil, būt tam, kas es esmu,— teica Vodreijs,— ja esmu netiklis, tad tikai tālab, ka nevaru apvaldīt savu miesu, bet es vismaz cienu to, kas ir cienījams.

—  Es — es cienu ļoti… savu māti. Viņa ir vienīgā godīgā sieviete, ko pazīstu. Pie tam, mans draugs,— katoļi, hugenoti, pāvestnieki, ebreji vai turki,— man viss viens. Es par viņu strīdiem bēdāju tikpat daudz kā par salauztu piesi.

—  Bezdievis,— nomurmināja Vodreijs un pārkrustīja sev muti, tomēr noslēpdams to, cik labi varēdams, zem mutautiņa.

—  Tev jāzina, Bernār,— teica kapteinis Žoržs,— ka mūsu vidū tu neatradīsi tadu strīdnieku kā slavenais Teobalds

Volfšteiniuss. Mēs nepiešķiram teoloģiskām sarunām sevišķu vērību un savu laiku izlietojam, paldies dievam, daudz labāk.

—  Varbūt,— atbildēja Meržī mazliet paasi,— varbūl tev būtu bijis noderīgāk, ja tu vērīgāk ieklausītos, ko saka cienījamais mācītājs, kuru tu nupat pieminēji.

—  Nerunāsim par to, brālīt! Vēlāk varbūt es ar tevi par to vēl parunāšu: es zinu, ka tev ir savas domas par mani … Bet vienalga. .. Mēs neesam še, lai sarunātos par šāda veida jautājumiem … Es domāju, ka esmu godavīrs, un droši vien arī tu reiz par to pārliecināsies … Pietiks par to — tagad nedomāsim ne par ko citu kā tikai par izklaidēšanos.

Viņš novilka ar roku pār pieri, kā aizdzīdams kādu smagu domu.

—  Mīļo brāli!— klusiņām teica Meržī, paspiezdams viņa roku. Žoržs atbildēja ar tādu pašu spiedienu, un abi steidzās pievienoties biedriem, kas bija dažus soļus aizgājuši viņiem priekšā.

—  Ejot gar Luvru, no kurienes nāca ārā daudzi bagāti ģērbušies cilvēki, kapteinis un viņa draugi sasveicinājās vai saskūpstījās gandrīz ar visiem kungiem, kurus tie sastapa. Vienlaikus viņi stādīja priekšā arī Meržī, kurš šādā kārtā īsā brīdī iepazinās ar daudziem tā laika ievērojamiem cilvēkiem.

Turklāt uzzināja arī viņu pievārdus un palamas (jo toreiz katram daudzmaz ievērojamam vīram bija sava palama), viņu ari iepazīstināja ar tām skandalozajām tenkām, kas par šiem vīriem tika stāstītas no mutes mutē.

—  Redziet,— viņam sacīja,— šo padomnieku, kas tik bāls un dzeltenīgs? Tas ir inesirs Petrus de finibus, franciski Pjērs Segjē, kas visos pasākumos rīkojas tik veikli, ka ikreiz nonāk pie mērķa. Raug, mazais kapteinis Nemiera gars, Torē de Monmoransī. Lūk, Pudeļu arhibīskaps,1 kurš turas diezgan taisni uz sava mūļa, kaut nav vēl pusdienojis. Un, lūk, arī viens varonis no iūsu partijas, drosmīgais grāfs de Laroš- fuko, saukts par Kāpostu nīdēju. Pēdējā karā viņš licis apšaudīt kādu nelaimīgu kāpostu dārzu, kuru viņš vājās redzes dēļ noturējis par pretinieka landsknehtiem.

Nepilnā stundas ceturksnī Meržī jau zināja vārdus gandrīz visiem mīļākiem, kādi bija galma dāmām, un tāpat dueļu skaitu, kurus izraisījis viņu skaistums. Viņš redzēja, ka katras dāmas cieņa ir atkarīga no tā cilvēku skaita, kuri viņas dēļ krituši; tā Kurtavēla kundzei, kuras pašreizējais mīļākais bija nonāvējis

' Arhibīskaps dc Gīzs. (Autora piezime.) divus no saviem sāncenšiem, bija daudz lielāka slava nekā nabaga grāfienei de Pomerandai, kuras dēļ bija nolicis likai viens duelis, kurā tika gūts viegls ievainojums.

Meržī uzmanību pievērsa kāda stalta auguma dāma uz balta mūļa, dāmu pavadīja divi sulaiņi un zirgu puisis. Viņas apģērbs bija šūts pēc visjaunākās modes, gluži stīvs no daudzajiem izšuvumiem. Cik varēja noskārst, viņai vajadzēja būt skaistai. Kā zināms, tolaik dāmas nemēdza iziet ārpus mājas citādi kā vienīgi masku aizsegtām sejām. Dāmas maska bija no melna samta; pēc tā, kas bija samanāms caur maskas acu caurumiem, varēja spriest vai, pareizāk sakot, uzminēt, ka viņai ir apžilbinoši balta āda un tumši zilas acis.

Jājot garām jaunajiem vīriešiem, viņa pagausināja sava mūļa soļus; likās pai, ka viņa palūkojās uzmanīgāk uz jauno Meržī, kura seja tai bija nepazīstama. Kur vien viņa jāja, visur redzēja vīriešus noliecamies un cepuru spalvām skaram zemi, un viņa graciozi pielieca galvu, atbildot uz neskaitāmajiem sveicieniem, ko tai sūtīja pielūdzēju ierinda, caur kuru tā jāja. Kad dāma jau attālinājās, viegls vēja pūtiens pacēla viņas garo atlasa svārku malu, un uz īsu mirkli pavīdēja maza balta samta kurpīte un gabaliņš no sārtas zīda zeķes.

—  Kas ir šī dāma, kuru visi sveicina?— ziņkārīgi ievaicājās Meržī.

—  Jau iemīlējies!— izsaucās Bevils.— Bet, starp citu, citādi nemaz nevar būt: hugenoti vai pāvestnieki — visi iemīlas grāfienē Diānā de Tiržī.

—  Tā ir viena no galma skaistulēm,— piebilda Žoržs,— viena no visbīstamākajām kirkēm mūsu jaunajiem švītiem. Bet rauj piķis! Šo cietoksni nav viegli ieņemt.

—  Cik dueļu noticis viņas dēļ?— smiedamies prasīja Meržī.

—  O, viņa skaita tos desmitos,— atbildēja barons Vodreijs.— Bet jaukākais ir tas, ka arī viņa pati reiz gribēja duelēties: piesūtīja gluži formālu izaicinājumu kādai citai galma dāmai, kura bija aizsteigusies viņai priekšā.

—  Kādas pasakas!— Meržī izsaucās.

—  Viņa nebūt nav pirmā,— sacīja Žoržs,— kas mūslaikos duelējusies. Viņa nosūtīja izaicinājumu pēc visiem noteikumiem Sentfuā kundzei, saukdama to cīņā uz dzīvību un nāvi, ar zobenu un dunci, kreklos, kā to dara paši rafinētākie1 duelanti.

—  Es vēlētos būt vienai no viņām par sekundantu, lai redzētu abas krekliņos,— teica ševaljē de Rensī.

Par rafinētiem sauc duelantus profesionā|us.M"'ora piezīme.)

—  Un duelis tiešām notika?— Meržī vaicāja.

—  Nē,— atbildēja Žoržs,— viņas samierinājās.

—       Viņš pats tās arī samierināja,— paskaidroja Vodreijs,— toreiz viņš bija Sentfuā kundzes mīļākais.

—  Fi!— ne vairāk kā tu pats,— atbildēja Žoržs ļoti atturīgi.

—       De Tiržī ir gluži kā Vodreijs,— sacīja Bevils,— viņa taisa ragū no dievbijības un šo laiku tikumiem: viņa grib duelēties, kas, manuprāt, ir nāves grēks, un noklausās divreiz dienā mises.

—       Liec taču mieru man un manām misēm!— iesaucās Vodreijs.

—       O jā, uz misēm viņa iet gan,— Rensī iejaucās,— bet tikai tādēļ, lai tur parādītos bez maskas.

—      Tādēļ jau daudz sieviešu iet uz misi, man šķiet,— sacīja Meržī, priecīgs par gadījumu pazākāt ticību, pie kuras pats nepiederēja.

—       Un tāpat arī uz protestantu sprediķiem,— sacīja Bevils,— kad priesteris beidz, sveces izdzēš, un tad tur notiek jaukas lietiņas. Pie velna! Tas manī rada briesmīgu vēlēšanos kļūt par luterāni.

—       Un jūs ticat šīm muļķīgajām tenkām?— nicinoši iebilda Meržī.

—       Vai es tām ticu! Tas pats mazais Ferrāns, ko mēs it visi pazīstam,— viņš gāja Orleānā uz protestantu sprediķiem, lai satiktos tur ar kādu notāra sievu,— lielisku sievieti, godavārds! Man siekalas tecēja, par viņu klausoties vien. Viņiem nebija iespējams satikties citur kā vienīgi tur. Par laimi, viens no viņa draugiem, hugenots, bija viņam pateicis ieejai nepieciešamo paroli; viņš ieiet uz sprediķi un pēc tam tumsā .. . atļauju jums pašiem spriest, kā viņš savu laiku tur izmantoja.

— Tas nav iespējams,— asi sacīja Meržī.

—  Nav iespējams! Kālab?

—      Tālab, ka nekad nevienam protestantam nebūtu tik daudz zemiskuma — ievest pāvestnieku savā baznīcā.

Šai atbildei sekoja skaļi smiekli.

—       Ha, ba!— teica barons Vodreijs,— jūs domājat, ka cilvēks, reiz viņš ir hugenots, nevar būt ne zaglis, ne nodevējs, ne savedējs?

—  Viņš ir nokritis r.o mēness!— Rensī sauca.

—       Es no savas puses,— teica Bevils,— ja man vajadzētu piesūtīt mīlas vēstulīti kādai hugenotei, es grieztos pie viņas mācītāja.

—      Tas, bez šaubām, ir tāpēc,— atbildēja Meržī,— ka esat pieraduši dot līdzīgus uzdevumus jūsu priesteriem.

—  Mūsu priesteriem …— sacīja Vodreijs, pietvīkdams no dusmām.

—  Beidziet šos garlaicīgos strīdus,— pārtrauca Žoržs, pamanīdams asi aizvainojošo viņu repliku toni.— Metīsim pie malas visus šos sektu liekuļus. Es ierosinu pirmajam, kas izrunās vārdu hugenots, pāvestnieks, protestants vai katolis, uzlikt naudas sodu.

—  Pieņemts!— Bevils iesaucās,— viņam būs mūs jāpacienā ar lielisko Kaoras vīnu viesnīcā, kur mēs ejam pusdienot.

Brīdi valdīja klusums.

—  Kopš pie Orleānas kritušā nabaga Lannuā nāves Diānai de Tiržī vairs nav bijis neviena mīļākā,— sacīja Žoržs, kurš negribēja, ka draugi kavējas pie savām teoloģiskajām pārdomām.

—  Kurš gan iedrošināsies apgalvot, ka Parīzē būtu atrodama sieviete, kurai nav sava mīļākā?— izsaucās Bevils.— Nenoliedzami ir vienīgi tas, ka Komenžs neatkāpjas no viņas ne soli.

— Tad tāpēc mazais Navarets ir piekāpies,— sacīja Vodreijs.— Viņam bail no tik bīstama sāncenša.

—  Tātad Komenžs ir greizsirdīgs?— kapteinis jautāja.

—  Viņš ir greizsirdīgs kā tīģeris,— Bevils atbildēja,— un nonāvētu katru, kas iedrošinātos skaistajā grāfienē iemīlēties. Tā ka, galu galā, lai nepaliktu bez mīļākā, viņai būs jāņem Komenžs.

—  Kas tad ir šis bīstamais cilvēks?— vaicāja Meržī, kurš izjuta dzīvu interesi, pats to neapjauzdams, par visu, kas tā vai citādi attiecās uz grāfieni de Tiržī.

—  Tas,— atbildēja viņam Rensī,— ir viens no visvairāk daudzinātiem rafinētajiem duelantiem. Un, tā kā jūs esat no provinces, tad es lūkošu jums šā skaistā vārda nozīmi paskaidrot. Rafinēts duelants — tas ir sabiedrības cilvēks, kas sasniedzis pilnību, kas duelējas jau par to, ka otra mētelis ir piedūries viņējam vai arī otrs ir četru soļu attālumā no viņa nospļāvies, vai arī jebkura cita tikpat likumīga iemesla dēļ.

—  Komenžs,— Vodreijs sacīja,— aizveda reiz kādu jaunekli uz Prēoklēru1 , viņi abi novilka kamzoļus un izvilka zobenus. «Vai tu esi Overnas Bernī?» prasa Komenžs. «Nekā tamlīdzīga,» atbild otrs, «mani sauc Vilekjē, un es esmu no Normandijas.» — «Jo ļaunāk,» atteic Komenžs. «Es tevi noturēju par kādu citu;

' Tolaik klasiska divkauju vieta. Prēoklēra atradās pretī Luvram, starp Mazo AugustīnieSu ielu un Baka ielu. (Autora piezime.) bet, reiz es tevi esmu ataicinājis, mums jācīnās.» Un viņš drosmīgi to nodūra.

Katrs minēja kādu piemēru par Komenža veiklību vai viņa ķildīgo raksturu. Viela sarunai bija bagātīga, un sarunas risinājās līdz pat ārpilsētai, kur dārza vidū pacēlās Mora viesnīca, netālu no tās vietas, kur tika celta Tileri pils, aizsākta 1564. gadā. Te satikās vairāki Žorža paziņas un viņa draugi un pie galda apsēdās liela kompānijā.

Meržī, kas bija apsēdies blakus baronam Vodreijam, ievēroja, ka pēdējais, sēzdamies pie galda, pārkrustījās un skaitīja klusā balsī, pievērtām acīm šādu savādu lūgsnu:

«Laus Deo, pax vivis, salutē m defun- ctis, et beata vis cera virginis Mariae q u a e portaverunt A e t e r n i P a t r i s F i I i u m ! »

—  Jūs protat latīniski, barona kungs?— Meržī jautāja.

—  Jūs dzirdējāt manu lūgsnu?

—  Jā, bet, godavards, es to nesapratu.

—  Taisnību sakot, es latīniski neprotu un ne sevišķi labi saprotu, ko šī lūgsna nozīmē, bet man to iemācīja kāda mana krustmāte, kurai šī lūgsna vienmēr palīdzēja, un ari man, kopš esmu iesācis to skaitīt, tā darījusi tikai labu.

—  Man šķiet, ka tā ir katoliska latīņu valoda un tāpēc mēs, hugenoti, nevaram to saprast.

—  Sodu maksat, sodu maksāt!— reizē iesaucās Bevils un kapteinis Žoržs.

Meržī labprāt padevās, un galds tika piekrauts jaunām pudelēm, kas tūlīt piešķīra sabiedrībai līksmu noskaņojumu.

Sarunas kļuva arvien skaļākas, un Meržī izlietoja gadījumu, lai netraucēti parunātos ar savu brāli, nepievēršot uzmanību tam, kas notika ap viņiem.

Pēc otrā ēdiena pasniegšanas viņus no šīs nošķirtības iztraucēja skaļš strīds, kas bija izcēlies starp diviem galdabiedriem.

—  Tie ir meli!— kliedza ševaljē de Rensī.

—  Meli!— sacīja Vodreijs, un viņa dabiski bālā seja kļuva tik bāla kā līķim.

—  Viņa ir vistiklākā, visšķīstākā no visām sievietēm,— turpināja ševaljē.

Vodreijs, rūgti pasmaidījis, paraustīja plecus. Visu skatieni pievērsās strīdniekiem, un ikviens, kā likās, gribēja klusā neitralitātē nogaidīt strīda iznākumu.

—  Kas te notiek, kungi, un kālab šāds troksnis?— vaicāja kapteinis, gatavs pēc sava paraduma stāties pretī jebkuram miera apdraudējumam.

—  Mūsu draugs ševaljē,— atbildēja mierīgi Bevils,— domā, ka Sijerī, viņa mīļākā, esot tikla, turpretim mūsu draugs Vodreijs apliecina, ka viņa tāda neesot un ka viņš šo to zinot par šo dāmu.

Vispārēja smieklu šalts, kas tūdaļ izcēlās, vēl palielināja Rensī niknumu, kurš dusmās kvēlojošām acīm uzlūkoja kā Vodreiju, ta Bevilu.

—  Es varētu parādīt kādu no viņas vēstulēm,— sacīja Vodreijs.

—  To tu nedarīsi,— kliedza ševaljē.

—  Jā, jā!— sacīja Vodreijs, neganti iesmejoties,— es tūdaļ nolasīšu šiem kungiem vienu no viņas vēstulēm. Varbūt viņi pazīs tās rokrakstu tikpat labi kā es, jo es nebūt nevēlos būt vienīgais, kuru viņa pagodinājusi ar vēstulēm un citām laipnībām. Lūk, še ir vēstulīte, ko es saņēmu no viņas tikai šodien.

Viņš izlikās rakņājamies pa kabatu, it kā gatavodamies vēstulīti izvilkt.

—  Melo tava neģēlīgā rīkle!

Galds bija pārāk plats, lai barona roka varētu aizsniegt savu naidnieku, kurš sēdēja pretī.

—  Gan es tev likšu norīt apvainojumu, tā ka tu aizrīsies!— viņš brēca un par apliecinājumu šiem vārdiem svieda pudeli pret Rensī galvu.

Rensī izvairījās no trieciena un, steigā apgāzdams krēslu, metās pie sienas, kur karājās viņa zobens, lai to noņemtu.

Visi pielēca kājās, daži — gribēdami iejaukties ķildā, vairākums —, lai izvairītos būt tuvumā.

—  Rimstieties, trakuļi!— uzsauca Žoržs, nostādamies priekšā baronam, kurš bija viņam vistuvāk.— Vai diviem draugiem jāduelējas kaut kāda nožēlojama sievišķa dēļ?

—  Sviest ar pudeli pa galvu ir tikpat kā pļauka,— vēsi iebilda Bevils.— Nu, ševaljē, manu draudziņ, pacel zobenu!

—  Netraucējiet! Netraucējiet! Brīvu vietu!— iesaucās gandrīz visi galdabiedri.

—  Ej, Žano, aizslēdz durvis,— bezrūpīgi pavēlēja Mora saimnieks, kurš bija pieradis pie līdzīgiem skatiem,— ja garām ies patruļa, tas iztraucēs kungus un kaitēs mūsu namam.

—  Vai tiešām jūs kausieties krogā ka piedzēruši lands- knehti?— turpināja Žoržs, mēģinādams iegūt laiku.— Pagaidiet vismaz līdz rītam.

—  Līdz ritam,— lai notiek,— Rensī sacīja.— Un viņš jau gribēja iebāzt zobenu atpakaļ makstī.

—  Viņam bail, mūsu mazajam ševaljē,— sacīja Vodreijs.

Rensī, nogrūzdams ceļā stāvošos pie malas, tūdaļ metās

savam pretiniekam virsū. Abi uzbruka ar milzīgu niknumu. Bet Vodreijs bija paguvis rūpīgi aptīt ap kreiso roku kādu dvieli, veikli izlietodams to cirtienu atsišanai no krūtīm un vidukļa, turpretim Rensī, kas nebija ievērojis šāda veida piesardzību, jau pie pirmajiem izklupieniem tika ievainots kreisajā roka. Tomēr viņš nepārstāja drosmīgi cīnīties, uzsaukdams savam sulainim, lai tas pasniedz viņam dunci. Bevils sulaini apturēja, aizrādīdams, ka, ja Vodreijam dunča nav, tad arī viņa pretiniekam neesot atļauts to lietot. Daži ševaljē draugi protestēja, apmainījās ļoti asiem vārdiem, un divkauja būtu, bez šaubām, izvērtusies vispārējā kautiņā, ja Vodreijs nebūtu to pabeidzis, nogāzdams savu pretinieku zemē ar bīstamu ievainojumu krūtīs.. Viņš ātri uzmina ar kāju Rensī zobenam, lai aizkavētu viņu to pacelt, un pacēla savējo, lai dotu pretiniekam pēdējo dūrienu. Divkauju likumi šādu nežēlību pieļāva.

—  Atbruņotu pretinieku!— iesaucās Žoržs un izrāva Vodreijam zobenu.

Ševaljē ievainojums nebija nāvīgs, bet viņš stipri asiņoja. Viņu pārsēja, cik vien labi prazdami, ar servjetēm, turklāt viņš, piespiesti smiedamies, caur zobiem murmināja, ka šī lieta vēl nebūt neesot galā.

Drīz ieradās ķirurgs un mūks, kuri kādu bridi ķīvējās ap ievainoto. Ķirurgs tomēr guva virsroku un, pavēlējis nonest savu pacientu uz Sēnas krastu, ieguldīja laivā un nogādāja viņu dzīvoklī.

Kamēr daļa apkalpotāju novāca asiņainās servjetes un uzmazgāja asinīm piesūkušos grīdu, citi lika jaunas pudeles galdā. Kas attiecas uz Vodreiju, tad viņš rūpīgi noslaucījis un ielicis makstī zobenu, pārkrustījās un pēc tam ar nesatricināmu aukstasinību izvilka no kabatas kādu vēstuli un, uzaicinājis būt klusiem, izlasīja pirmo rindiņu, kura sacēla istabā varenus smieklus.

—  Mans dārgais, šis garlaicīgais ševaljē, kurš man uzmācas …

—  Iesim projām no šejienes,— ar riebumu sacīja Meržī savam brālim.

Kapteinis izgāja līdz ar viņu. Vispārējo uzmanību saistīja vēstule, un viņu aiziešana palika nemanīta.

IV ATGRIEZTAIS

Dons Žuans

Ko! Tu pieņem kā skaidru naudu (o, ko es lev tikko stāstīju, un domā, ka mani vardi saskan ar manām domām?

Moljērs. Akmens viesis.

Kapteinis Žoržs atgriezās pilsētā kopā ar savu brāli un pavadīja viņu lidz savam dzīvoklim. Pa ce|ain viņi tik tikko apmainījas dažiem vārdiem: redzētais notikums bija atstājis uz viņiem nelāgu iespaidu, kas gribot negribot lika viņiem klusēt.

Šis strīds un jucekligais duelis, kas tam sekoja, tolaik nebija nekāds retums. Visā Francijā 110 viena gala līdz otram muižnieku pārspīlētā jutība goda jautājumos bija par iemeslu visbēdīgākajiem notikumiem, tā ka pat pēc |oti aptuvena aprēķina Anrī Trešā un Anrī Ceturtā valdīšanas laikā vien kaislība uz divkaujām maksāja dzīvību daudz vairāk muižniekiem nekā desmit gadu pilsoņu karš.

Kapteiņa dzīvoklis bija ierīkots eleganti. Puķotie zīda aizkari un daudzie spilgtu krāsu paklāji vispirms piesaistīja Meržī skatienus, viņš bija pieradis pie daudz lielākas vienkāršības. Viņš iegāja kāda kabinetā, ko viņa brālis sauca par lūgšanas telpu,— vārds buduārs tolaik nebija vēl izdomāts. Skaisti izgriezts ozolkoka lūgšanu galdiņš, itāliešu mākslinieka gleznota madonna, ar kuplu bukša zaru greznots svētītā ūdens trauks gan likās papilnam attaisnoja istabas dievbijīgo nosaukumu, bet — turpat blakām ar melnu damastu pārsegts dīvāns, Venēcijas spogulis, kādas sievietes ģīmetne, ieroči un mūzikas instrumenti liecināja par šīs telpas īpašnieka diezgan pasaulīgām paražām.

Meržī uzmeta nicinošu skatienu ūdens traukam ar kuplo bukša zaru, kas viņam skumji atgādināja brā|a atkrišanu no ticības. Mazs sulainis atnesa ievārījumu, saldumus un balto vīnu: tēju un kafiju toreiz vēl nelietoja, un visus šos smalkos dzērienus mūsu senčiem aizstāja vīns.

Meržī ar glāzi rokā raidīja skatienus no madonnas uz lūgšanu galdiņu, no tā uz svētītā ūdens trauku. Viņš dziļi nopūtās un palūkojās savā brālī, kas bija bezrūpīgi atgūlies uz dīvāna.

—  Tā, lūk, tad tu nu esi īsts pāvestnieks!— viņš teica.— Ko gan sacītu mūsu māte, ja viņa būtu še?

Šī doma, likās, sāpīgi aizskāra kapteini. Viņš savilka savas biezās uzacis un pameta ar roku, it kā lūgdams brāli šim tematam nepieskarties. Bet tas turpināja bez līdzcietības:

—  Vai tas var būt, ka tu arī sirdī esi noliedzis mūsu ģimenes ticību, tapat ka to noliegušas tavas lūpas?

—  Mūsu ģimenes ticība … Tā nekad nav bijusi manējā… Kā? es… lai ticētu jūsu šņākājošo mācītāju liekulīgajiem sprediķiem! … es! . ..

—  Bez šaubām, laikam labāk ticēt šķīstīšanās ugunīm, biktij, pāvesta nemaldīgumam. Locīt ceļus kāda kapucieša putekļaino sandaļu priekšā! Pienāks laiks, kad arī tu nevarēsi vairs apsēsties pie pusdienu galda, nenoskaitījis barona de Vodreija pātarus.

—  Klausies, Bernār, es neieredzu strīdus un visvairāk strīdus par reliģiju; tomēr mums agri vai vēlu ir reiz jāizrunājas un, tā kā nu mēs to esam iesākuši, tad lūkosim arī beigt: es runāšu ar tevi pilnīgi vaļsirdīgi.

—  Tatad tu netici visiem šiem muļķīgajiem pāvestnieku izdomājumiem?

Kapteinis paraustīja plecus un lika noskanēt platajam piesim, nolaižot papēdi uz grīdas. Viņš iesaucās:

—  Pāvestnieki! Hugenoti! Māņticība 110 abām pusēm. Es neprotu ticēt tam, ko mans prāts atzīst par nejēdzību. Mūsu litānijas un jūsu psalmi,— visām šīm blēņām vienādā vērtība. Vienīgi,— viņš piebilda smaidīdams,— mūsu baznīcās pa reizei ir laba mūzika, turpretim jūsējās izsmalcinātai dzirdei ir īsta nāve.

—  Varens tavas ticības pārākums, kura dēļ gan bija vērts kļūt par atkritēju!

—  Nesauc to par manu ticību, jo es neticu tai vairāk kā tavējai. Kopš es protu domāt pats, kopš mans prāts pieder man pašam . . .

—  Bet . . .

—  Ak, nesprediķo! Zinu no galvas, ko tu gribi man sacīt. Arī man ir bijušas savas cerības, savas bailes. Vai tu domā, ka neesmu pielicis visas pūles, lai saglabātu laimīgo bērnības māņticību? Es esmu izlasījis visus mūsu teologus, lai meklētu tur mierinājumu šaubās, kas mani biedēja, un panācu tikai to, ka šaubas vēl pieauga. īsi, es neesmu spējis un nespēju ticēt. Ticēt — tā ir dārga dāvana, kas man ir atņemta; tomēr ne par ko uz pasaules es necentīšos atņemt to arī citiem.

—  Man tevis žēl.

—  Lieliski, un tev ir taisnība. Būdams protestants, es neticēju sprediķiem; būdams katolis, es vairs neticu arī misēm. Rauj velns, vai nepietiek jau ar mūsu pilsoņu karu nežēlībām vien, lai ar visām saknēm izrautu pat visstiprāko ticību?

—  Šīs nežēlības ir cilvēku roku darbs — to cilvēku, kuri ir sakropļojuši Dieva vārdu. Šī atbilde nav tevis izdomāta, un tu gan sapratīsi, ka es vēl nebūt neesmu pārliecināts. Es jūsu Dievu nesaprotu un nevaru saprast.. . Un, ja es ticētu, tad .. . tad tas tomēr būtu tikai — kā mūsu draugs Žodels saka — ticēt tad, kad ir izdevīgi.

—  Bet, ja tev abas reliģijas ir vienaldzīgas, ko tad nozīmē ši atkrišana . .. kas tā apbēdināja tavu ģimeni un tavus draugus?

—  Es jau reižu divdesmit esmu tēvam rakstījis, lai paskaidrotu viņam savus iemeslus un sevi attaisnotu, bet viņš meta manas vēstules ugunī, tās neatveris, un apgajas ar mani sliktāk nekā tad, ja es būtu izdarījis kadu lielu noziegumu.

—  Māmiņa un es mēs nepiekritāin viņa pārliecīgajai bardzībai, un ja mums nebūtu pavēlēts .. .

—  Es nezinu, ko par mani domā. Tas nav svarīgi! Lūk, kas man lika izšķirties par šādu nepārdomātu rīcību, kuru es droši vien otrreiz vairs neizdarītu, ja man nāktos to atkārtot . ..

—  A! Es jau allaž domāju, ka tu to nožēlo.

—  Nožēloju?— nē, jo es neticu, ka būtu izdarījis ko sliktu. Kad tu vēl mācījies koledžā latīņu un grieķu valodu, es toreiz jau valkāju bruņas un balto lenti1 un cīnījos mūsu pirmajos pilsoņu karos. Jūsu mazais princis Kondē, kas jūsu partijai l-icis izdarīt tik neskaitāmas kļūdas — šis jūsu Kondē nodevās jūsu partijas lietam tikai no mīlas dēkām brīvajā laikā. Mani toreiz mīlēja kāda dāma, princis lūdza to atdot viņam. Es viņam atsacīju — viņš kļuva par manu nāvīgāko ienaidnieku. No tā laika viņš par savu pienākumu uzskatīja — apvainot mani visādos veidos.

Šis princītis glītais, Kas vienmēr skūpsta miļāko,

norādīja partijas fanātiķiem uz mani kā īstu netiklības un neticības briesmoni. Man bija tikai viena mīļākā, un es viņu nekrāpu. Kas attiecas uz neticību … es liku citiem mieru, kālab tad man pieteikt karu?

Protestanti izvēlējās sev balto krāsu. (Autora piezīme.)

—  Es nekad nebūtu domājis par princi, ka viņš spējīgs uz nekrietnībām.

—  Viņš ir miris, un jūs no viņa esat iztaisījuši varoni. Tā pasaulē notiek. Bija viņam arī tikumi: viņš ir miris, kā karavīram pienākas, un es viņam esmu piedevis. Bet toreiz viņš bija visvarens, un, ja tāds nabaga muižnieks kā es iedrošinājās viņam pretoties, tad tas viņa acīs bija noziegums.

Kapteinis brīdi soļoja pa istabu un turpināja balsī, kura liecināja par arvien pieaugošu uztraukumu.

—  Visi mācītāji, visi armijas liekuļi nevaldāmā niknumā metās man virsū. Es nebēdāju par viņu riešanu vairāk kā par viņu sprediķiem. Viens no prinča muižniekiem, lai izdarītu viņam pa prātam, nosauca mani, visiem karavadoņiem dzirdot, par izvirtuli. Viņš dabūja pļauku, un es viņu nonāvēju. Mūsu pulkos parasti notika gandrīz ducis dueļu dienā, un mūsu ģenerāļi izlikās, it kā to nemaz nemanītu. Taču mans gadījums toreiz tika uzskatīts par izņēmumu: princis nolēma, ka man jābūt par brīdinājuma piemēru visai armijai. Visu dižciltīgo kungu lūgumi un, man jāatzīst, arī admirāļa lūgums panāca manu apžēlošanu. Bet prinča ienaids ar to nebija apmierināts. Žazneijas kaujā es komandēju pistolnieku rotu: es biju pirmais apšaudē. Manas bruņas, arkebūzu ložu divās vietās ieliektas, ar piķi caurdurtā kreisā roka liecināja, ka neesmu taupījis sevi. Man līdzās nebija vairāk kā cilvēku divdesmit, un vesels bataljons karaļa šveiciešu maršēja mums pretim. Princis Kondē pavēlēja man uzbruki viņiem … Es viņam lūdzu divas nodaļas reiteru … un … viņš mani nosauca par gļēvuli.

Meržī piecēlās un līdzjūtīgi satvēra brāli aiz rokas. Kapteiņa acis spīdēja aiz dusmām; joprojām staigādams pa istabu, viņš turpināja:

—  Viņš nosauca mani par gļēvuli visu šo zeltītās bruņās tērpto muižnieku priekšā, kuri dažus mēnešus vēlāk pameta viņu pie Žarnakas un ļāva ienaidniekam viņu noslepkavot. Es nodomāju, ka man jāmirst; metos uz šveiciešiem, zvērēdams, ka gadījumā, ja palikšu dzīvs, nemūžam necelšu vairs savu zobenu tik netaisnīga vadoņa labā. Smagi ievainots, nomests 110 zirga, es būtu ticis nonāvēts, ja mani neizglābtu kāds no Anžū hercoga muižniekiem, Bevils — tas pats trakulis, ar kuru kopā mēs šodien ēdām pusdienas. Viņš iepazīstināja mani ar hercogu. Apgājās ar inani laipni. Es alku atriebības.

—  Man glaimoja, man uzmācās ar priekšlikumiem iestāties sava labdara Anžū hercoga dienestā. Man citēja vārsmas:

Omne solum for/i patria esi, ut piscibus aecjuor.1

Ar īgnumu es nolūkojos, kā protestanti ataicināja mūsu dzimtenē svešiniekus .. . Bet kālab man slēpt no tevis galveno iemeslu, kas piespieda mani izšķirties? Es alku atriebties un kļuvu par katoli cerībā sastapt kādreiz kaujas laukā princi Kondē un to nogalināt. Kāds nejēga pasteidzās to izdarīt manā vietā … apstākļi, kādos tika nonāvēts princis, gandrīz lika man aizmirst savu naidu … Es redzēju viņu asiņainu, atdotu kareivju izsmieklam un varai; es izrāvu hķi no viņu rokām un apsedzu to ar savu apmetni. Es biju jau katoļu pulkā un komandēju kādu viņu jātnieku eskadronu; man vairs nebija iespējams viņus atstāt. Par laimi, man liekas, ka arī te esmu varējis izdarīt ko labu savai agrākajai partijai; esmu centies, cik tas man bijis iespējams, mīkstināt ticību karu nežēlības, un man ir bijusi laime izglābt vairākus savus agrākos draugus.

—  Olivjē de Basvils visur skandina, ka viņš esot tev parādā par savu dzīvību.

—  Un, lūk, nu es esmu katolis,— turpināja Žoržs jau mierīgākā balsī.— Šī reliģija ir tikpat vērta ka kura katra: jo ir taču tik viegli piemēroties šai dievbijībai! Paskaties uz šo skaisto madonnu: tā ir kādas itāliešu kurtizānes portrets. Liekuļi apbrīno manu dievbijību, krustīdamies šīs iedomātās Svētās Jaunavas priekša. Tici man, ar viņiem man ir vieglāk vienoties nekā ar mūsu mācītājiem. Es varu dzīvot, kā man tīk, piekāpdamies tikai vienai otrai no šo neliešu nelielajam prasībām. N11, labi, man jāiet uz misi, es šad tad turp aizeju — palūkoties daiļajās dāmās. Tiek prasīts, lai katram būtu savs biktstēvs; pie joda! man viņš ir — brašs franciskāņu mūks, bijušais kavalērijas strēlnieks, kas par vienu ekiju man pasniedz grēku atlaides zīmi un turklāt apņemas nodot vienai otrai no šīm daiļajām grēku sūdzētājām manas mīlestības vēstu līt es. Lai velns mani parauj! Lai dzīvo mises!

Meržī nevarēja apvaldīt smaidu.

—  Lūk,— turpināja kapteinis,— šeit mana lūgsnu grāmata.— Un viņš pasvieda brālim grezni iesietu grāmatu samta vākos, sudraba āķīšiem.— Šī lūgsnu grāmata ir jūsu lūgsnu grāmatu vērta.

Meržī izlasīja uzrakstu uz grāmatas muguriņas: Galma lūgsnu grāmata.

' Drošsirdīgiem visur viena tēvzeme, tapat kā zivīm — visi ūdeņi. (iMtiņii vai.)

—  Iesējums ir skaists,— viņš sacīja ar nievājošu izteiksmi, atdodams grāmatu.

Kapteinis atvēra to un smaidīdams padeva to brālim. Meržī tagad izlasīja pirmajā lappusē: Lielā Gargantijas, Pantagriela tēva, šausmas iedvesošā dzīve, visu kvintesenču atradēja Alko- friba sarakstīta.

—  Luk, ;ā ir grāmata!— smiedamies iesaucās kapteinis.— Es to vērtēju augstāk par visiem teoloģijas sējumiem Ženēvas bibliotēkā.

—  Šīs grāmatas autors, tā stāsta, esot bijis pārpilns zināšanām, bet viņš nav tās izlietojis labiem nolūkiem.

Žoržs paraustīja plecus.

—  Izlasi šo sējumu, Bernār, tad tu pateiksi man savas domas.

Meržī paņēma grāmatu un pēc brīža klusuma atsāka:

—  Man dusmas, ka tevi, kaut arī dibināti, spītība un niknums ir noveduši līdz rīcībai, kuru tu, bez šaubām, reiz nožēlosi.

Kapteinis nolieca galvu, un viņa skatiens likās uzmanīgi pētījam uz paklāja redzamos zīmējumus.

—  Kas darīts, padarīts,— viņš pēdīgi sacīja, apspiesti nopūzdamies.— Varbūt es kādu dienu atkal atgriezīšos pie sprediķiem,— viņš jau jautrāk piebilda.— Bet tagad diezgan par to un apsolies man nerunāt vairs par tik garlaicīgām lietām.

—  Es ceru, ka paša pārdomas paveiks vairāk nekā manas runas un mani padomi.

—  Labs ir! Parunāsim tagad par tavām darīšanām. Ko tu domā darīt galmā?

—  Es ceru, ka būšu diezgan labi rekomendēts admirāļa kungam, lai viņš atļautu man iestāties savā karaspēkā nākamajā karā ar Nīderlandi.

—  Slikts plāns. Muižniekiem ar drošu sirdi un zobenu pie sāniem neklājas tā ar vieglu prātu uzņemties sulaiņa lomu. Iestājies kā brīvprātīgais karaliskajā gvardē; ja vēlies, manā vieglas kavalērijas nodaļā. Tu, tāpat kā mēs visi, piedalīsies karā admirāļa vadībā; bet vismaz nebūsi nevienam par rokaspuisi.

—  Man nav ne mazākās tieksmes iestāties karaliskajā gvardē: man pret to ir zinains riebums. Man gan labpatiktos atrasties tavā nodaļā, bet tēvs vēlas, lai es savu pirmo karagājienu veiktu tiešā admirāļa kunga vadībā.

—  Te es jūs atkal pazīstu, hugenotu kungi! Jūs sludināt vienību un paši daudz vairāk nekā mēs atceraties veco ienaidu.

—  Kā tā?

—  Tā ir. Karalis vienmēr paliek jūsu acīs tirāns, Akabs, kā jūsu mācītāji viņu sauc. Ko tur runāt? Viņš pat nemaz nav karalis, bet uzurpators, jo kopš Luija XIII[58] nāves Francijas karalis ir Gaspārs I.

—  Kas par nejēdzīgu joku!

—       Lai nu paliek! Galu galā vienalga — vai tu būsi vecā Gaspāra dienestā vai hercoga de Gīza. Šatijona kungs ir dižens karavadonis, un tu iemācīsies kara mākslu viņa vadībā.

—  Pat viņa ienaidnieki to cienī.

—  Ir tomēr kāds pistoles šāviens, kas met uz viņu ēnu.

—       Viņš savu nevainību jau ir pierādījis, un turklāt visa viņa dzīve atspēko viņa līdzdalību Poltro2 nekrietnajā slepkavībā.

—       Vai tu zini latīņu aksiomu: «Fecit cui profuit»?i Bez šī pistoles šāviena Orleāna toreiz būtu ieņemta.

—      Ar to tomēr, visumā ņemot, katoļu armijā pietrūka tikai viena vīra.

—      Jā — bet kāda vīra! Vai tu nekad neesi dzirdējis šīs divas vājās vārsmas, kuras tomēr ir jūsu psalmu vērtas:

Kamēr būs Francijā G'izi diemžēl, Būs viņā arī de Merē vēl.

—       Bērnišķīgi draudi, nekas vairāk. Saraksts iznāktu daudz garāks, ja man būtu jāuzskaita visi Gīzu piekritēju noziegumi.

—       Bet, taisnību sakot, lai Francijā nodibinātu atkal mieru, tad, ja es būtu karalis — zini, ko es darītu? Es pavēlētu gan Gīzus, gan Šatijonus sabāzt labi sašūtā un labi aizsietā ādas maisā, tad iemest viņus ūdenī līdz ar simttūkstoš mārciņu dzelzs atsvaru, lai neviens neizmūk. Ir arī vēl daži citi vīri, kurus man gribētos iebāzt šajā maisā.

—  Laime, ka tu neesi Francijas karalis.

Saruna tagad pieņēma jautrāku pavērsienu; politika un teoloģija tika atmestas, un abi brāļi pārstāstīja viens otram visus sīkos piedzīvojumus, kas tiem bija atgadījušies kopš viņu šķiršanās. Meržī bija diezgan atklāts, lai pastāstītu arī par savām nelaimēm «Zelta Lauvas» krogā. Brālis smējās no visas sirds un pazobojās par pazaudētajiem astoņpadsmit ekijiem un lielisko sarkanbrūno zirgu.

Atskanēja tuvējās baznīcas zvani.

—  Pie joda!— iesaucās kapteinis,— iesim šovakar klausīties sprediķi. Esmu pārliecināts, ka tevi tas uzjautrinās.

—  Es pateicos, bet man vēl nav vēlēšanās pāriet katolicismā.

—  Iesim, mīļais, šodien sprediķo brālis Libēns. Šis franciskā- nis prot padarīt reliģiju tik jautru un interesantu, ka klausītāji bariem skrien uz viņa sprediķiem. Turklāt šovakar arī visam galmam jāierodas Senžaka baznīcā; tur būs ko redzēt.

—  Un grāfiene de Tiržī arī būs tur un noņems masku?

—  Jā, protams, viņai noteikti arī jāierodas. Ja tu gribi iekļūt viņas pielūdzējos, tad neaizmirsti, ejot ārā, nostāties baznīcas durvīs un pasniegt viņai svētīto ūdeni. Lūk, vēl viena skaista katoļu reliģijas ceremonija. Dieviņ! Cik daiļu rociņu es neesmu spiedis, cik mīļu vēstulīšu nodevis, pasniegdams svētīto ūdeni!

—  Es nezinu, bet šis svētītais ūdens man ir tik pretīgs, ka, šķiet, es ne par kādu maksu pasaulē nevarētu iemērkt tajā pirkstus.

Kapteinis pārtrauca viņu skaļiem smiekliem. Abi paņēma apmetņus un devās uz Senžaka baznīcu, kur jau kuplā skaitā bija sapulcējusies smalkā sabiedrība.

V

SPREDIĶIS

«Labs bļāvējs, labs pātaru stiepējs, labs lūgsnu bērājs, labs gavēņu sludinātājs — īsi sakot: īstākais 110 mūkiem, kādi vien jebkad bijuši, kopš mūkojošā pasaule inūko- jusies mūcibā.»

Rabi'ē.

Kad kapteinis Žoržs ar savu brāli bija ienākuši baznīcā un devās tai cauri, lūkodamies pēc ērtākas vietas tuvāk kancelei, viņu uzmanību piesaistīja jautru smieklu šalts, kas atskanēja no sakristejas; viņi iegāja tajā un ieraudzīja resnu vīrieti ar priecīgu un sārtu seju, tērpušos Svētā Franciska ģērbā, šis vīrs patlaban ļoti dzīvi sarunājās ar kādu pusduci grezni tērpušos jaunekļu.

—  Nu, mani bērni,— viņš teica,— pasteidzieties, dāmas kļūst nepacietīgas; uzdodiet man tematu.

—  Pastastiet mums par viltīgajām gudrībiņām, ar kādām dāmas šmauc savus vīrus,— teica kāds jauneklis, kurā Žoržs tūdaļ pazina Bevilu.

—  Viela tiešām bagāta, piekrītu tam, manu zēn; bet ko es varu pateikt pēc Pontuāzas sprediķotāja izsauciena: «Es metīšu ar savu kapuci pa galvu tai no jums, kura ir visvairāk likusi ragus savam vīram!»— turklāt visā baznīcā nebija nevienas sievietes, kura nebūtu aizsegusi sev galvu ar rokām vai ar apmetņa malu, lai izsargātos no trieciena.

—  Ak, Libēna tēv,— teica kāds cits,— es tikai jūsu dēļ esmu atnācis uz sprediķi. Pastāstiet mums šodien kaut ko jautrāku; runājiet mazliet par mīlas grēku, kurš patlaban tik ļoti modē.

—  Modē! Jā, jūsu modē, kungi, kuriem vēl nav vairāk par divdesmit piecietn gadiem. Bet man ir jau pāri piecdesmit. Manos gados nevar vairs runāt par mīlestību. Esmu pat aizmirsis jau, kas šis grēks īsti ir par grēku.

—  Netēlojiet nu, Libēna tēv, vientiesi; jūs pratīsiet par to runāt šodien tikpat labi kā allaž; mēs jūs pazīstam.

— Jā, sprediķojiet mums par miesaskārību,— piebalsoja Bevils,— visas dāmas sacīs, ka šis temats šļāktin šļācas no jums.

Mūks atbildēja uz šo asprātību, šķelmīgi pamirkšķinadams acīm, kurās iemirdzējās lepnums un prieks, dzirdot sev pārmetām jaunu cilvēku netikumus.

—  Nē, jel; man negribas sprediķot par to, jo, ja es izrādīšos šajā ziņa pārāk bargs, mūsu galma skaistules nevēlēsies vairs nakt pie manis uz bikti. Un, liekot roku uz sirds, ja es par to arī runātu, tad tikai tādēļ, lai parādītu, ka «. ilvēks pazudina sevi uz mūžīgām mokām . .. par ko? .. . par vienu mirkli baudas.

—  Nu, tad kā!.. . Ak, lūk, mūsu kapteinis! Ātrāk, Žorž, dod mums šīsdienas sprediķim tematu. Libēna tēvs ir apsolījies sprediķot par jebkuru inūsu uzdoto tematu.

—  Jā,— sacīja mūks,— bet, lai mani velns parauj, pasteidzieties drīzāk! Man jau vajadzēja būt kancelē.

—  Bads un mēris, Libēna tēv! jus nelādaties sliktāk kā pats karalis!— kapteinis iesaucās.

—  Es deru, ka savā sprediķī nu gan viņš neiztiks bez lādēšanās,— sacīja Bevils.

—  Kalab ne, ja tikai innn uznāks vēlēšanās?— pārdroši atbildēja rnūks.

—  Es deru uz desmit pistolēm, ka jums pietrūks drosmes.

—  Desmit pistoļu? Lai notiek!

—  Bevil,— sacīja kapteinis,— es piedalos tavās derībās ar pusi.

—  Nē, nē,— Bevils iebilda,— es gribu viens pats saņemt labā mācītāja naudiņu, un, ja viņš tiešām lādēsies — velns parāvis, es šo desmit pistoļu nežēlošu: garīdznieka lāsti ir desmit pistoļu vērti.

—  Un es — es jums jau iepriekš pasaku, ka esmu jau laimējis,— teica Libēna tēvs.— Es iesākšu savu sprediķi ar trim lamuvārdiem. Ehē! Jūs, muižnieku kungi, gan laikam domājat, ka lamāšanās spēja piemīt vienīgi jums, jo jūs nēsājat pie sāniem zobenu un aiz cepures spalvu? Gan redzēsim.

To sacīdams, viņš atstāja sakristeju un nākamajā brīdī jau uzkāpa kancelē. Visā baznīcā pēkšņi iestājās visdziļākais klusums.

Sprediķotājs pārlaida acis pūlim, kurš spiedās ap kanceli, it kā meklēdams šajā pūlī savu derību pretinieku; un, kad viņš bija to atradis, atspiedušos ar muguru taisni viņam pretī pie kāda pīlāra, viņš sarauca uzacis, iespieda roku sānos un niknā sadusmota cilvēka balsī iesāka tā:

—  Dārgie brāļi!

Pie nakts un grēka! Pie asins un nāves! Pie sātana peklē!…

Viņu pārtrauca pārsteiguma un dusmu pilna murmināšana klausītājos, vai, labāk sakot, tā aizpildīja pauzi, kuru viņš tīšām ieturēja.

—  … ir nokāpis Dieva dēls,— tagad mūks turpināja dievbijīgā balsī, caur degunu,— lai atpestītu un atbrīvotu mūs no mūžīgām elles mokām.

Nevaldāmi vispārēji smiekli pārtrauca viņu otrreiz. BĢvils izvilka no jostas savu maku un spēcīgi kratīja sprediķotājain pretī, atzīdams, ka viņš uzskata sevi par zaudētāju.

—  Tātad, mani brāļi,— turpināja neapmulsināmais priesteris Libēns,— nu jūs, lūk, esat apmierināti, vai ne? Mēs esam atpestīti no elles mokām . .. «Lūk, skaisti vārdi,» jūs domājat: mums nu atliek tikai sakrustot savas rokas un līksmoties. Mēs esam ar šiem nejaukajiem pekles liesmu draudiem galā. Un, kas attiecas uz šķīstītavu, tad tā uguns, protams, nav nekas vairāk kā sveces liesmiņas apsvilums uz miesas, kuru viegli izdziedina ar pāris dvēseļaizlūguma plāksterīšiem. Tātad — lai ēdam, lai dzeram, lai ejam meitās.Ak, jūs, nocietinātie grēcinieki! Lūk, uz ko jūs paļaujaties. Tad klausieties, ko brālis Libēns par to jums saka: jūs esat rēķinājuši bez saimnieka.

Tātad jūs, ķeceru kungi, hugenotizējošie hugenoti, jūs laikam tiešām ticat, ka tie esat jūs, kuru dēļ mūsu Pestītājam ir labpaticies tikt pienaglotam pie,krusta? Kas par muļķi! Ha, ha! Tā tikai vēl trūka, ka viņš šādu diedelnieku labad būtu izlējis savas dārgās asinis! Tas nozīmētu — piedodiet par izteicienu — kaisīt peries cūkām, un, gluži otrādi, mūsu Pestītājs gan nometis cūkas pie pērlēm: jo pērles atrodas jūrā, un Dieva dēls nosvieda jūrā divi tūkstoši cūku. Et ecce impetu abiit totus grex praeceps in mare. Laimīgu ceļu, godātie cūku kungi, un, Dievs dod, kaut visi ķeceri aizietu to pašu ceļu!

Te orators noklepojās un apklusa, lai brīdi aplūkotu klausītājus un papriecātos par iespaidu, kādu viņa daiļrunība atstājusi uz ticīgajiem. Tad turpināja:

— Tālab, hugenotu kungi, atgriezieties ticībā, esat uzticīgi, citādi … vai! par jums; jūs būsiet pazuduši! Jūs nebūsiet nedz glābti, nedz atpestīti no pekles. Tāpēc: mūciet jele projām no saviem sprediķiem, un lai dzīvo mises!

Bet jūs, dārgie brāļi katoļi, jūs berzējat rokas un aplaizāt pirkstiņus, iedomādamies esam jau pašas paradīzes priekšpilsētā. Patiesi, es jums saku, mani brāļi, līdz tain ir tālu no galma, kur jūs dzīvojat kā paradīzē,— tālāk (pat taisni ejot) nekā no Senlazāra līdz Sendenī vārtiem.

Pie nakts un grēka, pie asins un nāves, pie sātana peklē ir nokāpis mūsu kungs un atpircis un atpestījis jūs no mūžīgām mokām … Jā, tiešām — atpestīdams jūs no pirmatnējā grēka; bet sargieties, ja Sātans jūs satvertu un atkal dabūtu savā varā! Un es saku jums:

Circuit quaerns cjuem devoret.

Ak dārgie brāļi! Sātans ir tads paukotājs, kas iedos avansā dažus trāpījumus gan Gran-Žanam, gan Ptī-Žanam, gan Anglim. Un tik tiešām es jums saku, asi ir viņa uzbrukumi mums.

Jo, tiklīdz mēs esam nometuši savus bērnu svārciņus, lai uzvilktu bikses, tas ir, es gribu jums sacīt, tiklīdz mēs esarņ sasnieguši vecumu, kurā esam spējīgi krist nāves grēkā, kad Sātana lielskungs mūs tūdaļ izaicina uz dzīves divkauju. Ieroči, kurus mes nesam līdzi, ir dievišķie sakramenti; viņš turpretī atnes veselu arsenālu: tie ir mūsu pašu noziegumi — labi ieroči vienlaikus tiklab uzbrukumam, kā aizsardzībai.

Man šķiet, es savām acīm redzu, kā viņš iziet cīņas laukumā, apjozies ar Rijību: tā ir viņa bruņas; Slinkums ir viņa pieši; pie viņa jostas karājas Miesaskārība — tas ir bīstams zobens; Skaudība ir viņa duncis. Galvā viņš nēsā Lepnību kā žandarms kasku. Kabatā viņš glabā Skopulību, lai lietotu to pēc vajadzības. Un kas attiecas uz Dusmām un Apvainojumiem un visu,

kas no tā izriet — viņš tur to visu savā mutē, no kā jūs varat redzēt, ka viņš nāk pie jums, apbruņojies līdz zobiem.

Un, kad Dievs devis signālu, tad Sātans vis nesaka jums kā šie pieklājīgie galma duelanti: Mans cēlais kungs, vai jūs esat sagatavojies? Nē, viņš metas uz kristīgo, galvu noliecis, nemaz neuzsaukdams, lai vairās! Kristīgais, manīdams, ka saņems vēderā draudīgu Rijības cirtienu, aizsargās ar Gavēšanu.

Te sprediķotājs, lai kļūtu saprotamāks, norāva no sienas krucifiksu un sāka to gaisā vēcināt, gan atdarinādams cirtienus, gan atsitienus, kā paukošanas skolotājs, kas gribētu ar rapieri demonstrēt kādu grūtu paņēmienu.

— Sātans atkāpdamies nu belž kristīgajam ar Dusmu cirtienu pa galvu; tad, ar neīstu uzbrukumu novērsis uzmanību ar Liekulību, viņš dod jums Lepnības cirtienu ceturtajā pozīcijā. Kristīgais sākumā aizstāvas ar Pacietību, tad atbild Lepnībai ai Pazemības cirtienu. Sātans iekaisis nu dod viņam Miesaskārības zobena briesmīgo cirtienu, bet, redzēdams, ka tam nav panākumu, tiek atsists ar Mērdēšanās cirtienu, viņš metas pa kaklu pa galvu uz savu pretinieku, nomezdams tam sl-arp kājām Slinkuma smago šķērsli un cirzdams ar Skaudības aso dunci, reizē ar to lūkodams iemest Skopulību viņam pašā sirdī. Lūk, šeit nu kristīgajam ir nepieciešama sitiena atvairīšana, veiklas kājas un modras acis. Tikai ar Darbu tiek pārvarēts Slinkums, no Skaudības dunča var paglābties vienīgi ar Tuvāku mīlestību (ļoti grūta sitiena atvairīšana, mani brāļi); un, kas attiecas uz Skopulības sitienu, tad to novērst var tikai Labdarība.

Bet, mani brāļi, cik starp jums ir tādu, kas, paši pakļauti šiem cirtieniem ar zobenu un asmeni trešajā un ceturtajā pozīcijā, jutīsies spējīgi ik brīdi būt gatavi atsist visus šos ienaidnieka uzbrukumus? Es esmu redzējis ne vienu vien čempionu nostieptu zemē, un, lūk, tagad nu, ja tas negriezīsies pēc palīdzības pie Grēku nožēlas, viņš ir pazudināts; un šis pēdējais līdzeklis jāizmanto pēc iespējas ātrāk un nevis vēlāk. Jums, jūs galminieki, liekas, ka — kas tur liels?— viegli pasakāmi ir vārdi: esmu grēkojis … Bet, ak mani brāļi! cik daudz ir nabaga grēcinieku, kuri gan grib sacīt: esmu grēkojis, bet balss tiem apraujas jau pie, es …— un — krāks!— atkal, lūk, vienu dvēseli aizrauj velns; lai nu pameklē tās, ja kādam tīk. Brālis Libēns vēl labu brīdi ļāva vaļu savai daiļrunībai, un, kad viņš nogāja no kanceles, kāds skaista stila mīļotājs piezīmēja, ka viņa sprediķi (kurš nebija ievilcies ilgāk par stundu) bija trīsdesmit septiņas asprātības un neskaitāms daudzums prāta dzirkšu, līdzīgu tām, ko esmu še uzskaitījis. Skaļu aplausu pavadīts, ar ko neskopojās ne katoļi, ne protestanti, sprediķotājs vēl ilgi palika kanceles kāpņu galā, laimes vēlētāju ielenkts, kuri spiedās pie viņa no visam baznīcas pusēm, lai to suminātu.

Jau pa sprediķa laiku \ler,žī bija vairākas reizes apvaicājies, kur esot grāfiene de Tiržī; viņa brālis bija velti pēc viņas lūkojies visapkārt. Vai nu daiļās grāfienes baznīcā nemaz nebija, vai arī viņa slēpās no saviem pielūdzējiem kādā tumšā kaktā.

—  Es vēlētos,— teica Meržī jau pie izejas,— es vēlētos, kaut visi šie ļaudis, kas atnākuši uz šo domu ziņā tik tukšo sprediķi, noklausītos tūdaļ kādu 110 mūsu mācītāju vienkāršajām runām …

—  Lūk, kur grāfiene de Tiržī,— brālim klusiņām teica kapteinis, paspiezdams viņa roku.

Meržī pagrieza galvu un ieraudzīja tumšajā portālā zibeņātri nozūdot kādu ļoti bagātīgi tērpušos dāmu, kuru veda aiz rokas jauns vīrietis gaišiem matiem, sīks, trausls, sievišķīgu seju, un kura kostīms varbūt liecināja par iepriekš labi pārdomātu nevērību pret savu ārieni. Pūlis deva viņiem ceļu ar skubu, kurā bija manāmas bailes. Šis kavalieris bija bīstamais Komenžs.

Meržī tikko paguva uzmest grāfienei skatienu. Viņš .nepaspēja ievērot viņas seju; tomēr viņas vaibsti atstāja uz Meržī spēcīgu iespaidu; Komenžs turpretī uzreiz likās viņam briesmīgi pretīgs, pašam nezinot — kālab. Viņš dusmojās, ka pēc izskata tik vārgs cilvēks jau ieguvis tik lielu slavu.

—  Ja gadījumā,— viņš domāja,— grāfiene iemīlētu kādu citu no šī pūļa, šis riebīgais Komenžs to nonāvētu! Viņš ir zvērējis nonāvēt katru, kuru ta iemīlētu.— Viņš neviļus uzlika roku uz zobena spala, bet tūdaļ sakaunējās pats par savu straujumu.— Galu gala, kas man daļas? Es neapskaužu viņu par šo iekarojumu, turklāt es vēl neesmu redzējis šīs būtnes seju.

Tomēr šīs domas viņu nomāca, un visu ceļu no baznīcas līdz kapteiņa mājai viņš cieta klusu.

Vakariņu galds bija jau klāts. Meržī ēda maz un tūdaļ pēc galda novākšanas gribēja atgriezties savā viesnīcā.

Kapteinis bija ar mieru viņu atlaist, bet tikai pēc solījuma rīt pavisam pārvākties uz dzīvi viņa mājā.

Nav nemaz jāpiemin, ka Meržī pie sava braļa atrada ne tikai naudu, zirgu un visu citu, bel arī galma drēbnieka un vienīgā tirgotājā adresi, pie kura katrs muižnieks, kas vēlējās patikt dāmām, varēja iegādāties cimdus, iecietinātās krokotās apkakles un augstpapēžu čīkstīgās kurpes.

Pēdīgi, jau pilnīgā tumsā, viņš atgriezās viesnīcā, divu sava brāļa sulaiņu pavadīts, kas bija apbruņoti ar pistolēm un šķēpiem, jo toreiz Parīzes ielas pēc astoņiem vakarā bija bīstamakas nekā mūslaikos ceļš no Seviljas līdz Grenādai.

VI PARTIJAS VADONIS

Jocky of Norfolk be nol too bold For Dickon lhy inaster is bouglīt and sold.

Shakcspeare. Richard  Berr.ārs Meržī, atgriezies savā vienkāršajā mītnē, skumīgi uzlūkoja nolietoto, apsūbējušo iekārtu. Kad viņš domās salīdzināja savas istabas kādreiz balsinātās, bet tagad netīrās un apkvēpušās sienas ar spīdošajām zīda tapetēm tējas istabā, kuru viņš nupat bija atstājis, kad viņš atcerējās turienes skaisti gleznoto madonnu, bet pie savām sienām neredzēja nekā vairak Icā tikai vecu svētbildi, viņa dvēselē iezagās diezgan zemiska doma. Šī greznība, šī elegance, dāmu labvēlība, karaļa laipnība, tik daudz visādu iekārojamu mantu galu galā Žoržam nebija maksājušas vairāk kā vienu vienīgu vārdu, ko tik viegli varēja izteikt, jo pietika jau ar to vien, lai šis vārds izspruktu pār lūpām; jo pašā sirdī taču neviens neielūkojās. Viņam tūdaļ ienāca prātā arī vairāki citi protestanti, kuri, atteikdamies no savas ticības, ieņēmuši augstus amatus. Un, tā kā velns izlieto visus ieročus, viņam ienāca prātā arī līdzība par pazudušo dēlu, tikai ar savadu morāli: ka viens atkritējs hugenots tiks sumināts vairāk par jebkuru vispastāvīgāko katoli.

Šīs domas, kuras dažādos veidos un it kā pret viņa gribu jaucās viņam pa galvu, nomāca viņu, iedvešot savādu riebumu. Viņš paņēma Ženēvas Bībeli, kura bija reiz piederējusi viņa mātei, un kādu laiku to lasīja. Mazliet nomierinājies, viņš nolika grāmatu; pirms iemigšanas vēl deva pats sev svinīgu solījumu dzīvot un nomirt savu tēvu ticībā.

Bet gluži kā par spīti gan lasīšanai, gan zvērestam viņš sapņos vēlreiz pārdzīvoja visu šai dienā redzēto un piedzīvoto. Viņš sapņoja par zīda purpursarkaniem aizkariem, par zelta traukiem; pēc tam galdi tika apgāzti, iemirdzējās šķēpi, un asinis plūda, sajaucoties ar vīnu. Pēc tam daiļi gleznotā madonna atdzīvojās, izkāpa no sava ietvara un dejoja viņam priekšā. Viņš mēģināja iekalt atmiņā viņas vaibstus un tikai tad ievēroja, ka viņas seju klāja melna maska. Bet šīs tumšzilās acis, šie divi baltās ādas laukumiņi, kas bija saredzami pa maskas acu caurumiem … Tad maskas saitītes atrisa, parādījās dievišķīgi skaista seja, bet bez noteiktām kontūrām, tas bija it kā

nimfas attēls saviļņotā ūdenī. Viņam negribot bija jānolaiž acis, drīz viņš tās atkal pacēla, bet ieraudzīja tikai briesmīgo Komenžu ar asiņainu zobenu rokā.

Viņš uzcēlās agri, lika aiznest savu vieglo bagāžu pie brāļa un, atteicies kopā ar Žoržu apskatīt pilsētas ievērojamākās vietas, devās viens uz de Šatijonu savrupnamu nodot admirālim Koliņī tēva vēstuli.

Viņš atrada savrupnama pagalmu tik pilnu kalpiem un zirgiem, ka tikai ar pūlēm izspiedās tiem cauri līdz plašajam priekšnamam, savukārt pārpildītam ieroču nesējiem un pāžiem, kuri, lai gan bruņoti vienīgi šķēpiem, tomēr visi kopā veidoja ap admirāli diezgan spēcīgu apsardzi. Melni tērpts durvju sargs, uzmetis skatienu Bernāra mežģīņu apkaklei un brāļa aizdotajai zelta ķēdei, bez liekas kavēšanās ieveda viņu galerijā, kurā patlaban atradās viņa pavēlnieks.

Augstmaņi, muižnieki, evaņģēliskie mācītāji, vairāk nekā četrdesmit cilvēku, visi stāvot kājās, atsegtām galvām un bijīgās pozās, bija ielenkuši admirāli. Viņš bija ģērbies ļoti vienkārši, no galvas līdz kājām melnā tērpā. Slaika auguma, tikai mazliet salīcis, un viņa kailajā pierē kara grūtības bija ievilkušas vairāk grumbu, nekā to būtu paveicis vecums. Gara, sirma bārda sniedzās viņam līdz krūtīm. Viņa vaigi, jau no dabas iekrituši, garo ūsu vāji slēptas, tumšas veca ievainojuma rētas dēļ, šķita vēl dobāki; Monkontūras kaujā kāda pistoles lode bija izgājusi viņam caur vaigu un izsitusi vairākus zobus. Viņa sejas izteiksme bija drīzāk skumīga nekā barga, un mēdza teikt, ka kopš varonīgā Dandelo[59] nāves neviens neesot redzējis viņu smaidām. Viņš stāvēja kājās, atspiedies ar roku uz galda, uz kura bija izklāti plāni un kartes, bet to vidū pacēlās milzīga Bībele in-quarto. Starp papīriem un kartēm izkaisītie zobu bakstāmie atgādināja to atmirāļa paražu, par kuru tik bieži ļaudis zobojās. Galda galā sēdēja sekretārs, kas patlaban šķita nodarbināts ar vēstuļu rakstīšanu, kuras viņš pēc tam deva admirālim parakstīt.

Uzlūkojot šo diženo vīru, kurš savu ticības biedru acīs bija augstāks nekā jebkurš karalis, jo viņā it kā apvienojās varonis un svētais, Meržī sajuta tādu cienību, ka, tam tuvodamies, viņš neviļus nometās uz viena ceļa. Admirālis, pārsteigts un pikts par šo neparasto dievināšanas apliecinājumu, deva viņam zīmi piecelties un mazliet īgni paņēma vēstuli, ko viņam sniedza aizrautīgais jauneklis. Viņš uzmeta acis ģerboņa zīmogam.

—  Tā no mana vecā cīņu biedra barona de Meržī,— viņš sacīja,— un jūs, jaunais cilvēk, esat viņam tik līdzīgs, ka jums vajadzētu būt viņa dēlam.

—  Augstais kungs, mans tēvs būtu vēlējies, kaut viņa lielais vecums atļautu pašam ierasties apliecināt jums savu cieņu.

—  Mani kungi,— sacīja Koliņī, izlasījis vēstuli un griezdamies pie klātesošajiem,— es iepazīstinu jūs ar barona de Meržī dēlu, kurš ir veicis vairāk nekā divsimt jūdzes, lai varētu kļūt par vienu no mūsējiem. Man šķiet, mums netrūks brīvprātīgo Flandrijas karagājienam. Izlūdzos, kungi, šim jaunajam cilvēkam jūsu dcaudzību; jūs visi ļoti cienāt viņa tēvu.

Tūdaļ cilvēku divdesmit apkampa Meržī un piedāvāja savus pakalpojumus.

—  Vai jūs esat jau bijis kaujās, Bernār, mans draugs?— vaicāja admirālis.— Vai esat jau kādreiz dzirdējis, kā dārd arkebūzas?

Meržī pietvīkstot atbildēja, ka viņam vēl neesot bijusi tāda laime cīnīties par ticību.

—  Drīzāk vēliet sev laimes par to, ka apstākļi jūs nav spieduši izliet savu pilsoņu asinis,— sacīja nopietnā balsī Koliņī.— Paldies dievam,— viņš nopūzdamies piebilda,— pilsoņu karš tagad ir beidzies! Ticība atelpo, un jūs, laimīgāks nekā mēs, pacelsiet savu zobenu vienīgi pret sava karaļa un savas Dzimtenes ienaidniekiem.— Tad, uzlikdams roku uz jaunekļa pleca:— Esmu pārliecināts, jūs attaisnosiet savu izcelšanos. Pēc jūsu tēva vēlēšanās sākumā jūs kalposiet manos muižniekos, un, kad mēs sastapsim spāņus, tad atņemiet viņiem karogu, un jūs tiksiet iecelts par mana pulka kornetu.

—  Zvēru jums,— izsaucās Meržī noteiktā balsī,— ka vai nu es būšu kornets pirmajā kaujā, vai arī manam tēvam nebūs vairs dēla!

—  Labi, manu brašo zēn,— tu runā tā, kā tavs tēvs runāja …

Tad admirālis pasauca savu intendantu.

—  Lūk, še mans intendants metrs Zāmuels, un, ja tev vajadzīga nauda ekipējuma iegādei, tad griezies pie viņa.

Intendants palocījās Bernāram, kurš pasteidzās izteikt savu pateicību un no piedāvājuma atteikties.

—  Mans tēvs un mans brālis gādās par visu, kas man vajadzīgs.

—  Jūsu brālis?… Tas ir kapteinis Žoržs Meržī, kurš pēc pirmajiem kariem atsacījās no savas ticības?

Meržī skumīgi nolieca galvu; viņa lūpas kustējās, bet atbilde nebija sadzirdama.

—  Viņš ir brašs kareivis,— turpināja admirālis,— bet kas ir varonība bez dievbijības? .ļauno cilvēk, jūsu ģimenē ir paraugs, kuram jums jāseko, un piemērs, no kā jums jaizsargās.

—  Es centīšos sekot sava brāļa godpilniem darbiem, ne viņa pārvērtībai.

—  Un nu, Bernār, nāciet biežāk pie manis un uzskatiet mani par vienu no saviem draugiem. Tikumiem šeit nav sevišķi labvēlīga vieta, bet es ceru drīz jūs aizvest turp, kur jūs iekarosiet slavu.

Meržī godbijīgi palocījās un atkāpās ļaužu pulkā, kas ielenca admirāli.

—  Mani kungi,— Koliņī atsāka Meržī ierašanās pārtraukto sarunu,— no visām malām es saņemu labas vēstis. Ruānas slepkavas ir sodīti.

—  Bet Tulūzas — nav sodīti,— sacīja vecs mācītājs ar drūmu un fanātisku seju.

—  Jūs maldāties. Man patlaban ir jaunas vēstis arī no turienes. Ari Tulūzā starppartiju tiesa' ir jau nodibināta. Katru dienu viņa majestātes darbi mums apliecina, ka tiesa un taisnība ir visiem viena.

Vecais mācītājs neticīgi pašūpoja galvu. Kāds sirmgalvis ar baltu bārdu un melnā samta apģērbā iesaucās:

—  Viņa tiesa un taisnība ir visiem viena, pareizi! Šatijonus, Monmoransī, Gīzus — visus kopā Kārlis un viņa godājamā māte vēlētos nopļaut ar vienu cirtienu.

—  Runājiet ar lielāku cieņu par karali, de Bonisāna kungs,— sacīja Koliņī bargā balsī.— Aizmirsīsim, aizmirsīsim beidzot veco ienaidnieku. Lai neviens neuzdrošinās- teikt, ka katoļi māk labāk pildīt dievišķo piedošanas mācību neka mēs.

—  Zvēru pie mana tēva kauliem, viņiem tas vieglāk izdarāms nekā mums,— nomurmināja Bonisāns.— Divdesmit trīs nomocītie manas ģimenes locekļi tik viegli neizzudīs no manas atmiņas.

Kamēr viņš vēl ar lielu rūgtumu to sacīja, galerijā ienāca pelēkā, nodilušā mētelī ietinies, stipri salīcis sirmgalvis ar atbaidošu seju. Viņš izspraucās caur pūli un pasniedza admirālim aizzīmogotu aploksni.

—  Kas jūs esat?— vaicāja Koliņī, neatlauzdams zīmogu.

' Pēc līguma, kurš izbeidza trešo pilsoņu karu Francijā, pie vairākiem parlamentiem tika ieceltas sevišķas tiesu kameras, no kuru locekļiem puse bija kalvinisti. Viņu uzdevums bija iztiesāt strīdus starp katoļiem un protestantiem. (Autora piezīme.)

—       Kāds jūsu draugs,— atbildēja sirmgalvis aizsmakušā balsi un tūdaļ aizgāja.

—       Es redzēju šorīt šo vīru iznākam no Gīzu pils,— sacīja kāds muižnieks.

—  Tas ir kāds burvis,— teica otrs.

—  Nozāļotājs,— sacīja trešais.

—  Hercogs de Gīzs ir sūtījis viņu jūs nozāļot, admirāļa kungs.

—       Mani nozaļot?— admirālis paraustīja plecus,— nozāļot ar vēstuli!

—       Atcerieties Navarras karalienes1 cimdus!— iekliedzās Bo- nisāris.

—       Es neticu nedz saindētiem cimdiem, nedz vēstulēm, bet es ticu tam, ka hercogs de Gīzs nav spējīgs izdarīt nelietību.

Viņš gatavojas uzplēst vēstuli, Bonisāns metās viņam klāt un satvēra viņa rokas, iesaucoties:

—  Neplēsiet vaļā, vai arī jūs ieelposiet nāvīgu indi!

Visi klātesošie saspiedās ap admirāli, kurš lūkoja atsvabināties no Bonisāna.

—       Es redzu, ka no vēstules kūp melni garaiņi!— iesaucās kāda balss.

—       Metiet projām! Metiet projām!— atskanēja kopēji kliedzieni.

—       Rimstieties jel un ļaujiet, neprāši,— sacīja admirālis, lūkodams atbrīvoties no pūļa. Šajā it kā sava veida cīņā papīrs nokrita uz grīdas.

—       Zamuel, mans draugs!— Bonisāns iesaucās,— parādiet jūs, ka esat krietns kalps, atveriet mums šo vēstuli un nedodiet savam kungam, iekāms neesat pārliecinājušies, ka tajā nav nekā bīstama.

Šads uzdevums tomēr nebija intendantam pa prātam. Tad Meržī, nešaubīdamies ne mirkli, pacēla vēstuli un atlauza zīmogu. Tūlīt viņam apkārt radās tukšums, visi atkāpās, it kā istabas vidū tūlīt jāsprāgst mīnai; tomēr nekādi kaitīgi tvaiki neparādījās, nevienam neuznāca pat šķavas. Diezgan netīrs papīra gabaliņš ar dažām rakstu rindiņām bija- viss, kas ielikts aploksnē, no kuras visi tā baidījas.

Tie paši cilvēki, kas pirmie bija metušies malā, pirmie atkal smejoties pienāca tuvāk, tiklīdz jebkuras aizdomas par draudošajām briesmām izzuda.

Viņas nāves cēlonis, ka raksta d'Obiņē (Vispārējā vēsture, 1. sēj. II nod.), bija inde, kura no sasmaržotiem cimdiem iekļuva viņas smadzenēs. Indi sagatavoja mesīrs Renē, florencietis, kuru pēc tam visi ienīda, pat karalienes ienaidnieki. (Autora piezīme.)

—  Ko nozīmē šāda nekaunība?— iesaucās Koliņī, beidzot dusmīgi izraudamies no Bonisāna rokām.— Uzplēst vēstuii, kas adresēta man!

—  Admirāļa kungs, gadījumā, ja šai papīrā butu paslēpusies kāda ieelpojama inde, kas nolemtu jūs nāvei, tad ir labāk, ka par upuri kristu tāds jauneklis kā es un nevis jūs, kura dzīvība ir tik neatsverama mūsu reliģijai.

Apbrīnas čuksti atskanēja visapkārt. Koliņī saviļņots satvēra viņa roku un, brīdi klusējis, labsirdīgi teica:

—  Tā kā tu esi to vēstuli atplēsis, tad izlasi mums arī tās saturu.

Meržī lasīja sekojošo:

«Debesis rietumos ir iedegušās asiņainā blāzmā. Zvaigznes ir nozudušas debesu velvē, un gaisā redzami ugunīgi zobeni. Jābūt aklam, lai nesaprastu, ko pareģo šīs zīmes, Gaspār! apjoz savu jostu, piesprādzē piešus, vai arī pēc dažām dienām sīļi barosies no tavām miesām.»

—  Ar vārdu sl(i1 viņš domā Gīzus,— teica Bonisāns, — putna vārds ir likts tā burta vietā, kurš tāpat izrunājams.

Admirālis nicinoši paraustīja plecus, un visi cieta klusu. Bet varēja redzēt, ka pareģojums atstājis uz visiem zināmu iespaidu.

—  Cik daudz Parīzē ļautiņu, kas nodarbojas tikai ar šādām muļķībām!— salti sacīja Koliņī.— Vai nav dzirdēts, ka Parīzē esot desmittūkstoš neliešu, kuri pārtiek vienīgi no pareģošanas?

—  Brīdinājums, lai kāds tas arī būtu, nekad nav nicināms,— sacīja kāds kājnieku kapteinis.— Hercogs de Gīzs ir diezgan atklāti izteicies, ka viņam ātrāk nebūšot mierīga gulēšana, iekāms viņš nebūšot iegrūdis šķēpu jums vē'derā.

—  Cik viegli pie jums piekļūt katram slepkavam!— piebalsoja Bonisāns.— Jūsu vietā es neietu uz Luvru citādi kā bruņukreklā.

—  Ko nu! Vecais biedri,— admirālis atbildēja,— mums, veciem kareivjiem, slepkavas neķeras klāt. Viņiem ir vairāk bailes no mums nekā mums no viņiem.

Pēc tam viņš vēl brīdi runāja par Flandrijas karagājienu un par ticības lietām. Vairāki muižnieki iesniedza admirālim lūgumrakstus, lai viņš nodotu karalim; viņš tos saņēma laipni, pasacīdams katram kādu tīkamu vārdu. Pulkstenis nosita desmit, un viņš lika padot savu cepuri un cimdus, lai dotos uz Luvru. Daži no viņa ļaudīm tagad atvadījās, bet vairums sekoja, lai kalpotu viņam gan kā svīta, gan kā apsardze.

Nepāriulkojama vārdu spēle: le geai — sīlis un ge— burts G, ar kuru iesākas uzvārds Guise.

VII PARTIJAS VADONIS

(Turpinājums)

Tikko pamanījis savu brāli, kapteinis pa lielu gabalu sauca viņam pretī:

—  Nu kā? Gaspāru I redzēji? Kā viņš tevi saņēma?

—  Tik laipni, ka es to nekad neaizmirsīšu.

—  Nu, ļoti priecājos!

—  Ai Žorž, kas tas par vīru! …

—       Kas par vīru! Tāds pats cilvēks kā jebkurš; mazliet vairāk godkāres un mazliet vairāk pacietībai nekā manam sulainim, protams, nerunājot par starpību izcelsmē. Tam, ka viņš piedzimis no de Šatijona kunga, ir bijīisi liela nozīme.

—       Tu domā, tā ir tikai dižciltība, kas viņam ir iemācījusi lielo karainākslu, padarījusi viņu par mūslaiku pirmo karavadoni?

—       Nē, protams, ne. Bet viņa nopelni nebūt nav kavējuši viņu aizvien tikt sakautam .. . Diezgan, nerunāsim par to. Šodien tu redzējies ar admirāli, un tas ir labi. Gods, kam gods pienākas, un tev tik un tā bija jāiesāk ar to, ka tu apliecināji savu cieņu de Šatijona kungam. Bet tagad … vai tu nevēlies rīt piedalīties medībās? Tur es tevi stādīšu priekšā kādam, kas gan arī ir vērts, ka uz viņu paskatās. Es domāju Kārli I — Francijas karali.

—  Es — karaļa medībās?

—       Bez šaubām; un tu redzēsi galma visskaistākās dāmas un visskaistākos zirgus. Sapulcēšanās pie Madrides pils, ufi -mums jāierodas tur rīt pašā agrumā. Es tev došu savu ābolaino sirmi un galvoju, ka tev nevajadzēs lietot piešus, lai nepaliktu iepakaļ suņiem.

Sulainis ienesa un iedeva Bernāram vēstuli, ko bija atnesis kāds no karaļa pāžiem. Meržī to atplēsa, un viņa pārsteigums nebija mazaks par brāļa izbrīnu, kad tie atrada aploksnē pavēli Bernāra iecelšanai par kornetu. Karaļa zīmogs bija klāt šim dokumentam, kas bija uzrakstīts pēc vecās formas.

—       Piķis!— izsaucās Žoržs,— lūk, kur ātra un necerēta žēlastība! Bet kā, velns parāvis, Kārlis IX, kurš nezina pat, vai tu esi pasaulē, iedomājās sūtīt tev kornela apliecību?

—       Es esmu pārliecināts, ka mana pateicība par to pienākas admirāļa kungam,— sacīja Meržī. Un viņš pasteidzās tagad pastāstīt brālim notikumu ar noslēpumaino vēstuli, kuru tik bezbailīgi bija atplēsis. Kapteinis sirsnīgi smējās par šī notikuma beigām, zobodamies par brāli uz nebēdu.

VIII

LASĪTĀJA UN AUTORA DIALOGS

Ak, autora kungs, kāda jums brīnišķīga izdevība uzzīmēt virkni portretu! Un vēl kādu portretu! Jūs mūs tūliņ aizvedīsiet uz Madrides pili, pašu galma centru. Un kada galma! Jūs taču mums to parādīsiet, šo franču-itāliešu galmu? Iepazīstiniet mūs pēc kārtas ar visām ievērojamākām tā laika personībām. Ko gan visu mēs tagad uzzināsim! Un cik interesantai jābūt dienai, ko pavadīsim tik daudzu ievērojamu cilvēku vidū!

—       Ak vai, lasītāja kungs, ko gan jūs man prasāt! Es labprāt vēlētos, kaut man būtu talants, kads vajadzīgs, lai uzrakstītu Francijas vēsturi; es tad nerakstītu pasaciņas. Bet pasakiet man, kāpēc jūs vēlaties, lai es jūs iepazīstinu ar cilvēkiem, kuriem nebūs nekāda loma manā romānā?

—       Bet jūs esat pavisam netaisns, ja nedodat tiem nekādu lomu. Kā! Jūs mani pārcelsiet 1572. gadā, un jūs domājat izvairīties, neraksturojis tik daudz ievērojamu cilvēkul Ko jūs! Te nav ko vilcināties. Sāciet; es jums dodu pirmo teikumu: Durvis uz viesistabu atvērās, un kļuva redzams . . .

—       Bet, lasītāja kungs, Madrides pilī nebija viesistabu; viesistabas . ..

—  Nu, labi! Lielajā zālē bija vesels pūlis… utt…………………. kura vidū varēja ieraudzīt . . .

—  Kuru tad īsti jūs gribat ieraudzīt?

—  Velns rāvis! primo Kārli IX!

—       Pagaidiet! Vispirms aprakstiet viņa apģērbu, tad viņa ārējo izskatu un beidzot dodiet viņa morālo raksturojumu. Šādu ceļu tagad iet visi romānu sacerētāji.

—       Viņa apģērbu? Viņš bija tērpies mednieka ģērbā, ar lielu ragu saitē ap kaklu.

—  Jūs esat lakonisks.

—       Kas attiecas uz viņa ārējo izskatu . . . pagaidiet . . . Nudien, jūs darītu labi, ja dotos apskatīt viņa bisti Angulēmas muzejā. Tā ir otrā zālē, numurs 98.

—  Bet, autora kungs, es dzīvoju provincē; vai jūs vēlaties, ka es tikai tādēļ braucu uz Parīzi, lai aplūkotu Kārļa IX bisti?

—  Nu, labi! Iedomājieties jaunu cilvēku, diezgan labi noaugušu, ar mazliet plecos iegrimušu galvu; viņš izstiepi kaklu un neveikli izbīda pieri; deguns viņam mazliet paresns; lupas viņam plānas, mute liela, virslūpa stipri padevusies uz priekšu; sejas krāsa bāla, un lielās, zaļas acis nekad nelūkojas uz cilvēku, ar kuru viņš sarunājas. Starp citu, viņa acīs nav lasāms: Bērtuļa nakts vai kaut kas tamlīdzīgs. Pavisam nē. Acu izteiksme drīzāk ir trula un nemierpilna nekā nežēlīga un nikna. Jūs to iztēlosieties diezgan pareizi, ja iedomāsieties kādu jaunu angli ieejam vienu pašu plašā viesistabā, kur visi viesi jau ir apsēdušies. Viņš spraucas cauri veselai rindai izgreznotu dāmu, kas, viņam garam ejot, klusē. Aizķerdamies aiz kādas dāmas kleitas, pagrūzdams otras krēslu, viņš ar lielām pūlēm nokļūst līdz namamātei; un tikai tad viņš ievēro, ka pie savrupnama durvīm, izkāpjot no karietes, notraipījis gar riteni sava tērpa piedurkni ar dubļiem. Nevar būt, ka jūs nebūtu redzējis kadu 110 šādām pārbiedētām sejām; var būt, ka jūs pats esat ielūkojies spogulī, pirms vēl augstāko aprindu dzīves pieredze nebija jums devusi pārliecību, ka esat laimīgi ieradies. ..

—  Un Katrīna Mediči?

—  Katrīna Mediči? Velns parāvis! Es par viņu nemaz neesmu domājis. Es domāju, ka tā ir pēdēja reize, kad rakstu viņas vārdu: tā ir resna sieviete, vēl spirgta un, kā stāsta, diezgan labi saglabājusies savā vecumā, ar resnu degunu un sakniebtām lūpām, līdzīgi cilvēkam, kas sajūt jūras slimības pirmās lēkmes. Acis viņai puspievērtas; viņa žāvājas gandrīz katru minūti, balss viņai vienmuļa, un viņa izrunā ar vienu un to pašu balss noskaņu: Ak, kas mani atpestīs no šīs neciešamās Bearnēzietes? un: Madlēn, iedodiet saldu pienu manam neapo- liešu sunītim.

—  Lieliski! Bet lieciet viņai pateikt dažus daudzmaz ievērojamus vārdus. Viņa nupat lika noindēt Žannu d'Albrē, vismaz tādas baumas klīst, tas taču manāmi ietekmēs viņu.

—  Nemaz! Tāpēc ka, ja tas būtu pamanāms, kur gan butu palikusi viņas tik slavenā izlikšanās spēja? Šodien turklāt vēl, esmu par to ļoti labi informēts, viņa nav runājusi ne par ko citu kā tikai par laiku.

—  Un Anrī IV? Un Navarras Margarita? Parādiet mums Anrī, drosmīgu, galantu un it sevišķi — labsirdīgu; Margaritu, kas slepeni ieliek pāžam rokā mīlas vēstulīti, kamēr Anrī savukārt spiež rociņu kādai no Katrīnas galma dāmām.

—  Runājot par Anrī IV, neviens neuzminētu šajā mazajā, aušīgajā zēnā varoni un nākamo Francijas karali. Viņš jau aizmirsis savu māti, kas tikai pirms divām nedēļām mirusi. Viņš sarunājas ar piķieri, iegrimis līdz ausīm pārrunās par tā brieža pēdām, kuru tūliņ izcels. Es jūs no šīm pārrunām atpestīšu, sevišķi, ja jūs, kā es to ceru, neesat mednieks.

—  Un Margarita?

—  Viņa bija mazliet nevesela un neatstāja savu istabu.

—  Labs paņēmiens tikt vaļā. Un hercogs d'Anžū? Un princis de Kondē? Un hercogs de Gīzs? Un Tavanns, Recs, Larošfuko? Teliņi? Un Torē? Un Merī? Un cik daudz vēl citu?

—  Nudien, jūs tos zināt labāk par mani. Es jums pastāstīšu par manu draugu Meržī.

—  Ak, es manu, ka neatradīšu jūsu romānā to, ko es tur meklēju.

—  Baidos, ka tā.

IX

CIMDS

Cavo se un escarpin de la derecha, Mano, que de la izquierda importa poco A la sen5ra Blanca, y amor loco A dos fidalgos disparo la flecha. Lope de Vega, El quante de Dona Blanca

Galms uzturējās Madrides pilī. Karaliene māte savu galma dāmu vidū gaidīja savā istabā, kad karalis, pirms kāps zirga mugurā, atnāks kopā ar viņu pabrokastot; bet karalis, prinču pavadīts, lēnām nāca pa kādu galeriju, kur stāvēja visi vīrieši, kuriem šodien bija jāpiedalās kopā ar viņu medībās. Viņš izklaidīgi klausījās vārdos, ko viņam sacīja galminieki, un bieži vien atbildēja asi un strupi. Kad viņš gāja garām abiem brāļiem, kapteinis salieca celi un stādīja viņam priekšā jauno kornetu.

Meržī, dziļi noliekdamies, pateicās viņa majestātei par godu, kas viņam piešķirts, iekāms viņš to pelnījis.

—  A, tad jūs esat tas, par kuru man stāstīja mans tēvs admirālis? Jūs esat kapteiņa Žorža brālis?

—  Jā, jūsu augstība.

—  Jūs esat katolis vai hugenots?

—  Es esmu protestants, jūsu augstība.

—  Es par to vaicāju vienīgi aiz ziņkāres, jo, lai velns mani parauj, ja es daudz interesētos par to cilvēku ticību, kuri man labi kalpo.

Pēc šiem vēstures cienīgajiem vārdiem karalis iegāja pie karalienes.

Dažas minūtes vēlāk vesels bars dāmu iznāca galerijā, it kā tīši sūtītas, lai iedvestu kavalieriem pacietību. Es še stāstīšu par vienu vienīgu no visām šīm skaistulēm pie šī skaistuļu ziņā tik bagātā galma; es domāju grāfieni de Tiržī, kurai būs ievērojama loma šinī stāstā. Viņas amazones tērps bija viegls un smalks, un viņa vēl nebija uzlikusi masku. Viņas žilbinoši baltā āda un tās vienmērīgais bālums sevišķi izcēla viņas ogļmelnos matus; grāfienes skaisti izliektās, vidū vieglītēm kopā saaugušās uzacis piešķīra viņas sejai cietu, pareizāk sakot, lepnu izteiksmi, tomēr nekā neatņemdamas no viņas sejas pantu burvības. Sākumā viņas acīs nevarēja saskatīt nekā vairāk kā tikai augstprātīgu lepnību; bet drīz dzīvā sarunā kļuva redzams, kā acu zīlītes palielinājās, kļuva platākas, gluži kā kaķim viņas skatieni kļuva liesmaini, tā ka pat norūdītākajam vīrietim bija grūti pretoties to maģiskajam iespaidam.

—  Grāfiene de Tiržī! Cik viņa šodien skaista!— čukstēja galminieki, un katrs lauzās uz priekšu, lai to labāk redzētu.

Meržī, kurš gadījās viņai ceļā, bija tik apžilbis no viņas daiļuma, ka pat nepakustējās un palika kā sastindzis uz vielas, pat neiedomādamies pakāpties sāņus, lai palaistu to garām, kad pēkšņi grāfienes platā zīda piedurkne pieskārās viņa kamzolim.

Viņa ievēroja jaunekļa saviļņojumu varbūt ar labpatiku un pagodināja to, uz brīdi ar savām skaistajām acīm pakavējoties pie jaunā muižnieka acīm, Meržī nolaida skatienu, un viņa vaigus pārklāja spilgts sārtums. Grāfiene pasmaidīja un, garām iedama, ļāva nokrist savam cimdam pie mūsu varoņa kājām, kurš, joprojām sastindzis un apmulsis, neapķērās pat to pacelt. Tajā pašā mirklī kāds jauns gaišmatis (tas nebija neviens cits kā Komenžs), kurš stāvēja aiz Meržī, rupji pagrūda viņu sāņus, lai tiktu viņam priekšā, pacēla cimdu, un, godbijīgi to noskūpstījis, pasniedza de Tiržī kundzei. Viņam pat nepateikusies, daiļā kundze pagriezās pret Meržī un brītiņu nolūkojās viņā ar satriecošu nicinājuma izteiksmi sejā, tad, ievērojusi tepat blakus kapteini Žoržu, pievērsās tam.

—  Sakiet, kaptein,— viņa ļoti skaļi sacīja,— sakiet, no kurienes pie mums gadījies šis lielais lempis? Pēc viņa uzvešanās spriežot, droši vien viņš ir hugenots.

Skaļa vispārēju smieklu šalts nelaimīgo jaunekli galīgi izsita no sliedēm.

—  Tas ir mans brālis, kundze,— atbildēja Žoržs mazliet klusāk.— Viņš ir Parīzē kopš trim dienām, un, godavārds, viņš nav lielāks tūļa par to, kāds bija Lannuā, iekāms jūs uzņēmāties viņu veidot.

Grāfiene mazliet piesarka.

—  Tas ir cietsirdīgs joks, kaptein, nerunājiet sliktu par mirušiem. Bet tagad sniedziet man roku: man jāparunājas ar jums kādas dāmas uzdevumā, kura ar jums ne visai apmierināta.

Kapteinis godbijīgi pasniedza viņai elkoni un pavadīja viņu līdz kāda attāla loga iedobumam; bet, iedama projām, viņa vēlreiz pagriezās, lai palūkotos uz Meržī.

Vēl pilnīgi apmulsis un pārsteigts no skaistās grāfienes parādīšanās, pilns kvēlas vēlēšanās skatīties viņā vēl ilgāk un tomēr nedrīkstēdams pacelt uz viņu acis, Meržī sajuta vieglu uzsitienu sev uz pleca. Viņš pagriezās un ieraudzīja baronu Vodreiju, kas, saņemdams viņu pie rokas, noveda malā, lai varētu parunāties; kā viņš teica — bez bailēm, ka viņus kāds pārtrauktu.

—  Mīļais draugs,— barons sacīja,— jūs šeit vēl esat svešinieks un varbūt nezināt, kā jums šeit jāizturas.

Meržī raudzījās viņā ar izbrīnu.

—  Jūsu brālis ir patlaban aizņemts un nevar dot jums padomus. Ja jūs man to atļautu, es gribu būt viņa vietā.

—  Es nezinu, kungs, kādā ziņā . . .

—  Jūs nupat likāt smagi apvainots, un, redzēdams jūs šajās dziļajās domās, es nešaubījos, ka jūs domājat, kādā ceļā atriebties.

—  Atriebties? Bet kam?— jautāja Meržī, nosarkdams pār visu seju.

—  Vai mazais Komenžs jūs nupat nepagrūda pie malas! Viss galms šo notikumu redzēja un gaida, ka jūs notikušo ņemsiet stipri pie sirds.

—  Bet telpā, kur tik daudz ļaužu,— Meržī sacīja,— tas nav nekas sevišķs, ja kāds mani neviļus pagrūž.

Meržī kungs, man nav gods būt ar jums tuvāk pazīstamam, taču jūsu brālis ir man liels draugs, un viņš var jums apliecināt, ka es, cik vien man tas iespējams, cenšos vienmēr sekot dievišķajam visu apvainojumu piedošanas bauslim. Es nebūt negribēju jūs iegrūst nepatīkamā un nopietnā ķildā, bet, no otras puses, es tomēr uzskatu par savu pienākumu atklāt jums patiesību, ka Komenžs jūs pagrūda ne aiz neuzmanības. Viņš pagrūda jūs tāpēc, ka gribēja jūs apvainot. Un, ja viņš arī nebūtu jūs pagrūdis, viņš tomēr ir jūs apvainojis; jo, paceldams grāfienes Tiržī cimdu, viņš ir uzurpējis sev tiesības, kuras piederēja jums. Cimds bija pie jūsu kājām, ergo* jums vienīgam bija tiesības to pacelt un pasniegt īpašniecei … Bet, lūk, pagriezieties un jūs redzēsiet galerijas viņā galā, kā Komenžs rāda uz jums ar pirkstu un jūs izsmej.

Meržī apgriezās un ieraudzīja Komenžu piecu vai sešu jaunu vīriešu vidū, kuriem viņš smiedamies kaut ko stāstīja, ko visi likās noklausāmies ar vislielāko ziņkāri. Nekas neliecināja, ka runāts liek par viņu, bet pēc sava cienījamā padomdevēja vārdiem Meržī sajuta, ka viņa sirdī iezogas trakas dusmas.

—  Pēc medībām es viņu katrā ziņā uzmeklēšu,— viņš sacīja,— un gan tad es pratīšu viņu . ..

—  O, nekad neatlieciet labu apņemšanos, kāda ir šī, uz vēlāku laiku; turklāt — būs arī daudz mazāks grēks pret Dievu, ja jūs savu pretinieku izaicināsiet tūdaļ pēc apvainojuma, nekā tad, ja jūs to darīsiet pēc ilgākām pārdomām. Uzbudinājuma brīdī jūs izaicināt pretinieku uz divkauju, kas ir piedodams grēks; un, ja pati divkauja norisinās vēlāk, tad tā notiek jau tikai tālab, lai izsargātos no vēl lielāka grēka: no sava vārda laušanas. Bet es aizmirstu, ka es taču runāju ar protestantu. Kā nu tas arī būtu — izaiciniet viņu tūlīt; es tūliņ savedīšu jūs kopā.

—  Es ceru, ka viņš neatteiksies par savu izturēšanos atvainoties.

—  Tajā ziņā, mans draugs, jūs tikai velti viltos. Komenžs nekad vēl nav sacījis: Es biju vainīgs. Starp citu, viņš ir ļoti galants cilvēks un dos jums pilnīgu gandarījumu.

Meržī saņēma visus spēkus, lai valdītu savu uztraukumu un izliktos vienaldzīgs.

—  Ja es esmu apvainots,— viņš teica,— tad, protams, man jāsaņem gandarījums. Lai kāds tas arī būtu, es pratīšu to panākt.

Tātad (latiņu vai.).

—  Lieliski, mans brašuli! Man patīk jūsu drosme, jo jums taču zināms, ka Komenžs ir viens no mūsu labākajiem duelantiem. Nudien, viņš ir muižnieks, kas prot ar ieročiem lieliski rīkoties. Viņš ir mācījies Romā pie Brambila, un Ptī-Žans vairs negrib stāties viņam pretī.

Tā runādams, viņš uzmanīgi lūkojās Bernāra mazliet bālajā sejā, kuru tomēr, šķila, vairāk saviļņoja pats apvainojums, nekā iebiedēja tā paredzamās sekas.

—  Es labprāt būtu jūsu sekundants šajā lietā, bet, ievērojot to, ka rītu eju pie dievgalda, man ir jau nolikta divkauja ar Rensī kungu, un es nedrīkstu pacelt savu zobenu vēl pret kādu citu1 .

— Es jums pateicos, mans kungs. Ja lieta nonāks tik tālu, tad mans brālis būs mans sekundants.

—  Kapteinis ir labs lietpratējs šāda veida-darījumos. Pagaidām es iešu atvedīšu Komenžu, lai jūs varētu ar viņu izskaidroties.

Meržī palocījās un, pagriezies pret sienu, apdomāja izaicinājuma vārdus, pūlēdamies piešķirt sejai pienācīgu izteiksmi.

Izaicinājums uz divkauju ir jāizdara ar zināmu grāciju, kuru, tāpat kā daudz ko citu, iegūst tikai pēc ilgākas pieredzes. Mūsu varonim šis bija pirmais gadījums, un viņš bija mazliet apjucis; bet šajā brīdī viņš nebijās tik daudz no sagaidāmā zobena cirtiena, kā izteikt kaut ko tādu, kas nebūtu īsta muižnieka cienīgs. Viņš tikko bija paguvis izveidot savā prātā stingru un pieklājīgu teikumu, kad barons Vodreijs, saņemdams viņu aiz rokas, to tūdaļ atkal izgaisināja.

Komenžs, cepuri rokā un pieklājīgi, bet reizē arī izaicinoši palocīdamies, vērsās pie Meržī medainā balsī:

—  Jūs vēlaties ar mani runāt, kungs?

Dusmas sadzina asinis Bernāram vaigos; viņš atbildēja tūlīt un vēl stingrākā balsī, nekā pats bija cerējis:

— Jūs izturējāties pret mani bezkaunīgi, un es vēlos saņemt no jums gandarījumu.

Vodreijs piekrītoši pamāja; Komenžs izslējās un, iespiedis dūri sānos (tā bija to laiku pārdrošnieku poza šādos gadījumos), ļoti nopietni atbildēja:

— Jūs esat izaicinātājs, mans kungs, un manas kā izaicinātā tiesības ir izvēlēties ieročus.

—  Nosauciet, kādus jūs esat izvēlējies.

Rafinētiem duelantiem bija tads noteikums, ka tie nedrīkst iejaukties jaunā strīdā, ja iepriekšējais vēl nav nokārtots. (Autora piezime.)

Komenžs likās brītiņu pārdomājam.

—    Garais zobens[61],— viņš sacīja,— ir labs ierocis, bet tā cirtieni var izkropļot seju, un mūsu gados,— viņš smaidīdams piebilda,— nav patīkami parādīties mīļākajai ar brūci pār visu seju. Rapieris turpretī atstāj tikai mazu caurumiņu, bet ar to pilnīgi pietiek. (Un viņš atkal pasmaidīja.) Tātad es izvēlos rapieri un dunci.

—  Ļoti labi,— Meržī sacīja.

Viņš paspēra soli, lai dotos projām.

—    Acumirkli!— iesaucās Vodreijs.— Jūs aizmirsāt norunāt par laiku un sastapšanās vietu.

—    Prēoklēra ir tā vieta, kur duelējas viss galms,— sacīja Komenžs,— un ja de Meržī kungam nav kāda cita mīļāka vieta? …

—  Prēoklērā,— lai notiek!

—    Kas attiecas uz laiku … es, man zināmu iemeslu dēļ,— jūs mani saprotat,— nepiecelšos agrāk par astpņiem … Es negulēšu šonakt mājās un nevarēšu ierasties Prēoklērā agrāk par deviņiem.

—  Tātad deviņos.

Novērsies no Komenža, Meržī ieraudzīja sev gluži tuvu grāfieni de Tiržī, kura patlaban bija pametusi kapteini sarunājamies ar kādu citu dāmu. Protams, ka, ieraugot šīs bīstamās lietas skaisto vaininieci, mūsu varonis pacentās piešķirt savai sejai vēl lielāku pārliecību un liekuļotu bezrūpību.

—    Pēdējā laikā,— sacīja Vodreijs,— ir modē uz divkaujām tērpties sarkanās biksēs. Ja jums tādu vēl nav, tad likšu jums vienu pāri piesūtīt. Tad neredz asiņu, un tā ir tīrāk.

—  Tas man liekas bērnišķīgi,— Komenžs atbildēja.

Meržī neveikli pasmaidīja.

—    Tātad, mani draugi,— sacīja barons Vodreijs, kas tagad šķita pilnīgi savā stihijā,— tagad atliek tikai vienoties par sekundantiem un līdzsekundantiem2 jūsu divkaujā.

—    Kungs ir galmā jaunatnācējs,— sacīja Komenžs,— un viņam varbūt būs grūti sameklēt līdzsekundantu; tāpēc aiz piekāpības es apmierināšos arī ar vienu.

Meržī neveikli pasmaidīja.

—  Nav iespējams būt vēl laipnākam,— sacīja barons.— Tiešām ir prieks duelēties ar tik laipnu muižnieku kā de Komenža kungs.

—  Tā kā jums būs vajadzīgs tikpat garš rapieris kā manējais,— Komenžs turpināja,— tad ieteicu jums Lorānu, Zelta Saulē Feronrī ielā; tas ir labākais ieroču meistars visā pilsētā; sakiet viņam, ka es jūs sūtīju, un viņš visu lieliski nokārtos.

To pateicis, viņš veikli pagriezās uz papēža un lielā mierā atgriezās pie jaunajiem cilvēkiem, kurus nupat bija atstājis.

—  Apsveicu jus, Bernara kungs,— sacīja Vodreijs,— jus ļoti labi tikāt galā ar izaicinājumu. Apgalvoju — lieliski! Komenžs nav paradis, ka ar viņu tā runā. No viņa baidās kā no uguns, sevišķi pēc tam, kad viņš nonāvēja izslavēto Kanijaku; ar Senmišelu, kuru viņš nodūra pirms diviem mēnešiem, viņš vēl nekādu sevišķu slavu nebija ieguvis. Senrnišels nemaz nebija no visveiklākajiem, turpretī Kanijaks bija nonāvējis jau piecus vai sešus muižniekus, pats neiegūdams ne skrambas. Viņš mācījies Neapolē pie Borelli, un stāsta, ka Lansaks mirdams esot atklājis viņam tā cirtiena noslēpumu, ar kuru viņš padarīja tik daudz ļauna. Taisnību sakot,— viņš turpināja, it kā pats ar sevi sarunādamies,— Kanijaks bija izlaupījis Osēras baznīcu un nometis zemē svēto hostiju; nav nekāds brīnums, ka pēdīgi viņu sasniedza Dieva sods.

Meržī, kuru visi šie sīkumi nebūt neuzjautrināja, uzskatīja tomēr par savu pienākumu sarunu turpināt, baidīdamies, ka tikai Vodreijain nerastos apvainojošas šaubas par viņa drosmi.

—  Par laimi,— viņš teica,— neesmu nevienu baznīcu izlaupījis un pie svētās hostijas neesmu piedūries visā savā mūžā; tātad man draud vismaz vienas briesmas mazāk.

—  Man jādod jums vēl viens padoms. Kad jūs krustosiet šķēpu ar Komenžu, esiet uzmanīgs pret vienu no viņa viltībām, kas maksāja dzivību kapteinim Tomāzo. Viņš iesaucās, ka viņa zobenam esot nolūzis gals. Tomāzo pacēla savu ieroci virs galvas, sagaidīdams cirtienu ar zobena asmeni, bet Komenža zobens bija pavisam vesels, jo ieslīdēja līdz spalam Tomāzo krūtīs, kuras tas bija atklājis, dūriena negaidīdams … Bet jūs jau cīnīsieties ar rapieriem, un tad tas nav tik bīstami.

—  Es pielikšu visas pūles,— Meržī sacīja.

—  Ak jā, teikšu vēl kaut ko. Dunci izmeklējiet ar stipru roku aizsargu, kas ļoti noderīgs atsitieniem. Redzat šo rētu man uz kreisās rokas? Tas par to, ka biju reiz izgājis bez dunča. Mēs ar jauno Tallāru saķildojāmies, un, tā kā man nebija dunča, es gandrīz zaudēju kreiso roku.

—  Un viņš ari tika ievainots?— izklaidīgi ievaicājās Meržī.

—  Es viņu nonāvēju kāda svinīga solījuma dēļ, kuru biju devis savam patronam, svētajam Maurīcijam.— Paņemiet līdzi arī labi daudz šarpijas un saišu, tas nekad nevar kaitēt. Ne ikreiz tiek tūliņ uz vietas nonāvēts. Ieteicams būtu arī uzlikt savu ieroci pa mises laiku uz altāra… Bet jūs jau esat protestants … Vēl vienu vārdu. Neuzskatiet par kaunu aizstāvoties kāpties atpakaļ; gluži otrādi, lieciet pretiniekam paskraidīt. Viņam ātri pietrūks elpas, nokausējiet viņu un, kad atrodiet īsto brīdi — izdariet precīzu dūrienu krūtīs, un viņš ir pagalam.

Vodreijs vēl ilgi būtu turpinājis dot daudz tikpat labu padomu, ja skaļi ragu pūtieni no pagalma nebūtu vēstījuši, ka karalis tikko uzsēdies zirgā. Karalienes telpu durvis atvērās, un viņu majestātes mednieku tērpos devās uz lieveni.

Kapteinis Žoržs, nupat kā atstājis savu dāmu, pienāca pie brāļa un, jautri uzsitis viņam uz pleca, sacīja:

—  Tev, dīkdienim, ir gan laime! Paskat vien, šitāds slīmests ar kaķa ūsām! Vajadzēja viņam tikai parādīties, un visas sievietes jau viņa dēļ zaudē galvu. Vai tu zini, ka skaistā grāfiene runāja ar mani veselu ceturtdaļstundu tikai par tevi? Tātad — drosmi! Medībās auļo viņai blakus un centies būt galants, cik vien spēj. Bet, pie joda! Kas tev kaiš? Tu izskaties gluži slims. Tev ir garāks ģīmis nekā protestantu mācītājam, kad to ved uz sārtu. Saņemies, velns parāvis, un esi jautrāks!

—  Man ne visai gribas doties uz šīm medībām, un es vēlētos…

—  Ja jūs atteiksieties 110 medībām,— klusu iečukstēja viņam barons de Vodreijs,— tad Komenžs būs pārliecināts, ka jūs baidāties ar viņu satikties.

—  Ejam,— sacīja Meržī, novilkdams ar roku pār savu kaistošo pieri.

Viņš nolēma brālim par savu dēku pastāstīt tikai pēc medībām. «Kāds kauns,» viņš domāja, «kāds kauns būtu, ja de Tiržī kundze iedomātos, it kā man bail!… ja viņa iedomātos, it kā gaidāmā divkauja varētu traucēt man baudīt medību prieku.»

X MEDĪBAS

The very butcher of a silk button, a duellist, a duellist, a gentleman of the very first house,— of the first and second cause: Ah! the immortal passado! the punto liverso.

Shakespeare, Romeo and Julie.

Liels pūlis bagāti ģērbtu dāmu un kungu brīnišķīgos zirgos rosījās pils pagalmā. Tauru pūtieni, suņu smilkstēšana, kavalieru skaļie joki — viss saplūda vienā mednieka ausij tik patīkamā, bet jebkuram citam cilvēkam pavisam pretīgā troksnī.

Bernārs Meržī neapzināti sekoja savam brālim pagalmā un, pats īsti neapjaušot kā, atradās blakus daiļajai grāfienei, kura bija jau maskā un sēdēja ugunīgā andalūziešu zirgā, kurš kārpīja zemi un nepacietīgi kodīja savus iemauktus; ikvienam parastam jātniekam šī rumaka savaldīšana būtu prasījusi visu uzmanību, bet viņa šķita sēžam seglos tikpat ērti kā atzveltnes krēslā savā istabā.

Kapteinis piegāja viņai klāt, it kā lai pārbaudītu, vai viņas andalūzieša laužņu ķēde ir kārtībā.

—  Lūk, mans brālis,— viņš amazonei sacīja pusbalsī, tomēr diezgan skaļi, lai arī Meržī to dzirdētu.— Esiet laipna pret nabaga jaunekli. Viņa sirds ir mīlas skarta jau no tās reizes, kad viņš redzēja jūs Luvrā.

—  Es esmu jau piemirsusi viņa vārdu,— viņa atbildēja diezgan skarbi.— Kā viņu sauc?

—  Bernārs. Ievērojiet, kundze, ka viņa zobena siksna ir tādā pašā krāsā kā jūsu lentes.

—  Vai viņš prot jāt?

—  Jūs pati varēsiet par to spriest.

Viņš atsveicinājās un steidzās pie kādas jaunas galma dāmas, kurai viņš pēdējā laikā pievērsa uzmanību. Noliecies seglos uz priekšu, turēdams savas dāmas zirga pavadu, viņš tūliņ aizmirsa gan savu brāli, gan viņa daiļo un lepno ceļabiedreni.

—  Jūs tātad esat pazīstams ar Komenžu, de Meržī kungs?— de Tiržī kundze jautaja.

—  Es, kundze? … ļoti maz,— ar pūlēm nošļupstēja Meržī.

—  Bet jūs nupat runājāt ar viņu.

—  Tā bija pirmā reize.

—  Man šķiet, es nojaušu, ko jūs viņam teicāt.

Viņas acis zem maskas, likās, mēģināja lasīt pašā Meržī dvēselē.

Kāda dāma, pienākdama pie grāfienes, pārtrauca viņu sarunu, kas Bernāram bija ļoti pa prātam, jo viņš bija manāmi apmulsis. Bet — lai nu šā vai tā,— viņš turpināja jāt grāfienei blakus, pats īsti neapjauzdams, kālab. Var būt, ka viņš cerēja ar to pakaitināt Komenžu, kurš vēroja viņu no tālienes.

Visi atstāja pili. Tika palaists vaļā briedis, kurš aizauļoja uz meža biezokni, visi mednieki tam sekoja. Meržī ar izbrīnu lūkojās, cik veikli de Tiržī kundze prata vadīt zirgu un cik bezbailīgi viņa dzina to pāri visiem šķēršļiem, kādi gadījās ceļā. Pateicoties brīnišķīgajam berberu zirgam, Meržī spēja turēties arvien viņai līdzi; bet drīz viņam par lielu nepatiku abiem pievienojās arī grāfs de Komenžs ne sliktākā zirgā kā viņējais, un, par spīti straujajai auļošanai un lielajai uzmanībai, kādu viņš pievērsa medībām, Komenžs bieži vien uzrunāja grāfieni ar kādu vārdu, turpretī Meržī tikai klusībā apskauda viņa nepiespiestību, bezrūpību un galvenokārt viņa māku pateikt tūkstoš patīkamu nieku, kuri — spriežot pēc tā, kādu tie Bernārā modināja nepatiku, grāfienei laikam gan patika. Starp citu, cēlās sacensības iekarsētiem, abiem sāncenšiem neviens žogs nešķita vairs par augstu, neviens grāvis par platu, lai pie tiem apstātos, un vismaz reižu divdesmit viņi tikko nelauza sev kaklu.

Piepeši grāfiene, atdalīdamās no pārējo mednieku pulka, nogriezās uz platu stigu, kas veda šķērsu projām no pirmās, pa kuru aizjāja karalis un viņa svīta.

—  Ko jūs darāt?— iesaucās Komenžs,— jūs pazaudēsiet virzienu. Vai jūs nedzirdat viņā pusē ragus un suņu riešanu?

—  Nu, tad jājiet jūs uz turieni. Kas jūs aiztur?

Komenžs nekā neatbildēja un sekoja viņai, Meržī darīja to

pašu, un, kad viņi bija pa šo ceļu nojājuši dažus simtus soļu, grāfiene pieturēja zirgu. Komenžs viņai pa labi, Meržī pa kreisi darīja tāpat.

— Jums ir labs kaujas zirgs, de Meržī kungs,— sacīja Komenžs,— viņš nav nemaz nosvīdis.

—  Šo berberu zirgu mans brālis nopirka no kāda spāņa. Lūk, se vēl redzama zobena rēta, ko viņš dabūjis pie Monkontūras.

—  Jūs esat bijis karā?— vaicāja grāfiene Bernāram.

—  Nē, kundze.

—  Tātad jūs vēl nekad nav ķērusi lode?

—  Nē, kundze.

—  Arī ne zobena cirtiens?

—  Ne tik, kundze.

Meržī šķita, ka viņa pasmaidīja. Komenžs uzpūtīgā zobgalībā grieza uz augšu savas ūsas.

—       Nekas nepiestāv jaunam muižniekam tik labi kā krietna rēta,— viņš sacīja.— Ko jūs, kundze, par to domājat?

—  Jā, ja tā iegūta godīgā cīņā.

—  Kā jūs to saprotat: «Iegūta godīgā cīņā»?

—       Ievainojums sagādā slavu, ja tas ir dabūts kaujas laukā. Bet divkauja iegūts ievainojums vairs nav slavas cienīgs. Es pat nezinu, kas būtu vēl vairāk nicināms.

—       Man rodas pārliecība, ka laikam gan Meržī kungs būs ar jums runājis, pirms sēdās seglos?

—  Nē,— grāfiene atteica asi.

Meržī piejāja blakus Komenžam.

—       Mans kungs,— viņš klusi sacīja,— tikko būsim atkal pievienojušies medniekiem, mēs varam iejāt kaut kur biezoknī, un es ceru tur jums pierādīt, ka man nav nācis ne prātā kaut ko darīt, lai izvairītos no sastapšanās ar jums.

Komenžs noskatījās viņā ar skatienu, kurā sajaucās nožēla ar prieku.

—       Jo labāk, es tam labprāt ticu,— viņš atbildēja.— Bet, kas attiecas uz jūsu priekšlikumu, tad es to nevaru pieņemt; mēs neesam zirgu puiši, ka iesim kauties divatā, un mūsu draugi, kuriem arī jāpiedalās, nekad nepiedotu, ja mēs nepagaidītu ari viņus.

—  Kā jums tīk, mans kungs,— Meržī atbildēja.

Tad viņš atkal jāja blakus de Tiržī kundzei, kuras zirgs bija aizsteidzies dažus soļus priekšā. Grāfiene jāja, galvu noliekusi uz krūtīm, un likās dziļi iegrimusi savās domās. Klusēdami viņi visi trīs piejaja pie kāda krustceļa, kur viņu ceļš izbeidzās.

—  Vai tas nav rags, ko mēs dzirdam?— jautāja Komenžs.

—       Man liekas, ka skaņa nāk no tā biezokņa mums pa kreisi,— Meržī atbildēja.

—      Jā — patiesi tas ir raga skaņas. Es tagad par to esmu pārliecināts, un tas turklāt ir īsts Boloņas rags. Lai piķis mani parauj, ja tas nav mans draugs Pompiņāns. Jūs, Meržī kungs, nemaz nevarat iedomāties, kāda liela atšķirība ir starp īstu Boloņas ragu un tiem, ko taisa mūsu nožēlojamie Parīzes amatnieki.

—  Boloņas rags ļoti tālu dzirdams.

—       Un kāda skaņa! Cik tā pilnskanīga! To dzirdot, suņi aizmirst, ka ir noskrējuši jau desmit judžu. Ticiet, neticiet — kaut ko īsti labu prot pagatavot vienīgi Itālijā vai Flandrijā. Ko jūs teiksiet, piemēram, par šo valoņu mežģīņu apkakli? Tās ir varen labas mednieku tērpiem: man ir apkakles un aproces ballēm; bet šo apkakli, lai cik tā vienkārša, jūs domājat, ka Parīzē prastu kāds tādu izšūt? Neviens. To man atveda no Bredas. Ja jūs vēlaties, es likšu savam draugam, kas dzīvo Flandrijā, lai atsūta… Bet… (Viņš pārtrauca sevi ar skaļu smieklu šalti.) Cik es esmu izklaidīgs! Mans dievs!— es nemaz vairs to neiedomājos.

Grāfiene apturēja zirgu.

—       Komenž, medības notiek tur jums priekšā, un, spriežot pēc raga skaņām, briedis būs jau pamatīgi notrenkts.

—  Man šķiet, jums ir taisnība, daiļā dāma.

—  Un jūs negribat būt klāt pie ulināšanas?

—       Bez šaubām, citādi mūsu mednieku un jātnieku gods ir vējā.

—  Nu, tātad jāpasteidzas.

—  Jā, musu zirgi tagad ir atelsušies. Tātad dodiet mums zīmi.

—      Es … es esmu nogurusi un palikšu šeit. De Meržī kungs būs mans pavadonis. Nu, jājiet jel!

—  Bet …

—  Vai man tas jāsaka jums divreiz? Iecērtiet piešus!

Komenžs nekustējās; sārtums sakāpa viņam sejā, un viņš

zvērojošām acīm uzlūkoja gan Meržī, gan grāfieni.

—       De Tiržī kundze vēlas palikt divatā,— viņš teica ar rūgtu smīnu.

Grāfiene izstiepa roku pret birzi, no kuras atskanēja raga skaņas, un ar pirkstu galiem deva viņam ļoti noteiktu zīmi. Taču Komenžs, kā likās, pat nedomāja piekāpties savam sāncensim.

—       Kā redzams, ar jums ir jārunā vēl skaidrāk. Atstājiet mūs, Komenža kungs, jo jūsu klātiene mani apgrūtina! Tagad jūs mani saprotat?

—       Pilnīgi, cienītā kundze,— Komenžs nikni atbildēja, un piebilda mazliet klusāk:— Bet kas attiecas uz šo mīlulīti . . . viņš jūs ilgi tomēr neuzjautrinās. Ardievu, de Meržī kungs, uz redzēšanos!

Viņš izrunāja šos pēdējos vārdus ar sevišķu uzsvaru, tad iecirta zirgam piešus sānos un aizauļoja.

Grāfiene apturēja zirgu, kurš gribēja doties līdzi Komenža zirgiem, palaida to soļos un, abiem klusējot, turpināja ceļu, šad tad paceldama galvu un uzlūkodama Meržī, it kā viņai būtu kaut kas sakāms, pēc tam novērsa acis, it kā nokaunējusies, ka nevar iesākt sarunu.

Meržī uzskatīja par savu pienākumu sākt pirmais:

—       Esmu ļoti lepns, kundze, par to goda pilno priekšrocību, ko jūs man parādījāt.

—  Bernāra kungs… vai jūs protat rīkoties ar ieročiem?

—  Jā, kundze,— viņš atbildēja izbrīnījies.

—  Es gribu teikt — labi rīkoties … ļoti labi…

—       Diezgan labi muižniekam; bet, bez šaubām, vāji paukošanas skolotājam.

—       Bet zemē, kur mēs dzīvojam, muižnieki bieži vien ir pat vēl veiklāki nekā profesionāli meistari un skolotāji.

—       Jā, tiešām, es esmu dzirdējis, ka daudzi no viņiem pazaudē ieroču zālēs ļoti daudz laika, kuru tie varētu labāk izlietot citur.

—  Labāk?

—       Jā, bez šaubām. Vai nav daudz labāk sarunāties ar dāmām,—teica viņš smaidīdams, —nekā liet sviedrus paukošanas zālē?

—  Sakiet, jums ir bijis jau daudz divkauju?

—  Paldies dievam, kundze, neviena! Bet kādēļ jūs to jautājat?

—       Turpmāk ievērojiet, ka nekad nevajag jautāt dāmai, kālab viņa dara to vai citu. Vismaz tas ir tā pieņemts labi audzinātu muižnieku aprindās.

—       Mēģināšu laboties, kundze,— sacīja Meržī, vieglītēm pasmaidīdams un noliekdamies pār sava zirga kaklu.

—  Un tagad … ko jūs domājat darīt rīt?

—  Rīt?

—  Jā. Neizliecieties tik izbrīnījies.

—  Kundze …

—      Atbildiet man. Es zinu visu. Atbildiet!— viņa iesaucās, izstiepdama pret viņu roku karaliskā žestā.

Viņas pirksta galiņš pieskārās Meržī piedurknei, un viņš notrīsēja.

—  Es darīšu, ko varēšu,— viņš beidzot atteica.

—       Man jūsu atbilde patīk: tā nav nedz gļēvuļa atbilde, nedz ari kaušļa. Bet jums jāzina, ka jūsu pirmā divkauja notiks ar ļoti bīstamu pretinieku.

—       Ko lai dara? Es droši vien būšu stipri apjucis — tāpat kā tagad, —viņš piebilda smaidot. —Savā mūžā esmu redzējis vienīgi zemnieces un, nu, pirmoreiz nonākot galmā, man jau jāsastopas divatā ar visdaiļāko Francijas karalienes galma dāmu.

—       Runāsim nopietni. Komenžs tiek uzskatīts par vislabāko paukotāju galmā, kurš tik bagāts trakuļiem. Viņš ir visu mūsu rafinēto duelantu karalis.

—  Tā stāsta.

—  Nu, un jūs neesat nemaz uztraucies?

—       Es jau jums sacīju: es darīšu, ko spēšu. Nekad nevajag krist izmisumā, ja ir labs zobens un galvenais — jācer uz Dieva palīdzību …

—       Uz Dieva palīdzību!— viņa pārtrauca ar nicīgu vaibstu. — Vai tad jūs neesat hugenots, de Meržī kungs?

—       Jā, kundze,— viņš atbildēja nopietni, kā bija pieradis par šādiem jautājumiem runāt.

—       Tad jums draud vēl lielākas briesmas nekā jebkuram citam.

—  Kālab tā?

—       Likt uz spēles savu dzīvību nav nekas, bet jūs liekat uz spēles vairāk nekā dzīvību — savu dvēseli.

—      Jūs, kundze, spriežat tikai no savas ticības ideju viedokļa, manējās ir daudz pārliecinošākas.

—       Jūs spēlējat bīstamu spēli. Likme — mūžīgās mokas, un pret jums ir visi sešnieki.

—       Šā vai tā — mans liktenis abos gadījumos būtu viens un tas pats; jo, ja es rīt mirtu kā katolis, es tomēr nomirtu ar nāves grēku.

—       Tas ir vēl viens liels jautājums, un starpība ir ļoti liela!— viņa iesaucās aizskarta, ka Meržī vērsa pret viņu pierādījumu no viņas pašas ticības.— Mūsu teologi jums izskaidrotu! …

—      O, bez šaubām, kundze … jo viņi jau izskaidro visu; viņi ir uzdrošinājušies grozīt evaņģēliju pēc pašu fantāzijas. Piemēram …

—       Atstāsim to. Nav iespējams ar hugenotu kaut brīdi parunāties, lai viņš jums katrā gadījumā nepiesauktu .svētos rakstus.

—      Tāpēc, ka mēs tos lasām, kundze, turpretī jūsu priesteri pat paši tos nezina. Bet runāsim par ko citu. Kā jums šķiet, vai tagad briedis būs jau notrenkts?

—  Jūs laikam gan esat stipri pieķēries savai reliģijai?

—  Tagad jūs pati iesākāt, kundze.

—  Jūs uzskatāt to par pareizu?

—       Vēl vairāk: es uzskatu to par vispareizāko, vienīgo īsto, jo, ja tas tā nebūtu, es to mainītu.

—  Jūsu brālis tomēr ir mainījis reliģiju.

—       Viņam bija savi iemesli kļūt par katoli; man ir savi, lai paliktu par protestantu.

—       Visi viņi ir apmāti un kurli pret īstās patiesības balsi!— viņa izsaucās dusmās.

—  Rīt līs lietus,— atteica Meržī, lūkodamies uz debesīm.

—       De Meržī kungs, draudzība pret jūsu brāli un briesmas, kurām jūs liekat pakļauts, liek man just līdzcietību pret jums .. .

Viņš goddevīgi palocījās.

—  Jūs, ķeceri — vai jūs svētām relikvijām nemaz neticat?

Viņš pasmaidīja.

—       Vai jūs justos visai apgānīts, ja kādai no tām pieskartos? — viņa turpināja.— Vai jūs atteiktos nēsāt kādu relikviju, kā mēs, krietni kato|i, parasti to darām?

—       Šāds paradums mums, protestantiem, šķiet visai nevajadzīgs.

—       Klausieties. Mans brālēns reiz bija aplicis šādu relikviju ap kaklu savam medību sunim. Pēc tam viņš 110 divpadsmit soļu attāluma izšāva uz to 110 savas arkebuzas, pielādētas ar lielajām skrotīm.

—  Un suni nošāva?

—  Neviena skrots nebija viņu ķērusi.

—  Apbrīnojami! Es vēlētos, lai ari man būtu šāda relikvija.

—  Tiešām? … un jūs to nēsātu?

—       Bez šaubām; ja jau relikvija ir aizsargājusi suni, tad jo labāk … Bet tikai — vai var galvot, ka ķeceris ir suņa vērts … katoļu suņa, protams?

Viņā neklausīdamās, de Tiržī kundze ātri atpogāja sava šaurā ņiebura augšējās pogas un izvilka no korsāža plakanu zelta kastīti, piesietu melnā lentē.

—       Ņemiet,— viņa teica,— jūs man apsolījāties to valkāt. Vēlāk jūs man to atkal atdosiet.

—  Ja es to varēšu, protams.

—       Bet klausieties — vai jūs tiešām to paglabāsiet? Bez zaimošanas! Jums tā jāsarga, cik spēsiet!

—  To devāt jūs, kundze!

Grāfiene pasniedza viņam relikviju, viņš to paņēma un aplika ap kaklu.

—       Katoļticīgais pateiktos tai rokai, kas viņam šādu talismanu devusi.

Meržī satvēra viņas roku un gribēja to pacelt pie lūpām.

—  Nē, nē — nu jau ir par vēlu.

—       Neliedziet; kas zina, man varbūt nekad vairs šī laime neuzsmaidīs.

—       Novelciet manu cimdu,— sacīja grāfiene, izstiepdama roku. Cimdu novelkot, Meržī šķita, ka viņš sajūt vieglu viņas rokas spiedienu.

Viņš uzspieda dedzīgu skūpstu uz šīs skaistās, baltās rokas.

—       Bernāra kungs,— grāfiene sacīja saviļņota balsi,— vai jūs tiešām paliksiet tik stūrgalvīgs līdz galam? Vai patiesi nav

nekādu līdzekļu, lai jūs aizkustinātu? Varbūt jūs tomēr atgriežaties īstajā ticībā? Varbūt, man par prieku? …

—  Nudien, nezinu,— viņš atbildēja smiedamies,— lūdziet mani dedzīgi un labi ilgi. Droši ir tikai tas: ja ne jūs, tad neviens cits mani nekad nepievērsīs citai ticībai.

—  Sakiet man atklāti… ja kāda sieviete… kura prastu . ..— Viņa pieklusa.

—  Kura prastu? . ..

— Jā, vai… piemēram, mīlestība?… Bet esiet atklāts! Runājiet ar mani nopietni.

—  Nopietni?— Viņš mēģināja vēlreiz saņemt viņas roku.

—  Jā. Vai mīlestība … ja jūs iemīlētu ne savas ticības sievieti … vai arī mīlestība neliktu jums mainīt ticību? … Dievs lieto visāda veida līdzekļus.

—  Un jūs vēlaties, lai es atbildu atklāti un nopietni?

—  Es to pieprasu.

Meržī nolieca galvu un vilcinājās. Patiesībā viņš meklēja izvairīgu atbildi. De Tiržī kundze modināja viņā cerības, no kurām viņš negribēja atsacīties. No otras puses, viņš pavadījis galmā vēl tikai nedaudz stundu, un viņa provinciāļa sirdsapziņa bija ļoti viegli aizvainojama.

—  Klau, jau dzirdu ulināšanu!— piepeši iesaucās grāfiene, nenogaidījusi Meržī tik grūti meklēto atbildi, viņa uzšāva savam zirgam un aizauļoja. Meržī viņai sekoja, bet veltas bija viņa cerības uztvert grāfienes skatienu vai vārdu.

Pēc brīža viņi jau pievienojās pārējiem medniekiem.

Briedis bija sākumā ieskrējis dīķa vidū, no kurienes viņu izdzīt bija ļoti grūti. Vairāki jātnieki bija nokāpuši no zirgiem un, paņēmuši garas maikslis, piespieda nabaga dzīvnieku turpināt savu bēgšanu. Bet aukstais ūdens galīgi bija izsmēlis viņa spēkus. Viņš iznāca no dīķa izkārtu mēli, skrēja nevienādiem lēcieniem un elsādatns. Suņi turpretī šķita iekaisuši divkārt. Netālu no dīķa, sajuzdams, ka bēgšus glābties vairs nav iespējams, briedis centās saņemt pēdējos spēkus un, atspiedis dibenu pret resna ozola stumbru, varonīgi grieza suņiem pretī savus žuburotos ragus. Pirmie uzbrucēji tika uzsviesti gaisā pāršķeltiem vēderiem. Kads jātnieks un zirgs aizkūleņoja projām pa zemi. Pēc tam tiklab cilvēki, kā zirgi un suņi, kļuvuši prātīgāki, noslēdzās ap viņu plašā lokā, bet neuzdrošinājās tuvoties viņa draudošajiem ragiem.

Karalis veikli nolēca no zirga un, ar medību dunci rokā veikli piegājis ozolam no otras puses, deva briedim spēcīgu cirtienu pa pakaļkāju dzīslām, tās pārgriezdams. Briedis žēli ieīdejās un saļima. Divdesmit suņu tūlīt metās viņam virsū,

iekodās zobiem viņam kaklā, purnā, mēlē, neļaudami vairs pakustēties. Lielas asaras ritēja no viņa acīm.

—  Laidiet dāmas priekšā!— uzsauca karalis.

Dāmas pienāca tuvāk; gandrīz visas bija jau nokāpušas no zirgiem.

—  Še tev, «parpaijo»,— karalis sacīja, iegrūzdams dunci briedim sānos. Viņš dunci pagrozīja, lai brūce būtu lielāka. Asinis ar strūklu uzšļāca gaisā, pārklādamas karaļa seju, rokas un apģērbu.

«Parpaijo» bija lamuvārds, kādā katoļi mēdza saukt kalvinistus. Šis vārds, tāpat arī tā izteikšana šajā gadījumā, daudziem nepatika, turpretim citi uzņēma to ar skaļiem aplausiem.

—  Karalis izskatās pēc miesnieka,— diezgan skaļi un ar riebumu sacīja admirāļa Koliņī znots, jaunais Teliņi.

Līdzcietīgas dvēseles, kuru galmā nekad nav trūcis, nekavējās atstāstīt šos vārdus karalim, kas tos neaizmirsa.

Noskatījies tīkamajā ainā, kā suņi plosīja un rija brieža iekšas, galms devās atpakaļ uz Parīzi. Meržī ceļā atstāstīja brālim par viņam nodarīto apvainojumu un tam sekojošo izaicinājumu. Padomi un pārmetumi te nevarēja vairs nekā līdzēt, un kapteinis apsolījās rīt viņu pavadīt.

XI

RŪDĪTAIS DUELANTS UN PRĒOKLĒRĀ

For one of us must Y'e 'd His brath, Ere from the field one foot we flce.

(The duel of Stuart and Wharton.)

Kaut gan medībās stipri noguris, Meržī tomēr lielāko daļu nakts pavadīja bez miega. Drudžains karstums lika viņam mētāties pa gultu, un iztēle darbojās ar desmitkāršu izmisīgu spēku. Tūkstošiem dažādu domu, gan par gaidāmo divkauju, gan pavisam ar to nesaistītu, mācās viņam virsū, nomocīdamas viņa prātu; brīžiem viņam likās, ka šis drudzis ir kādas grūtas slimības vēstnesis, slimības, kura sāksies pēc nedaudzām stundām un neļaus tam atstāt gultu. Kas tad notiks ar viņa godu?

Ko teiks ļaudis? Vispirms — ko par to sacīs Diāna de Tiržī un Komenžs? Viņš alktin alka, kaut ātrāk pienāktu divkaujai noteiktā stunda. Par laimi, saulei lecot, viņš juta, ka asinis norimst, un viņam bija iespējams domāt par tuvojošos cīniņu arvien mierīgāk. Viņš bez uztraukuma apģērbās ar zināmu rūpību un izmeklētību. Iztēlē tēlojās aina, kā grāfiene atsteidzas uz divkaujas vietu un atrod viņu viegli ievainotu; pati savām rokām pārsien viņa brūci un necenšas vairs slēpt savu mīlestību. Luvra torņa pulkstenis, nosizdams astoņi, izrāva Bernāru no šiem sapņiem, un gandrīz tanī pašā mirklī istabā ienāca viņa brālis.

Kapteiņa sejā bija iegulušas dzijas skumjas, un no viņa sejas varēja skaidri redzēt, ka arī viņš šo nakti nav pavadījis labāk. Tomēr viņš centās rādīt jautru vaigu un, sniegdams Bernāram roku, smaidīja.

—  Lūk, rapieris,— viņš sacīja,— un duncis ar aizsargu. Tie abi ir Toledas Luno darbs. Pamēģini, vai rapieris būs pa tavai rokai.

Viņš nometa uz Meržī gultas garu zobenu un dunci.

Meržī izvilka rapieri no maksts, palocīja, pataustīja aso galu un likās apmierināts. Tad viņa uzmanība pievērsās duncim. Dunča platajam rokas aizsargam bija daudz sīku caurumiņu, kas paredzēti pretinieka zobengala uztveršanai un apturēšanai, lai to būtu grūti atkal izraut.

—  Ar tik labiem ieročiem,— viņš sacīja,— es ceru, ka varēšu aizstāvēties.

Pēc tam, rādīdams brālim de Tiržī kundzes dāvāto relikviju, kuru viņš turēja noslēptu uz krūtīm, Meržī smaidot piebilda:

—  Un, lūk, še talismans, kurš aizsarga no zobena cirtieniem labāk nekā bruņukrekls.

—  Kur tu šo rotaļlietiņu ņēmi?

—  Pamēģini uzminēt.

Iedomīgs lepnums, ka viņš nu varēja izrādīties par dāmu mīluli, lika šai brīdī aizmirst gan Komenžu, gan zobenu, kurš kails gulēja viņam priekšā.

—  Es esmu gatavs derēt, ka to tev būs iedevusi šī trakā grāfiene de Tiržī! Kaut viņu velns parautu ar visu viņas medaljonu!

—  Vai tu maz saproti, viņa taču to iedeva man tādēļ, lai es šodien to izmantotu.

—  Viņa būtu labāk darījusi, paturēdama cimdus rokā, nekā meklēdama ieganstu parādīt savu skaisto, balto rociņu!

—  Dievs atpestī,— sacīja, stipri nosarkdams, Meržī,— es taču neticu šīm pāvestnieku relikvijām. Bet, ja man šodien jākrīt, tad es veļos, lai viņa zinātu, ka mirdams es nēsāju viņas ķīlu uz krūtīm.

—  Ēverģēlības!— izsaucās kapteinis, paraustīdams plec'us.

—  Te būs vēstule mātei,— sacīja Meržī mazliet drebošā balsī.

Žoržs to paņēma klusēdams un, piegājis pie galda, paņēma

nelielo Bībeli un sāka to šķirstīt, lai apslēptu satraukumu, kamēr viņa brālis, pabeigdams ģērbties, sēja daudzās lentītes un aukliņas, kuras tolaik nēsāja pie apģērba.

Pirmajā lappusē, ko kapteinis atšķīra, ar viņa mātes roku bija rakstīts: «1547. gada 1. maijā piedzima mans dēls Bernārs. Kungs, vadi viņu pa saviem ceļiem! Kungs, pasargi viņu no visa ļauna!» Kapteinis cieši iekoda sev lūpā un nometa grāmatu uz galda. Meržī redzēja šo kustību, un viņam šķita, ka brālim ienākusi kāda bezdievīga doma prātā. Viņš svinīgā nopietnībā paņēma grāmatu, ielika to izšūtā pārvalkā un ar vislielāko godbijību ieslēdza skapī.

—  Tā ir manas mātes Bībele,— viņš sacīja.

Kapteinis, nekā uz to neatbildot, staigāja pa istabu no viena gala uz otru.

—  Vai nav laiks doties ceļā?— sacīja Meržī, aizsprādzēdams zobena siksnu.

—  Vēl ne,— kapteinis atbildēja,— mums vēl ir laiks pabrokastot.

Abi apsēdās pie galda, uz kura bija dažāda veida pīrāgi, un blakus tiem stāvēja liela sudraba krūze ar vīnu. Ēzdami viņi gari un plaši, ar liekuļotu interesi sprieda par šī vīna labajām īpašībām salīdzinājumā ar citiem vīniem no kapteiņa pagraba. Katrs pūlējās aiz šīs nenozīmīgās sarunas apslēpt no otra patiesās dvēseles izjūtas.

Kapteinis piecēlās pirmais.

—  Iesim,— viņš sacīja piesmakušā balsī.

Viņš uzmauca cepuri dziļi uz acīm un steidzīgi nokāpa lejā.

Viņi iekāpa kādā laivā un pārbrauca pāri Sēnai. Laivinieks, pēc viņu sejām uzminēdams, kādā nolūkā viņi dodas uz Prēoklēru, bija ļoti pakalpīgs un, spēcīgi , airēdams, sāka atstāstīt visos sīkumos gadījumu, kas noticis pagājušā mēnesī, toreiz arī divi muižnieki, no kuriem viens saucies grāfs de Komenžs, parādījuši viņam godu — izbraukt viņa laivā, lai tajā izkautos pēc sirds patikas, nebaidoties, ka viņus kāds varētu traucēt.

Komenža pretiniekam, kura vārdu viņš diemžēl nezinot, lode izgājusi cauri krūtīm, un pēc tam viņš kūleniski ievēlies upē, no kurienes laiviniekam neesot vairs izdevies to izvilkt.

Piestājot pie krasta, viņi ieraudzīja otru laivu ar diviem braucējiem, kura tuvojās krastam pāris simt soļu lejāk.

—  Tie ir mūsējie,— sacīja kapteinis,— pagaidi šeit.

Viņš aizskrēja pretī laivai, kurā sēdēja Komenžs ar vikontu de Bevilu.

—  A, tu jau šeit!— izsaucās pēdējais.— Vai tas esi tu, vai tavs brālis, kuru Komenžs taisās nogalināt?

To pateicis, viņš smiedamies apkampa kapteini.

Kapteinis un Komenžs sasveicinājās svinīgā nopietnībā.

—  Mans kungs,— tikko atbrīvojies no Bevila apkampieniem, sacīja kapteinis,— es uzskatu par savu pienākumu pamēģināt vēl pēdējo reizi novērst šīs ķildas drausmīgās sekas, ķildas, kuras motīvi nebūt nepieder pie tādiem, kas aizskartu godu; es esmu pārliecināts, ka mans draugs (viņš norādīja uz Bevilu) pievienos arī savus pūliņus manējiem.

Bevila seja savilkās noraidošā grimasē.

—  Mans brālis ir vēl ļoti jauns,— Žoržs turpināja.— Bez ievērojama vārda, tāpat bez sevišķas meistarības ieroču mākslā, viņš ir spiests gribot negribot izrādīties visur vārīgāks un ātrāk aizvainojams nekā citi. Turpretī jūs, mans kungs — jūsu reputācija ir jau nostiprinājusies, un jūsu gods tikai vēl iegūtu no tā, ja jūs de Bevila kunga un manā klātienē piekristu, ka tikai aiz neuzmanības .. .

Komenžs viņu pārtrauca, skaļi iesmiedamies.

— Jūs laikam jokojat, kapteiņa kungs, uzskatīdams mani par cilvēku, kurš tik agrā rīta stundā atstātu savu mīļāko gultā vienu, pārbrauktu pār Sēnu un … visu to tikai tālab, lai atvainotos kāda zaļknābja priekšā?

— Jūs aizmirstat, mans kungs, ka tas, par kuru jūs runājat, ir mans brālis, un šis apvainojums …

—  Un ja viņš arī būtu jūsu tēvs, kas man tur daļas? Man maza bēda par visu jūsu ģimeni.

—  Tādā gadījumā, mans kungs, ar jūsu atļauju, jums nāksies cīnīties ar visu ģimeni. Un, tā kā es esmu vecākais brālis, jūs iesāksiet vispirms ar mani.

—  Piedodiet, kapteiņa kungs, bet pēc visiem divkauju noteikumiem, es esmu spiests duelēties vispirms ar to personu, kura mani izaicinājusi agrāk. Jūsu brālim ir neapstrīdamas pirmtiesības šinī lietā, kā to mēdz sacīt Parīzes Tiesu Pilī. Kad pabeigšu ar viņu, tad būšu pilnīgi jūsu rīcībā.

—  Pilnīgi pareizi,— iesaucās Bevils,— un arī es no savas puses nekad nepieļaušu, lai notiktu citādi.

Meržī, izbrīnījies par pārāk ieilgušo sarunu, lēniem soļiem bija pienācis tuvāk. Viņš pienāca taisni īstajā brīdī, lai dzirdētu, ka viņa brālis centās Komenžu aizkaitināt, nosaukdams to par pēdējo gļēvuli, turpretim Komenžs nesatricināmā mierā un aukstasinībā atbildēja:

—  Pēc jūsu brāļa es pievērsīšos jums.

Meržī satvēra brāļa roku.

—  Žorž,— viņš sacīja.— Vai tu tā gribi man pakalpot? Vai tev pašam patiktu, ja es darītu tevis labā to, ko tu nupat mēģināji darīt man? Cienīts kungs,— viņš pagriezās pret Komenžu,— es esmu jūsu rīcībā. Mēs varam sākt, kad jūs vēlaties.

—  Tūdaļ pat,— Komenžs atbildēja.

—  Lūk, tas ir lieliski, mans mīļais!— sacīja Bevils, spiezdams Meržī roku.— Ja man šodien nenāksies tevi šeit aprakt, tad tu vēl tālu tiksi, manu zēn.

Komenžs nometa savu kamzoli un atraisīja kurpju lentes par pierādījumu, ka viņš ir nolēmis neatkāpties ne soli. Tas pie profesionālajiem duelantiem bija modē. Meržī un Bevils darīja tāpat; vienīgi kapteinis nebija nometis pat apmetni.

—  Žorž, mans draugs, ko tu gaidi?— Bevils sacīja.— Vai tu nezini, ka tev arī jācīnās ar mani? Mēs taču nepiederam pie tiem sekundantiem, kas sakrusto rokas un noskatās, kā viņu draugi cīnās: mēs rīkosimies pēc andalūziešu paražām.

Kapteinis paraustīja plecus.

— Tu domā, ka es jokoju? Zvēru tev pie sava goda, ka arī mēs kausimies. Velns lai tevi parauj, ja tu liegsies to darīt!

—  Tu esi traks un muļķis,— salti atbildēja kapteinis.

—  Pie joda! Tu man par šiem diviem vārdiem atbildēsi, vai arī tu mani piespiedīsi…

Viņš pacēla savu zobenu vēl makstī, it kā gribēdams ar to Žoržam iesist.

—  Ja tu tiešām vēlies,— kapteinis sacīja,— lai notiek tā.

Pēc brīža viņš jau bija izmeties kreklā.

Komenžs ar sevišķi izmeklētu grāciju novicināja savu zobenu gaisā, turklāt maksts nomaucās un aizlidoja divdesmit soļu nostāk. Bevils gribēja darīt tāpat, bet maksts tikai līdz pusei noslīdēja no asmens, tas tika uzskatīts par neveiklību un arī par sliktu zīmi. Abi brāļi savus zobenus izvilka bez sevišķas iznesības. Bet arī viņi makstis aizsvieda tālāk, lai nebūtu pa kājām. Katrs nostājās pret savu pretinieku ar zobenu labajā un dunci kreisajā rokā. Visi četri rapieri sakrustojās reizē.

Žoržs ar paņēmienu, kuru itāļu meistari toreiz sauca par liscio di spada ē cavare alla vita] un kuru stiprākais mēdza izlietot aizsardzībai pret vājāko, atsjtot un aizsviežot pretinieka ieroci,— izsita Bevilam rapieri no rokām un pielika savējā galu viņam pie krūtīm; bet tad nedurdams viņš vienaldzīgi nolaida savu ieroci.

— Tu neesi tik stiprs kā es,— viņš sacīja,— beigsim. Sargies, ka es nesaskaišos.

Bevils, redzēdams Žorža rapieri tik tuvu krūtīm, nobālēja. Mazliet samulsis, viņš. sniedza roku, un abi, iedūruši savus rapierus zemē, visu uzmanību pievērsa galvenajiem šīs scēnas dalībniekiem.

Meržī bija drošsirdīgs un aukstasinīgs. Viņš paukoties mācēja diezgan labi, un viņa fiziskie spēki krietni vien pārsniedza Komenža spēkus, kurš turklāt, acīm redzami, vēl juta kaulos pagājušās nakts nogurumu. Bernārs labu brīdi aprobežojās ar to, ka ar ļoti lielu apdomu un piesardzību tikai aizsargājās, kāpdamies atpakaļ, ja Komenžs kļuva pārāk uzmācīgs, un turēdams sava rapiera galu pastāvīgi viņam pret seju, bet ar dunci aizsargādams savas krūtis. Šī negaidīti ilgā pretestība Komenžu uzbudināja un kaitināja. Varēja redzēt, kā viņš nobāl. Bet tik bezbailīgam vīram kā viņš šis bālums neliecināja ne par ko citu kā vienīgi par viņa pārmērīgajām dusmām. Viņš uzbruka ar divkāršu niknumu. Pēdīgi kādā uzbrukuma brīdī ar neredzēti veiklu sitienu viņam izdevās atsist Bernāra zobenu sāņus; izdarījis strauju izklupienu, viņš neizbēgami būtu caurdūris pretinieka krūtis, ja nebūtu atgadījies kaut kas brīnumam līdzīgs, kas novērsa cirtienu: rapiera gals atdūrās pret gludo zelta talismanu, un, noslīdējis pa to, tas aizvirzījās mazliet ieslīpi. Necaurdurot krūtis, zobens iegriezās tikai ādā līdzās piektajai ribai un divu pirkstu attālumā no pirmā ievainojuma izslīdēja atkal laukā. Pirms Komenžs paguva atkal izraut savu ieroci, Meržī ietrieca ar dunci viņam pa galvu ar tādu sparu, ka pats zaudēja līdzsvaru un pakrita zemē. Vienlaikus Komenžs uzgāzās viņam virsū, tā ka sekundanti nodomāja, ka beigti ir abi.

Pēc brīža Meržī bija atkal kājās, un viņa pirmā kustība bija atkal paķert savu zobenu, kuru viņš krizdams bija izlaidis no rokām. Komenžs vairs nekustējās. Bevils viņu piecēla. Viņa

seja bija noplūdusi asinīm; noslaucījis to savā mutautā, Bevils redzēja, ka duncis bija ieurbies acī un ka viņa draugs miris reizē ar triecienu; jo dunča asmens bija ietriecies viņam galvā līdz pat smadzenēm.

Meržī nolūkojās mironī drūmu skatienu.

—  Tu esi ievainots, Bernār?— vaicāja kapteinis, pieskrie- dams viņam klāt.

—  Ievainots?— sacīja Meržī, un tikai tagad ieraudzīja ka viņa krekls mirkst asinīs.

—  Nav nekas nopietns,— kapteinis sacīja,— dūriens ir aizslīdējis garām.

Viņš aizspieda brāļa brūci ar savu mutautu un paprasīja no Bevila arī viņējo, lai pabeigtu pārsiešanu. Bevils tūdaļ nolaida zālē mironi, kuru viņš turēja, un pasniedza savu, kā arī Komenža mutautu, kuru izvilka no viņa kamzoļa.

—  Pie joda, draugs, kāds dunča cirtiens! Jums ir neganta roka! Uguns un nāve! Ko teiks visi Parīzes rūdītie duelanti, ja no provinces pie mums ierodas lādi pārdrošnieki kā jūs? Sakiet man, lūdzu, cik divkauju jums jau ir bijis?

—  Diemžēl,— atbildēja Meržī,— šī ir mana pirmā. Bet, dieva dēļ! ejiet, palīdziet savam draugam.

—  Pie joda! Jūs viņu esat tik labi noguldījis, ka tur nekādu palīdzību vairs nevajag. Asmens ir iegājis smadzenes, un cirtiens bijis tik pamatīgs un trāpīgs, ka … paskatieties uz viņa uzaci un vaigu —dunča spals tur iespiedies gluži kā zīmogs vaskā.

Meržī augumu kratīja drebuļi, un lielas asaras cita aiz citas ritēja viņam pa vaigiem.

Bevils pacēla dunci un vērīgi aplūkoja asinis, ar kurām bija pieplūdušas tā rievas.

—  Lūk, ierocis, kuram par godu Komenža jaunākais brālis varētu aizdegt baznīcā resnu pateicības sveci. Šis krietnais duncis nu ir padarījis viņu par lieliska mantojuma īpašnieku.

—  Iesim projām no šejienes … Ved mani projām,— lūdzās Meržī vārgā balsi savam brālim, saņemdams viņu aiz rokas.

—  Neskumsti,— sacīja Žoržs, palīdzēdams uzvilkt brālim kamzoli.— Galu galā cilvēks, kuru tu nonāvēji, nebija visai cienīgs, lai viņu nožēlotu.

—  Nabaga Komenžs!— izsaucās Bevils.— Kas to būtu ticējis, ka tevi nonāvēs jauneklis, kurš pirmo reizi duelējas! Tevi, kas esi kāvies simtiem reižu! Nabaga Komenžs!

Ar to viņa kapa runa bija pabeigta.

Tad, uzmezdams vēl pēdējo skatienu savam draugam, Bevils ievēroja nelaiķa pulksteni, kas pēc toreizējās paražas karājas viņam ap kaklu.

—  Pie joda!— viņš izsaucās,— lev nu vairs nav jāzina, cik pulkstenis.

Viņš noņēma pulksteni un iebāza to sev kabatā, nospriez- dams, ka Komenža brālis nu esot bagāts diezgan un ari viņš gribot paturēt kādu piemiņu 110 drauga.

Tā kā abi brāļi jau gribēja doties projām, viņš tiem uzsauca, steigšus vilkdams savu kamzoli:

—  Pagaidiet mani, ei, de Meržī kungs, jūs aizmirsāt savu dunci! To nu gan nepazaudējiet!

Noslaucījis asiņaino asmeni mirušā kreklā, viņš centās panākt jauno duelantu.

—  Nomierinieties, mans dārgais,— viņš sacīja, kāpdams laivā.— Netaisiet tik garu ģīmi. Klausiet manu padomu un ejiet tagad taisni no šejienes apciemot savu sirdsdāmu, un papūlieties labi, lai pēc deviņiem mēnešiem jūs varētu uzdāvāt valstij jaunu pilsoni tā vietā, kuru viņa jūsu dēļ nupat zaudēja. Tādējādi pasaule jūsu vainas dēļ neko nebūs zaudējusi. Laivi- niek, brauc!— airē tā, it kā tev gribētos nopelnīt veselu pistoli. Skat, kur uz šo pusi jau dodas ļaudis ar alebardēm. Šie kungi ir Nelas torņa sargi, un mēs nepavisam nevēlamies ar viņiem ielaisties kādās darīšanās.

XII BALTĀ MAĢIJA

Es šonakt sapņoju par sprāgušām zivīm un sasistām olām. No Anaksarka es dabūju zināt, ka sasistas olas un sprāgušas zivis vēstī nelaimi.

Moljērs. Lieliskie mīļākie.

Šie alebardēm apbruņotie ļaudis bija sardzes kareivji; viena viņu nodaļa pastāvīgi uzturējās Prēoklēras apkārtnē, lai jebkuru brīdi varētu novērst kautiņus, kuri parasti tika atrisināti šajā klasiskajā dueļu vietā. Bet pēc sava paraduma viņi vienmēr nāca ļoti lēnām, lai ierastos šeit tad, kad viss jau galā. Taisnību sakot, viņu mēģinājumus nodibināt mieru bieži vien uzņēma ļoti nelabvēlīgi, un ne vienu reizi vien gadījās redzēt, kā sakaitinātie duelanti pārtrauca kautiņu uz dzīvību un navi, lai

apvienotiem spēkiem mestos virsū kareivjiem, kuri lūkoja viņus izšķirt. Tādējādi šo sargu darbība visbiežāk aprobežojās ar to, ka viņi sniedza pirmo palīdzību ievainotiem vai ari novāca kritušos. Šoreiz strēlniekiem atlika veikt tikai šo pēdējo pienākumu, kuru viņi arī izpildīja pēc sava paraduma, tas ir, rūpīgi iztukšoja nelaimīgā Komenža kabatas un sadalīja sava starpā viņa apģērbu.

—  Dārgais draugs,— Bevils pievērsās Meržī,— mans padoms jums tagad šāds — lieciet sevi, cik ātri vien iespējams, slepeni aizvest pie metra Ambruāza Parē; šis cilvēks apbrīnojami labi prot sašūt brūces vai savest kārtībā kādu salauztu roku. Kaut gan viņš ir ne mazāk traks ķeceris par pašu Kalvinu, tomēr viņa zināšanām ir tik liela slava, ka pat visstingrākie katoļi griežas pie viņa pēc palīdzības. Līdz šim marķīze de Buasjēra ir vienīgā, kas labāk aizgāja varonīgā nāvē nekā palika hugenotam parādā savu dzīvību. Tāpēc es esmu gatavs derēt uz desmit pistolēm, ka krietnā marķīze tagad ir paradīzē.

—  Ievainojums ir niecīgs,— Žoržs sacīja,— trijās dienās tas būs sadzijis. Bet Komenžam Parīzē ir radinieki, un es baidos, vai viņi neņems šo nāvi pārāk cieši pie sirds.

—  Hm. Tā ir. Viņam ir māte, kura pieklājības pēc uzskatīs par savu pienākumu mūsu jauno draugu vajāt pēc likuma. Bet … griezieties pie de Šatijona1 kunga, lai viņš parunā par apžēlošanu ar karali. Karalis tūdaļ piekritīs: viņš ir kā mīksts vasks admirāļa pirkstos.

—  Es vēlētos,ja vien iespējams,— ierunājās tagad vārgā balsī Meržī,— lai admirālis neko neuzzinātu par šo notikumu.

—  Kālab? Vai jūs domājat, ka vecā bārda varētu būt dusmīga par to, ka protestants tik braši aizsūta uz viņpasauli katoli?

Meržī atbildēja tikai ar dziļu nopūtu.

—  Komenžs bija galmā pārāk pazīstams, lai viņa nāve neradītu troksni,— sacīja kapteinis.— Bet tu tomēr esi pildījis savu muižnieka pienākumu, un visa šī lieta var tikai nākt par labu tavam godam. Es jau seti neesmu bijis vizītē pie vecā Šatijona, un nu šoreiz ir izdevīgs gadījums atjaunot manu seno pazīšanos ar viņu.

—  Un, tā kā pavadīt dažas stundas aiz cietuma režģiem vienmēr ir nepatīkami,— Bevils turpināja,— tad es aizvedīšu tavu brāli tādā vietā, kur nevienam nenāks ne prātā viņu meklēt. Tur viņš pavisam mierīgi varēs nogaidīt, līdz visa šī liela tiek nokārtota. Jo klosterī viņu kā protestantu droši vien nepieņems.

—  Es jums pateicos, kungs, par jūsu piedāvājumu,— sacīja Meržī,— bet es to nevaru pieņemt. To darīdams, es varētu jūs kompromitēt.

—  Nē jel, mans draugs. Un vai tad mums kādreiz nav draugu labā arī kaut kas jādara? Māja, kurā es jūs paslēpšu, pieder manam brālēnam, kurš pats šobrīd nav Parīzē. Māja ir pilnīgi manā rīcībā. Tur pat ir kāds, kuram esmu atļāvis dzīvot šajā namā un kurš varēs jūs apkalpot: tā ir jauniem vīriešiem visai noderīga vecenīte un it visā tnan pilnīgi padevīga. Viņai ir zināšanas arī medicīnā, maģijā, astronomijā. Ar ko gan visu viņa nodarbojas! Bet visspīdošākais ir viņas savedējas un starpnieces talants. Lai pērkons mani sasper, ja viņa atteiktos nodot mīlestības vēstuli kaut pašai karalienei, ja es viņai to palūgtu.

—  Labi,— kapteinis sacīja,— aizvedīsim viņu uz turieni jau šodien, tiklīdz metrs Ambruāzs būs sniedzis viņam pirmo palīdzību.

Tā sarunādamies, viņi piebrauca Sēnas labajam krastam. Uzsēdinājuši (ne bez grūtībām) Meržī zirgā, viņi aizveda to pie izslavētā dziednieka un no turienes uz kādu klusu namu Sentantuāna priekšpilsētā un neatstāja viņu līdz vakaram, noguldīdami labā gultā un uzticēdami to vecās sievietes kopšanai.

Kad gadās nonāvēt cilvēku un, ja šis cilvēks ir pirmais, ko jums nācies nonāvēt, tad jūs kādu laiku, it īpaši uznākot tumsai un naktij, moka nokautā pēdējo konvulsiju aina, kas norisinās pirms nāves. Jūsu prāts ir tā aizņemts ar dažādām drūmām domām, ka jūs tikai ar pūlēm varat piedalīties pat visvienkāršākajā sarunā; tā vienīgi garlaiko un nogurdina; bet, no otras puses, jums bail no vientulības, jo tā dod vēl lielāku sparu nepanesamajām domām. Par spīti biežajiem de Bevila un brāļa apciemojumiem, Meržī savas pirmās pēcdueļa dienas pavadīja dziļā grūtsirdībā. Diezgan stiprs drudzis, ko radīja ievainojums, naktīs laupīja viņam miegu, un šajās stundās viņš jutās visnelaimīgāks. Vienīgi domas par to, ka de Tiržī kundze varbūt domā par viņu un apbrīno viņa varonību, viņu mazliet remdināja, tomēr nespēdamas viņu nomierināt.

Reiz kādā karstā, pietvīkuša smaguma pilnā jūlija naktī viņam iegribējās iziet no istabas pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu kokiem apstādītā dārzā, kura vidū atradās māja. Meržī uzmeta plecos apmetni un gribēja doties laukā, bet pārliecinājās, ka viņa istabas durvis ir pieslēgtas no ārpuses. Viņš nodomāja, ka tas nevar būt nekas cits kā vecās kopējas neuzmanība, un, tā kā viņa gulēja tālu no viņa un tagad droši vien bija cieši aizmigusi, tad viņš nosprieda, ka saukt viņu būtu gluži veltīgi. Turklāt logs nebija augstu no zemes, zein tā dārzs bija tikko uzrakts un zeme mīksta. Vienā mirklī viņš nokļuva dārzā. Laiks bija apmācies, neviena zvaigzne nerādīja ne deguna galiņa, un tikai laiku pa laikam reta vēja pūsma it kā ar pūlēm salīgoja tveicīga smaguma pilno gaisu. Bija ap diviem naktī, un apkārtnē valdīja dziļš klusums.

Meržī labu brīdi staigaja, nogrimis savos sapņos. Tos pārtrauca klauvējiens pie ielas vārtiem. Tas bija veserīša sitiens, kluss un it kā noslēpumains. Klauvētājs, šķiet, bija pārliecināts, ka iekšā gaida kāds, lai viņam atvērtu. Apmeklējums šajā vientulīgajā mājā un ap šo laiku — tas likās diezgan savādi. Meržī palika nekustīgi stāvam dārza tumšajā pakrēsli, no kurienes viņš, pats palikdams neredzams, varēja visu novērot. No mājas tūdaļ iznāca kāda sieviete, tā varēja būt vienīgi viņa vecā kopēja, un ar nespodru lukturi rokā piegāja pie vārtiem; viņa atvēra tos, un dārzā ienāca kāds, ietinies lielā, melnā apmetnī ar kapuci.

Bernāru pārņēma ārkārtīga ziņkāre. Augums un, cik viņš varēja saskatīt, arī drēbes liecinaja, ka ienācēja bija sieviete. Vecā viņu apsveica ar visdziļāko godbijību, turpretī sieviete melnajā apmetnī tikko pamāja viņai ar galvu. Toties viņa ielika vecajai saujā kaut ko, par ko tā likās ļoti priecīga. Atskanēja dzidra un metāliska skaņa, un skuba, ar kādu vecā noliecās un saka meklēt pa zemi, Bernāram skaidri liecināja, ka viņa saņēmusi naudu. Abas devās dziļāk dārzā, vecā sieviete, slēpdama savu lukturi, gāja pa priekšu. Dārza dziļumā bija kaut kas līdzīgs lapenei, kuru izveidoja gredzenveidigi stādītu liepu un biezu krūmu cieši savijušies zari un kura ļoti labi varēja atvietot sienu. Divas ieejas jeb divas durvis veda šajā lapenē, kuras vidū stāvēja neliels akmens galds. Te tad arī iegāja vecā kopēja un aizsegusies sieviete. Meržī, elpu aizturēdams, kaķa soļiem sekoja viņām un nostājās aiz krūmiem tā, lai visu varētu labi dzirdēt un, cik pie vājās gaismiņas iespējams, arī pārredzēt šo savādo ainu.

Vecā vispirms aizdedzināja galdiņa vidū stāvošajā ogļu trijkāji kaut ko, no kā sāka izplūst bāli zilgana gaisma kā no spirta, sajaukta ar sāli. Pēc tam viņa nodzēsa vai apsedza savu laternu, tā ka Meržī trīsošajā trijkāja gaismā tikai ar mokām varēja saskatīt svešinieces sejas pantus, pat ja viņa būtu bez kapuces un plīvura. Veco bija viegli pazīt pēc viņas auguma un kustībām, tikai Meržī pamanīja, ka viņas seja tagad bija nokrāsota ar kadu tumšu krāsu, kas viņu zem baltās aubes padarīja līdzīgu bronzas tēlam. Uz galda bija saliktas dažādas dīvainas mantas, kuras viņš nevarēja labi saskatīt. Tās visas bija saliktas savādā, ērmotā kartībā, un Bernāram likās, it kā viņš saskatītu augļus, miroņkaulus un asiņainas veļas strēmeles. Maza, ka viņam likās, no vaska taisīta, labi ja pēdu gara cilvēka figūriņa bija nolikta uz šīm riebīgajām skrandām.

—  Un tu saki, Kamila, ka viņam ir labak?— klusu vaicāja aizplīvurotā dama.

Šī balss lika Bernāram nodrebēt.

—  Pateicoties mūsu mākslai, drusciņ labāk, kundze,— atbildēja vecā.— Tomēr tikai ar šīm lupatām vien un to mazumiņu asiņu, kas iesūcas viņa pārsējos, man grūti bija kaut ko lielu izdarīt.

—  Un ko saka metrs Ambruāzs Parē?

—  Viņš, šis nemākulis! Kas man daļas, ko viņš saka? Es pati jums apgalvoju, ka brūce ir dziļa, bīstama, briesmīga un to var sadziedēt tikai ar simpātiskas maģijas palīdzību, bet pastāvīgi jāziedo gan zemes, gan gaisa gariem . . . un tad upurēšanai, protams …

Dāma tūdaļ saprata.

—  Ja viņš izveseļosies, tu dabūsi vēl otrtik, nekā es tev esmu jau iedevusi.

—  Nezaudējiet cerības un paļaujieties uz mani.

—  Ai, Kamila, un ja nu viņš nomirst!

—  Nomierinieties: gari ir žēlīgi, zvaigznes ir mums labvēlīgas, un pēdējā melnā auna ziedošana ir pievērsusi mūsu pusē arī Pašu.

—  Es tev atnesu arī to, ko man bija (ik grūti sagādat. Es to atpirku no kāda strēlnieka, kas bija aplaupījis viņa liķi.— Viņa izņēma zem apmetņa paslēpto priekšmetu, un Meržī ieraudzīja paspīdam rapiera asmeni. Veca paņēma to un pielika tuvāk ugunij, lai labak varētu apskatīt.

—  Paldies debesīm, asmens ir asiņains un aprūsējis! Tiešām viņa asinis ir it kā pašas Katajas bazilikas asinis: tās atstaj tēraudā zīmes, kuras nekas nespēj vairs izdzēst.

Viņa rūpīgi aplūkoja asmeni, un bija labi redzams, ka aizplīvurota dāma izjuta ārkārtīgu saviļņojumu.

—  Vai redzi, Kamila, cik asinis ir tuvu pie spala. Varbūt šis dūriens ir nāvīgs.

—  Nē, šīs asinis nav sirds asinis. Viņš atveseļosies.

—  Atveseļosies?

—  Jā, bet tikai, lai saslimtu ar citu slimību, kura nav dziedināma.

—  Kādu slimību?

—  Ar mīlestību.

—  Jā? Tu nemelo, Kamila?

—  Vai es kādreiz esmu teikusi nepatiesību? Vai mani pareģojumi kādreiz nav piepildījušies? Vai es jums neizzīlēju pareizi, ka viņš būs uzvarētājs? Vai es jums neapsolīju, ka gari cīnīsies viņa laba? Vai es jau iepriekš neieraku tai vietā, kur viņiem bija jācīnās, melnu vistu un priestera svētītu zobenu?

—  Tas tiesa.

—  Un jūs, vai jūs pati nepārdūrāt viņa pretinieka ģīmetni pašā sirdī, tā vadīdama tā vīra ieročus, kura labā arī es izlietoju savu māku?

— Jā, Kamila, bet es Komenža ģīmetnei caurdūru sirdi. Kritis viņš turpretī esot no dūriena galvā.

—  Bez šaubām, asmens ir ķēris viņu galvā. Bet, ja viņš mira, vai tad ne tāpēc, ka viņa sirds asinis sarecēja?

Aizplīvurotā dāma likās šī pierādijuma spēka uzveikta. Viņa apklusa. Vecā apslaucīja rapiera asmeni ar eļļu un smaržīgu balzamu, tad ar lielāko rūpību ietina to kādā autā.

—  Redziet, kundze, skorpionu eļļa, ar kuru es ieberzēju šo zobenu, ar simpātisko spēku tiek pārnesta jaunā muižnieka brūcē. Bet šo Āfrikas balzamu viņš sajūt tikpat dziedinoši, it kā es to laistītu tieši viņa vātīs. Un, ja man ienāktu prātā nokaitēt šo zobena galu ugunī sarkanu, tad nabaga slimnieks izciestu tādas pašas mokas, it kā viņu dzīvu dedzinātu.

—  O, piesargies to darīt.

—  Reiz vakarā es sēdēju pie pavarda, pilnīgi nodevusies savam darbam, ieberzēdama ar balzamu zobenu, lai izdziedinātu kādu jaunu muižnieku, kuram ar šo zobenu bija iecirstas galvā divas šausmīgas brūces. Turklāt es biju iemigusi. Piepeši pie vārtiem klauvē slimnieka sulainis un stāsta man, ka viņa kungs viss degot kā ugunīs un viņš to pametis tādās mokās kā uz kvēlojoša ugunskura. Zināt, kas bijis noticis? Zobens netīši bija noslīdējis zemē un tā gals iekritis pavarda oglēs. Es to tūdaļ izcēlu ārā un sacīju sulainim, ka, mājās pārgājis, viņš atradīs savu kungu gluži labā stāvokli. Un tiešām, ieinērkusi zobena galu ledainā ūdenī ar zināmu zāļu piejaukumu, es devos ari pati slimnieku apraudzīt. Man ieejot istabā, viņš sacīja: «Ai, labā Kamila, cik man patlaban ir labi! Man šķiet, it kā es būtu vēsā vannā, turpretim pirms stundas man neklājās labāk kā svētajam Laurentijam uz nokaitētām restēm.

Viņa beidza nosaitēt zobenu un apmierinātā balsī turpināja:

—  Lūk, tagad ir labi. Tagad es par viņa izveseļošanos esmu pārliecināta, un pagaidām jūs varētu sākt pēdējo ceremoniju.

Viņa iemeta uguni dažas šķipsniņas smaržīga pulvera, sadodama svešādus, ērmīgus vārdus un nemitīgi vilkdama ar roku krusta zīmes. Tad dāma drebošu roku paņēma vaska figūru un, turot to virs oglēm, saviļņotā balsi sacīja šādus vārdus:

—  Kā šis vasks kūst un deg šīs ogļu pannas liesmās, tā arī tava sirds, Bernār Meržī, lai kļūst mīksta un iedegas mīlā uz mani!

—  Labi, tagad ņemiet šo zaļo sveci, kura ir lieta pusnakti pēc visiem maģijas likumiem. Aizdedziniet to rit pie Svētās Jaunavas altāra.

—  Es to izdarīšu. Tomēr, par spīli visiem taviem solījumiem, es esmu ļoti nemierīga. Vakar sapnī redzēju, ka viņš miris.

—  Vai jūs gulējāt uz labajiem vai uz kreisajiem sāniem?

—  Uz … uz kuriem sāniem guļot sapņi piepildās?

—  Pasakiet man vispirms, uz kuriem sāniem jūs guļat. Es redzu, jūs gribat apmānīt pati sevi un radīt sev ilūzijas.

—  Es vienmēr guļu uz labajiem sāniem.

—  Nomierinieties, jūsu sapnis sola jums tikai laimi.

—  Kaut Dievs dotu!. .. Bet viņš man rādījās tik bāls, noplūdis asinīm, ietīts līķautā .. .

To sakot, viņa pagrieza galvu un ieraudzīja Meržī stāvam pie vienas no lapenes ieejām. No pārsteiguma viņa iekliedzās tik spalgi, ka pat Meržī satrūkās. Vecā, vai nu ar nolūku, vai nevilšus, apgāza ogļu pannu, un acumirklī līdz pašām liepu galotnēm uzšāvās spoža liesma, no kuras Meržī acis uz mirkli pilnīgi apžilba. Abas sievietes tūdaļ bija nozudušas pa lapenes otru izeju. Līdzko Meržī varēja saskatīt eju krūmos, viņš metās viņām pakaļ, bet jau pie pirmajiem soļiem viņš tikko nepakrita, jo kāds priekšmets ieķērās viņam kājās. Viņš ieraudzīja, ka vainīgs bija tas pats zobens, kuram viņš varēja pateikties par savu izveseļošanos. Pagāja mazs brītiņš, līdz viņam izdevās aizgrūst zobenu un atrast ceļu. Bet tajā mirklī, kad viņš nonāca platajā un taisnajā alejā un nodomāja, ka nu viņam nekas vairs nekavēs bēgles notvert, viņš piepeši izdzirda aizveramies ielas vārtus. Viņas panākt vairs nebija iespējams. Mazliet aizvainots par to, ka ļāvis izmukt (ik skaistam laupījumam, viņš taustīdamies sasniedza savu istabu un iemetās gultā. Visas drūmās domas no viņa galvas bija izzudušas, visas sirdsapziņas mokas (gadījumā, ja viņam tādas bija), viss nemiers, kādu varēja radīt viņa stāvoklis, bija izgaisis kā uz burvja mājienu. Viņam bija vairs tikai viena doma: par šo laimi — mīlēt visskaistāko Parīzes sievieti un pašam būt mīlētam. Jo viņš nešaubījās, ka aizplīvurotā dāma bijusi Diāna de Tiržī. Viņš iemiga drīz pēc saules lēkta un pamodās jau labi vēlu gaišā dienā. Uz spilvena viņš atrada aizzīmogotu aploksni, kas tur diezin kādā veidā nolikta. Viņš to atplēsa un lasīja šos vārdus: «Kavalieri, dāmas gods ir atkarīgs no jūsu klusēšanas.»

Pēc brītiņa vecā kopēja ienesa viņam buljonu. Šodien pretēji paradumam viņai pie joslas karājās rožukronis no lielām krellēm. Viņas rūpīgi nomazgātā sejas ada vairs nebūt nebija līdzīga bronzai, bet drīzāk gan apkvēpušam pergamentam. Viņas gaita bija gausa un acu skropstas nolaistas kā cilvēkam, kurš baidas, ka tik pasaulīgas lietas neiztraucē viņa nodošanos reliģiskām pārdomām.

Meržī bija pārliecināts, ka, lai vislabāk pildītu to, ko pieprasīja noslēpumainā zīmīte, viņam vispirms pamatīgi jāizdibina, par ko īsti jāklusē. Turēdams buljona trauciņu rokā, viņš pasteidzās aizturēt veco kopēju, iekams tā bija sasniegusi durvis.

—  Jūs man nesacījāt, ka jūsu vārds ir Kamila . . .

—  Kamila? . . . Mani sauc par Martu, Martu Mišeli, mans labais kungs,— viņa atbildēja, izlikdamās ļoti pārsteigta par šo jautāju mu.

—  Ahā! Labs ir. Cilvēkiem jūs sevi liekat saukt par Martu, bet gari jūs pazīst kā Kamilu.

—  Gari! . . . Mīļais Jēzu! Ko jūs gribat sacīt?

Viņa pārmeta sev platu krustu.

—  Beidziet nu ar mani šo izlikšanos; es nevienam nekā nesacīšu, un tas viss paliks mūsu starpā. Kas ir tā dāma, kura tā rūpējas par manu veselību?

—  Dāma, kura …

—  Klausieties, neatkārtojiet manus vārdus, bet runājiet atklāti. Mans muižnieka godavārds, es jūs nenodošu.

—  Nē, tiešām, labais kungs, es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

Meržī nevarēja valdīties no smiekliem, redzot, ka viņa pūlas

izlikties izbrīnījusies un spiež roku sev uz sirds. Viņš izvilka no gultas gala pakārtā maka zelta gabalu un pasniedza to vecajai.

—  Ņemiet, krietnā Kamila. Jūs tik daudz rūpējaties manis labā, un jūs tik ļoti nopūlaties ierīvēt zobenu ar skorpionu balzamu — visu darāt tikai manas veselības labā — ka man tiešām jau sen vajadzēja pasniegt jums kādu dāvanu.

—  Ak, vai! Un tomēr, mans labais kungs, patiesi, patiesi es nekā nesaprotu no visa tā, ko jūs man sakāt.

—  Velns parāvis! Marta vai Kamila, vienalga, kas jūs esal, nekaitiniet mani, bet atbildiet! Kas tā bija par dāmu, kuras dēļ jūs pagājušo nakti tā noņēmāties ar visām šīm jaukajām burvestībām?

—  Tu jaukais Pestīlaj, viņš sāk dusmoties . . . Vai tiešām viņš atkal murgo?

Meržī noskaities paķēra spilvenu un svieda viņai ar to pa galvu. Vecā pazemīgi atlika spilvenu atpakaļ gultā, pacēla zemē nokritušo zelta ekiju un bija priecīga, ka šai brīdī ienāca kapteinis, ta izglābdams viņu no talakas iztaujāšanas, kura varētu beigties viņai diezgan nepatīkami.

XIII

APMELOJUMS

K . H c n r y IV.

Thou dos! belie tiim, Percy, thou

dosi belie him.

Shakespeare, K.Henry IV

Žoržs tai pašā rītā apmeklēja admirāli, lai aizrunātu viņam par savu brāli. īsos vārdos viņš atstāstīja admirālim visu notikumu.

Admirālis, viņā klausīdamies, grauza savu zobu irbuli, kurš tam bija mutē; tā bija zīme, ka viņš kļūst nepacietīgs.

—       Es šo notikumu jau zinu,— viņš sacīja,— un es brīnos, ka jūs to man vēl stāstāt, jo tas ir jau visiem diezgan pazīstams.

—      Ja es jūs apgrūtinu, admirāļa kungs, tad tikai tāpēc, ka man ir zināma jūsu labvēlība mūsu ģimenei, un es uzdrošinos cerēt, ka jūs aizrunāsiet pie karaļa mana brāļa labā. Jūsu autoritate pie viņa majestates . ..

—       Mana autoritāte, ja man tāda ir,— strauji pārtrauca viņu admirālis,— mana autoritāte dibinās uz to, ka es nekad nevēršos pie viņa majestātes ar lūgumiem netaisnās lietās.

Izrunājot majestātes vārdu, viņš godbijīgi noņēma cepuri.

—       Tādi gadījumi kā šis, kurš spiež manu brāli vērsties pie jūsu augstības, ir diemžēl mūslaikos pārāk parasti un vispārīgi. Karalis pagājušā gadā ir parakstījis ne mazāk par pusotra tūkstoša apžēlošanas rakstu, un arī Bernāra pretinieks pats ir bieži vien ticis apžēlots.

'Karalis Henrijs IV. Apmelo viņu, Persij, apmelo. Šekspīrs, Henrijs IV (angļu vai.).

—  Jūsu brālis bija izaicinātājs. Varbūt — un es vēlētos, kaut tā būtu patiesība — varbūt viņš ir paklausījis tikai sliktiem padomiem.

To sakot, viņš lūkojās cieši acīs kapteinim.

—  Es pieliku pūles, lai novērstu šī strīdiņa liktenīgās sekas,— sacīja kapteinis.— Bet jūs zināt, ka de Komenža kungs nekad nebija noskaņots pieņemt jebkāda cita veida gandarījumu kā tikai to, kas tiek dots ar zobena asmeni. Muižnieka gods un labā slava dāmu acīs …

—  Tad, lūk, kādā valodā jūs runājāt ar šo jauno cilvēku! Bez šaubām, jūs gan vēlaties iztaisīt 110 viņa īstu rūdītu duelantu? Ai, kā viņa tēvs nopūstos, ja dabūtu zināt, ar kādu nicināšanu dēls izturas pret viņa padomiem!— Labais Dievs! Tikko ir aizritējuši divi gadi kopš pilsoņu kara beigām, un, lūk, jau ir aizmirstas visas toreiz plūdušās asinis! Un ar to viņi nav vēl apmierināti: vēl vajag, lai franči katru dienu nogalina frančus!

— Ja es būtu zinājis, kungs, ka mans lūgums būs jums nepatīkams …

—  Klausieties, de Meržī kungs, es varbūt tiešām varētu pārvarēt savas kristīgā cilvēka jūtas un piedot jūsu brālim izaicinājumu; bet… viņa izturēšanās divkaujā, kura šim izaicinājumam sekoja, šī izturēšanās, kā visur tiek runāts, nav bijusi…

—  Ko jūs ar to gribat sacīt, admirāļa kungs?

— To, ka šī divkauja nav notikusi godīgā un franču muižniekiem pieņemtā kārtā.

—  Kurš uzdrošinājies izplatīt šo nekrietno apmelojumu?— iekliedzās Žoržs, dusmās dzirkstošām acīm.

—  Nomierinieties. Šoreiz jūs neizaicināsiet nevienu, jo nav vēl parasts duelēties ar sievietēm .. . Komenža māte ir atklājusi karalim tādus šīs divkaujas sīkumus, kuri nebūt nedara godu jūsu brālim. Tikai tie varbūt izskaidro savādo gadījumu, ka tik bīstamu duelantu tik viegli uzvarējis tikko no pāža gadiem izaudzis puika.

—  Mātes ciešanas ir tik lielas un taisnas!— Žoržs sacīja.— Vai gan jābrīnās, ja viņa neredz patiesību, ja acis vēl asarām slacītas? Es mierinu sevi ar cerību, admirāļa kungs, ka jūs tomēr nespriedīsiet par manu brāli pēc de Komenža kundzes stāstījuma.

Koliņī šķita aizkustināts, un viņa balss zaudēja daļu rūgtās ironijas.

—  Jūs tomēr nevarat noliegt, ka Komenža sekundants Bevils nav jūsu tuvs draugs.

—  Jā, es pazīstu viņu jau sen, un savā ziņā esmu pat viņam pateicību parādā. Bet arī Komenžs bija viņam tuvs. Turklāt Komenžs pats bija viņu izvēlējies par savu sekundantu. Un, galu galā, es domāju, Bevila gods un krietnums novērš katras aizdomas, ka viņš varētu būt negodīgs.

Admirālis savilka muti dziļā nicinājumā.

—  Bevila gods!— viņš atkārtoja, paraustīdams plecus.— Šī ateista! Šī izvirtībās iegrimušā cilvēka gods!

—  Jā, Bevils ir godavīrs!— ar uzsvaru iesaucās kapteinis. — Bet kam šīs tik garās sarunas? Vai tad es pats arī nebiju šajā divkaujā klāt? Un vai gan jums, admirāļa kungs, pieklātos apšaubīt mūsu godīgumu un apvainot mūs slepkavībā?

Viņa balsī jautās kas līdzīgs draudiem. Koliņī vai nu nesaprata, vai arī palaida gar ausīm šajos vārdos apslēpto atgādinājumu par Fransuā de Gīza slepkavību, kuru katoļu ienaids piedēvēja viņam. Viņa sejas vaibsti atkal pieņēma mierīgu nekustīgumu.

—  De Meržī kungs,— viņš sacīja salti un nicīgi,— cilvēkam, kurš ir noliedzis savu ticību, nav vairs tiesības runāt par savu godu, jo neviens viņam vairs neticēs.

Kapteiņa seja pietvīka purpursārtumā un mirkli vēlāk ieguva miroņa bālumu. Viņš atkāpās divus soļus, it ka cīnīdamies ar kārdinājumu šim sirmgalvim uzbrukt.

—  Admirāļa kungs!— viņš iekliedzās,— jūsu gadi un jūsu stāvoklis atļauj jums nesodīti apvainot nabaga muižnieku visdārgākajā, kas vien viņam ir. Bet es jūs lūdzu, pavēliet vienam no jūsu svītas vai arī vairākiem atkārtot un apstiprināt jūsu izteiktos vārdus. Zvēru pie Dieva, ka piespiedīšu viņus aizrīties ar tiem.

—  Tā, bez šaubām, rīkojas rūdīti duelanti. Bet es nesekoju viņu paradumam, un es savus muižniekus padzītu, ja viņi rīkotos līdzīgi.

To sacīdams, viņš pagrieza kapteinim muguru. Saniknots līdz dvēseles dziļumiem, kapteinis atstāja Šatijonu pilī, uzlēca zirgā un, it kā remdinādams dusmas, dzina nabaga dzīvnieku pilnos auļos, kapādams viņa sānus piešiem. Straujā jājienā viņš gandrīz samina mierīgos kājniekus, un tā bija laime, ka viņam ceļā negadījās neviens rūdīts duelants, jo savā tagadējā noskaņojumā viņš nenovēršami būtu izmantojis pirmo gadījumu, lai kārtīgi izvicinātu savu zobenu.

Kad Žoržs bija aizjājis līdz Vensēnai, viņa asiņu satraukums pamazām norima. Viņš pagrieza atpakaļ uz Parīzi savu asiņojošo un sviedros izpeldināto zirgu.

—  Nabaga draudziņ,— viņš sacija ar rūgtu izsmieklu,— tu biji tas, kas saņēmi atmaksu par man nodarīto pārestību!

Tad, glaudīdams sava nevainīgā upura kaklu, viņš jāja soļiem līdz pat brāļa miteklim. Vienkāršos vārdos viņš pastāstīja brālim, ka admirālis liedzies aizstāvēt viņu pie karaļa, noklusēdams viņu sarunas sīkumus.

Bet pēc brītiņa ienāca Bevils un vispirms metās ap kaklu Bernāram, teikdams:

—  Vēlu jums laimes, dārgais draugs: lūk, še jūsu apžēlošanas raksts, kuru jūs saņemat ar pašas karalienes gādību.

Meržī bija par to daudz mazak pārsteigts nekā viņa brālis. Savā dvēselē viņš par šo labvēlību pateicās aizplīvurotajai dāmai, tas ir, grāfienei de Tiržī.

XIV

SATIKŠANĀS

Jūs kundze lūdz .šai mazā salonā, Tai kaut kas sakāms īsā sarunā.

Moljērs. Tartifs.

Meržī atkal apmetās pie sava brāļa. Viņš devās pateikties karalienei mātei un parādījās atkal galmā. Ieiedams Luvrā, viņš ievēroja, ka ir mantojis savā ziņā kaut ko no agrāk Komenžam parādītās cieņas. Cilvēki, kurus viņš pazina tikai pēc izskata, sveicināja viņu pazemīgi un draudzīgi. Vīrieši, ar viņu sarunādamies, slēpa savu skaudību aiz neīstas laipnības maskas, sievietes pievērsa viņam savas lornetes un ķircinājās ar viņu, jo laba duelanta slava tolaik bija drošs līdzeklis iekarot viņu sirdis. Trīs vai četri divkaujās nodurti pretinieki atsvēra gan skaistumu, gan bagātību, gan prātu. īsi sakot, kad mūsu varonis parādījās Luvra galerijā, viņš dzirdēja sev visapkārt klusu sačukstēšanos. «Lūk, jaunais Meržī, kurš nonāvēja Komenžu!» «Cik viņš vēl jauniņš! Cik stalta auguma!» «Cik viņš labi izskatās!» «Kādas viņam braši uzgrieztas ūsas!» «Vai zināms, kas ir viņa mīļākā?»

Taču Meržī velti meklēja šai pūlī grāfienes de Tiržī zilās acis un melnās uzacis. Viņš aizgāja pat uz viņas māju, bet viņam atbildēja, ka drīz vien pēc Komenža nāves viņa aizbraukusi uz kadu no savām muižām, divdesmit ljē no Parīzes. Ja varēja ticēt ļaunām mēlēm, tad tikai žēlas par tā cilvēka nāvi, kurš

arvien bijis viņai uzticīgs pielūdzējs, piespiedušas viņu uzmeklēt vientuļu kaktiņu, kur klusuma nodoties savām skumjām.

Kādu rītu, kad kapteinis gulēja uz dīvāna, lasīdams Pantag- riēla šaušalīgo dzīvi, bet viņa brālis sinjora Umberto Vinibellas vadībā papildinājās ģitāras spēles mākslā, pie viņiem ienāca sulainis un paziņoja Bernāram, ka apakšējā zālē viņu gaidot kāda veca, ļoti tīri ģērbusies sieviete, kura visai noslēpumaini izteikusi vēlēšanos ar viņu satikties. Bernārs tūdaļ devās lejā un saņēma no kādas večas, kura tomēr nebija nedz Marta, nedz Kamila, izdēdējušām rokām vēstulīti, no kuras izplūda salda smarža; vēstule bija apsieta ar zelta pavedienu un aizspiesta ar platu, zaļu vaska zīmogu, uz kura ģerboņa vietā bija redzams tikai amors ar pirkstu uz lūpām un īsā kastīliešu devīze: Callad.[ Bernārs vēstuli atvēra un atrada tajā tikai vienu spāņu valodā rakstītu rindiņu: Esta noche, una dama espera a V.M/

—  Kas jums šo vēstuli iedeva?— Meržī vaicāja vecajai.

—  Kāda dāma.

—  Kā viņu sauc?

—  Nezinu. Viņa teicās esam spāniete.

—  Kā viņa mani pazīst?

Vecā paraustīja plecus.

—       Jūsu slava un iznesīgā laipnība pret dāmām ir sagādājusi jums šo nepatīkamo afēru,— viņa zobgalīgi atbildēja.— Bet atbildiet, vai jūs nāksiet?

—  Kurp man jāiet?

—       Ierodieties šovakar ap pusdeviņiem Osēras Svētā Žer- mēna baznīcā un apstājieties joma kreisajā pusē.

—  Tātad man šī dāma jāsatiek baznīcā?

—       Nē, turp atnāks kāds, kas aizvedīs jūs pie viņas. Tikai esiet diskrēts un ierodieties viens.

—  Labi.

—  Jūs to apsolāt?

—  Dodu jums savu vārdu.

—      Tātad sveiki. Un, galvenais, jums nav brīv man sekot. Viņa zemu paklanījās un tūlīt izgāja.

—       Ko šī cienīgā savedēja gribēja no tevis?— apvaicājās kapteinis, kad brālis uznāca augšā un ģitāras spēles skolotājs aizgāja.

—       Nekā sevišķa,— vienaldzīgi atbildēja Meržī, ar sevišķu uzmanību aplūkodams madonnu, par kuru esam jau stāstījuši.

—       Neniekojies nu un neslēp no manis nekā. Varbūt vajadzēs tevi pavadīt uz satikšanos, sargāt ielu no greizsiržiem un reizēm sagaidīt viņus ar plakanisku zobena cirtienu?

—  Nekā tāda nav, es tev saku.

—       O! Kā tev tīk. Paturi savu noslēpumu pie sevis, ja tu tā gribi. Bet es galvoju, ka tev tikpat stipri gribas to izstāstīt, kā man to dzirdēt.

Meržī izklaidīgiem pirkstiem paskandināja dažas ģitāras stīgas.

—       Jā, starp citu, Žorž, man tev jāpavēsta, ka uz vakariņām pie Vodreija kunga es nevarēšu aiziet.

—      Ak, tātad jau šovakar? Vai viņa ir daiļa? Galma dāma? Pilsone? Vai kāda 110 tirgotāju kārtas?

—      Tiešām pats nezinu. Man jāierodas uz satikšanos ar dāmu … kura nav šejieniete. .. Bet ar ko īsti? … to es pats nezinu …

—  Bet tu taču vismaz zini, kur tu ar viņu sastapsies?

Bernārs parādīja vēstulīti un atkārtoja visu, ko vecā viņam

nupat bija teikusi.

—       Rokraksts ir sagrozīts,— sacīja kapteinis.— Es nezinu, ko par visu šo noslēpumaino piesardzību lai domā.

—  Tā laikam būs kāda dižciltīga dāma, Žorž.

—       Hē, tādi ir tie mūsu jaunieši: vismazākais iemesls, un viņi jau iedomājas, ka visievērojamākās dāmas gatavas mesties viņiem ap kaklu.

—  Pasmaržo jel, kāds aromāts plūst no vēstules.

—  Ko tas pierāda?

Kapteiņa piere piepeši satumsa, un viņu pārsteidza kada drūma doma.

—       Komenži ir ļoti atriebīgi,— viņš sacīja,— un šī vēstule varbūt ir tikai viņu ļauna izdoma ar nolūku aizvilināt tevi kādā nomaļā vietā, kur tev liks dārgi samaksāt par dunča cirtienu, kas viņus padarīja par mantiniekiem.

—  Lija, kas par iedomu!

—       Šī nebūs pirmā reize, kad mīlestību izlieto par ieroci atriebībai. Tu esi lasījis Bībeli; atminies, kā Dalila nodeva Sainsonu?

—       Man vajadzētu būt pēdējam gļēvulim, ja es šādu neticamu aizdomu dēļ atsacītos no satikšanās, kura varbūt būs ļoti brīnumjauka! Spāniete!…

—       Vismaz ej turp labi apbruņojies. Ja vēlies, es likšu abiem sulaiņiem tev sekot.

—       Fu! Lai visa pilsēta kļūst par liecinieci manām mīlas gaitām?

—  Šajos laikos tas notiek visai bieži. Cik reižu es neesmu redzējis savu labo draugu d'Ardelē dodamies pie mīļākās ar bruņukreklu mugurā un divām pistolēm aiz jostas! … Bet nopakaļ viņam soļo četri viņa rotas kareivji ar pielādētām smagām pistolēm. Tu nepazīsti vēl Parīzi, mans draugs; un tici man, ka piesardzība te nekad nekaitē. Bruņukreklu jau var novilkt, kad tas kļūst apgrūtinošs.

—  Man nav nekādu satraukumu,— Meržī sacīja.— Ja Komenža piederīgie gribētu man atriebties, viņi pavisam viegli varētu uzbrukt man naktī uz ielas.

—  Vārdu sakot, es tev ļaušu iet tikai ar noteikumu, ka tu ņemsi līdzi savas pistoles.

—  Labi! Tikai domāju, ka par mani smiesies.

—  Bet tas vēl nav viss,— sacīja kapteinis.— Vajag vēl labi pamieloties ar pāris ceptām irbītēm un gaiļa sekstu pastēti, lai šovakar darītu godu Meržī ģimenei.

Bernārs aizgāja savā istabā, kur viņš pavadīja vismaz stundas četras sukājoties, cirtojot matus, smaržojoties un arī sacerot tos daiļrunīgos teikumus, kurus viņš bija nolēmis pateikt šovakar daiļajai nepazīstamajai.

Nav grūti iedomāties, ka uz satikšanos viņš ieradās precīzi norādītajā laikā. Veselu pusstundu viņš jau staigāja baznīcā uz priekšu un atpakaļ. Viņš jau trīs reizes bija saskaitījis visas sveces, kolonnas un visus ex-voto, kad kāda brūnā apmetnī ietinusies veca sieviete saņēma viņu aiz rokas un, ne vārda neteikusi, izveda uz ielas. Visu laiku klusu ciešot, viņa pēc vairākiem pagriezieniem ieveda viņu ļoti šaurā, šķietami gluži neapdzīvotā šķērsieliņā. Pašā ielas galā viņa apstājās pie maziem un ļoti zemiem velvētiem vārtiņiem, kurus atslēdza, izņēmusi no kabatas atslēgu. Viņa iegāja pirmā, un Meržī viņai sekoja, turēdamies dziļajā tumsā pie viņas apmetņa. Iegājis viņš dzirdēja, kā aiz viņa aizšāvās aizvērto vārtiņu smagās bultas. Pavadone tagad klusā balsī brīdināja viņu, ka viņam priekšā esot kāpnes, pa kurām jāuzkāpj divdesmit septiņi kāpieni. Kāpnes bija ļoti šauras un vecie pakāpieni tik nelīdzeni un nodeldēti, ka Meržī vairāk reižu tikko nepakrita. Beidzot pēc divdesmit septītā pakāpiena, kurš beidzās ar mazu laukumiņu, vecā atvēra kādas durvis, un Meržī acis apžilba no pēkšņas gaismas. Viņš iegāja telpā, kuras iekārtojums bija daudz greznāks, nekā to varētu spriest pēc mājas ārienes.

Sienas bija segtas puķotām, gan mazliet nobružātām, bet vēl ļoti tīrāin tapetēm. Istabas vidū viņš redzēja galdu, uz kura stāvēja divas degošas rožaina vaska sveces, bet tām blakus vairāki trauki ar augļiem un cepumiem, glāzes un kristāla karafes pilnas, kā viņam šķita, dažādu šķirņu vīniem. Divi lieli, mīksti atzveltņu krēsli, novietoti abos galda galos, šķita aicinām viesus. Kādā alkovā ar pusaizvērtiem zīda priekškariem bija ļoti grezna gulta, pārklāta ar tumšsarkanu atlasa segu. Vairāki kvēpināmie trauciņi izplatīja telpā saldkaislu smaržu.

Vecā novilka savu mēteli ar kapuci un Meržī savu apmetni. Viņš tūdaļ šai sievietē pazina to pašu sūtni, kas bija atnesusi viņam vēstuli.

—  Svētā Marija!— veča iesaucās, ieraudzījusi Bernāra pistoles un zobenu,— vai jūs domājat, ka jums te būs ar milžiem jākaujas? Te, manu jauko kavalier, lieta nepavisam negrozīsies ap zobena cirtieniem.

—  Labprāt ticu tam. Bet var jau gadīties, ka ierodas vai nu brāļi, vai sapīcis vīrs traucēt mūsu sarunu, un tālab es paņēmu līdzi šos rīkus, lai atvēsinātu viņu dedzību.

—  Te jums nav ko bīties no kaui kā tamlīdzīga. Bet tagad sakiet man, kā jums patīk šī istaba?

—  Protams, ļoti patīk. Bet man tajā tomēr būtu ļoti garlaicīgi, ja būtu jāpaliek šeit vienam.

—  Drīz ieradīsies kāds, kas jums pakavēs laiku. Bet vispirms jums jādod man solījums.

—  Kāds?

—  Ja jūs esat katolis, tad lieciet savu roku uz šī krucifiksa (viņa izņēma to no kāda skapja); bet, ja jūs esat hugenots, tad zvēriet — pie Kalvina .. . Lutera .. . vārdu sakot, pie visiem jusu dieviem …

—  Un kas man būs jāzvēr?— smiedamies pārtrauca viņu Meržī.

—  Zvēriet, ka jūs pat nemēģināsiet uzzināt, kas ir tā dāma, kura šovakar atnāks šurp.

—  Noteikums ir bargs.

—  Izlemiet. Zvēriet, vai arī es jūs atkal izvedīšu uz ielas.

—  Lai notiek. Dodu jums savu vārdu; tas arvien būs to smieklīgo zvērestu vērts, ko jūs prasījāt no manis.

—  Ļoti labi. Gaidiet pacietīgi; ēdiet, dzeriet, ja vēlaties; spāniešu dāma drīz vien ieradīsies.

Viņa paņēma savu apmetni un aizgāja, divreiz pagriezdama atslēgu slēdzenē.

Meržī atslīga vienā no atzveltnes krēsliem. Viņa sirds stipri pukstēja; viņš pārdzīvoja spēcīgu, gandrīz tādu pašu saviļņojumu kā pirms nedaudzām dienām Prēoklērā, tiekoties ar savu pretinieku.

Namā valdīja dziļš klusums; pagāja mokoša ceturtdaļstunda, kurā viņš iztēlē atkal un atkal redzēja gan Veneru, kā tā pēkšņi parādās no tapetēm un metas viņam ap kaklu, gan grāfieni de Tiržī mednieces tērpā, gan kadu augstdzimušu princesi, gan baru slepkavu, gan — un tā bija pati drausmīgakā doma — iemīlējušos veču.

Piepeši, bez mazākā trokšņa, kas būtu vēstījis par kāda cilvēka ienākšanu namā, atslēga slēdzenē strauji tika pagriezta, durvis atvērās un tūdaļ atkal it kā pašas no sevis aizvērās, tiklīdz istabā ienāca dāma maskā.

Viņas augums bija smuidrs un stalts. Ap vidukli cieši apžņaugtais ģērbs izcēla viņas auguma daiļumu. Bet nedz mazā, balta samta kurpītē ieautā kājiņa, nedz smalkā, diemžēl izšūtā cimdā ietērptā roka neļāva uzminēt viņas vecumu. Tomēr kaut kas netverams,— varbūt magnētisks strāvojums vai arī, ja vēlaties, kāda nojauta,— lika ticēt, ka viņai nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Viņas tērps bija grezns, elegants un reizē vienkāršs.

Meržī tūdaļ piecēlās un nometās viņas priekšā uz viena ceļa. Dāma paspēra soli viņam tuvāk un ierunājās maigi tīkamā balsī:

Meržī pārsteigts sakustējās.

—  Habla V. M. espanol?

Meržī spāniski nerunāja un tikai ar grūtībām to saprata.

Dāma šķita ar to neapmierināta. Viņa ļāva sevi pievest pie krēsla, apsēdās tajā un deva zīmi arī Bernāram apsēsties otrā. Tad viņa uzsāka sarunu franču valodā, bet ar stipru ārzemnieku akcentu, kas bija reizēm ļoti jūtams un pat it kā pārspīlēts, reizēm izzuda pavisam.

—  Kungs, jūsu varonība man lika aizmirst visu mūsu dzimumam parasto kautrību un atturību. Es gribēju reiz redzēt īstu kavalieri un nu atrodu viņu gluži tādu, kādu to attēlo par viņu izplatītā slava.

Meržī pietvīka un palocījās.

—  Bet vai jums, kundze, tiešām būs tik daudz cietsirdības, ka jūs arvien liegsieties noņemt savu masku, kura ka skaudīgs mākonis aizsedz man saules starus,— sacīja Meržī. (Viņš bija lasījis šo frāzi kādā no spāņu valodas tulkotā grāmatā.)

—  Kavaliera kungs, ja es būšu apmierināta ar jūsu klusuciešanu mūsu noslēpuma glabāšanā, tad jūs ne vienu reizi vien redzēsiet mani ar atklātu seju; bet šoreiz jums jāapmierinās vienīgi ar to prieku, ko dos jums saruna ar mani.

—       Ai kundze! Šis prieks, lai arī cik liels tas būtu, modina manī tikai vēl jo dedzīgākas ilgas pēc tā brīža, kad es jūs redzēšu.

Viņš bija noslīdzis cejos un, kā likās, gribēja noņemt viņas masku.

—       Poco a pocofrancūža kungs; jūs esat pārāk straujš. Apsēdieties, vai arī es tūdaļ atstāšu jūs vienu. Ja jūs zinātu, kas es esmu un ar ko es riskēju, lai ar jums satiktos, jūs būtu pilnīgi gandarīts par to godu, ko es jums parādu, atnākdama uz šejieni.

—  Tiešām, man liekas, ka es jūsu balsi pazīstu.

—       Un tomēr šī ir pirmā reize, kad jūs to dzirdat. Sakiet, vai jūs varētu uzticīgi mīlēt sie\ ieti, kura mīlētu jūs? …

—  Jau jūsu tuvuma es sajutu . ..

—      Jūs nekad neesat mani redzējis, tātad nevarat mani mīlēt. Vai tad jūs zināt, vai esmu skaista vai nejauka?

—  Esmu pārliecināts, ka jūs esat apburoša.

Nepazīstamā atvilka roku, ko viņš bija saņēmis, un pacēla to

pie maskas, it kā gatavodamās to noņemt.

—       Ko jūs darītu, ja ieraudzītu savā priekšā sievieti ap gadu piecdesmit un šausmīgi neglītu?

—  Tas nav iespējams.

—       Arī piecdesmit gadu vecumā vēl mīl. (Viņa nopūtās, un jaunais cilvēks nodrebēja.)

—       Šis brīnišķīgais augums, šī roka, kuru jūs velti pūlaties man izraut, tas viss man liecina par jūsu jaunību.

Šai teikumā tomēr bija vairāk pieklājības nekā pārliecības.

—  Ak, vai!

Meržī sāka just zināmu nemieru.

—       Jums, vīriešiem, ar mīlu vien nepietiek. Jums vajag arī skaistuma. (Un viņa atkal nopūtās.)

—  Ļaujiet man, dieva dēļ, noņemt šo masku …

—       Nē, nē,— viņa strauji to atstūma.— Atcerieties savu solījumu!— Un tad viņa piebilda mazliet jautrāk:— Noņemdama masku, es pārāk daudz riskētu. Man tagad ir prieks redzēt jūs pie savām kājām, un, ja es gadījumā varbūt nebūtu nedz jauna, nedz daiļa .. . vismaz pēc jūsu ieskatiem … varbūt jūs pamestu mani te vienu.

—  Parādiet man kaut šo mazo rociņu.

Viņa novilka sasmaržoto cimdu un pastiepa viņam pretī roku, baltu kā sniegs.

—       Es pazīstu šo roku!— viņš iesaucās,— tik daiļa ir tikai viena roka visā Parīzē.

—  Tiešām? Un kam tā roka?

—  Vienai… vienai grāfienei.

—  Kādai grāfienei?

—  Grāfienei de Tiržī.

—       A!… es saprotu, ko jūs ar to vēlaties sacīt. Jā, grāfienei de Tiržī ir daiļas rokas, un par to viņai jāpateicas sava parfimēriju piegādātāja mandeļu ziedēm. Bet es varu lepoties ar to, ka manas rokas tomēr ir maigākas nekā viņai.

Viss tas tika izrunāts tik dabiskā vienkāršībā, ka Bernāru, kurš šķita pazinis skaistās grāfienes balsi, atkal pārņēma šaubas, un viņš bija gatavs atmest šīs domas.

«Nu vienas vietā ir divas,» viņš domāja. «Vai tiešām labās fejas par mani gādā un rūpējas?»

Viņš pūlējās šai daiļajā rokā saskatīt kādas zīmes, kas palikušas no gredzena, kuru viņš bija ievērojis pirkstā grāfienei de Tiržī, bet uz dāmas apaļajiem, nevainojami veidotajiem pirkstiem nebija pat ne mazākā iespieduma, pat ne mazākās izmaiņas.

—       De Tiržī,— smiedamās izsaucās nepazīstamā.— Tiešām, ļoti pateicos par lielo godu, ka jūs noturējāt mani par de Tiržī! Paldies dievam, man liekas, ka es gan esmu mazliet par viņu labāka.

—       Godavārds, grāfiene ir visskaistākā sieviete, kādu vien es līdz šim esmu redzējis.

—  Tātad jūs esat viņā iemīlējies?— viņa strauji prasīja.

—       Varbūt. Bet, dieva dēļ, noņemiet savu masku un ļaujiet man ieraudzīt sievieti, skaistāku par de Tiržī.

—       Kad es būšu pārliecināta, ka jūs mani mīlat… tad jūs redzēsiet manu seju arī bez maskas.

—      Jūs mīlēti… Bet, pie joda, kā lai iemīlu jūs, ne reizi jūs neredzējis?

—       Šī roka ir skaista. Iedomājieties, ka arī seja būs tai atbilstoša.

—      Tagad es vairs nešaubos, ka jūs esat apburoša, jūs nupat sevi nodevāt, aizmirsdama pārmainīt balsi. Es to pazīstu, esmu par to pārliecināts.

—       Un tātad tā ir de Tiržī balss?— sacīja viņa smiedamās, atkal ar stipru spāniešu akcentu.

—  Uz mata.

—       Vilšanās, pilnīga vilšanās no jūsu puses, senjcr Bernardo; mani sauc donja Marija . .. donja Marija de. .. Vēiāk es pateikšu jums arī uzvārdu. Es esmu dāma no Barselonas; mans tēvs, kurš mani turēja un sargāja ļoti stingri, kopš kāda laika ir aizbraucis ceļojumā, un es tagad izmantoju viņa prombūtni, lai mazliet izklaidētos un apskatītu Parīzes galmu. Attiecībā uz šo Tiržī, tad, es jūs lūdzu, beidziet runāt man par šo sievieti; viņas vārds man riebjas; tā ir visļaunākā sieviete visā galmā. Jūs taču zināt, kādā veidā viņa kļuva par atraitni.

—  Esmu šo to dzirdējis.

—  Nu, un ko tad jums stāstīja? Runājiet.

—       Stāsta, ka viņa pārsteigusi savu vīru pārāk maigā tuvībā ar savu istabmeitu; esot paķērusi dunci un iecirtuši ar to viņam mazliet par stipru, ta ka pēc mēneša ievainojums novedis šo lāga vīru kapā.

—  Vai šāda rīcība jums liekas . .. šausmīga?

—       Es jums atzīšos, ka es viņu attaisnoju. Stāsta, ka viņa savu vīru esot mīlējusi, un es cienu greizsirdību.

—       Jūs tā runājat tālab, ka domājat esam kopā ar de Tiržī kundzi; bet es zinu, ka patiesība jūs nicināt viņu līdz sirds dziļumiem.

Tagad šajā balsī bija kaut kas skumjš un melanholisks, bet tā nebija de Tiržī kundzes balss. Meržī nezināja, ko domāt.

—       Kā?— viņš sacīja,— jūs esat spāniete un necienāt greizsirdību?

—       Runāsim par ko citu. Kas tā par melnu lentīti jums ap kaklu?

—  Tā ir relikvija.

—  Man šķita, ka jūs esat protestants.

—       Tas taisnība. Bet šo relikviju man iedeva kāda dāma, un es nēsāju to viņai par piemiņu.

—       Klausieties, ja jus vēlaties man patikt, tad nesapņojiet vairs par dāmām: es viena pati gribu būt jums visas dāmas kopā. Kas jums šo relikviju iedeva? Atkal šī pali de Tiržī?

—  Nē, tiešām nē.

—  Jūs melojat!

—  Tātad jūs esat de Tiržī kundze?

—  Jūs esat sevi nodevis, senjor Bernardo!

—  Kadā ziņā?

—       Kad es satikšos ar grāfieni de Tiržī, apvaicašos, kā viņa drīkst zaimot svētumus, dāvinadama tos ķeceriem.

Meržī nemiers un šaubas pieauga ar katru bridi.

—  Bet es gribu šo relikviju. Atdodiet to man.

—  Nē, es nevaru to atdot.

—  Es tā vēlos. Vai jūs iedrošinieties man to atteikt?

—  Es esmu apsolījis to atkal atdot.

—       Bērnišķības! Kas tas par solījumu! Liekulīgai sievietei dots solījums nav ņemams nopietni. Turklāt piesargieties, varbūt šī relikvija, kas jums ap kaklu, ir bīstams talismans. Šī Tiržī, tā stāsta, esot liela burve.

—  Es burvībām neticu.

—  Arī burvjiem ne?

—  Es mazlietiņ ticu burvēm.

Viņš šo vardu uzsvēra.

—       Klausieties, atdodiet man šo relikviju, un es varbūt noņemšu savu masku.

—  Nu šoreiz tā ir de Tiržī kundzes balss!

—  Pēdējo reizi: vai jūs dosiet man šo relikviju vai ne?

—  Es jums to atdošu, ja jūs noņemsiet savu masku.

—       Ak! Jūs mani padarāt jau nepacietīgu ar savu de Tiržī. Mīliet viņu, cik jums tīk — kas man tur daļas?

Viņa aizgriezās krēslā, it kā saskaitusies. Atlass, kas sedza viņas krūtis, ātri cēlās un nolaidās.

Dažas minūtes viņa nesacīja ne vārda, tad, pēkšņi pagriezusies, ar izsmieklu teica:

—  Vaļa me Dios! V. M. no es kaballero, es un monje.

Ar dūres sitienu viņa apgāza uz galda abas degošās sveces, pusi pudeļu un trauku. Sveces tūdaļ apdzisa. Tai pašā mirklī viņa norāva savu masku. Pilnīgā tumsā Meržī sajuta kvēlojošas lūpas meklējam viņa lūpas, un divas rokas spēcīgi apskāva viņu.

XV

TUMSA

Nakti visi kaķi peleki.

Torņa pulkstenis tuvējā baznīcā nosita četri.

—       Jēzus! Pulkstenis četri! Es tik tikko paspēšu līdz gaismai nokļūt mājās.

—  Kā, ļaunā — mani tik ātri atstāt!

—  Nevar citādi. Bet mēs drīz atkal redzēsimies.

Kungs, apžēlojies! Jus neesat kavalieris, bet muks. (Autora piezīme.)

—       Atkal redzēsimies! Bet, dārgā grāfiene, ievērojiet taču to, ka neesmu jūs vēl nemaz redzējis.

—       Metiet savu grāfieni pie malas, tīrais bērns, kāds jūs esat. Es esmu donja Marija, un gaismā jūs skaidri redzēsiet, ka es neesmu tā, par kuru jūs mani turat.

—  Uz kuru pusi ir durvis? Es iešu kādu pasaukt.

—       Nē, nē, ļaujiet man iet, Bernardo; man šī istaba ir pazīstama, un es zinu, kur atradīšu šķiltaviņas.

—       Uzmanieties, ka neuzminat uz stikliem: jūs vakar te labu tiesu sadauzījāt.

—  Ļaujiet vien man pašai.

—  Atradāt?

—       A jā, šī laikam ir mana korsete. Svētā Jaunava! Ko nu es darīšu? Vakar esmu pārgriezusi visas cilpas ar jūsu dunci.

—  Jāprasa 110 vecās citas.

—       Nekustieties, ļaujiet rīkoties man pašai. / Adios, querido Bernardo/'

Durvis atvērās un tūdaļ aizcirtās. Ārpusē noskanēja ilgi un skaļi smiekli. Meržī saprata, ka iekarojums izslīdējis no rokām. Viņš mēģināja to panākt, taču tumsa uzdūrās uz mēbelēm, pinās drēbēs un aizkaros, bet durvis nevarēja atrast. Piepeši tās atvērās, un pa tām kāds ienāca, nesdams rokā aptumšotu laternu. Meržī ātri satvēra rokās ienācēju.

—      A! rokā jūs esat, nu jūs man vairs neizbēgsiet,— viņš izsaucās, maigi to noskūpstot.

—       Laidiet taču mani vaļā, de Meržī kungs,— sacīja rupja balss,— kas tad nu tā žņaudz cilvēkus?

Viņš pazina veco sievieti.

—  Kaut jūs velns parautu!— viņš iekliedzās.

Tad viņš klusēdams apģērbās, paņēma ieročus un apmetni un atstāja šo māju ar tādu sajūtu kā cilvēkam, kurš pēc lieliska Malagas vīna sulaiņa izklaidības dēļ ierāvis glāzi pretskorbuta uzlieves, kura ilgus gadus aizmirsta starp citām pudelēm pagrabā.

Meržī pret brāli bija diezgan atturīgs, viņš stāstīja par kādu spāniešu dāmu, kura, cik viņš tumsā varējis spriest, esot ļoti daiļa, bet ne ar vārdu neieminējās par savām aizdomām par »o, kas bija šī dāma, kura slēpa savu vārdu.

' Ardievu, miļolais Bernardo! (Spāņu vai.)

XVI

ATZĪŠANĀS

Amfitrions.

Apžēlojieties, Alkinēne, beigsim reiz un runāsim nopietni.

Moljērs. Amfitrions.

Pagāja divas dienas bez jaunām vēstīm no šķietamās spānie- tes. Trešajā abi brāļi uzzināja, ka de Tiržī kundze vakarvakarā atgriezusies Parīzē un ka viņa katrā ziņā iešot apliecināt savu cieņu karalienei mātei. Viņi bez kavēšanās devās uz Luvru un sastapa grāfieni kādā galerijā kopā ar grupu dāmu, ar kurām viņa sarunājās. Meržī ienākšana, kā likās, neradīja viņā ne mazākā saviļņojuma. Pat ne vismazākais sārtumiņš neieplūda viņas parasti bālajā sejā. Tikko viņu ieraudzījusi, viņa pamāja viņam ar galvu kā vecam paziņam un pēc pirmajiem apsveikumiem teica, pieliekdamās viņam pie auss:

—   Tagad, es ceru, jūsu hugenotiskā ietiepība ir mazliet sašķobījusies. Jūsu atgriešanai īstajā ticībā tomēr bija vajadzīgs, lai notiktu brīnums.

—  Kā tā?

—    Ko! vai tad jūs pats pie sevis neizbaudījāt svētās relikvijas brīnumaino varenību?

Meržī neticīgi smīnēja.

—   Atmiņas par skaisto roku, kura man to pasniedza, un mīlestību, kuru tā manī modināja, divkāršoja manus spēkus un veiklību.

Viņa smiedamās padraudēja viņam ar pirkstu.

—   Jūs topat nekautrīgs, korneta kungs. Vai jūs arī zināt, ar ko jūs runājat tādā tonī?

Runādama viņa novilka cimdu, lai sakārtotu sev matus, un Meržī vērīgi lūkojās uz viņas roku, tad pievērsa skatienu skaistās grāfienes dedzīgajām, tagad gandrīz niknajām acīm. Jaunais cilvēks šķita tik izbrīnījies, ka izvilināja viņai jautrus skaļus smieklus.

—  Par ko jūs smejaties?

—  Un jūs, kāpēc jūs lūkojaties manī tik izbrīnījies?

—  Piedodiet man!… bet jau dažas dienas man nākas piedzīvot vienīgi pārsteidzošas lietas.

— Tiešām? Tam vajag būt ļoti interesanti. Pastāstiet jel labi atri arī mums kadu 110 šiem gadījumiem, kas ar juins notiek ik brīdi.

—  Es nevaru tos jums stāstīt tagad un šai vietā. Bet, starp citu, es esmu paturējis prātā kādu spāniešu devīzi, kuru man iemācīja pirms trim dienām.

—  Kādu devīzi?

—  Tikai vienu vārdu: Callad.

—  Ko tas nozīmē?

—  Kā? Jūs neprotat spāniski?— vaicāja Meržī, ar vislielāko uzmanību vērodams viņas seju.

Viņa tomēr izturēja Meržī skatienu, neliekot manīt, ka saprot šajos vārdos ietverto nozīmi. Un jaunajam cilvēkam bija jānolaiž acis, gluži neviļus atzīstot viņas skatiena valdonīgo pārākumu, kuram viņš nule bija iedrīkstējies mest izaicinājumu.

—  Bērnībā,— viņa sacīja pavisam vienaldzīgā balsi,— bērnībā es gan pratu kādus vārdus spāniski, bet tagad man šķiet, esmu tos aizmirsusi. Tādēļ, ja jūs vēlaties, lai es jūs saprotu, tad runājiet franciski. Nu, ko tad pauž jūsu devīze?

— Tā ieteic klusēt, kundze.

—  Godavārds, mūsu jaunajiem galminiekiem derētu šo devīzi iegaumēt, sevišķi gadījumā, ja viņi būtu spējīgi to ievērot savā uzvedībā. Bet jūs, laikam gan, esat visai mācīts vīrs, de Meržī kungs. Kas jums iemācīja spāņu valodu? Varu saderēt, ka dama.

Meržī lūkojās viņā ar maigu un glāstošu smaidu.

—  Es zinu tikai dažus spāniešu vārdus,— viņš sacīja klusītēm,— un tā ir mīlestība, kas ir ierakstījusi tos manā atmiņā.

—  Mīlestība!— atkārtoja grāfiene zobgalīgi.

Tā kā viņa runāja skaļi, tad pie šī vārda vairākas dāmas pavērsa sejas, it kā vaicādamas, par ko ir runa. Meržī, mazliet neapmierināts un aizskarts par šādu izturēšanos pret viņu, izvilka no kabatas aizvakar saņemto spāņu valodā rakstīto vēstuli un iedeva to grāfienei.

—  Es nešaubos,— viņš sacīja,— ka jūs esat tikpat mācīta kā es un bez pūlēm sapratīsiet šo spāņu valodu.

Diāna de Tiržī satvēra papīriņu, izlasīja vai arī tikai izlikās izlasām, tad, skaļi 1111 jautri smiedamās, pasniedza to dāmai, kura stāvēja viņai vistuvāk.

—  Lūk, de Šatovjē kundze, izlasiet šo mīlas vēstuli, kuru de Meržī kungs saņēmis no savas mīļākās un ir ar mieru, kā viņš saka, atdot to man. Bet visjocīgākais ir tas, ka es pazīstu roku, kas to rakstījusi.

—  Par to es nešaubos,— sacīja Meržī mazliet rūgti, bet vēl vienmēr klusītēm.

De Šatovjē kundze izlasīja zīmīti, iesmējās un pasniedza to kādam muižniekam, tas citam, un īsā brītiņā visā galerijā nebija vairs neviena, kas nezinātu par to galanto laipnību, ar kuru dc Meržī apveltī kāda spāniešu dāma.

Kad smiešanās bija kaut cik apklususi, grāfiene zobojoši vaicāja Meržī, vai viņam tā dāma, kura šo zīmīti rakstījusi, liekoties glīta.

—  Godavārds, kundze, es viņu neuzskatu par mazāk daiļu kā jūs.

—  Debestiņ! Ko jus sakat! Kungs Jezu! Bet man šķiet, jūs gan laikam redzējāt viņu tikai naktī. Jo es viņu labi pazīstu … Tiešām, varu jūs apsveikt ar panākumiem.

Viņa turpināja smieties vēl skaļak.

—  Mana daiļā draudzene,— teica de Šatovjē kundze,— pasakiet taču mums citiem arī, kā sauc šo spāniešu dāmu, kura ir tik laimīga, ka iekarojusi de Meržī kunga sirdi.

—  Pirms es nosaucu viņas vārdu,— atbildēja grāfiene,— es lūdzu jūs, de Meržī kungs, pateikt, šīm dāmām dzirdot, vai jūs esat savu mīļāko redzējis dienas gaismā?

Bernārs patiesi nejutās visai omulīgi, un uztraukums un mulsums diezgan komiski atspoguļojas viņa sejā. Viņš neatbildēja nekā.

—  Ko tur nu ilgāk slēpt,— sacīja grāfiene.— Šī zīmīte ir no senjoras donjas Marijas Rodrigesas. Es viņas rokrakstu pazīstu tikpat labi kā sava tēva rokrakstu.

—  Marija Rodrigesa!— iesaucās visas dāmas smiedamās. Marija Rodrigesa bija sieviete jau pāri piecdesmitiem. Viņa savulaik bijusi duenja Madridē. Nezinu, kādā ceļā viņa nokļuvusi Parīzē un par kādiem nopelniem Margarita Valuā bija to uzņēmusi savā galmā. Var būt, ka karaliene turēja šo pretekli sev līdzās, lai salīdzinājumā ar viņu labāk izceltos pašas skaistums, gluži tāpat kā gleznotāji mēdz zīmēt uz viena audekla sava laika skaistuli līdzās pundurīša karikatūrai. Kad Rodrigesa kundze parādījās Luvrā, viņa uzjautrināja visas galma dāmas, tiklab ar savu uzpūtīgo izskatu, kā arī ar vecmodīgo tērpu.

Bernārs notrīsēja. Viņš bija šo duenju redzējis un tagad ar Šausmām atcerējās, ka dāma maskā bija nosaukusi sevi par donju Mariju. Sīs atmiņas viņu pavisam samulsināja. Viņš stāvēja gluži apjucis, un smiekli kļuva aizvien skaļāki.

—  Tā ir ļoti mazrunīga dāma, arvien diskrēta,— sacīja grāfiene de Tiržī,— un jūs nevarējāt izdarīt labāku izvēli. Viņa izskatās tiešām gluži labi, kad ieliek savus liekos zobus un uzmauc melno parūku. Turklāt viņai vēl nav vairāk par sešdesmit gadiem.

—  Viņa būs viņu sev piebūrusi,— iesaucās Šatovjē.

—  Jūs laikam esat liels senlietu cienītājs?— jautāja kāda cita dāma.

—  Cik žēl,— čukstēja klusītēm nopūzdamās kāda jauniņa karalienes galma dāma,— cik žēl, ka vīriešiem reizēm uznāk šādi smieklīgi untumi.

Meržī aizstāvējās kā mācēdams. Ironiski komplimenti lija pār viņu kā lietus, un viņam tiešām bija ļoti muļķīgs izskats, kad karalis, piepeši parādīdamies galerijas otrā galā, uzreiz pārtrauca visus smieklus un jokošanos. Visi pasteidzās nostāties visgarām viņa ceļam, un balsu murdoņu nomainīja dziļš klusums.

Karalis pavadīja admirāli Koliņī, ar kuru viņš bija ilgi sarunājies savā kabinetā. Viņš draudzīgi turēja savu roku uz pleca admirālim, kura sirmā bārda un melnais tērps tik ļoti atšķīrās no Kārļa IX jauneklīgās sejas un izšuvumos mirdzošā apģērba. Raugoties uz viņiem, varēja likties, ka jaunais karalis ar ļoti reti tronim piemītošu saprātu izvēlējies sev par padomnieku un draugu tiešām pašu tikumīgāko un gudrāko no apakšniekiem.

Kamēr viņi soļoja pa galeriju un visu acis un uzmanība bija pievērsta viņiem, Meržī dzirdēja pie auss grāfienes de Tiržī pavisam klusus čukstus:

—  Neesiet dusmīgs! Še, ņemiet un izlasiet tikai tad, kad būsiet izgājis no pils.

Tai pašā brīdī kaut kas iekrita Bernāra cepurē, kuru viņš turēja rokā. Tā bija aizzīmogota papīra lapa, kurā bija sataustāms kaut kas ciets. Meržī ielika to kabatā, un pēc stundas ceturkšņa, tikko atstājis Luvru, viņš atvēra un atrada tajā nelielu atslēdziņu ar šādu vēstuli.

«Šī ir mana dārza vārtiņu atslēga. Šovakar pulksten desmitos. Es Jūs mīlu. Es vairs neslēpšos no Jums zem maskas, un Jūs beidzot redzēsiet donju Mariju un Diānu.»

Karalis pavadīja admirāli līdz pat galerijas galam.

—  Ardievu, mans tēvs,— viņš sacīja, spiezdams viņa rokas.— Jūs zināt, ka es jūs mīlu, un es zinu, ka jūs viss piederat man ar miesu un dvēseli, ar visām iekšām.

Šo teikumu viņš pabeidza ar skaļiem smiekliem. Pēc tam, atgriezdamies savā kabinetā, viņš apstājās kapteinim Žoržam priekšā.

— Rīt pēc mises jūs atnāksiet uz manu kabinetu, man ar jums jāparunā.

Tad viņš apgriezās un pameta gandrīz uztrauktu skatienu uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājis Koliņī, un aizgāja no galerijas, lai ieslēgtos kabinetā kopā ar maršalu de Recu.

XVII

PRIVĀTA AUDIENCE

M a c b e t h .

Do you find

Your patience so predominant in

your nature

Tliat you can lel this go?

Shakespeare.

Noteiktā laikā kapteinis Žoržs ieradās Luvrā. Tiklīdz viņš bija nosaucis savu vārdu, durvju sargs pavēra kādas portjeras un ielaida viņu karaļa kabinetā. Karalis, kurš patlaban pie neliela galdiņa kaut ko rakstīja, pamāja ar roku, lai paliek klusu, it kā baidīdamies pa sarunas laiku pazaudēt to domu pavedienu, kas viņu patlaban nodarbināja. Goddevīgā gaidītāja pozā kapteinis palika stāvot sešus soļus no galdiņa, un viņam pietika laika aplaist skatienu istabai un diezgan sīki apskatīt tās iekārtojumu.

Iekārtojums bija visai vienkāršs, jo to veidoja vienīgi dažādi medību ieroči, kas nekārtīgi karājās gar sienām. Diezgan laba Jaunavas Marijas glezna ar lielu bukša zaru virs tās bija iekārta vidū starp garu arkebūzu un medību ragu. Galds, pie kura valdnieks rakstīja, bija apklāts papīriem un grāmatām. Uz grīdas mētājās neliela lūgsnu grāmata un rožukronis juku jukām ar putnu tīkliem un piekūnu zvārguļiem. Liels medību suns gulēja uz spilvena turpat līdzās.

Karalis pēkšņi nikni nometa spalvu zemē un caur zobiem izgrūda rupju lāstu. Galvu noliecis, viņš nevienādiem soļiem ātri pārgāja reizes divas trīs šurp un turp pa istabu un pēkšņi apstājās pie Žorža, uzmezdams viņam pārsteigtu skatienu, it kā nupat pirmo reizi viņu ieraudzīdams.

—  Ā! Tas esat jūs!— viņš sacīja, soli atkāpdamies.

Kapteinis noliecās līdz pat zemei.

—Esmu priecīgs jūs redzēt. Man bija ar jums kas runājams. .. bet. . .— Viņš apmulsa.

Pavērtām lūpām, izstieptu kaklu, kreiso kāju par puspēdu priekšā labajai, gluži tādā poza, kādā, man šķiet, gleznotājs zīmētu figūru, kas attēlo uzmanību, tā Žoržs stāvēja, gaidīdams iesāktā teikuma beigas. Bet karalis jau atkal bija ļāvis galvai noslīgi uz krūtīm un šķila nogrimis cilās domās, varbūt tūkstošiem jūdžu lālu no tām, kuras nupat gribējis izteikt.

Brītiņu valdīja dziļš klusums. Karalis apsēdās un pielika roku pie pieres — kā cilvēks, kurš noguris.

—  Velna atskaņa!— viņš izsaucās, piesizdams kāju tā, ka viņa kurpju garie pieši nošķindēja.

Lielais suns vienā lēcienā bija kājās un, uzskatīdams kājas piesitienu par aicinājumu, piegāja pie karaļa krēsla, uzlika abas ķepas viņam uz ceļiem un, uzslējis garo purnu augstāk par Kārļa IX galvu, atvēra platu muti un nožāvājas bez kādām ceremonijām — tik grūti nākas iepotēt galma manieres sunim.

Karalis suni aizdzina, un tas nopūzdamies atkal apgūlās. Viņa acis atkal it kā nejauši sastapās ar kapteiņa acīm, un viņš sacīja:

—  Atvainojiet mani, Žorž, še man ir kada…[63] atskaņa, kuras dēļ man jāraujas melnās miesās.

—  Varbūt es jūsu majestāti traucēju,— sacīja kapteinis, dziļi palocīdamies.

—  Nebūt, nebūt,— karalis atbildēja.

Viņš piecēlās un draudzīgi uzlika roku uz kapteiņa pleca. Turklāt viņš smaidīja, bet viņš smaidīja tikai ar lūpām, turpretī viņa izklaidīgās acis nesmaidīja.

—  Vai neesat noguris no pēdējām medībām?— karalis teica acīmredzot tai nolūkā, lai varētu uzsākt sarunu.— Briedis varen ilgi lika sevi Irenkāt.

—  Valdniek, es būtu necienīgs komandēt jūsu majestātes vieglās kavalērijas rotu, ja tāds jājiens kā aizvakarējais spētu mani nogurdināt. Pēdēja karā de Gīza kungs, redzēdams mani pastāvīgi seglos, iesauca mani par Albāni.

—  Jā, man ir stāstīts, ka tu esot krietns kavalērists. Bet saki, vai arī šaut ar arkebūzu tu proti tikpat labi?

—  Jā, valdniek, es rīkojos ar to diezgan labi. Tomēr esmu ļoti tālu no jūsu majestātes izveicības. Bet tā nav sasniedzama kuram katram.

—  Labi, vai tu redzi šo garo arkebūzu? Pielādē to ar duci lielo skrošu, un lai velns mani parauj, ja no sešdesmit soļiem jel viena vienīga no tām aizies garām tā pagāna krūtīm, uz kuru tu izšausi.

—  Sešdesmit soļu — tas ir diezgan liels attālums, bet es nekad negribētu pakļaut sevi tādai pārbaudei un sastapties ar tādu strēlnieku kā jūsu majestāte.

—  Un lodi, ja tikai tā būs pareiza kalibra, tā ietrieks cilvēkā arī no divsimt soļiem.

Karalis ielika arkebūzu kapteiņa rokās.

—  Tā liekas būt tikpat trāpīga, cik grezna,— sacīja Žoržs, šauteni rūpīgi apskatījis un izmēģinājis tās mēlīti.

—  Es redzu, manu krietno zēn, ka tu pazīsti ieročus. Pieliec to pie vaiga, lai redzu, kā tu to dari.

Kapteinis paklausīja.

—  Arkebūza tomēr ir ļoti laba lieta,— turpināja Kārlis, gausi izrunādams vārdus.— Pa simt soļiem ar vienu pirksta kustību, kā šo te, var droši atsvabināties no ienaidnieka, un nedz bruņukrekls, nedz bruņas nepasargās no labas lodes!

Kārlis IX, kā jau teicu, vai nu kāda bērnībā iegūta paraduma dēļ, vai aiz iedzimtas kautrības, gandrīz nekad nelūkojās sejā tam cilvēkam, ar kuru runāja. Šoreiz viņš tomēr paraudzījās kapteinī ar dīvainu izteiksmi. Žoržs, gluži negribot, nodūra acis, bet arī karalis gandrīz reizē novērsa savējās. Iestājās klusuma brīdis. Žoržs to pārtrauca pirmais:

—  Lai cik veikli arī prastu rīkoties ar šaujamieročiem, zobens un šķēps tomēr ir drošāki…

—  Jā gan, bet arkebūza …— Kārlis savādi pasmaidīja. Tad tūdaļ turpināja:

—  Runā, Žorž, ka admirālis esot tevi smagi apvainojis?

Valdniek …

—  Es to zinu, esmu par to pārliecināts. Bet man patiktos … Es gribu, lai tu pats man to visu pastāsti.

— Tas ir taisnība, valdniek. Es runāju ar viņu kāda nelaimīga notikuma dēļ, kurā es biju ļoti ieinteresēts.. .

—       Tava brāļa divkauja. Pie joda! Tas ir skaists puisis, kurš tik labi prot caurdurt jebkuru pretinieku, ko vien vēlas. Es viņu cienu. Komenžs bija ģeķis, viņš dabūja tikai to, ko pelnījis. Bet velns lai parauj! Kādu šī vecā baltā bārda tur varēja atrast ieganstu ķīviņam ar tevi?

—       Es baidos, ka nelaimīgā ticību atšķirība un mana atkrišana, kuru es cerēju jau esam aizmirstu …

—  Aizmirstu?

—       Kopš jūsu majestāte ir devusi visu reliģisko nesaskaņu aizmiršanas piemēru un jūsu neparastais un objektīvais taisnīgums …

—  Liec vērā, draugs, ka admirālis neko neaizmirst.

—  Es to pamanīju, valdniek.

Žorža seja satumsa.

—  Saki man, Žorž, ko tu domā darīt?

—  Es, valdniek?

—  Jā, runā atklāti.

—       Valdniek, es esmu tikai nabaga muižnieks, un admirālis ir pārāk vecs, lai es viņu izaicinātu. Un turklāt,— viņš lūkoja ar galminieka frāzi izlabot to iespaidu, kādu, viņam šķita, viņa pārdrošība varētu atstāt uz karali,— turklāt, ja es to arī varēta, es baidītos, to darīdams, pazaudēt jūsu majestātes labvēlību.

—  Te nu bija!— karalis iesaucās.

Viņš uzlika labo roku uz Žorža pleca.

—       Par laimi,— kapteinis turpināja,— mans gods nav admirāļa rokās. Un, ja kāds no man līdzīgiem iedrošinātos šaubīties par manu godu, tad es izlūgtos jūsu majestāti atļaut man …

—       Vārdu sakot, tu nedomā atriebties admirālim? Tomēr šis… ir kļuvis šausmīgi bezkaunīgs!

Žoržs plati ieplēta acis no pārsteiguma.

—       Šā vai tā,— turpināja karalis,— viņš tevi apvainoja. Tiešām, lai velns mani parauj, viņš ir tevi smagi apvainojis, kā man sacīja… Muižnieks nav sulainis, un ir lietas, kuras nav paciešamas pat no valdnieka.

—       Kā es varu viņam atriebties? Cīnīties ar mani divkaujā viņš uzskatītu par savas kārtas necienīgu rīcību.

—  Varbūt. Bet.. .

Karalis paņēma arkebūzu un pielika to pie vaiga.

—  Tu mani saproti?

Kapteinis atkāpās divus soļus. Kārļa žests bija pārāk skaidrs, un viņa sejas sātaniskā izteiksme to vēl tikai pastiprināja.

—  Kā? Valdniek, jūs man ieteiktu? …

Karalis spēcīgi uzsita ar arkebūzas Laidi pa grīdu un iekliedzās, uzlūkodams kapteini zvērojošām acīm.

—  Tev ieteikt! Pie dieva aknām! Es tev nekā neiesaku.

Kapteinis nezināja, ko atbildēt; viņš izturējās tā, kā būtu

izturējušies daudzi viņa vietā: viņš zemu paklanījās un nolaida acis.

Kārlis tūdaļ turpināja rāmākā balsi:

—  Ne jau tālab tu viņain iešautu labu arkebūzas lādiņu, lai atriebtu savu godu … tas man būtu gluži vienaldzīgi. Zvēru pie pāvesta zarnām! muižniekam nekas nav dārgāks par viņa godu, un nav tāda darba, ko viņš neizdarītu, lai savu godu atgūtu. Un turklāt… šie Šatijoni ir kļuvuši pārāk lepni un bezkaunīgi kā bendes kalpi. Šie neģēļi labprāt vēlētos apgriezt man kaklu, to es zinu, un iesēsties manā vietā .. . Kad redzu admirāli, man ikreiz uzbrūk kāre izplūkt viņam sirmo bārdu pa vienam matiņam.

Dzirdot visu šo vārdu brāzmu no cilvēka, kurš parasti nebūt nebija ar tiem izšķērdīgs, kapteinis Žoržs neatbildēja neviena vārda …

—  Velns un elle! Tad saki taču reiz, ko tu darīsi? Tavā vietā … es tavā vietā sagaidītu viņu iznākam no viņa . . . sprediķiem un tad pa kādu logu ielaistu labu arkebūzas lādiņu viņam ribās. Pie joda! Mans brālēns de Gīzs mācētu tev pateikties … un tu labi pakalpotu arī karaļvalsts mieram. Vai tu arī saproti, ka šis «parpaijo» ir lielāks karalis Francijā nekā es? Galu galā tas man ir apnicis … Es tev skaidri pasaku, ko es domāju: vajag parādīt šim … ka nedrīkst aizskart muižnieka godu, mēģinājums aizskart godu, mēģinājums atņemt dzīvību — par vienu maksā ar otru.

—  Slepkavība muižnieka godu nevis atjauno, bet gan vēl vairāk to aptraipa,— sacīja Žoržs.

Šī atbilde karalim bija kā zibens spēriens. Nekustīgs, izstiepis rokas pret kapteini, viņš joprojām turēja tajās arkebūzu, it kā piedāvādams to Žoržam par atriebšanās ieroci. Viņa lūpas bija bālas, pusatvērtas, un viņa mežonīgās acis, ieurbušās Žorža acīs, likās, piesaistīja tās un pašas tika piesaistītas ar kādu drausmīgu burvestību.

Beidzot arkebūza izkrita no karaļa trīcošajām rokām un skaļi noskanēja uz grīdas. Kapteinis ātri metas to pacelt, un karalis tagad atkal apsēdās savā krēslā, drūmi galvu nokāris. Atrā lūpu kustēšanās un acu mirkšķināšana vēstīja par tām cīņām, kādas norisinājās viņa sirdī.

—  Kapteini,— viņš sacīja pēc ilgas klusēšanas,— kur stāv tava vieglās kavalērijas nodaļa?

—  Pie Mo, valdniek.

—  Drīzumā tu dosies turp un pats atvedīsi to uz Parīzi. Pēc dažām dienām tu saņemsi pavēli. Ardievu!

Viņa balss skanēja asi un dusmīgi. Kapteinis viņu sveicināja, zemu paklanīdamies, un Kārlis, radīdams ar roku uz durvīm, lika saprast, ka audience beigusies.

Kapteinis gāja ārā, atmuguriski atkāpdamies un taisīdams pieņemtos reveransus, kad karalis strauji piecēlās 1111 saķēra viņa roku.

—  V.ismaz turi mēli aiz zobiem! Tu saproti!

Žoržs palocījās un uzlika roku uz krūtīm. Iziedams no kabineta, viņš dzirdēja, kā karalis asā balsī sauca savu suni, pie tam plīkšķinādams inedibu pātagu, it kā gatavodamies izgāzt savas dusmas uz nevainīgo dzīvnieku.

Atgriezies dzīvokli, Žoržs uzrakstīja šādu zīmīti, kuru lika nosūtīt admirālim:

«Kāds, kurš Jus nemīl, bet kurš mīl godu, dod Jums padomu neuzticēties hercogam de Gizam un varbūt pat kādam vēl varenākam. Jūsu dzīvība ir apdraudēta.»

Šī vēstule nebūt neietekmēja Koliņī drosmīgo dvēseli. Ir zināms, ka mazliet vēlāk, 1572. gada 22. augustā, viņš tika ievainots; šāvējs bija kāds neģēlis Morevels, kuru pēc šī notikuma iesauca par karaļa slepkavu.

XVIII

KATEHIMENS'

'Tis pleasinge to be school'd in a slrange tonguc By female lips and eyes.

Lord Byron, Don Juan, canto II.

Ja divi iemīlējušies glabā savu noslēpumu, tad dažreiz paiet vesela nedēļa, iekāms sabiedrība kļūst par viņu līdzzinātāju. Pēc šī laika mīlētāju uzmanība atslābst, pārliekā piesardzība sāk likties smieklīga; katrs acu skatiens kļūst viegli uztverams, vēl vieglāk iztulkojams, un viss noslēpums liek atklāts.

Tāpat ari grāfienes de Tiržī un jaunā Meržī sakari drīz vien nebija Katrīnas galma ļaudīm vairs nekāds noslēpums. Vesela rinda nepārprotamu pierādījumu atdarītu acis pat aklam. D.e Tiržī kundze parasti rotājās violetam lentēm, un, lūk, arī Bernāra zobena rokturis, kamzoļa malas un kurpes bija greznotas violetu lenšu rozetēm. Grāfiene reiz, visiem dzirdot, bija atzinusies, ka nevarot ciest bārdas, bet viņai patikot galanti uzskrullētas ūsas, un drīz vien de Meržī zods bija vienmēr gludi noskūts, bet ūsas, uz nebēdu sapomādētas un sasukātas ar metāla ķemmi, izskatījās pēc jauna mēness ragiem, un to gali slējās ievērojami augstāk par degunu. Beidzot paklīda pat baumas, it kā kāds muižnieks, agrā rītā iedams pa Asīzes ielu, redzējis atveramies grāfienes darza vārtiņus un pa tiem iznākam vīrieti, un, kaut gan tas bijis līdz degungalam satinies apmetnī, muižnieks tomēr bez pūlēm esot pazinis viņā senjoru de Meržī.

Bet, kas likās visiem vēl pārliecinošāks un kas pārsteidza visu galmu, bija tas, ka šo jauno hugenotu, šo nežēlīgo visu katolisko ceremoniju izsmējēju, redzēja tagad cītīgi apmeklējam baznīcu, neizlaižot nevienu reliģisku procesiju un pat mērcējam pirkstus svētītajā ūdenī, ko viņš vēl pirms nedēļas uzskatītu par briesmīgu apgānīšanu. Čukstēja, ka Diāna patlaban nodarbojoties ar jaunas dvēseles atgriešanu pie īstā Dieva, un citi jaunie protestantu muižnieki atzinās, ka ari viņi varbūt mēģinātu atgriezties, ja kapuciešu un franciskāņu vietā viņu pārliecināšanai liktu sūtītas tādas jaunas un skaistas ticības sludinātājas kā de Tiržī kundze.

Patiesībā līdz Meržī atgriešanai bija vēl ļoti tālu. Tiesa, viņš mēdza pavadīt grāfieni baznīcā; bel viņš nostājās viņai blakus un visu dievkalpojuma laiku nedarīja neka cita, kā vien čukstēja, visiem katoļiem par lielu uztraukumu, viņai kaut ko ausī. Tādējādi viņš ne tikvien pats neklausījās dievkalpojumu, bet traucēja arī ticīgos pievērst tam vajadzīgo uzmanību. Ir zināms, ka toreiz arī baznīcas procesijas pa daļai tika uzlūkotas par izpriecu, tāpat kā maskarādes. Beidzot Meržī nejuta vairs sirdsapziņas pārmetumus, mērkdams svētītājā ūdenī pirkstus, jo tas viņam deva tiesības, visiem redzot, paspiest skaisto rociņu, kura ikreiz ietrīcejās, viņa rokai pieskaroties. Galu galā, lai gan viņš savu veco ticību saglabāja, tas maksāja viņam dažu labu sīvu cīniņu, un Dianai šaja cīņa bija tā priekšrocība, ka viņa teoloģiskos disputus parasti uzsāka taisni tajos brīžos, kad Bernāram bija visgrūtāk viņai kaut ko atteikt.

— Mīļo Bernār,— viņa kadu vakaru teica, atspiezdama galvu pie mīļākā pleca un apvīdama savas garās melno matu

pīnes ap viņa kaklu.— Mīļo Bernār, šodien tu kopā ar mani noklausījies sprediķi, saki, vai tiešām visi skaistie vārdi nemaz neietekmē tavu sirdi? Vai tu gribi mūžam palikt nejūtīgs?

—  Dārgā! Tu gribi, lai kāda kapuciešu mūka šņāku|ojošā balss iespētu to, ko nav panākusi tava saldā balstiņa un tavi reliģiskie pierādījumi — tavu mīlas pilno skatienu spēcīgi atbalstīti, dārgā Diāna?

—  Nekrietnais! Es tevi nožņaugšu.

Tad, savilkdama ciešāk vienu no savām matu pīnēm, viņa pievilka Bernāru vēl tuvāk sev klāt.

—  Zini, ko es pa sprediķa laiku darīju? Es saskaitīju visas pērles tavos matos. Skaties, kā tu tagad esi tās izkaisījusi pa istabu.

—  Tā jau es domāju. Tu nemaz neesi klausījies. Ar tevi ikreiz tā. Ak, jā!— viņa piebilda ar vieglām skumjām,— tagad es skaidri redzu, ka tu nemīli mani tā, kā es mīlu tevi. Ja tu mīlētu mani tikpat stipri, tad tu jau sen būtu atgriezies katoļticībā.

—  Ak, mana Diāna,— kāpēc mūždien šie mūžīgie gudrie strīdi? Atstāsim tos Sorbonnas teologiem un mūsu mācītājiem. Bet mēs pavadīsim savu laiku patīkamāk.

—  Laid . . . Kaut es varētu tevi izglābt, cik tad es būtu laimīga! Zini, Bernardo, par tavu glābšanu es būtu ar mieru divkāršot to gadu skaitu, kas man jāpavada šķīstītavā.

Viņš smaidīdams iekļāva to savās rokās, viņa to atstūma ar neizskaidrojamu skumju izteiksmi sejā.

—  Bet tu, Bernār, to nedarītu manis dēļ. Tev nemaz nerūp tās briesmas, kādas draud manai dvēselei par to, ka es tev tā atdodos… — Un no viņas skaistajām acīm ritēja asaras.

—  Mīļā, vai tu nesaproti, ka mīlestība attaisno tik daudz ko, un?…

—  Jā, es to zinu. Bet, ja es varētu izglābt tavu dvēseli, tad visi mani grēki tiktu piedoti. Visi tie, kurus mēs esam izdarījuši abi kopā, un tie, kurus mēs vēl varam izdarīt… tas viss mums taptu piedots. Ko es te runāju! Mūsu grēki kļūtu par mūsu glābiņu.

To sakot, viņa no visa spēka ieskāva Meržī savos apkampienos, viņas dedzībā un entuziasmā, ar kādu tā runāja, ņemot vērā pašreizējo situāciju, bija kaut kas tik komisks-, ka Bernārs tikko valdīja smieklus par šo dīvaino sprediķošanas veidu.

—  Pagaidīsim, dārgā Diāna, vēl kādu laiciņu ar vēršanos pie Dieva. Kad mēs abi būsim veci .. . kad kļūsim pārāk veci, lai nodotos mīlestībai.. .

—  Tu mani apbēdini, Jaunais. Kam tev šis velnišķīgais smaids uz lūpām? Tu domā, man tādas gribas skūpstīt?

—  Tu redzi, es vairs nesmaidu.

—  Lūdzu, esi mierīgs. Saki man, querido Bernardo', vai tu izlasīji grāmatu, ko es tev iedevu?

—  Jā, es to vakar pabeidzu.

—  Nu, kāda tev tā liekas? Tur ir gudrība! Un neticīgajiem tā var aizvērt muti bez iebildumiem.

—  Tavā grāmatā, mīļā Diāna, ir tikai melu un nekaunību virkne. Tā ir vismuļķīgākā grāmata, kāda vien līdz šim iznākusi no pāvestnieku spiestuvēm. Derēsim, ka tu neesi to lasījusi, lai gan tu par to runā ar tādu pārliecību!

—  Nē, es vēl neesmu to lasījusi,— atbildēja Diāna, mazliet pietvīkstot,— bet esmu pārliecināta, ka tajā ir daudz gudrības un patiesības. Ne velti hugenoti tik nikni to nopeļ, cita pierādījuma man nemaz nevajag.

—  Vai gribi, lai laika kavēklim es ar svētajiem rakstiem rokā pierādu tev, ka …

—  O! Liecies nu mierā, Bernār. Lai Dievs man žēlīgs! Es nelasu svētos rakstus, kā to dara ķeceri. Es nevēlos, lai tu vājinātu manu ticību. Turklāt tu tikai zaudētu laiku. Jūs, hugenoti, staigājat, pastāvīgi apbruņojušies ar visādām gudrībām, kuras liek cilvēkam krist izmisumā. Katrā disputā jūs to metat sejā, un nabaga katoļi, kas nav Bībeli un Aristoteli lasījuši, nezina, ko jums atbildēt.

—  Ā! Tas pierāda, ka jūs, katoļi, gribat tikai ticēt par katru cenu, nepūlēdamies pārliecināties, vai tas ir saprātīgi vai ne. Mēs vismaz savu reliģiju pētām, pirms to aizstāvam, un sevišķi — pirms to izplatām.

—  Ai! Kā man gribētos, lai man būtu godājamā tēva Zirona, šī fr^inciskāņa daiļrunība!

—  Viņš ir muļķis un tukšs lielībnieks. Bet lai viņš kliedz vien — pirms sešiem gadiem publiskā disputā mūsu mācītājs Udārs aizbāza viņam muti.

—  Meli! Ķeceru meli!

—  Kā? Vai tad tu nezini, ka diskusijas laikā, visiem redzot, lielas sviedru lāses kritušas no labā pātera pieres uz Hrizostoma sējuma, kuru viņš turējis rokā? Kāds jautrs rīmētājs par to sacerējis šādus pantus . ..

—  Es nevēlos tos dzirdēt. Nesazāļo manas ausis ar savām ķecerībām. Bernār, dārgais Bernār, es tevi lūdzu, neklausies

' Mīļotais Bernardo (spāņu vai.).

visos šajos sātana kalpos, kuri tevi pieviļ un ved uz pekli! Es tevi lūdzu, glāb savu dvēseli un atgriezies pie mūsu baznīcas!

Tad, redzot, ka, par spīti viņas mākslai, ap Meržī lūpām rotājas tas pats neticības smaids, viņa izsaucās:

—      Ja tu mani mīli, tad atgriezies jel manis dēļ, savas mīlestības dēļ uz mani, no postošajiem uzskatiem!

—       Daudz vieglāk, dārgā Diāna, man būtu tevis dēļ atsacīties no dzīvības neka no uzskatiem, kurus saprāts ir atzinis par patiesiem. Kā tu vari gribēt, lai mīlestība aizliegtu man ticēt, ka divreiz divi ir četri?

—  Cietsirdis! . . .

Bernāram bija kāds drošs līdzeklis izbeigt šāda veida strīdiņus; viņš to izmantoja.

—       Redzi, mīļo Bernardo,— grāfiene sacīja maigi gurdenā balsī, kad austošais rīts piespieda Meržī doties projām,— redzi, ka es tevis dēļ atdodos mūžīgai pazušanai un labi saprotu, ka man nebūs pat tā mierinājuma, ka esmu izglābusi tevi!

—      Apmierinies, mans eņģeli! Gan tevs Žirons izsniegs mums to labāko grēku piedošanu in articulo mortis1 .

XIX

FRANCISKĀNIS

Monachus in claustro Non valct ova duo; Scd quando ost exira, Bene valel triginta.2

Otrā dienā pēc Margaritas laulībām ar Navarras karali kapteinis Žoržs, sekodams galma pavēlei, atstāja Parīzi un

' Nāves brīdi (latīņu vai.). ' Mūks, sēdot celle, Pāris olu nav vēris; Bel izies ārā —

Būs vērts triju desmitu (latiņu vai.).

devās uz Mo, lai stātos savas vieglo kavalēristu nodaļas priekšgalā. Brālis atvadījās no viņa diezgan bezbēdīgi: cerēdams sagaidīt kapteini atgriežamies vēl pirms svinību beigām, viņš ar labpatiku domāja par tām pāris dienām, kuras pavadīs viens braļa dzīvoklī. De Tiržī kundze parak aizņēma viņa laiku, tā ka daži vientulības brīži nelikās nekas briesmīgs. Nakti viņš nekad nebija mājās un dienu gulēja.

Piektdien, 1572. gada 22. augusta, admirāli Koliņī smagi ievainoja ar arkebūzu kāds neģēlis, vaida Morevels. Tautas valodas uzvēla vainu par zemisko slepkavību hercogam Gīzam, un šis augstmanis nākamajā rīta pameta Parīzi, it ka izvairīdamies no protestantu sūdzībām un draudiem. No sākuma likās, it kā karalis gribētu viņu sodīt ar visu bardzību; bel vēlāk viņš tomēr nelika šķēršļus Gīza pārbraukšanai, kas drīz ievadīja briesmīgo slepkavošanu 24. augustā.

Diezgan liels skaits jaunu protestantu muižnieku labos zirgos pēc tam, kad bija apmeklējuši ievainoto admirāli, parādījās pilsētas ielās, lai mēģinātu sastapt hercogu de Gīzu vai viņa draugus un uzsāktu ar tiem ķildu. Tomēr no sākuma viss norisinājās gluži mierīgi. Tauta, bīdamās no muižnieku prāvā skaita vai ari taupīdama sevi kādam citam nolūkam, palika klusa un nelikās pat saviļņota, dzirdot jauno protestantu saucienus:— Nāvi admirāļa slepkavām! Nost ar giziešiem!

Kādas ielas pagriezienā pretī protestantu pulkam, gluži negaidot, parādījās kads ducis jaunu katoļu muižnieku, starp tiem ari daži no Gīzu nama ļaudīm. Visi gaidīja, ka notiks nopietna sadursme, bet nekas nenolika. Katoļi, varbūt aiz saprāta, varbūt sekodami noteiktiem rīkojumiem, neatbildēja uz protestantu apvainojošajiem kliedzieniem. Viens no viņiem, pieklājīgs, laipns jauneklis, kurš jāja priekšgalā, piejāja pie Meržī un, pieklājīgi pasveicinājis, uzrunāja viņu draudzīgi kā vecs draugs:

— Labdien, de Meržī kungs. Bez šaubām, jūs bijāt apraudzīt de Šatijona kungu? Ka viņam klājas? Vai noziedznieks ir notverts?

Abas grupas apstājās. Meržī pazina baronu de Vodreiju, atbildēja uz viņa sveicienu un jautājumiem. Norisinājās arī citas atsevišķas sarunas, kuras tomēr nevilkās ilgi, un visi izšķīrās bez ķildām. Katoļi pagrieza ceļu, un katrs aizjaja uz savu pusi.

Barons de Vodreijs aizturēja Meržī mazliet ilgāk, tā ka viņš palika savējiem gabaliņu aiz muguras. No viņa šķiroties, Vodreijs palūkojās uz Meržī segliem un teica:

—  Esiet uzmanīgs! Ja nekļūdos, tad jūsu strupiķim ir vaļīga seglu josta. Uzmanieties.

Meržī nolēca un sasprādzēja siksnas ciešāk. Tikko viņš bija paguvis atkal uzlēkt seglos, kad izdzirda kādu auļojam viņam nopakaļ. Viņš atskatījās un ieraudzīja jaunekli, kura seja bija viņam sveša, bet kurš piederēja pie nupat sastaptās katoļu grupas.

—  Dievs sodi,— viņš sacīja piejādams,— es būtu ļoti priecīgs, ja man izdotos sastapties aci pret aci ar kādu 110 tiem, kuri tikko kliedza: nost ar gīziešiem.

—  Jums nenāksies meklēt pārak tālu, lai atrastu kādu no tiem,— Meržī atbildēja.— Ar ko varu jums pakalpot?

—  Vai varbūt jūs pats arī esat viens no šo blēžu bara?

Meržī tūdaļ izrāva zobenu un plakaniski cirta ar to šim Gīzu

piekritējam pa seju. Tas ātri paķēra no segliem savu pistoli un izšāva uz Meržī. Par laimi, uzliesmoja tikai deglis. Diānas mīļākais atbildēja ar spēcīgu zobena cirtienu pa sava ienaidnieka galvu, tā nogāzdams viņu no zirga, asinīm noplūdušu. Tauta, kas līdz šim bija noskatījusies vienaldzīgi, acumirklī nostājās ievainotā pusē. Uz jauno hugenotu sāka birt akmeņi un nūju sitieni, un, tā kā cīņa ar šādu pūli šķita veltīga, viņš iecirta zirgam sānos piešus 1111 auļiem devās projām. Bet, pārāk strauji griežoties ap kādu ielas stūri, viņa zirgs paklupa un nosvieda Meržī zemē, gaņ neievainojot, tomēr neļaujot tik ātri atkal uzlēkt zirgā, lai saniknotais pūlis viņu neielenktu. Tad viņš atslējās pret sienu un kādu laiku atgaiņāja visus, kurus varēja aizsniegt ar zobenu. Bet kada resna nūja pārlauza zobena asmeni, viņš tika nogāzts zemē un būtu saplosīts gabalos, ja nepiesteigtos kāds franciskanis, kurš iemetās barā un aizsedza viņu ar savu augumu.

—  Mani bērni, ko jūs darāt!— viņš uzsauca.— Atlaidiet šo cilvēku, viņš nav vainīgs.

—  Viņš ir hugenots!— ierēcās simt saniknotu balsu.

—  Tādā gadījumā dodiet viņam laiku laboties. Viņš to vēl var izdarīt.

Rokas, kas saturēja Meržī, tūdaļ atlaidas. Viņš piecēlās, pacēla salauzto zobenu un sagatavojās dārgi pārdot savu dzīvību, ja viņam uzbruktu no jauna.

—  Ļaujiet šim cilvēkam vēl dzīvot,— turpināja mūks,— un pacietieties. Nebūs ilgi jāgaida, kad visi hugenoti nāks klausīties mises.

—  Pacietību, pacietību!— atkārtoja vairākas balsis ar manāmu īgnumu.— Jau sen mūs māca tikai paciesties. Un viņu dziesmas tikmēr ik svētdienas sprediķos uztrauc visus godīgos kristīgos.

—  Hē! Vai jūs nezināt sakāmvārdu,— mūks jautri atsaucās:—«Dziedi, dziedi, pūcīte, gan tu aizsmaksi?» Ļaujiet, lai viņi vēl paķērc mazu brītiņu, tad ar mūsu Svētās augusta dievmātes palīgu jūs dzirdēsiet, kā viņi dziedās mises latīniski. Attiecībā uz šo jauno «parpaijo»— atstājiet viņu man, es gribu izveidot no viņa labu kristīgo. Ejiet un aiz vēlēšanās ātrāk apēst cepeti nepiededziniet to.

Pūlis, kaut ko murminādams, izklīda, bet neizteica vairs neviena lamuvarda Meržī. Pat zirgu viņam atdeva.

—  Lūk,— viņš sacīja,— pirmā reize manā mūžā, kad es ar prieku redzu jūsu ģērbu, mans tēvs. Esiet pārliecināts par manu pateicību un, lūdzu, pieņemiet no manis šo te maku.

—  Ja jūs to gribat ziedot nabagiem, manu zēn, tad es to pieņemu. Ņemiet vērā, ka es par jums interesējos. Es pazīstu jūsu brāli un vēlu jums visu labu. Atgriezieties vēl šodien pie mūsu baznīcas. Nāciet man līdzi, un viens divi jūsu lieta būs nokārtota.

—  Par to, mans tēvs, es ļoti pateicos. Man nav ne mazākās vēlēšanās pāriet katoļticībā! Bet kā jūs mani pazīstat? Kāds ir jūsu vārds?

—  Mani sauc par brāli Libēnu .. .un .. .mazais nerātni, es jūs diezgan bieži redzu slaistoties ap kādu māju .. . Cst! Sakiet man, Meržī kungs, vai nu jūs ticat, ka arī mūks var izdarīt ko labu?

—  Es visur slavēšu jūsu augstsirdību, Libēna tēv.

—  Jūs negribat apmainīt protestantu sprediķus pret misēm?

—  Nē un vēlreiz nē. Un es nekad neiešu uz katoļu baznīcu citādi kā vienīgi tikai noklausīties jūsu pātaros.

—  Jūs, cik varu spriest, esat cilvēks ar gaumi.

—  Un turklāt liels jūsu apbrīnotājs.

—  Godavārds, esmu dusmīgs, ka jūs gribat palikt savā ķecerība. Es esmu jūs brīdinājis un darījis, ko varējis. Lai notiek kas notikdams. No savas puses es mazgāju rokas nevainībā. Ardievu, manu zēn.

—  Ardievu, mans tēvs.

Meržī atkal uzkāpa savā zirga un atjāja mājās, mazliet pārguris, bet ļoti apmierināts, ka tik laimīgi izkļuvis no tik nepatīkamas situācijas.

XX KAVALĒRISTI

J a f f i e r .

He amongst us Tliat sparos his falher, brolher, or his friend 1s damned.

Olway, Venice prcscrved'.

24. augusta vakarā Parīzē pa Sentantuāna vārtiem iejāja kavalēristu nodaļa. Jātnieku noputējušie zābaki un apģērbi vēstīja, ka viņi mērojuši tālu ceļu. Dziestošās dienas pēdējie stari apgaismoja kareivju melnīgsnējās sejas; tajās bija manāms tas nenoteiktais nemiers, kāds pārņem cilvēku pirms kāda tuva notikuma, kurš gan nav vēl zināms, bet kurš modina liktenīgas priekšnojautas.

Nodaļa soļos devās pie kāda plaša laukuma bez mājām, kurš stiepās gandrīz līdz senajai Turnelas pilij. Tur kapteinis pavēlēja nodaļai apstāties; tad izsūtīja duci jātnieku korneta vadībā izlūkos un pats visu apkārtējo ielu galos nolika sargus, kuriem lika aizdegt degļus gluži kā pretinieka tuvumā. Pēc šo ārkārtējo drošības pasākumu veikšanas viņš atgriezās un nostājās savas nodaļas frontes priekšā.

—      Seržanti— viņš sacīja asākā un pavēlošākā balsī nekā parasti.

Vecs kavalērists, kura cepuri rotāja zelta uzšuve un kurš valkaja izrakstītu plecu lenti, godbijīgi tuvojās savam priekšniekam.

—  Vai visi jātnieki ir apgādāti ar degļiem?

—  Jā, kapteini.

—       Vai pulvera ragi ir pilni? Vai lodes ir pietiekamā daudzumā?

—  Jā, kapteini.

—  Labi.

' Džafers. Un las no mums.

Kurš tēvu, brāli, draugu saudzē. Lai nolādēts!

Otvejs, Izglābtā Venēcija (angļu vai.).

Viņš lika savai ķēvei soļot gar nelielās vienības fronti turp un atpakaļ. Seržants sekoja viņam zirga garuma atstatumā. Viņš bija ievērojis kapteiņa drūmo garastāvokli 1111 neuzdrošinājās tam tuvoties.

Beidzot viņš saņēma drosmi.

—       Kapteini, vai es drīkstu atļaut jātniekiem pabarot zirgus? Jūs zināt, ka tie nav ēduši jau no paša rīta.

—  Nē.

—  Pa saujiņai auzu? Tas tiks ļoti ātri izdarīts.

—  Nevienam zirgam nav brīv izņemt laužņus no mutes.

—       Es gribēju to tikai tālab, ka, ja šonakt nāksies laist viņus darba … kā saka .. . varbūt…

Virsnieks nepacietīgi pamāja ar roku.

—       Atgriezieties savā vietā,— viņš skarbi atbildēja. Un viņš turpināja jāt turp un atpakaļ.

Seržants atgriezās pie kareivjiem.

—       Nu kā, seržant — tas tiesa? Kas mums būs jādara? Kas te notiks? Ko kapteinis saka?

Vai divdesmit jautājumu uzreiz viņam uzdeva vecākie kareivji, kuru ilgais dienests un saradums ļāva viņiem būt tik familiāriem pret dienesta pakāpē augstāko.

—       Gan dabūsim redzēt,— atbildēja seržants tāda cilvēka balsī, kurš zina vairāk, nekā saka.

—  Kā? Ka?

—       Zirgiem dzelžus nav brīv izņemt, pat ne uz brītiņu … jo, kas var zināt? Jebkuru minūti mēs varam būt vajadzīgi.

—       Ā, tātad būs kautiņš?— vaicāja trumetnieks.— Un ar ko, ja drīkstu vaicāt?

—       Ar ko?— atbildēja seržants, atkārtodams jautājumu, lai pagūtu padomāt.— Pie joda! Tad ta' jautājums! Ka? Pret ko tad citu tu gribētu cīnīties, ja ne pret karaļa ienaidniekiem!

—       Jā, protams, bet kas šie karaļa ienaidnieki ir?— turpināja ietiepīgais jautātājs.

—       Karaļa ienaidnieki! Viņš nezina, kas ir karaļa ienaidnieki!— Seržants līdzjūtīgi paraustīja plecus.

—       Spānietis ir karaļa ienaidnieks. Bet viņš nevarētu te tik slepus ierasties, to būtu ievērojuši,— prātoja kāds kavalērists.

—       Nieki!— iejaucās otrs,— es gan pazīstu daudz karaļa naidnieku, kuri nebūt nav spānieši.

—       Bertrānam taisnība,— sacīja seržants.— U11 es gluži labi saprotu, kādus ļaudis viņš ar to domā.

—  Ja, kādus tad īsti?

—       Hugenotus,— Bertrāns atbildēja.— Nevajag nemaz būt burvim, lai to uzminētu. Ikvienam zināms, ka hugenoti savu

ticību ir pieņēmuši no vāciem. Un, ka vāci ir mūsu ienaidnieki, to man vislabāk apliecina tie pistoles šāvieni, ko pats esmu uz viņiem izšāvis, proti, Senkantēnā, kur viņi kāvās kā paši nelabie.

— Tas viss ir skaisti un jauki,— sacīja trumetnieks,— bet ar viņiem ir noslēgts miers, un tas ir tik skaļi izbazūnēts pa visām malām, ka to vis nevarētu tik drīz aizmirst.

—  Par to, ka hugenoti nav vairs mūsu ienaidnieki,— sacīja jauns, labāk par citiem ģērbies jātnieks,— var spriest arī no tā, ka taisni grāfs de Larošfuko būs karaļa vieglo kavalēristu komandieris mūsu nākamajā Flandrijas karā,— un kurš gan to nezina, ka Larošfuko arī ir protestants? Lai velns mani parauj, ja viņš nav kalvinists no galvas līdz papēžiem! Viņš nēsā piešus kā Kondē un cepuri pēc hugenotu parauga.

—  Kaut viņu mēris nomērdētu!— iesaucās seržants.— Tu, Merlēn, vēl nezini, ko mēs zinām; tevis nebija vēl mūsu pulkā toreiz, kad Larošfuko komandēja slēpnī izvietoto karaspēku un mēs visi gandrīz palikām guļam pie Larobrē Puatū apkaimē. Tas ir viltīgs bestija.

—  Viņš esot sacījis,— Bertrāns piebilda,— ka nodaļa reiteru esot vairāk vērta nekā kavalērijas eskadrons. Es to zinu tikpat kā to, ka šis te zirgs ir ābolains. Man to atstāstīja viens no karalienes pāžiem.

Klausītāju vidū atskanēja sašutuma pilni izsaucieni, bet drīz atkal virsroku guva ziņkāre, pret ko īsti vērsta visa šī gatavošanās kaujai un visa šī ārkārtīgā piesardzība, ar kādu redzēja rīkojamies.

—  Vai tiesa, seržant,— ievaicājās trumetnieks,— vai tiesa, it kā vakar esot mēģināts nogalināt karali?

—  Es esmu gatavs derēt, ka tie ir atkal šie .. . šie paši ķeceri.

—  Sentandrē krusta krogus krodzinieks, pie kā mēs brokastojām,— teica Bertrāns,— stāstīja, it kā viņi esot gribējuši atcelt misi.

— Tādā gadījumā mums nebūtu arī gavēņu dienu,— gluži filozofiski norādīja Merlēns.— Gabaliņš sālītas cūkgaļas pupu bļodiņas vietā — par to nav ko bēdāties.

—  Jā, jā, bet, ja hugenoti tiks pie varas, tad vispirms viņi sasitīs kā stikla traukus visus kavalērijas eskadronus un viņu vietā novietos savus suņus, vācu reiterus.

—  Ja tā, tad es labprāt apgrieztu viņiem sprandu. Pie manas nāves, tas mani atkal pataisa par īstu katoli. Sakiet, Bertrān — jūs esat kalpojis pie protestantiem — vai tas tiesa, ka admirālis nedodot saviem jātniekiem vairāk par astoņiem sū dienā?

—  Ne graša vairāk, šis vecais skopulis! Tāpēc es viņu arī pametu tūdaļ pēc pirmā karagājiena.

—       Kāds mūsu kapteinis šodien saskābis,— sacīja trumet- nieks.— Viņš, kas arvien ir tik jautrs zēns un tik labprāt izrunājas ar kareivjiem, šodien visā garajā ceļā nav atvēris muti.

—  Tās ir jaunās ziņas, kas viņu nomāc,— atbildēja seržants.

—  Kādas ziņas?

—  Nu, kā redzams, tas, ko grib uzsākt hugenoti.

—  Pilsoņu karš drīz sāksies no jauna,— Bertrāns sacīja.

—       Mums jo labāk,— atteica Merlēns, kurš arvien mēdza saskatīt lietu labo pusi,— būs ko izkauties, ciemus, ko dedzināt, un hugenoti, ko tirdīt.

—       Kā liekas, viņi būs lūkojuši atkal uzsākt to pašu veco Ambuāzas lietu,— sacīja seržants.— Tālab mēs esam atsaukti uz Parīzi. Mums te atkal jānodibina kārtība.

Šai brīdī atgriezās kornets ar savu nodaļu. Viņš piejāja pie kapteiņa un sāka klusām ar to sarunāties, turpretī kareivji, kas bija viņu pavadījuši, pievienojās saviem biedriem.

—       Pie manas bārdas!— sacīja kāds, kas bija gājis izlūkos, — es nekā nevaru sajēgt, kas šodien Parīzē notiek. Uz ielas mēs neredzējām neviena kaķa, bet Bastīlija toties ir bāztin piebāzta ar kareivjiem: es redzēju pagalmā slejamies gaisā šveiciešu šķēpus kā rudzu vārpas, citu pie cita!

—  Nebija jau vairāk kā simti pieci,— pārlaboja otrs.

—       Droši zināms ir tikai tas, ka hugenoti gribējuši nonāvēt karali un ka admirali šai juceklī ievainojis tieši lielais hercogs de Gīzs.

—  Aha! Nelietis! Tā viņam vajadzēja!— iesaucās seržants.

—       Es pats dzirdēju,— jātnieks turpināja,— ka šveicieši savā velna izloksnē stāsta, ka Francijā jau pārāk ilgi šie ķeceri tiekot paciesti.

—       Tas tiesa, ka pēdējā laikā viņi tiešām ir kļuvuši pārāk vīzdegunīgi,— sacīja Merlēns.

—       Liekas jau gandrīz tā, it kā viņi būtu sakāvuši mūs pie Žarnakas un Monkontūras — viņi uzpūtušies un lielīgi!

—       Viņi labprāt gribētu notiesāt aitas cisku, bet mums atstāt tikai kaulu,— sacīja trumetnieks.

—  īstiem katoļiem sen būtu laiks viņus labi izsukāt.

—       Par sevi varu sacīt,— bilda seržants,— ja karalis man teiktu: «Apkauj šos blēžus!»— tad lai man atņem manu zobena siksnu, ja es liktu to sev divreiz teikt.

—       Pastāsti mums, Belroz, ko īsti kornets pilsētā darīja?— jautāja Merlēns.

—       Viņš sarunājās ar kādu šveiciešu virsnieku, bet es nevarēju sadzirdēt, ko viņi runāja. Domājams, ka tas bija kaut kas

|oti interesants, jo viņš ik brīdi iesaucās: «Ak, mans dievs! Ak, mans dievs!»

—  Pag, lūk, kur auļo pie mums jātnieki, jādomā, viņi ved kādu pavēli.

—  Manuprāt, viņi ir tikai divi; un kapteinis ar kornetu dodas viņiem pretī.

Divi jātnieki ātri tuvojās kavalēristu nodaļai. Viens, greznā apģērbā, ar spalvām pušķotu cepuri un zaļu jostu, sēdēja skaistā kaujas zirgā. Viņa pavadonis bija maza auguma resns, plecīgs cilvēks melna tērpā, ar lielu koka krustu rokā.

—  Katra ziņā būs kauja,— sacīja seržants.— Lūk, kur priesteris, ko sūta nobiktēt ievainotos.

—  Nav liela prieka kauties bez pusdienām,— klusām nomurmināja Merlēns.

Abi jātnieki pievaldīja zirgus, tā ka, satiekoties ar kapteini, bez pūlēm varēja tos apturēt.

—  Skūpstu de Meržī kunga rokas,— sacīja cilvēks ar zaļo lenti.— Vai viņš atceras vēl savu padevīgo kalpu Tomā de Morevelu?

Kapteinim Morevela jaunais noziegums vēl nebija zināms; viņš to pazina vienīgi ka krietnā de Muī slepkavu. Viņš tam atbildēja ļoti skarbi:

—  Es nezinu nekāda de Morevela kunga. Bet man liekas, jūs būsiet sūtīti pateikt mums beidzot, kālab mēs esam šeit.

—  Lieta tāda, mans kungs, ka mums jāglābj mūsu labais karalis un mūsu svētā reliģija no briesmām, kuras tiem draud.

—  Un kas tās būtu par briesmām?— atvaicaja nicinošā balsī Žoržs.

—  Hugenoti ir sarīkojuši pret viņa augstību slepenu sazvērestību, bet viņu noziedzīgie nolūki, paldies dievam, ir laikā atklāti, un visiem krietniem kristīgiem ir šonakt jāapvienojas, lai viņus iznīcinātu vēl miegā.

—  Kā tika iznīcināti midianīti no stiprā Gedeona elkoņa,— sacīja melnā tērptais.

—  Ko es dzirdu!— iekliedzas Meržī, nodrebinādamies no šaušalām.

—  Pilsētnieki ir apbruņoti,— Morevels turpināja.— Pilsētā ir franču gvarde un Iris tūkstoši šveiciešu. Mūsu pusē ir gandrīz sešdesmit tūkstoši vīru; pulksten vienpadsmitos tiks dots signāls, un tracis sāksies.

—  Nožēlojamais slepkava! Kadas nelietības tu te mums sludini? Karalis nedos pavēles slepkavībām . .. lielakais, viņš par tām maksā.

Bet, to sacīdams, Žoržs atcerējās savādo sarunu ar karali pirms dažam dienām.

—  Bez satraukuma, kapteiņa kungs, ja karaļa dienests patlaban neaizņemtu visas manas rūpes, es jūsu apvainojumiem atbildētu. Uzklausieties: es nāku no viņa majestātes ar uzdevumu, lai jūs ar savu nodaļu pievienotos man. Mūsu rajons būs Sentantuāna iela un tās tuvējais kvartals. Es atvedu jums sīku sarakstu par tiem, kuri jānonāvē. Godājamais Malbuša tēvs sagatavos jūsu ļaudis un izdalīs tiem baltus krustus, kādi šonakt bus visiem katoļiem, lai tumsā nenoturētu ticīgos par ķeceriem.

—  Un es lai piekristu aizmigušu cilvēku noslepkavošanai?

—  Vai jūs esat katolis un atzīstat Kārli IX par savu karali? Vai jūs pazīstat maršala de Reca parakstu, tā Reca, kuram jūs esat padoti?

Morevels izvilka papīru, kas bija viņam aiz jostas, un atdeva to kapteinim.

Meržī pasauca kādu jātnieku un salmu lāpas gaismā, kuru iededzināja ar arkebūzas degli, izlasīja pareizi uzrakstītu karaļa pavēli kapteinim de Meržī sniegt bruņotu palīdzību franču gvardei, klausīt de Morevela kunga norādījumiem un pildīt to pienākumu, par kuru de Morevels paskaidros sīkāk. Šai pavēlei bija pievienots saraksts ar virsrakstu: «Ķeceru saraksts, kuri iznīcināmi Sentantuāna kvartālā.» Lāpas gaismā, kura dega kareivja rokā, visi kavalēristi skaidri redzēja, cik dziļi viņu komandieri ietekmēja šī pavēle, kuras saturu viņš vēl nezināja,

—  Mani jātnieki nekad nebūs ar mieru kļūt par slepkavām,— sacīja Žoržs, iesviezdams papīru de Morevelain sejā.

— Te nav runa par slepkavošanu,— salti atbildēja priesteris.— Runa ir par ķeceriem, un tā būs tikai taisna tiesa, kas tiks izpildīta viņu namos.

—  Krietnie kareivji!— uzsauca Morevels, paceldams balsi un vērsdamies pie kareivjiem,— hugenoti tīko nonāvēt karali un katoļus; mums jāaizsteidzas viņiem priekšā. Šonakt mēs nonāvēsim viņus visus, kamēr tie guļ, un karalis atļauj jums izlaupīt viņu namus.

No visām rindām atskanēja mežonīga prieka kliedzieni.

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!

—  Klusumu ierindā!— pērkonīgā balsī iesaucās kapteinis. — Man vienīgam ir tiesības še komandēt un dot pavēles. Biedri, tas, ko saka šis nelietis, nevar būt taisnība. Un, ja arī karalis būtu šādu pavēli izdevis, mani jātnieki nekad nevēlēsies nonāvēt cilvēkus, kuri nespēj cīnīties pretī.

Kareivji klusēja.

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!— reizē uzsauca Morevels ar savu pavadoni.

Kavalēristi pēc brīža atkārtoja:

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!

—  Nu, kapteini? Jūs paklausīsiet?— vaicāja Morevels.

—  Es neesmu vairs kapteinis!— Žoržs izsaucās.— Un viņš norāva krūšu nozīmi un plecu lenti — zīmes, kas norādīja uz viņa dienesta pakāpi.

—  Apcietiniet šo nodevēju!— uzkliedza Morevels, izvilkdams zobenu.— Nogaliniet šo dumpinieku, kurš liedzas paklausīt savam karalim!

Taču neviens kareivis neuzdrošinājās pacelt roku pret savu komandieri .. . Žoržs izsita Morevelam zobenu no rokas, bet tad, neietriekdams savējo pretinieka krūtīs, apmierinājās ar to, ka iesita tam ar zobena spalu sejā tik spēcīgi, ka tas nogāzās no zirga zemē.

—  Ardievu, gļēvuļi!— viņš uzsauca savai nodaļai.— Es domāju, ka man ir karavīri, bet es redzu, ka man ir bijuši tikai slepkavas.— Tad, pavērsdamies pret savu kornetu:— Alfons, ja vēlaties kļūt par kapteini, tad tagad ir īstā reize. Stājieties šo banditu priekšgalā.

Pēc šiem vārdiem viņš iecirta zirgam piešus sānos un attālinājās aulēkšiem, virzīdamies uz pilsētas centru. Kornets pajājās dažus soļus, it kā vēlētos viņam sekot, bet drīz saturēja zirgu, tad ļāva zirgam iet soļos, beidzot apstājās, pagrieza apkārt un atgriezās pie nodaļas, bez šaubām, nospriezdams, ka kapteiņa padoms, kaut arī dots lielu dusmu brīdī, tomēr nav gluži zemē metams.

Morevels, vēl arvien mazliet apdullis no dabūtā sitiena, lādedamies uzkāpa zirgā; un mūks, paceldams savu krucifiksu, piekodināja kareivjiem nežēlot nevienu hugenotu un noslīcināt ķecerību asinsplūdos.

Kareivjus vienu brīdi apstādināja kapteiņa pārmetumi, bet, redzēdami, ka atbrīvojušies no viņa klātienes, un paredzēdami sev bagātu laupījumu, viņi savicināja virs galvām zobenus un zvērēja izpildīt visu, ko Morevels viņiem pavēlēšot.

XXI PĒDĒJAIS MĒĢINĀJUMS

S o o I li s a y e r .

Beware the Ieies of March!

Sliakespeare. Julius Caesar.'

To pašu vakaru, parastajā stundā, Meržī izgāja no mājām un, cieši ievīstījies apmetnī, kura krāsa neatšķīrās no sienām, cepuri uzmaucis dziļi uz acīm, ar pienācīgu uzmanību devās uz grāfienes namu. Tikko pagājis dažus soļus, viņš sastapa ķirurgu Ambruāzu Parē, kuru viņš pazina, jo Parē viņu ārstēja, kad viņš bija gulējis ievainots. Parē patlaban nāca, bez šaubām, no de Šatijonu nama, un Meržī, nosaucis savu vārdu, apvaicājās viņam par admirāļa veselību.

—  Viņam jau klājas labāk,— atbildēja ķirurgs.— Brūce ir tīra, un slimais veselīgs. Ar Dieva palīgu viņš atspirgs. Es ceru, ka pēc zālēm, kuras es viņam līdz šim parakstīju, viņš pavadīs mierīgu nakti.

Kāds vīrs no vienkāršiem, kurš gāja tiem garām, dzirdēja viņus runājam par admirāli. Atgājis pietiekošā atstatumā, lai varētu but bezkaunīgs bez bailēm, ka tiktu pārmācīts, viņš uzsauca:

—  Jūsu sātana admirālis drīz dejos sarabandu Monfokonā!— un viņš metās bēgt, ko kājas nes.

—  Nelietīgais bezkauņa!— sacīja Meržī.— Man dusmas, ka mūsu lielais admirālis spiests dzīvot šajā pilsētā, kur viņam tik daudz ienaidnieku.

—  Par laimi, viņa pils ir krietni apsargāta,— atbildēja ķirurgs.— Man aizejot, visas kāpnes bija pilnas kareivju, kuri jau iededzināja savus degļus. Ak, de Meržī kungs, šejienes tauta mūs nemīl. Bet ir jau vēls, un man laiks atgriezties Luvrā.

Novēlējuši viens otram labu nakti, viņi izšķīrās, un Meržī turpināja savu ceļu, nododamies atkal rožainām domām, kuras viņam lika aizmirst gan admirāli, gan katoļu ienaidu.

Tomēr viņš nevarēja neievērot savādu kustību visās Parīzes ielās, kuras parasti, tumsai iestājoties, mēdza būt pavisam klusas. Brīžiem viņam ceļā gadījās sastapt nesējus ar savādām nastām plecos, kuras varēja noturēt par piķu klēpjiem, brīžiem bija redzamas kareivju nodaļas ar šautenēm plecos, aizdegtiem degļiem; šur tur steidzīgi atveras kāds logs, paradījās kaut kādi stāvi ar svecēm un tūdaļ atkal nozuda.

—  Ei!— Meržī uzsauca kādam nesējam:— Tēvocīt, kur jūs tik vēlu nesat šos ieročus?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, šīs nakts dzīrēm.

—  Biedri,— Meržī uzrunāja kādu seržantu, kas vadīja patruļu,— kurp jus tik vēlu, tā apbruņojušies?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, uz šīs nakts dzīrēm.

—  Hei, pāži Vai jūs nekalpojat pie karaļa? Kurp jūs un jūsu biedri vedat šos zirgifs, apseglotus kā kautiņam?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, šīs nakts dzīrēm.

—  Šīs nakts dzīrēm!— prātoja Meržī.— Liekas, visi ļaudis to zina, vienīgi es ne. Bet galu galā, kas man tur daļas? Lai līksmojas karalis bez manis, neesmu nemaz ziņkārīgs, neveļos viņa dzires redzēt.

Mazliet vēlāk viņš ievēroja kādu slikti ģērbtu cilvēku, kas pie dažām mājām apstajās un uzvilka ar krītu uz durvīm baltu krustu.

—  Draugs, vai jūs esat kāda pulka kvarlīrineistars, ka tā atzīmējat dzīvokļus?

Svešais nozuda, neatbildējis ne vārda.

Ielas pagriezienā, izejot uz tās ielas, kur dzīvoja grāfiene, viņš gandrīz sadūrās ar lielā apmetnī ietinušos cilvēku, gluži kā viņš pats: tas nāca ap to pašu ielas stūri, tikai pretēja virzienā. Par spīti tumsai un tam, ka abi, šķiet, centās slēpt sejas viens no otra, viņi tomēr pazina viens otru.

—  A, labvakar, de Bevila kungs,— sacīja Meržī, pasniegdams roku.

Lai sniegtu viņam labo roku, de Bevils izdarīja ērmotu kustību: zem apmetņa ātri pārlika kaut ko smagu no labās rokas kreisajā. Apmetnis mazliet pavērās.

—  Sveiciens daiļo dāmu dievinātajam varonim un uzvarētājam!— iesaucās Bevils.— Esmu gatavs derēt, ka mans cēlais draugs dodas savās laimīgajās mīlas gaitās.

—  Un jūs pats, kungs? .. . Liekas, ka vīri ne visai draudzīgi skatas uz jums: jo, ja nemaldos, es redzu uz jūsu pleciem bruņas, un tas, ko jūs turat zem apmetņa, liekas kaut kas ļoti līdzīgs pistolēm.

—  Vajag būt piesardzīgam, Bernāra kungs, ļoti piesardzīgam,— atbildēja Bevils. To sacīdams, viņš rūpīgi sakārtoja savu apmetni tā, lai pistoles zem tā nebūtu manāmas.

—       Es |oti nožēloju, ka nevaru šovakar piedāvāt jums savus pakalpojumus un savu zobenu, lai sargātu ielu un stāvētu sardzē pie jūsu mīļākās durvīm. Šodien man tas nav iespējams, bet katra citā gadījumā jūs varat paļauties uz mani.

—       Šovakar jūs nekādi nevarat nākt man līdzi, de Meržī kungs,— Bevils izteica šos vārdus, savādi smaidot.

—  Nu, tad labu izdošanos! Ardievu!

—       Es jums arī noveļu labu izdošanos! — Bevila balsī, sakot šos atvadīšanās vārdus, jautās pārspīlēts svinīgums.

Viņi izšķīrās, un Meržī bija jau dažus soļus pagājis, kad izdzirda, ka Bevils viņu sauc. Viņš apgriezās un ieraudzīja Bevilu nākam pie viņa.

—  Vai jūsu brālis ir Parīzē?

—       Nē, bet es viņu gaidu kuru katru dienu. Ak jā, sakiet man, vai jūs arī piedalīsieties šis nakts dzīrēs?

—  Dzīrēs?

—       Jā. Visur dzird runājam, ka šovakar galmā būšot lielas dzīres.

Bevils nomurmināja kaut ko caur zobiem.

—       Ardievu vēlreiz,— sacīja Meržī,— es mazliet steidzos un . .. jūs jau saprotat, ko es vēlējos sacīt?

—       Uzklausiet, uzklausiet! Vēl vienu vārdu. Es nevaru šovakar jūs atstāt, iekāms neesmu devis jums patiesa drauga padomu.

—  Kādu padomu?

—       Neejiet šovakar pie viņas. Ticiet man, rīt jūs būsiet man pateicīgs.

—       Tad tas ir jūsu padoms? Bet es jūs nesaprotu. Kas tā par viņu?

—       Ko jūs! Mēs ļoti labi viens otru saprotam. Bet, ja jūs esat prātīgs, tad dodieties vēl šovakar pāri Sēnai.

—  Vai jūs galu galā negribat ar mani tikai pajokoties?

—       Pat ne drusciņas. Nekad vēl neesmu runājis nopietnāk. Es jums saku, dodieties pāri Sēnai. Ja velns jūs pārāk dīda,— ejiet gar jakobīņu klosteri Senžaka ielā. Divus vārtus aiz svētajiem tēviem jūs redzēsiet lielu koka krucifiksu, piestiprinātu pie diezgan ubadzīga izskata nameļa. Tā ir diezgan dīvaina izkārtne. Bet par to nekas! Jūs pieklauvēsiet un atradīsiet tur ļoti pakalpīgu vecenīti, kura aiz cieņas pret mani uzņems jūs ļoti laipni . . . Ejiet un remdējiet savu dedzību šovakar viņpus Sēnas. Vecajai Brijāra mātei ir glītas un mīlīgas krustmeitas. Jūs taču mani saprotat?

—  Jūs esat pārāk laipni. Pazemīgi pateicos.

—  Nē. Sekojiet manam padomam. Muižnieka godavārds, jums tas nāks par labu.

—  Ļoti pateicos, es jūsu padomu izmantošu citā reizē. Bet šodien … es tieku gaidīts …— Un Meržī paspēra soli uz priekšu.

—  Dodieties uz Sēnas viņu krastu, mans drošuli, tas ir mans pēdējais vārds. Ja jums notiks kāda nelaime, ja nebūsiet manam padomam paklausījis, es mazgāju rokas nevainībā.

Bevila balsī bija kaut kas tik neparasti nopietns, kas Meržī pārsteidza. Bevils bija jau aizgriezies projām; šoreiz Meržī aizturēja viņu.

—  Ko, pie joda, jūs īsti vēlaties man sacīt? Paskaidrojiet man to, Bevila kungs, un nerunājiet ar mani mīklās.

—  Dārgais draugs, varbūt es nedrīkstētu to teikt jums tik skaidri, bet — dodieties pāri upei, iekams nav vēl pusnakts . .. un ardievu.

—  Bet.. .

Bevils bija jau gabalā. Meržī brītiņu tam sekoja, bet tūdaļ, nokaunējies par zaudēto laiku, kuru varēja pavadīt daudz labāk, viņš atgriezās uz agrākā ceļa un tuvojās dārzam, kurā viņam bija jāieiet. Viņam vajadzēja brītiņu pastaigāties gan šurpu, gan turpu, lai nogaidītu, kamēr vairāki garāmgājēji būs attālinājušies. Viņš baidījās, ka tiem varētu izlikties diezgan savādi, ja tie redzētu ap šo laiku ieejam viņu pa darza vārtiņiem. Nakts bija jauka, viegls vējiņš veldzēja karstumu; mēness drīz parādījās, drīz nozuda aiz viegliem, baltiem mākonīšiem. Tā bija nakts, kas radīta mīlestībai.

Brītiņu iela kļuva tukša; Meržī tūdaļ ātri atvēra vārtiņus un bez trokšņa tos aizvēra. Viņa sirds pukstēja strauji; bet viņš nedomāja ne par ko citu kā vienīgi tikai par tiem priekiem, kuri gaidīja viņu pie Diānas, un drūmās domas, ko viņa dvēselē bija modinājuši Bevila savādie vārdi, tagad bija tālu.

Uz pirkstgaliem viņš piegāja pie mājas. Puspievērtā logā aiz sarkana aizkara dega lampa: tā bija norunātā zīme.

Vienā acumirklī viņš nokļuva savas mīļākās lūgšanu istabā.

Viņa bija atlaidusies pusguļus uz ļoti zema, ar tumši zilu damastu pārvilkta dīvāna. Viņas garie, melnie mati, klaidā iziruši, pārklāja spilvenu, uz kura balstījās viņas galva. Acis bija aizvērtas, un, likās, viņa pielika pūles, lai plaksti paliktu nekustīgi. Viena vienīga pie griestiem uzkārta sudraba lampa apgaismoja telpu un it kā lēja visu savu gaismu uz Diānas de Tiržī bālo seju un kvēli sārtajām lūpām. Viņa negulēja, bet, viņu uzlūkojot, likās, it kā viņu mocītu kādi smagi murgi. Līdzko atskanēja Meržī zābaku čīkstoņa uz lūgšanu istabas

grīdsegas, viņa pacēla galvu, atvēra acis un lūpas, nodrebēja un ar pūlēm apspieda izbaiļu kliedzienu.

—  Es tevi sabiedēju, manu eņģelīt?— sacīja Meržī, stāvēdams uz ceļiem viņas priekšā un noliekdamies pie spilvena, kur daiļā grāfiene atkal bija nolaidusi savu galvu.

—  Beidzot tu esi šeit! Slavēts lai ir Dievs!

—  Vai es liku ilgi gaidīt? Līdz pusnaktij vēl tālu/

—  Ak, lieciet mani mierā, Bernār… Vai kāds redzēja, ka jūs ienācāt šeit?

—  Neviens … Bet kas tev kaiš, mana mīļā? Kāpēc šīs daiļās lūpiņas vairās no manējām?

—  Ai, Bernār, ja tu zinātu . .. O! nemoci mani, es tevi lūdzu… Es ciešu šausmīgi, man ir briesmīga migrēna… Mana nabaga galva deg kā ugunī.

—  Nabadzīte!

—  Apsēdies pie manis .. . un, dieva dēļ, neprasi no manis šovakar nekā … es esmu pavisam slima.

Viņa iespieda savu daiļo seju dīvāna spilvenos un sāpīgi ievaidējās. Tad pēkšņi pacēlās uz elkoņa, atpurināja savus biezos matus, kuri bija aizseguši visu vļņas seju, un, satvērusi Meržī roku, pielika to sev pie deniņiem. Viņš juta, cik spēcīgi sitas artērija.

—  Tava roka ir vēsa,— viņa sacīja,— man no tās tik labi. ..

—  Mīļā Diāna! Kā es vēlētos, lai man būtu šī migrēna tavā vietā,— atbildēja Meržī, skūpstīdams viņas kaistošo pieri.

—  Ai, jā! . .. Un es vēlētos. .. Uzliec savus pirkstgalus uz maniem plakstiņiem, tas mani remdinās … Man liekas, ja cs raudātu, es ciestu mazāk; bet es nevaru raudāt.

Iestājās ilgs klusums, ko pārtrauca vienīgi grāfienes de Tiržī nevienādā un apgrūtinātā elpa. Meržī, stāvēdams uz ceļiem pie viņas gultas, vieglītēm berzēja un šad tad noskūpstīja savas skaistās Dianas pievērtos acu plakstiņus. Ar kreiso roku viņš atbalstījās uz spilvena, un viņa mīļākās pirksti, savijušies ar viņa pirkstiem, tos laiku pa laikam saspieda, savādā, konvulsīvā kustībā. Diānas elpa, maiga un kvēla reizē, kairi kutināja Meržī lūpas.

—  Mana dārgā,— viņš beidzot sacīja,— man šķiet, tevi moka kaut kas vairāk nekā tikai migrēna. Vai tev ir kāds iemesls bēdām? . . . Kāpēc tu to man nestāsti? Vai tad tu nezini, ka mēs viens otru mīlam, lai dalītos ne tikvien savos priekos, bet arī savās sāpēs?

Grāfiene papurināja galvu, neatvērdama acis. Viņas lūpas sakustējās, bet neizsacīja neviena saprotama balsiena, beidzot, it kā galīgi izsmēlusi spēkus ar šo piepūli, viņa no jauna nolaida savu galvu uz Meržī pleca. Sajā brīdī torņa pulkstenis sita pusdivpadsmit. Diāna notrīcēja un piecēlās sēdus, visa drebēdama.

—  Patiesi, jūs liekat man baiļoties jūsu dēļ, mana dārgā!

—  Nekas… vēl nekas,— viņa atbildēja piesmakušā balsī.— Bet šī pulksteņa sitieni skan tik šaušalīgi! Pie katra sitiena man ir tā, it kā sakarsēta dzelzs slīdētu caur manām smadzenēm.

Meržī neatrada labāku zaļu un labākas atbildes ka noskūpstīt viņas noliekto pieri. Pēkšņi viņa izstiepa rokas un uzlika tas savam mīļākajam uz pleciem; pati, vel vienmēr tapat pusguļus, viņa lūkojās uz Bernām ar kvēlojošu skatienu, kurš, likās, spēja izspiesties viņam cauri.

—  Bernār,— viņa sacīja,— kad tu atgriezīsies pie īstenās ticības?

—  Nerunāsim, mana dārgā, šonakt par to — tas tevi padarīs tikai vēl slimāku.

—  Tā ir tava ietiepība, kas padara mani slimu . .. bet tev tas nerūp. Taču laiks vilcināšanos vairs nepieļauj. Un, ja es gulētu uz nāves gultas, es lūkotu tevi pārliecināt līdz manam pēdējam elpas vilcienam .. .

Meržī gribēja aizspiest viņai muti ar skūpstu. Tas ir viens 110 vislabākajiem pretpierādījumiem un atbildēm uz visiem jautājumiem, kādus vien mīlētājs dzird 110 iemīļotās. Bet Diāna, kura citām reizēm pati bija visai pretimnākoša, šoreiz spēcīgi viņu atstūma, gandrīz ar sašutumu.

—  Uzklausiet mani, de Meržī kungs,— viņa teica.— Nav dienas, kad es nelietu savas sirds asaras, domādama par jums un jūsu maldīšanos. Jūs pats zināt, kā es jūs mīlu! Spriediet, kādām jābūt manām ciešanām, kuras man jāpanes, domājot par to, ka tas, kurš man ir dārgāks nekā dzīvība, var vienā minūtē zaudēt miesu un dvēseli.

—  Diāna, jūs zināt, ka mēs taču esam vienojušies nerunāt vairs par šo tematu.

—  Ir jārunā, nelaimīgais! Kas var galvot, vai tev ir atlikusi vairs kaut vai stunda, lai nožēlotu?

Viņas balss neparastā izteiksme un viņas dīvainā valoda neviļus atgādināja Bernāram to savādo brīdinājumu, kadu viņš tikko saņēma no Bevila. Pret paša gribu tas viņu satrauca, tomēr viņš savaldījās; šo jauno viņa atgriešanas mēģinājuma dedzību viņš izskaidroja vienīgi ar grāfienes dievbijību.

—  Ko jūs ar to gribat sacīt, mana dārgā?— viņš jautāja. — Vai jūs domājat, ka, lai nogalinātu hugenotu, griesti tiešām sagāzīsies viņam uz galvas, tāpat kā vakarnakt jūsu gultas baldahīns? Par laimi, tikām cauri ar nelielu putekļu kārtiņu.

—  Jūsu ietiepība noved mani līdz izmisumam! . . . Paklausieties, es redzēju sapnī, ka jūsu ienaidnieki gatavojās jūs nonāvēt . . . Un es jūs redzēju asiņojošu, sadragātu un saplosītu atdodam savu dvēseli, iekāms es paguvu atvest pie jums savu garīdznieku.

—  Mani ienaidnieki? Es neticu, ka man tādi jel maz būtu.

—  Neprātīgais! Vai jūsu ienaidnieki nav visi tie, kas neieredz jūsu maldu mācību? Vai tāda nav visa Francija? Jā, visiem frančiem vajag būt jūsu ienaidniekiem, kamēr jūs paliekat ienaidnieks Dievam un baznīcai.

—  Beigsim šo sarunu, mana karaliene. Kas attiecas uz jūsu sapņiem, tad griezieties pie vecās Kamilas, lai viņa jums tos iztulko; es šajā ziņā esmu pilnīgs nepraša. Bet runāsim par kaut ko citu.— Jūs, man liekas, bijāt šodien galmā? Droši jūs tur saķerat savu migrēnu, kura jūs tā moka un mani tā kaitina?!

—  Jā, es nāku no galma, Bernār. Es redzēju karalieni un pārnācu patlaban no viņas . . . cieši apņēmusies pieliki pēdējos spēkus, lai piespiestu jūs mainīt ticību … Tas ir jādara, tas ir noteikti jādara!. ..

—  Man šķiet,— pārtrauca viņu Bernārs,— man šķiet, dārgā, ja jūs, par spīti savai slimībai, spējat vēl tik dedzīgi sprediķot, tad, ar jūsu laipnu atļauju, mēs varētu pavadīt laiku daudz patīkamāk.

Viņa uz šo joku atbildēja ar nicinošu un dusmīgu skatienu.

—  Pazudušais,— viņa sacīja klusītēm un it kā runādama tikai pati ar sevi,— kalab man tomēr jābūt tik bezgala vājai pret viņu?

Tad viņa turpināja skaļāk:

—  Es tagad skaidri redzu, ka jūs mani nemīlat un ka jūs mani vērtējat ne augstāk par kādu zirgu. Lai tikai es kalpoju jūsu izpriecai, kas tad par to, ja es izciešu tūkstoš moku! … Tikai jūsu, vienīgi tikai jūsu dēļ es esmu uzņēmusies ciest un paciest savas sirdsapziņas mokas, pret kurām kairas mocības, ko spētu izgudrot cilvēka niknums, būtu nieks. Viens vienīgs vārds no jūsu mutes atdotu mieru manai dvēselei; bet šo vārdu jūs nekad neizsacīsiet! Jūs manis dēļ nevēlaties ziedot pat ne vienu jūsu aizspriedumu.

—  Dārgā Diana, kādus briesmīgus uzbrukumus jūs liekat man izturēt! Esiet taisnīga un neļaujiet, lai jūsu dedzīgā pieķeršanās ticībai padarīlu jūs aklu. Atbildiet man: vai visam, visam, ar ko vien spēj pakalpot mana roka un mans gars, jūs atradīsiet vēl citu tik padevīgu vergu ka mani? Bet, ja jau man tas vēlreiz jums jāatkārto: es gan varētu atdot par jums savu dzīvību, bet nevaru ticēt tam, kam neticu.

Viņa, klausīdamās Bernārā, paraustīja plecus un uzlūkoja viņu tādām acīm, kurās atspoguļojās gandrīz ienaids.

—  Man nebūtu iespējas,— viņš turpināja,— jūsu dēļ pārvērst savus kastaņbrūnos matus par gaišiem. Es nevarētu pārveidot jūsu patikas dēļ sava auguma formas. Mana ticība ir daļa no mana ķermeņa, un atraut to no manis, dārgā, var tikai kopā ar dzīvību. Kaut divdesmit gadu sprediķotu man apkārt, nekad nevienam neizdotos pārliecināt mani, ka kumosiņš neraudzētas maizes…

—  Ciet klusu!— grāfiene viņu pārtrauca pavēlošā balsī,— nezaimo! Nu es esmu izmēģinājusi visu — nekas nav līdzējis. Jūs, visi jūs, kas esat sazāļojušies ar ķecerības indi, esat stūrgalvīga tauta un akli un kurli pret īsto patiesību. Jūs baidāties dzirdēt un redzēt. Tad labi: ir pienācis laiks, kad jūs patiešām vairs nedzirdēsiet un neredzēsiet.. . Nav vairāk līdzekļu, ar ko iznīcināt šo mūsu baznīcas brūci, kā tikai viens vienīgs, un šis līdzeklis tagad tiks izlietots.

Viņa pagājās dažus soļus pa istabu un, stipri uztraukta, tūdaļ turpināja:

—  Nepaies ne stunda, kad tiks nocirstas ķecerības pūķa visas septiņas galvas. Šķēpi ir uztrīti, un ticīgie ir sagatavojušies. Visi bezdievīgie pazudīs no zemes virsas.

Tad, izstiepusi pirkstu, viņa rādīja uz pulksteni istabas kaktā.

—  Redzi,— viņa sacīja,— tev ir atlicis vēl stundas ceturksnis, lai nožēlotu. Kad rādītājs sasniegs šo vidu, tavs liktenis būs izlemts.

Viņa vēl runāja, kad no āra kļuva dzirdams neskaidrs troksnis, it kā liela ļaužu pūļa rūkoņa, kurš viļņojas ap plašu ugunsgrēku; no sākuma it ka nedrošs un noslēpumains, tad aizvien straujāk un straujāk pieņemdainies spēkā, pēc pāris minūtēm jau tālumā varēja izšķirt zvanīšanu un šāvienus.

—  Kādas šausmas jūs man šovakar pavēstat?— iekliedzās Meržī.

Grāfiene metās pie loga un atrāva to vaļā.

Tagad troksnis, loga stiklu un aizkaru vairs neaizturēts, kļuva daudz noteiktāks. Šķita, ka varēja atšķirt sāpju un izmisuma saucienus sajaucamies ar mežonīgām gavilēm. No visām pilsētas daļām, ciktāl vien varēja pārredzēt, lēnam kāpa augšup sarkanīgi dūmi. Viss liktos kā milzīgs ugunsgrēks, ja asa sveķu smaka neliecinātu, ka dūmi nāk no tūkstošiem degošu lāpu, ātri piepildīdami istabu ar šo smaržu. Tai brīdī uz ielas nozibsnīja kads arkebūzas šāviens un apgaismoja uz mirkli tuvējās mājas logus.

—  Slaktiņš ir sācies!— iesaucās grāfiene, šausmās saķērusi galvu.

—  Slaktiņš? Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Šonakt nonāvēs visus hugenotus, karalis tā ir pavēlējis. Visi katoļi ir sagrābuši ieročus, un neviens vienīgs ķeceris netiks taupīts. Baznīca un Francija ir glābta; bet tu, ja tu neatsakies no savas maldu ticības, tu esi pazudināts.

Meržī sajuta, ka salti sviedri pārklāj visu augumu. Mulsu skatienu viņš vēroja Diānu de Tiržī, kuras sejā savādi mainījās neparastu izbaiļu un uzvaras gaviļu izteiksme. Baigā dunoņa, kas spiedās viņam ausīs un piepildīja visu pilsētu, pietiekami skaidri liecināja, ka Dianas šaušalu ziņa, ko tā viņam atklāja, ir patiesa. Dažus mirkļus grāfiene stāvēja, pilnīgi sastingusi, mēmi lūkodamās uz viņu; vienīgi ar pret logu izstiepto pirkstu viņa, šķiet, gribēja ietekmēt Meržī iztēli: attēlot tās asiņainās ainas, kuras bija jaušamas šajā brēkšanā un šo kanibālisko uguņu blāzmā. Pamazām viņas sejas izteiksme atkal atmaiga: mežonīgais prieks izzuda, un palika izbailes. Beidzot viņa nokrita ceļos, un viņas balss kļuva lūdzoša:

—  Bernār!— viņa vaimanāja,— es tevi lūdzos, glāb savu dzīvību, atgriezies katoļticībā! Glāb savu dzīvību un glāb arī manu, kura ir saistīta ar tavu!

Meržī uzmeta viņai mežonīgu skatienu, kamēr viņa uz ceļiem, izstieptām rokām, vilkās viņam nopakaļ pa istabu. Neatbildēdams viņai ne vārda, viņš aizskrēja uz lūgšanu istabas viņu galu, kur satvēra savu zobenu, kuru ienākot bija nolicis uz atzveltnes krēsla.

—  Nelaimīgais! Ko tu gribi darīt?— sauca grāfiene, pieskriedama viņam klāt.

—  Aizsargāties! Mani nenokaus kā aunu.

—  Tūkstoš zobenu nespētu tevi izglābt, tu neprātīgais! Visa pilsēta ir apbruņojusies. Karaļa gvarde, šveicieši, pilsētas iedzīvotāji, tauta — visi piedalās šajā slaktiņā, un nav neviena vienīga hugenota, pret kura krūtīm šajā pašā brīdī nevērstos desmitiem zobenu. Ir tikai viens līdzeklis, ar ko tu vari izglābties no nāves: kļūsti katolis.

Meržī bija drošsirdīgs, bet, iedomājoties visas briesmas, ko šī nakts solīja, viņš uz mirkli sajuta sirds dziļumos mostamies gļēvas bailes, un pat doma glābt sevi, atsakoties 110 savas ticības, pazibēja viņa prātā ka zibens uzliesmojums.

—  Es galvoju par tavu dzīvību, ja tu kļūsti katolis,— turpināja Diāna, salikdama rokas ka lūgšanā.

«Ja es atteiktos,» domāja Meržī, «es pats nicinātu sevi visu mūžu» … Sis vienas domas pietika, lai atkal atgrieztos visa viņa drosme, kuru vel divkāršoja kauna jūtas par acumirklīgu vājumu. Viņš uzmauca cepuri, aizsprādzēja jostu un, aptinis savu apmetni ap kreiso elkoni vairoga vietā, paspēra apņēmības pilnu soli uz durvīm.

—  Kurp tu dodies, nelaimīgais?

—  Uz ielas. Es nevēlos jūsu nožēlas, redzot mani noslepkavojam jūsu acu priekšā un jūsu namā.

Viņa balsī bija kaut kas tik nicinošs, ka grāfiene jutās nomākta. Viņa bija nostājusies Bernāram priekšā. Viņš to atgrūda, un pat asi. Bet viņa satvēra Bernāra kamzoļa malu un uz cejiem vilkās viņam līdzi.

—  Laidiet mani!— viņš uzsauca.— Vai jūs pati gribat mani nodot slepkavu dunčiem? Hugenota mīļāka var izpirkt savus grēkus, ziedodama savam Dievam mīļākā asinis.

—  Apstājies, Bernār, apstājies, es tevi lūdzos! Es vēlos tikai tevi izglābt. Dzīvo jel manis labad, mans dārgākais! Glābies mūsu mīlestības vārda! . . . Saki tikai vienu vienīgu vārdu, un, es zvēru, tu būsi glābts.

—  Ka? Es lai pieņemu bandītu un slepkavu ticību! Evaņģēlija svētie mocekļi, es sekoju jūsu pēdās!

Viņš tik strauji izrāvās 110 viņas rokām, ka grāfiene smagi nogāzās uz parketa. Viņš bija jau pie durvīm un vēra tas vaļa, kad Diāna, uzlēkdama ar jaunas tīģerienes veiklību, pieskrēja viņam klat 1111 ieskāva viņu savās rokas spēcīgāk par stipru vīrieti.

—  Bernār!— viņa sauca ka bez atmaņas, asarām acīs,— šādu es tevi mīlu vēl stiprāk, nekā ja tu kļūtu katolis!

Tad, aizrāvusi viņu pie dīvāna, viņa nokrita kopā ar Meržī uz tā, apklādama mīļāko skūpstiem un asarām.

—  Paliec šeit, mana vienīgā mīlestība. Paliec pie manis, manu drosmīgo Bernār,— viņa runāja, to apskaudama un apvīdama viņu ar savu augumu kā čūska, kura tinas ap laupījumu.— Te neviens nenāks tevi meklēt manās skavās, un viņiem vajadzētu nonāvēt mani, iekāms viņi piekļūtu pie tavam krūtīm. Piedod man, dārgais, es nevarēju tev agrāk paziņot par tev draudošām briesmām. Mani saistīja drausmīgs zvērests. Bet es tevi izglābšu vai ari iešu bojā kopā ar tevi.

Šajā brīdī pie ielas vārtiem atskanēja stipri klauvējieni. Grāfiene izgrūda spalgu kliedzienu, bet Meržī, izrāvies no viņas apskāvieniem, vēl vienmēr turēdams apmetni aptītu ap kreiso roku, tagad jutās tik stiprs un spēcīgs, ka nedomājot gluži kā bez galvas mestos virsū simtiem slepkavnieku, ja tie tagad parādītos.

Gandrīz katrā toreizējā Parīzes namā blakus ieejas durvīm bija atrodams mazs četrstūru lodziņš ar ļoti smalkiem dzelzs režģiem, ta ka mājas iemītnieki jau iepriekš varēja pārliecināties, vai nav jābaidās durvis atvērt. Bet bieži vien arī vismasīvā- kās ozolkoka durvis ar lielām naglām un dzelzs apkalumiem vēl nelikās pietiekoši drošas piesardzīgajiem un tādiem ļaudīm, kuri nevēlējās padoties citādi kā tikai pec īsta aplenkuma. Tāpēc abās pusēs durvīm parasti bija ierīkotas šaujamlūkas, pa kurām, pašam paliekot apslēptam, bija iespējams pēc patikas apšaudīt katru ielencēju.

Vecs, uzticams grāfienes zirgu puisis, uzmanīgi novērojis pa šādiem režģiem atnācēju un to pienācīgi izprašņājis, atuaca pie grāfienes un paziņoja, ka kapteinis Žoržs de Meržī neatlaidīgi lūdz to ielaist. Bailes izgaisa, un durvis tika atvērtas.

XXII

DIVDESMIT CETURTAIS AUGUSTS

«Nolaidiet asinis! Nolaidiet asinis!»

Maršala dc Tavanna pavelc'.

Pametis savu nodaļu, kapteinis Žoržs steidzās uz mājām, cerēdams tur atrast brāli; bet tas bija jau izgājis no mājām, pateikdams kalpotajiem, ka nebūšot mājas visu nakti. Žoržam nebija grūti secināt, ka brālis ir aizgājis pie grāfienes, un viņš steidzās uz turieni. Bet slaktiņš jau bija sācies; jūklis, slepkavu pulciņi un pari ielām izstieptās ķedes apstādināja to ik uz soļa. Viņam vajadzēja iet garām Luvratn, kura apkārtnē fanātisms darbojās visdrausmīgāk. Šajā pilsētas daļā dzīvoja liels skaits protestantu, kuriem tagad uzbruka katoliskie pilsoņi un gvardes kareivji ar zobenu un uguni rokā. Šeit, pēc kāda toreizējā rakstnieka enerģiska izteiciena", asinis plūda no visām malām, meklēdamas ceļu uz upi, un pa ielu nebija iespējams paiet bez briesmām, ka kuru katru bridi var uzkrist uz galvas pa logiem mestie protestantu līķi.

Vairums laivu, kuras parasti stāvēja Sēnā pie Luvra krasta, tagad ar velnišķīgu aprēķinu bija pārceltas uz upes viņu pusi, tā ka daudziem bēgļiem, kas skraidīja pa Sēnas krastu, cerēdami iesēsties laivā, pārcelties pāri upei un tā glābties no ienaidnieka sitieniem, atlika vai nu mesties viļņos, vai saņemt sitienus no kareivjiem, kas dzinās viņiem pakaļ. Bet pa to laiku savā pils logā, kā stāsta, bijis redzams pats Kārlis IX ar garu arkebūzu rokā, aizšaujot kā medījumu nabaga nelaimīgos garāmgājējus1 .

Kāpdams pāri līķiem, aptraipīdamies ar asinīm, kapteinis turpināja ceļu, ik minūti riskējot ar savu dzīvību, ka viens otrs slepkavotājs varētu pārskatīties. Viņš ievēroja, ka tiklab kareivjiem, kā apbruņotajiem pilsētniekiem bija baltas saites ap piedurkni un balts krusts pie cepures. Viņš arī sev būtu viegli varējis pielikt šīs savstarpējās pazīšanās zīmes; bet šausmu pilnais riebums, kādu viņam iedvesa šie slepkavas, bija gandrīz tikpat liels arī pret visām viņu atšķirības zīmēm, pēc kurām viņi pazina cits citu.

Netālu no Šatlē uz Sēnas krasta viņš sadzirdēja, ka viņu kāds sauc. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja no galvas līdz kājām apbruņotu cilvēku, kurš tomēr likās nepiedalāmies slepkavošanā, kaut gan bija piespraudis savai cepurei balto krustu. Ritinādams pirkstos gabaliņu papīra, viņš izskatījās brīvs un bezrūpīgs. Tas bija Bevils. Viņš aukstasinīgi nolūkojās tiklab nokautajos, kā dzīvajos, kurus kareivji un pilsoņi svieda pār Dzirnavu tilta margām Sēnā.

—  Ko, velns, tu še meklē, Žorž? Vai kāds debesu brīnums vai Dieva žēlastība tevi ir apgarojusi ar tik daudz dedzības, jo tu man stipri vien izskaties pēc tāda, kas arī dodas uz hugenotu medībām?

—  Un tu? Ko tu dari starp šiem neģēļiem?

—  Es? Es novēroju. Ir ko redzēt. Un vai zini, kādu joku es pastrādāju? Tu pazini veco Mišelu Kornabonu, hugenotu augļotaju, kurš mani pastāvīgi spaidīja kā nelabais? .. .

—  Tu viņu nokāvi, nelaimīgais!

—  Es? Fu! Es reliģiskās darīšanās neiejaucos. Ir nedomādams ķerties viņam pie rīkles, es paslēpu viņu savā pagrabā, un viņš man izdeva kvīti par visiem maniem parādiem. Tā ka es esmu izdarījis labu darbu un reizē ar to dabūjis arī savu atalgojumu. Tiesa, bija pagrūti veci piespiest: divas reizes dabūju pielikt pistoli viņam pie galvas, bet lai velns mani parauj, ja es būtu domājis arī izšaut. .. Pag, paraugies tur uz to sievieti, kuras brunči ir aizķērušies tilta spraišļos. Viņa kritīs… nē, viņa nekritīs! Pie joda! Tas ir interesanti un ir vērts, ka uz to paraugās tuvāk.

Žoržs devās projām un, iesitis sev pa pieri, nodomāja: «Un tas ir vēl viens no visgodīgākajiem muižniekiem, kādus vien es pazīstu šajā pilsētā.»

Viņš iegriezās Senžosa ielā, kura bija tukša un neapgaismota; bez šaubām, tajā nedzīvoja neviens hugenots. Tomēr arī šeit bija skaidri dzirdams blakus ielu troksnis un juceklis. Piepeši baltos mūrus apgaismoja lāpu sarkanā gaisma. Žoržs izdzirda spalgus kliedzienus un ieraudzīja kādu sievieti, puskailu, izspūrušiem matiem, ar mazu bērniņu uz rokām. Viņa skrēja pārdabiskā ātrumā. Divi vīrieši gūstīja viņu, uzmudinādami viens otru mežonīgiem saucieniem kā mednieki, kuri vajā plēsīgu zvēru. Sieviete patlaban gatavojās mesties kādā sānalejā, kad viens vajātājs izšāva uz viņu no savas arkebūzas, kura bija tam rokās.

Šāviens trāpīja sievietei mugurā un nogāza viņu zemē. Viņa atkal ātri uzlēca kājās un pastreipuļoja soli pretī Žoržam, tad no jauna saļima ceļos, beidzot, saņēmusi vēl pēdējos spēkus, viņa pacēla savu bērniņu kapteinim pretī, it kā uzticēdama to viņa augstsirdībai. Tad viņa izlaida garu, neizteikuši neviena vārda.

—  Vēl viena ķeceru kuce ir zemē!— uzgavilēja vajātājs, kurš bija viņu nošāvis.— Es nerimšos, iekāms nebūšu aizsūtījis uz viņpasauli vismaz duci.

—  Neģēlis,— iekliedzās kapteinis.

Viņš ātri izšāva uz to ar savu pistoli.

Slepkavotāja galva atsitās pret pretējās mājas sienu. Viņš šausmīgi pārgrieza acis, un, slīdēdams uz papēžiem visā augumā kā slikti piesliets dēļa gabals, pakrita miris uz akmeņiem.

—  Kā? nokaut katoli?— iekliedzās kritušā biedrs, turēdams vienā rokā degošu lāpu, otrā asiņainu zobenu.— Kas jūs tāds esat? Svētā baznīca! Jūs taču esat no karaļa vieglās kavalērijas. Sasodīts! Te ir noticis pārpratums, oficiera kungs.

Kapteinis izvilka no jostas savu otru pistoli un uzvilka gaili. Šī kustība un atsperes vieglais troksnis bija bandītam saprotami. Viņš aizsvieda lāpu un metās mukt, cik vien jaudas. Žoržs neturēja viņu par sava šāviena vērtu. Viņš noliecās un aplūkoja zemē guļošo sievieti, un redzēja, ka viņa jau mirusi. Lode bija izgājusi cauri krūtīm; bērns, apvijis rokas viņai ap kaklu, raudāja un brēca; viņš bija aptraipīts asinīm, bet, kā par brīnumu, palicis neievainots. Kapteinim vajadzēja ar spēku atraut viņu no mātes, kurai viņš cieši turējās klāt: tad Žoržs ietina viņu savā apmetnī. No pieredzētā kļuvis gudrs, viņš tagad pacēla mirušā slepkavas cepuri, noņēma tās balto krustu un piesprauda to pie savējās. Tādējādi viņš, neviena netraucēts, nonāca līdz grāfienes mājai.

Abi brāļi metās viens otra apkampienos un brīdi stāvēja, cieši saķērušies, nespēdami izsacīt neviena vārda. Beidzot kapteinis īsos vārdos aprakstīja pilsētas tagadējo stāvokli. Bernārs lādēja karali, Gīzus un priesterus; viņš gribēja tūdaļ doties laukā, uzmeklēt savus brāļus un pievienoties tiem, ja tie kādā vietā mēģinātu stāties ienaidniekiem pretī. Grāfiene raudāja un pūlējās viņu atturēt, mazais bērns brēca un sauca pēc mātes.

Pazaudējuši diezgan daudz laika kliedzienos, vaimanās un asarās, beidzot viņiem tomēr vajadzēja par kaut ko izšķirties. Kas attiecas uz bērnu, tad grāfienes zirgu puisis apņēmās nodot to kādai sievietei, kura inazo koptu. Meržī patlaban nebija nekādas iespējas bēgt. Un turklāt, kurp lai viņš dotos? Kas varēja zināt, vai slaktiņš neizplatījās pa visu Franciju? Karaļa gvardes pulki cieši sargāja visus tiltus, pa kuriem protestanti būtu varējuši nokļūt Senžermēnas priekšpilsētā un no turienes uz dienvidu provincēm, kuras no senlaikiem skaitījās par viņu piekritējām. No otras puses, griezties pie karaļa pēc žēlastības ari likās gandrīz pilnīgi neiespējama un pat neprātīga doma brīdī, kad viņš, aizrāvies ar slaktiņu, domāja tikai par jauniem upuriem. Turpretī grāfienes nams ta iemesla pēc, ka viņa bija pazīstama kā dievbijīga sieviete, bija gandrīz pilnīgi pasargāts no nopietnas slepkavotāju pārmeklēšanas, un par saviem kalpotajiem Diāna domāja, ka var uz tiem paļauties. Tādējādi Meržī patiesībā nebija nevienas citas vietas, kur viņš būtu paglābts drošāk nekā šeit. Tika nolemts, ka viņš tepat paslēpsies un nogaidīs notikumu tālāko gaitu.

Dienai iestājoties, kad varēja gaidīt slaktiņa beigas, tas ne tikai neizbeidzas, bet, likās, vel pastiprinājās un notika vēl sistemātiskāk. Nebija neviena katoļa, kas no bailēm tikt turētam aizdomās par piederību ķeceriem, nepiespraustu savai cepurei balto krustu, neapbruņotos vai ari neskrietu nodot vēl dzīvus palikušos hugenotus. Pa to laiku karalis, ieslēdzies savā pilī, nebija pieejams nevienam, tikai slepkavnieku vadoņiem. Bagātā laupījuma kāres uzmudināti, pilsoņu gvardei un kareivjiem pievienojās tautas zemākie slāņi, un priesteri baznīcās mudināja ticīgos uz arvien lielākām nežēlībām.

—  Sadauzīsim,— viņi sprediķoja,— visas hidras galvas reizē un tā darīsim galu visiem nakamajiem pilsoņu kariem uz laiku laikiem.

Lai asins un brīnumu karo pūli vēl jo vairak pārliecinātu, ka pati debess piekrīt šīm šausmām un pamudina viņus uz jo sevišķu sirdību, priesteri pauda tiem, ka patlaban notiekot brīnums.

—  Ejiet uz Visu Nevainīgo kapsētu,— viņi kliedza,— aizejiet, paskatieties, un tur jūs redzēsiet vilkābeli, kura nupat kā uzziedējusi otro reizi, gluži kā atjaunota un spēcinātā, aplaistīta ar ķeceru asinīm!

Tad neskaitāmas apbruņotu slepkavotāju procesijas ar lielu svinīgumu devās uz kapsētu pielūgt svēto ērkšķi, un atgriezās no kapsētas, apgaroti ar jaunu dedzību un sparu uzmeklet un nokaut tos, par kuriem pati debess bija tik redzamā veidā devusi savu nāves spriedumu. Uz visu lūpām bija karalienes Katrīnas vārdi, kurus slepkavas atkartoja, nokaudami bērnus un sievietes: Che pie tu lor ser cr ūdele, che crudeltā lor ser pietoso: būt šodien žēlsirdīgam ir cietsirdīgi, būt šodien cietsirdīgam ir žēlsirdīgi.

Savādi gan! Visu šo protestantu vidū bija tikai ļoti nedaudzi, kas nebūtu agrāk piedalījušies karos, nebūtu cīnījušies visniknākajās kaujās, kur viņi bija bieži vien ar panākumiem pierādījuši, ka ar drosmi var uzveikt ienaidnieka pārspēku, un tomēr šajās slaktiņa dienās no viņiem tikai divi izrādīja kaut cik pretestības saviem slepkavām un arī no šiem diviem tikai viens bija piedalījies karā. Varbūt pieradums cīnīties pulkā un kārtīgās rindās bija viņiem laupījis to individuālo enerģiju, kas tiem būtu devusi spēku aizstāvēties arī sava namā tāpat kā cietoksnī. Varēja redzēt, kā veci, norūdīti karavīri, līdzīgi bojāejai nolemtiem upuriem, atsedz cirtienam savu rīkli nožēlojamiem vazaņķiem, kuri vēl vakar būtu viņu priekšā trīcējuši. Viņi padevību liktenim uzskatīja par varonību, un mocekļa nāve tiem likās cienīgāka par kareivja nāvi.

Kad pirmās asiņu slāpes bija apremdinātas, mīkstsirdīgākie slepkavas sāka piedāvāt saviem upuriem apžēlošanu, ja tie atteiktos no savas ticības. Bet tikai neliels skaits kalvinistu izlietoja šo pēdējo iespēju un bija ar mieru atpirkties no nāves un pat grūtām mocībām ar šajā gadījumā varbūt pilnīgi piedodamiem meliem. Sievietes un bērni zem paceltu zobenu asmeņiem skaitīja savu ticības simbolu un mira, neizdvesdami ne vaida.

Pec divām dienām karalis mēģināja slaktiņu apturēt; bet, kad pū|a kaislības ir palaistas no. groziem, tad tās apturēt vairs nav iespējams.

Ne vien dunči nepārstāja dot triecienus, bet ari pats karalis, apvainots līdzjūtībā pret bezdievjiem, bija spiests savus apžēlošanas vārdus atkal atsaukt un pastiprināt savu niknumu — kas gan bija viena no viņa rakstura pamatīpašībām.

Pirmās dienas pēc Bērtu|a nakts Bernāru viņa slēptuvē kārtīgi apmeklēja kapteinis Žoržs, pavēstīdams ikreiz jaunus sīkumus no tām šausmu ainām, kurām viņš bijis liecinieks.

—  Ak, kad es varēšu tikt projām no šīs mocību un noziegumu zemes!— iesaucās Žoržs.— Es vēlētos labāk dzīvot starp plēsīgiem zvēriem nekā starp frančiem.

—  Nac kopā ar mani uz Larošelu,— atbildēja Bernārs.— Es ceru, ka tā vēl nebūs slepkavu rokās. Mirsim abi kopā, un izpērc un liec aizmirst savu atkrišanu, aizstāvēdams šo pēdējo mūsu ticības patvērumu.

—  Un kas notiks ar mani?— jautāja Diāna.

—  Dosimies labāk uz Vāciju vai Angliju,— atbildēja Žoržs.— Tur vismaz mūs nenogalinās un arī mēs nenogalināsim nevienu.

Šie nodomi tomēr palika neizpildīti. Žoržs tika ielikts cietumā par nepaklausību karaļa rīkojumam, un grāfiene, drebēdama bailēs, ka viņas mīļākais varētu tikt atklāts, domāja vairs tikai par to, kā viņš varētu aizkļūt projām no Parīzes.

XXIII

DIVI MŪKI

Tam uzliek mūka kapuci Un padara par mūku.

Tautas dziesma.

Nelielā krodziņā Luāras krastā, netālu no Orleānas, pa ceļam uz Božansī, pie galda sēdēja jauns mūks brūnā priestera ģērbā ar lielu, dziļi uz pieres uzmauktu kapuci galvā; viņa skatiens bija dziļi nogrimis lūgsnu grāmatā, kuru viņš lasīja ar apbrīnojamu uzmanību, kaut arī kaktu bija izvēlējies mazliet

par tumšu lasīšanai. Pie jostas viņam karājās lūgsnu krelles, lielākas par baloža olām, un tām līdzās bagātīga siku svētbilžu virkne, kura pie katras pakuslēšanās skanēja. Tajās reizēs, kad viņš mazliet pacēla galvu, lai palūkotos uz durvju pusi, k]uva redzama viņa labi veidotā mute ar turku lokam līdzīgi saskrullētām, galantām ūsām, kuras būtu darījušas godu pat žandarmu kapteinim. Viņa rokas bija ļoti baltas, nagi šauri un rūpīgi kopti, un nekas neliecināja, ka šis jaunais brālis, pildīdams sava ordeņa noteikumus, būtu turējis kādreiz rokās arī lāpstu vai kapli.

Resnvaidze zemniece, kura šai krodziņā veica kalpones un virtuvenes pienākumus un varbūt bija arī krogus saimniece, piegāja pie jaunā mūka un, diezgan tūļīgi palocījusi viņa priekšā celi, apvaicājās:

—  Kas ir, cienīgtēv? Vai jūs nekā neliksiet pagatavot sev pusdienām? Pusdienas laiks, ziniet, ir jau garām.

—  Vai laiva no Božansi būs vēl ilgi jāgaida?

—  Ej nu sazini. Ūdens ir nokrities, un nevar vis pabraukt tā, kā domā. Un turklāt ir arī vēl par agru. Es jūsu vietā pusdienas paēstu godīgi tepat.

—  Labi, es pusdienošu. Bet vai jums nav kāda cita istaba, kur es varētu paēst? Man šķiet, ka te ir tāda savāda smaka, kura man nepatīk.

—  Esat gan jus, cienīgtēvs, vārīgs. Es te nekā nesaožu.

—  Vai te tuvumā cūkas vai svilina?

—  Cūkas? Lūk, tas tik ir joks! Cūkas? Jā, tā jau gandrīz ir. Un turklāt labas cūkas, jo, kā viens te teica, dzīvas tās bija tērpušās zīdā. Tikai šīs cūkas nav ēdamas. Tie, piedodiet par izteicienu, cienīgtēvs, ir hugenoti, kurus ūdensmalā dedzina, kādus simt soļus no šejienes, un tā ir viņu smaka, ko jūs saožat, cienīgtēvs.

—  Hugenoti!

—  Jā, hugenoti. Vai jums ar viņiem kāda darīšana? To dēļ jau nu gan jums nav ēstgriba jābojā. Bet kad jūs prasāt sev citu istabu, tad man jaatbild, ka man nav vairāk kā tikai šī, un jums būs ar to samierināties. Bā! hugenoti. .. Hugenotu smaka nemaz nav tik slikta. Un, ja viņus nesadedzinātu, tad varbūt viņi smirdētu vēl stiprāk. Šorīt no rīta tur smiltiņās viņu bija šitik liela čupa . . . augstāka nekā, luk, še, šis te kamīns.

—  Un jūs bijāt šos līķus skatīties?

—  A, jūs to, laikam gan, vaicājat man tāpēc, ka viņi bija kaili .. . Bet miroņi, cienīgtēvs, tie taču neskaitās. Man tas nebija nekas vairāk, it kā es būtu paskatījusies uz čupu sprāgušu varžu. Jādomā tomēr ka Orleana šajas dienās ir dūšīgi strādāts, jo Luāra pie mums tā vien mudžēt mudž no šīm ķeceru zivīm: un, tā kā ūdens tagad ir zems, tad viņi pastāvīgi paliek smiltīs uz sēkļiem. Vēl vakar dzirnavnieka puika, iedams lūkot savos tīklos līņus, bija atradis tajos beigtu sievieti ar varenu alebardes cirtienu vēderā. Tas bija iegājis te iekšā un izgājis ārā starp lāpstiņām. Tomēr labāk gan būtu paticis atrast tīklā labu karūsu . .. Bet, godājamo tēv, kas jums kaiš? Vai jums ģībonis nāk? Varbūt atnest jums pirms pusdienām kausiņu Božansī vīna? Tas nomierinās jūsu dvēseli, jūs atgūsieties.

—  Pateicos jums.

—  Un ko jūs liksiet pagatavot sev pusdienām?

—  Dodiet, kas jums gadās . .. man vienalga.

—  Kas nu atkal, jūs satraucaties? Man pieliekamajā izvēle bagātīga, kas tikai jums patīk.

—  Nu labi, dodiet man cāli un ļaujiet man lasīt manu lūgšanu grāmatu.

—  Cāli! Cāli? Cienīgtēvs! Tas 11u bija smalki! Jums zirneklis gavēnī zobus neaizaudīs. Jums laikam gan ir pāvesta atļauja, ka varat ēst cāļa cepeti piektdienā?

—  Ai, kads es izklaidīgs!… Nu jā, protams, šodien taču ir piektdiena . . . Piektdienā tev nebūs gaļu ēst. Dodiet man olas, pateicos jums, ka jūs laikā pasargājāt mani no tik liela grēka.

—Tā tas, lūk, ir ar viņiem! — nomurmināja krodziniece pusbalsī; šie kungi, ja jūs viņus nepabrīdināsiet, saēdisies jums gavēņa dienā cāļus, bet, ja kādas nabaga sieviņas virā viņi atradīs kumosiņu tauku, tad tie jums sacels tādu traci, ka ausis kritīs ciet.

To pateikusi, viņa sāka cept olas, bet mūks nogrima atkal lūgšanu grāmatas lasīšanā.

—  Ave Maria, mana māsa,— sacīja kāds mūks, ienākdams krogā tajā brīdī, kad tante Margerita, turot rokās pannu ar rokturi, patlaban gatavojās apgriezt milzīgu omleti.

Jaunais atnācējs bija skaists sirmgalvis ar baltu bārdu, liels, stiprs un plecīgs. Viņa seja bija sarkana; bet pirmais, kas krita acīs, bija milzīgs plāksteris, kurš apklāja vienu aci un pusvaigu. Viņš veikli runāja franciski, bet viņa izrunā bija sadzirdams viegls svešs akcents.

Viņam ienākot, jaunais mūks nolaida vēl zemāk savu kapuci, tā ka viņa seja palika pavisam neredzama; un, kas tanti Marge- ritu vēl vairāk pārsteidza, bija tas, ka arī ienākušais mūks, kurš savu kapuci karstuma dēļ bija atbīdījis pakausī, tikko ieraudzījis savu ticības brāli, tūdaļ pasteidzās to atkal uzmaukt uz acīm.

—      Nudien, cienīgtēvs,— sacīja krodziniece,— jūs esat atnā

cis taisni uz pašām pusdienām; jums nebūs jāgaida un līdz ar to atradīsiet arī sev tuvu sabiedrību.

Tad, pievērsdamas jaunajam mūkam:

—      Vai nav tiesa, godājamais tev, ka jums būs ļoti patīkami paēst pusdienas kopā ar otru cienīgtēvu? Laikam manas omletes smarža ir viņu atvilinājusi šurp. Protams, es taču netaupīju sviestu!

Jaunais mūks kautrīgi un stostīdamies atbildēja:

—  Baidos cienīgo kungu apgrūtināt.

Vecais muks 110 savas puses dziļi nolieca galvu 1111 sacīja:

—       Es esmu nabaga mūks no Elzasas novada … Es slikti runāju franciski . . . Un es baidos, ka mana sabiedrība būs manam ticības brālim nepatīkama.

—       Diezgan!— sacīja tante Margerita,— kas tās par izrunām? Diviem mūkiem, un turklāt vēl viena ordeņa brāļiem, ne tikai jāēd pie viena galda, bet jāguļ arī vienā gultā.

Tad, paņēmusi soliņu, viņa nolika to pie galda, taisni jaunajam mūkam pretī. Vecais apsēdās uz tā sāniski, acīmredzot juzdamies stipri neērti un it kā cīnīdamies izvēlē starp gribu labi paēst un zināmu nedrošību, atrodoties aci pret aci ar savu ordeņa brāli.

Omlete bija gatava un uzlikta galdā.

—       Nu, mani tēvi, skaitiet nu labi drīz savu galda lūgsnu 1111 tad pasakiet, vai mana omlete ir laba,— sacīja krodziniece.

Pie vārdiem par galda lūgsnu abi mūki šķita vēl vairāk it kā saduguši. Jaunākais sacīja vecākajam:

—      To pienakas skaitīt jums. Jūs esat vecākais, un šis gods pienākas jums.

—      O, nē! o, nē! Nekā tamlīdzīga. Jūs te ienācāt agrāk par mani, un jums arī janoskaita lūgsna.

—  Ne, nē — es jūs lūdzu . . .

—  Protams, es to nedarīšu.

—  Bet tas jadara.

—       Palūkojieties uz tiem, viņi te strīdēsies vēl, kamēr mana omlete atdzisīs. Divi tik ceremoniāli franciskāņi nu gan vēl nekad nav redzēti. Lai vecākais skaita lūgsnu pirms, un jaunākais skaitīs pēc ēšanas.

—  Es protu lūgsnu vienīgi savā valodā,— sacīja vecais.

Jaunais likās pārsteigts un uzmeta savam pretsēdētājam slepenu skatienu. Taču tas patlaban ļoti dievbijīgi salika rokas un dziļi noliektu galvu nomurmināja zem savas kapuces dažus vārdus, ko neviens nesadzirdēja. Pēc tam viņš apsēdās, un vienā mirklī, ne vārda nesakot, norija trīsceturtdaļas omletes un iztukšoja viņam priekša nolikto vīna pudeli. Ari viņa galdabiedrs,

dziļi noliecis seju pār savu šķīvi, atdarīja lūpas, vienīgi lai ēstu. Kad omlete bija apēsta, viņš piecēlās un ātri nobēra dažus latiņu vārdus, 110 kuriem pēdējie skanēja: Et beata viscera virginis Mariae1 . Tie bija vienīgie, ko dzirdēja tante Margerita.

—  Kādu smieklīgu lūgsnu, piedodiet par izteicienu, jūs tagad skaitījāt, godātais tēv! Man tā liekas pavisam citāda nekā tā, ko skaita mūsu draudzes mācītājs.

—Tā ir mūsu klostera lūgsna, — atbildēja jaunais franciskā- nis.

—  Vai laiva drīz pienāks?— vaicāja otrs mūks.

—  Pacietieties! Tā vēl ne tik drīz pienāks,— atbildēja tante Margerita.

Jaunākais ordeņa brālis šķita sapīcis, vismaz spriežot pēc tā, kā viņš pakustināja galvu. Tomēr viņš neuzdrošinājās izsacīt ne mazāko piezīmi, paņēmis savu grāmatu, viņš atkal iegrima tās lasīšanā ar divkāršu uzmanību.

No savas puses elzasietis, pagriezis ordeņa brālim muguru, ļāva savām lūgsnu krellēm slīdēt starp īkšķi un rādītājpirkstu, kustinādams lūpas un reizē neizdvešot ne skaņu.

«Tie abi nu gan ir visērmīgākie un klusākie mūki visā pasaulē,» nosprieda tante Margerita, atsēzdamās pie sava ratiņa, kurš tūdaļ sāka griezties.

Aizritēja ceturtdaļstunda klusumā, kuru traucēja vienīgi ratiņa rāmā rūkoņa, kad krogā ienāca četri bruņoti, diezgan šaubīga izskata vīrieši. Ieraugot abus mūkus, viņi viegli pieskārās savām cepurēm,un viens no viņiem, nosaukdams krodzinieci diezgan familiāri par «savu mazo Margo», pieprasīja viņai vispirms vīnu, tad labi drīz kaut ko pusdienām, jo, kā viņš teica, «man ir sūnas kaklā saaugušas, jo ne kripatiņas neesmu baudījis».

—  Vīnu, vīnu!— rūca tante Margerita.— To ir viegli pateikt, Buā-Dofēna kungs. Bet vai jūs maksāsiet vai kāds cits? Jūs zināt, ka Žeroms Kredīts pavēlēja ilgi dzīvot. U11 turklāt jūs man esat parādā gan par vīnu, gan par ēdieniem vairāk nekā sešus ekijus, tik tiešām, kā es esmu godīga sieviete!

— Tikpat laba taisnība viens, kā otrs,— smiedamies atbildēja Buā-Dofēns.— Tas ir, es esmu jums parādā divus ekijus, Margo tant, un tie graša vairāk.

Viņš pabeidza ar daudz spēcīgāku izteicienu.

—  Ak, Jēzu! Marija! Vai tad var tā runāt.. .

—  Mierā, nu mierā! Nebļaujiet neko, vecenit. Lai būtu seši ekiji. Es tev tos samaksāšu, Margotiņ, un arī par to, ko šeit

' Lai slavēts Jaunavas Marijas klēpis (latīņu vai.).

notērēsim, jo šodien man skanošais turas, lai arī mums ne velna nemaksā par to darbu, ko mēs še strādājam. Es nesaprotu, ko šie nelieši dara ar savu naudu.

—  Jādomā, ka viņi to aprij, tāpat kā vācieši,— sacīja kāds viņa biedrs.

—  Nolādēts!— atsaucās Buā-Dofēns,— tas vēl pamatīgi jāizpēta. Krietna nauda ķecera gaļas blāķī nav nemaz tik slikts pildījums, un to nebūt nevajag atmest suņiem.

—  Bet, kā viņa kliedza šorīt, tā mācītāja meita!— sacīja trešais.

—  Un tad pats resnais mācītājs!— pievienojās arī ceturtais. — Kā es smējos! Viņš bija tik resns, ka nevarēja ne ūdenī nogrimt.

—  Jūs, laikam gan, esat dūšīgi noņēmušies šorīt?— sacīja tante Margerita, atgriezdamās no pagraba ar pilnām pudelēm.

—  Tā nekas,— atbildēja Buā-Dofēns,— tā pa vidām. Būs pavisam kopā,— vīriešu, sieviešu un bērnu — kāds ducis, ko mēs esam iemetuši ūdenī vai ugunī. Nelaime tikai tā, Margo, ka nevienam nebija ne sū pie dvēseles. Atskaitot vienu sievieti, kurai bija kāds nieciņš, visi šie plikadīdas kopā nebija ne plika graša vērti. Tā jā, mans tēvs,— viņš turpināja, griezdamies pie jaunākā mūka,— šorīt mēs tiešām esam nopelnījuši pa grēku atlaides zīmei, iznīcinādami šos ķeceru suņus, jūsu ienaidniekus.

Mūks brīdi noskatījās viņā un atkal sāka lasīt, bet lūgsnu grāmata manāmi drebēja viņa kreisajā rokā, kamēr viņa labā roka sažņaudzās dūrē kā cilvēkam, kurš pārdzīvo dziļu saviļņojumu.

—  Jā, kas attiecas uz grēku atlaidēm,— turpināja Buā-Do- fēns, pagriezdamies atkal pret saviem biedriem,— tad ziniet, es tiešām labprāt vēlētos dabūt sev tādu, kas atļautu saēsties šodien labi daudz gaļas. Es redzēju Margo putnu kūtī cāļus, kas mani velnišķīgi kārdina.

—  Pie joda!— kausim tikai nost un ēdīsim,— sacīja viens no neliešiem.— Par to mūs peklē neiemetīs. Aiziesim rītu pie bikts, un viss būs kārtībā!

—  Klausieties, draugi,— sacīja otrs,— kāda laba doma man ienāca prātā. Paprasīsim šiem pašiem taukajiem kapucniekiem, lai viņi dod mums atļauju ēst šodien gaļu.

—  Jā, it kā viņi to varētu!— atsaucās viņa biedrs.

—  Pie dievmātes aknām!— izsaucās Buā-Dofēns,— es zinu daudz labāku līdzekli par tiem visiem, tūlīt es jums klusītēm pateikšu ausī.

Visi četri nelieši sabāza kopā galvas, un Buā-Dofēns pastāstīja visiem savu nodomu, kuru uzņēma ar skaļiem smiekliem. Tikai viens bandīts izrādīja zināmu nedrošību un šaubas.

—      Tā nav laba doma, kas tev ienākusi prātā, Buā-Dofēn,— viņš sacīja.— Tā mums var atnest nelaimi. Es no savas puses tur nepiedalos.

—      Turi muti, Gijemēn. It kā tas būtu lielāks grēks nekā likt tādam paostīt dunča asmeni!

—  Ja, jā!— bet cilvēks tonzūrā! …

Viņi sarunājās klusām, un abi mūki, varēja manīt, pulējās pēc tiem dažiem vārdiem, ko sadzirdēja, uzminēt viņu nodomus.

—       Nieki! Tur nav nekādas izšķirības,— turpināja Buā-Do- fēns mazliet skaļāk.— Un galu galā tas, kas grēkos, būs taču viņš un nevis es.

—       Pareizi! Pareizi! Buā-Dofēnam taisnība!— iesaucās abi pārējie.

Buā-Dofēns tūdaļ piecēlās un devās laukā. Pēc dažām sekundēm atskanēja vistu klaigas, un bandīts atkal parādījās durvīs, nesdams katrā rokā pa beigtai vistai.

—      A, nolādētais!— iekliedzās tante Margerita.— Tu kausi manas vistas! Un vēl piektdienā! Blēdi, ko tu gribi darīt?

—       Klusāk, Margotonas tantiņ, nekaitiniet mani. Jūs zināt, ka es esmu velna puika. Dodiet šurp iesmus un ļaujiet man vaļu.

Pēc tam viņš piegāja pie Elzasas mūka.

—       Raugieties šurp, krietnais tēvs,— viņš sacīja,— jūs redzat te šos divus putnus? Nu, lūk, tātad es gribētu, lai jūs parādāt man to laipnību un tos nokristījat.

Mūks aiz pārsteiguma atkāpās, otrs aizvēra savu grāmatu, bet tante Margerita izgāza savus lāstus uz Buā-Dofēnu.

—  Lai es tos nokristīju?—jautāja mūks.

—      Jā, cienīgtēvs. Es būšu par krusttēvu un, lūk, še, Margo par krustmāti. Un nokristīt savas krustmeitas es gribu: šito par Karūsu un šito par Asari. Skaisti vārdi, vai ne?

—  Kristīt vistas!— iesaucās mūks smiedamies.

—  Nu jā, parauj velns! Ķersimies, cienīgtēvs, tūdaļ pie lietas!

—       Tu neģēlis!— sauca Margerita,— tu domā, es atļaušu tev rīkot šādas bezdievības manā mājā? Tu domā, ka esi sabatā, ka gribi te kristīt kustoņus?

—       Atsvabiniet taču beidzot mani no šīs bļāvējas,— sacīja Buā-Dofēns saviem biedriem.— Bet jūs, mans tēvs, vai jūs, varbūt, papūlēsieties izlasīt tā kalēja vārdu, kas ir kalis šo asmeni?

To teikdams, viņš novilka ar savu dunci vecajam mūkam gar degunu. Jaunais uzcēlās no sava sola, bet tūdaļ, it kā ko prātīgāku pārdomājis, atkal apsēdās, apņēmies būt pacietīgs.

—       Kā jūs vēlaties, lai es šos spārnaiņus jums nokristīju, mans dēls?

—  Pie joda! Tas taču nav grūti. Nu, tāpat kā jūs kristījat mūs, sieviešu bērnus. Uzlejiet viņām uz galvas mazliet ūdens un sakiet: Baptizo te Carpam et Percham1 . Varat sacīt to savā kūļu izloksnē. Hei, mazo Žan, nes šurp glāzi ūdens, un jūs visi — cepures nost un pie lūgsnas, Dievs svēti!

Visiem par lielu brīnumu vecais franciskānis paņēma ūdeni, uzsmidzināja vistām uz galvas, nomurmināja ļoti atri un ļoti nesaprotami ko līdzīgu lūgsnas vārdiem un beidza ar skaidri saprotami «Baptizo te Carpam et Percham.» Pec tam viņš atkal apsēdas un paņēma savas lūgsnu krelles tik mierīgi, it kā būtu padarījis kādu pavisam parastu darbu.

Tante Margerita bija vai mēma aiz brīnumiem. Buā-Dofēns triumfēja.

—  Še, Margo,— viņš sacīja, pasviezdams tai abas vistas. — Uzcep mums šo karūsu un šo asari. Īsts gavēņa ēdiens.

Par spīti kristībām, Margerita tomēr vēl liedzās uzskatīt tās par kristīgo ēdienu piektdienā. Tikai pēc bandītu draudiem izrēķināties ar viņu pa savai modei, viņa iedrošinājās uzdurt iesmā šīs jaundarinālās zivis.

Buā-Dofēns ar biedriem tikmēr dūšīgi vien sviķoja, uzdzēra cits cita veselībām un sacēla briesmīgu troksni.

—  Klausieties!— uzsauca Buā-Dofēns, spēcīgi sizdams ar dūri uz galda, lai piespiestu citus apklust,— es ierosinu iedzert uz mūsu svētā tēva pavesta veselību un par visu hugenotu nāvi. Un abiem mūsu kapucniekiem un tantei Margo jāsadzer par to lidz ar mums.

Visi trīs biedri pieņēma šo priekšlikumu ar lielu sajūsmu.

Buā-Dofēns piecēlās un grīļodamies, jo bija jau pamatīgi iereibis, piegāja un pielēja 110 pudeles, kura tam bija rokā, jaunākā mūka glāzi.

—  Iedzersim, mans labais tēvs,— viņš teica,— uz viņa veselības svētību!… tas ir, es kļūdījos . . . Uz viņa svētības veselību! U11 uz nāvi visiem . ..

—  Es nekad nedzeru starp ēdienreizēm,— salti atbildēja jaunais vīrietis.

—  Ā! Pie velna! Jūs tomēr dzersiet, vai arī lai piķis mani parauj, ja jūs neizskaidrosiet, kālab ne!

Pēc šiem vārdiem viņš nolika pudeli uz galda un, paņēmis glāzi, pielika to pie lūpām mūkam, kurš šķita noliecies visdziļākā mierā pār savu lūgšanu grāmatu. Daži vīna pilieni uzkrita uz grāmatas. Muks tūdaļ piecēlās 1111 satvēra glāzi; viņš nevis to izdzēra, bet gan strauji iešļāca visu glāzes saturu Buā-Dofēnam

' Kristīju tevi par Karusu un Asari (latiņu vai.).

sejā. Visi sāka skaļi smieties. Jaunākais klostera brālis, atspiedies pie sienas un sakrustojis rokas uz krūtīm, cieši lūkojās bandītā.

—  Vai jūs arī zināt, manu tētiņ, ka šis joks man nemaz nepatīk? Dieva vārds, nebūtu jūs kapucnieks, es jums gan pamācītu, kā apieties ar cilvēkiem.

To teikdams, viņš izstiepa roku pret mūka seju un piedūrās ar pirkstgaliem pie viņa ūsum.

Mūka seja acumirklī iekvēlojās sarkana kā uguns. Ar vienu roku viņš satvēra bandītu pie apkakles, ar otru paķēra no galda pudeli un sasita to uz Buā-Dofēna galvas tik spēcīgi, ka tas bez samaņas novēlās uz akmens grīdas, applūdis reizē ar vīnu un savām asinīm.

—  Lieliski, manu zēni— uzsauca vecais mūks.— Ņemot vēra jūsu kārtu, jūs esat diezgan nikns sitējs.

—  Buā-Dofēns ir miris,— iekliedzās pārējie trīs bandīti, redzēdami, ka viņu biedrs nekustas.— A, blēži! Gan mēs jums sekstes aplauzīsim.

Viņi izrāva zobenus, bet jaunākais mūks ar gluži negaidītu veiklību atrotīja savas sutanas platās piedurknes, paķēra Buā-Dofēna zobenu un nostājās apņēmīga cīnītājā pozā. Vienlaikus viņa amata brālis izvilka zem sava tērpa paslēptu, vismaz astoņpadsmit collas garu dunci un piestājās viņam līdzās ne mazāk kareivīgā izskatā.

—  Hē, nelieši!— viņš uzsauca,— mēs jums pamācīsim, kā vajag uzvesties, un ierādīsim jūsu vietu!

Vienā mirklī visi blēži, gan ievainoti, gan atbruņoti, bija spiesti izlēkt pa logu.

—  Jēzus Marija!— iekliedzās tante Margerita,— kas jūs par vareniem kaušļiem, mani svētie tēvi! Tiešām, jūs darāt godu mūsu reliģijai. Bet pie visa tā — lūk, mironis, un tas ir nepatīkami mūsu krodziņa labajai slavai.

—  O, nekas,— viņš nav miris,— sacīja vecais mūks.— Es dzirdu, ka viņš vēl murkšķ. Bet es pie tās pašas reizes došu viņam vēl pēdējo svēto svaidījumu.

Piegājis pie ievainotā, saņēmis to aiz matiem un pielicis dunci pie rīkles, viņš grasījās nogriezt tam galvu, ja vien tante Margerita un viņa biedrs nebūtu atturējuši.

—  Ko jūs darāt, svētais Dievs!— iesaucās Margerita. — Nokaut cilvēku! Un vēl nokaut cilvēku, kuram laba katoļa slava, kaut gan, kā tagad liekas, viņš īsti tāds nu vis nebija.

—  Man šķiet,— sacīja jaunākais mūks savam ordeņa brālim,— ka steidzīgas darīšanas sauc arī jūs, gluži tāpat kā mani, uz Božansī. Lūk, kur laiva. Pasteigsimies.

—  Jums taisnība, un es eju jums līdzi.

Vecais franciskānis noslaucīja savu dunci un paslēpa to atkal zem sutanas. Tad abi drosmīgie mūki, samaksājuši rēķinu, devās Luāras virzienā, pamezdami Buā-Dofēnu Margeritas rokās, kura vispirms parūpējās par parāda samaksu, pārmeklēdama viņa kabatas. Pēc tam viņa notīrīja viņa seju no stikla drumslām, tad pārsējā viņu pēc visiem likumiem, ka to līdzīgos gadījumos darīja kūmas.

—       Vai nu es ļoti maldos, vai arī tiešām esmu jūs jau kaut kur kādreiz redzējis,— sacīja jaunais mūks vecajam franciskānim.

—       Lai velns mani parauj, ja jūsu ģīmis nav man jau pazīstams! Bet.. .

—       Kad es jūs pirmoreiz redzēju, man liekas, jums bija pavisam cits apģērbs.

—  Un jums pašam?

—  Jūs esat kapteinis .. .

—       Dītrihs Hornšteins, gatavs jums pakalpot. Un jūs esat tas pats jaunais muižnieks, ar kuru kopā ēdu pusdienas netālu no Etampas.

—  Tas pats.

—  Jūsu vārds ir Meržī.

—       Jā gan. Tikai ne šimbrīžam. Tagad es esmu brālis Ambruāzs.

—  Un es — es esmu brālis Antuāns no Elzasas.

—  Labi. Un kurp jūs dodaties? . ..

—  Uz Larošelu, ja vien izdosies.

—  Es arī.

—       Ļoti priecājos, jūs saslapis .. . Bet, pie joda! jūs mani iedzināt strupceļā ar savu pusdienas lūgsnu. Es taču nezināju neviena paša vārda, ko sacīt. Es taču noturēju jūs no sākuma par īstu mūku.

—  Es jūs gluži tāpat.

—  No kurienes jūs izšmaucāt?

—  No Parīzes. Un jūs?

—       No Orleānas. Man vajadzēja slēpties veselu nedēļu. Mani nabaga reiteri .. . Mans kornets .. . visi ir Luārā.

—  Un Mila?

—  Kļuva par katolieti.

—  Un mans zirgs, kapteini?

—       Ā! Jūsu zirgs? … Es šo blēdi trumetnieku sodīju ar rīkstēm par to, ka viņš to bija jums noblēdījis .. . Bet, tā kā es nezināju jūsu dzīves vietu, tad nevarēju jums viņu atdot . .. Un es taupīju viņu tai reizei, kad man atkal būs gods ar jums sastapties. Tagad viņš, bez šaubām, ir kāda nelieša pāvestnieka rokās.

—  Cst! Neizrunājiet šo vārdu tik skaļi. Bet tagad, kapteini, savienosim mūsu likteņus 1111 izlīdzēsim viens otram vienmēr tāpat ka nule šajā krodziņā.

— Ļoti labprāt. Un, kamēr vien Dītriha Hornšteina dzīslās tecēs kaul vai pilīte asiņu, viņš vienmēr būs gatavs kauties līdzās jums.

Tad viņi līksmi paspieda viens otram roku.

— Ak jā!— sakiet man, kāda velnišķīga iedoma viņiem bija ienākusi prātā ar tam vistām 1111 C.arpam cl Percham? Jāatzīstas, ka šie pāvestnieki ir šausmīgi muļķa tauta.

—  Cst! vēlreiz: Lūk, kur laiva.

Tā pļāpādami, viņi piegāja pie laivas un iekāpa tajā. Ar to viņi nokļuva līdz Božansī bez jauniem piedzīvojumiem, ja neņem vēra vienīgi to, ka viņiem pretī pa Luāru peldēja daudz ticības biedru līķu.

Laivinieks ievēroja, ka to lielākā daļa peld uz muguras.

— Viņi sauc uz debesim pēc atriebes,— klusām iečukstēja Meržī reiteru kapteinim.

Dītrihs klusēdams paspieda viņam roku.

XXIV

LAROŠELAS APLENKŠANA

Stili hope and suffer all vvlio canl Moore. Fudge family.

Larošela, kurā lielākā daļa iedzīvotāju bija protestanti, skaitījās tagad it kā par visu dienvidu provinču galvaspilsētu un protestantu visstiprāko patvērumu. Plaša tirdzniecība ar Angliju un Spāniju bija sakrājusi tajā lielas bagātības un bagālī- bam līdzi ari to neatkarības garu, kas rodas līdz ar tām 1111 ko tas albalsla. Pilsētnieki, zvejnieki vai matroži, bieži vien arī jūras laupītāji, visi bija cieši saauguši ar dažādu pārdzīvojumu briesmām, bija pilni drosmes 1111 enerģijas, kas viņiem aizstāja disciplīnu un kara māku. Tāpēc, dzirdot ziņas par 24. augusta slaktiņu, viņiem ne prātā nenāca nodoties tai trulajai padevībai, kura bija pārņēmusi protestantu lielāko daļu citās vietās. Kamēr citi krita galējā izmisuma, larošeliešos pamodās ta spēcīgā un briesmīga drošsirdība, kāda dažreiz rodas izmisumā.

' Kas visu cieši un cerēl spēj? Mūrs. Fcdžu ģimene (angļu vai).

Vienotā saskaņā viņi nolēma drizāk paciest vispēdējās grūtības nekā atvērt vārtus ienaidniekam, kurš it visur bija devis tik spīdošus savas divkosības un barbarisma piemērus. Kamēr mācītāji kveldināja šo dedzību ar saviem fanātiskajiem sprediķiem, sievietes, bērni, sirmgalvji centās cits citu pārspēt veco nocietinājumu izlabošanā un jauno ierīkošanā. Vāca pārtiku un ieročus, apgadāja kuģus un barkas, vārdu sakot, nekavēja ne mirkli dārga laika, kurā varēja organizēt un sagatavot visus aizstāvēšanās līdzekļus, kādi vien pilsētai bija iespējami. Daudzi muižnieki, izglābušies no slepkavām, pievienojās larošeliešiem un ar saviem nostāstiem par Bērtuļa nakts noziedzībām iedvesa varonību pat visbailīgākajiem. Ļaudīm, kuri bija izglābušies no gandrīz drošas nāves, karš un tā briesmas bija tas pats, kas viegls vējiņš matrožiem pēc pārciestas briesmīgas aukas. Šo izglābušos vidū bija arī Meržī un viņa ceļabiedrs, un arī viņi līdz ar pārējiem palielināja tas aizstāvju rindas.

Parīzes galms, visu šo sagatavošanās darbu iebiedēts, nožēloja, ka nebija aizsteidzies tiem priekšā. Maršals Bīrons pienāca pie Larošelas ar izlīguma piedāvājumu. Karalim bija iemesls ticēt, ka Bīrona izvēle būs larošeliešiem pa prātam, jo šis maršals ne tikvien nebija piedalījies Bērtuļa nakts slaktiņā, bet bija pat paglābis vairākus nāvei nolemtus ievērojamus protestantus un pat vērsis viņa komandētā arsenāla lielgabala stobrus pret slepkavām, kas nēsāja karaļa dienesta zīmes. Viņš neprasīja nekā vairāk kā tikai to, lai viņu uzņem pilsētā un atzīst par karaļa gubernatoru, apsolīdams cienīt un neaizskart iedzīvotāju tiesības un brīvības, lapat ari atstāt tiem pilnīgu ticības izvēles brīvību. Bet vai pēc sešdesmit tūkstošu protestantu noslepkavošanas bija iespējams vēl ticēt Karļa IX solījumiem? Turklāt reizē ar šejienes sarunām Bordo pilsēta turpinājās slepkavošana. Bīrona kareivji laupīja Larošelas apkaimē, un karaļa flote aizturēja tirgotāju kuģus un noslēdza Larošelas ostu.

Larošelas iedzīvotāji atteicās Bīronu ielaist un atbildēja, ka viņi nevarot turpināt sarunas ar karali, kamēr viņš atrodoties Gīzu gūstā, vai nu tiešām ticēdami, ka pie visām kalvinistu ciešanām vainīgi vienīgi Gīzi, vai arī cenzdamies ar šo tukšo, arī vēlāk bieži atkārtoto izteicienu padarīt drošāku to savu piekritēju sirdsapziņu, kuri ticēja, it kā uzticība karalim jastāda augstāk par ticības interesēm. No tā brīža nebija vairs nekādas iespējas saprasties. Tad karalis izvēlējās citu starpnieku, un tas bija La-Nū, kuru viņš nosūtīja. La-Nū, kuru sauca ari par Dzelzsroku, tāpēc ka viņam kaujā zaudētās rokas vietā bija mākslīga, un kurš pats bija dedzīgs kalvinists un pēdējos pilsoņu karos parādījis lielu varonību un karavadoņa spējas.

Admirālim Koliņī, kuram viņš bija tuvs draugs, nekad nebija bijis veiklāka un padevīgāka palīga Bērtuja nakts asiņaino notikumu laikā. La-Nū bija atradies Nīderlandē, vadīdams flāmu dumpinieku nedisciplinētās bandas pret spāņu karapulkiem. Laime no viņa novērsās, un viņš bija spiests padoties hercogam Albam, kurš ar viņu apgājās diezgan laipni. Vēlāk, it kā pēc tik daudz asiņu izliešanas juzdams pamostamies sirdsapziņu, Kārlis IX bija viņu atsaucis atpakaļ un sagaidījis ar vislielāko laipnību. Šis valdnieks, kurš nevienā lietā nezināja mēru, tagad apkrāva ar savām laipnībām vienu no protestantiem, pēc tam kad bija pavēlējis nobendēt simtiem tūkstošu. Savāda laime, likās, vadīja La-Nū likteni; jau trešajā pilsoņu karā viņš bija kritis gūstā, vispirms pie Žarnakas, vēlāk pie Monkontūras, un abas reizes viņu bija atbrīvojis bez atpirkšanas maksas karaļa brālis[64] , par spīti tiem saviem padomniekiem, kuri pieprasīja neizrādīt žēlastību cilvēkam, kas bija pārāk bīstams, lai viņu taupītu, un pārāk godīgs, lai varētu pārvilināt savā pusē. Kārlis IX cerēja, ka La-Nū atminēsies viņa augstsirdību, un uzdeva viņam pierunāt larošeliešus padoties. La-Nū priekšlikumu pieņēma, bet ar to noteikumu, ka valdnieks neprasīs no viņa nekā, kas nebūtu savienojams ar viņa godu. Viņš devās ceļā, kāda itāliešu priestera pavadīts, kura pienākums bija viņu uzraudzīt.

Sākumā viņš piedzīvoja sāpīgu apvainojumu, redzot, ka viņam neuzticas. Viņu neielaida Larošelā, bet noteica par sarunu vietu kādu mazu apkārtnes ciemu. Tas bija Tadonā, kur viņš salikās ar Larošelas sūtņiem. Viņš tos visus pazina, kā mēdz pazīt vecus cīņas biedrus, bet, viņu ieraugot, neviens nesniedza viņam draudzīgi roku, neviens nelikās viņu pazīstam. Viņš nosauca savu vārdu un paziņoja tiem karaļa priekšlikumus. Viņa runas būtība bija šāda:

—  Paļaujieties uz karaļa solījumiem; pilsoņu karš ir no visiem ļaunumiem tas briesmīgākais.

Larošelas mērs atbildēja viņam ar rūgtu smaidu:

—  Mēs gan redzam savā priekšā cilvēku, kurš ir līdzīgs La-Nū; bet La-Nū nekad neieteiktu saviem brāļiem, lai tie padodas slepkavām. La-Nū mīlēja nelaiķi admirāli, un viņš drīzāk gan vēlētos atriebt viņa nāvi nekā vest sarunas ar viņa bendēm. Nē, nē, jūs neesat La-Nū.

Nelaimīgais karaļa sūtnis, kuram šie pārmetumi dzēlās pašā dvēselē, atsaucās uz nopelniem kalvinistu labā, rādīja sakrop- loto roku un apliecināja savu uzticību reliģijai. Larošeliešu neuzticība pamazām izgaisa; pilsētas vārti La-Nū priekšā atvērās, viņi rādīja tam savus ieroču krājumus un pat mēģināja pierunāt kļūt par viņu vadoni. Šis priekšlikums vecajam karavīram bija ļoti vilinošs. Karalim Kārlim dotais zvērests bija apvienots ar noteikumu, kurš atļāva to iztulkot pēc paša sirdsapziņas. Bez tam La-Nū cerēja, ka, nostādamies laroše- liešti priekšgalā, viņš jo labāk varēšot viņus vadīt uz miermīlīgiem ceļiem; viņš domāja, ka viņam izdosies vienlaikus palikt uzticīgam gan karalim dotajam zvērestam, gan savai ticībai. Viņš maldījās.

Karaļa armija uzbruka Larošelai. La-Nū vadīja visus pretuzbrukumus un nonāvēja lielu skaitu katoļu; tad, atgriezies pilsētā, viņš mudināja iedzīvotājus slēgt mieru. Ko viņš panāca? Katoļi kliedza, ka viņš lauzis karalim doto vārdu, protestanti pārmeta, ka viņš tos nododot.

Šādā situācijā, pilns rūgta apnikuma pret dzīvi, La-Nū ilgojās pēc nāves, meklēja to un divdesmit reižu dienā devās briesmās.

XXV

LA-NŪ

F e n e s t s .

Cap dc You! Šis cilvēks nešņauc degunu ar papēdi!

D'Obiņē. Barons Fenests.

Ielenktie patlaban bija izdarījuši veiksmīgu uzbrukumu pret katoļu armijas tuvākajiem nocietinājumiem. Viņi bija aizbēruši vairākas tuāzes pretinieka tranšeju, apgāzuši brustvērus un nonāvējuši kādus simt kareivjus. Vienība, kura šos panākumus bija guvusi, atgriezās pa Tadonas vārtiem pilsētā. Pašā priekšgalā nāca kapteinis Dītrihs ar strēlnieku nodaļu, visi sakarsušām sejām, elsādami un prasīdami dzert,— drošas zīmes, ka viņi nebija sevi taupījuši. Viņiem sekoja prāvs pulks pilsoņu, starp kuriem bija redzamas arī vairākas sievietes, kas arī, likās, bija piedalījušās cīņās. Tiem sekoja gūstekņi, cilvēku četrdesmit, lielākā daļa ievainoti, ieslēgti starp kareivju rindām, kuri tikai ar pūlēm varēja pasargāt viņus no ceļmalā sapulcējušos iedzīvotāju niknuma. Apmēram divdesmit jātnieku veidoja arjergardu. La-Nū, kuram de Meržī bija adjutants, jāja pats pēdējais. Lode bija ieliekusi robu viņa bruņās, un viņa zirgs bija ievainots divās vietās. Kreisajā rokā viņš vēl turēja izlādētu pistoli, bet ar labo, kur delnas vietā no piedurknes bija redzams savāds kāsis, turēja sava zirga pavadas.

—  Dodiet ce|u gūstekņiem, mani draugi!— viņš ik brīdi uzsauca.— Esiet cilvēcīgi, labie larošelieši! Viņi ir ievainoti un nevar vairs aizstāvēties, viņi nav vairs pretinieki.

Bet pūlis atbildēja viņam tikai ar mežonīgiem kliedzieniem:

—  Pie karātavām šos pāvestniekus! Pie kāķa! Lai dzīvo La-Nū!

Meržī un jātnieki, gaiņādami pūli ar savu pīķu kātiem, pastiprināja sava kapteiņa augstsirdīgos vārdus. Gūstekņus beidzot aizvadīja uz pilsētas cietumu un novietoja tur, kur viņi sargu uzraudzībā bija droši pasargāti no tautas niknuma. Kaujas vienība izklīda, un La-Nū, tikai dažu muižnieku pavadīts, nokāpa no zirga pie pilsētas domes nama, kur tobrīd iznāca mērs ar vairākiem pilsoņiem un kādu vecāku mācītāju, vārdā Laplasu.

—  Nu, varonīgais La-Nū,— sacīja mērs, sniegdams viņam roku,— jūs parādījāt šiem slepkavām, ka ne visi drošie ir krituši reizē ar admirāli.

—  Uzbrukums norisinājās diezgan izdevīgi, kungs,— atbildēja La-Nū pazemīgi.— Mums ir tikai pieci kritušie un maz ievainoto.

—  Tā kā jūs, de La-Nū kungs, bijāt uzbrukuma vadonis,— atbildēja mērs,— tad mēs jau iepriekš bijām droši par panākumiem.

—  Ak, ko gan iespētu La-Nū bez Dieva palīdzības?— dzēlīgi iesaucās vecais mācītājs.— Tas ir pats spēcīgais Dievs, kas šodien ir karojis par mums. Viņš ir paklausījis mūsu lūgšanām.

—  Tiešām tas ir Dievs, kas dod un kas ņem katru uzvaru,— sacīja rāmā balsī La-Nū,— un vienīgi tikai viņam pienakas visa pateicība par katru panākumu karā.

Tad, pievērsdamies mēram, viņš teica:

—  Nu ka, mēra kungs, sakiet man, vai domē šodien ir pārrunāts jautājums par viņa majestātes jaunajiem priekšlikumiem?

—  Jā,— atbildēja mērs,— mēs nolēmām nosūtīt heroldu pie prinča, karaļa braļa, ar lūgumu turpmāk aiztaupīt sev pūles un nesūtīt mums vairs jaunus priekšlikumus. Turpmāk mūsu vienīgā atbilde būs tikai arkebūzu šāvieni.

—  Jums vajadzēja šo heroldu pakārt,— sacīja mācītājs,— jo vai nav rakstīts: «No tava vidus bija cēlušies daži nekrietnie, kuri ar viltu ir lūkojuši novest uz neceļiem savas pilsētas ļaudis … Bet tu neesi šaubījies to darīt un likt viņus nokaut, un tava roka pirmā smagi gulsies uz viņiem, un pēc tam arī visas tautas roka.»

La-Nū nopūtās un klusēdams pacēla acis uz debesīm.

—  Kā?— turpinaja mērs.— Mēs lai padotos?! Kad mūsu mūri vēl stipri, kad pretinieks neuzdrošinās tiem pat tuvoties, turpretī mēs ik dienas uzbrūkam tiem viņu tranšejās! Ticiet man, de La-Nū kungs, ja Larošelā nebūtu kareivju, pietiktu ar tās sievietēm vien, lai atgaiņātos no šiem Parīzes rīkļurāvējiem.

—  Mēra' kungs, stiprakajam pieklājas runāt apdomīgi par savu ienaidnieku; vājākajam turpretī…

—  Nu! Kas jums teic, ka mēs esam vājākie?— pārtrauca Laplass.— Vai Dievs nekaro par mums? Vai Gedeons ar trīssimt izraēliešiem nebija varenāks par visu rnadiāniešu armiju?

—  Jums, mēra kungs, labāk kā nevienam citam zināms, cik nepietiekoši ir mūsu pārtikas krājumi. Pulvera ir atlicis tik maz, ka es esmu jau pavēlējis saviem strēlniekiem nešaut no daudzmaz lielāka atstatuma.

—  Montgomeri mums pulveri atsūtīs no Anglijas,— sacīja mērs.

—  Debesu ugunis gāzīsies pār pāvestnieku galvām,— iesaucās mācītājs.

—  Arī maize, mēra kungs, kļūst jo dienas, jo dārgāka.

—  Ja ne šodien, tad rīt redzēsim atbraucam angļu floti, un tad pilsētā atkal radīsies pārpilnība.

—  Dievs liks nobirt debesu mannai, ja tas būs vajadzīgs,— kaislīgi iesaucās Laplass.

—  Runājot par palīdzību, ko jūs minējāt,— turpināja La-Nū,— tad vajag tikai dažas dienas pūst dienvidu vējam, un kuģi nevarēs nokļūt līdz mūsu ostai. Turklāt var arī gadīties, ka kuģi tiek saņemti gūstā.

—  Vējš pūtīs no ziemeļiem! Es tev to iepriekš sludinu, tu mazticīgais,— sacīja mācītājs.— Tu esi pazaudējis savu labo roku un reizē ar to arī savu drosmi.

La-Nū, kā likās, bija apņēmies viņam neatbildēt. Viņš atkal pievērsās mēram un turpināja:

—  Mums zaudēt vienu kareivi nozīmē daudz vairāk nekā pretiniekam pazaudēt desmit. Es baidos, ja katoļi turpinās savu aplenkumu daudz centīgāk, mēs būsim spiesti pieņemt daudz smagākus noteikumus par tiem, kurus jūs tagad ar nicināšanu atraidāt. Ja karalis, kā es to ceru, apmierināsies ar to, ka šajā pilsētā tiek atkal atzīta viņa autoritāte, un neprasīs no tās upurus, kurus tā nevar nest, tad, pēc manas pārliecības, mūsu pienākums ir atvērt viņam cietokšņa vārtus, jo galu galā viņš tomēr ir mūsu valdnieks.

—  Mums nav cita valdnieka kā Kristus, un tikai bezdievis spēj nosaukt par savu valdnieku šo mežonīgo Aliabu, Kārli, kurš mielojas ar praviešu asinīm! . ..

Mācītāja niknums aizvien pieauga, redzot de La-Nū nesatricināmo aukstasinību.

—  No savas puses,— sacīja mērs,— es vēl ļoti labi atceros mūsu admirāļa kunga vārdus, kurus viņš sacīja, pēdējo reizi būdams mūsu pilsētā. «Karalis ir devis man savu vārdu, ka pret visiem saviem pavalstniekiem — katoļiem un protestantiem — izturēsies vienādi.» Pēc pusgada tas pats karalis, kas viņam bija šo vārdu devis, pavēlēja viņu nokaut. Ja mēs atvērsim viņam vārtus, tad pie mums būs tāda pati Bērtuļa nakts kā Parīzē.

—  Gizi ir karali pievīluši. Viņš tagad to nožēlo un vēlētos izlietās asinis izpirkt. Ar savu spītīgo atsacīšanos no izlīguma jūs tikai saniknosiet visus katoļus, un visi valsts spēki gāzīsies pret jums, un tiks iznīcināts pēdējais protestantu reliģijas atspaids un patvērums. Mieru! mieru! Ticiet man, mēra kungs.

—  Gļēvulis!— iekliedzās mācītājs.— Tu alksti pēc miera tāpēc, ka baidies par savu dzīvību.

—  Bet, Laplasa kungs!…— sacīja mērs.

—  īsi sakot,— salti turpināja La-Nū,— mans pēdējais vārds ir tas: ja karalis atsakās no tiesībām ievest Larošelā savu garnizonu un atļauj mums brīvi sludināt mūsu ticību, tad vajag nodot viņam Larošelas pilsētas atslēgas un apliecināt savu padevību.

— Tu esi nodevējs!— kliedza Laplass.— Varmākas ir tevi nopirkuši!

—  Žēlīgs Dievs, ko jūs runājat, Laplasa kungs?— iesaucās mērs.

La-Nū vieglītēm un nicīgi pasmaidīja.

—  Jūs, mēra kungs, redzat, laiks, kurā mēs dzīvojam, ir dīvains laiks: karavīri runā par mieru, bet garīdznieki sludina karu.— Mans cienīts kungs,— turpināja viņš, pievērsdamies beidzot Laplasam,— man šķiet, ka ir jau laiks doties pusdienās, un jūsu kundze, bez šaubām, gaida jūs jūsu dzīvoklī.

Šie pēdējie vārdi mācītāju galīgi satracināja. Viņš nevarēja atrast neviena lāsta, ko pateikt; un, tā kā pļauka atsver prātīgu atbildi, tad viņš arī iecirta pļauku vecajam vadonim sejā.

—  Dieva vārdā, ko jūs darāt?— iekliedzās mērs.— Jūs sitat de La-Nū kungam, labākajam Larošelas pilsonim un drosmīgākajam kareivim!

Meržī, kurš arī piedalījās šai vārdu pārmaiņā, gatavojās dot Laplasam labu mācību, kas tam būtu ilgi palikusi atmiņā, bet La-Nū viņu atturēja.

Vecā plānprāša rokai pieduroties viņa sirmajai bārdai, bija acumirklis, zibenīgs kā doma, kad La-Nū acis iespīdējās nesavaldāmā riebumā un dusmās. Bet tūdaļ atkal viņa seja atguva savu nesatricināmo mieru. Izskatījās, it kā mācītājs būtu iesitis romiešu senatora marmora bistei vai ka La-Nū vaigam būtu pieskāries kāds neviļus pagrūsts nedzīvs priekšmets.

—  Aizvediet šo sirmgalvi pie viņa sievas,— viņš sacīja kādam pilsonim, kurš vilka veco mācītāju projām.— Sakiet, lai viņa par to parūpējas: noteikti viņš šodien nav vesels. Jūs, mēra kungs, esiet tik laipni un sagādājiet simt piecdesmit brīvprātīgos no pilsētas iedzīvotājiem, jo es gribu rīt līdz ar gaismiņu izdarīt jaunu uzbrukumu, kamēr vēl pretinieka kareivji, pavadījuši nakti tranšejās, būs sastinguši no aukstuma kā lāči, kuriem uzbrūk atkusnī. Es esmu novērojis, ka labi zem jumta izgulējušies ļaudis rīta agrumā ir pārāki par tiem, kas pavadījuši nakti zem klajas debess.

—  Uti jūs, de Meržī kungs, ja jums nav pārāk jāsteidzas pusdienās, vai jūs nevēlētos aiziet kopā ar mani uz Evaņģēlija bastionu? Es vēlētos palūkoties no turienes, kā pretiniekam sokas darbi.

Viņš atsveicinājās no mēra un, atspiedies uz jaunā cilvēka pleca, devās uz bastionu.

Viņi tur nonāca brīdī, kad pretinieka bumba nupat kā bija nāvīgi ievainojusi divus kareivjus. Akmeņi bija nokrāsoti asinīm, un viens nelaimīgais žēli kliedza, lai viņa biedri to nobeidzot. La-Nū, atspiedis elkoni uz aizsargvaļņa, kādu laiku klusēdams lūkojās lejup uz aplencēju darba gaitu; tad viņš pagriezās pret Meržī.

—  Karš ir briesmīga lieta,— viņš sacīja.— Bet pilsoņu karš!. . . So lodi ielika franču lielgabalā; francūzis pagrieza lielgabala stobru, un francūzis pielika tam aizdegtu degli, un tie ir divi franči, ko šī lode nonāvējusi. Un tas vēl nav nekas — nogalināt no pusjūdzes attāluma; bet, de Meržī kungs, kad jāietriec zobens miesā cilvēkam, kurš lūdz jums žēlastību jūsu pašu valodā! . .. Un tomēr… mēs to vēl šorīt darījam.

—  Ak, kungs, ja jūs būtu redzējis 24. augusta slaktiņus! Ja jūs būtu gājis pāri Sēnai, tā bija sarkana, un, kad pa to peldēja vairāk miroņu nekā ledus gabalu pavasarī — tad jūs gan sajustu maz līdzcietības par mūsu pretiniekiem. Manās acīs visi pāvestnieki ir slepkavas . ..

—  Negānieties par savu zemi. Šajā armijā, kas mūs aplenc, būs ļoti maz to briesmoņu, par kuriem jūs runājat. Tās kareivji ir franču zemnieki, kas atstājuši arklu, lai nopelnītu no sava karaļa algu. Muižnieki un virsnieki cīnās tālab, ka ir devuši uzticības zvērestu karalim. Varbūt viņiem ir taisnība, un mēs . .. mēs esam dumpinieki.

—  Dumpinieki! Mūsu lieta ir taisna: mēs cīnāmies par savu ticību un savu dzīvību.

—  Ka es redzu, tad jums ir maz šaubu,— sacija La-Nū,— jūs esat laimīgs, de Meržī kungs.

Vecais karavīrs dziļi nopūtās.

—  Sasodīts!— sirdījās kads kareivis, izšāvis no savas arkebū- zas,— apburts vai, šis velns! Jau trešo dienu es ņemu viņu uz grauda, un ne reizes mana lode nav viņam vēl pat piedūrusies.

—  Kurš tas ir?— jautāja Meržī.

—  Redziet, lūk, to pintiķi ar balto kamzoli, sarkanu plecu lenti un sarkanām spalvām? Ik dienas viņš tur vazājas mums zem deguna, it kā gribētu mūs izsmiet. Tas ir viens 110 tiem zeltītajiem galma zobentiņiem, kas atnākuši kopā ar princi.

—  Attālums ir liels,— sacīja Meržī,— bet nekas, padodiet man arkebūzu.

Kāds' kareivis pasniedza viņam savu ieroci. Meržī uzlika šautenes galu uz aizsargvaļņa un notēmēja ar vislielāko uzmanību.

—  Ja nu tas ir kāds no jūsu draugiem,— sacīja La-Nū,— kāpēc jūs gribat izpildīt šo vienkāršo strēlnieka pienākumu?

Meržī gatavojās patlaban nospiest sprūdu; viņš vēl atņēma pirkstu.

—  Man nav starp katoļiem draugu, tikai viens vienīgs .. . un šis vienīgais,— es esmu drošs par to,— nevar būt starp mūsu aplencējiem.

—  Bet ja tas tomēr būtu jūsu brālis, kurš pavada princi . . .

Šāviens norībēja, bet Meržī roka bija ietrīcējusies, un viņš

redzēja lodes saceltos putekļus diezgan atstatu no staigātāja. Meržī neticēja, ka viņa brālis varētu atrasties katoļu armijā. Tomēr viņš jutās atvieglots, ka bija aizšāvis garām. Cilvēks, uz kuru viņš bija tēmējis, turpināja lēniem soļiem savu gaitu un tad nozuda aiz tikko uzmestiem svaigiem zemes blāķiem, kādi tagad no visām pusēm bija pacēlušies ap pilsētu.

XXVI IZBRUKUMS

H a m 1 e I.

Dead, for a ducat! dead!

Shakespeare.1

Sīks un salts lietus, kas bija lijis bez pārtraukuma augu nakti, beidzot norima, kad palss blavums austrumu puse vēstīja dienas atnākšanu. Gaisma ar pūlēm spraucās cauri smagajai, pār zemi slīdošajai miglai, kuru tikai vējš vietvietām pārrāva, it ka ie- šķeldams tajā platus robus; bet miglas iepelēkie auti drīz atkal savienojās, kā kuģa pāršķelti viļņi atkrīt atpakaļ un piepilda ūdeni izrautu vagu. Šo biezo, tikai vietumis koku galu caurdurto garaiņu apklātā zeme līdzinājās it kā plašiem ūdensplūdiem.

Pilsētā šī rīta nedrošā gaisma, sajaukdamās ar lāpu liesmām, apgaismoja diezgan lielu kareivju un brīvprātīgo pulku, kuri bija sapulcējušies ielā, kas veda uz Evaņģēlija bastionu. Viņi dauzīja kājām zemi un kustējās, neatstādami tomēr savu vietu, kā jau cilvēki, kuriem pirms saules lēkta aukstums spiežas pie kauliem. Spēcīgas lamas un lāsti pret to, kas viņiem tik agri bija licis stāties rindās, netika taupīti. Bet šīs lamas un lāsti bija apdvesti ar to jautro humoru un cerībām, kas apgaro karavīrus dievinātā priekšnieka vadībā. Pa pusei dusmīgi, pa pusei jokodamies, viņi ļāva skanēt saviem teicieniem:

— Šis nolādētais Dzelzsrocis, šis Žans Bezmiegs nekad nevar pabrokastot, iekāms nav uzrāvis maršu šiem mazu bērnu slepkavotajiem! Lai drudzis viņu rauj! Velns ne cilvēks! Ar viņu kopā nekad nevar būt drošs par mierīgu nakti. Pie nelaiķa admirāļa kunga bārdas! Ja es drīz nedzirdēšu arkebūzas plaukšķam, es aizmigšu uz vietas kā pats sava gulta. 11a! Ura! Lūk, kur brandvīns arī jau klāt: tas tev piesies dvēseli un paglābs degunu no iesnām šaja velna miglā . ..

Kamēr kareivjiem dalīja degvīnu, virsnieki, sapulcējušies ap La-Nū kādas bodītes palievenī, ar interesi klausījās uzbrukuma plānu, pēc kura viņš bija nolēmis uzbrukt pilsētas aplencējiem. Tad atskanēja bungu rīboņa; katrs ieņēma savu vietu; pienāca mācītājs, dodams savu svētību, uzmudinādams cīnīties krietni un apsolīdams mūžīgu dzīvošanu tiem, kuri varbūt vairs

' Hamlets. Mirusi, lieku dukātu, mirusi! Šekspīrs, Hamlets (angļu vai.).

neatgriezīsies pilsētā, bet tie, kam palaimēsies atgriezties, saņems savu atalgojumu un līdzpilsoņu pateicību. Sprediķis bija īss, taču arī tas La-Nū šķita par garu. Tas nebija ne tuvu vairs tas pats vecais vīrs, kurš vakarvakarā tā gaudās par katru izlietu franču asins pilienu. Tagad viņš bija tikai kareivis, un šķita, ka viņš nevar vien sagaidīt to brīdi, kad redzēs kautiņu. Tikko mācītāja vārdi bija apklusuši un zaldāti tam atbildējuši ar savu āmen, skaļi un skarbi atskanēja viņa sauciens:

—  Biedri, mācītāja kungs jums sacīja pareizus vārdus: novēlēsim sevi Dievam un mūsu svētajai Spēcīgi Sitošai jaunavai. Pirmo, kuru es redzēšu izšaujam tālāk, nekā viņa prapis var ieskriet pāvestnieka vēderā, to es pats noduršu, ja vien notveršu.

—  Kungs,— sacīja klusītēm Meržī,— šī ir pavisam cita valoda nekā tā, ko jūs runājāt vakar.

—  Vai jūs protat latīniski?— atvaicāja viņam strupi La-Nū.

—  Jā.

—  Ļoti labi. Atcerieties skaisto sakāmvārdu: Age quod agis\

Viņš pamāja, atskanēja lielgabala šāviens, un viss pūlis

steidzīgiem soļiem devās laukā no pilsētas. Reizē ar to vairaki mazi kareivju bariņi, izgājuši pa dažādiem vārtiem, metās pret dažādām pretinieka nocietinājuma vietām, saceldami visur apjukumu, ka katoļi, domādami, ka tiem uzbrūk 110 visām pusēm, neiedrošinājās steigties palīgā savējiem uz galveno uzbrukuma vietu, baidīdamies vājināt kaut vienu savu tranšeju, it visur apdraudēti.

Evaņģēlija bastions, pret kuru katoļu armijas gudrinieki bija virzījuši savus galvenos spēkus, sevišķi cieta 110 kādas piecu lielgabalu baterijas, novietotas uz paugura kādā sagrautā celtnē, kur agrāk, līdz aplenkumam, bija darbojušās dzirnavas. Pieeju no pilsētas puses aizsargāja grāvis ar zemes valni, kura priekšā par sargiem bija nolikti strēlnieki ar arkebūzām. Bet, kā to jau iepriekš protestantu vadonis bija paredzējis, pulveris viņu arkebūzās, stāvot vairāk stundu nakts miklumā, pa lielākai daļai bija kļuvis nederīgs. Tālab uzbrucējiem, labi ar visu apgādātiem un uzbrukumam sagatavotiem, bija lielas priekšrocības salīdzinājumā ar pārsteigtajiem katoļiem, nakts nogurdinātiem, lietū izmirkušiem un nosalušiem.

Drīz vien pirmie sargi bija nonāvēti. Daži, kā par brīnumu, norībējuši šāvieni uzmodina baterijas kareivjus taisni īstajā brīdi, lai ieraudzītu, ka pretinieks jau ieņēmis aizsargvalni un

' Ja dari, tad dari (latīņu vai.).

rāpjas dzirnavu kalniņa. Daži mēģina pretoties, bet ieroči slīd ārā no aukstumā sastingušajiem pirkstiem. Gandrīz katrs viņu mēģinājums šaut ir veltīgs, turpretī uzbrucējiem neviens šāviens neiet zudumā. Par uzvaru vairs nav šaubu, protestanti ir jau pilnīgi baterijas saimnieki, un 110 viņu mutēm atskan cietsirdīgais kliedziens:

— Bez saudzēšanas! Atcerieties divdesmit ceturto augustu!…

Kaujas karstumā katras šausmas un skumju sajūtas ir tikai īsas un pārejošas: paša dzīvības pasargāšanas instinkts runā pārāk skaļu valodu kareivja sirdī, lai viņš būtu spējīgs uz ilgāku brīdi just līdzi citu nelaimēm. Kamēr viena daļa larošeliešu vajāja bēgļus, citi vadžoja ciet lielgabalus, lauza tiem riteņus un grūda grāvī baterijas nocietinājumu pīteņus un kritušo katoļu līķus.

Meržī, kas bija viens no pirmajiem pārskrējis pāri grāvim un uzkāpis pie baterijas, kādu brīdi, atvilkdams elpu, nodarbojās ar to, ka pūlējās iegravēt ar dunča galu uz kāda lielgabala Diānas vārdu; pēc tam viņš palīdzēja citiem pie aplencēju nocietinājumu nopostīšanas.

Kāds kareivis bija saņēmis pie galvas katoļu kapteini, kurš neizrādīja ne mazāko dzīvības zīmju. Otrs satvēra viņu pie kājām, un abi sāka viņu iešūptft, lai aizmestu līdz grāvim. Te piepeši par mironi noturētais atvēra acis, pazina Meržī un iesaucās:

—  Meržī kungs, žēlastību! Es esmu gūsteknis, glābiet mani! Vai jūs nepazīstat savu draugu Bevilu?

Nelaimīgajam visa seja bija asinīs, un Meržī ar pūlēm pazina šajā mirstošajā cilvēkā to pašu jauno galminieku, kuru bija atstājis pilnu dzīvības un jautrības. Viņš pavēlēja to uzmanīgi nolikt zālē, pats pārsēja viņa ievainojumu un, noguldījis to šķērsām uz zirga, deva pavēli lēnītiņām nogādāt viņu pilsētā.

Sacīdams viņam ardievas un palīdzēdams vēl izvest zirgu no baterijas, Meržī ievēroja kādā klajumiņā pulciņu jātnieku, kuri rikšos virzījās uz priekšu starp pilsētu un dzirnavām. Pēc visa spriežot, tā bija katoļu armijas vienība, kuras nolūks acīmredzot bija nogriezt protestantu atkāpšanās ceļu. Meržī tūdaļ steidzās brīdināt La-Nū.

—  Ja jums labpatiktos uzticēt man tikai četrdesmit strēlnieku,— viņš sacīja,— es nometīšos gar šo ceļmalas žogu, kur viņiem jājāj pa ieliekņu, un, ja es viņus neaiztriekšu atpakaļ, tad lieciet mani pakārt.

—       Ļoti labi, manu zēn,— dienās tu būsi labs kapteinis. Hei, jūs, sekojiet šim muižniekam un klausiet viņa komandu.

Īsa bridi Meržī bija novietojis savus arkebūzniekus gar žogmali. Viņš lika tiem nomesties uz viena ceļa, turēt šautenes gatavībā un galvenais aizliedza šaut, iekams nebūs dota pavcle.

Pretinieka jātnieki ātri tuvojās, un drīz jau varēja skaidri sadzirdēt viņu zirgu skrējienu iedobtā ceļa dubļos.

—       Viņu kapteinis,— klusā balsi sacīja Meržī,— ir tas pats savādnieks ar sarkano spalvu, kuram mēs vakar aizšāvām garām. Šodien mēs vairs tam garām neaizšausim.

Viņam pa labi esošais kareivis pamāja ar galvu, it kā teikdams, ka viņš apņemas šo darbu veikt. Jātnieki nebija vairs tālāk par divdesmit soļiem, un viņu kapteinis, pagriezies pret saviem ļaudīm, šķita patlaban dodam kādu pavēli, kad Meržī, piepeši pieceldamies, uzsauca:

—  Uguni!

Kapteinis ar sarkano spalvu pagrieza galvu, un Meržī pazina savu brāli. Viņš pastiepa roku pēc sava kaimiņa arkebūzas, lai to novērstu sāņus. Bet ātrāk, nekā viņš paguva tai piedurties, sprāga šāviens. Jātnieki, šīs negaidītās uguns pārsteigti, auļiem izklīda pa apkārtni, bēgdami atpakaļ. Kapteinis Žoržs, divu ložu cauršauts, nokrita zemē.

XXVII

LAZARETE

Fathe.r: Why are you so obstinate?

P i c r r e : Wliy you so troublesome, Ihat a poor vvretch

Can't die in peace,

But you, like ravcns, will bc croaking

round hiiti?

O t w a y . Venice preservcd.'

Sens katoļu klosteris, vispirms Larošelas pilsētas domes konfiscēts, tagad pa aplenkuma laiku bija pārvērsts lazaretē ievainotiem. Baznīcas akmens grīda, no kuras bija novākti soli,

1 Mūks. Tik ietiepīgs kam esat?

Pjērs. Bel jūs — tik uzbāzīgs, ka neļaujat mirt mierā nabagam, Neķērcot kā vārnas pār viņu?

Olvejs. Izglābtā Venēcija (angļu vai.).

altāris un visi izgreznojumi, bija pārklāta ar sienu un salmiem. Šeit novietoja ievainotos kareivjus. Ēdamtelpa bija nolemta virsniekiem un muižniekiem. Tā bija diezgan liela zāle, ar labiem veca ozolkoka dēļiem apšūtām sienām un platiem, smaili velvētiem logiem, pa kuriem iespīdēja pietiekoši gaismas, lai varētu izdarīt ķirurģiskās operācijas, kuras še notika gandrīz bez pārtraukuma.

Šeit arī kapteinis Žoržs bija noguldīts uz salmu paklaja, kas bija sarkans tiklab no viņa paša, kā arī 110 citu nelaimīgo asinīm, kuri pirms viņa bija izgājuši cauri šai ciešanu vietai. Salmu kūlis kalpoja viņam par pagalvi. Viņa bruņukrekls bija novilkts un kamzolis un krekls pārplēsts. Viņš gulēja kails līdz jozmenim, bet viņa labā roka bija vēl ietērpta bruņās un tērauda cimdā. Kāds kareivis mēģināja aizturēt asiņu tecēšanu, kas plūda no viņa brūcēm,— vienas vēderā, taisni zem bruņu apakšmalas, otras, pavieglas, kreisajā rokā. Meržī bija tik ļoti sāpju nomākts, ka viņš nespēja daudzmaz būtiski brālim palīdzēt. Gan uz ceļiem nometies, raudādams viņa priekšā, gan valstīdamies pa zemi izmisuma vaimanās, viņš nevarēja vien beigt sevi vainot, ka nonāvējis jaunāko brāli un savu labāko draugu. Kapteinis turpretī bija mierīgs un pūlējās remdināt brāļa izmisumu.

Pāris soļu no viņa cisām bija otras, uz kurām ne mazāk nožēlojamā stāvoklī gulēja nabaga Bevils. Viņa sejā nebija lasāma tā rāmā padevība, kada bija manāma kapteiņa Žorža vaibstos. Laiku pa laikam viņš dobji ievaidējās un vērsa acis uz savu blakus gulētāju, it kā lūgdamies no tā kaut mazliet viņa drosmes un gara stingrības.

Zālē ienāca cilvēks gadu četrdesmit, kalsns, vājš, pliku pakausi, krunkainu seju. Viņš pienāca pie kapteiņa Žorža, turēdams rokā zaļu maisiņu, no kura atskanēja šķindoņa, kas ne vienam vien nabaga slimniekam iedvesa šausmas. Tas bija metrs Brizārs,— tiem laikiem diezgan veikls ķirurgs, slavenā Ambruāza Parē māceklis un draugs. Viņš patlaban nāca no citām operācijām, jo viņa rokas bija kailas līdz elkoņiem un priekšā bija aizsiets priekšauts, viss vienās asinīs.

—  Ko jūs 110 manis vēlaties, un kas jūs esat?— vaicāja viņam Žoržs.

—  Esmu ķirurgs, manu muižniek, un, ja metra Brizāra vārds nav jums vēl pazīstams, tad tas liecina, ka jums par daudz ko vēl trūkst zināšanu. Bet nu!— tagad labu jēra dūšu, kā mēdz sacīt. Es ložu brūces labi pārzinu un, gods Dievam, vēlētos, kaut man piederētu tik tūkstošu livru, cik ložu es esmu izvilcis no cilvēkiem, kuri pēc tam vēl šodien ir tikpat veseli kā es pats.

—  Tas labi, doktor. Bet sakiet man visu patiesību. Mans ievainojums ir nāvīgs, cik es lo saprotu.

Ķirurgs vispirms apskatīja Žorža kreiso roku un noteica: — Blēņas!— Pēc tam viņš ķērās pie otras brūces zondēšanas — darba, kurš slimo drīz vien piespieda saviebt seju visšausmīgākajās sāpēs. Viņš ar savu labo roku diezgan spēcīgi atstūma ķirurga roku.

—  Pie joda! Pietiks, būs diezgan, velna dakter!— viņš iesaucās.— Es redzu gluži labi no jūsu sejas, ka mana dziesma ir izdziedātā.

—  Redziet, muižnieka kungs, es stipri baidos, vai lode nav izgājusi cauri vēdera lejasdaļai un tad, kāpdama augstāk, iestrēgusi mugurkaula daļā, ko mēs grieķiski nosaucam par rachis. Ta domāt man liek tas, ka jūsu kājas ir nekustīgas un jau aukstas. Šīs patognomiskās pazīmes neviļ! Dažos gadījumos . ..

—  Šāviens no dažu soļu atstatuma un lode mugurkaulā!— Rauj velns, dakter, tas ir pat vairāk, nekā vajad/.igs nabaga mirstīgā aizraidīšanai ad patres. Tātad — nemociet mani vai- rak un ļaujiet man mierīgi nomirt.

—  Nē, ne, viņš dzīvos! Viņš dzīvos!— iekliedzās Meržī, iedzeldainies klīstošiem skatieniem ķirurga sejā un spēcīgi satverdams viņu pie rokas.

— Jā, vēl vienu stundu vai divas,— vēsi atteica metrs Brizārs,— tāpēc, ka viņš ir spēcīgs vīrietis.

Meržī nokrita atkal ceļos, satvēra kapteiņa labo roku un ar karstu asaru straumi apslacināja dzelzs cimdu, kurā tā bija ietērpta.

—  Divas stundas?— sacīja Žoržs,— jo labāk. Es baidījos, ka man būs jācieš daudz ilgāk.

—  Nē, tas nav iespējams,— sauca elsādams Meržī.— Tu nemirsi, Žorž, tu nemirsi! Brālis nevar mirt 110 sava brāļa rokasl

—  Klausies, esi taču mierīgs un nepurini mani. Katra tava kustība atbalsojas brūcē. Patlaban manas sāpes nebūt nav neciešamas; pieņemot, ka tas vilksies .. . Tas ir tas pats, ko sacīja Zanī, gāzdamies no torņa.

Meržī sēdēja blakus guļvietai, atbalstījis elkoņus uz ceļiem un apslēpis seju rokās. Viņš sēdēja bez kustēšanās, ka snaudā. Totnēr reizi pa reizei konvulsīvi drebuļi lika nodrebēt kā drudzī visam viņa ķermenim, un vaidi, kuros nebija nekā līdzīga cilvēka balsij, ar varu izlpuzās no viņa krūtīm.

Ķirurgs bija aplicis Žoržam dažus apsējus, kaut gan tikai tālab, lai daudzmaz aizturētu asinis. Pēc tam viņš noslaucīja savu zondi ar vislielāko aukstasinību.

—  Es jums ļoti ieteicu nokārtot savus pēdējos pienākumus un sagatavoties,— viņš sacīja.— Ja jūs vēlaties mācītāju, tas te ir dabūjams. Ja jums labāk patīk priesteris, arī to jums var pasaukt. Es nupat redzēju vienu mūku, ko mūsējie sagūstījuši. Man šķiet, viņš pašreiz pieņem grēksūdzē tur tālāk to pāvest- nieku oficieri, kurš ir pie miršanas.

—  Lai man pasniedz ko iedzert,— sacīja kapteinis.

—  Sargieties to darīt,— atbildēja ķirurgs.— Tad jūs nomirsiet stundu ātrāk.

—  Stunda dzīvības nav vīna glazēs vērta. Bet tagad — ardievu, doktor. Lūk, kur man blakus guļ vēl kāds, kurš ar nepacietību gaida jūsu palīdzību.

— Tātad, ko jūs vēlaties, lai es jums atsūtu: mācītāju vai mūku?

—  Ne vienu, ne otru.

—  Kā?

—  Lieciet mani mierā.

Ķirurgs paraustīja plecus un aizgāja pie Bevila.

—  Velns rāvis!— viņš iesaucas,— lūk, kur varena brūce! Šie velna brīvprātīgie ir lieliski skaldoņas.

—  Es atveseļošos, vai nav tiesa?— vārga balsī ievaicājās ievainotais.

—  Ievelciet mazliet dziļāk elpu,— sacija metrs Brizārs.

No slimnieka krūtīm atskanēja kaut kas līdzīgs vājai svilpošanai. To sacēla gaisa pūsma no Bevila plaušām, nākdama reizē caur ievainojumu un caur kaklu. No brūces ka sarkanas putas teceja asinis.

Ķirurgs iesvilpās, it kā atdarinādams šo dīvaino skaņu; tad steigšus uzlika kompresi, ne vārda nesacījis, paņēma savu instrumentu somu un gatavojās aiziet. Bevila acis, kvēlodamas ka divas lāpas, tomēr sekoja katrai viņa kustībai.

—  Nu, dakter?— viņš prasīja, un viņa balss trīsēja.

—  Kārtojiet savas paunas,— salti atbildēja ķirurgs. Un viņš aizgāja.

—  Mans dievs! Mirt tik jaunam!— iekliedzās nelaimīgais Bevils, ļaudams atslīgt galvai atpakaļ uz salmu kūļa, kas bija viņam spilvena vietā.

Kapteinis Žoržs prasīja dzert, bet neviens negribēja pasniegt viņam glāzi ūdens, baidīdamies ar to paātrināt viņa nāves brīdi. Savada cilvēcība — kas varēja noderēt tikai moku paildzināšanai! Šai brīdī slimniekus apraudzīt ienāca La-Nū ar kapteini Ditrihu un vairākiem citiem virsniekiem. Viņi visi apstājās pie Žorža guļvietas, un La-Nū, atspiedies uz sava zobena roktura,

uzlūkoja pārmaiņus gan vienu brāli, gan otru. Viņa acīs dzivi atspoguļojās iekšējais saviļņojums, redzot šo skumju pilno ainu.

Plakana pudele pie vācu kapteiņa sāniem pievērsa Žorža uzmanību.

—  Kapteini,— viņš tam sacīja,— jūs esat vecs kareivis . . .

—       Jā, vecs kareivis. No pulvera dūmiem bārda nosirmo ātrāk nekā no gadiem. Mani sauc par kapteini Dītrihu Hornšteinu.

—  Sakiet man, ko jūs darītu, ja būtu tā ievainots kā es?

Kapteinis Dītrihs brītiņu apskatīja Žorža brūces kā cilvēks,

kas paradis tās redzēt un var spriest, cik tās bīstamas.

—       Es izlīgtu ar savu sirdsapziņu,— viņš atbildēja,— un paprasītu sev glāzi laba Reinas vīna, ja vien būtu kāda pudele tuvumā dabūjama.

—       Labi, es neprasu vairāk kā vienu malciņu no šī paša sliktā Larošelas vīna, un šie nejēgas negrib arī to man atļaut.

Dītrihs noņēma savu pudeli, kuras apmēri bija diezgan paprāvi, un gribēja to pasniegt ievainotajam.

—       Kapteini, ko jūs darāt!— iesaucās kāds strēlnieks,— ārsts teica, ka viņš, tikko iedzēris, tūdaļ miršot.

—       Un kas par to? Vismaz viņam pirms nāves būs mazs prieks. Še, ņemiet, mans brašuli — esmu sašutis, ka man nav labāka vīna, ko jums piedāvāt.

—      Jūs esat krietns vīrs, kapteini Dītrih,— sacīja Žoržs iedzēris.

Pēc tam, pasniegdams pudeli savam kaimiņam:

—       Un tu, mans nabaga Bevil, vai tu arī nevēlies sekot manam piemēram?

Bet Bevils papurināja tikai galvu, neatbildēdams ne vārda.

—      Ahā — vēl viena jauna mocība,— sacīja Žoržs.— Ko! Vai tad man pat nomirt neļaus mierā?

Viņš redzēja nākam mācītāju ar Bībeli padusē.

—  Mans dēls,— sacīja mācītājs,— tā kā jums nu drīz būs . . .

—       Pietiek, pietiek! Es jau zinu, kas jums man sakāms, bet tās būtu veltas pūles. Es esmu katolis.

—  Katolis!— iesaucās Bevils.— Tātad tu ateists vairs neesi?

—       Bet kādreiz,— sacīja mācītājs,— savā jaunībā jūs tikāt audzināts pēc protestantu reliģijas priekšrakstiem, un šai svinīgajā, bet arī briesmīgajā brīdī, kad jums drīz būs jāstājas visaugstākā soģa priekšā, kurš tiesās tiklab jūsu darbus, kā jūsu sirdsapziņu . . .

—  Es esmu katolis. Tūkstoš velnu! Lieciet taču mani mierā!

— Tomēr .. .

—       Kapteini Dītrih, vai jums nebūtu vēl mazliet līdzcietības pret mani? Jūs jau izdarījāt man lielu pakalpojumu. Es lūdzu jūs pakalpot man vēlreiz. Izdariet tā, lai es varētu nomirt bez sprediķotājiem un jeremiādēm.

—       Ejiet,— sacīja kapteinis mācītājam.— Jūs redzat, ka viņam netīk jūs uzklausīt.

La-Nū pamāja mūkam, kurš tūdaļ pienāca klāt.

—       Te būs jums jūsu ticības priesteris,— viņš sacīja kapteinim Žoržam.— Mēs nebūt necenšamies likt šķēršļus sirdsapziņas brīvībai.

—       Mūks vai mācītājs, lai abi iet pie velna!— atbildēja ievainotais.

Mūks ar mācītāju stāvēja katrs savā pusē viņa guļvietai, un abi, šķiet, bija sagatavojušies atkarot viens otram mirēju.

—  Šis kungs ir katolis,— uzstāja mūks.

—       Bet viņš ir dzimis protestants,— atbildēja mācītājs. — Viņš pieder man.

—  Bet viņš no jums atteicās un atgriezās īstajā ticībā.

—  Taču nomirt viņš vēlēsies savu tēvu ticībā.

—  Izsūdziet savus grēkus, mans dēls.

—  Noskaitiet savu ticības simbolu, mans dēls.

—  Vai nav tiesa, jūs šķirsieties no dzīves kā labs katolis? …

—      Trieciet prom šo Antikrista sūtīto!— kliedza mācītājs, kurš juta klātesošo atbalstu.

Kāds kareivis, dedzīgs hugenots, satvēra mūku pie viņa jostas auklas un aizgrūda projām, uzkliegdams:

—       Laukā no šejienes, noskūtais pakausi! Karātavu putns! Mises jau sen netiek dziedātas Larošelā.

—       Mierā!— pavēlēja de La-Nū.— Ja šis muižnieks vēlas izsūdzēt grēkus mūkam, tad dodu savu godavārdu, ka neviens viņam to neaizliegs.

—       Es jums pateicos, de La-Nū kungs…— vārgā balsī sacīja mirējs.

—       Jūs visi esat liecinieki, ka viņš grib izsūdzēt grēkus,— pārtrauca viņu mūks.

—  Nē! Pie tūkstoš velniem, nē!

—  Viņš atgriežas pie savu tēvu ticības,— sauca mācītājs.

—       Nē, deviņi pērkoni! Lieciet mani mierā abi. Vai tad es tiešām esmu jau nomiris, ka kraukļi cīnās par manu maitu? Es nevēlos dzirdēt nedz jūsu misi, nedz jūsu psalmus.

—       Viņš zaimo Dievu!— iesaucās reizē abu naidīgo ticības kultu kalpi.

—       Kaut kam mums tomēr vajag ticēt,— sacīja kapteinis Dītrihs nesatricināmā flegmā.

—  Es ticu, ka jūs esat krietns vīrs, kurš atsvabinās mani no šīm harpijām … Jā, ja, ejiet projām un ļaujiet man nomirt kā sunim.

—  Jā, mirsti kā suns!— sacīja mācītājs, pilns niknuma dodamies projām.

Mūks pārkrustījās un piegāja pie Bevila guļvietas.

La-Nū un Meržī mācītāju apstādināja.

—  Vēl pēdējo mēģinājumu!— sacīja Meržī.— Esiet līdzcietīgi pret viņu, esiet līdzcietīgi pret mani!

—  Mans kungs,— teica La-Nū mirējam,— ticiet man, vecam kareivim. Dieva kalpībai svaidīta cilvēka pamācības un mierinājumi spēj atvieglot un remdināt mirēja pēdējās minūtes. Tāpēc nepadodieties grēcīgai iedomai un nepazudiniet savu dvēseli veltīgas dižošanās dēļ.

—  Kungs,— atbildēja kapteinis,— šodien nav pirmā diena, kad es domāju par nāvi, un man nav vajadzīgas jebkādas cilvēku pamācības sagatavoties nāvei. Es nekad neesmu mīlējis dižošanos un šajā mirklī mazāk nekā jebkad. Bet, velns ar ārā! Ko lai es iesāku ar viņu tukšajām pļāpām?

Mācītājs paraustīja plecus. La-Nū nopūtās. Abi devās projām, gausiem soļiem un noliektām galvām.

—  Biedri,— sacīja Dītrihs,— jūsu ciešanām jābūt velnišķīgām, ja jūs varējāt pateikt šādus vārdus.

—  Jā, kapteini, manas mokas ir tiešām velnišķīgas!

—  Tālab es esmu pārliecināts, ka labais Dievs par jūsu vārdiem neapvainosies, kaut gan tie šausmīgi atgādina viņa zaimošanu. Bet, kad šāviens ir izgājis caur vēderu un muguru, piķis lai parauj!— tad gan cilvēkam ir tiesības arī izlamāties, lai sevi mazliet nomierinātu.

Žoržs pasmaidīja, un paņēma atkal pudeli.

—  Uz jūsu veselību, kapteini! Jūs esat vislabākais slimnieku kopējs, kāds vien ievainotam kareivim var būt.

To sacīdams, viņš pasniedza kapteinim roku.

Kapteinis Dītrihs saņēma un paspieda to, un viņa sejā parādījās saviļņojums.

— Teufel!— viņš nomurmināja klusītēm.— Es iedomājos, ja mans brālis Hennigs būtu katolis un es būtu ietriecis viņam lodi ribās! … Jā, lūk, kur nu parādās Milas pareģojuma izskaidrojums.

—  Žorž, mans draugs,— sacīja Bevils žēlā balsī,— saki man kādu vārdu. Mēs tagad mirsim; tas ir briesmīgs bridis! Vai tu vēl vienmēr domā tāpat, kā domāji toreiz, kad tu pievērsi mani ateismam?

—       Bez šaubām. Drosmi! Pec dažam minūtēm mes vairs nemocīsimies.

—       Bet šis mūks stāsta man par ugunīm . . . par velniem . . . ko es tur sajēdzu? . .. Bet man šķiet, ka visā tajā ir ļoti maz mierinoša.

—  Blēņas!

—  Tomēr, ja nu tas būtu taisnība? .. .

—       Kapteini, es novēlu jums savas bruņas un savu zobenu; man gribētos, kaut es varētu novēlēt jums kaut ko labāku par lielisko vīnu, ko jūs tik augstsirdīgi man pasniedzāt.

—       Žorž, mans draugs,— atsāka atkal Bevils,— ja tas, ko viņš stāsta, ir patiesība, tas būtu šaušalīgi .. . Mūžīgas mokas . ..

— Gļēvulis!

—       Jā, gļēvulis … To var ātri pateikt. Bet es domāju, ka ir atļauts būt ari gļēvulim, ja runa ir par to, ka varbūt būs jācieš mūžīgas mokas.

—  Hm . .. tad sūdzi vien savus grēkus.

—       Es tevi lūdzu, saki man, vai tu esi pārliecināts, ka elles nav?

—  Diezgan!

—       Nē, atbildi! Vai tu esi pilnīgi drošs par to? Zvēri man pie sava godavārda, ka elles nav!

—       Drošs es neesmu par itin neko. Bet, ja velns tiešām ir, tad mēs drīz redzēsim, vai viņš ir melns.

—  Kā! Tu tomēr šaubies, ka elles nav?

—  Izsūdzi grēkus, es tev saku.

—  Bet tu par mani smiesies.

Kapteinis nevarēja apvaldīt smaidu. Tad viņš nopietnākā balsī turpināja:

—       Es tavā vietā izsūdzētu grēkus; tas tomēr ir visdrošākais ceļš. Izsūdzējis grēkus, iesvaidīts ar eļļu — tu būsi gatavs katrai varbūtībai.

—  Zini, es darīšu tā, kā tu darīsi. Vispirms izsūdzi grēkus tu.

—  Ne.

—       Nudien!.. . bet saki tu, ko gribi, es tomēr gribu nomirt kā labs katolis. Nāciet, mans tēvs! Lieciet man skaitīt savu Conjiteor un sakiet vārdus priekšā, jo esmu tos mazliet piemirsis.

Kamēr Bevils izsūdzēja grēkus, kapteinis Žoržs iedzēra vēl malku vīna, tad atlieca galvu uz sava cietā pagalvja un aizvēra acis. Stundas ceturksni viņš bija pilnīgi mierīgs. Tad viņš saknieba lūpas un notrīcēja, izdvesdams sāpju vaidu. Meržī, domādams, ka viņš mirst, skaļi iekliedzās un pacēla viņa galvu. Kapteinis tūdaļ atkal atvēra acis.

—  Atkal?— viņš sacīja, brāli maigi atstumdams.— Es tevi lūdzu, Bernār, nomierinies.

—  Žorž! Žorž! un tu mirsti no manas rokas!

—  Ko tu gribi? Vai es esmu pirmais francūzis, kas krīt no sava brāļa rokas? … un es nedomāju, ka būšu pēdējais. Bet es varu vainot vienīgi pats sevi… Kad karaļa brālis, izglābis mani 110 cietuma, atveda mani šurp sev līdzi, es nozvērējos, ka sava zobena nepacelšu . . . bet, kad es dabūju zināt, ka uzbrukts šim nabaga Bevilam . .. kad izdzirdu šāvienus … man gribējās paskatīties, kas īsti notiek.

Viņš atkal aizvēra acis, bet drīz tās no jauna atvēra un sacīja Bernāram:

—  De Tiržī kundze uzdeva man, lai es tev pasaku, ka viņa vēl arvien tevi mīlot.

Viņš maigi pasmaidīja.

Tie bija viņa pēdējie vārdi. Vēl pēc ceturtdaļstundas viņš šķīrās no dzīves, kā likās, bez sevišķi lielām ciešanām. Dažas minūtes vēlāk izdzisa arī Bevils mūka rokās, kurš pēc tam apgalvoja, ka esot skaidri dzirdējis gaisā atskanam eņģeļu gaviles, kuri uzņēmuši šī pārkāpumus nožēlojušā grēcinieka dvēseli, toties apakšzemē tiem atbildējuši velni ar skaļu uzvaras gaudošanu, aizraudami līdz kapteiņa Žorža dvēseli.

Visās Francijas vēsturēs var izlasīt par to, kā La-Nū beidzot atstājis Larošelu, jo pilsoņu karš viņam apriebies līdz kaklam un viņš nespējis panest savas sirdsapziņas pārmetumus par to, ka sacēlies pret savu karali; kā katoļu armija bijusi spiesta aplenkšanu izbeigt un kā beidzot ticis noslēgts ceturtais miers, kam drīz vien sekojusi Kārļa IX nāve.

Vai Meržī nomierinājās? Vai Diāna atrada sev citu mīļāko? To atstāju izlemt pašam lasītājam, kas tādējādi varēs vienmēr pabeigt romānu pēc savas patikas.

SATURS

NOVELES

Mateo Falkone. Tulkojusi J. Ābrama 6

Redutes ieņemšana. Tulkojusi J. Ābrama 17

Tamango. Tulkojusi J. Ābrama 22

Federigo. Tulkojusi S. Jaunarāja 39

Etrusku vāze. Tulkojusi S. Jaunarāja 48

Triktraka parlija. Tulkojusi S. Jaunarāja 67

Dubulta maldīšanās. Tulkojusi J.Ābrama 81

Šķīstītavas dvēseles. Tulkojusi S. Jaunarāja 132

Ilas Venera. Tulkojusi S. Jaunarāja 181

Arsēna Gijo. Tulkojusi S. Jaunarāja 206

Kolomba. Tulkojusi J. Ābrama 244 Karmena. Tulkojusi J. Ābrama

Kārļa IX valdīšanas hronika. Tulkojis K. Strals 400

Merimē P.

Me 626 Dubulta maldīšanās: Noveles; Kārļa IX valdīšanas hronika: [Romāns]/No franču valodas tulkojuši J. Ābrama, S. Jaunarāja, K. Štrāls; Māksi. D. Breikšs.— R.: Zvaigzne, 1990.—575 lpp.: ģīm.

Ievērojamā franču rakstnieka, noveles žanra meistara, Prospēra Merimē (1803—1870) izlase ievietotas viņa labākās noveles, ka ari vēsturiskais romāns «Kārļa IX valdīšanas hronika».

2 Voltižēri — karaspēka daļa, ko valdība bija organizējusi pirms nedaudziem gadiem, lai ta kopā ar žandarmēriju atbalstītu policiju. (Autora piezīme.)

2 To noslēdza 1815. gada. (Tulk. piezīme.)

1 1,08 m. (Tulk. piezīme.)

1 Proprio stupendo (itāliešu vai.)— patiešām brīnumaini.

1 Zontāga Henrieta (1806—1854) — vācu dziedātāja, 20. gadu beigās un 30. gadu sākumā viesojās gandrīz visās Eiropas valstu galvaspilsētās.

1 Vajība, tavs vārds ir sieviete! (Angļu vai.)—vārdi, ko Hamlets saka savai mātei.

1 Letlres Persanes (1721)— Monteskje filozofisks, epistulārs romāns.

1 Potjē Saris (1775-1838)—savulaik populārs Parīzes teātra «Varietē» komiķis.

1 Ahāts — Eneja draugs un pastāvīgais pavadonis Vergitija «Eneīdā».

1*1

' Kalidors—tolaik plaši reklamēts līdzeklis matu saglabašanai. "' Karamānijā — apgabals Mazāzijas centrā.

1 De casibus conscientiae (latīņu vai.)—«Par sirdsapziņu».

1 …fidus Achates (latiņu vai.)—uzticamais Ahāts.

1 Izdarījis (latiņu vai).

Šurp sniedziet man lilijas klēpjiem! (Rinda no Vergilija «Eneīdas» A. Ģiezena tulkojums.)

1 Par to tu man samaksāsi! (Spāņu vai.)

1 Teikums no Monteskjē «Persiešu vēstulēm». Romāna XXX vēstulē šos vārdus, kas vēlāk kļuva par parunu, cits citam čukst Parīzes salonu apmeklētāji, kad lajos paradās pa Franciju ceļojošais romāna varonis persietis Uzbeks.

1 Nedaudz pārveidoti vārdi no Bualo (1636—1711) Pirmā vēstījuma. Konrāds Valentēns (1603—1675)—franču rakstnieks klasiķis, kas aiz piesardzības savas dzīves laikā publicēja iespējami maz darbu, kuru rokraksti veidoja astoņpadsmit biezus sējumus.

1 Nibi Antuāns (1792—1839)— itāliešu arheologs; no 1829. gada līdz 1837. gadam vadīja Romas Foruma izrakumus.

1 Runa ir par grieķu nacionālas atbrīvošanās karu pret turkiem.

' Vati būt drošs, ka tiksi atriebts. Korsikāņu raudu dziesma.

' Ja es nokļūtu svētā, svētā paradīzē un neatrastu tur tevi, tad grieztos atpakaļ. (Serenata di Zicavo.) (Autora piezīme.)

1 Bieži lietots izteiciens. (Autora piezīme.)

' Sī paraža vēl paslāv Kokoņāno (1840. g.). (Autora piezīme.)

1 Sauss un svelmains vējš no Āfrikas.

1 Balla calda u farru freddu — bieži lietots izteiciens. (Autora piezīme.)

1 Salule a noi!— Izsauciens, ar kādu parasti pavada vārdu «miris», lai tam atņemtu asumiv (Autora piezīme.)

' Neapzināta noburšana gan ar acīm, gan vārdiem. (Autora piezīme.)

1 Māsiņa Kolomba (itāliešu vai.).

2 Švīti, mutes varoņi. (Autora piezīme.)

3 Visa spāniešu kavalērija ir apbruņota ar šķēpiem. (Autora piezīme.)

1 Alkata de los Panaderos (Cepēju Alkalā)— ciems divas ljē aiz Seviljas, kur cep lieliskas maizītes. Apgalvo, ka tās ir tik garšīgas, pateicoties Alkalā ūdenim, un tās ik dienas lielos daudzumos ieved Seviljā. (Autora piezīme.)

' Labdien, biedri. (Autora piezīme.)

3 Rom — vīrs, romi — sieva. (Autora piezime.)

* Čalo, siev. dz. calli, daudzsk. cales. Tiešs tulkojums:— melns — tā čigāni

sevi dēvē savā valodā. (Autora piezime.)

' Spāniešu dragūniem ir dzeltenas uniformas. (Autora piezīme.)

5 Karātavas (kas ir pakārta vīra atraitne). (Autora piezīme.)

3 Sarkanā (zeme). (Autora piezīme.)

4 Ustilar a'pastesas — veikti zagt, bez vardarbiem. (Autora piezime.) ' Brīvprātīgi zemessargi. (Autora piezīme.)

1 Tiklā, kuru neviens nav iekārojis. (Latiņu vai.)

1 Napoleona izteiciens. (Autora piezīme.)

1 Par sniegotiem Alpiem Melns atnāca pulks — Pats Burbons ar kalpiem — Po upe kur guldz.

Bairons. Pārvērstais kroplis.

3 Izdarījis tas, kam tas izdevīgi, (Latīņu vai.)

Pirmkārt (latiņu vai).

1 Kad izkrita cimds donjai Blankai no rokām, Tad šķita vienalga — kreisais vai labais, Bet divi idalgo vairs nepaglābās No mīlas bultu radītām mokām.

Lope de Vega, Donjas Blankas cimds (spāņu vai.)

1 Sist pa zobenu, atvairot dzīvībai bīstamu cirtienu. Visi toreizējie paukošanas paņēmienu nosaukumi bija aizgūti no itāliešu valodas. (Autora piezīme.)

16—1213

1 Koliņī.

' Cietiet klusu. (Autora piezime.)

2 Kāda dāma vēlas jūs Šonakt redzēt. (Autora piezīme.)

Lenītiņām! (Autora piezīme.)

1 Makbels. Vai pacietība

Tik augsti pāri visām jūsu jūtām, Ka painetīsiet viņu nesodītu? Šekspīrs, Makbets, III cēl. 1. aina.

1 Katekhoumenos, grieķu valoda — apmācāmais pievēršanai kristīgajai ticībai.

1 P r a v i e i i s . Sargies marta idut

Šekspīrs. Jūlijs C ē /. ars.

1 Maršals de Tavanns (1509—1573)— piedalījās hugenotu slaktiņā 1572. gada 24. augustā.

" D'Obiņē. Vispārīgā vēsture. (Autora piezīme.)

1 D'Obiņe. Vispārīgā vēsture. (Autora piezīme.)

[1] sis vārds šeit ir sinonīms padzītam, izstumtam. (autora piezīme.)

[2] kauja pie trafalgaras (1805. g.) augļu flole nelsona vadībā satrieca franču-spāniešu apvienoto eskadru. (Tulk. piezīme.)

[3] ta paši sevi dēvēja tie, kas tirgojās ar nēģeriem. (Autora piezīme.)

[5] katram nēģeru vadonim ir savējā. (Autora piezīme.)

* ti sia concesso (itāliešu vai)— lai top tev dāvināts.

[7] izcila itāliešu dziedātāja (1798—1865), kas 20. un 30. gados dziedāja Parīzes operā.

[8] bremmels džordžs (1778—1840)—ang|u Švīts, modes noteicējs augstākajās aprindās.

[9] runa ir par de stāla kundzi (1766—1817).

[10] Tīrā krāpšana. (Angļu vai.)

[11] mājiens uz turku maskarādes ainu Moljēra komēdijā «Pilsonis muižniekos».

[12] mākslas priekšmetu tirgotājs parīzē.

[12] Bārts Žans (1650—1702)— franču jūrnieks, vienkārša zvejnieka dēls, sākumā pirāts, kas vēlāk pratis k|ūt par eskadras komandieri. Par viņa virtuozo lamāSanos stāstīja leģendas.

' gjaurs (1813)—viena no bairona «austrumu poēmām», kuras varone Leila par neuzticību savam vīram lika iesieta maisā un iemesta no klints jūrā.

[14] runa ir par andalūzijas mauru sacelšanos, kas uzliesmoja 1568. gadā.

[15] karpio bernardo del — leģendārs gotu Spānijas varonis; tautas romancēs apdziedāts kā franku uzvarētājs pie Rosenvalas.

[16] mājiens uz evaņģēlija teiksmu par sodomas bojāeju — tās iedzīvotāji bija iestiguši grēkos.

[17] suits nikolā Žans (1769—1851)— napoleona maršals, kas 1808.—1813. gadā komandēja franču karaspēku Spānijā; no turienes viņš izveda daudz gleznu no privātām un valsts kolekcijām.

[18] tu nciepazīsi veneras balvas (latīņu vai.).

[19] paliec sveika, terēza, terēza, paliec sveika, Kad atgriezīSos,

Tevi apprecēšu. (Itāliešu dziesmiņa.)

' Makss jauc: Otello to nav teicis, kaut ko līdzīgu runā Dezdemonas tēvs Brabancio.

[20] XIX gs. divdesmitajos gados bija |oti mode hipnozes seansi, ko toreiz sauca par magnētismu.

[23] ne par ko nebrīnīties (latiņu vai.).

* persona moljēra komēdijā «Pilsonis muižniekos».

[24] Atriebība, kas vēršas pret apvainotāja tuvāku vai attālāku radinieku.

[24] Zivju vira, provansiešu iecienīts ēdiens.

[25] tautas izteiciens, kas nozimē: scliioppetlo, stiletto, strada — šautene, slilets, bēgšana. (Autora piezīme.)

[26] siera un krējuma sacepums. korsikāņu iemī|ots ēdiens. (Autora piezīme.)

' par sinjoricm korsikā dēvē feodālo sinjoru pēctečus. Sinjoru un kaprāļu ģimenes sacenšas savā starpā dižciltības ziņā. (Autora piezīme.)

' tas ir, austrumu piekrastē. Šis bieži lietotais apzīmējums — viņpus kalnāja — maina nozīmi atkarībā no vietas, kur to lieto. Korsiku sadala no ziemeļiem uz dienvidiem kalnāju virkne. (Autora piezīme.)

[29] visa noliedzēja. (nega atvasināts no latīņu verba negare — noliegt.)

[29] «Būt brīvajā laukā» nozīmē būt bandītam. Bandīts nav nicināms apzīmējums; to uztver tādā nozīmē kā «izraidīts». Tas ir ang|u balādēs sastopamais outlaw. (Autora piezīme)

[30] pret bērniem jāizturas ar vislielāko cieņu. (iMtīriu vai.)

[31] korsikas kalnieši nicina Bastijas iedzīvotājus, kurus neuzskata par saviem tautiešiem. Nekad viņi nesaka bastiese, bet bastiaccio: ir zināms, ka izskaņai -accio parasti piemīt nievājoša nozīme. (Autora piezīme.)

' ja kāds neticīgs mednieks apšaubītu della Rebias kunga dubletšāvienu, tad ieteicu viņam doties uz Sartēnu un palūgt, lai viņam pastāsta, kā viens no izsmalcinātākiem un patīkamākiem šīs pilsētas iedzīvotājiem viens pats ar salauztu kreiso roku izglābās no vismaz tikpat bīstamas situācijas. (Autora piezīme.)

' laukums Baslijā, kur izpilda nāves sodus. (Autora piezīme.)

[35] Šo kritisko vērtējumu par sardīniju esmu aizguvis no kāda sava drauga, bijušā bandīta, un vienīgi viņš ir par to atbildīgs. Viņš domā, ka bandīti, kas ļauj sevi notvert jātniekiem, ir nejēgas un ka žandarmiem, kuri jāšus vajā bandītus, ir maz izredžu tos sastapt. (Autora piezīme.)

[35] Ļoti maigs, viegls grieķu vīns.

[35] Privileģētas provinces, kurām ir īpaši fueros(likumi); tās ir — Ālava, Biskaija, Gipuskoa un daļa Navarras. Turienes valoda — basku. (Autora piezīme.)

[36] mednieks, ko pēc senas teiksmas medibu dieve diāna pārvērtusi par briedi.

' navarras un basku provinču zemnieču parastais apģērbs. (Autora piezīme.)

' sakņu, angļu dārzs. (Autora piezīme.)

[40] seviljas mājās lielāko tiesu ir kolonnām ietverti iekšēji pagalmi (patio). Vasara uzturas lajos. Pagalmu sedz audekla jumts, ko dienā apslaka ar ūdeni, vakarā noņem. Vārti uz ielu gandrīz vienmēr stāv vaļa, un iekšējā pagalma ieeja (zaguān) aizvērta ar ļoti smalki izstrādātu dzelzs režģi. (Autora piezīme.)

' cukuroti olu dzeltenumi. (autora piezime.)

[43] mandeļu cepumi. (Autora piezīme.)

' flamenca de roma. Žargona izteiciens, ar kuru apzimē čigānietes. Roma šeit nozīmē nevis «mūžīgo pilsētu», bet romi — tautu vai precējušos cilvēkus. Pirmie čigāni, kurus redzēja Spānijā, . domājams, ienākuši no Holandes, tā cēlies apzīmējums «flāmi». (Autora piezime.)

[45] sīpolveida sakne, no kuras gatavo diezgan gardu dzērienu. (Autora piezime.)

[46] spāniešu kareivju parastais ēdiens. (Autora piezime.)

' ta tautā sauc ang|us viņu uniformas krāsas pēc. (Autora piezīme.)

[48] katorgā vai ari pie visiem velniem. (Autora piezime.)

13—1213

' Mans dārgais vai — drīzāk — mana kaprīze. (Autora piezīme.)

[49] man Šķiet, ka vācu čigāni, kaut arī lieliski saprot vārdu cale, taču ne labprat dzird sevi tā dēvējam. Tic savā starpā saucas rommane tchave (Autora piezīme.)

' vai šo likumību nevarētu attiecināt arī uz atsevišķiem cilvēkiem? Vai zag|a dēls zagdams ir tikpat vainīgs, cik izglītots cilvēks, kas izdara ļaunprātīgu bankrotu? (Autora piezīme.)

[51] Šis priekšvārds rakstīts 1829. gadā. (Autora piezīme)

' francijas iedzīvotāju skaits tajā laikā sniedzās līdz divdesmit miljoniem. Domā, ka otrā pilsoņu kara laikā protestantu nav bijis vairāk par pusotra miljona; bet viņiem bija proporcionāli vairāk naudas, kareivju un ģenerāļu. (Autora piezīme)

[53] otrajā pilsoņu karā protestanti vienā dienā pēkšņi ieņēma vairak nekā pusi Francijas cietokšņu. Katoļi tagad varēja rīkoties tāpat. (Autora piezīme)

[54] morevelu iesauca par kara(a slepkavu. lasiet branlomul (autora piezīme.)

izkrop|ols vācu vārds «reiter»— jātnieks.

[56] koliņī noslepkavošanā un šajā grautiņa viņš vainoja hercogu de Gīzu un Lotringas nama prinčus. (Autora piezime.)

[57] vārdu spēle franču valodā: car La noue noue et ne denotie pas.

' Izlūki, viegli bruņota karaspēka da\as.( Autora piezime.)

' princi luiju de kondē, kuru nogalināja pie Žarnakas, kato|i apsūdzēja, ka viņš pretendējot uz troni.— Admirāļa Koliņī vārds bija Gaspārs.f/l»/ora piezīme.)

[59] viņa brā|a. (autora piezīme.)

[60] otrkārt (latīņu vai.).

[61] liels abpusgriczīgs zobens. (Autora piezīme.)

[61] Pirms aizbēgsim no vietas šīs, Viens dzīvo dvašu izdvesīsi (Stjuarta un Vortona duelis.)

[62] dievs lai jus sarga, kungs. Esiet sveicināti! (Autora piezīme.)

' lasītājam pašam jāieliek epitets, kārlis ix bieži izteica tiešām enerģiskus, bet ne visai izsmalcinātus lamuvardus. (Autora piezīme.)

[64] anžū hercogs, vēlāk anrī iii. (autora piezīme.)

[65] gabions, it. gabbione — cilindrveida grozs bez dibena, kuru lietoja artilērijas pozīciju nostiprināšanai.

[66] Šādas bruņas redzamas Artilērijas muzejā. Rubenss kādā savā loti skaistā studijā, zīmēdams turnīru, parāda, ka ar šo bruņutērpu ir tomēr bijis iespējams turēties seglos. Uz segliem ir bijuši ierīkoti it kā soliņi, kuri aizņēma bruņukrekla apakšmalu. Tādējādi jātnieks sēdēja tik augstu, ka viņa ceļi atradās gandrīz vienā līmenī ar zirga galvu. Par savās bruņās dzīvu sadegušu cilvēku vēstī d'Obiņē «Vispārīgajā vēsturē». (Autora piezime.)

Content

Merimē Prospērs Dubulta maldīšanās( Noveles un romāns Kārļa IX valdīšanas hronika)

NOVELES

MATEO FALKONE

REDUTES IEŅEMŠANA

TAMANGO

FEDERIGO

ETRUSKU VĀZE

TRIKTRAKA PARTIJA

DUBULTA MALDĪŠANĀS

ŠĶĪSTĪTAVAS DVĒSELES

ILAS VENĒRA

ARSĒNA GIJO

KOLOMBA

KARMENA

KĀRĻA IX VALDĪŠANAS HRONIKA

PRIEKŠVARDS

REITERI

II Otrā rītā pēc dzīrēm

III JAUNIE GALMINIEKI

IV ATGRIEZTAIS Dons Žuans

V SPREDIĶIS

VI PARTIJAS VADONIS

VII PARTIJAS VADONIS

VIII LASĪTĀJA UN AUTORA DIALOGS

IX CIMDS

XI RŪDĪTAIS DUELANTS UN PRĒOKLĒRĀ

XII BALTĀ MAĢIJA

XIII APMELOJUMS

XIV SATIKŠANĀS

XV TUMSA

XVI ATZĪŠANĀS

XVII PRIVĀTA AUDIENCE

XVIII KATEHIMENS'

XIX FRANCISKĀNIS

XX KAVALĒRISTI

XXI PĒDĒJAIS MĒĢINĀJUMS

XXII DIVDESMIT CETURTAIS AUGUSTS

XXIII DIVI MŪKI

XXIV LAROŠELAS APLENKŠANA

XXV LA-NŪ

XXVI IZBRUKUMS

XXVII LAZARETE

SATURS