Remarks Ērihs Marija

Debesīm nav lutekļu

Ērihs Marija Remarks

Debesīm nav lutekļu

I

KLĒRFEITS PIEBRAUCA pie apkalpes stacijas, kur bija nošķūrēts sniegs, un uzpūta tauri. Ap tālruņa stabiem skaļi ķērca vārnas, un mazajā darbnīcā aiz sūkņiem kāds dauzīja skārdu.

Klaudzieni apklusa, un iznāca sešpadsmit gadu vecs puika. Viņš

valkāja sarkanu kamzoli un acenes ar metāla apmalēm.

— Lej pilnu, — Klērfeits teica, izkāpdams no mašīnas.

— Etilu?

— Jā. Vai te ir kāda vieta, kur var paēst?

Zēns pagrūda ar īkšķi pret ēku ielas otrā pusē. — Tur ir.

Pusdienā bija Bernes plate. Vai gribat, lai noņemu ķēdes?

— Kāpēc tā?

— Tālāk uz augšu ceļš vēl vairāk apledojis.

— Visu ceļu līdz kalnu pārejai?

— Tai jūs pāri netiksit. Kopš vakardienas atkal slēgta. Auto kluba ziņojums. Ar tādu zemu sporta mašīnu kā šī jūs tik un tā

netiktu pāri.

— Tiešām? — Klērfeits noteica. — Tu manī modini ziņkārību.

— Jūs manī tāpat, — puika atbildēja.

Gaiss restorānā bija sastāvējis, oda pēc pliekana alus un garas ziemas. Klērfeits pasūtināja Bindenas cepeti, maizi, sieru un karafi

«Ērgļa». Viņš lika apkalpotājai iznest ēdienu terasē. Ārā nebija pārāk auksts. Debess bija plaša un enciāna zilumā.

— Vai gribat, lai noskaloju jūsu ratus? —- zēns sauca pāri ielai no apkalpes stacijas. — Tā kā vajadzētu.

— Lai paliek. Notīri tikai vējsarga stiklu.

Mašīna sen nebija mazgāta, un to skaidri varēja redzēt.

Lietusgāze pie Eksas bija sapludinājusi Senrafaelas piekrastes sarkanos putekļus uz motora pārsega un dubļu aizsargiem batika rakstā. Tiem bija pievienojušies kaļķu šļakstījumi no Francijas vidienes ceļu peļķēm un dubļi, ko šasijai bija uzmetuši neskaitāmu smago mašīnu pakaļējie riteņi. Kāpēc es vispār braucu šurp? —

Klērfeits domāja. Slēpošanai tik un tā par vēlu. Un līdzjūtība? Tā

ir vājš ceļabiedrs — un vēl vājāks mērķis. Kāpēc nebraucu uz Minheni? Vai Milānu? Bet ko darītu Minhenē? Vai Milānā? Vai kur citur? Viņš domāja: esmu noguris. Man apnicis kaut kur palikt, apnicis no kaut kurienes aizbraukt. Vai varbūt esmu tikai paguris izšķirties? Bet par ko gan tik svarīgu man jāizšķiras? Viņš izdzēra vīnu un iegāja atpakaļ restorānā.

Apkalpotāja stāvēja aiz letes un mazgāja glāzes. Izbāzta kalnu kazas galva stiklainām acīm pāri viņai un Klērfeitam skatījās kādas Cīrihes alus darītavas sludinājumā pie pretējās sienas.

Klērfeits izvilka no kabatas plakanu ādas pudeli. —Vai varat man to piepildīt ar konjaku?

— Kurvuazjē, remī, martēnu, martelu?

— Martelu.

Meita sāka iemērīt konjaku, glāzi pa glāzei. Kaķis ienāca un glaudās Klērfeitam gar kājām. Viņš palūdza divas kārbiņas cigarešu un arī sērkociņus un samaksāja tēriņu.

— Vai tie kilometri? — jautāja apkalpes stacijas zēns ar sarkano kamzoli, skatīdamies ātruma rādītājā.

— Nē, jūdzes.

Zēns asi iesvilpās. — Ko jūs meklējat te augšā Alpos? Kāpēc ar tādu mašīnu neturaties uz autoceļa?

Klērfeits paskatījās viņā. Spīguļojošas acenes, uzrauts deguns, izsitumiem klāta āda, atliekušās ausis — radījums, kas tikko bija apmai-nījis bērnības melanholiju pret visiem pusaudzības trūkumiem.

— Dēls, mēs ne vienmēr darām to, kas jādara, — viņš sacīja. —

Pat ja zinām, kas tas ir. Reizēm visa dzīves burvība ir tā, ka izvēlamies nepareizo. Saproti?

— Nē, — puika atteica un nošņaukājās. — Bet jūs atradīsit SOS tālruņus gar visu pāreju. Ja iestiegat, tikai piezvaniet. Mēs aizbrauksim un jūs izvilksim. Te būs mūsu numurs.

—Vai jums vairs nav bernardīniešu ar mazām degvīna muciņām pie kaklasiksnām?

— Nē. Degvīns pēdējā laikā stipri cēlies cenā, un suņi kļuvuši pārāk gudri. Viņi to izdzer paši. Tagad glābšanas darbiem lietojam vēršus, kas izvelk automobiļus.

Zēns skatījās Klērfeitā caur spīguļojošiem aceņu stikliem, nepa-mirkšķinādams acu.

— Tevis tikai man šodien vēl trūka, — Klērfeits beidzot noteica.

— Kalniešu prātvēders tūkstoš divsimt metru augstumā! Vai tavs vārds gadījumā nav Pestalocijs? Vai Lavaters?

— Nē. Mans vārds Gērings.

— Ko — ?

— Gērings. — Zēns pasmējās, atklādams, ka viņam trūkst viena priekšzoba. — Bet kristītais vārds man ir Hūberts.

—Vai neesi rada...

— Nē, — Hūberts viņu pārtrauca. — No Bāzeles Gēringiem.

Ja mēs būtu no tās otras ģimenes, man te nebūtu jāsūknē benzīns.

Tad mēs saņemtu brangu pensiju no Vācijas valdības un dzīvotu, cepuri kuldami.

Klērfeits brīdi klusēja. — Savāda diena, — viņš beidzot noteica.

— Kas to būtu paredzējis? Lai tev smaida laime, tavos nākamos pasā-kumos, dēls. Tu man biji liels pārsteigums.

— Jūs man neesat pārsteigums. Jūs esat sacīkšu braucējs, vai ne? — Kāpēc tu tā domā?

Hūberts Gērings parādīja tikko saskatāmas numura pēdas zem dubļiem uz motora pārsega.

— Detektīvs arī vēl! — Klērfeits iekāpa mašīnā. — Varbūt tevi derētu drīzāk ieslodzīt, lai pasargātu cilvēci no jaunas nelaimes. Kad būsi ministru prezidents, tad jau būs par vēlu.

Viņš iedarbināja motoru. — Jūs aizmirsāt samaksāt, —

Hūberts aizrādīja. — Četrdesmit divi frenkli.

Klērfeits viņam iedeva naudu. — Frenkli! — viņš iesaucās. —

Tas mani nomierina, Hūbert. Valsts, kur naudu sauc mīlināmos vārdos, nekad nekļūs diktatūra.

Stundu vēlāk mašīna iestiga. Nogāzē bija sabrukusi daļa aizsargsētas un ceļu aprakusi kupena. Klērfeits būtu varējis griezt atpakaļ un braukt lejā, bet negribēja tik drīz atkal redzēt Hūberta Gēringa smīnīgo seju. Turklāt viņam vispār nepatika griezties atpakaļ. Tā viņš pa-lika, pacietīgi sēdot mašīnā, smēķēja cigaretes, iedzēra konjaku, klausījās vārnu ķērcienos un gaidīja Dieva palīgu.

Dieva palīgs pēc laiciņa arī parādījās maza sniegarkla izskatā.

Klērfeits dalījās konjaka atlikumā ar tā vadītāju. Tad tas brauca pa priekšu un viņa mašīna sāka art sniegu un mest to sānis. Izskatījās, it kā tā zāģētu milzīgu, baltu, nokritušu koku, mezdama mirdzošu skaidu apli, kas slīpajos saules staros laistījās visās varavīksnes krāsās.

Divsimt metru tālāk ceļš atkal bija tīrs. Sniegarkls nobrauca malā, un Klērfeita mašīna paslīdēja tam garām. Vadītājs māja viņam pakaļ ar roku. Viņš valkāja sarkanu kamzoli un acenes tāpat kā Hūberts. Šī iemesla dēļ Klērfeits nebija iedrīkstējies ar viņu runāt ne par ko citu, kas sniedzās pāri drošajām sniega un dzēriena tēmām; otrs Gērings tik drīz pēc pirmā nebūtu paciešams.

Hūberts bija stāstījis niekus; pāreja vairs nebija slēgta. Mašīna ātri kāpa pret virsotni, un pēkšņi Klērfeitā priekšā tālu lejā izpletās ieleja, zila un maiga agrajā krēslā. Izkaisīti tanī kā no kārbas izbirušas rotaļlietas, spīdēja ciema baltie jumti, baznīcas tornis, kas šķita šķībs, slido-tavas, dažas viesnīcas un pirmie gaišie māju logi. Klērfeits apturēja mašīnu un brītiņu noraudzījās ainavā. Tad viņš lēnām brauca lejā pa serpentīna līkumiem. Kaut kur lejā

vajadzēja būt sanatorijai, kur ārstējās Holmanis — viņa līdzbraucējs Holmanis, kas pirms gada bija saslimis. Ārsts viņam bija konstatējis tuberkulozi. Holmanis par šo diagnozi bija smējies — šai antibiotisko līdzekļu un brīnumdarītāju pelējuma sēnīšu laikmetā taču tādas slimības vairs nebija. Un, pat ja būtu, ārsti iedotu sauju tablešu, dažus iešļircinājumus, un tu būtu atkal vesels. Taču brīnumzāles nebija tik lieliskas un visvarenas, par kādām tās turēja, sevišķi cilvēkiem, kas auguši kara laikā un kam organisms gadiem bija novājināts. Mille Miglia sacīkšu laikā

Itālijā Holmanim netālu no Romas bija uznākusi asiņošana, un Klērfeitam nekas cits nebija atlicis kā atstāt viņu depo. Ārsts bija uzstājis, ka viņam daži mēneši jāpavada kalnos. Holmanis bija iztrakojies un beidzot padevies; bet nu daži mēneši jau kļuvuši par gadu.

Motors pēkšņi sāka šķaudīt. Aizdedzes sveces, nodomāja Klērfeits. Atkal pagalam. Tas tādēļ, ka braucot nedomāja, ko darīja. Viņš ļāva mašīnai noripot pa pēdējo nogāzi, kamēr tā

apstājās līdzenā vietā, un pacēla motora pārsegu.

Vainīgas, kā allaž, bija otrā un ceturtā cilindra sveces. Viņš tās iz-grieza, iztīrīja, ielika atpakaļ un atkal iedarbināja mašīnu.

Motors darbojās normāli; viņš vairākkārt ar roku nospieda akseleratora sviru, lai atbrīvotu cilindrus no liekas eļļas. Atkal izslējies, viņš ieraudzīja ka-manas un zirgus, kas, izbijušies no mašīnas trokšņa, griezās šķērsām pār ceļu pretī automobilim, raujot līdzi kamanas. Viņš paskrēja tiem pretī, saķēra kreisās puses zirgu aiz iemauktiem un ļāva vilkt sevi līdzi.

Pēc dažiem soļiem zirgi apstājās. Tie drebēja, un ap galvām tiem mutuļoja elpas tvaiks. Viņu mežonīgās bailēs spīdošās acis likās piederam pirmatnējiem radījumiem. Klērfeits uzmanīgi palaida siksnas vaļā. Zirgi apstājās, sprauslādami un zvaniņus kratīdami. Viņš ievēroja, ka tie nav parastie iejūga zirgi.

Liela auguma vīrs ar melnu zvērādas cepuri galvā piecēlās kamanās kājās un labinādams uzrunāja zirgus. Viņam blakus, abām rokām cieši turēdamās pie sēdekļa parocēm, sēdēja jauna sieviete. Viņai bija saulē iedegusi seja un ļoti gaišas acis.

— Man žēl, ka jūs sabaidīju, — Klērfeits sacīja. — Man neienāca prātā, ka zirgi te augšā nav pieraduši pie automobiļiem.

Vīrs vēl kādu brīdi nodarbojās ar dzīvniekiem, tad palaida grožus vaļīgi un pa pusei pagriezās atpakaļ. — Ne pie tādiem, kas ceļ elles troksni,—viņš nelaipni atbildēja.

—Tomēr es pats būtu kamanas apturējis. Nu, paldies jums, ka gribējāt mūs glābt.

Klērfeits ātri pacēla acis. Viņš ieraudzīja uzpūtīgu seju, pilnu slēpta izsmiekla, it kā šis vīrs pieklājīgi zobotos par viņa cenšanos bez vajadzības tēlot varoni. Sen nebija gadījies, ka viņam kāds cilvēks tā nepatiktu jau pirmajā acu uzmetienā.

— Necentos jūs glābt, — viņš sausi atbildēja. — Es tikai negribēju, ka uzskrienat virsū manai mašīnai.

— Ceru, ka par savām pūlēm neesat pārāk notašķīts.

Svešais atkal pievērsa uzmanību zirgiem. Klērfeits uzlūkoja sievieti kamanās. Tad tāpēc, viņš nodomāja. Viņš pats grib būt varonis.

— Nē, neesmu notašķīts, — viņš lēni atbildēja. — Tam būtu vajadzīgs kas vairāk.

Sanatorija Bella Vista atradās nelielā paaugstinājumā virs ciema. Klērfeits apturēja mašīnu līdzenā laukumā, kur stāvēja dažas kamanas. Viņš izslēdza motoru un apsedza ar segu, lai to uzturētu siltu. — Klēr- feit! — kāds sauca no ielejas.

Viņš pagriezās un bija pārsteigts, redzot, ka Holmanis skrien tam pretī. Viņš bija domājis, ka atradīs to gultā.

— Klērfeit! — Holmanis sauca. —Vai tas tiešām esi tu?

— Tik īstens, cik nu vispār varu būt. Un tu? Vai tu staigā?

Domāju, ka gulēsi gultā.

Holmanis pasmējās. — Pārāk vecmodīgi. — Viņš uzsita Klērfeitam pa plecu. Viņa acis kāri pieķērās mašīnai. — Man jau likās, ka dzirdēju Džuzepes rūkšanu, bet domāju, ka tā būs tikai halucinācija. Tad ieraudzīju tevi braucam augšā pa nogāzi. Tas tik ir pārsteigums! No kurienes tu brauc?

— No Montekarlo.

— Ko

tu

neteiksi!

—

Holmanis

bija

vislielākajā

satraukumā. — Un ar Džuzepi, veco lauvu! Man jau likās, ka jūs abi esat mani aizmirsuši.

Viņš noglāstīja mašīnas šasiju. Viņš un Klērfeits ar to bija braukuši pusducī sacīkšu; viņš bija tanī sēdējis, kad bija uznākusi pirmā nelāgā asiņošana. — Tas taču vēl ir Džuzepe, vai ne? Vai varbūt jaunāks brālis?

— Tas ir Džuzepe. Bet viņš vairs nepiedalās sacīkstēs. Es viņu atpirku fabrikai. Viņš tagad aizgājis pensijā.

— Tāpat kā es.

Klērfeits pacēla acis. — Tu neesi aizgājis pensijā; tu esi atvaļinājumā.

— Veselu gadu! Tas vairs nav atvaļinājums. Bet nāc taču iekšā. Mums jānosvētī tava ierašanās. Ko tu tagad dzer? Arvien vēl vodku?

Klērfeits pamāja. — Tu taču neteiksi, ka jums te augšā ir vodka?

—Viesu vajadzībām mums ir viss. Šī ir moderna sanatorija.

— Tā jau liekas. Izskatās kā viesnīca.

— Tas pieder pie ārstniecības. Modernā terapija. Mēs esam atpūt-nieki, ne vairs slimnieki. Vārdi «slimība» un «nāve» te ir tabu. Tos vienkārši nelieto. Praktiskā psiholoģija. Lieliski uzlabo garastāvokli, bet cilvēki mirst tāpat. Ko tu darīji Montekarlo? Vai piedalījies rallijā?

— Jā. Vai tad sporta ziņas vairs nelasi?

Holmanis mulsi iesmējās. — Sākumā lasīju. Tad pārtraucu.

Muļķīgi, vai ne?

— Nē, prātīgi. Varēsi lasīt, kad atkal brauksi.

— Pareizi. — Holmanis noteica. — Kad atkal braukšu. Un kad loterijā iegūšu lielo laimestu. Kas bija tavs līdzbraucējs rallijā?

— Toriāni.

Viņi soļoja uz ielejas pusi. Rietošā saulē sārtas spīdēja sniegotās nogāzes. Caur mirdzumu, kā melni komati šāvās slēpotāji. — Jauki gan te augšā, — Klērfeits noteica.

— Jā, skaists cietums.

Klērfeits neatbildēja. Viņš pazina arī citādus cietumus.

— Vai tu tagad vienmēr brauc kopā ar Toriāni? — jautāja Holmanis.

— Nē. Allaž mainu līdzbraucējus. Gaidu tevi atpakaļ.

Tas nebija tiesa. Pēdējo pusgadu Klērfeits visās sporta automobiļu sacīkstēs bija braucis kopā ar Toriāni. Bet, tā kā

Holmanis sporta ziņas vairs nelasīja, tie bija parocīgi meli.

Holmani tie skurbināja kā vīns. Uz pieres viņam pēkšņi izspiedās viegla sviedru rasa. —Vai rallijā tu ko ieguvi?

— It nenieka. Pienācām par vēlu.

—- No kurienes braucāt?

— No Vīnes. Tā bija traka iedoma. Mūs aizturēja katra padomju patruļa. Domāja, ka taisāmies nozagt Staļinu vai vedam dinamītu. Es pat negribēju uzvarēt, tikai izmēģināt Džuzepes pēcteci. Kas viņiem krievu zonā par ceļiem! Kā no ledus laikmeta!

Holmanis pasmējās. — Tā būs bijusi Džuzepes atriebība. Kur startēji pirms tam?

Klērfeits pacēla roku. — Iesim iedzersim kādu glāzi. Un tad man ir kāds lūgums — pirmās dienas runāsim, par ko vien vēlies, tikai ne par sacīkstēm un mašīnām.

— Bet, Klērfeit, — par ko tad citu lai runājam?

-— Tikai dažas dienas.

— Kāpēc tā? Vai kas noticis?

— Nekas. Esmu tikai paguris. Gribu drusku atpūsties un kādas dienas aizmirst šo trakumu — sēdināt cilvēkus mašīnās, kas skrien par ātru, un likt tiem braukt kā jukušiem. Vai tu to nevari saprast?

— Skaidrs, ka varu, — Holmanis teica. — Bet kas tur par nelaimi? Kas noticis?

— Nekas, — Klērfeits nepacietīgi attrauca. — Esmu tikai māņticīgs kā mēs visi. Mans līgums beidzas un nav atjaunots.

Negribu pierunāt nelaimi, tas viss.

— Klērfeit, — Holmanis sacīja, — kas cietis katastrofa?

— Ferrers. Muļķīgās mazās sacīkstēs kaut kur piekrastē.

— Beigts?

—Vēl ne. Bet viņam amputēta viena kāja. Un tā trakā sieviete, kas visur vilkās viņam līdzi, tā viltus baronese, atsakās viņu apciemot. Viņa sēd kazino un gaudo. Nevarot ciest kropļus. Dod nu man ko iedzert. Mana konjaka pēdējā lāse satecēja rīklē kādam sniegarkla vadītājam, kam vairāk sajēgas nekā mums. Viņa braucamais rīks neiet ātrāk par pieciem kilometriem stundā.

Viņi sēdēja vestibilā pie galdiņa netālu no loga. Klērfeits paskatījās apkārt. —Vai tie visi ir slimnieki?

— Nē. Ir arī veselie, kas ieradušies slimos apciemot.

— Protams! Bālie, bez šaubām, ir slimnieki.

Holmanis iesmējās. — Nē, tie ir veselie. Bāli viņi tāpēc, ka tikko te ieradušies. Slimie ir tie, kas izskatās iedeguši kā sportisti; viņi te jau ilgu laiku.

Apkalpotāja atnesa glāzi apelsīnu sulas Holmanim un mazu kara- fiti vodkas Klērfeitam.

— Cik ilgi tu domā palikt? — Holmanis jautāja.

— Dažas dienas. Kur es varu apmesties?

— Labākā vieta ir Pils viesnīcā. Tur labs bārs.

Klērfeits paskatījās uz apelsīnu sulu. — Kā tu to zini?

— Mēs šad tad, paslēpes spēlējot, tur iegriežamies.

— Paslēpes spēlējot?

— Jā, pa reizei, vakaros, kad gribam justies kā veselie.

Noteikumos tas nav atļauts, bet, kad uznāk melnais, labāk kaut kur aizšaut nekā bezcerīgi strīdēties ar Dievu par to, kāpēc man jāslimo. — Holmanis izvilka no krūškabatas plakanu pudeli un pielēja sulai lāsi. — Džins, — viņš noteica.—Tas arī palīdz.

—Vai jums nav atļauts dzert? — Klērfeits jautāja.

— Nav gluži noliegts, bet tā ir vienkāršāk. — Holmanis iegrūda pudeli atpakaļ kabatā. — Mēs te kļūstam diezgan bērnišķīgi.

Pie ārdurvīm apturēja kamanas. Klērfeits redzēja, ka tās ir tās pašas ceļā satiktās. Izkāpa vīrs ar melno zvērādas cepuri.

—Vai tu to pazīsti? — Klērfeits jautāja.

— Kuru, sievieti?

— Nē, vīrieti.

— Krievs. Viņa vārds ir Boriss Volkovs.

— No baltajiem krieviem?

— Jā. Bet pārmaiņas pēc viņš nav ne bijušais lielkņazs, ne nabags. Cik zinu, viņa tēvs īstā laikā paspējis atvērt bankas kontu Londonā, bet pats neīstā laikā atradies Maskavā. Nošauts. Sieva ar dēlu tikuši ārā. Stāsta, ka sievai bijuši korsetē iešūti smaragdi riekstu lielumā. Tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajā gadā

sievietes vēl valkāja korsetes.

Klērfeits pasmējās. — Tu esi gatavā detektīvu aģentūra! Kā tu to visu zini?

— Te augšā visi drīz zina visu par visiem, — Holmanis atbildēja ar vieglu rūgtuma pieskaņu. — Pēc divām nedēļām slēpotāji aiz-brauks, un ciems uz gada atlikušajiem mēnešiem atkal kļūs par pļāpu klubu.

Viņiem aizmugurē garām spraucās grupa maza auguma cilvēku. Tie bija ģērbušies melnās drēbēs un dedzīgi sarunājās spāniski.

— Liekas, tik mazā ciemā jums diezgan starptautiska sabiedrība, — Klērfeits noteica.

— Tā ir. Nāve vēl nav kļuvusi šoviniste.

— Es par to vairs neesmu tik drošs. — Klērfeits paskatījās uz durvju pusi. —Vai tā ir krieva sieva?

Holmanis atskatījās. — Nē.

Krievs ar sievieti ienāca vestibilā. —Vai viņi abi arī slimi? —

Klērfeits ieminējās.

— Jā. Lai gan neizskatās, vai ne?

— Nē.

— Tā bieži gadās. Kādu laiku pacienti izskatās ziedoši un veseli. Tad tas beidzas; bet tad viņi vairs neskraida apkārt.

Krievs ar sievieti kavējās durvju tuvumā. Vīrietis kaut ko neat-laidīgi atkārtoja sievietei. Viņa noklausījās, tad asi pakratīja galvu un ātri iegāja vestibila dziļumā. Vīrietis brītiņu pagaidīja, noskatīdamies viņā; tad izgāja ārā un iekāpa kamanās.

— Liekas, viņi saķildojušies, — Klērfeits noteica ar zināmu gan-darījumu.

— Tādas lietas te notiek pastāvīgi. Pēc zināma laika te visi kļūst drusku ķerti. Gūstekņu nometnes psiholoģija. Samēri mainās; sīkumi kļūst svarīgi, un svarīgas lietas —- nenozīmīgas.

Klērfeits vēroja Holmani. — Vai ar tevi tas ari noticis?

— Arī ar mani. Tas ceļas no mūžīgas skatīšanās vienā punktā.

To neviens nevar izturēt.

—Vai tie abi dzīvo sanatorijā?

— Tikai sieviete; vīrietis dzīvo ārpusē.

Klērfeits piecēlās. — Tagad aizbraukšu uz viesnīcu. Kur mēs varam kopā paēst vakariņas?

— Tepat. Sanatorijai ir ēdamzāle, kur var nākt ari viesi.

— Labi. Cikos?

— Ap septiņiem. Deviņos man jāiet gulēt. Kā skolā.

— Kā armijā, — sacīja Klērfeits.—Vai pirms sacīkstēm.

Atceries, kā mūsu vadītājs Milānā nāca un dzina mūs augšā pa viesnīcas kāpnēm kā vistas?

Holmaņa seja atplauka. — Gabrieli? Vai viņš vēl strādā?

— Protams. Kas viņam varētu notikt? Vadītāji mirst gultā —

kā ģenerāļi.

Sieviete, kas bija ienākusi reizē ar krievu, nāca atpakaļ. Pie durvīm viņu aizturēja sirma uzraudze, kura kaut ko klusu un bargi sacīja. Jaunā sieviete neatbildējusi pagriezās atpakaļ. Viņa apstājās neziņā — tad ieraudzīja Holmani un pienāca tam klāt.

— Krokodils negrib mani vairs laist ārā, — viņa klusu teica.

— Viņa man pārmet, ka es bez atļaujas esot bijusi izbraukumā, —

ja vēl kādreiz tā darīšot, viņa ziņošot Dalailamam...

Viņa apklusa. — Esiet pazīstami, Liliān, — mans draugs Klērfeits, — Holmanis sacīja. — Es jums par viņu jau stāstīju.

Negaidot atbraucis ciemā.

Sieviete izklaidīgi pamāja ar galvu. Likās, viņa Klērfeitu nepazina, jo atkal pagriezās pret Holmani. — Viņa grib, lai es ejot gulēt, — viņa sašutusi sūdzējās. — Tikai tādēļ vien, ka man pirms dažām dienām bija drusku paaugstināta temperatūra. Bet es neļaušu sevi ieslodzīt. Ne šovakar! Vai jūs paliksit augšā?

— Jā. Mēs ēdīsim vakariņas Elles priekšistabā.

— Es ari būšu.

Viņa pamāja Klērfeitam un Holmanim ar galvu un aizgāja.

— Tev varbūt liekas, ka runājam tibetiski, — Holmanis sacīja.

— Par Elles priekšistabu mēs saucam zāli, kur var ēst viesi.

Dalailama, protams, ir profesors, un Krokodils — virsmāsa...

— Un šī sieviete?

— Viņas vārds ir Liliāna Denkerka. Pusē beļģiete, pusē

krieviete. Vecāki miruši.

—Viņa likās briesmīgi uztraukusies par tīrajiem niekiem.

Holmanis paraustīja plecus. Pēkšņi viņš izskatījās saguris. —

Es tev jau teicu, ka mēs visi te esam drusku ķerti. Sevišķi tad, kad bijis kāds nāves gadījums.

—Vai kāds miris?

— Jā, viņas draudzene. Vakar, tepat sanatorijā. Patiesībā tas uz mums citiem neattiecas, bet allaž līdzi mirst arī kaut kas no mums. Varbūt drusku cerības.

— Jā, — Klērfeits sacīja. — Bet tā tas ir visur.

Holmanis pamāja ar galvu. — Pavasarim tuvojoties, cilvēki te sāk mirt. Vairāk nekā ziemā. Vai nav savādi?

II

VIRS PIRMĀ STĀVA sanatorija vairs neizskatījās kā

viesnīca; te neapšaubāmi bija slimnīca. Liliāna Denkerka stāvēja tās istabas priekšā, kur bija nomirusi Agnese Somervila.

Izdzirdējusi balsis un troksni, viņa atvēra durvis.

Zārka tur vairs nebija. Logi stāvēja līdz galam vaļā, un istabā

strā-dāja divas apkopējas. Grīda bija slapja; oda pēc lizola un ziepēm; mē-beles bija sastumtas vienā kaktā, un elektriskā gaisma spilgti apgais-moja katru stūrīti

Mirkli Liliānai šķita, ka viņa iegājusi nepareizajā istabā. Tad viņa ievēroja mazu plīša lācīti, kas bija mirušās talismans. Tas bija uzsviests uz drēbju skapja.—Vai viņa jau aizvesta? — Liliāna jautāja.

Viena no apkopējām izslējās. — Viņa pārvietota uz septīto nu-muru. Šī istaba mums jāiztīra. Rīt tā vajadzīga jaunai pacientei.

— Pateicos.

Liliāna aizvēra durvis. Viņa pazina septīto numuru; tā bija maza istaba blakus kravas liftam. Mirušos tur novietoja tāpēc, ka tad tos ērti varēja naktī ar liftu novest lejā. Kā bagāžu, nodomāja Liliāna. Un aiz tiem — viņu beidzamās pēdas nomazgāja ar ziepēm un lizolu.

Septītajā numurā nedega gaisma. Tur nebija arī sveču. Zārks jau bija aizvērts, vāks uzlikts pār vājo seju un koši rudajiem matiem un aizskrūvēts. Viss bija sagatavots aizvešanai. Ziedi bija noņemti no zārka; vaskadrānā ietīti, tie gulēja turpat netālu no galda. Vaskadrānai bija metāla gredzeni ar auklām, lai puķes varētu aiznest vienā paņēmienā. Vainagi gulēja blakus, salikti cits uz cita kā cepures pie cepurnieka. Aizkari nebija aizvilkti, logi stāvēja vaļā. Istabā bija ļoti auksts. Pa logu spīdēja mēness.

Liliāna bija nākusi, lai vēlreiz redzētu mirušo draudzeni. Par vēlu. Neviens vairs neredzēs bālo seju un mirdzošos matus — to, kas reiz bija Agnese Somervila. Šonakt zārku paslepšus nonesīs lejā un kamanās aizvedīs uz krematoriju. Tur, liesmām uzbrūkot, tas sāks degt; rudie mati īsi iešvirkstēsies un metis dzirkstis; sastingušais ķermenis ugunī vēlreiz sasliesies kā atdzīvojies — un tad viss sabirs pelnos un nebūtībā, un izbalējušu atmiņu druskās.

Liliāna paskatījās uz zārku. Ja nu Agnese vēl būtu dzīva, viņai pēk-šņi iešāvās prātā. Vai nevarētu gadīties, ka viņa šai nepielūdzamajā kārbā vēlreiz atguvusi samaņu? Vai tādas lietas reizēm nenotika? Kas varēja pateikt, cik bieži tā gadījās? Zināmi bija tikai daži gadījumi, kad šķietami mirušos atrada dzīvus; bet cik nebija tādu, kas klusumā no-slāpa, tādēļ, ka neviens nenāca tos glābt? Vai nevarēja būt, ka arī tagad, tieši tagad Agnese Somervila čaukstoša zīda šaurajā tumsā mēģināja kliegt, izkaltušu rīkli pūlējās saukt palīgā, bet nespēja izdabūt ne skaņas?

Es esmu jukusi, domāja Liliāna; man nevajadzēja nākt šai istabā. Kāpēc es to darīju? Aiz jūtelības? Aiz apjukuma? Vai aiz tās baigās ziņkārības, kas mums liek skatīties mirušo sejās, it kā

tas būtu bezdibenis, no kura ceram izvilkt kādu atbildi? Gaismu, viņa domāja, man jāieslēdz gaisma.

Viņa atgriezās pie durvīm; tad pēkšņi apstājās un ieklausījās.

Viņai likās, ka dzirdētu skrapstoņu, ļoti klusu, bet pavisam skaidru, it kā nagi kasītu zīdu. Viņa ātri nospieda elektrības slēdzi. Kailās spuldzes stiprā gaisma, kas krita no griestiem, padzina nakti, mēnesi un baismas. Es dzirdu spokus, viņa nodomāja. Tas bija mans pašas ģērbs, mani pašas nagi. Tas nebija pēdējais vājais dzīvības uzliesmojums pirms lielā klusuma iestāšanās.

Viņa atkal paskatījās uz zārku. Nē, šai melnajā, spodrinātajā

kastē ar bronzas rokturiem nebija dzīvības. Gluži pretēji — tanī

slēpās baigākais drauds, kāds cilvēcei pazīstams. Tā, kas tur nekustīgi gulēja savā zeltainajā apģērbā, apturētām asinīm un satrūdējušām plaušām, vairs nebija viņas draudzene Agnese Somervila; tas vairs nebija arī cilvēciskas būtes vaskains attēls, ko lēnām sāk iznīcināt tajā ieslēgtie šķidrumi. Nē, šai kastē nerēgojās nekas vairāk kā absolūta nulle, ēna bez ēnas, nesaprotamā

nebūtība ar mūžīgo izsalkumu pēc tās otras nebūtības, kas mita un auga visā dzīvībā, kas piedzima reizē ar katru cilvēku un klusībā

auga arī viņā pašā, Liliānā Denkerkā, dienu pēc dienas sagraužot viņas dzīvi, kamēr tā vien tikai atliks un tās čaulu novietos tādā

pašā melnā kastē kā šī, nododot satrūdēšanai un iznīcībai.

Viņa pasniedzās aiz muguras pēc durvju roktura. Mirklī, kad viņa tam pieskārās, tas viņas rokā pats spēji pagriezās. Viņa nomāca kliedzienu. Durvis atvērās. Tanīs stāvēja sanitārs, tikpat izbijies kā viņa. — Kas tas? — viņš murmināja. — Kā jūs te gadījāties?—Viņš paskatījās viņai garām istabā, uz aizkariem, kas plīvoja caurvējā. — Istaba bija aizslēgta. Kā jūs tikāt iekšā? Kur atslēga?

— Durvis nebija aizslēgtas.

— Tad kāds būs... — Sanitārs paskatījās uz durvīm. — Ā, atslēga vēl durvis. — Viņš delnā noslaucīja seju. — Zināt, vienubrīd man likās...

— Kas?

Viņš rādīja uz zārku. — Domāju, ka jūs esat viņa un...

— Esmu arī, — Liliāna čukstēja.

— Ko?

; -—Neko.

Vīrietis paspēra soli dziļāk istabā. — Jūs mani nesapratāt.

Man likās, ka esat viņa, tā, kas zārkā. Hū! Kā es salēcos.—Viņš

pasmējās. — Tā sen nebiju iztrūcies. Ko jūs te vispār darāt? Mēs astoņpadsmitajam numuram jau aizskrūvējām vāku.

— Kam?

—Astoņpadsmitajam numuram. Vārdu es nezinu. Un nav jau ari vajadzīgs. Kad ir tik tālu, pat vislepnākajam vārdam vairs nav nozīmes. — Sanitārs nodzēsa elektrību un aizvēra durvis. — Varat būt laimīga, ka tur neguļat jūs, jaunkundz, — viņš draudzīgi piebilda.

Liliāna izvilka no somiņas drusku sīknaudas. — Te jums būs par manis dēļ pārciestām bailēm.

Sanitārs palocījās un paberzēja bārdas rugājus. — Paldies, jaunkundz! Tas būs mums ar palīgu Jozefu uz pusēm. Pēc tik skumja darba nekad nav par ļaunu ieņemt ko stiprāku un uzdzert glāzi alus virsū. Neņemiet to pie sirds, jaunkundz. Agri vai vēlu mums visiem pienāks kārta.

— Jā, — Liliāna atteica. — Tas ir mierinājums. Tiešām, brīnišķīgs mierinājums, vai ne?

Viņa stāvēja savā istabā. Centrālapkure sīca. Visas spuldzes dega. Es esmu jukusi, viņa domāja. Baidos no nakts. Baidos pati no sevis. Ko lai dara? Varu iedzert miegazāles un atstāt gaismu degam. Var piezvanīt Borisam un parunāties. Viņa pasniedzās pie tālruņa, bet nenocēla klausuli. Viņa zināja, ko Boriss teiktu. Un zināja arī, ka viņam būtu taisnība; bet ko līdzēja šī taisnība?

Cilvēku vārgais saprāts tikai pierādīja, ka viņi ar saprātu vien nevar dzīvot. Cilvēki dzīvoja ar jūtām — un tajās taisnībai nebija nekādas nozīmes.

Viņa sakņupa atzveltnī pie loga. Man ir divdesmit četri gadi, viņa domāja, tikpat, cik bija Agnesei. Te augšā esmu jau četrus gadus. Pirms tam bija gandrīz seši kara gadi. Ko es zinu no dzīves?

Postījumus, bēgšanu no Beļģijas, asaras, bailes, vecāku nāvi, badu — un tad šo slimību, kuras cēlonis ir dzīve pusbadā un bēgulība. Pirms tam es biju bērns. Nemaz lāgā vairs neatceros, kādas naktī izskatījās pilsētas miera laikā. Mirdzošās ugunis un starojošo ielu pasaule — ko es no tām atceros? Man prātā palikusi tikai aptumšošana un bumbu krusa nežēlīgā tumsā, un tad okupācija, bailes, slapstīšanās un aukstums. Laime? Šis bezgalīgais vārds, kas sapņos bija tā mirdzējis, — kā bija sarukusi tā nozīme! Laime bija bijusi istaba, pat bez apkures, maizes klaips, pagrabs, vieta, ko neapšaudīja. Tad viņa bija atbraukusi šurp.

Viņa paskatījās ārā pa logu. Lejā, pie apkalpotāju ieejas, stāvēja kamanas. Varbūt tās jau bija atbraukušas pēc Agneses. Pirms gada Agnese bija ienākusi pa sanatorijas parādes durvīm smiedamās, kažokā ietinusies, ziediem rokās; nu viņa ēku atstāja paslepus, pa sētas dūnām, it kā nebūtu samaksājusi lēsi. Vēl pirms sešām nedēļām viņa bija runājusi ar Liliānu par saviem aizbraukšanas plāniem. Aizbraukšana — rēgs, mirāža, kas nekad neīstenojās.

Zvanīja tālrunis. Viņa vilcinājās, tad pacēla klausuli. — Jā, Boris. — Viņa klausījās. — Jā, Boris. Jā, esmu prātīga... Jā zinu, ka daudz vairāk cilvēku mirst ar sirdstrieku un vēzi... esmu lasījusi statistiku, Boris... Jā, zinu, mums tas tikai tā liekas, tāpēc ka te augšā dzīvojam tik tuvu kopā... Jā, daudzi izārstējas... jā, jā, jaunās zāles... Jā, Boris, esmu prātīga, protams. Nē, nenāc... jā, protams, es tevi mīlu, Boris.

Viņa nolika klausuli. — Prātīga, — viņa čukstēja, nekustīgi skatīdamās spogulī. Viņas seja raudzījās pretī, svešinieces seja svešinieces acīm. — Prātīga! — Žēlīgais Dievs, viņa domāja, prātīga esmu bijusi jau pārāk ilgi. Un kālab? Lai kļūtu divdesmitais vai trīsdesmitais nu-murs septītajā istabā blakus kravas liftam? Priekšmets melnā kastē, kas biedē cilvēkus?

Viņa paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz deviņi. Nakts rēgojās viņai priekšā tumša un bezgalīga, pilna ar bailēm un garlaicību, šo slimnīcām īpato sajaukumu — ar bailēm, slimībai acīs raugoties, un ar garlaicību, ko rada noteikumos iegrožota dzīve, kas kopā

kļuva neciešamas, jo neveda ne pie kā, tikai pie pilnīgas nevarības apziņas.

Liliāna piecēlās. Viņa tagad nespēja būt viena. Lejā noteikti vēl būs daži cilvēki — vismaz Holmanis un viņa viesis.

Bez

Holmaņa

un

Klērfeita

ēdamistabā

sēdēja

trīs

dienvidamerikāņi: divi vīrieši un neliela auguma tukla sieviete.

Visi trīs bija ģērbušies melnās drēbēs; visi trīs klusēja. Viņi sēdēja, sakņupuši kā mazas, tumšas gubiņas istabas vidū, tieši zem gaišās griestu lampas.

— Viņi atbraukuši no Bogotas, — Holmanis sacīja. —

Sanatorija tiem telegrafēja. Vienam no vīriešiem — tam ar raga acenēm — meita bija tuvu miršanai. Bet, kopš viņi atbraukuši, meitenes veselība pēkšņi uzlabojusies. Nu viņi nezina, ko darīt, —

lidot atpakaļ vai palikt šeit.

— Kāpēc māte nevar palikt un abi pārējie lidot atpakaļ?

— Tā resnā sieviete ir nevis māte, bet pamāte. Viņa ir tā, par kuras naudu Manuela te ārstējas. Patiesībā neviens negrib palikt, tēvs ari ne. Mājās viņi bija Manuelu jau gandrīz aizmirsuši. Viņi kārtīgi sūtīja čekus un dzīvoja Bogotā, bet Manuela dzīvoja šeit un reizi mēnesī aizrakstīja viņiem vēstuli. Tā tas turpinās. Tēvam un pamātei jau sen ir bērni, kurus Manuela nemaz nepazīst. Viss bija labi — līdz Manuela pēkšņi iedomājās sagādāt nepatikšanas ar to, ka taisījās nomirt. Tad, protams, viņiem bija jālido šurp, jo ko gan citādi teiktu ļaudis? Radās sarežģījumi; sieva negribēja vīru laist vienu. Viņa ir vecāka par viņu un greizsirdīga, turklāt pati zina, ka ir pārlieku resna. Drošības dēļ viņa vēl paņēmusi līdzi brāli.

Bogotā ļaudis runājot, ka viņa padzinuši pameitu no mājas. Nu viņa grib pierādīt, ka mīl Manuelu. Tātad tā nav tikai greizsirdība, bet ari goda lieta. Ja viņa lidotu mājās viena, valodas sāktos atkal no gala. Tā nu visi trīs sēd te un gaida.

— Un Manuela?

— Tikko atbraukuši, tēvs un pamāte bija pret meiteni briesmīgi mīļi; galu galā, viņa taču katru brīdi varēja nomirt.

Nabaga Manuelu, kas nekad nebija pazinusi mīlestību, tas tā

aplaimoja, ka viņai kļuva labāk. Tagad viņas viesi jau kļūst nepacietīgi. Starp citu, viņiem aiz nervozitātes piemeties izsalkums, tāpēc viņi pārēdas slavenās vietējās konfektes un kļūst jo dienas jo resnāki. Vēl pēc nedēļas viņi Manuelu ienīdīs par to, ka tā diezgan ātri nemirst.

—Vai arī tiem iepatiksies ciems, viņi nopirks saldumu veikalu un paliks te pavisam, — piebilda Klērfeits.

Holmanis iesmējās. — Tev ir drūma iztēle.

— Gluži pretēji. Tikai drūma pieredze. Bet kā tu to visu zini?

— Es jau teicu, ka te nav noslēpumu. Māsa Kornēlija Vērli runā spāniski, tāpēc pamāte viņai izkrata sirdi.

Trīs melnie stāvi piecēlās. Viņi nebija pārmijuši ne vārda savā

starpā. Drūmā cienībā viņi cits aiz cita izsoļoja pa dūnām.

Viņi gandrīz sadūrās ar Liliānu Denkerku, kas tik ātri nāca pretī, ka resnā sieva sabijās un, spalgi iesaukdamās, atlēca sānis.

Liliāna gan-drīz skriešus pieskrēja pie galda, kur sēdēja Holmanis ar

Klērfeitu.

Tad

pagriezās

un

atskatījās

uz

dienvidamerikānieti. — Ko viņa ķērc? — viņa nočukstēja. — Galu galā, neesmu taču spoks. Vai varbūt esmu? Jau? —Viņa rakņājās somiņā, meklēdama spogulīti. — Tā vien liekas, ka visi šovakar no manis pārbīstas.

— Kas vēl?—jautāja Holmanis.

— Sanitārs.

— Ko? Jozefs?

— Nē, otrs, kas Jozefam palīdz. Jūs jau zināt.

Holmanis pamāja ar galvu. — Mēs no jums nebīstamies, Liliān.

Viņa nolika spoguli.—Vai Krokodils te jau bija?

— Nē. Bet drīz viņa būs klāt un metīs mūs laukā. Viņa ir tikpat stingra un akurāta kā prūšu feldfēbelis.

— Pie durvīm šovakar Jozefs. Es viņam jau pajautāju. Mēs varētu kur aiziet. Vai nāksit?

— Uz kurieni? Uz Pils bāru?

— Kur citur?

— Pils bārā nekā prātīga nav, — Klērfeits sacīja. — Nupat no tā nāku.

Holmanis pasmējās. — Mums tur vienmēr liekas diezgan interesanti. Pat ja tur neviena nav. Mūs iejūsmina viss, kas ir ārpus sanatorijas.. Cilvēks šeit kļūst pieticīgs.

— Mēs varētu iet tūliņ, — sacīja Liliāna Denkerka. — Jozefs viens pats stāv par sargu. Otrs sanitārs vēl strādā.

Holmanis paraustīja plecus. — Man drusku temperatūra, Liliān. Taisni šovakar, pavisam negaidot — velns zina kāpēc.

Varbūt no tā, ka atkal ieraudzīju Klērfeita dubļaino sporta auto.

Ienāca apkopēja un sāka celt krēslus uz galdiem, lai slaucītu grīdu. — Mēs jau agrāk esam zagušies ārā ar temperatūru, —

Liliāna ieminējās.

Holmanis drusku samulsis paskatījās viņā. — Zinu gan. Bet ne šovakar, Liliān.

— Tātad dubļainā sporta auto dēļ?

- — Laikam. Kā ar Borisu? Vai viņš nenāks?

— Boriss domā, ka esmu gultā. Es viņam šodien jau liku sevi pavizināt kamanās. Divreiz viņš palaidnības nedarīs.

Apkopēja atvilka aizkarus. Aiz loga parādījās ainava, varena un naidīga, — nogāzes mēnesnīcā, melnais mežs, sniegs. Trīs cilvēku figūras pret to šķita bezgala niecīgas. Apkopēja sāka nogriezt spuldzes gar sienām. Ar katru nodzēstu spuldzi ainava šķita pienākam tuvāk trim istabā sēdētājiem. — Krokodils ir klāt, — Holmanis sacīja.

Virsmāsa stāvēja durvīs. Viņa smaidīja stipriem zobiem un aukstām acīm. — Naktsputni, kā vienmēr! Mēs slēdzam, kungi un dāmas! — Viņa neko neminēja par to, ka Liliāna Denkerka vēl nomodā. — Gulēt, gulēt! Rīt arī būs diena.

Liliāna piecēlās. —Vai jūs to tik droši zināt?

— Pilnīgi noteikti, — virsmāsa atbildēja nomācoši jautri. —

Jums uz naktsgaldiņa ir miegazāļu tablete, Denkerkas jaunkundz.

Jūs dusēsit kā Morfeja rokās!

— Morfeja rokās! — Holmanis īgni norūca, kad viņa bija aizgājusi. — Krokodils prot runāt tikai klišejās. Šovakar viņa vēl bija samērā laipna. Debesis vien zina, kāpēc šīm cilvēka veselības policistēm pret visiem, kas nokļūst slimnīcā, jāizturas ar šo baigo, pacietīgo augstprātību, it kā mēs būtu bērni vai plānprātiņi?

— Tā viņas atriebjas pasaulei par savu amatu, — iespītīgi atbildēja Liliāna. — Ja sulaiņiem un māsām tās nebūtu, viņi nomirtu no mazvērtības kompleksa.

Viņi stāvēja vestibilā pie lifta. — Kur jūs tagad iesit? —

Liliāna jautāja Klērfeitam.

Viņš to uzlūkoja. — Uz Pils bāru.

—Vai ņemsit mani līdzi?

Viņš mirkli vilcinājās. Viņš jau šo to bija piedzīvojis ar pārlieku jūtīgām krievietēm. Arī ar puskrievietēm. Bet tad viņš

atcerējās gadījumu ar kamanām un Volkova uzpūtīgo seju. —

Kādēļ ne? — viņš atteica.

Viņa kautrīgi pasmaidīja.—Vai nav bēdīgi? Mēs lūdzamies drusku brīvības, tāpat kā dzērājs lūdz skopam bārmenim pēdējo glāzīti. Vai nav nožēlojami?

Klērfeits papurināja galvu. — Diezgan bieži pats esmu tā

darījis.

Pirmo reizi viņa tam paskatījās tieši acīs. — Jūs? — viņa jautāja. — Kāpēc jūs?

— Katram ir savi iemesli. Pat akmenim. Kur mēs satiksimies?

Vai varbūt vēlaties tūliņ nākt man līdzi.?

— Labāk ne. Jums jāiet ārā pa parādes durvīm. Krokodils tur stāv sardzē. Kad izejat, nokāpiet lejā pirmo ceļa līkumu, noīrējiet kamanas un uzbrauciet augšā pa labi, aiz sanatorijas, pie kalpotāju durvīm. Es jūs tur gaidīšu.

— Labi.

Liliāna iekāpa liftā. Holmanis pagriezās pret Klērfeitu. — Tu neļaunojies par to, ka šovakar neeju līdzi?

— Protams, ne. Rīt jau es vēl nebraukšu projām.

Holmanis pētīdams paskatījās viņā. — Un Liliāna? Vai tu labāk būtu gribējis palikt viens?

— Nekādā ziņā. Kas gan grib būt viens?

Pa tukšo vestibilu Klērfeits devās ārā. Pie dūnām dega vairs tikai viena maza spuldzīte. Mēnesnīca pa lielo logu meta platus rombus uz grīdas. Pie durvīm stāvēja Krokodils.

— Ar labu nakti, — Klērfeits sacīja.

— Good night,—viņa atbildēja, un viņš nevarēja iedomāties, kāpēc viņai pēkšņi ienācis prātā runāt angliski.

Viņš gāja lejā pa serpentīnu, līdz atrada kamanas. — Vai varat pacelt jumtu? — viņš jautāja ormanim.

— Šovakar? Nav nemaz tik auksts.

Klērfeits nevēlējās sēdināt Liliānu vaļējās kamanās, taču arī

strīdēties negribējās. —-Jums ne. Bet man salst. Esmu no Āfrikas, — viņš atcirta.—Tātad pacelsit vai ne?

— Tas ir kas cits. — Ormanis neveikli norausās no sēdekļa un pacēla kamanu jumtu.—Vai tā būs labi?

— Jā. Tagad, lūdzu, brauciet uz sanatoriju Bella Vista — pie sētas durvīm.

Liliāna Denkerka jau gaidīja. Viņa bija ietinusies plānā, melnā

kažokā. Klērfeits nebrīnītos, ja viņa būtu ieradusies vakarkleitā

bez mēteļa.

— Viss kārtībā, — viņa čukstēja. — Man ir Jozefa atslēga.

Viņš par to dabūs pudeli ķiršu degvīna.

Klērfeits viņai palīdzēja iekāpt kamanās.

— Kur jūsu mašīna? — viņa jautāja.

— Nodota garāžā mazgāšanai.

Viņa atlaidās kamanu jumta ēnā, kamēr tās pagriezās un brauca garām sanatorijas galvenajai ieejai.—Vai auto jūs šovakar atstājāt lejā Holmaņa dēļ? — viņa pēc brīža ievaicājās.

Viņš to uzlūkoja. — Kāpēc Holmaņa dēļ?

— Lai viņam tā nebūtu jāredz. Lai saudzētu viņa jūtas.

Tā bija taisnība. Pēcpusdienā Klērfeits bija ievērojis, kā

Holmanis uztraucās, redzot Džuzepi.

— Nē, — viņš atbildēja. — Mašīna vienkārši bija steidzīgi jānomazgā.

Viņš izvilka cigarešu paciņu. — Dodiet man ari vienu, —

Liliāna sacīja.

— Vai jūs drīkstat smēķēt?

— Protams, — viņa atbildēja tik strupi, ka Klērfeits tūliņ

uzminēja — viņa nesaka patiesību.

— Man ir tikai Gauloises. Stipra, melna ārzemnieku leģiona tabaka.

— Es tās pazīstu. Tās mēs smēķējām okupācijas laikā.

— Parīzē?

— Kādā Parīzes pagrabā.

Viņš tai pasniedza uguni. — No kurienes jūs šodien atbraucāt? — viņa jautāja. — No Montekarlo?

— Nē, no Vīnes.

— No Vīnes? Austrijā?

—

Nē, no Vīnes jeb Vjennas, kas atrodas netālu no Lionas.

Jūs tur droši vien nekad neesat bijusi. Tā ir miegaina mazpilsēta, slavena ar to, ka tur ir viens no labākajiem restorāniem Francijā —

Hotel de Pyramide.

—Vai braucāt caur Parīzi?

— Tas būtu pārāk liels līkums. Parīze ir daudz tālāk uz ziemeļiem.

— Pa kādu ceļu jūs braucāt?

Viņš brīnījās, kāpēc tas viņu tā interesē. — Pa parasto, — viņš

sacīja. — Caur Belfortu un Bāzeli. Bāzelē man vēl bija dalīšanas.

Liliāna brīdi klusēja. Tad pavaicāja:

— Un kā bija?

— Kas? Brauciens? Garlaicīgs. Pelēka debess un līdzenums, kamēr tiek līdz Alpiem.

Tumsā viņš varēja dzirdēt Liliānas elpu. Tad, braucot gar kādu pulksteņveikalu, garāmslīdošajā gaismā viņš ieraudzīja viņas seju.

Tanī bija savāda izbrīnās, zobgalības un skumju izteiksme. —

Garlaicīgs? — viņa atkārtoja. — Līdzenums? Ak Dievs, ko es dotu, lai vairs nebūtu jāredz kalni.

Pēkšņi viņš saprata, kāpēc Liliāna viņu bija tik sīki iztaujājusi.

Slimajiem šeit augšā kalni nozīmēja mūri, kurš ierobežoja viņu brīvību. Kalni deva vieglu elpu un cerību; taču viņi nevarēja tos atstāt. Viņu pasaule bija iesprostota šai kalnu ielejā, un šī iemesla dēļ visas ziņas no lejas šķita kā vēstis no zaudētas paradīzes.

— Cik ilgi jūs jau esat šeit? — viņš jautāja.

— Četrus gadus.

— Un kad varēsit doties atkal lejā līdzenumā?

— Pajautājiet

Dalailamam,

—

Liliāna

sarūgtināta

atbildēja. — Ik pēc dažiem mēnešiem viņš apsola, ka nu vairs ilgi nebūšot jāgaida, — tāpat kā bankrotējusi valdība sola vienu četrgadi pēc otras.

Kamanas apstājās, kur vajadzēja nogriezties galvenajā ielā.

Viņiem garām trokšņodama gāja tūristu grupa slēpotāju drēbēs.

Ļoti blonda sieviete zilā kamzolī smiedamās apķērās zirgam ap kaklu. Zirgs nosprauslājās. — Nāc, mīļā Dēzij, — viens no tūristiem sauca. Liliāna nikni iemeta cigareti sniegā.

— Tādi ļaudis kā šie maksā lielu naudu, lai tiktu šurp augšā,

— vai nav smieklīgi?

— Nē, — Klērfeits rāmi atteica.

Kamanas atkal devās uz priekšu. — Dodiet man vēl vienu cigareti, — Liliāna sacīja.

Klērfeits viņai pasniedza paciņu.

— Zinu, ka jums tas liekas nesaprotami, — viņa nomurmināja.

— Ka mēs visi te jūtamies kā gūstekņu nometnē. Ne cietumā; jo tur vismaz zināms, kad tiksi ārā. Nometnē neviens nezina savu spriedumu.

— Es saprotu, — Klērfeits sacīja. — Pats esmu tādā bijis.

— Jūs? Sanatorijā?

— Gūstekņu nometnē. Kara laikā. Bet mums viss bija tieši otrādi. Mūsu nometne bija līdzenā purvā, un Šveices kalni mums šķita kā brīvības sapnis. No nometnes mēs varējām redzēt kalnus.

Viens no mūsējiem, kas labi pazina Alpus, mūs darīja gandrīz trakus, par tiem stāstīdams. Domāju, ja būtu piedāvāts mūs atlaist brīvībā ar noteikumu, ka daži gadi jāpavada te, kalnos, lielākā

tiesa nekavējoties būtu izmantojusi izdevību. Tas arī izklausās smieklīgi, vai ne?

— Nē. Vai jūs arī to būtu darījis?

— Man bija bēgšanas plāns.

-— Kam gan tāda nav? Vai izbēgāt?

— Jā.

Liliāna pieliecās uz priekšu. — Jums izdevās? Vai ari jūs noķēra?

— Izdevās. Citādi es tagad nebūtu te. Vidusceļa tur nebija.

— Kas notika ar to otru? — viņa jautāja pēc brītiņa. — Ar to, kas jums stāstīja par Alpiem?

—Viņš nomira nometnē ar tīfu. Nedēļu pirms atbrīvošanas.

Kamanas apstājās pie viesnīcas. Klērfeits ievēroja, ka Liliānai nav galošu. Viņš to izcēla no kamanām, aiznesa pa sniegu un nolika uz sliekšņa. — Būs izglābts pārītis atlasa kurpju, — viņš

noteica. —Vai jūs tiešām gribat uz bāru?

— Jā. Man kaut kas jāiedzer.

Bāra deju laukumā mīdījās slēpotāji ar saviem smagajiem apa-viem. Viesmīlis viņiem nolika krēslus pie stūra galdiņa.

—Vodku? — viņš jautāja Klērfeitam.

— Nedomāju vis. Kaut ko siltu. Karstvīnu vai groku. —

Klērfeits paskatījās Liliānā. — Kuru jūs gribētu?

—Vodku. Vai tas nebija jūsu dzēriens?

— Jā. Bet tas bija pirms vakariņām. Vienosimies par dzērienu, ko franči sauc par dievu samta biksēs. Bordo.

Viņš manīja, ka viņa tam uzmet aizdomīgu skatienu, laikam nodomājusi, ka pret viņu izturas kā pret slimnieci, kuru grib saudzēt.

— Negribu jums neko iestāstīt, — viņš piebilda. — Es šo vīnu pasūtinātu ari tad, ja būtu te viens pats. Rīt pirms vakariņām varēsim iedzert vodku, cik vien jums patiks. Iedabūsim vienu pudeli sanatorijā.

— Nu labi. Dzersim to vīnu, kuru jūs vakarvakarā dzērāt Fran-cijā — Piramīdas viesnīcā.

Klērfeitu pārsteidza tas, ka viņa atceras viesnīcas nosaukumu.

Ar viņu jābūt uzmanīgam, viņš nodomāja; kas tik labi iegaumē

vārdus, mēdz ievērot ari citas lietas. — Tas bija bordo, — viņš

sacīja. — Lafits rotšilds.

Tas nebija gluži tiesa. Vjennā viņš bija dzēris vieglu vietējo vīnu, kas netika eksportēts; bet tādos sīkumos nebija nozīmes ielaisties.

— Atnesiet mums tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītā gada šato lafitu, ja jums ir, — viņš teica viesmīlim. — Un nesildiet to karstā

servjetē. Labāk dzersim tādu, kāds tas nāk no pagraba.

— Mums tas ir istabas temperatūrā, kungs.

— Kāda laime!

Viesmīlis aizgāja pie bāra, tad atgriezās. — Klērfeitā kungs, jūs lūdz pie tālruņa.

— Kas?

— Nezinu, kungs. Vai gribat, lai pajautāju?

— Sanatorija, — nervozi noteica Liliāna. — Krokodils.

— To mēs tūliņ noskaidrosim. — Klērfeits piecēlās. — Kur ir ka-bīne?

— Ārā, gaitenī pa labi.

—Atnesiet tikmēr vīnu. Atkorķējiet pudeli un ļaujiet tam elpot.

—Vai tas bija Krokodils? — Liliāna jautāja, kad viņš

atgriezās.

— Nē. Man zvanīja no Montekarlo. — Klērfeits mirkli vilcinājās, bet, kad redzēja viņas seju atplaukstam, nodomāja: viņai nenāktu par ļaunu zināt, ka cilvēki mirst arī citur. — No Montekarlo slimnīcas, — viņš piebilda. — Kāds mans paziņa miris.

— Jums jābrauc atpakaļ?

— Nē. Man tur nav ko darīt. Es pat domāju, ka tā ir viņa laime.

— Laime?

— Jā. Viņš bija cietis sacīkšu katastrofā. Būtu palicis kroplis uz visu mūžu.

Liliāna viņu savādi uzlūkoja. Viņai likās, ka nav pareizi dzirdējusi. Kādas barbariskas muļķības šis veselīgais ienācējs te runāja? — Vai jums neliekas, ka kropļi ari grib dzīvot? — viņa jautāja ļoti klusu, pēk-šņi uzplūdušā naidā.

Klērfeits neatbildēja tūliņ. Viņam ausīs vēl skanēja metāliski skarbā, izmisīgā tās sievietes balss, kas bija zvanījusi: — Ko lai es daru? Ferrers nav atstājis ne graša! Brauciet šurp! Palīdziet man!

Esmu bez-izejā! Tā ir jūsu vaina! Jūs visi esat vainīgi! Jūs ar savām sasodītajām sacīkstēm!

Viņš atvairīja šīs domas.—Viss ir atkarīgs no apstākļiem, —

viņš teica Liliānai. — Šis cilvēks bija neprātīgi iemīlējies sievietē, kas viņu krāpa ar katru mehāniķi. Viņš bija arī traks uz sacīkstēm, bet nekad nebūtu pacēlies pāri vidusmēram. Viņš no dzīves negribēja neko citu, kā uzvarēt lielās sacīkstēs un būt kopā ar šo sievieti. Viņš nomira, ne-uzzinājis patiesību ne par vienu, ne otru, — un nomira, nezinādams, ka tā sieviete negribēja vairs viņu redzēt, jo viņam bija amputēta kāja. Tāpēc es saku, ka tā ir viņa laime.

—Varbūt viņš tomēr būtu gribējis dzīvot!

— To es nezinu, — Klērfeits, pēkšņi sapīcis, atbildēja. — Bet es esmu redzējis cilvēkus mirstam daudz nožēlojamākā nāvē. Vai tad jūs ne?

— Esmu. Jā, — Liliāna tiepīgi atteica. — Bet katrā gadījumā

viņi tomēr gribēja dzīvot.

Klērfeits palika klusu. Ko es te runāju? — viņš domāja. Un kādēļ? Vai runāju, lai sev iestāstītu kaut ko, kam pats neticu? Tā

skarbā, aukstā, metāliskā Ferrera draudzenes balss tālrunī!

— Neviens no tā nevar izbēgt, — viņš beidzot nepacietīgi noteica. — Un neviens nezina, kad un kā tas pienāks. Kāda jēga kaulēties par laiku? Kas tad vispār ir ilgs mūžs? Gara pagātne. Un nākotne allaž sniedzas tikai līdz nākamajam elpas vilcienam. Vai līdz nākamajām sacīkstēm. Aiz tā mēs neko nezinām. — Viņš

pacēla glāzi. — Vai iedzersim uz to?

— Uz ko?

— Uz neko. Varbūt uz drusku drosmes.

— Es esmu nogurusi no drosmes, — Liliāna sacīja. — Un no mierinājumiem tāpat. Labāk pastāstiet man, kā izskatās tur lejā, aiz kalniem.

—Viss tukšs un kails. Nedēļām līst lietus.

Viņa lēnām nolika glāzi uz galda.—Te augšā nav lijis kopš

oktobra. Tikai snieg. Esmu gandrīz aizmirsusi, kāds izskatās lietus...

Sniga ari tad, kad viņi izgāja ārā. Klērfeits pasvilpa ormanim.

Viņi brauca augšā pa serpentīnu. Šķinda zvaniņi pie zirgu rēdēm.

Tumsa bija pilna baltām pārslām, un viņiem piederēja viss ceļš.

Pēc brīža viņi iz-dzirda citu zvaniņu šķindas augstāk kalnā.

Ormanis iegrieza ceļa pa-plašinājumā blakus ceļmalas laternai, lai palaistu garām otras kamanas. Zirgs mīdījās un sprauslāja.

Sniegam sijājot, otras kamanas paslīdēja tiem garām gandrīz bez skaņas. Tās bija zemas kravas ragavas, kurās gulēja gara, melnā

vaskadrānā ietīta kaste. Kastei blakus bija ar brezentu pārsegtas puķes, un otrs brezenta gabals apsedza vainagu kaudzi.

Kučieris pārmeta krustu un skubināja zirgu uz priekšu.

Klusumā viņi uzbrauca pēdējos līkumus un apstājās pie sanatorijas sānu ieejas. Elektriskā spuldze zem porcelāna atgaismja meta dzeltenas gaismas apli sniegā, kur izkaisītas gulēja dažas zaļas lapas. Liliāna izkāpa. — Nekas nelīdz, — viņa noteica un ar pūlēm pasmaidīja. — Uz brīdi to var aizmirst — bet izbēgt nevar.

Viņa atvēra durvis. — Paldies, — viņa čukstēja. — Un piedodiet man — mana sabiedrība nebija nekāda interesantā. Bet es šovakar nevarēju palikt viena.

— Es arī ne.

— Jūs? Kādēļ jūs?

— Aiz tā paša iemesla kā jūs. Es jums jau teicu. Ziņojums pa tāl-runi no Montekarlo.

— Bet jūs teicāt, ka tā viņam esot — laime.

— Ir dažādi laimes veidi. Un mēs daudz ko sakām. —

Klērfeits iebāza roku mēteļa kabatā. — Te būs ķiršūdens, ko gribējāt dot sanitāram. Un te jums tā vodkas pudele, par ko runājām. Arlabunakti!

III

PAMODIES KLĒRFEITS IERAUDZĪJA apmākušās debesis.

Vējš drebināja logus.

— Fēns, — sacīja sulainis. — Siltais vējš, kas visus nogurdina.

To jau iepriekš var just kaulos. Veci lūzumi sāp.

—Vai esat slēpotājs?

— Es? Nē. Man tās, kas sāp, ir kara vainas.

— Kā gan šveicietim...

— Lieta tā, ka esmu austrietis,—viesmīlis sacīja. — Manas slēpojamās dienas garām. Atlikusi tikai viena kāja. Bet jūs neticēsit, ka tā, kuras nav, sāp šādā laikā.

— Kāds ir sniegs?

— Starp mums runājot, lipīgs kā medus. Pēc viesnīcas ziņojuma: labs, augstāk kalnos pulvera veidā.

Klērfeits nolēma slēpošanu atlikt. Viņš jau tāpat vēl jutās noguris; laikam bija taisnība, ko viesmīlis teica par vēja ietekmi.

Bez tam viņam sāpēja galva. Viņš domāja, tas būs no konjaka pagājušā naktī. Kāpēc viņam bija vajadzējis vēl dzert, pēc tam kad bija aizvedis atpakaļ uz sanatoriju šo savādo meiteni ar viņas pasaules sāpju un dzīves alku maisījumu? Kādi te augšā savādi ļaudis — cilvēki bez ādas. Es ari reiz biju tiem drusku līdzīgs, viņš

nodomāja. Kādreiz, pirms tūkstoš gadiem. Tagad esmu pārvērties pašos pamatos. Bija jāpārvēršas. Bet kas bija atlicis? Kas, bez savas tiesas cinisma, ironijas un neīsta pārākuma? Un ko viņš

varēja sagaidīt? Cik ilgi vēl varēs piedalīties sacīkstēs? Vai viņa laiks jau nebija garām? Un kas būs pēc tam? Kas viņu gaidīja?

Automobiļu pārdevēja darbs kādā mazpilsētā — un vecuma lēna tuvošanās ar bezgalīgiem vakariem, izsīkstošiem spēkiem, sāpīgām atmiņām un deldētāju, gurdinātāju rezignāciju, tukšuma un izlikšanās eksistenci, kas izsīka pliekanos atkārtojumos?

Pasaules sāpes ir lipīgas, viņš nodomāja un piecēlās. Te viņš

bija — mūža vidū, bez mērķa un bez atbalsta. Viņš uzvilka mēteli un atrada kabatā melnu samta cimdu.

Vakar, viens pats atgriezies bārā, viņš bija to atradis uz galda.

To droši vien bija aizmirsusi Liliāna Denkerka. Viņš to iebāza atpakaļ kabatā, lai vēlāk atstātu sanatorijā.

Viņš bija kādu stundu bridis pa sniegu, kad nonāca pie mazas, četrstūrainas ēkas netālu no meža. Tai bija apaļš kupols, no kā

cēlās melni dūmi. Atmiņā uzpeldēja kaut kas derdzīgs, ko viņš bija gribējis aizmirst; viņš bija ziedojis vairākus trakas un aušīgas dzīves gadus, lai to aizmirstu. — Kas tā par ēku? — viņš jautāja jaunam puisim, kas veikala priekšā ar lāpstu šķūrēja sniegu.

— Tā tur? Krematorija, kungs.

Klērfeits norija siekalas. Tātad viņš nebija maldījies. —

Šeit? — viņš brīnījās. — Kam jums te vajag krematoriju?

— Nu, protams, slimnīcām. Miroņu sadedzināšanai.

— Un tam vajag krematoriju? Vai tik daudz mirst?

Zēns atspiedās uz lāpstas. — Tagad vairs ne tik daudz, kungs.

Bet senāk — pirms kara, tas ir, pirms pirmā kara, un arī pēc tā —

nu, tad gan miruši ārkārtīgi daudz. Mums te ir garas ziemas, un ziemā grūti izrakt kapus. Zeme sasalusi kā akmens metru dziļumā.

Tad miroņus daudz praktiskāk sadedzināt. Šī mums pastāv jau gandrīz trīsdesmit gadu.

— Trīsdesmit gadu? Tad jums tā bijusi jau pirms tam, kad krematorijas kļuva īsti modernas. Sen pirms tam, kad tās sāka lietot masu produkcijai.

Zēns nesekoja Klērfeitā domgaitai. — Kungs, mēs šeit vienmēr esam centušies sekot laika garam, ciktāl tas attiecas uz praktiskām lietām. Bez tam tā iznāk lētāk. Ļaudis mūsu dienās vairs negrib izdot tik daudz naudas mirušo pārvadāšanai. Kādreiz bija citādi. Daudzas ģimenes vēlējās, lai līķus sūta mājās cinka zārkos. Tie bija labāki laiki!

— Droši vien.

— Un kā vēl! Jums vajadzētu dzirdēt, ko mans tēvs par to stāsta. Viņš apceļojis visu pasauli.

— Kātā?

— Pavadot miroņus, — zēns sacīja, brīnīdamies par tik lielu ne-ziņu. — Tais dienās, kungs, cilvēkiem bija cienība pret mirušajiem.

Viņi tiem neļāva ceļot vieniem. Sevišķi, ja ceļojums veda pār jūru.

Pie-mēram, Dienvidameriku tēvs pazīst kā savu kabatu. Ļaudis tur slīka naudā un vienmēr gribēja, lai viņu mirušos pārved mājās. Tas bija to-reiz, kad vēl nebija nākušas modē lidmašīnas. Līķi sūtīja pa dzelzceļu un ar kuģiem, cienīgā veidā, kā tam vajadzētu būt.

Protams, ceļojums ilga vairākas nedēļas. Un kādus ēdienus pasniedza apbedīšanas firmas pārstāvim, kas brauca līdzi! Tēvs bija savācis ēdienu kartes un licis tās iesiet, zināt, kā albumu.

Vienā ceļojumā, ar kādu čīles augstākās sabiedrības dāmu, tēvs bija pieņēmies svarā vairāk nekā trīsdesmit mārciņu. Viss bijis par brīvu, pat alus, un bez tam pie zārka nodošanas viņš vēl saņēmis lielu dzeramnaudu. Tad... — puisis pameta nelaipnu skatu uz mazo, četrstūraino ēku, no kuras kupola vēl cēlās tikai viegla dūmu plūksna, — tad ierīkoja krematoriju. Sākumā tā bija tikai cilvēkiem bez reliģijas, bet nu nākusi modē, un to lieto visi.

— Tā nu ir, — Klērfeits piekrita. — Un ne tikai šeit.

Zēns pamāja ar galvu. — Tēvs saka, ļaudīm vairs neesot cieņas pret nāvi. To panākuši abi pasaules kari; bijis par daudz līķu.

Miljoniem. Tas viņam atņēmis darbu, tēvs saka. Tagad pat dienvidamerikāņi, kas gan varētu atļauties ko labāku, liek savus miroņus sadedzināt un pelnus aizsūtīt ar lidmašīnu.

— Un neviens nebrauc līdzi?

— Tā ir, kungs.

No krematorijas vairs necēlās dūmi. Klērfeits aizdedzināja cigareti un pasniedza paciņu runīgajam jauneklim. — Jums vajadzētu redzēt cigārus, ko tēvs agrāk pārveda, — zēns turpināja, aplūkodams cigareti. — Havanas, kungs, labākos cigārus pasaulē.

Veselām kārbām. Tēvs uz-skatīja, ka tie ir par labu, lai pats tos smēķētu; viņš tos mēdza pārdot vietējām viesnīcām.

— Ko jūsu tēvs tagad dara?

—Tagad mums ir šis puķu veikals. — Zēns rādīja uz veikalu, kura priekšā viņi stāvēja. — Ja jums kādreiz vajag puķu, kungs, mēs dodam lētāk nekā tie laupītāji ciemā. Un bieži mums ir tiešām skaisti ziedi. Arī šodien pienāca svaigs sūtījums. Vai jums kas nederētu?

Klērfeits apdomājās. Puķes? Kāpēc ne? Viņš varēja dažus ziedus aizsūtīt uz sanatoriju dumpīgajai jaunajai beļģietei, kurai māte krieviete. Tie viņu iepriecinātu. Un, ja viņas draugs, augstprātīgais krievs, to dabūtu zināt, būtu vēl labāk. Viņš iegāja veikalā.

Nošķinda sīks, spalgs zvans. No aizkariem iznāca kāds vīrietis, kas izskatījās kā sulaiņa un ķestera krustojums. Viņš bija neparasti maza auguma, ģērbies tumšā uzvalkā. Klērfeits ziņkārīgi noskatījās

veikalniekā.

Viņš

bija

sagatavojies

redzēt

muskuļaināku vīru — bet tad tam iešāvās prātā, ka pavadonim zārki pašam nebija jānes.

Veikals izskatījās nožēlojams, un ziedi bija ļoti parasti, atskaitot dažus, kas šķita daudz par skaistu šādai vietai. Klērfeits ievēroja pilnu vāzi ar baltiem ceriņiem, un otrā traukā bija slaids baltas orhidejas zars. —- Svaigs kā rasa! — mazais vīrelis sacīja. — Nupat šodien pie-nāca. Šī orhideja ir kaut kas sevišķs.

Būs svaiga, mazākais, trīs nedēļas. Reta šķirne.

— Jūs pazīstat orhidejas?

— Jā, kungs. Esmu vecs orhideju cienītājs. Esmu redzējis dažādas pasugas. Arī ārzemēs.

Dienvidamerikā, Klērfeits nodomāja. Varbūt, zārkus aizvedis, šis vīrs bija devies mazās ekskursijās mūžamežos, lai varētu pārsteigtajiem bērniem un bērnubērniem stāstīt par saviem piedzīvojumiem džungļos. — Iesaiņojiet tās, — viņš noteica. Tad izvilka no kabatas Liliānas samta cimdu. — Un to ielieciet kārbā

pie ziediem. Vai jums ir aploksne un kartīte?

Viņš gāja atpakaļ uz ciemu. Soļojot viņam likās, ka vēl saostu derdzīgi salkano krematorijas dūmu smaku. Viņš zināja, kas tas nav iespējams: kaut arī fēns būtu dūmus nospiedis lejā, viņš jau bija pārāk tālu, lai tos vēl saostu. Tās bija tikai senās atmiņas par krāsnīm, kas dega dienu un nakti — krāsnis netālu no nometnes, kurā viņš bija turēts. Krāsnis, ko viņš gribēja aizmirst.

Viņš iegāja bārā. — Divkāršu ķiršūdeni.

— Vai

labāk negribat nogaršot pflimli? — ieteica bārmenis.—Tas mums tiešām labs. Ķirsi tagad citādu nedabū kā

tikai atšķaidītu.

— Un plūmju degvīns nav atšķaidīts?

— Tas nav tik pazīstams un netiek eksportēts. Pamēģiniet.

— Lai iet. Divkāršu.

Bārmenis pielēja prāvo glāzi līdz malām. Klērfeits to izdzēra sausu. — Brangi, — noteica bārmenis. — Bet vai tā jūs ko varat sagaršot?

— Es necentos neko sagaršot; gribēju kādu garšu aizskalot.

Ielejiet otru, šoreiz garšošanai.

— Divkāršu?

— Divkāršu.

— Tad es arī dzeršu vienu glāzīti jums līdzi, — bārmenis sacīja. — Dzeršana ir lipīga slimība.

— Arī bārmeņiem?

— Esmu tikai pa pusei bārmenis; pusē mākslinieks. Brīvajā

laikā gleznoju. To man iemācīja kāds atpūtnieks.

— Labi, — noteica Klērfeits. — Tad uzdzersim mākslai. Tā ir viena no retajām lietām, kam mūsu dienās vēl var bez bažām uzdzert. Dabas ainavas jūs neapšauda no aizmugures. Sveiki!

Viņš aizgāja uz darbnīcu aprunāties ar Džuzepi. Mašīna stāvēja lielās, vāji apgaismotās telpas dziļumā ar motoru pret sienu.

Klērfeits nostājās pie ieejas. Pakrēslī viņš varēja redzēt, ka kāds sēž pie stūres. — Vai jūsu mācekļi tēlo sacīkšu braucējus? —

viņš jautāja darbnīcas īpašniekam, kas bija atnācis līdzi.

— Tas nav māceklis. Tas ir kāds, kas teicās esam jūsu draugs.

Klērfeits ieskatījās labāk un pazina Holmani.

—Vai nav? — īpašnieks jautāja.

— Ir, viss kārtībā. Cik ilgi viņš jau šeit?

— Ne ilgāk kā piecas minūtes.

— Vai tā ir pirmā reize?

— Nē. Viņš te jau reiz bija šorīt, bet tikai uz īsu brīdi.

Holmanis sēdēja pie Džuzepes stūres ar muguru pret Klērfeitu.

Nevarēja būt šaubu — viņš sapņoja, ka piedalās sacīkstēs. Varēja dzirdēt klusos knikšķus, kad viņš pārslēdza ātrumus. Klērfeits brītiņu pastāvēja, tad gāja ārā, pamādams garāžas īpašniekam sekot. — Nesakiet, ka es viņu redzēju.

Garāžnieks bez ziņkārības pamāja ar galvu.

— Ļaujiet viņam ar mašīnu darīt, ko viņš grib. Te... —

Klērfeits izņēma no kabatas atslēgu. — Iedodiet to, ja viņš prasa.

Ja neprasa, atstājiet aizdedzē, kad viņš aiziet. Nākamai reizei.

Saprotat?

— Jūs gribat, lai ļauju darīt, ko viņš vēlas. Arī ar atslēgu?

— Arī ar mašīnu» — Klērfeits atbildēja.

Klērfeits viņu satika pusdienas laikā sanatorijā. Holmanis izskatījās saguris. — Fēns, — viņš noteica.—Visi šai laikā jūtas nelāgi. Grūti aizmigt, un, ja aizmieg, guļ kā sazāļots un redz trakus murgus. Kā tu jūties?

— Normālas paģiras. Par daudz dzēru.

—Ar Liliānu?

— Vēlāk. Tas laikam augstuma iespaids — kamēr dzer, reibumu nemaz nemana, bet nākamajā rītā tas atriebjas.

Klērfeits paskatījās ēdamzālē apkārt. Tur nebija daudz ļaužu.

Dienvidamerikāņi sēdēja telpas stūri. Liliānas nebija.

— Tādā laikā kā tagad lielāko tiesu paliekam gultā, —

Holmanis noteica.

—Vai esi jau bijis ārā?

— Nē. Vai ir kādas ziņas par Ferreru?

— Miris.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Tur nebija ko teikt.

— Ko darīsi pēcpusdienā? — Holmanis beidzot jautāja.

— Gulēšu un drusku paklejošu apkārt. Neraizējies par mani.

Man patīk būt tādā vietā, kur gandrīz nemaz nav automobiļu, atskaitot Džuzepi.

Durvis atvērās. Iekšā paskatījās Boriss Volkovs un pamāja ar galvu Holmanim. Klērfeitu viņš neievēroja un, ēdamistabā

neienācis, atkal aizvēra durvis.

—Viņš meklē Liliānu, — noteica Holmanis. — Debess vien zina, kur viņa palikusi. Viņai vajadzēja būt savā istabā.

Klērfeits piecēlās. — Iešu nosnausties. Tev taisnība, gaiss te nogurdina. Vai vari šovakar ilgāk palikt augšā? Ēdīsim atkal kopā

vakariņas?

— Protams. Man šodien nav temperatūras, un vakarējo neierakstīju lapā. Māsa man uzticas tiktāl, ka ļauj pašam mērīt temperatūru. Tas ir sasniegums! Kā es ienīstu termometrus.

— Tad redzēsimies astoņos, tepat.

— Septiņos. Bet vai tu negribētu paēst kur citur? Te tev droši vien jau sāk kļūt garlaicīgi.

— Nerunā niekus. Man tik reti bijusi izdevība baudīt brīdi īstas mierlaiku garlaicības. Garlaicība mūsu laikos kļuvusi par retu, lielu piedzīvojumu, ko Eiropā var atļauties tikai šveicieši. Pat zviedri to vairs nevar, kopš viņu naudas kurss kritis, kamēr pārējās valstis tika glābtas no visām pusēm. Vai gribi, lai atnesu tev kaut ko no ciema?

— Nē. Man viss ir. Šovakar mums būs viesības. Tās rīko kāda itāliete, Marija Savīni. Protams, slepenībā.

— Tu iesi?

Holmanis pakratīja galvu. — Negribas. Tādas viesības rīko vienmēr, kad kāds aizceļo. Tas ir: nomirst. Nolūks ir iedzert un papriecāties, lai gūtu jaunu drosmi.

— Tātad kaut kas līdzīgs bēru mielastam?

— Jā, apmēram. — Holmanis nožāvājās. — Tagad sāksies klusā stunda. Gulēt un nerunāt. Tas attiecas arī uz mani. Līdz vakaram, Klērfeit.

Klepus bija mitējies. Liliāna Denkerka pagurusi atlaidās gultā.

Viņa bija nesusi rīta upuri; par dienu bija samaksāts. Par pagājušo vakaru arī. Viņa gaidīja māsu, kurai bija jānāk tai pakaļ. Bija laiks iknedēļas caurskatei. Gaidāmo procedūru viņa pazina līdz riebumam; tomēr tā viņu ikreiz darīja nervozu.

Viņai derdzās rentgena kabineta intimitāte. Derdzās tur stāvēt līdz jostasvietai kailai un just, kā palīgārsta acis viņu aplūko. No Dalailamas viņa nekautrējās. Tam viņa bija tikai slimniece; asistentam viņa bija sieviete. Viņa daudz neraizējās par to, ka bija kaila, drīzāk gan par to, ka bija vairāk nekā kaila, kad nostājās aiz ekrāna. Tad viņa bija kaila zem ādas, kaila līdz kauliem un kustīgajiem, pukstošajiem orgāniem. Tām acenēm, kas spīguļoja iesarkanajā mijkrēslī, viņa bija kailāka, nekā pati sevi jelkad bija redzējusi un varēja redzēt.

Kādu laiku viņas ar Agnesi Somervilu bija nākušas uz šīm pārbaudēm kopā. Tur viņa bija redzējusi, kā Agnese Somervila no skaista, jauna cilvēka bija pārvērtusies dzīvā ģindenī ar plaušām un kuņģi kā spocīgiem, čokurā sakņupušiem dzīvniekiem, kas pietūka, it kā baro-tos no viņas dzīvības. Viņa bija redzējusi skeletu kustamies, sāniski, uz priekšu, redzējusi, kā tas ievelk elpu un runā, un zināja, ka arī viņai vajag izskatīties tādai pašai. Tāpēc viņa juta, ka ļauties jaunā asistenta skatieniem, tumsā dzirdot viņa elpu, ir savādi neķītri.

Ienāca māsa. — Kas ies pirms manis? — Liliāna jautāja.

— Savīni jaunkundze.

Liliāna uzvilka rītakleitu un sekoja māsai uz liftu. Pa logu viņa varēja redzēt pelēko dienu. —Vai ārā auksts? — viņa jautāja.

— Nē. Četri grādi.

Pavasaris drīz būs klāt, viņa nodomāja. Slimais vējš, fens, slapjais laiks un sniegs, smagais gaiss, aizslāpums rītos. Marija Savīni iznāca no rentgena istabas. Viņa sapurināja savus melnos matus. — Nu, kā ir? — Liliāna jautāja.

— Viņš nekā nesaka. Atkal nelāgā omā. Kā tev patīk mana jaunā rītakleita?

— Brīnišķīgs zīds!

— Tiešām? Tas ir no Lisio Florencē. — Marija komiski savieba sakritušo seju un iesmējās. — Kas gan mums atliek?

Vakaros nekur nevaram iziet, tāpēc visu vērību veltām rītakleitām.

Vai šovakar atnāksi pie manis?

—Vēl nezinu.

— Denkerkas jaunkundz, ārsta gaida, — māsa pie durvīm viņu skubināja.

—Atnāc! — Marija sacīja.—Visi citi arī būs. Man ir jaunas plates no Amerikas. Pasakainas!

Liliāna iegāja pustumšajā istabā. — Beidzot! — noteica Dalailama. — Vai jūs kādreiz arī iemācīsities nākt laikā, Denkerkas jaunkundz?

— Lūdzu, piedodiet.

— Ir jau labi. Temperatūras lapu.

Māsa viņam to pasniedza. Viņš to papētīja un paklusu sarunājās ar asistentu. Liliāna mēģināja saklausīt, ko viņš saka, bet tas viņai neizdevās. — Nodzēst gaismu, — Dalailama beidzot sacīja. — Lūdzu, pa-griezieties pa labi — pa kreisi — vēlreiz...

Ekrāna fosforiskā kvēle atspīdēja uz viņa kailās galvas un asistenta acenēs. Paklausot rīkojumiem elpot un neelpot, Liliānai aizvien kļuva drusku nelabi; bija gandrīz tā, it kā tuvotos ģībonis.

Pārbaude vilkās ilgāk, nekā parasts. — Parādiet man vēlreiz slimī-bas vēsturi, — sacīja Dalailama.

Māsa uzgrieza gaismu. Liliāna stāvēja ekrānam blakus un gaidīja. — Jums divreiz bijis pleirīts, vai ne? — Dalailama jautāja. — Vienreiz tāpēc, ka pati neuzmanījāties?

Liliāna neatbildēja tūliņ. Kāpēc viņš jautāja? Tas taču bija rakstīts slimības vēsturē, viņa acu priekšā. Vai Krokodils varbūt bija sūdzējies un viņš uzsildīja vecās nepatikšanas, lai noturētu viņai jaunu lekciju?

—Vai tā ir, Denkerkas jaunkundz? — ārsts neatlaidās.

— Jā.

— Jums laimējies. Gandrīz nekādu saaugumu. Bet kas tad tas?...

Dalailama pacēla acis.—Varat iet otrā istabā. Sagatavojieties pneimotoraksa uzpildījumam, lūdzu.

Liliāna sekoja māsai. — Kas ir? — viņa čukstēja. —

Šķidrums?

Māsa papurināja galvu. —Varbūt temperatūras svārstības...

— Bet tām taču nav nekāda sakara ar manām plaušām! Tas no satraukuma. Somervilas jaunkundzes izceļojums. Fēns. Man nav baciļu! Vai varbūt ir?

— Nē, nē. Nāciet, atlaidieties te. Jums jābūt gatavai, kad nāks dakteris.

Māsa pievilka aparātu tuvāk. Tam nav nozīmes, domāja Liliāna. Nedēļām esmu darījusi visu, ko viņi man likuši, taču labāk nav palicis, noteikti kļuvis ļaunāk. Tam nav nekāda sakara ar vakardienu. Galu galā, man šodien nav temperatūras; tā man drīzāk būtu, ja vakar būtu laikā aizgājusi gulēt. Neko nevar zināt.

Ko viņš ar mani tagad darīs? Vai rakņāsies manī un durstīs mani vai tikai piepūtīs kā saplakušu balonu?

Ienāca ārsts. — Man nav temperatūras, — Liliāna ātri teica. — Tas ir tikai mazs satraukums. Man jau nedēļu nav bijis temperatūras un ari pirms tam bija tikai tad, kad biju uztraukta.

Tas nav nekas organisks...

Dalailama apsēdās viņai blakus un ar pirkstu galiem meklēja vietu adatai. — Palieciet dažas dienas istabā.

— Es nevaru visu laiku gulēt Man no tā ceļas drudzis. Tas mani dara traku.

— Jums tikai jāpaliek istabā. Šodien gan nepieciešams gultas miers. Māsa, jodu, šeit.

Savā istabā pārģērbjoties, Liliāna apskatīja brūno joda plankumu. Tad viņa izvilka no veļas plaukta apakšas vodkas pudeli un pielēja glāzi, ieklausīdamās gaiteņa trokšņos. Māsai kuru katru brīdi bija jānāk ar vakariņām, un viņa negribēja tikt pieķerta dzerot.

Es vēl neesmu pārāk vāja, viņa domāja, nostādamās spoguļa priekšā. Esmu pieņēmusies par pusmārciņu. Liels panākums. Viņa ironiski uz-dzēra attēlam spogulī un atkal paslēpa pudeli. Varēja dzirdēt, kā aiz durvīm piebrauc ratiņi ar vakariņām. Viņa pasniedzās pēc tērpa.

— Jūs ģērbjaties? — jautāja māsa. — Jūs taču zināt, ka jums no-liegts iet ārā.

— Ģērbjos tāpēc, ka tas man rada labāku sajūtu.

Māsa nogrozīja galvu. — Kāpēc jūs neejat gulēt? Es priecātos, ja man šad tad ēdienu pienestu pie gultas.!

— Apgulstieties sniegā un dabūjiet plaušu karsoni, — Liliāna ieteica. — Tad jums visu pienesīs pie. gultas.

— Man tas neko nelīdzētu. Es tikai saaukstētos un dabūtu nelielas iesnas. Jums pienācis sūtījums. Izskatās pēc puķēm.

Boriss, Liliāna nodomāja un paņēma balto papes kārbu.

—Vai nevērsit vaļā? — māsa ziņkārīgi iejautājās.

—Vēlāk.

Liliāna brītiņu paknibinājās gar ēdienu, tad lika to nest ārā.

Māsa pa to laiku bija uzklājusi gultu.—Vai negribat ieslēgt radio? — viņa jautāja. — Tas taču izklaidē!

— Ja gribat klausīties, ieslēdziet.

Māsa padarbojās gar radio pogām. Cīrihē bija priekšlasījums par Konrādu Ferdinandu Meijeru un Lozannā — ziņas. Viņa grieza tālāk un pēkšņi uzgāja Parīzi. Pianists spēlēja Debisī.

Liliāna piegāja pie loga un gaidīja, kad māsa beigs un atstās istabu.

Viņa skatījās ārā, vakara miglā, un klausījās mūziku no Parīzes, un tas bija neizciešami.

—Vai pazīstat Parīzi? — māsa jautāja.

— Jā.

— Es ne. Tur droši vien ir brīnišķīgi!

— Kad es tur biju, Parīzē bija aukstums, tumsa, izmisums un vācu okupācija.

Māsa pasmējās. — Tas taču sen pagājis. Jau kopš vairākiem ga-diem. Tagad tur noteikti ir tāpat kā pirms kara. Vai jūs negribētu atkal tur būt?

— Nē, — Liliāna skarbi atmeta. — Kas gan gribētu ziemā

braukt uz Parīzi? Vai esat beigusi?

— Jā, jā, tūliņ. Kāpēc jūs tā steidzaties? Te tik un tā nekas vairs nav darāms.

Māsa beidzot aizgāja. Liliāna izslēdza radio. Jā, viņa domāja, te vairs nekas nav darāms. Var tikai gaidīt. Ko gaidīt? Dzīvi, kas vienmēr sastāvēs no gaidīšanas?

Viņa noraisīja zilo zīda lenti no baltās kārbas. Boriss ir samierinājies ar domu, ka jāpaliek te augšā, viņa nodomāja. Vai vismaz viņš tā teica. Bet es?

Viņa pašķīra zīda papīru, kurā bija ietītas puķes, un acumirklī

nometa kārbu zemē, it kā tanī ieraudzījusi čūsku.

Viņa sastingušām acīm noskatījās orhidejās, kas gulēja uz grīdas. Šos ziedus viņa pazina. Nejaušība, viņa domāja, drausmīga nejaušība; tie ir citi ziedi, ne tie paši, bet citi, līdzīgi! Taču reizē

viņa zināja, ka tādas nejaušības nenotiek un ka šīs šķirnes orhidejas ciemā nevar dabūt. Viņa pati bija tās meklējusi, bet nebija dabūjusi; beidzot viņa tās bija pasūtinājusi no Cīrihes. Viņa izskaitīja ziedus zariņā. Tas pats skaits. Tad viņa ieraudzīja, ka zemākajam ziedam trūkst vienas ziedlapas, un atcerējās, ka bija to ievērojusi, kad ziedi pienāca no Cīrihes. Nevarēja būt vairs ne mazāko šaubu: ziedi, kas gulēja uz paklāja viņai pie kājām, bija tie paši, ko viņa bija nolikusi uz Agneses Somervilas zārka.

Man būs nervu lēkme, viņa nodomāja. Tur jābūt kādam izskaidrojumam; tās taču nav spoku puķes, kas atkal parādījušās.

Kāds ar mani izspēlējis baigu joku. Bet kāpēc? Un kā? Kā gan šis orhidejas zars varējis pie manis atgriezties? Un ko nozīmē šis cimds tām blakus — tas atgādina mirušu, nomelnējušu roku, kas draudīgi stiepjas man pretī kā rēgainas mafijas simbols.

Viņa staigāja apkārt ziedu zaram uz grīdas, it kā tā tiešām būtu čūska. Ziedi viņai vairs neatgādināja ziedus; saskare ar nāvi bija darījusi tos baigus, un to baltums šķita bālāks par visu, ko viņa jelkad redzējusi. Viņa ātri atrāva durvis uz balkonu, piesardzīgi pacēla zīda papīru un tam līdzi ziedu zaru un visu kopā aizsvieda pāri margām. Kārbu viņa aizlidināja puķēm pakaļ.

Mirkli viņa ieklausījās miglā. Tai cauri viļņoja tālas balsis un ka-manu zvārguļu skaņas. Viņa iegāja atpakaļ savā istabā un ieraudzīja cimdu uz grīdas. Nu viņa to pazina un atcerējās, ka bija to valkājusi, kopā ar Klērfeitu būdama Pils bārā. Klērfeits, viņa nodomāja, — kāds viņam ar to sakars? Tas bija jānoskaidro.

Tūliņ.

Pagāja brīdis, iekams viņš atbildēja pa tālruni.

—Vai jūs man atsūtījāt cimdu? — viņa jautāja.

— Jā. Jūs to bijāt aizmirsusi bārā.

—Vai puķes arī no jums? Orihidejas?

— Jā. Vai tad manas kartītes tur nebija?

— Jūsu kartītes?

—Vai jūs to neatradāt?

— Nē. — Liliāna norija siekalas. — Vēl ne. Kur jūs ņēmāt šos ziedus?

— Nopirku puķu veikalā, — Klērfeits pārsteigts atbildēja. —

Kāpēc jūs tā jautājat?

— Te, ciemā?

— Jā, bet kas noticis? Vai tie zagti?

— Nē. Vai varbūt ari ir. Es nezinu...

Liliāna apklusa.

— Vai gribat, lai aizeju pie jums? — Klērfeits jautāja.

— Jā.

— Kad?

— Pēc stundas — tad viss būs klusu.

— Labi, pēc stundas. Pie kalpotāju durvīm?

— Jā.

— Liliāna uzelpodama nolika klausuli. Paldies Dievam, viņa nodomāja, ir vēl kāds, kuram nav jāsniedz paskaidrojumi. Kāds, kuram viņa ir vienaldzīga un kurš par viņu neraizējas — kā Boriss.

Klērfeits stāvēja pie sānu durvīm. — Jūs neciešat orhidejas? — viņš jautāja, rādīdams sniegā.

Tur gulēja ziedi un kārba. — Kur jūs tās dabūjāt?—jautāja Liliāna.

I— Kādā mazā puķu veikaliņā, tur lejā — ciema nomalē.

Kāpēc jūs jautājat? Vai šīs puķes noburtas?

— Šie ziedi... — Liliāna ar pūlēm izteica, — ir tie paši, ko es vakar uzliku uz savas draudzenes zārka. Es tos redzēju vēlreiz, pirms zārka aizvešanas. Sanatorija puķes nepatur. Visu aizved.

Nupat vēl jautāju sanitāram. Viss aizsūtīts uz krematoriju.

Nesaprotu, kā...

— Uz krematoriju? — Klērfeits jautāja.

— Jā.

— Žēlīgais Dievs! Veikals, kur es pirku puķes, ir turpat krematorijas tuvumā. Tā ir nabadzīga bodīte, un es jau nobrīnījos, ka tur vispār ir tādi ziedi kā Šie. Tas nu ir izskaidrojums!

— Kāds?

— Ziedus vajadzēja sadedzināt kopā ar zārku, bet kāds krematorijas strādnieks tos būs pievācis un pārdevis veikalam.

Liliāna platām acīm palūkojās viņā.

—Vai kas tāds ir iespējams?

— Kāpēc ne? Puķes paliek puķes un kopumā atšķiras maz.

Iespēja, ka to varētu atklāt, ir niecīga. Kas varētu paredzēt tik neticamu sagadīšanos, ka retas šķirnes orhideja reiz nokļūs atpakaļ

tajās pašās rokās, kuras to sūtījušas?

Klērfeits saņēma Liliānas roku. — Ko nu darīsim?

Šausmināsi-mies vai pasmiesimies par cilvēces neiznīkstošo tirgošanās garu? Mans ieteikums būtu — smiesimies; ja mūsdienās mēs šad un tad neizsmietos, tad savā cildenajā

gadsimtā noslīktu asarās.

Liliāna paskatījās uz ziediem.

— Cik pretīgi, — viņa nočukstēja.—Apzagt mirušo.

— Ne vairāk, ne mazāk pretīgi kā daudz kas cits. — Klērfeits atbildēja. — Es arī nekad nebūtu domājis, ka rakņāšos līķu kabatās, meklējot cigaretes un maizi, un tomēr es to darīju. Kara laikā.

Sākumā ir briesmīgi, bet pie tā pierod, sevišķi, ja esi izsalcis un ilgi neesi smēķējis. Nāciet, iesim iedzert.

Viņa vēl arvien skatījās uz puķēm.—Vai tās lai paliek tepat?

— Protams. Tām vairs nav nekāda sakara ne ar jums, ne ar mirušo, ne ar mani. Rīt es jums atsūtīšu jaunas. No cita veikala.

Klērfeits atvēra kamanu durtiņas. To darot, viņš ievēroja ormaņa seju. Vīra skatiens rāmā interesē kavējās pie orhidejām, un viņš zināja, ka ormanis brauks atpakaļ pēc ziediem, tiklīdz būs aizvedis viņu un Liliānu uz viesnīcu. Dievs vien zināja, kas ar orhidejām pēc tam notiks. Klērfeitam mirkli gribējās tās samīdīt — bet kādēļ tēlot Dievu? No tā nekas prātīgs nevarēja iznākt.

Kamanas apstājās. Slapjajā sniegā bija izlikti daži dēļi, kas veidoja laipu uz viesnīcas ieeju. Liliāna izkāpa. Pēkšņi viņa Klērfeitam šķita savādi eksotiska, kad tik slaida, drusku uz priekšu salīkusi un plāno mēteli uz krūtīm cieši savilkusi, vakara kurpēs soļoja caur smagnēju ziemas sportistu baru, visas šīs trokšņainās veselības vidū svešādi izstarodama savas slimības drūmo valdzinājumu.

Viņš tai sekoja. Uz ko es ielaižos?—viņš domāja. Un ar ko?

Tomēr viņa bija kas cits nekā Lidija Morelli Romā, ar ko viņš

pirms stundas bija runājis pa telefonu, — Lidija Morelli, kas prata visas sievišķīgās viltības un nevienu no tām neaizmirsa.

Viņš panāca Liliānu pie durvīm. — šovakar, — viņš

noteica, — nerunāsim ne par ko citu kā tikai par pašām nesvarīgākajām lietām pasaulē.

Pēc stundas bārs bija pilns kā piebāzts. Liliāna atskatījās uz durvīm. — Tur nāk Boriss, — viņa teica. — To man vajadzēja paredzēt.

Klērfeits jau bija ieraudzījis krievu, kas lēnām spiedās cauri drūzmai pie bāra letes.

Boriss ignorēja Klērfeitu. — Kamanas tevi gaida ārā, Liliān, — viņš sacīja.

— Sūti ormani projām, Boris, — viņa atbildēja. — Man kamanu nevajag. Iepazīsties ar Klērfeitā kungu. Jūs jau esat tikušies.

Klērfeits diezgan nevērīgi piecēlās.

— Tiešām?—Volkovs

sacīja.—Ak,

jā,

tiešām.

Atvainojiet. —Viņš pameta acis uz Klērfeitu, tad atkal skatījās tam garām. — Jums bija tā sporta mašīna, no kā zirgi bīstas, vai ne?

Klērfeits juta slēpto izsmieklu. Viņš neatbildēja un palika stāvot.

— Man liekas, tu esi aizmirsusi, ka tev rīt rentgena caurskate, — Volkovs sacīja Liliānai.

— Nē, Boris, neesmu aizmirsusi.

— Tev jāatpūšas un labi jāizguļas.

— Zinu gan. Vēl laika diezgan.

Viņa runāja ļoti lēni, it kā atbildēdama bērnam, kas nesaprot.

Klērfeits atskārta, ka tādā veidā viņa cenšas valdīt sapīkumu.

Viņam gandrīz metās krieva žēl; šis vīrs bija bezcerīgā stāvoklī.

—Vai neapsēdīsities? — viņš jautāja ne gluži nesavtīgā

nolūkā.

— Paldies, nē,—Volkovs atbildēja auksti, it kā runātu ar viesmīli, kas jautā, vai viņš nevēlas ko pasūtināt. Tāpat kā mirkli iepriekš Klēr-feits, viņš juta otra vīrieša izsmieklu.

— Es kādu gaidu, — viņš sacīja Liliānai. — Ja vēlies, vari pa to laiku ņemt kamanas...

— Nē, Boris! Es vēl palikšu.

Klērfeitam beidzot pietika. — Es Denkerkas jaunkundzi atvedu šurp, — viņš mierīgi teica. — Un domāju, ka spēju viņu aizvest arī atpakaļ.

Volkovs uzmeta viņam ašu skatienu. Sejas izteiksme mainījās.

Viņš pasmaidīja. — Baidos, ka jūs mani pārprotat. Bet nebūtu nozīmes censties to noskaidrot.

Viņš paklanījās Liliānai; vienu mirkli likās, ka augstprātības maska sadrūp; tad viņš saņēmās un piegāja pie bāra.

Klērfeits apsēdās. Viņš nebija apmierināts ar sevi. Ko es te daru? — viņš domāja. Galu galā, man vairs nav divdesmit gadu. — Kāpēc jūs nebraucat viņam līdzi? — viņš īgni jautāja.

—Vai gribat tikt no manis vaļā?

Viņš paskatījās viņā. Liliāna izskatījās nevarīga, bet viņš

zināja, ka nevarība ir bīstamākais ierocis, kāds vien sievietei var būt, — jo ne-viena sieviete nav īsti nevarīga.

— Kas par niekiem, — viņš noteica. — Nu, tad paliksim!

Liliāna palūkojās uz bāru. — Viņš neiet projām, — viņa nočukstēja. —Viņš novēro mani. Un domā, kas es padošos.

Klērfeits pasniedzās pēc pudeles un pielēja glāzes. — Labi.

Redzēsim, kurš ilgāk izturēs.

— Jūs viņu nesaprotat, — Liliāna asi atmeta.—Viņš nav greizsirdīgs.

— Nē?

— Nē. Viņš ir nelaimīgs un slims, un noraizējies par mani.

Kas vesels, tam nav grūti justies pārākam.

Klērfeits nolika pudeli uz galda. Šis mazais sasodītais, uzticīgais putnēns! Tikko viņš to bija paglābis, viņa tam jau knāba rokā. — Iespējams, — viņš neuztraukdamies atteica. — Bet vai tas ir noziegums — būt veselam?

— Nekādā ziņā, — viņa nomurmināja. — Pati nezinu, ko runāju. Es labāk iešu.

Viņa pasniedzās pēc somiņas, bet nepiecēlās.

Klērfeitam šodien jau pietika, bet neparko pasaulē viņš tai nebūtu ļāvis aiziet, kamēr Volkovs stāvēja pie bāra letes un viņu gaidīja. Tik vecs es vēl neesmu, viņš nodomāja. — Jums nav jāsaudzē manas jūtas, — viņš teica. — Neesmu pārāk jūtīgs.

— Šeit visi ir jūtīgi.

— Es neesmu šejienietis.

— Nē. — Liliāna pēkšņi pasmaidīja. — Liekas, tas visu izskaidro!

— Ko?

— Tas ir tas, kas mūs visus kaitina. Vai jūs nesaprotat? Pat jūsu draugu Holmani.

Klērfeits pārsteigts viņu uzlūkoja. — Tas ir iespējams. Man acīm-redzot nevajadzēja braukt šurp. Vai es kaitinu arī Volkovu?

— Jūs to neesat ievērojis?

— Laikam esmu gan. Kāpēc tad viņš tā nopūlas, lai es to noma-nītu?

—Viņš aiziet, — Liliāna sacīja.

Klērfeits to redzēja. — Un jūs? — viņš jautāja. — Vai jums arī

labāk nevajadzētu būt sanatorijā?

— Kas to zina? Dalailama? Es pati? Krokodils? Dievs? —

Viņa paņēma glāzi. — Un kas par to atbildīgs? Kas? Es? Dievs?

Un kurš atbildīgs par kuru? Nāciet, iesim dejot.

Klērfeits palika sēžam. Viņa izbrīnījusies to uzlūkoja.—Vai jūs arī raizējaties par mani? Vai domājat, ka man vajadzētu...

— Es neko nedomāju* — Klērfeits atbildēja. — Es tikai neprotu dejot. Bet, ja gribat, varam jau mēģināt.

Viņi devās uz dejasgrīdas pusi. — Agnese Somervila vienmēr darīja, ko Dalailama viņai lika, — Liliāna sacīja, viņiem iegrimstot trokšņainajā tūristu barā. — Visu...

IV

SANATORIJA BIJA KLUSA. Pacientiem bija miera stunda.

Klusu viņi gulēja gultās vai atpūtas krēslos, izstiepušies kā upura jēri uz ziedokļa, kamēr gurdais gaiss izcīnīja slepenu cīņu ar ienaidnieku, kas tos pamazām sagrauza plaušu siltajā tumsā.

Liliāna Denkerka gaišzilām biksēm kājās sēdēja savā balkonā.

Nakts bija tālu, aizmirsta. Tā te augšā bija vienmēr — ja reiz bija sasniegts rīts, nakts baismas saruka par ēnu pie apvāršņa, un tās pat lāgā vairs nevarēja izprast. Liliāna piecēlās sēdus un izstaipījās vēlās priekš-pusdienas gaismā. Tas bija mīksts, mirdzošs aizkars, kas aizklāja vakar-dienu un darīja rītdienu nereālu. Viņai priekšā

sniegā, kas naktī bija sapūsts balkonā, stāvēja vodkas pudele, ko Klērfeits viņai bija iedevis.

Zvanīja tālrunis. Viņa piegāja pie tā, pacēla klausuli. — Jā, Boris... Nē, protams, nē... kas ar mums notiktu, ja mēs tā

darītu? — Nerunāsim vairs par to. — Protams, nāc vien. — Jā, protams, esmu viena, kas gan vēl lai te būtu?...

Viņa atgriezās balkonā. Mirkli viņa šaubījās, vai labāk nepaslēpt vodku; bet tad aizgāja pēc glāzes un attaisīja pudeli.

Degvīns bija ļoti auksts un garšoja labi.

— Labrīt, Boris, — viņa teica, dzirdot durvis veramies. — Es dzeru vodku. Vai tu ari vēlies? Tad dabū glāzi.

Viņa atlaidās atpūtas krēslā un gaidīja. Volkovs iznāca balkonā ar glāzi rokā. Liliāna uzelpoja atvieglinājumā. Paldies Dievam, nebūs jāklausās sprediķī, viņa nodomāja. Volkovs pielēja sev glāzīti. Viņa pasniedza savu. Viņš to pielēja līdz malām. —

Kāpēc tu dzer, Duša? — viņš jautāja. — Bailes no rentgena?

Viņa pakratīja galvu.

— Drudzis?

— Tas arī ne. Drīzāk pazemināta temperatūra.

—Vai Dalailama ir kaut ko teicis par taviem uzņēmumiem?

— Nē. Ko lai viņš teiktu? Un es to nemaz negribu zināt.

— Labi, — Volkovs atbildēja. — Iedzersim uz to.

Viņš izdzēra glāzīti vienā malkā un nolika pudeli malā. —

Ielej man vēl, — Liliāna sacīja.

— Cik vien vēlies.

Viņa to nevēroja. Viņa zināja, Boriss necieta, ka viņa dzer; bet zināja arī, ka šobrīd viņš neteiks ne vārda, lai atrunātu. Tam viņš

bija par gudru; viņš pazina Liliānas omu. —Vēl kādu? — viņš

jautāja. — Glāzītes ir mazas.

— Nē. — Nedzērusi viņa nolika glāzīti sev blakus. —

Boris, — viņa teica, ieceldama krēslā kājas, — mēs viens otru pārāk labi sapro-tam.

— Tiešām?

— Jā. Tu pārāk labi saproti mani un es tevi, un tā ir mūsu nelaime.

— Sevišķi fēna laikā,—Volkovs smiedamies atbildēja.

— Ne tikai fena laikā vien.

—Vai kad ieradušies svešinieki.

— Nu redzi, — Liliāna sacīja, — tu jau zini iemeslu. Tu visu vari izskaidrot. Es neko nevaru izskaidrot. Tu par mani zini visu jau iepriekš. Kā tas nogurdina! Vai ari tas ir fēna iespaids?

— Fēna un pavasara.

Liliāna aizvēra acis. Viņa juta spiedīgo, satraucošo gaisu.

— Kāpēc tu neesi greizsirdīgs? — viņa jautāja.

— Esmu. Visu laiku.

Viņa atvēra acis. — Uz ko? Uz Klērfeitu?

Viņš papurināja galvu.

— Es jau domāju, ka ne. Uz ko tad?

Volkovs neatbildēja. Kāpēc viņa jautāja? Ko viņa par to zināja?

Greizsirdība nesākās ar citu cilvēku un arī nebeidzās ar to. Tā

sākās ar gaisu, ko mīļotā būte elpoja, un nebeidzās nekad. Pat ne ar viņas nāvi.

— Uz ko tad, Boris? — jautāja Liliāna. — Galu galā tomēr uz Klērfeitu?

— Nezinu. Varbūt uz to, kas viņam atnācis līdzi šurp.

— Kas tad atnācis? — Liliāna izstaipījās un atkal aizvēra acis. — Tev nav iemesla būt greizsirdīgam. Klērfeits pēc dažām dienām atkal aizbrauks. Viņš aizmirsīs mūs un mēs viņu.

Brīdi viņa nekustēdamās gulēja atpūtas krēslā. Volkovs sēdēja viņai aiz muguras un lasīja. Saule pavirzījās uz priekšu, kamēr kustīgā taisnstūra mala aizsniedza viņas acis un zem aizvērtajiem plakstiem pildīja tās ar siltu oranžas un zelta krāsas gaismu.

— Reizēm man gribas izdarīt kaut ko pavisam traku, Boris, —

viņa sacīja. — Kaut ko tādu, kas satriektu stikla kupolu, kurā mēs esam. Ļaut sev vaļu — lai notiek kas notikdams.

— Katrs to gribētu.

— Tu arī?

— Es ari.

— Kāpēc tad mēs to nedarām?

— Tas neko negrozītu. Mēs tikai vēl asāk sajustu stikla loku, kas mūs ietver. Vai arī mēs to sasistu, bet sagrieztos uz tā asajām šķautnēm un līdz nāvei noasiņotu.

— Tu ari?

Boriss noskatījās vājajā stāvā sev priekšā. Cik maz viņa par viņu zināja, kaut arī iedomājās, ka viņu saprotot!

— Es ar to esmu samierinājies, — viņš teica, zinādams, ka tas nav tiesa. — Tā ir vienkāršāk, Duša. Iekams sevi sadedzinām nevarīgā naidā pret to, mums vajadzētu pamēģināt, vai nevaram ar to sadzīvot.

Liliāna juta, ka viņai uzmācas paguruma vilnis. Nu viņi bija atkal nonākuši pie tā paša, pie mūžīgajām sarunām, kurās varēja sapīties kā zirnekļa tīklā. Tas viss bija tiesa, bet ko tas līdzēja?

— Samierināšanās ir padošanās, — viņa nomurmināja pēc brītiņa. — Tam es vēl esmu par jaunu.

Kāpēc viņš neiet projām? — viņa domāja. Un kāpēc es viņu ap-vainoju, nemaz negribēdama? Kāpēc es viņam pārmetu par to, ka viņš te bijis ilgāk nekā es un ka viņam ir laime uz to skatīties citādi? Kāpēc mani kaitina iedoma, ka viņš līdzīgs tādam cietumniekam, kas pateicas Dievam, ka tam vēl nav izpildīts nāvessods, — bet es tādam, kas nolād Dievu par to, ka nav brīvs?

— Neklausies manī, Boris, — viņa noteica. — Es jau tikai tā

runāju. Vainīgs dienasvidus, vodka un fēns. Un varbūt bailes no rentgena arī — es tikai negribu atzīties. Te, augšā, laba ziņa ir tā, ka nav jaunu ziņu.

Lejā, ciemā, sāka zvanīt baznīcas zvani. Volkovs piecēlās un no-laida sauljumu drusku zemāk, lai saule nespīdētu acīs. — Ēvu Mozeri rīt izrakstīs, — viņš teica.—Vesela.

—Zinu. Viņa jau divreiz izrakstīta.

— Šoreiz viņa tiešām ir vesela. Krokodils man tā teica.

Cauri tālumā gaistošām zvanu skaņām Liliāna pēkšņi izdzirdēja Džuzepes ierūkšanos. Mašīna uzdrāzās augšā pa serpentīnu un ap-stājās. Viņa brīnījās, kāpēc Klērfeits to braucis augšā; tā bija pirmā reize kopš viņa ierašanās. Volkovs piecēlās un paskatījās lejup pār balkona malu.

— Ceru, ka viņš nedomā ar mašīnu braukt slēpot, — viņš

zobgalīgi noteica.

— Skaidrs, ka ne. Kāpēc tu tā domā?

—Viņš to apturējis nogāzē aiz eglēm. Ne viesnīcas priekšā, bet pie laukuma, kur vingrinās jaunie slēpotāji.

— Gan jau viņam būs kāds iemesls. Bet tiešām, saki man—kāpēc tu viņu nevari ciest?

— Velns sazin! Varbūt tāpēc, ka pats kādreiz biju viņam ļoti līdzīgs.

— Tu? — miegaini atjautāja Liliāna. — Tas nu gan būs bijis sen.

— Jā, — Volkovs rūgti piekrita. — Tas bija sen.

Pusstundu vēlāk Liliāna dzirdēja, ka Klērfeitā mašīna aizbrauc. Boriss jau bija aizgājis. Viņa vēl brīdi pagulēja aizvērtām acīm, skatīdamās zibošajā spožumā zem plakstiem. Tad viņa piecēlās un nokāpa lejā.

Viņai par pārsteigumu, Klērfeits sēdēja uz soliņa sanatorijas priekšā. — Man likās, jūs nupat aizbraucāt, — viņa teica, apsēzdamās viņam blakus. —Vai man jau būtu halucinācijas?

— Nē. — Viņš mirkšķināja acis spilgtajā gaismā. -— Tas bija Holmanis.

— Holmanis?

— Jā. Aizsūtīju viņu uz ciemu pēc vodkas pudeles.

— Ar mašīnu?

— Jā, — Klērfeits sacīja. — Ar mašīnu. Viņam bija pēdējais laiks atkal saņemt rokās veco ratu stūri.

Viņi atkal izdzirdēja motoru. Klērfeits piecēlās un ieklausījās. — Nu redzēsim, ko viņš darīs, rātni un prātīgi brauks taisni atpakaļ vai laidīsies ar Džuzepi projām.

— Laidīsies projām? Uz kurieni?

— Kur pašam patiks. Benzīna tvertnē diezgan — ar to viņš

varētu tikt gandrīz līdz Cīrihei.

— Ko? — Liliāna iejautājās. — Ko jūs teicāt?

Klērfeits atkal ieklausījās. —Viņš nebrauc atpakaļ. Viņš brauc pa ciema ielu uz ezera un lielceļa pusi. Redziet, viņš ir jau tur —

aiz Pils viesnīcas. Paldies Dievam!

Liliāna bija uzlēkusi kājās. — Paldies Dievam? Vai jums prāts?

Jūs viņu aizsūtījāt projām vaļējā sporta mašīnā? Pat uz Cīrihi, ja viņš vēlētos? Vai jūs nezināt, ka viņš ir slims?

— Tieši tāpēc. Viņš jau baidījās, ka būšot aizmirsis, kā

jābrauc.

— Bet ja nu viņš saaukstējas?

Klērfeits pasmējās. — Viņš ir silti saģērbies. Un mašīna sacīkšu braucēju ietekmē tāpat kā vakarkleita sievieti — ja vien labi jūtas, ne vienā, ne otrā nesaaukstējas.

Liliāna platām acīm skatījās viņā. — Bet ja nu viņš tomēr saaukstējas? Vai zināt, ko tas te augšā nozīmē? Šķidrumu plaušās, saaugu- mus, bīstamu stāvokļa pasliktināšanos! Te saaukstēšanās var nozīmēt pat nāvi!

Klērfeits viņu uzlūkoja. Viņa tam likās daudz pievilcīgāka nekā iepriekšējā vakarā. — To jums vajadzētu paturēt prātā, kad jūs vakaros zogaties uz Pils bāru, nevis paliekat gultā, — viņš

noteica. — Turklāt vēl plānā vakartērpā un atlasa kurpītēs.

— Tam nav nekāda sakara ar Holmani!

— Protams, nav. Bet es ticu ārstniecībai ar aizliegto. Līdz šim man likās, ka jūs arī tai ticat!

Brītiņu Liliāna bija apjukusi. Tas viņa teica: — Ne citiem.

— Labi. Ļaužu lielākā tiesa to novēl tikai citiem. — Klērfeits paskatījās uz ezera pusi. — Tur viņš ir! Redzat? Ieklausieties tikai, kā viņš ņem līkumus! Viņš vēl nav aizmirsis, kā jāpārslēdz ātrumi.

Šovakar viņš būs cits cilvēks.

— Kur? Cīrihē?

—Visur. Arī te.

— Šovakar viņš būs gultā ar temperatūru.

— Nedomāju vis. Un kaut arī! Labāk paciest mazu drudzi nekā ar sašļukušu dūšu slepšus ložņāt ap mašīnu un turēt sevi par kropli.

Liliāna spēji aizgriezās. Kroplis, viņa domāja. Tāpēc ka Holmanis slims? Kā viņš to iedrošinās, šis lempis un veselais nejēga! Vai viņš var-būt arī viņu uzskata par kropli? Viņa atcerējās vakaru Pils bārā, kad viņš bija pa telefonu runājis ar Montekarlo. Vai tad ari viņš nebija runājis par kropļiem? — Mazs drudzis šeit viegli var izvērsties liktenīgā plaušu karsonī, — viņa naidīgi sacīja. — Bet jums jau tas nerūp! Jūs tikai noteiktu: Holmanis bija laimīgs, ka varēja mirt pēc tam, kad atkal bija sēdējis sporta mašīnā un iedomājies sevi par ievērojamu sacīkšu braucēju.

Tūliņ viņa nožēloja, ka tā teikusi. Viņa pati nesaprata, kāpēc pēkšņi tā saniknojusies.

— Jums ir laba atmiņa, — Klērfeits drusku uzjautrināts noteica. — To jau esmu ievērojis. Bet nomierinieties; mašīna nav tik ātra, kā izklausās. Ar ķēdēm uz riepām jau nevar pabraukt gluži tik ātri kā sacīkstēs.

Viņš aplika viņai roku ap pleciem. Liliāna nerunāja un nepakustējās. Viņa redzēja, kā Džuzepe, mazs un melns, iznirst no meža aiz ezera. Sīks kā dūcoša kamene, tas šāvās cauri baltajam spožumam, kas pletās saules gaismā virs sniega. Viņa dzirdēja motora troksni un tā atbalsi kalnos. Mašīna devās uz ceļu, kas pa pāreju veda uz kalnu otru pusi, un pēkšņi viņa zināja, ka tieši tas viņu tā satraucis. Viņa redzēja mašīnu nozūdam ceļa līkumā.

Palika tikai motora troksnis, nikna, valdonīga dārdoņa, kas aicināja uz kādu nezināmu projām došanos un ko viņa izjuta dziļāk nekā tikai troksni.

— Ceru, ka viņš neaizlaidīsies pa īstam, — Klērfeits noteica.

Liliāna neatbildēja tūliņ. Viņai bija sausas lūpas. — Kāpēc lai viņš

bēgtu? — viņa ar piepūli izteica. — Viņš taču ir gandrīz izveseļojies. Kāpēc viņam būtu viss jāliek uz spēles?

— Tieši tad ļaudis dažreiz mēdz riskēt.

—Vai jūs riskētu, ja būtu viņa vietā?

— Nezinu.

Liliāna dziļi ievilka elpu. — Vai jūs to darītu, ja zinātu, ka nekad vairs nekļūsit vesels? — viņa jautāja.

— Labāk nekā paliktu šeit?

— Labāk nekā te vēl dažus mēnešus veģetētu.

Klērfeits pasmaidīja. Viņš pazina ari citādu veģetēšanu. —

Atkarībā no tā, ko ar to saprot, — viņš noteica.

— Dzīvot piesardzīgi, — Liliāna ātri atbildēja.

Viņš iesmējās. — To nu gan pagrūti prasīt no sacīkšu braucēja.

— Tad jūs to darītu?

— Man nav ne jausmas. Kaut ko tādu iepriekš nevar zināt.

Varbūt es to darītu — lai vēl pēdējo reizi tvertu visu, kas nozīmē

dzīvi, aizmirstot laiku. Bet varbūt arī dzīvotu pēc pulksteņa un drebētu par katru dienu un katru stundu. Nekad nevar zināt. Esmu piedzīvojis diezgan dīvainus pārsteigumus.

Liliāna atvilka plecu no Klērfeita rokas. — Vai jums par to nav jāizšķiras pirms katrām sacīkstēm?

— Nav tik dramatiski, kā izskatās. Es nebraucu romantisku iemeslu dēļ. Braucu par naudu un tāpēc, ka cita nekā neprotu, —

neesmu dēkainis. Dēku man šai sasodītajā laikmetā arī tāpat bijis vairāk, nekā vēlos. Droši vien jums arī.

— Jā, — Liliāna atbildēja. — Bet ne īstās.

Pēkšņi viņi atkal izdzirdēja motoru. — Viņš brauc atpakaļ, —

Klērfeits teica.

— Jā, — viņa piebalsoja, dziļi ievilkdama elpu. — Brauc atpakaļ. Vai esat vīlies?

— Nē. Gribēju tikai dot viņam iespēju pabraukt ar mašīnu.

Pēdējo reizi, kad viņš tanī sēdēja, viņam uznāca pirmā asiņošana.

Liliāna redzēja, ka Džuzepe pa lielceļu traucas uz viņu pusi.

Pēkšņi viņai šķita, ka neizturēs, redzot Holmaņa starojošo seju. —

Man jāiet iekšā, — viņa steidzīgi iesaucās. — Krokodils mani jau meklē! —Viņa pagriezās uz ieeju. — Un kad jūs dosities pāri kalnu pārejai? — viņa jautāja.

— Kad jūs vēlēsities, — Klērfeits atbildēja.

Bija svētdiena, un svētdienas sanatorijā vienmēr likās grūtāk pa- ciešamas nekā nedēļas dienas. Svētdienām piemita neīsts miers, un tām trūka parastās darbdienu kārtības. Ārsti ienāca istabās tikai tad, ja tas bija nepieciešams, un varēja gandrīz vai noticēt, ka neesi slims. Tomēr aiz šī paša iemesla slimnieki svētdienās bija vēl nemierīgāki, un vakaros Krokodils gultas slimniekus bieži atrada istabās, kur tiem nemaz nebija jābūt.

Par spīti aizliegumam, vakariņās Liliāna nokāpa lejā; svētdienās Krokodils parasti neuzmanīja. Viņa bija iedzērusi divas glāzītes vodkas, lai cīnītos pret krēslas melanholiju, bet tas viņai nebija palīdzējis. Tad viņa bija uzvilkusi labāko ģērbu — drēbes reizēm deva vairāk pacilājuma nekā filozofiski mierinājumi. Taču šoreiz arī tas izrādījās veltīgi. Viņa nekā nespēja nokratīt melno omu, pēkšņo grūtsirdības uzbrukumu, strīdu ar Dievu, kam te ikviens kļuva par upuri un kas uznāca un pārgāja bez redzama iemesla. Šī noskaņa bija nolaidusies pār viņu kā melns naktstauriņš.

Tikai ēdamzālē ieejot, viņa atskārta, kur tā cēlusies. Telpa bija gan-drīz pilna, un pie vidējā galda, draugu pusduča ielenkta, sēdēja Ēva Mozere ar torti, šampanieša pudeli un košās krāsās iesaiņotu dāvanu kaudzi priekšā. Bija viņas pēdējais vakars. Rīt pēcpusdienā viņai bija jāaizbrauc.

Vispirms Liliānai gribējās griezties atpakaļ; tad viņa ieraudzīja Holmani. Viņš viens pats sēdēja pie galdiņa netālu no trim melnās drēbēs tērptajiem dienvidamerikāņiem, kas gaidīja Manuelas nāvi. Holmanis viņai pamāja.

— Es šodien braucu ar Džuzepi, — viņš teica.—Vai redzējāt?

— Jā. Vai vēl kāds jūs redzēja?

— Kas?

— Krokodils. Vai Dalailama?

— Neviens. Mašīna bija atstāta pie slēpotāju pļaviņas. Tur to ne-var ieraudzīt. Un ja arī būtu redzējuši! Es esmu laimīgs. Biju jau domājis, ka vairs nemācēšu pabraukt ar šo sasodīto kulbu.

— Liekas, šovakar visi jūtas laimīgi, — Liliāna rūgti atteica. — Pa-skatieties tikai!

Viņa pamāja uz galdiņu, pie kura ar satvīkušu, apaļīgu seju sēdēja Ēva Mozere, līdzjūtošu un skaudīgu draugu ielenkta. Ēva Mozere atgādināja cilvēku, kas izvilcis lielo laimestu loterijā un nevar saprast, kāpēc visi par viņu tā interesējas.

— Un jūs? — Liliāna jautāja Holmanim. —Vai izmērījāt tempera-tūru?

Viņš pasmējās. — Tā var pagaidīt līdz rītam. Šodien es negribu par to domāt.

—Vai nešķiet, ka jums ir drudzis?

— Man vienalga. Liekas, ka nav.

Kādēļ es viņam to jautāju? — Liliāna domāja. Vai es viņu ap-skaužu, tāpat kā visi apskauž Ēvu Mozeri? — Vai Klērfeits šovakar neatnāks? — viņa jautāja.

— Nē. Viņam šo pēcpusdienu ieradies negaidīts viesis. Un vispār — kāpēc viņam būtu vienmēr jānāk šurp? Te viņam droši vien šķiet garlaicīgi.

— Kāpēc tad viņš nebrauc projām? — Liliāna naidīgi jautāja.

— Viņš jau ari brauks — pēc dažām dienām. Trešdien vai ceturtdien.

— Šonedēļ?

— Jā. Domāju, viņš brauks atpakaļ kopā ar savu viesi.

Liliāna neatbildēja. Viņa skaidri nezināja, vai Holmanis to stāsta tīšām, un aiz šīs neziņas nosprieda, ka tā ir, tādēļ vairāk nekā

nejautāja. —Vai jums līdzi ir kas dzerams? — viņa ieminējās.

— Ne piliena. Sava džina atlikumu pēc pusdienas atdevu Šarlam Nejam.

—Vai tad jūs pusdienlaikā nenopirkāt degvīna pudeli?

— To es atdevu Doloresai Palmerei.

— Kāpēc? Vai pēkšņi esat nolēmis kļūt paraugslimnieks?

—Apmēram, — Holmanis drusku samulsis atteica.

— Pusdienas laikā jūs tāds vēl nebijāt.

— Tieši tāpēc, — Holmanis sacīja. — Es gribu atkal braukt.

Liliāna atstūma šķīvi. — Ar ko tad lai es turpmāk vakaros mūku

ārā?

— Ir diezgan citu. Un pagaidām jau vēl ir Klērfeits.

— Jā. Bet pēc tam?

—Vai Boriss šovakar nenāks?

— Nē, šovakar ne. Un ar Borisu jau nevar doties aizliegtās gaitās. Teicu viņam, ka man sāp galva.

— Un vai sāp arī?

— Jā, — Liliāna piecēlās. — Šovakar es aplaimošu pat Krokodilu, lai tikai visi būtu laimīgi. Iešu gulēt. Morfeja rokās.

Arlabunakti, Holman.

—Vai jums kas kait, Liliān?

— Ne vairāk kā parasti. Garlaicība. Dalailama teiktu, ka tā ir labas pašsajūtas pazīme. Stāsta, ka patiesi sliktā stāvoklī baiļu vairs neesot. Tam pietrūkstot spēka. Cik Dievs gan ir žēlīgs, vai ne?

Naktsmāsa bija beigusi vakara apgaitu. Liliāna sēdēja gultā un mēģināja lasīt. Pēc brīža viņa nometa grāmatu. Priekšā atkal pletās garā nakts, miega gaidīšana, miegs un tad pēkšņā uztrūkšanās un bez-svara mirklis, kad cilvēks neko nepazīst, ne istabu, ne sevi, kad viņš karājas šalkainā tumsā un nebeidzamas sekundes nejūt nekā cita kā tikai bailes, miglainas bailes no nāves — kamēr logs pamazām atkal kļūst pazīstams un tā šķērskoks vairs nav ēnains krusts nezināmā kosmā, bet atkal logs, un istaba atkal ir istaba, un pirmatnēju baiļu un bezskaņas kliedzienu kamols, kas vārtās gultā, atkal kļūst par cilvēku, par pašu, par kādu būtni, ko tās īsajā mūža sprīdī sauc par Liliānu Denkerku.

Kāds klauvēja pie durvīm. Gaitenī stāvēja Šarls Nejs sarkanos rītasvārkos un rītakurpēs. — Gaiss tīrs, — viņš čukstēja. — Nāc pie Doloresas! Atvadu viesības Ēvai Mozerei.

— Kāpēc? Vai viņa nevar vienkārši aizbraukt? Kam vēl jārīko viesī-bas?

— Tās gribam mēs, ne viņa.

— Jums jau bija atvadu vakars ēdamzālē.

— Tas tikai Krokodila acu apmānīšanai. Nāc, netielējies!

—• Man negribas.

Šarls Nejs nometās pie viņas gultas. — Nāc, Liliān, mēnesnīcas, sudraba un upuruguns noslēpums! Ja paliksi te, tu dusmosies, ka esi viena, un ja aiziesi, dusmosies, ka esi gājusi.

Tātad viss vienalga — tāpēc nāc! — Viņš ieklausījās, tad atvēra durvis. Varēja dzirdēt kruķu klabēšanu. Garām pakliboja kalsena, vecīga sieva. — Visi būs. Te jau nāk Streptomicīna Lilija. Un tur Širmers ar Andrē.

Jauns vīrietis, kas lēkāja tādā kā čarlstona soļu rakstā, garām pastūma sirmgalvi bīdāmā krēslā. — Redzi, pat mirušie ceļas, lai uzsauktu Ēvai Mozerei Ave Caesar, morituri te salutant, — Šarls Nejs klāstīja. — Aizmirsti uz vienu vakaru savu krievisko mantojumu un atceries savu līksmo valoni tēvu. Ģērbies un nāc!

— Es neģērbšos. Iešu pidžamā!

— Kaut vai pidžamā, bet nāc!

Doloresa Palmere dzīvoja stāvu zemāk nekā Liliāna. Viņa te bija jau trīs gadus un mitinājās apartamentos, kas sastāvēja no guļamistabas, dzīvojamās un vannas istabas. Doloresa maksāja visaugstāko īri visā sanatorijā un bezbēdīgi izmantoja savu privileģēto stāvokli.

— Mums priekš tevis vannas istabā ir divas pudeles vodkas, — viņa pateica Liliānai. — Kur tu sēdēsi? Blakus mūsu debitantei, kas aizceļo veselo pasaulē, vai starp drudžainajiem palicējiem? Izvēlies pati.

Liliāna paskatījās apkārt. Aina viņai bija pazīstama: lampas bija apklātas ar lakatiem; sirmbārdis rūpējās par gramofonu, kura skaļru-nis bija pieklusināts ar veļas gabaliem; Streptomicīna Lilija sēdēja kaktā uz grīdas, jo zāles viņai bija mazinājušas līdzsvara sajūtu un viņa viegli vēlās apkārt. Citi sēdēja kur kurais, drusku nedrošā, mākslotā bohēmiešu izskatā, kā lieli bērni, kas slepus palikuši augšā par ilgu. Doloresa Palmere valkāja garu, taisnu ķīniešu ģērbu ar iešķeltiem svārkiem. Viņai piemita traģisks skaistums, par ko pašai nebija ne jausmas. Viņas mīlētājus tas pievīla, kā mirāžas tuksnesī pieviļ ceļiniekus. Kamēr tie laida vai garu ārā, cenzdamies būt ekstravaganti, Doloresa patiesībā ilgojās pēc kaut kā pavisam vienkārša: pēc sīkpilsoniskas dzīves ar visām ērtībām. Dziļas jūtas viņu garlaikoja, toties viņas iz-skats tās iedvesa, un viņai pastāvīgi bija ar tām jācīnās.

Eva Mozere sēdēja pie loga un skatījās ārā. Viņas labā oma bija spēji pārvērtusies. — Viņa pinkšķ, — Marija Savīni teica Liliānai. — Ko tu par to sacīsi?

— Kāpēc?

— Pajautā pati; tu neticēsi. Viņa saka, šeit esot viņas mājas.

— Te ir manas mājas, — šņukstēja Ēva Mozere. — Te es esmu bijusi laimīga. Te ir mani draugi. Tur lejā es neviena nepazīstu.

Mirkli visi apklusa. — Jūs taču varat palikt, — Šarls Nejs beidzot noteica. — Neviens jums to neliedz.

— Liedz gan! Tēvs! Mana palikšana te maksā pārāk dārgi.

Viņš grib, lai es iemācos amatu. Kādu amatu? Es taču neko neprotu! Un to drusciņu, ko pratu, šeit esmu aizmirsusi.

— Mēs visi te visu aizmirstam, — no sava kakta rāmi piebalsoja Streptomicīna Lilija. — Neviens, kas dažus gadus te palicis, tur lejā vairs nekam neder.

Lilija gadiem ilgi bija Dalailamas trusītis jaunu zāļu izmēģinājumiem. Pašreiz viņš pie tās izmēģināja streptomicīnu.

Viņa šīs zāles lāgā nepanesa; bet pat tad, ja Dalailama liktos mierā

un izrakstītu viņu, viņai nebūtu Ēvas Mozeres problēmu. Viņa bija vienīgā paciente sanatorijā, kas dzimusi šai ciemā un darbu viegli varēja atrast visur. Viņa bija lieliska virēja.

— Kādu darbu es varu dabūt? — Ēva Mozere sevi pātagoja arvien lielākā satraukumā. — Kļūt par sekretāri? Kas mani ņems?

Es vāji protu rakstīt ar mašīnu. Bez tam daudzi baidās no sekretārēm, kas iznākušas no sanatorijas.

— Ejiet par sekretāri pie kāda, kam slimas plaušas, —

iekrekstējās sirmbārdis.

Liliāna skatījās Ēvā, it kā tā būtu no grīdas šķirbas izlīdis aizvēsturisks dzīvnieks. Arī citi izrakstīti pacienti bija apgalvojuši, ka labprāt paliktu, — bet tā viņi bija runājuši tikai aiz pieklājīgas saudzības pret citiem, lai mazinātu savādo pamešanas sajūtu, kas pavadīja izrakstīšanu. Ēvas Mozeres gadījums bija citāds; viņa teica, ko domāja. Viņa tiešām bija izmisusi. Viņa bija pieradusi pie sanatorijas un baidījās no dzīves lejā.

Doloresa Palmere pasniedza Liliānai vodkas glāzi.—Šī

sieviete! — viņa noteica, riebumā paskatīdamās uz Ēvu Mozeri. — Nekādu manieru! Kā viņa uzvedas! Tieši neķītri, vai ne?

— Es iešu projām, — Liliāna sacīja. — Nevaru to paciest.

—Neej, — sacīja Šarls Nejs, pieliekdamies viņai tuvāk. —

Skaistā, plīvojošā liesma neziņas tumsā, paliec vēl brītiņu! Nakts ir pilna ēnām un tumšām frāzēm, un jūs ar Doloresu mums esat vajadzīgas kā simboliski tēli mūsu skrandaino buru priekšgalā, citādi Ēva Mozere mūs samīdīs ar savām briesmīgajām tupelēm.

Uzdziedi kaut ko, Liliān!

— Ko lai dziedu? Šūpļa dziesmu bērniem, kas nekad nedzims?

— Ēvai būs bērni, pulkiem vien! Nemaz nešaubies! Nē, dziedi dziesmu par mākoņiem, kas neatgriežas, un par sniegu, kas aprok sirdi. Dziesmu par kalnu trimdiniekiem. Dziedi to mums!

Ne tai stiprajai meitai Ēvai. Mums šonakt slāpst tumšā

pašapmierinājuma vīna. Labāk tīksmināties ar sentimentālām iedomām nekā raudāt.

— Šarls kaut kur sadabūjis puspudeli konjaka, — Doloresa lietišķi piebilda. Viņa garām kājām piegāja pie gramofona. —

Uzliec jaunās amerikāņu plates, Širmer!

— šī

briesmone, — Šarls Nejs nopūtās viņai aiz muguras.—Viņa izskatās kā visdzejiskākā būte pasaulē, bet smadzenes viņai ir kā statistikas rokasgrāmata. Es viņu mīlu kā

mūžamežu, un viņa man atbild kā sakņu dārzs. Ko lai tur dara?

— Ciet un esi laimīgs.

Liliāna piecēlās. Tai pašā mirklī atvērās durvis un tanīs parādījās Krokodils. — Tā jau es domāju! Cigaretes! Alkohols istabā! Orģija! Un pat jūs esat te, Rišas jaunkundz! — viņa uzsauca Sterptomicīna Lilijai.

— Zagties šurp uz kruķiem! Un arī jūs, Širmera kungs! Jums vajadzētu būt gultā!

— Man vajadzētu būt sen mirušam, — jautri atmeta sirmbārdis.

— Un teorētiski es tāds esmu.—Viņš apturēja gramofonu, izvilka no skaļruņa zīda apakšveļu un pavicināja to gaisā. — Es dzīvoju uz pa-rāda! Kas to dara, tas klausa sevišķiem likumiem.

— Tiešām? Un kas tie par likumiem, ja drīkstu jautāt?

— Pēc iespējas vairāk gūt no dzīves, kas vēl atlikusi. Kā to panākt, tas atkarīgs no katra paša.

— Esiet tik laipns un tūliņ ejiet gulēt. Kas jūs atveda šurp?

— Mans veselais saprāts. — Sirmbārdis iesēdās atpakaļ

stumjamā krēslā. Andrē lāgā negribēja stumt viņu atpakaļ. Liliāna panāca uz priekšu. — Es jūs aizvedīšu. — Viņa bīdīja krēslu uz durvju pusi.

— Tad jūs! — Krokodils noteica. — To jau varēja iedomāties.

Liliāna izstūma krēslu gaitenī. Šarls Nejs un pārējie sekoja, smiedamies kā nedarbos pieķerti bērni. — Acumirkli, — Širmers sacīja, pagriezdams krēslu pret durvīm. Krokodils cēli stāvēja tām priekšā.

— Trīs slimnieki varētu laimīgi dzīvot ar to dzīves tiesu, ko jūs esat palaidusi garām, — Širmers paziņoja. — Vēlu jums svētlaimīgu nakti ar čuguna sirdsapziņu.

Viņš atkal iegrieza krēslu gaitenī, šarls Nejs stūma to tālāk. —

Kā-pēc tik daudz morāliska satraukuma, širmer? — viņš

jautāja. — Šī krietnā radība tikai pilda savu pienākumu.

— Zinu. Bet viņa to dara ar tik derdzīgu pārākumu. Gan es viņu vēl pārdzīvošu! Jau pārdzīvoju viņas priekšteci; tai bija tikai četrdesmit četri gadi, un viņa četrās nedēļās nomira ar vēzi. Es pārdzīvošu šo ne-zvēru — cik Krokodilam īsti gadu? Droši pāri sešdesmit. Vai tuvu septiņdesmitiem. Es pārdzīvošu arī viņu!

— Skaists mērķis! Mēs nu gan esam cildeni cilvēki! — Šarls pavīpsnāja.

— Nē, — sirmbārdis atmeta iespītīgā gandarījumā. — Mēs esam notiesāti uz nāvi. Bet ne mēs vienīgie. Tādi paši ir arī citi!

Visi! Visi! Tikai mēs to zinām. Pārējie ne.

Pusstundu vēlāk Ēva Mozere ienāca Liliānas istabā. — Vai te nav ienesta mana gulta? — viņa jautāja.

— Jūsu gulta?

— Jā. Mana istaba ir iztukšota. Arī visas manas drēbes ir prom.

Man taču kaut kur jāguļ. Kur varētu būt manas mantas?

Tas bija viens no parastajiem jokiem, kad kādu izrakstīja no sanatorijas: pēdējā vakarā noslēpa viņa mantas. Ēva Mozere bija izmisusi. — Tikko saņēmu drēbes atpakaļ no gludinātavas. Ja nu tās būs apvazā-tas! Tagad, kad braucu lejā, man jātaupa nauda.

—Vai tēvs par jums negādā?

— Viņš tikai cenšas tikt no manis vaļā. Man liekas, viņš grib atkal precēties.

Liliāna pēkšņi juta, ka vairs ne minūti nespēs šo meiteni paciest savā tuvumā. — Izejiet gaitenī, — viņa teica. —

Paslēpieties lifta tuvumā, kamēr Šarls Nejs iznāk no istabas. Viņš

ies pie manis. Tad ejiet uz viņa istabu — viņš to nebūs aizslēdzis.

Piezvaniet man no turienes.

Sakiet, ka iemetīsiet viņa smokingu karstā vannā un apliesit ar tinti viņa kreklus, ja tūliņ nedabūsit atpakaļ savu gultu un drēbes.

Skaidrs?

— Jā, bet...

— Tās ir tikai paslēptas. Nezinu, kas to izdarījis. Bet es brīnītos, ja to nezinātu Šarls Nejs.

Liliāna pacēla tālruņa klausuli. — Šarl?

Viņa pamāja, lai Ēva Mozere iet.

— Šarl, — viņa teica, — vai vari uz mirkli ienākt pie manis?

Jā? Jauki.

Pēc dažām minūtēm viņš bija klāt. — Kas notika ar Krokodilu? — Liliāna jautāja.

—Viss kārtībā. Doloresa tādas lietas prot lieliski. Šito aktrisi!

Viņa vienkārši pateica patiesību — mēs gribējām slīcināt bēdas par to, ka mums jāpaliek šeit. Spīdoša ideja. Manuprāt, Krokodilam pirms aiziešanas gandrīz noritēja asara.

Zvanīja tālrunis. Ēvas Mozeres balss bija tik skaļa, ka Šarls varēja dzirdēt, ko viņa saka. — Viņa ir tavā vannas istabā, —

Liliāna ziņoja. — Viņa ir pielējusi vannu ar karstu ūdeni. Kreisajā

rokā viņa turot tavu jauno smokingu un labajā pudeli ar zilu tinti.

Nemēģini viņu pārsteigt. Tiklīdz atvērsi durvis, viņa rīkosies. Še, parunā ar viņu.

Viņa pasniedza klausuli Šarlam un piegāja pie loga. Pils viesnīcai ciemā vēl bija daudz gaišu logu. Pēc divām vai trijām nedēļām beigsies arī tas. Tūristi aizlidos kā gājputni, un garais, vienmuļīgais gads vilk-sies tālāk caur pavasari, vasaru un rudeni līdz nākamajai ziemai.

Viņai aiz muguras noklikšķēja tālrunis. — Nejaukais sievišķis, — aizdomīgi norūca Šarls Nejs. — Tā ideja viņai tik vienkārši neiekrita prātā. Kāpēc tu sauci mani šurp?

— Gribēju zināt, ko teica Krokodils.

— Parasti tu tik ļoti nesteidzies! — Šarls pasmīnēja. — Par to mēs rīt vēl parunāsim. Tagad man jāglābj smokings. Nebūtu brīnums, ka šī zoss to izvārītu! Arlabunakti. Vakars bija brīnišķīgs!

Viņš aizvēra durvis aiz sevis. Liliāna dzirdēja, kā viņa rītakurpes steidzīgi aizšvīkst pa gaiteni. Smokings, Liliāna nodomāja, — tas bija simbols viņa cerībām uz izveseļošanos, sapnis par brīvību, par vakariem pilsētās — viņa talismans, tāpat kā Liliānas abas vakarkleitas, no kurām viņa neatteiktos neparko, kaut arī te augšā tās bija liekas; viņa tām pieķērās, it kā no tām būtu atkarīga dzīvība. Atteikusies no tām, viņa atteiktos arī no cerības. Liliāna atkal piegāja pie loga un paskatījās uz ugunīm lejā.

Brīnišķīgs vakars! Cik daudz tādu brīnišķīgu bezcerī-bas vakaru jau bija pieredzēts!

Viņa aizvilka aizkarus. Panika atgriezās. Viņa sameklēja paslēptās miegazāles. Mirkli viņai likās, ka dzirdētu Klērfeita motoru. Viņa pa-skatījās pulkstenī. Viņš varētu viņu paglābt no garās nakts, bet viņa tam nevarēja zvanīt. Vai Holmanis nebija teicis, ka viņam esot ciemiņš? Kas? Kāda veselīga sieviete no Parīzes, Milānas vai Montekarlo! Jods lai rauj Klērfeitu; pēc dažām dienām viņš tik un tā aizbrauks! Liliāna iedzēra tabletes.

Man vajadzētu padoties, viņa domāja; vajadzētu darīt, kā Boriss liek; vajadzētu mācīties ar to sadzīvot; beigt ar to cīnīties, vajadzētu padoties, bet padevusies es būšu pagalam!

Viņa apsēdās pie galda un izņēma vēstuļpapīra lapu. —

Mīļais, — viņa rakstīja.—Tu ar neskaidrajiem vaibstiem, nepazīstamais, neatnākušais, bet vienmēr gaidītais, vai Tu nejūti, ka laika atliek arvien mazāk?. .. — Un tad viņa beidza rakstīt, nogrūda no galda kārbu ar daudzajām vēstulēm, kas nebija aizsūtītas, jo viņai nebija adreses, kur tās sūtīt, un noskatījās baltajā lapā sev priekšā. Kāpēc es raudu? — viņa domāja. No tā

taču nekas nemainīsies...

V

VECAIS VĪRS GULĒJA zem segas tik vājš, it kā viņam nemaz vairs nebūtu ķermeņa. Seja bija kalsena, acis dziļi iekritušas, bet koši zilas; dzīslas bija izspiedušās zem ādas, kas atgādināja saburzītu zīdpapīru.

Viņš gulēja šaurā gultā šaurā istabā. Blakus uz naktsgaldiņa stāvēja šaha dēlis.

Viņa vārds bija Rihters. Viņam bija astoņdesmit gadu, un sanatorijā viņš dzīvoja jau divdesmit gadu. Sākumā viņš bija mitis divās istabās pirmajā stāvā, tad vienā istabā ar balkonu otrajā

stāvā — un tagad, bez naudas palicis, viņš dzīvoja šai šaurajā

kambarīti. Viņš bija sanatorijas paraugslimnieks. Dalailama vienmēr pieminēja viņu, kad gadījās kāds mazdūšīgs slimnieks, un Rihters par to bija pateicīgs. Viņš nemira un nemira.

Liliāna sēdēja pie viņa gultas. — Paskatieties tikai! — Rihters sacīja, rādīdams uz šaha dēli. — Tas cilvēks taču spēlē kā

naktssargs. Viņam vajadzētu zināt, ka šis gājiens ar laidni jau pēc desmit gājieniem novedīs pie mata. Kas šim Renjē lēcies? Senāk viņš spēlēja gluži abi. Vai kara laikā jūs jau te bijāt?

— Nē, — Liliāna atbildēja.

—Viņš atbrauca kara laikā, man liekas, četrdesmit ceturtajā

gadā. Tā bija pestīšana! Pirms tam, mīļā jaunkundz, pirms tam man veselu gadu bija jāspēlē pret Cīrihes šaha klubu. Te augšā

neviena nebija. Briesmīga garlaicība.

Šahs bija Rihtera vienīgā kaislība. Kara gados visi viņa partneri bija atstājuši sanatoriju vai apmiruši un neviens jauns neieradās. Divi draugi, vācieši, ar ko viņš bija spēlējis korespondences ceļā, bija krituši Krievijā; kāds cits bija saņemts gūstā pie Staļingradas. Dažus mēnešus Rihteram vairs nebija neviena partnera; viņš kritās svarā, un viņam uzmācās dzīves apnikums. Tad galvenais ārsts izkārtoja, ka viņš varēja spēlēt pret Cīrihes šaha kluba biedriem. Tomēr lielākā tiesa nebija viņam diezgan stipri pretinieki; ar nedaudziem pārējiem partijas vil-kās pārāk ilgi. Sākumā nepacietīgais Rihters paziņoja gājienus pa tāl-runi, bet tas kļuva par dārgu, un viņam bija jāapmierinās ar šurpu turpu ceļojošām pastkartēm. Tas nozīmēja, ka viņa gājiens pienāca tikai katru otro dienu, jo pasts strādāja gausi. Ar laiku panīka ari šāda veida spēles, un Rihteram neatlika nekas cits kā

pārspēlēt vecas partijas no grāmatām.

Tad bija ieradies Renjē. Viņš izspēlēja ar Rihteru vienu partiju, un Rihters jutās svētlaimīgs, ka beidzot atkal atradis cienīgu pretinieku. Bet Renjē bija no vācu koncentrācijas nometnes atbrīvots francūzis un, dabūjis zināt, ka Rihters vācietis, atteicās ar viņu spēlēt. Tautu naids nebeidzās arī pie sanatorijas vārtiem.

Rihters atkal sāka nīkuļot, un arī Renjē dabūja gultas režīmu.

Abi garlaikojās, bet nedz viens, nedz otrs negribēja padoties.

Atrisinājumu beidzot atrada kāds nēģeris no Jamaikas, kurš bija pārgājis kristīgajā ticībā. Arī viņš bija guļošs slimnieks. Viņš

aizrakstīja vienu vēstuli Rihteram, otru Renjē, uzaicinādams abus saspēlēt šaha partiju, gultās guļot, pa tālruni. Abi uzaicinātie bija sajūsmā. Vienīgais kavēklis bija tas, ka nēģerim nebija tikpat kā

nekādu zināšanu šaha spēlē, bet šo problēmu viņš atrisināja vienkārši. Viņš spēlēja ar baltajiem pret Rihteru, ar melnajiem pret Renjē. Tā kā spēli sāka baltie, Renjē pārcēla figūru uz sava dēļa un pa tālruni pateica to nēģerim. Tas gājienu pazi-ņoja Rihteram. Tad viņš pagaidīja Rihtera gājienu un pa tālruni pa-teica to Renjē.

Renjē otro gājienu viņš telefonēja atpakaļ Rihteram un Rihtera atbildi — Renjē. Viņam pašam pat nebija šaha dēļa, viņš tikai ļāva Renjē un Rihteram spēlēt vienam ar otru, pašiem to nezinot.

Māk-sla bija tā, ka vienu partiju viņš spēlēja ar baltajiem, bet otru — ar melnajiem; spēlēdams ar baltajiem vai melnajiem uz abām pusēm, viņš nebūtu varējis paziņot gājienus tālāk, viņam tie būtu jāizgudro pašam.

Drīz pēc kara nēģeris nomira. Tai laikā Renjē un Rihters taupības dēļ jau bija pārvietojušies uz mazākām istabām. Renjē

gulēja trešajā, Rihters otrajā stāvā. Nēģera lomu tagad uzņēmās Krokodils, lai spēle ritētu tālāk, un istabas māsas paziņoja gājienus abiem pretiniekiem, kuri vēl arvien domāja, ka spēlē ar nēģeri, par kuru viņiem bija sacīts, ka tas progresējošas balsenes tuberkulozes dēļ vairs nevarot runāt. Viss ritēja labi, līdz Renjē

dabūja atļauju staigāt. Vispirms viņš vēlējās apciemot nēģeri, un tā viss nāca gaismā.

Tai laikā viņa nacionālās jūtas bija drusku aprimušas. Kad noskaid-rojās, ka Rihtera ģimene Vācijā gājusi bojā uzlidojumos, viņi izlīga un kopš tā laika lielā saskaņā nodevās šaha spēlei. Pēc kāda laika Renjē atkal vajadzēja palikt gultā, un, tā kā abiem vairs nebija telefona, ziņnešu lomu veica daži pacienti. Ari Liliāna. Tad, pirms trim nedē-ļām, Renjē bija nomiris. Tai laikā Rihters bija tik vājš, ka neviens viņu vairs neuzskatīja par dzīvotāju, tāpēc neuzdrīkstējās pateikt par Renjē nāvi. Lai viņu piemānītu, Krokodils bija uzņēmies partnera lomu; virsmāsa tikmēr bija iemācījusies spēlēt šahu, bet, protams, nebija pretiniece Rihteram.

Iznākums bija tas, ka Rihters, arvien vēl domādams, ka spēlē ar Renjē, nevarēja vien nobrīnīties, redzot, cik dumjš pēkšņi kļuvis šis labais spēlētājs.

—Vai jūs negribat iemācīties spēlēt šahu? — viņš jautāja Liliānai, kura tam nupat bija paziņojusi Krokodila pēdējo gājienu. — Es varētu jūs ātri iemācīt.

Liliāna pamanīja bailes zilajās acīs. To, ka Renjē spēlē tik nožēlojami, vecais vīrs uzskatīja par ļaunu zīmi; viņš baidījās, ka drīz atkal paliks bez partnera. Katram, kas viņu apciemoja, Rihters uzdeva to pašu jautājumu.

— Iemācīties var ātri vien. Es jums ierādīšu visus paņēmienus.

Esmu spēlējis ar Laskeru.

— Man nav nekādu dāvanu šaha spēlei. Un nav arī pacietības.

— Ikvienam ir dāvanas. Un pacietībai jābūt, ja naktī nevar iemigt. Ko tad citu var darīt? Lūgt Dievu? Tas neko nelīdz. Esmu ateists. Filozofija arī neko nelīdz. Un kriminālromāni palīdz tikai īsu laiku. Meite- nīt, es esmu izmēģinājis visu. Kaut cik līdz tikai divas lietas. Viena no tām ir otra cilvēka tuvums; tāpēc es apprecējos. Bet mana sieva jau sen ir mirusi...

— Un otra?

— Šaha uzdevumu risināšana. Šahs ir tik tālu no visa cilvēciskā — no šaubām un bailēm —, tik abstrakts, ka nomierina.

Tā ir pasaule bez panikas un nāves. Tas palīdz! Vismaz vienai naktij — un vairāk jau mēs nevēlamies, vai ne? Tikai izturēt līdz nākamajam rītam...

— Jā. Vairāk mēs šeit nevēlamies.

Pa istabas logu neredzēja neko citu kā vien mākoņus un sniegotu nogāzi. Tagad, agrā pēcpusdienā, mākoņi bija dzelteni, zeltaini un mutuļaini.—Vai pamācīt jūs? — Rihters jautāja. —

Mēs varētu sākt tūliņ.

Asās acis spīguļoja zem mironīgās pieres. Tās alkst pēc cilvēka tuvuma, nodomāja Liliāna, ne pēc šaha spēles. Alkst pēc kāda, kas būtu klāt, ja pēkšņi atsprāga durvis un iebrāztos vienīgi mēmais vējš, kas liek asinīm ieplūst rīklē un piepildīt plaušas, līdz elpai pienāk beigas.

— Cik ilgi jūs jau esat šeit? — viņa jautāja.

— Divdesmit gadu. Vesels mūžs, vai ne?

— Jā, vesels mūžs.

Vesels mūžs, viņa nodomāja, un kāds mūžs! Visas dienas līdzīgas cita citai, bezgalīga vienmuļība, dienu pēc dienas, un gada beigās dienas saplūda kopā, it kā būtu bijusi tikai viena diena, tik ļoti tās līdzinājās cita citai; un tāpat saplūda kopā gadi, it kā

būtu bijis tikai viens gads, tik mūžam vienādi tie visi bija. Nē, Liliāna nodomāja, tā ne! Tā es negribu beigt. Tā ne!

—Vai sāksim šodien? — Rihters tincināja.

Liliāna papurināja galvu. — Tam vairs nav nozīmes. Es te ilgi nepalikšu.

— Jūs brauksit projām? — Rihters iekrekstējās.

— Jā. Pēc dažām dienām.

Ko es runāju? — viņa pārsteigta nodomāja. Tas taču nav tiesa!

Bet vārdi atbalsojās viņai ausīs, it kā tos vairs nevarētu aizmirst.

Apjukusi viņa piecēlās.

—Vai esat izveseļojusies?

Aizsmakusi balss izklausījās tik sapīkusi, it kā Liliāna būtu lauzusi solījumu. — Nebraukšu pavisam, — viņa steigšus piebilda. — Tikai uz īsu laiku. Es atgriezīšos.

—Visi atgriežas, — Rihters nomierinājies krekstēja. —Visi.

—Vai gribat, lai paziņoju jūsu gājienu Renjē?

— Nav nozīmes. — Rihters apgāza šaha figūras uz dēļa. —Viņam tikpat kā mats. Sakiet, ka mums jāsāk jauna partija.

— Jā. Jauna partija. Jā.

Liliānas nemiers neatkāpās. Pēcpusdienā viņai izdevās pierunāt jaunu māsu, operācijas zāles asistenti, parādīt pēdējos rentgena uzņēmumus. Māsa domāja, ka Liliāna no tiem neko nesapratīs, un atnesa filmas.

—Vai varu tās dažas minūtes paturēt pie sevis? — Liliāna jautāja.

Māsa vilcinājās. — Tas ir pret noteikumiem. Patiesībā

nedrīkstu jums tās pat rādīt.

— Bet ārsts man tās parasti rāda pats un vēl izskaidro. Šoreiz viņš to piemirsa. — Liliāna piegāja pie skapja un izņēma kādu tērpu. — Te ir kleita, ko nesen jums apsolīju. Varat ņemt to līdzi.

Māsa piesarka. — Šo dzelteno kleitu? Jūs runājat nopietni?

— Kāpēc ne? Tā man vairs neder. Esmu kļuvusi par tievu.

— Jūs to varētu pāršūt šaurāku.

Liliāna purināja galvu. — Nē, nē, ņemiet vien.

Māsa paņēma ģērbu tik saudzīgi, it kā tas būtu no stikla, un pie-mēroja sev. — Šķiet, ka tieši mans lielums, — viņa nočukstēja, skatīdamās spogulī. Tad viņa uzklāja kleitu uz krēsla. — Brītiņu atstāšu šo tepat. Un uzņēmumus arī. Pēc tam atnākšu pakaļ. Man jāiziet uz divdesmit sesto istabu. Viņa aizceļojusi.

— Aizceļojusi?

— Jā. Pirms stundas.

— Kas bija divdesmit sestajā numurā?

— Dienvidamerikāņu meitene no Bogotas.

— Tā, kurai bija trīs ciemiņi? Manuela?

— Jā. Tas notika pēkšņi, bet bija sagaidāms.

—

Kāpēc mēs runājam aplinkus? — Liliāna iesaucās pēkšņā

sašutumā par sanatorijas liekulīgo paražu ļauno saukt labskanīgos vārdos. —Viņa nav nekur aizceļojusi! Viņa ir mirusi, beigta un pagalam!

— Jā, protams, — bikli atbildēja māsa, skatīdamās uz ģērbu, kas karājās pār krēslu kā dzeltens karantīnas karogs. Liliāna ievēroja viņas skatienu.

— Ejiet vien, — viņa mierīgāk piebilda. — Jums taisnība.

Kad atkal atnāksit, varēsit ņemt visu līdzi.

— Labi.

Liliāna ātri izvilka tumšos, gludos uzņēmumus no aploksnes un piegāja ar tiem pie loga. Patiesībā viņa tos neprata lasīt.

Dalailama viņai reizēm bija rādījis nozīmīgās ēnas un plankumus.

Nu jau vairākus mēnešus viņš to nedarīja.

Viņa skatījās spīdīgi pelēkajos un melnajos plankumos, kas vēstīja dzīvību vai nāvi. Tur bija viņas plecu kauli, mugurkauls, ribas; tur bija viņas skelets — un starp kauliem kaut kas baigs, ēnains, kas nozīmēja veselību vai slimību. Viņa atcerējās agrākos uzņēmumus, miglainos, pelēkos plankumus, un mēģināja tos atrast. Viņai likās, ka tos redzētu un ka tie kļuvuši lielāki. Atgājusi no loga, viņa ieslēdza lampu. Viņa noņēma atgaismi, lai būtu vairāk gaismas, un pēkšņi viņai likās, ka redzētu pati sevi pēc nāves, pēc gadiem kapā, kad miesa jau satrūdējusi par pelēku zemi un tikai kauli vēl spītē iznīcībai. Liliāna nolika filmas uz galda. Atkal esmu nelga, viņa nodomāja, tomēr piegāja pie spoguļa un paskatījās tanī; viņa pētīja savu seju, šo seju, kas bija un tomēr nebija viņas, spoguļa atsvešināta un tomēr viņai piederīga. Es to nepazīstu, viņa domāja, patiesībā nezinu, kāda tā

izskatās; nepazīstu to seju, ko redz citi; pazīstu tikai šo rēgu spogulī, kas ir ačgārns, rāda labo pusi, kur citi redz kreiso; pazīstu tikai šos melus, tāpat kā pazīstu tikai citus melus, krāsas un formu, bet nepazīstu īstenību, skeletu, kas manī pamazām, pacietīgi spiežas uz āru. Šis, viņa domāja, skatīdamās spožajā, melnajā

filmā, šis ir vienīgais patiesais spogulis.

Viņa aptaustīja pieri un vaigus; juta kaulus zem miesas, un viņai šķita, ka tie ir tuvāk ādai nekā agrāk. Miesa jau kūst, viņa nodomāja; vai Neuzpērkamā, Nezināmā jau raugās no maniem acu dobumiem vai arī neredzama glūn man pār plecu, un mūsu acis satiekas spogulī?

— Paklausieties — ko jūs darāt? — viņai aiz muguras iesaucās jaunā māsa. Viņa bez trokšņa bija ienākusi uz gumijas zolēm.

— Skatos spogulī. Pēdējos divos mēnešos esmu zaudējusi trīs mārciņas.

— Nesen jūs taču bijāt pusmārciņu pieņēmusies.

— To esmu atkal zaudējusi.

— Jūs esat pārāk mierīga. Un jums vairāk jāēd. Man liekas, jūs ļoti labi atveseļojaties.

Liliāna apsviedās pret viņu. — Kāpēc jūs, māsas, pret mums vienmēr izturaties kā pret bērniem? — Viņa aizkaitināta sacīja. —

Vai tiešām jūs domājat, ka mēs ticam visam, ko jūs sakāt? Lūk! —

viņa pasniedza uzņēmumus māsai. — Paskatieties pati. Es zinu pietiekami! Jūs zināt, ka labāk nav kļuvis!

Māsa izbijusies uzlūkoja viņu. — Jūs protat lasīt rentgena uzņēmumus? Vai esat to iemācījusies?

— Jā, esmu iemācījusies. Laika man bija diezgan.

Tas nebija tiesa. Bet pēkšņi Liliāna vairs nevarēja atkāpties.

Viņa jutās tā, it kā stāvētu uz augstu izstieptas virves, rokām vēl turoties pie atbalsta margām, mirkli pirms tam, kad būs tās jāatlaiž

un jāsāk iet pāri aizai. Viņa vēl varēja no tā izvairīties, ja tagad apklustu, un patiesībā viņa to gribēja; bet kaut kas stiprāks par bailēm dzina viņu uz priekšu. — Tas nav nekāds noslēpums, —

viņa mierīgi teica. — Ārsts pats man sacīja, ka mans stāvoklis neuzlabojoties. Tas kļūstot sliktāks! Gribēju tikai vēlreiz paskatīties pati, tāpēc palūdzu, lai parādāt man uzņēmumus.

Nesaprotu, kāpēc pacientu priekšā tā jāizliekas! Galu galā, daudz labāk ir zināt patiesību.

— Pacientu lielākā tiesa to nepanes.

— Es to varu paciest. Vai tādēļ jūs man neteicāt?

Liliānai bija tāda sajūta, it kā bezgalīgā dziļumā zem viņas klusās gaidās būtu sastingusi cirkus arēna.

— Jūs taču pati sakāt, ka jau zināt, — māsa nedroši atbildēja.

— Ko? — Liliāna bez elpas jautāja.

— Nu, par savu rentgenuzņēmumu — ja jau protat to lasīt...

Gaidu klusums pēkšņi vairs nebija klusums. Tas bija kļuvis par

spalgu, svešādu šalkoņu ausīs. — Protams, es zinu, ka labāk nav kļuvis, — Liliāna ar pūlēm izteica. — Tas jau gadās bieži.

— Protams, — māsa atvieglota sāka pļāpāt. — Svārstības gadās bieži. Uz augšu un leju. Mazi atpakaļkritieni notiek vienmēr.

Sevišķi ziemā.

— Un pavasarī, — sacīja Liliāna. — Un vasarā. Un rudenī.

— Māsa smējās. — Jums ir humora izjūta. Kaut jel jūs varētu kļūt mierīgāka! Un klausītu daktera rīkojumiem! Galu galā, viņš

visu zina vislabāk.

— Turpmāk es tā darīšu. Neaizmirstiet savu kleitu.

Liliāna nepacietīgi gaidīja, kad māsa paņems uzņēmumus un kleitu un aizies. Viņai likās, ka tai līdzi, baltā tērpa krokās, no Manuelas istabas ienākusi nāves dvesma. Cik maz viņa nojauš, Liliāna domāja. Cik maz mēs visi nojaušam cits par citu! Kāpēc viņa neiet ārā? Cik gausi un ar kādu derdzīgu baudu viņa pārliek ģērbu pār roku!

— Gan jau jūs drīz pieņemsities tās dažas mārciņas, — māsa no-teica. — Jāēd tikai viss garšīgais! Piemēram, šovakar. Saldajā

ēdienā ir brīnišķīgs šokolādes pudiņš ar vaniļas mērci.

Es pati to panācu, Liliāna domāja. Ne tāpēc, ka esmu drosmīga, bet tāpēc, ka baidos. Es meloju. Gribēju dzirdēt pretējo!

Par spīti visam, mēs vienmēr gribam dzirdēt pretējo!

Pie durvīm klauvēja, un ienāca Holmanis. — Klērfeits rīt brauc projām. Šonakt pilns mēness. Parastās viesības augšā, slēpotāju viesnīcā. Vai mēs abi nevarētu izlavīties ārā un viņam līdzi aizbraukt turp?

— Jūs atkal taisāties staigāt apkārt?

— Jā. Pēdējo reizi.

— Manuela mirusi.

— Es dzirdēju. Tā ir svētība visiem. Šiem trim radiniekiem noteikti — un droši vien Manuelai arī.

— Jūs runājat kā Klērfeits, — Liliāna naidīgi sacīja.

— Man šķiet, pēc zināma laika mums visiem būs jārunā kā

Klērfeitam, — Holmanis mierīgi atbildēja. —Viņa gadījumā

perspektīva īsāka, tāpēc tas, ko viņš saka, skan skarbāk. Viņš

dzīvo no vienām sacīkstēm līdz otrām. Un viņa izredzes kļūst jo gadus, jo vājākas. Vai brauksim šovakar viņam līdzi?

— Nezinu.

—Tas ir viņa pēdējais vakars. Un, lai mēs darītu ko darīdami, Manuela vairs neatdzīvosies.

— Jūs atkal runājat kā viņš.

— Kādēļ lai es to nedrīkstētu?

— Kad viņš brauks?

— Rīt pēc pusdienas. Viņš grib tikt lejā, prom no kalniem, pirms nav sācis snigt. Laika ziņas rītnakt sola sniegu.

—Vai viņš brauks viens? — Liliāna ar pūlēm izteica.

— Jā. Nu, vai šovakar nāksit?

Liliāna neatbildēja. Tik daudz kas viņai uzbruka reizē. Visu vajadzēja apdomāt. Bet kas gan tur bija ko domāt? Vai viņa jau mēnešiem nebija domājusi? Atlika tikai izšķirties.

— Vai tad jūs nesolījāties turpmāk būt piesardzīgāks? — viņa jautāja.

— Tikai ne šovakar, Doloresa, Marija un Šarls ari nāks. Pie durvīm būs Jozefs. Ja izlavīsimies ārā desmitos, mēs vēl tiksim uz virvju dzelzceļu. Tas šonakt iešot līdz vieniem. Atnākšu jums pakaļ. — Holmanis iesmējās.

— Sākot ar rītdienu es atkal būšu pats priekšzīmīgākais un uzmanīgākais Bella Vista iemītnieks. Bet šovakar mēs svinēsim.

— Ko?

— Vienalga, ko. Ka pilns mēness. Ka Džuzepe ir šeit. Ka mēs vēl esam dzīvi. Vai arī nosvinēsim atvadas.

— Vai to, ka sākot ar rītdienu būsim ideāli pacienti?

— To arī. Atnākšu jums paka). Būs masku balle. Vai to jūs neesat aizmirsusi?

— Nē.

Holmanis aizvēra durvis. Rīt, nodomāja Liliāna. Rītdiena —

kas tai pēkšņi bija noticis? Tā bija citāda rītdiena nekā visu vakardienu rīt-dienas. Rītvakar Klērfeits būs aizbraucis, un pār visu atkal nolaidīsies parastā sanatorijas vienmuļība — kā slapjš

sniegs, kas atnācis ar slimīgo vēju, — mīksts, lēnīgs, tas apklāja visu, lēnām noslāpēja visu. Mani ne, viņa nodomāja. Mani ne!

Slēpotāju viesnīca bija kalnā augstu virs ciema, un ziemā, reizi mēnesī, pilnmēness laikā, to turēja vaļā arī naktī, lai rīkotu slēpju braucienu ar lāpām. No Pils viesnīcas uz balli bija atsūtīta maza čigānu kapela, divi vijolnieki un čembalists. Čembalo viņi atveda līdzi; viesnīcā nebija klavieru.

Viesi ieradās slēpotāju apģērbos vai maskās. Šarls Nejs un Holmanis bija pielipinājuši ūsas, lai viņus nepazītu. Šarls Nejs bija ģērbies vakara uzvalkā, kas tam bija masku kostīma vietā; parasti viņam ne-gadījās izdevība to valkāt. Marijai Savīni matos bija spāņu mežģīnes un mazs plīvurītis. Doloresa Palmere valkāja savu ķīniešu tērpu; Liliāna Denkerka bija uzvilkusi gaiši zilās bikses un īsu kažoka jaku. Viesnīca bija pilna kā piebāzta, bet Klērfeitam bija izdevies aizrunāt galdiņu pie loga; Pils viesnīcas pārvaldnieks, kas vadīja arī slēpotāju viesnīcu, bija liels autosacīkšu cienītājs.

Liliāna bija ļoti satraukta. Viņa skatījās ārā, dramatiskajā naktī.

Kaut kur augstu virs kalniem trakoja vētra, lai gan lejā no tās nebija ne vēsts. Mēness izlauzās no saplosītiem mākoņiem un atkal nogrima tajos, un mākoņu ēnas atdzīvināja baltās nogāzes, it kā pāri pasaulei ar vareniem spārniem lidotu spokaini milzu flamingi.

Kalnu viesnīcas kamīnā kurējās liela uguns. Dzert varēja dabūt karstu punšu un vīnu. — Ko jūs gribēsit? Klērfeits jautāja. — Visi ir siltie dzērieni, punšs un karstvīns, bet pārvaldnieks mums apgādājis arī vodku un konjaku, ja vēlamies.

Es viņam ļāvu šopēcpusdien pa-braukāties ar Džuzepi pa ciemu.

Viņš sabojāja divas sveces un bija laimīgs. Vai vēlaties konjaku?

Es ierosinu karstvīnu.

— Labi, — teica Liliāna. — Karstvīnu.

Viesmīlis atnesa glāzes. — Cikos jūs rīt izbrauksit? — Liliāna jau-tāja.

— Pirms tumsas.

— Uz kurieni?

— Uz Parīzi. Vai brauksit līdzi?

— Jā, — Liliāna atbildēja.

Klērfeits pasmējās; viņš tai neticēja. — Labi, — viņš teica. —

Bet neņemiet līdzi daudz bagāžas. Džuzepe nav tam piemērots.

— Daudz man nevajag. Pārējo varēs atsūtīt. Kur mēs vispirms ap-stāsimies?

— Izbrauksim ārā no sniega laukiem, ko jūs tā nīstat. Tas nebūs tālu. Pāri kalniem uz Tičīnu. Pie Madžores ezera. Tur jau ir pavasaris.

— Un tad?

— Uz Ženēvu.

— Un tad?

— Uz Parīzi.

—Vai nevar braukt taisni uz Parīzi?

— Tad mums būtu jāizbrauc jau šonakt. Vienas dienas braucienam mazliet par tālu.

—Vai no Madžores ezera turp var nokļūt vienā dienā?

Klērfeits pēkšņi paskatījās viņā uzmanīgāk. Līdz šim brīdim viņš to visu bija uzskatījis par rotaļu; taču viņa iztaujāja sīkāk, nekā piederētos rotaļai. —Visu dienu braucot, galā tiktu, — viņš

noteica. — Bet kāpēc? Vai negribat redzēt ziedošu narcišu pļavas ap Ženēvu? Visi grib tās redzēt.

— Es varu skatīties, garām braucot.

Terasē sākās uguņošana. Raķetes šāvās gaisā, ugunsriteņi meta dzirksteles, un tad nāca lielās raķetes, kas sarkanas pacēlās augstu gaisā un, kad tām likās izsīkuši spēki vientulīgajā lidojumā, pēkšņi plīsa zeltainos, zaļos un zilos kūļos un krita atpakaļ lejā kā

mirdzošu zvaigžņu lietus.

— Žēlīgais Dievs! — Holmanis nočukstēja. — Dalailama!

— Kur?

— Pie durvīm. Nupat ienācis.

Tiešām, tur bija ārsts; bāls kailu galvu, viņš stāvēja durvīs un no-raudzījās slēpotāju viesnīcas jezgā. Viņš bija ģērbies pelēkā

uzvalkā. Kāds viņam uzlika galvā papīra cepuri. Viņš to nogrūda un tuvojās kādam galdam netālu no durvīm.

— Kas to būtu iedomājies! — Holmanis noteica. — Ko nu darīsim?

— Itin neko, — Liliāna atbildēja.

—Vai mums nevajadzētu lūkot iejukt pūlī un izlavīties ārā?

— Nē.

— Ar šīm ūsām viņš jūs nepazīs, — Doloresa Palmere paziņoja.

— Bet jūs gan! Un Liliānu. Sevišķi Liliānu.

— Mēs varam sasēsties tā, lai viņš neredzētu jūsu sejas, —

Šarls Nejs teica un piecēlās. Doloresa apmainījās ar viņu vietām, un Marija Savīni apsēdās Holmaņa krēslā. Klērfeits uzjautrināts pasmaidīja un pavērās pretī Liliānai, lai redzētu, vai viņa arī

gribēs mainīties vietām ar viņu. Viņa papurināja galvu.

— Mainieties jūs ari, Liliān! — Šarls mudināja. — Citādi viņš

jūs ieraudzīs — un rit būs elle vaļā. Šomēnes mums jau tāpat ir daudz kas uz sirdsapziņas.

Liliāna paskatījās uz Dalailamas bālo seju un bezkrāsas acīm; tā peldēja virs galdiņiem kā mēness, reizēm pazuzdama pūlī un tad atkal parādīdamās, gluži kā īstais mēness starp mākoņiem.

— Nē, — viņa sacīja. — Es sēdēšu tepat.

Slēpotāji gatavojās doties nobraucienā. — Vai jūs neiesit tiem līdzi? — Doloresa jautāja Klērfeitam. Viņš bija slēpotāja tērpā.

— Nenāk ne prātā. Man tāds brauciens ir pārāk bīstams.

Doloresa pasmējās. — Viņš saka patiesību, — Holmanis piebilda.

—Viss, ko pilnīgi neprot, ir bīstams.

— Un ja prot pilnīgi? — jautāja Liliāna.

— Tad tas ir vēl bīstamāk, — Klērfeits atbildēja. — Tad cilvēks kļūst vieglprātīgs.

Viņi izgāja ārā skatīties nobraucienā. Holmanis, Šarls Nejs, Marija Savīni un Doloresa iejuka pūlī; Liliāna soļoja nesteigdamās, Klērfeitam pie sāniem, garām ārsta bezkrāsas acīm.

Pa nomīdītu celiņu viņi brida uz starta vietu. Lāpu dūmainā

uguns meta atspulgus sniegā un sejās. Pirmie slēpotāji aizšāvās lejup pa mēnesnīcas aplieto nogāzi, rokās augstu turēdami lāpas.

Drīz tie kļuva par kvēlojošiem punktiem un nozuda aiz citām, zemākām nogāzēm, Liliāna noskatījās, kā slēpotāji attālinās, mezdamies lejā pa nogāzi, it kā mestos dzīvē, — tāpat kā raķetes, kas, sasniegušas sava lidojuma augstāko punktu, zvaigžņu lietū

krita atpakaļ zemē.

— Cikos mēs rit izbrauksim? — viņa jautāja Klērfeitam.

Viņš pacēla acis. Viņš tūlīt bija sapratis. — Kad vien vēlaties, — viņš atbildēja. — Katrā laikā. Ari pēc krēslas iestāšanās. Vai agrāk. Vai vēlāk, ja nepagūsit.

— Nav vajadzīgs. Es varu sakravāties ātri. Cikos jūs gribētu braukt?

—Ap četriem

—Varu būt gatava četros.

— Labi. Aizbraukšu jums pakaļ.

Klērfeits atkal paskatījās lejup, uz slēpotājiem.

— Jums nav jāraizējas par mani, — Liliāna sacīja. — Varat mani izlaist Parīzē. Braukšu līdzi kā... — Viņa meklēja vārdu.

— Kā gājējs, kurš stāvējis ceļmalā un brauc līdz nākamajai pilsētai? — Klērfeits ieminējās.

— Jā. Tieši tā.

— Lai notiek.

Liliāna juta, ka dreb. Viņa novēroja Klērfeitu. Viņš vairs neko ne-jautāja. Man nekas nav jāizskaidro, viņa domāja. Viņš man tic.

Tas, kas man ir svarīgākā izšķiršanās mūžā, viņam nozīmē

ikdienišķu lēmumu. Varbūt viņš mani neuzskata par sevišķi slimu; par īsti slimiem viņš droši vien tur tikai tos, kas cietuši autokatastrofas. Sev par pārsteigumu viņa juta, ka nasta, ko viņa ilgi nesusi, slīd nost no pleciem. Te bija kopš gadiem pirmais cilvēks, kas neraizējās par viņas slimību! Savādā kārtā tas darīja Liliānu laimīgu. Bija tā, it kā viņa būtu pār-gājusi kādu līdz šim nepārejamu robežu. Slimība, kas vienmēr bija bijusi kā blāvs logs starp viņu un pasauli, pēkšņi vairs nepastāvēja. Tās vietā viņas priekšā pletās dzīve, neaptverami skaidra un plaša, ar mēnessgaismu pielijuši; dzīve ar mākoņiem un ielejām, un likteņiem, un viņa pie tās piederēja, vairs nebija no tās izslēgta; viņa stāvēja starta vietā tāpat kā visi citi, veselie, degošu, sprēgājošu lapu rokā, gatava stāvajam kritienam, lidojumam lejup, dzīvē. Ko Klērfeits reiz bija teicis? Ka viskārojamākā lieta dzīvē

esot izdevība pašam izvēlēties savu nāvi, jo tad nāve nevar tevi nogalināt kā žurku vai izdzēst un nožņaugt, kad neesi tam sagatavojies. Viņa bija sagatavojusies. Viņa drebēja, taču bija sagatavojusies.

NĀKAMAJĀ RĪTĀ Volkovs viņu atrada darbojamies gar ceļasomām. — Tu saiņo mantas, Duša? Tik agri?

— Jā, Boris, es saiņoju mantas.

— Kādēļ? Pēc dažām dienām tev viss atkal būs jāizsaiņo.

Viņš jau vairākkārt bija redzējis Liliānu tā saiņojamies. Tas viņai uznāca ik gadus — kā gājputniem dziņa pavasarī un rudenī

lidot projām. Tad somas dažas dienas, reizēm pat dažas nedēļas stāvēja sakravā-tas, kamēr Liliānai saplaka drosme un viņa padevās.

— Es braucu projām, Boris, — viņa teica. Viņai bija bail no šīs sarunas. — Šoreiz es tiešām braucu projām!

Viņš atspiedā 2

s 22pret durvīm un noskatījās viņā. Kleitas un mēteļi bija salikti gultā, adīti kamzoļi un naktskrekli karājās uz logu rok-turiem un uz vannas istabas durvīm. Kurpes augstiem papēžiem stāvēja uz tualetes galdiņa un uz krēsliem, bet slēpojamās drēbes bija samestas kaudzē uz grīdas netālu no balkona.

— Es tiešām braucu, — Liliāna atkārtoja, aizkaitināta, ka viņš

tai netic.

Viņš pamāja ar galvu. — Rit tu brauksi projām. Un parīt vai pēc nedēļas mēs atkal izkravāsim mantas. Kāpēc tu veltīgi nomokies?

— Boris! — viņa iekliedzās. — Liecies mierā! Tam nav nozīmes! Es braucu!

VI

— Rīt?

— Nē, šodien.

Viņa juta Borisa saudzību un neticību; tie atkal bija zirnekļa tīkli, kas grasījās viņu savalgot un aizturēt. — Es braucu, — viņa noteikti paziņoja. — Šodien. Ar Klērfeitu.

Viņa redzēja pārmaiņu Borisa acīs. — Ar Klērfeitu?

— Jā. — Liliāna paskatījās uz viņu. To vajadzēja nokārtot ātri. — Es aizbraucu viena. Bet braukšu līdzi Klērfeitam, jo viņš

arī šodien aizbrauc un man nepietiek drosmes braukt vienatnē.

Man nav cita iemesla braukt kopā ar viņu. Tikai — vienai man nepietiktu spēka atraisīties no visa, kas mani te tur.

— Atraisīties no manis?

— No tevis arī — bet ne tā, kā tu domā.

Volkovs paspēra soli uz priekšu istabā. — Tu nekur nevari braukt, — viņš sacīja.

— Varu gan, Boris. Es gribēju tev rakstīt. Redzi, te... — Viņa pamāja uz mazu misiņa papīrkurvi, kurā gulēja saburzīts vēstuļpapīrs. — Es nevarēju. Ir bezcerīgi mēģināt to izskaidrot...

Bezcerīgi, Volkovs domāja. Ko tas nozīmē? Kāpēc kaut kas, kas vakar nepastāvēja, šodien jau kļuvis bezcerīgs? Viņš

paskatījās uz drēbēm un kurpēm. Vēl pirms mirkļa tā viņam bija likusies jauka nekārtība; nu pēkšņi tās spīdēja šķiršanās rūgtajā

gaismā un bija pret viņa sirdi vērsti ieroči. Tās viņam vairs nelikās burvīgas nekārtības daļa; viņš uz tām noskatījās sāpēs, kādas jūt, pārnākot no bērēm un nejauši ieraugot kaut ko, kas piederējis mīļajam tuviniekam, — cepuri, kreklu, kurpju pāri. — Tev jāpaliek tepat, — viņš noteica.

Viņa papurināja galvu. — Zinu, ka nevaru to izskaidrot.

Tāpēc gribēju aizbraukt, tevi nesatikusi. Gribēju atrakstīt tev kaut kur no lejas — bet arī to es nebūtu spējusi. Nepadari man visu vēl grūtāku, Boris...

Nepadari man visu vēl grūtāku, viņš domās atkārtoja. Šīs mazās skaistuma, patmīlības un nevarības saiviņas tā sacīja vienmēr, kad gatavojās izraut kādam sirdi no krūtīm. Nepadari man visu vēl grūtāku. Vai viņām nekad neienāca prātā, cik grūti ir tam otram cilvēkam? Bet vai nebūtu vēl ļaunāk, ja viņas to tiešām domātu? Vai tam nebūtu žēlastības nāvējošās īpašības: sniegt nevērīgus glāstus, turot rokā nātres?

— Tu brauksi ar Klērfeitu?

— Klērfeits mani aizvedīs lejup, — Liliāna izmocītā balsī

atkārtoja. — Viņš mani paņems līdzi kā braucēju, kas uzņem ceļa gājēju.

Parīzē mēs iesim katrs savu ceļu. Es palikšu tur, un viņš brauks tālāk. Man Parīzē dzīvo tēvocis. Viņš pārvalda nelielo naudas summu, kura man pieder. Es apmetīšos tur.

— Pie tēvoča?

— Parīzē.

Liliāna zināja, ka nerunā patiesību, bet tai brīdī viņai tā šķita patiesība. — Saproti taču mani, Boris! — viņa lūdzās.

Viņš paskatījās uz somām. — Kāpēc tu gribi, lai tevi saprot?

Pie-tiek ar to, ka tu brauc prom.

Viņa nodūra galvu. — Tev taisnība. Sit vien man.

Sit vien, viņš domāja. Ja tu kaut vai acis pamirkšķini, viņas saka: — Sit vien man, — it kā tu pats gribētu viņas pamest. Viņu loģika nekad nesniedzas tālāk par pēdējo atbildi: viss, kas teikts pirms tam, tika vienkārši izdzēsts. Nebija svarīgi, kas licis kliegt, svarīgs bija tikai pats kliedziens. — Es tev nesitu, — viņš teica.

— Tu gribi, lai es palieku pie tevis.

— Es gribētu, lai tu paliec šeit. Tas ir kas cits.

Es arī jau meloju, viņš domāja. Protams, ka gribu tikai, lai viņa paliek pie manis; viņa man ir viss, pēdējais, kas man ir.

Planēta Zeme man ir sarukusi līdz šī ciema apmēriem, es varu saskaitīt tā iedzīvo-tājus, pazīstu gandrīz katru, tā ir kļuvusi par manu pasauli, un viņa ir viss, ko es šai pasaulē vēlos; es nevaru viņu zaudēt, nedrīkstu viņu zau-dēt, bet esmu viņu jau pazaudējis. — Negribu, ka tu aizmet savu dzīvi kā nevērtīgu naudu, — viņš sacīja.

— Tie ir vārdi, Boris. Ja kādam cietumā būtu ļauts izvēlēties gadu dzīvot brīvībā un tad mirt vai sapūt cietumā — kas tad viņam būtu jāizvēlas?

— Tu neesi cietumā, Duša! Tev ir briesmīgi nepareizs priekšstats par to, kāda ir dzīve tur lejā.

— To es zinu. Man nav jēgas, kāda tā ir. Pazīstu tikai to daļu, kas sastāvēja no kara, nodevības un posta, un, kaut arī viss cits atnestu vilšanos, tas nevar būt ļaunāks par to, ko pazīstu, un tas, es skaidri zinu, vēl nevar būt visa dzīve. Jābūt arī kam citam, citādajam, ko es nepazīstu, kas mani satrauc un sauc... —Viņa pēkšņi aprāva teikumu. -— Nerunāsim vairs, Boris. Viss, ko saku, ir aplam; tas kļūst aplams jau tai mirklī, kad to saku; vārdi ir aplami un nodrāzti, un sentimentāli, tie neizteic, ko domāju. Tie pārvēršas nažos, un es negribu tevi ievainot, bet katram vārdam jāievaino, ja gribu būt godīga, un, pat ja es domāju, ka esmu godīga, es tomēr tāda neesmu — vai tad tu nesaproti, ka es pati to nezinu.

Viņa to uzlūkoja ar bezspēcīgu mīlestību, ar līdzjūtību un naidīgumu. Kāpēc viņš to piespieda atkārtot visu, ko viņa tūkstošreiz bija sev teikusi un jau gribēja aizmirst?

— Lai Klērfeits brauc viens, un pēc dažām dienām tu atskārtīsi,

cik

aplami

būtu

bijis

sekot

šim

burvju

stabulniekam,—Volkovs sacīja.

— Boris, — Liliāna bezcerīgi atbildēja. — Klērfeits nav vainīgs. Vai tad vienmēr jābūt kādam citam vīrietim?

Viņš neatbildēja. Kāpēc es viņai to visu saku? — viņš domāja.

Es esmu nelga, es daru visu, lai aizdzītu viņu vēl tālāk! Kāpēc es nepasmaidu un nesaku, ka viņai taisnība? Kāpēc neizmantoju šo veco viltību? Vai es nezinu, ka vīrietis, kas sievieti grib turēt ar varu, to zaudē, bet sievietes skrej pakaļ vīrietim, kas smaidot ļauj tām aiziet? Vai es to esmu aizmirsis? — Nē, —- viņš teica, —- nav jābūt kādam citam vīrietim. Bet, ja tā nav, tad kāpēc tu nejautā, vai negribu braukt tev līdzi?

— Tu?

Aplam, viņš nodomāja, atkal aplam! Kāpēc es viņai uzmācos?

Viņa grib bēgt no slimības — kāpēc viņai būtu jāņem līdzi slims cilvēks? Esmu pēdējais, ar ko viņa gribētu kopā ceļot.

— Es neko negribu ņemt līdzi, Boris, — viņa atbildēja. — Es mīlu tevi, bet negribu neko ņemt līdzi.

— Tu gribi visu aizmirst?

Atkal aplam, viņš izmisis nodomāja.

—Nezinu,—Liliāna nomākta atteica. — Negribu neko ņemt līdzi no šejienes. Nevaru. Nemoki mani!

Mirkli viņš stāvēja gluži nekustīgi. Viņš zināja, ka vairs nav jāatbild, bet tai pašā laikā viņam šķita, briesmīgi svarīgi viņai izskaidrot, ka viņiem abiem nav atlicis ilgi dzīvot un ka tas, ko viņa tagad savā dzīvē tā ienīst, — laiks — kādu dienu būs pats svarīgākais un vērtīgā-kais, kad tikai stundas un dienas būs atlikušas, un viņa rūgti nožēlos, ka aizmetuši laiku — laiku, kas viņai tagad nelikās nekas cits kā nebeidzama garlaicība. Bet viņš

zināja ari, tiklīdz mēģinātu to izteikt, katrs vārds pārvērstos sentimentalitātē, kas šķita neciešama, kaut arī bija patiesība, un kas viņu nekad neaizsniegtu.

Bija par vēlu. Viņš vairs nespēja Liliānu sasniegt. Laikā starp diviem elpas vilcieniem pēkšņi bija kļuvis par vēlu. Kuru mirkli viņš bija palaidis garām? Viņš nezināja. Vēl vakar bija valdījis tuvums un sirsnība, un tagad starp viņiem bija iespiedusies stikla siena kā starp šofera un aizmugures sēdekli limuzīnā. Viņi vēl varēja viens otru redzēt, bet saprašanās bija pārtraukta; viņi dzirdēja viens otra balsi, bet runāja dažādās valodās, kas palidoja garām ausīm un neaizsniedza ap-ziņu. Tur vairs neko nevarēja darīt. Atsvešinājums, izaudzis vienā naktī, jau piepildīja visu. Tas bija manāms katrā skatienā un katrā kustībā. Tur nekas vairs nebija darāms.

— Ardievu, Liliān, — viņš sacīja.

— Piedod man, Boris.

—Mīlestībā nekas nav jāpiedod.

Viņai nebija laika domāt. Ienāca māsa un aicināja viņu pie Dalailamas.

Ārsts oda pēc labām ziepēm un antiseptiskām drēbēm. —

Vakar-vakarā es jūs redzēju slēpotāju viesnīcā, — viņš dzedri paziņoja.

Liliāna pamāja ar galvu.

— Jūs zināt, ka jums aizliegts atstāt sanatorijas telpas?

— Jā, zinu.

Dalailamas bālajā sejā iekvēlojās sārtums. — Liekas, jums ir vien-alga, vai paklausāt šiem rīkojumiem vai ne. Man jūs jālūdz atstāt sanatoriju. Varbūt citur jūs atradīsit vietu, kas jūsu iegribām būs vairāk piemērota.

Liliāna neatbildēja; ironija bija pārāk asa.

— Es

runāju ar virsmāsu, — Dalailama turpināja, iztulkodams viņas klusēšanu kā bailes.—Viņa saka, tā neesot pirmā reize, kad viņa jūs brīdinājusi. Jūs brīdinājumus neesat ievērojusi. Tāda rīcība grauj sanatorijas morāli. Mēs nevaram pieļaut, ka...

— To es pilnīgi saprotu, — Liliāna viņu pārtrauca. — Atstāšu sanatoriju jau šajā pēcpusdienā.

Dalailama pārsteigts paskatījās viņā. — Tādai steigai nav iemesla, — viņš beidzot atbildēja. — Palieciet, kamēr atrodat citu vietu. Vai varbūt esat jau atradusi?

— Nē.

Ārsts bija zināmā mērā izsists no sliedēm. Viņš sagaidīja asaras un solījumus laboties. — Kāpēc jūs tik spītīgi darāt visu, kas nāk par ļaunu jūsu veselībai, Denkerkas jaunkundze? — viņš

beidzot jautāja.

— Mana veselība neuzlabojās arī tad, kad darīju visu, ko man lika.

— Bet, ja kļuvis sliktāk, tas taču nav iemesls nedarīt to, kas nepieciešams! — ārsts apskaities iesaucās. — Gluži otrādi! Tad ir sevišķi jāuzmanās!

Ja kļuvis sliktāk, Liliāna domās atkārtoja. Šī ziņa viņu vairs ne- satrieca kā vakar, kad māsa to negribot bija apstiprinājusi. —

Pašiznīcināšanās muļķības! — Dalailama pērkonīgi turpināja.

Viņš pats bija pārliecināts, ka zem raupjās ārienes viņam ir zelta sirds. — Izmetiet šīs muļķības no savas skaistās galviņas!

Viņš to saņēma aiz pleca un saudzīgi papurināja. — Ak nu, ejiet vien atpakaļ istabā un no šīs dienas precīzi izpildiet rīkojumus.

Liliāna atraisījās no viņa rokas. — Es tikai turpinātu tos pārkāpt, —- viņa mierīgi atbildēja. — Tāpēc labāk būs, ja aiziešu no sanatorijas.

Tas, ko Dalailama bija teicis par viņas stāvokli, viņu ne tikvien neizbiedēja, bet darīja vēl vēsi pašapzinīgu. Savādā kārtā

tas mazināja sāpes Borisa dēļ, jo tagad viņai šķita, ka izvēles brīvība pēkšņi liegta. Viņa jutās kā karavīrs, kas pēc ilgas gaidīšanas beidzot saņēmis pavēli doties uz priekšu. Nu vairs neatlika nekas cits, kā tai paklausīt. Jaunais stāvoklis viņu jau bija paņēmis savā varā, tāpat kā pavēle maršēt jau ir uniformas un kaujas daļa — un varbūt arī beigu sākums.

— Neradiet sev problēmas, — bargi pamācīja Dalailama. —

Te gandrīz vai nav nevienas citas sanatorijas — kurp gan jūs ietu?

Uz kādu pansiju?

Tur nu viņš stāvēja, lielais, labsirdīgais sanatorijas dievs, dusmīgs par to, ka spītīgais skuķis pieķēries viņa vārdiem par izslēgšanu, lai, kā viņš nosprieda, piespiestu viņu ņemt tos atpakaļ. — Tie nedaudzie noteikumi taču ir tikai jūsu pašas labā, — viņš noņurdēja. — Kur mēs nonāktu, ja te valdītu anarhija?

Bet citādi — cietums jau mums te nav. Vai jūs varbūt domājat, ka ir?

Liliāna pasmaidīja.—Vairs ne,—viņa teica.—Un es vairs neesmu paciente. Jūs atkal varat runāt ar mani kā ar sievieti. Ne vairs kā ar bērnu vai cietumnieku.

Viņa vēl redzēja, ka Dalailamas sejā atkal sakāpj pietvīkums.

Tad viņa bija ārā.

Viņa beidza saiņot drēbes. Šovakar es atstāšu kalnus, viņa domāja. Pirmo reizi kopš gadiem viņa juta gaidas, kas solīja piepildījumu tuvākajās stundās,—ne vairs gaidas uz mirāžu, līdz kurai ir gadi un kurā arvien attālinās. Pagātne un nākotne šūpojās drebošā līdzsvarā, un pirmais, ko viņa juta, bija nevis pamestība, bet gan augsta, spriega vientulība. Viņa neko neņēma līdzi un nezināja, uz kurieni dodas.

Viņa baidījās, ka atkal atnāks Volkovs, un ilgojās redzēt viņu vēl-reiz. Somas aiztaisot, acis viņai bija aklas no asarām. Viņa pagaidīja, līdz drusku nomierinājās. Tad samaksāja lēsi un atsita divus Krokodila uzbrukumus — otro Dalailamas vārdā. Viņa atvadījās no Doloresas Palmeres, Marijas Savīni un Šarla Neja, kas viņā noskatījās tādām acīm, kā japāņi kara laikā droši vien bija noskatījušies savos pašnāvniekos li-dotājos. Tad viņa atgriezās savā istabā un gaidīja. Viņa izdzirdēja aiz durvīm skrāpējamiem un ierejamies suni. Viņa atvēra, un istabā ienāca Volkova suns.

Dzīvnieks bija iemīļojis Liliānu un bieži viens pats nāca pie tās ciemos. Viņa nosprieda, ka to sūtījis Boriss un ka arī pats drīz būs klāt. Bet viņš nenāca. Toties ienāca kopēja un pastāstīja, ka Manuelas radinieki mirušo meiteni sūtīšot uz Bogotu cinka zārkā.

— Kad? — Liliāna jautāja, lai būtu kaut kas, ko teikt.

— Šodien pat. Viņi grib tikt projām no šejienes, cik drīz vien iespējams. Ragavas jau gaida ārā. Parasti zārkus sūta projām naktī, bet šoreiz tam jātiek laikā uz kuģi. Ģimene ceļos lidmašīnā.

— Nu man jāiet, — Liliāna nomurmināja. Viņa bija izdzirdējusi Klērfeitā mašīnu. — Ardievu.

Liliāna aizvēra durvis un kā bēgošs zaglis steidzās pa garo gaiteni. Viņa cerēja nepamanīta tikt cauri vestibilam, bet pie lifta jau gaidīja Krokodils.

— Direktors lika jums vēlreiz pateikt, ka varat palikt. Un ka jums vajadzētu palikt.

— Pateicos, — Liliāna atbildēja un gāja tālāk.

— Esiet prātīga, Denkerkas jaunkundz! Jūs nesaprotat savu stāvokli. Jūs nedrīkstat atstāt kalnus. Jūs nenodzīvotu ne gadu.

— Tieši tāpēc man jābrauc projām.

Liliāna gāja tālāk. Pie bridža galdiem dažas galvas pagriezās uz viņas pusi; citādi vestibils bija tukšs. Pacientiem bija klusā

stunda. Borisa nebija. Pie parādes durvīm stāvēja Holmanis.

— Ja esat negrozāmi nolēmusi doties projām, vismaz brauciet ar vilcienu, — neatlaidās Krokodils.

Liliāna klusēdama parādīja virsmāsai kažoku un vilnas drēbes.

Krokodils nicīgi atmeta ar roku. — Tas neko nelīdzēs! Vai katrā

ziņā gribat doties pašnāvībā?

— To jau dara visi — citi ātrāk, citi gausāk. Mēs brauksim uzmanīgi. Un netālu.

Nu jau ārdurvis bija ļoti tuvu. No āra pa tām liesmoja saule.

Vēl dažus soļus, Liliāna domāja, tad būšu cauri šīm strostīm. Vēl vienu soli! — Jūs esat brīdināta, — teica gludā, saltā balss viņai pie sāniem. — Mēs mazgājam rokas nevainībā!

Liliānai prāts nenesās uz jokiem, tomēr viņa nevarēja apvaldīt smaidu. Krokodils bija glābis stāvokli ar pēdējo nodrāzto frāzi. —

Mazgājiet tās sterilizētā nevainībā, — Liliāna atteica. —- Sveiki!

Paldies par visu.

Viņa bija ārā. Sniegs tik spoži atstaroja gaismu, ka viņa tikko varēja redzēt. — Uz redzēšanos, Holman!

— Uz redzēšanos, Liliān. Es drīz sekošu.

Viņa paskatījās uz augšu. Viņš smējās. Paldies Dievam, viņa nodomāja, vismaz viens, kas neizturas kā skolmeistars. Holmanis ietina viņu vilnas lakatā un kažokā.— Mēs brauksim lēnām, —

Klērfeits sacīja. — Kad norietēs saule, pacelsim jumtu. Tagad sānu rūtis jūs pa-sargās no vēja.

— Jā, — viņa atsaucās. — Vai varam braukt?

—Vai neko neesat aizmirsusi?

— Nē.

— Ja esat, to varēs atsūtīt vēlāk.

To viņa nebija iedomājusies. Tas nāca kā pēkšņs mierinājums.

Viņai bija licies, ka aizbraucot pārtrūks visas saites. — Jā, tas tiesa; mantas var vēlāk atsūtīt, — viņa noteica.

Mazs vīrelis, kas izskatījās kā sulaiņa un ķestera krustojums, pus- skriešus steidzās pāri laukumam. Klērfeits satrūkās. — Ak, tas taču...

Ceļā uz sanatorijas ieeju vīrelis gāja tuvu garām mašīnai, un tagad

Klērfeits to pazina. Viņš bija tumšā uzvalkā, melnā platmalē un rokā nesa ceļasomu. Tas bija līķu pavadītājs; viņš izskatījās pārvērties, ne vairs panīcis un drūms, bet gan jautrs un pašapzinīgs.

Viņš bija ceļā uz Bogotu.

— Kas? — Liliāna jautāja.

— Nekas. Man likās, ka esmu viņu kaut kur redzējis. Vai esat gatava?

— Jā, — Liliāna atbildēja. — Gatava.

Mašīna sakustējās. Holmanis māja ar roku. Borisa nekur neredzēja. Suns brītiņu paskrēja pakaļ mašīnai, tad atpalika.

Liliāna paskatījās apkārt. Sauļošanās terasēs, kas vēl nupat bija stāvējušas tukšas, bija parādījusies gara rinda cilvēku. Visi pacienti bija piecēlušies no saviem atpūtas krēsliem. Pa sanatorijas pagrīdes telegrāfu viņi jau sen bija uzzinājuši, kas notiek, un tagad, dzirdot motora ierūkšanos, sastājušies retā rindā, kas izskatījās tumša pret spilgti zilajām debesīm, un skatījās lejā.

— Kā augšējā skatītāju rinda vēršu cīņu arēnā, — Klērfeits noteica.

— Jā, — Liliāna atbildēja. — Bet kas mēs esam? Vērši vai mata-dori?

-^- Vienmēr vērši. Bet iedomājamies, ka esam matadori.

VII

MAŠĪNA LĒNĀM SLĪDĒJA pa baltu aizu, virs kuras kā

spoguļains strauts plūda debess enciāna ziedu zilumā. Viņi jau bija šķērsojuši kalnu pāreju, bet gar abām ceļa malām sniegs arvien vēl krāvās gan-drīz divu metru augstumā. Tam pāri nevarēja redzēt.

Nebija nekā vairāk kā vien šīs sniega grēdas un zilā debess lente.

Ja diezgan ilgi skatījās augšup, nevarēja vairs atšķirt, kas augšā un kas apakšā, zilums vai baltums.

Tad uzplūda sveķu un egļu smarža un parādījās brūns un plakans ciems. Klērfeits apturēja. — Manuprāt, mēs varētu noņemt sniega ķēdes, — viņš teica. — Kāds ceļš ir tālāk lejā? —

viņš jautāja apkalpes stacijas darbiniekam.

— Nelāgs.

— Ko?

Klērfeits paskatījās zēnā. Tas valkāja sarkanu kamzoli, jaunu ādas jaku, acenes tērauda apmalēm, un viņam bija izsitumi un atkārušās ausis. — Mēs taču esam pazīstami! Tu esi Herberts vai Helmūts, vai...

— Hūberts.

Zēns parādīja uz koka izkārtni, kas bija pakārta starp sūkņiem: H. Gērings, apkalpes stacija un darbnīca.

— Izkārtne ir jauna, vai ne?—jautāja Klērfeits.

— Gluži svaiga!

— Kāpēc tu neliki rakstīt pilnu vārdu?

— Tā ir praktiskāk. Daudzi domā, ka mani sauc par Hermani.

— Varētu gan domāt, ka savu vārdu tev drīzāk vajadzētu mainīt, nevis lieliem burtiem uzkrāsot izkārtnē.

— Tad nu gan es būtu pēdīgais muļķis, — zēns paziņoja. —

Tagad, kad pamazām atkal sāk nākt vācu mašīnas! Jums vajadzētu redzēt, kas par dzeramnaudām! Nē, kungs, mans vārds ir zelta vērts.

Klērfeits paskatījās uz ādas jaku. — Vai tā jau pirkta par dzeramnaudām?

— Pa pusei. Bet līdz sezonas beigām man sanāks vēl slēpju zābaku pāris un mētelis, tas ir droši.

—Varbūt tu esi pārrēķinājies. Dažs labs tieši vārda dēļ nedos dzeramnaudu.

Zēns pasmīnēja un iemeta ķēdes mašīnā. — Ne jau nu tādi, kas var atļauties braukt uz ziemas sporta vietām, mans kungs. Bez tam dzeramnaudu es dabūju šā vai tā — daži dod aiz prieka, ka viņa vairs nav, un citi patīkamu atmiņu dēļ; vienādi vai otrādi, dzeramnaudas

ienāk. Esmu piedzīvojis lielus jokus, kopš izliku šo izkārtni. Vai vēlaties benzīnu, kungs?

— Benzīnu gan, — Klērfeits sacīja. — Man vajag septiņdesmit litru. Bet es tos neņemšu pie tevis. Labāk pirkšu no kāda, kas nav tik labs veikalnieks kā tu. Tev būtu laiks drusku mainīt savus uzskatus, Hūbert.

Pēc stundas sniegs palika viņiem aiz muguras. Gar ceļa malām traucās strautiņi, ūdens pilēja no māju jumtiem, un koku stumbri spīdēja mitrumā. Saulriets sarkani atspīdēja logos. Ciemu ielās rotaļājās bērni. Lauki bija melni un mitri, un pļavās dzeltena un pelēkzaļa gulēja pērnā zāle. —Vai nepieturēsim kaut kur? —

Klērfeits jautāja.

—Vēl ne.

— Vai baidāties, ka sniegs mūs panāks?

Liliāna pamāja ar galvu. — Nekad vairs negribu to redzēt.

— Līdz nākamajai ziemai jums tas nebūs jāredz.

Liliāna neatbildēja. Nākamā ziema, viņa nodomāja, — tā bija tik-pat tālu kā Sīriuss vai Plejādes. Viņa to nekad nepieredzēs.

—Vai tomēr kaut ko neiedzersim? — Klērfeits ieminējās. —

Kafiju ar ķiršu degvīnu? Mums vēl labs gabals, ko braukt.

— Jā, — Liliāna piekrita. — Kad būsim pie Madžores ezera?

— Pēc dažām stundām. Vēlu vakarā.

Klērfeits apturēja mašīnu pie kāda restorāna. Viņi gāja iekšā.

Apkalpotāja ieslēdza gaismu. Pie sienām karājās gleznu reprodukcijas ar briežu un teteru attēliem. —Vai esat izsalkusi? —

Klērfeits jautāja. — Ko ēdāt pusdienās?

— Neko.

— Tā jau es domāju.—Viņš pagriezās pret apkalpotāju. — Ko te var dabūt ēdamu?

— Salami, mednieku un šibligu desas. Šibligas ir siltas.

— Divas porcijas šibligu un tur to tumšo maizi. Ar sviestu un vaļēju vīnu. Vai jums ir fandāns?

— Fandāns un valpoličella.

— Fandānu. Un ko jūs pati gribētu — sev?

— Glāzīti plūmju degvīna, ja jums nav iebildumu, —

atbildēja apteksne.

— Man nav iebildumu.

Liliāna sēdēja stūrī pie loga. Viņa izklaidīgi klausījās Klērfeitā sarunā ar viesu apkalpotāju. Lampas sarkanīgā gaisma zaļos un sārtos atspul-gos atmirdzēja pudelēs uz letes. Ārā aiz loga ciema koki kā melni torņi sniedzās augstāk, zaļganās vakara debesīs, un mājās iedegās pirmās ugunis. Viss bija ļoti rāms un pašsaprotams, tas bija vakars bez bailēm un dumpības, un viņa tam piederēja tikpat pašsaprotami un rāmi. Viņa bija aizbēgusi!

Prieks viņai gandrīz aizžņaudza elpu.

— Šibligas ir treknas zemnieku desas, — Klērfeits sacīja. —

Tās ir lieliskas, bet jums varbūt nepatiks.

— Man patīk viss, — Liliāna atbildēja.—Viss — te lejā!

Klērfeits domīgi noskatījās viņā. — Baidos, ka tas būs tiesa.

— Kāpēc jūs baidāties?

Viņš pasmējās. — Nekas nav bīstamāks par sievieti, kam patīk viss. Ko tad vīrietim darīt, lai tai patiktu tikai viņš?

— Tādēļ viņam nevajag darīt neko.

—- Arī pareizi.

Viesu apkalpotāja atnesa gaišo vīnu. Viņa to ielēja mazās ūdens- glāzēs. Tad viņa pacēla savu plūmju degvīna glāzīti.—Uz jūsu veselību!

Viņi iedzēra. Klērfeits paskatījās apkārt noplukušajā

restorānā.

-—Te vēl nav Parīze, — viņš smaidīdams noteica.

— Tomēr ir gan, — Liliāna atbildēja. — Šī ir pirmā Parīzes priekšpilsēta. Te jau sākas Parīze.

Gešenenā viņiem bija zvaigznes un skaidra nakts debess.

Klērfeits uzbrauca mašīnu uz vienas no dzelzceļa kravas platformām, kas jau stāvēja un gaidīja. Bez viņa mašīnas tunelim cauri gribēja tikt vēl divi sedani un sarkans sporta auto. —Vai jūs vēlaties palikt mašīnā, vai iesim pasažieru vagonā? — Klērfeits jautāja.

—Vai pārāk nenokvēpsim, ja paliksim mašīnā?

— Nē. Tas ir elektriskais vilciens. Un mēs pacelsim jumtu.

Dzelzceļnieks pabāza ķīļus zem riteņiem. Arī citi autobraucēji pa-lika savās mašīnās. Abos sedanos bija iedegtas griestu spuldzītes. Vil-ciens šķērsoja pārmijas un iebrauca Gotharda tunelī.

Tuneļa sienas bija mitras. Garām skrēja signālugunis. Pēc dažiem mirkļiem Liliānai radās sajūta, ka viņa pa šahtu drāžas lejā, zemes iekšienē. Gaiss kļuva sasmacis un vecs. Vilciena troksnis meta tūkstoškārtīgas atbalsis. Priekšā Liliāna redzēja abus gaišos sedanus šūpojamies kā divas kabīnes laivā, kas peld uz Hadesu. —Vai tas arī reiz beigsies? — viņa iesaucās.

— Pēc piecpadsmit minūtēm. — Klērfeits viņai pasniedza savu kabatas pudeli, ko bija uzpildījis restorānā. — Ir gluži noderīgi pierast pie tuneļiem, — viņš noteica.

— Spriežot pēc visa, kas dzirdams un redzams apkārt, mēs visi drīz tā dzīvosim — bumbu patvertnēs un pazemes pilsētās.

— Kur mēs izbrauksim ārā?

— Pie Airolo. Tur sākas dienvidi.

Liliāna bija baidījusies pirmā vakara. Viņa bija sagaidījusi, ka no tumsas kā žurkas viņai zagsies klāt atmiņas un nožēlas. Bet nu trokšņainais brauciens caur zemes klinšainajām iekšām padzina visas citas domas. Slepenās bailes, ko jūt ikviens radījums, kura dzīves vieta ir virs zemes un ne pazemē, — bailes, ka neaprok dzīvu, viņai lika tik kaislīgi gaidīt gaismu un debesis, ka viss cits izdzisa. Tas viss notiek gandrīz pārlieku ātri, viņa domāja. Vēl pirms dažām stundām es biju kalnu galotnēs un ilgojos tikt lejā; nu es traucos caur pazemi un gribu tikt atkal augšā!

No viena sedana izlidoja papīra lapa un atsitās pret viņu mašīnas vējstiklu. Tā tur palika pielipusi, saplakusi kā satriekts balodis. — Ir laikabiedri, kuriem vienmēr un visur jāēd, —

Klērfeits noteica. — Tie ņemtu līdzi sviestmaizes pat uz elli. —

Viņš pasniedzās vējstikla ārpusē un norāva papīru.

Cauri zemes dzīlei aizlidoja otra ietinamā papīra lapa. Liliāna iesmējās. Sekoja kaut kas lodei līdzīgs, kas pasmagi atsitās pret loga rāmi.—Veģis, — noteica Klērfeits.

— Lāga (autiņi mums priekšā nu ēd vairs tikai desu, ne vairs maizi. Sīkpilsoņu pandemonijs zemes iekšās.

Liliāna izstaipījās. Likās, tunelis viņu atbrīvoja no visas pagātnes, kas tai vēl bija pieķērusies, šķita, ka asās trokšņa sukas viņu nosukātu gluži tīru. Vecā planēta, uz kuras pacēlās sanatorija, uz visiem laikiem palika viņai aiz muguras; viņa nevarēja tur atgriezties, tāpat kā nav iespējams divreiz šķērsot Stiksu. Viņa nonāks uz jaunas planētas, iz-mesta no zemes, reizē krizdama un traukdamās uz priekšu, turēdamās pie vienas vienīgas domas: izkļūt no šīs smacīgās tumsas un elpot. Viņa jutās tā, it kā pēdējā

mirklī būtu izrauta no šaura kapa, kura malas tūliņ aiz viņas iebrūk, it kā viņa trauktos pretī gaismai, kas kā blāvi vizoša monstrance pacēlās viņas priekšā, drāzās pretī un bija klāt.

Aherontas viļņu krākšana pārvērtās normālā vilciena klaboņā

un tad noklusa pavisam. Vilciens apstājās mīkstā pelēkas un zelta krāsas un maiga gaisa izplatījumā. Tas bija dzīvības gaiss pēc kapličai līdzīgā, aukstā, nedzīvā tuneļa gaisa. Pagāja brītiņš, iekams Liliāna atskārta, ka līst lietus. Viņa klausījās lāsēs, kas viegli krita uz mašīnas jumta; viņa elpoja maigo gaisu un izstiepa roku lietū. Es esmu glābta, viņa domāja. Pārmesta pāri Stiksai un glābta.

— Vajadzēja būt otrādi, — Klērfeits sacīja. — Tur, otrā pusē, vajadzēja līt, un te vajadzēja būt skaidram laikam. Vai jūs esat vīlusies?

Viņa pakratīja galvu. — Neesmu redzējusi lietu kopš pērnā

oktobra.

— Un četrus gadus neesat bijusi lejā? Tad jau jūs droši vien jūtaties kā no jauna piedzimusi. Piedzimusi no jauna ar atmiņām.

Klērfeits pie apkalpes stacijas pabrauca ceļmalā, lai piepildītu benzīna tvertni.

— Es varētu jūs apskaust. Jūs atkal sākat dzīvi no jauna. Ar jaunības kaislību, bet bez jaunības vājuma.

Vilciens aizgāja, sarkanās ugunis pazuda lietū. Apkalpes stacijas darbinieks atnesa mašīnas atslēgu. Mašīna atpakaļgaitā

izripoja uz ceļa. Klērfeits to apturēja, lai apgrieztu. īsu mirkli šaurajā nodalījumā zem paceltā jumta, instrumentu dēļa mierīgajā

gaismā viņš redzēja Liliānu, kamēr ārā mirgoja un šļakstēja lietus.

Viņa izskatījās citādi nekā jebkad agrāk. Viņas seju apgaismoja ātruma rādītājs, pulkstenis un citi instrumenti laika un ātruma mērīšanai. Pretstatā tiem viņas seja viena sirds pukstiena ilgumā

šķita pilnīgi pārlaicīga un visa tā neskarta — pārlaicīga, domāja Klērfeits, kā Nāve, ar kuru viņš bija uzsācis sacīksti, pret kuru visas autosacīkstes bija tīrā bērnišķība. Es viņu izlaidīšu Parīzē un pazaudēšu, viņš domāja. Nē, man jālūko viņu aizturēt! Es būtu nelga, ja to nemēģinātu!

—Vai jūs jau zināt, ko darīsit Parīzē? — viņš jautāja.

— Man tur dzīvo tēvocis. Viņa ziņā ir manas naudas lietas.

Līdz šim viņš man ik mēnesi sūtīja kādu summu. Tagad es atprasīšu visu. Bez drāmas neiztiks. Viņš vēl arvien domā, ka man ir četrpadsmit gadu.

— Un cik gadu jums īstenībā?

— Divdesmit četri un astoņdesmit.

Klērfeits iesmējās. — Laba kombinācija. Man reiz bija trīsdesmit seši un astoņdesmit — kad pārnācu no kara.

— Un kas notika pēc tam?

— Man apritēja četrdesmit, — Klērfeits teica, ieslēgdams pirmo ātrumu. — Tas bija ļoti skumji.

Mašīna uzripoja pa slīpumu no dzelzceļa līdz šosejai un sāka garo nobraucienu ielejā. Tai pašā mirklī viņiem aiz muguras ierūcās cits motors. Tā bija sarkanā sporta mašīna, kas reizē ar viņiem bija izvesta caur tuneli. Braucējs bija slēpies aiz kāda šķūņa. Nu tas dzinās viņiem pakaļ, trokšņodams ar saviem četriem cilindriem tā, it kā to būtu sešpadsmit.

— Tā gadās vēl arvien, — Klērfeits skaidroja. —-Viņš grib ar mums skrieties. Vai dosim viņam mācību? Vai atstāsim ar ilūziju, ka viņa mašīna ir visātrākā pasaulē?

— Lai šodien katrs patur savas ilūzijas.

— Labi.

Klērfeits apturēja Džuzepi. Sarkanā sporta mašīna aizmugurē

arī apstājās un sāka taurēt. Viņam bija diezgan telpas, kur pabraukt garām, bet viņš gribēja skrieties.

— Tā nu ir. — Klērfeits nopūtās un sāka atkal braukt. — Viņš

ir tikai cilvēks; viņš meklē savu galu.

Sarkanā mašīna viņus garlaikoja līdz pat Faido. Braucējs vairāk-kārt centās viņus panākt. — Beigsies ar to, ka viņš

nositīsies, — Klērfeits noteica. — Pēdējo reizi viņš tikko spēja izgriezt līkumu. Labāk laidīsim viņu garām.

Viņš bremzēja, bet gandrīz tai pašā mirklī atkal piedeva gāzi. — Šitais āksts! Nebrauc vis garām, bet gandrīz vai ietriecas mums aizmugurē! Viņš ir vienādi bīstams, gan pa priekšu, gan aiz muguras braucot.

Klērfeits nobrauca mašīnu ceļa labajā malā. No tuvējā dēļu šķūņa līdz viņiem atviļņoja koka smarža. Viņš apturēja Džuzepi pie šķūņa. Šoreiz sarkanā mašīna neapstājās. Tā aizdrāzās garām.

Vīrs, kas tanī sēdēja, nicīgi smiedamies, māja viņiem ar roku.

Iestājās dziļš klusums. Dzirdama bija tikai strauta čalošana un lietus lāšu klusā sijāšana. Tā bija laime, juta Liliāna. Šī klusuma minūte, pilna tumšām, valgām, auglīgām gaidām. Viņa to nekad neaizmirsīs — šo nakti, lietus sijāšanos un slapjo ceļu, kas spīdēja mašīnas spuldžu priekšā.

Stundas ceturksni vēlāk viņi iekļuva miglā. Klērfeits pārslēdza tuvo gaismu. Viņš brauca ļoti lēni. Pēc brīža viņi atkal varēja saskatīt ceļa malu. Uz dažiem simtiem metru miglu bija aizskalojis lietus; tad viņi atkal ienira mākonī, kas cēlās no dziļuma.

Klērfeits ļoti spēji nobremzēja mašīnu. Viņi nule bija izlauzušies no miglas. Viņiem priekšā, ap kilometru stabu aptinusies, ar vienu riteni pāri bezdibeņa malai karājās sarkanā

sporta mašīna. Blakus stāvēja braucējs, kā likās, neskarts.

— To var saukt par laimi, — noteica Klērfeits.

— Laimi? — svešais nikni atcirta. — Un mašīna? Paskatieties tikai! Tā nebija apdrošināta. Un mana roka?

— Jūsu roka visļaunākajā gadījumā ir izmežģīta. Jūs taču spējat to kustināt. Cilvēk, priecājieties, ka vēl stāvat uz ceļa.

Klērfeits izkāpa un apskatīja sadauzīto mašīnu. — Šie kilometru stabi reizēm arī kam noder.

— Tā ir jūsu vaina! — svešais kliedza. — Jūs mani pamudinājāt tik ātri braukt. Jums par to jāatbild! Ja jūs būtu līdis mani garām un nebūtu sācis skrieties...

Liliāna iesmējās.

— Kas kundzei te liekas tik jocīgs? — vīrietis nikni jautāja.

— Tā nav jūsu darīšana. Bet, tā kā šodien ir trešdiena, es jums to paskaidrošu. Šī dāma nāk no citas planētas un vēl nepazīst šejienes paražas. Viņa smejas, redzot ka jūs apraudat savu mašīnu, kad vajadzētu pateikties Dievam, ka vēl esat dzīvs. Dāma to nevar saprast. Es no savas puses jūs par to apbrīnoju. No nākamā ciema es jums atsūtīšu avārijas mašīnu.

— Pagaidiet! Tik viegli jūs projām netiksit! Ja jūs nebūtu mani izaicinājis skrieties, es būtu braucis lēnāk un nebūtu...

— Pārāk daudz noteikumu, kas nesaskan ar faktiem, —

Klērfeits atteica. — Labāk sakiet, ka pie visa vainīgs zaudētais karš.

Vīrietis paskatījās uz Klērfeitā mašīnas numuru. — Franču!

Kā tad lai es dabūju zaudējumu atlīdzību? — Viņa kreisā roka neveikli darbojās ar zīmuli un papīru.

— Numuru! Uzrakstiet to te! Vai neredzat, ka es ar savu roku nevaru uzrakstīt?

— Mācieties. Man jūsu zemē bija jāmācās daudz grūtākas lietas.

Klērfeits atkal iekāpa mašīnā. Svešais viņam sekoja. — Vai gribat

izvairīties no atbildības un aizbēgt?

— Jā. Tomēr es jums atsūtīšu avārijas mašīnu.

— Ko? Jūs gribat mani lietū atstāt te uz ceļa?

— Jā. Mana mašīna ir divvietīga. Elpojiet dziļi, skatieties kalnos, pateicieties Dievam, ka vēl esat dzīvs, — un domājiet par to, ka jāmirst bijis daudz labākiem cilvēkiem par jums.

Darbnīcu viņi atrada Bjaskā. īpašnieks ēda vakariņas. Viņš

atstāja ģimeni un paņēma līdzi Barberas vīna pudeli.—Alkohols viņam noderēs, — viņš sacīja.—Varbūt man arī.

Mašīna turpināja slīdēt lejā no kalna, līkumu pēc līkuma, serpen- tīnu pēc serpentīna. — Tas ir vienmuļīgs gabals, —

Klērfeits teica. — Tā būs līdz pat Lokarno. Tad nāk ezers. Vai esat nogurusi?

Liliāna papurināja galvu. Nogurusi! — viņa nodomāja.

Vienmuļīgs! Vai šis veselības paraugs neredz, ka es visa drebu satraukumā? Vai viņš nesaprot, kas manī notiek? Vai viņš nejūt, ka mana sasalusi pasaules aina pēkšņi ir atkususi un kustas, un runā, kā runā lietus, runā slapjās klintis un tāpat ieleja ar savām ēnām un gaismām, un ceļš? Vai viņš nenojauš, ka es nekad vairs nebūšu ar to visu tik pilnīgi vienota, kā esmu tagad, — it kā gulētu šūpulī un nepazīstama dieva rokās, iz-biedēta un tomēr paļāvīga kā jauns putns, un jau zinādama, ka tas viss man būs tikai šo vienu vienīgo reizi, ka to es zaudēju jau tai mirklī, kad tas man pieder un kad tam piederu es, — šo ceļu un šos ciemus, šīs tumšās kravas mašīnas ceļmalas restorānu priekšā, šo dziedāšanu aiz gaišajiem logiem, sudrabpelēkās debesis un šos vārdus — Osoņa, Krešāno, Klāro, Kastione un Belincona —, tikko lasītus un jau zūdošus aiz manis kā ēnas, it kā to nekad nebūtu bijis? Vai viņš neredz, ka esmu siets, kas pazaudē, jau saņemdams, nevis grozs, kas sakrāj?

Vai viņš ne-mana, ka es tikko varu parunāt, jo sirds ir tik pilna, un ka starp ne-daudzajiem vārdiem, ko tā pazīst, ir arī viņa vārds, bet ka tie visi patiesībā nozīmē vienu un to pašu: dzīvi?

— Kā jums patika pirmā sastapšanās te lejā? — Klērfeits jautāja. — Cilvēks, kas vaimanā par zudušu mantu, bet savu dzīvību uzskata par pašsaprotamu? Jums vēl būs jāiepazīstas ar daudziem līdzīgiem.

— Tā bija pārmaiņa. Tur augšā ikviens domā, ka viņa dzīvība ir briesmīgi svarīga. Es arī.

Viņu priekšā iznira ielas, ugunis, nami, zils izplatījums un plats laukums ar arkādēm.

— Pēc desmit minūtēm būsim galā, — Klērfeits sacīja. — Te jau sākas Lokarno.

Grabēdams piebrauca tramvajs un pēdējā mirklī aizšķērsoja viņiem ceļu. Klērfeitam nāca smiekli, redzot, ka Liliāna tanī

skatās lielām acīm kā katedrālē. Četrus gadus viņa nebija tādu redzējusi. Kalnos tramvaju nebija.

Pēkšņi viņu priekšā izpletās ezers, plats, sudrabots un nemierīgs. Lietus bija pārgājis. Ātri un zemi mākoņi skrēja pāri mēnesim. Klusu gulēja Askona ar laukumu ezermalā.

— Kur mēs apmetīsimies? — Liliāna jautāja.

— Pie ezera. Tamaro viesnīcā.

— Kā tas nākas, ka jūs šo vietu pazīstat?

— Es te nodzīvoju gadu pēc kara, — Klērfeits paskaidroja. —

Rīt no rīta jūs sapratīsit, kādēļ.

Viņš apturēja pie mazās viesnīcas un izcēla somas. — Šīs mājas īpašniekam lieliska bibliotēka, — viņš stāstīja.—Viņš ir tāds kā zināt-nieks. Un kādam citam augstāk kalnā pieder viesnīca, kur pie sienām karājas Sezana, Utriljo un Lotreka darbi. Tā šeit gadās. Vai ēst brauksim tūliņ?

— Uz kurieni?

— Uz Brisago, pie Itālijas robežas. Desmit minūšu brauciens no šejienes. Uz restorānu, ko sauc «Džardīno».

Liliāna paskatījās apkārt. — Te jau zied glicīnijas!

Zilie ziedu ķekari nokarājās gar māju baltajām sienām. Pār kādu dārza mūri mimozas bēra savu zeltu un pūkaino zaļumu. —

Pava-saris, — Klērfeits noteica. — Dievs, svētī Džuzepi! Viņš

pārvieto gadalaikus.

Mašīna lēnām brauca gar ezermalu. — Mimozas, — Klērfeits sacīja, rādīdams uz ziedošajiem kokiem ezermalā. — To te ir veselām gatvēm. Un te ir īrisu un narcišu kalns. Šo ciemu sauc Porto Ronko. Un tas tur augšā kalnā ir Ronko. To cēluši romieši.

Viņš apturēja mašīnu pie garām akmens kāpnēm. Viņi uzkāpa līdz mazam restorānam. Viņš pasūtināja itāliešu vakariņas —

pudeli soāva, šķiņķi, scampis ar rīsiem un Vallemadžas sieru.

Restorānā nebija daudz viesu. Logi stāvēja vaļā. Gaiss bija maigs. Uz galda stāvēja podiņš ar baltām kamēlijām.

— Jūs esat te dzīvojis? — Liliāna jautāja. — Pie šī ezera?

— Jā. Gandrīz gadu. Pēc bēgšanas un pēc kara. Gribēju palikt te dažas dienas, bet paliku daudz ilgāk. Man tas bija vajadzīgs. Es ārstējos — ar dīkumu, sauli, ķirzakām uz mūriem, ar skatīšanos debesīs un ezerā un tik pilnīgu aizmiršanos, ka acis beidzot vairs nepieķērās noteiktam punktam, bet gan atkal ieraudzīja, ka daba nav piegriezusi nekādu vērību cilvēces divdesmit gadu ilgajam ārprātam. Salutē!

Liliāna dzēra vieglo itāliešu vīnu. — Vai es maldos, vai ari ēdiens tiešām ir apbrīnojami labs? — viņa jautāja.

— Tas ir apbrīnojami labs. īpašnieks varētu būt par pavāru kurā katrā lielā viesnīcā.

— Kāpēc viņš nav?

— Agrāk bija. Bet viņam labāk patīk dzimtajā ciemā.

Liliāna pacēla acis.—Viņš gribēja nākt atpakaļ — un nevis doties pasaulē?

—Viņš tur jau bija — un pārnāca.

Viņa nolika glāzi uz galda. — Es esmu laimīga, Klērfeit, —

viņa sacīja. — Lai gan jāsaka, man nav ne jausmas, ko šis vārds nozīmē.

— To es arī nezinu.

—Vai jūs nekad neesat bijis laimīgs?

— Esmu, bieži.

Viņa to uzlūkoja. — Ikreiz citādā veidā, — viņš piebilda.

— Kad visvairāk?

— Nezinu. Ikreiz bija citādi.

— Kad visvairāk? — viņa atkārtoja.

—Vienatnē, — Klērfeits sacīja.

Liliāna iesmējās. — Kur tagad iesim? Vai te ir vēl daudz apburtu pavāru un viesnīcnieku?

— Daudz. Naktī, pilnmēness laikā, no ezera dzelmes paceļas stikla restorāns. Tas pieder vienam no Neptūna dēliem. Tur pasniedz vecās Romas vīnus. Bet tagad mēs brauksim uz bāru, kur ir vīns, kas Parīzē jau sen izpārdots.

Viņi brauca atpakaļ uz Askonu. Klērfeits atstāja mašīnu viesnīcas priekšā. Viņi pārgāja pāri laukumam un pa dažiem pakāpieniem nokāpa pagrabā. Lejā bija mazs bārs.

— Man vairs nav jādzer, — Liliāna sacīja. — Esmu jau apreibusi no mimozām. Gaiss pilns ar viņu smaržu. Kas tās par salām ezerā?

— Romiešu laikos tur bija Veneras templis. Tagad tur kādam ir restorāns. Bet pilnmēness naktīs senie dievi vēl klīst apkārt. Tad rītos īpašnieks atrod, ka daudzas pudeles iztukšotas, lai gan korķi palikuši neskarti. Reizēm salā ari Pāns izguļ paģiras un pusdienas laikā pamostas. Tad viņš drusku papūš savu stabuli, un tai laikā

radio raidījumi skan ar traucējumiem.

—Vīns ir brīnišķīgs. Kas tas ir?

— Vecs šampanietis, nevainojami uzglabāts pagrabā. Laimīgā

kārtā senie dievi no tā neko nesaprot, citādi sen būtu to izdzēruši.

Šampanieti izgudroja tikai viduslaikos.

Viņi kājām gāja atpakaļ. Pie kādas mājas sienas karājās krustā

sistā tēls. Pretī atradās kāda restorāna ieeja. Pestītājs mēmi noskatījās gaišajā telpā, no kuras skanēja troksnis un smiekli.

Liliānai šķita, ka par to būtu kas sakāms, — bet tad viņa saprata, ka nav ko teikt. Viss saderēja kopā.

Viņa stāvēja savā istabā pie loga. Ārā bija ezers, nakts un vējš.

Pavasaris spēlējās ar mākoņiem un platānām laukumā. Ienāca Klērfeits. Viņš tai aplika roku ap vidu. Viņa pagriezās un paskatījās viņā. Viņš to noskūpstīja. — Vai tev nav bail?—viņa jautāja.

— No kā?

— Ka es esmu slima.

— Es baidos tikai to tā, ka, braucot ar ātrumu divsimt kilometru stundā, var pārplīst priekšējā riteņa riepa, — viņš

atbildēja.

Liliāna dziļi uzelpoja. Mēs taču esam līdzīgi, viņa domāja.

Mums abiem nav nākotnes! Viņa nākotne sniedzas tikai līdz nākamajām sacīkstēm un mana — līdz nākamajai asiņošanai. Viņa pasmaidīja.

— Ir kāds nostāsts, — Klērfeits sacīja. — Parīzē revolūcijas laikā kādu vīru veda uz giljotīnu, lai tam izpildītu nāvessodu.

Laiks bija auksts un jāiet tālu. Pa ceļam sargi apstājās iedzert vīnu.

Padzēruši tie piedāvāja vīna pudeli ari notiesātajam. Viņš to paņēma, brīdi pētīja, tad noteica:—Ceru, ka neviens no mums neslimo ar lipīgu slimību, — un iedzēra. Pusstundu vēlāk viņa galva ieripoja grozā. Vecmāmiņa man to stāstīja, kad man bija desmit gadu. Viņai bija paradums izdzert pudeli kalvadosa dienā.

Visi pareģoja, ka viņa agri miršot. Viņa vēl ir dzīva. Pareģi sen ir apmiruši. Es paķēru līdzi pudeli vecā šampanieša no pagraba bāra.

Stāsta, ka pavasari tas putojot vairāk nekā citos gada-laikos. Tas arvien vēl jūtot dzīvību, kas reiz tanī bijusi, — tā mēdz stās-tīt. Es jums to atstāšu.

Viņš nolika pudeli uz palodzes, bet tūliņ atkal paņēma rokā. —Vīnu nevajag atstāt mēness gaismā. Mēness tam atņem smaržu. Arī to es dzirdēju no vecmāmiņas.

Viņš gāja uz durvīm.

— Klērfeit, — Liliāna sacīja.

Viņš pagriezās un atskatījās.

— Es nebraucu projām, lai paliktu viena, — viņa teica.

VIII

PARĪZES PRIEKŠPILSĒTAS stiepās gar ceļmalu pelēkas, neglītas un salijušas; bet, jo dziļāk viņi iebrauca pilsētā, jo skaidrāk jūtama kļuva tās burvība. Stūri, leņķi un ielas iznira kā

Utriljo un Pisaro gleznas; pelēkums izbalēja, līdz kļuva gandrīz sidrabots; parādījās upe ar tiltiem, prāmjiem un plaukstošiem kokiem, ar raibajām bukinistu rindām un veco celtņu stūrainajiem blāķiem Sēnas labajā krastā.

— No turienes, — Klērfeits rādīja, — Mariju Antuaneti veda uz giljotīnu. Tieši pretī ir kāds sevišķi labs restorāns. Šai pilsētā

izsalkumu visur var apvienot ar vēsturi. Kur jūs gribētu apmesties?

— Tur, — Liliāna atteica, rādīdama pāri upei uz kādas mazas viesnīcas gaišo fasādi.

—Vai jūs to pazīstat?

— Kā es to varētu pazīt?

— No tā laika, kad te dzīvojāt.

— Kad es te biju pēdējo reizi, lielāko tiesu mitu, paslēpusies sakņu tirgotāja pagrabā.

— Vai jūs labāk negribat dzīvot kaut kur sešpadsmitajā

iecirknī? Vai pie tēvoča?

— Mans tēvocis ir tik skops, ka droši vien pats dzīvo vienā

istabā. Pārbrauksim pār tiltu un pavaicāsim, vai viņiem nav brīvas istabas. Kur apmetīsities jūs?

— «Ričā».

— Protams, — Liliāna noteica.

Klērfeits pamāja ar galvu. — Neesmu tik bagāts, lai dzīvotu citur.

. Viņi brauca pāri tiltam uz Senmišela bulvāri, tad pa Lielo Augustīnu krastmalu un apstājās Bisona viesnīcas priekšā. Kad viņi kāpa ārā no mašīnas, pa parādes durvīm iznāca viesnīcas kalpotājs, nesdams somas. — Re nu, man būs istaba! — Liliāna iesaucās. — Kāds brauc prom.

—Vai tu tiešām gribi te apmesties? Tikai tāpēc, ka no upes otra krasta ieraudzīji šo viesnīcu?

Liliāna pamāja. — Es pat gribu te dzīvot. Bez ieteikumiem un aiz-spriedumiem.

Istaba bija brīva. Viesnīcai nebija lifta, bet, par laimi, istaba atradās otrajā stāvā. Kāpnes bija vecas un nodilušas. Istaba bija maza un trūcīgi mēbelēta, bet gulta likās laba, un bija arī vannas istaba. Visas mēbeles bija modernas, atskaitot mazu baroka galdiņu, kas stāvēja kā princis starp vergiem. Tapetes bija vecas, elektriskā apgaisme vāja — toties aiz loga zaigoja upe ar Konsjeržerijas cietumu, krastmalas ielām un Dievmātes katedrāles torņiem.

—No šejienes tu vari aiziet, kad vien vēlies,—Klērfeits sacīja. — To cilvēki reizēm piemirst.

— Uz kurieni? Pie tevis uz «Riču»?

-—Nevis pie manis, bet uz «Riču», — Klērfeits atbildēja. —

Kara laikā es tur nodzīvoju pusgadu. Ataudzēju bārdu un uzdevu citu vārdu.

Dzīvoju lētākajā pusē, kas iziet uz Kambona ielu. Otrā pusē, pie Vandoma laukuma, dzīvoja vācu varasvīri. Tas bija kaut kas, ko vērts atcerēties.

Šveicars uznesa somas. Klērfeits piegāja pie durvīm. — Vai gribi šovakar ēst ar mani vakariņas?

— Kad?

— Deviņos?

— Deviņos.

Liliāna noskatījās Klērfeitam pakaļ. Visu dienu braucot, viņi ne-bija pārmijuši ne vārda par vakaru Askonā. Franču valoda ir ļoti ērta, viņa nodomāja. Pēc patikas pāriet no tu uz jūs un atpakaļ; tas bija nevis stāvoklis, bet gan rotaļa. Viņa dzirdēja Džuzepes ierūkšanos un piegāja pie loga. Varbūt viņš atgriezīsies, viņa domāja, bet varbūt ne. Viņa nezināja, un tas nebija sevišķi svarīgi.

Svarīgi bija tas, ka viņa atra-dās Parīzē, ka bija vakars un ka viņa elpoja. Satiksmes ugunis Sen- mišela bulvārī kļuva zaļas, un kā

jātnieku pulks uzbrukumā Džuzepem pakaļ pār tiltu drāzās sitroenu, reno un kravas mašīnu orda. Liliāna neatcerējās, ka kādreiz būtu redzējusi tik daudz automašīnu. Kara laikā to ielās bija ļoti maz. Troksnis bija skaļš, taču viņai drīzāk atgādināja milzu ērģeles, uz kurām dzelzs rokas spēlē varenu Te Deum.

Liliāna izkravāja drēbes. Daudz viņa nebija līdzi ņēmusi; nebija arī daudz naudas. Viņa zvanīja tēvocim. Nebija atbildes.

Viņa zvanīja atkal. Atbildēja svešinieka balss. Likās, tēvocis jau kopš gadiem bija atteicies no tālruņa.

īsu brīdi Liliānu pārņēma izbailes. Ik mēnesi čeks viņai bija sūtīts no bankas, un vēstules no tēvoča viņa jau sen nebija saņēmusi. Viņš taču nebūs miris, viņa nodomāja. Savādi, ka tas allaž iešāvās prātā vispirms! Varbūt pārcēlies uz citu dzīvokli.

Viņa palūdza portjē pilsētas adrešu grāmatu. Bija tikai vecā, no pirmā kara gada, jaunas vēl nebija. Un ogļu arī arvien vēl trūka.

Istaba uz vakara pusi kļuva vēsa. Liliāna uzvilka mēteli.

Atstādama sanatoriju, viņa drošības dēļ bija paņēmusi līdzi dažus biezus kamzoļus, domādama, ka Parīzē varēs tos kādam atdāvināt.

Nu viņa priecājās, ka viņai tie ir.

Pa logu sāka līst krēsla, pelēka un netīra. Lai sasildītos, Liliāna iegāja vannā un tad likās gulēt. Pirmo reizi, kopš atstājusi sanatoriju, viņa bija gluži viena. Pirmo reizi kopš daudziem gadiem viņa tiešām bija viena. Ar naudu, kas viņai bija, varēja iztikt, augstākais, nedēļu. Reizē ar tumsu viņai uzbruka jaunas bailes. Kur gan varēja būt tēvocis? Varbūt viņš uz vairākām nedēļām kaut kur aizceļojis. Varbūt cietis nelaimes gadījumā —

un varbūt jau miris. Varbūt arī Klērfeitu jau aprijusi šī

nepazīstamā pilsēta, varbūt viņš aizbraucis uz citu viesnīcu, aizgājis citā dzīvē un viņa to nekad vairs neredzēs. Viņai pārskrēja trīsas. Romantiskā drosme pēkšņi saplaka, saduroties ar dažiem faktiem, ar aukstumu un vientulību. Siltajā sanatorijas krātiņā ap šo laiku omulīgi sīktu radiatori.

Kāds klauvēja pie durvīm. Aiz tām stāvēja viesnīcas izsūtāmais zēns ar diviem saiņiem. Viņa redzēja, ka vienā ir puķes.

Tās varēja nākt tikai no Klērfeitā. Istabas krēslā un steigā viņa atnesējam iedeva par daudz lielu dzeramnaudu. Otrajā sainī bija vilnas sega. «Paredzu, ka jums tā noderēs,» Klērfeits rakstīja.

«Parīzē arvien vēl trūkst ogļu.» Viņa atlocīja segu. No tās izkrita divas mazas kārbiņas. Elektriskās spuldzes. «Franču viesnīcnieki vienmēr skopojas ar gaismu,» rakstīja Klērfeits. «Iegrieziet viesnīcas spuldžu vietā šīs — tās darīs pasauli divreiz gaišāku.»

Viņa paklausīja Klērfeitā padomam. Nu vismaz bija iespējams lasīt. Šveicars viņai uznesa laikrakstu. Viņa paskatījās tanī, bet pēc brītiņa nolika sānis. Tas viss vairs neattiecās uz viņu.

Viņas laiks bija pārāk īss. Viņa nekad neuzzinās, ko nākamgad ievēlēs par prezidentu vai kura partija gūs virsroku parlamentā.

Tas viņu arī neinteresēja; visu viņas būti piepildīja griba dzīvot.

Dzīvot savu pašas dzīvi.

Viņa apģērbās. Viņai bija tēvoča pēdējā adrese; no turienes viņš bija atrakstījis pirms gada. Viņa dosies turp un ievāks ziņas.

Nekur tālu nebija jāmeklē. Tēvocis arvien vēl mita savā vecajā

dzīvoklī; viņš tikai bija atteicies no tālruņa.

— Tavu naudu? — viņš teica. — Kā vēlies. Līdz šim liku tavu ik-mēneša maksājumu sūtīt uz Šveici; grūti bija dabūt atļauju naudas pārvešanai. Protams, varu likt tev to izmaksāt ik mēnesi Francijā. Uz kādu adresi?

— Es to negribu saņemt mēnešu maksājumos. Gribu visu uzreiz, tagad, tūliņ.

— Kādai vajadzībai?

— Gribu iegādāties drēbes.

Vecais vīrs skatījās viņā platām acīm. — Tu esi tāda pati kā

tavs tēvs. Ja viņš būtu...

— Tēvoci Gaston, viņš ir miris.

Gastons paskatījās lejup uz savām lielajām, bālajām rokām. — Daudz naudas tev nav atlicis. Ko tu domā te darīt? Ak Dievs, ja man būtu tā laime dzīvot Šveicē!

— Es neesmu dzīvojusi Šveicē. Es dzīvoju slimnīcā.

— Tu nezini, kas ir nauda. Tu to notērēsi dažās nedēļās. Tu to zaudēsi. ..

— Iespējams, — Liliāna atbildēja.

Tēvocis izbiedēts uzlūkoja viņu. — Un ko tu darīsi, kad būsi to zaudējusi?

— Es nebūšu tev par nastu.

— Tev vajadzētu precēties. Vai tagad tu esi vesela?

—Vai es citādi būtu šeit?

— Tad tev vajadzētu precēties.

Liliāna pasmējās. Viss bija pārāk acīm redzams; viņš gribēja atbildību par viņu uzvelt kādam citam. — Tev būtu jāprecas, —

Gastons atkārtoja. — Es varētu tev palīdzēt iepazīties ar dažiem cilvēkiem.

Liliāna atkal iesmējās; bet viņu interesēja arī, kā vecais vīrs pie šī uzdevuma ķertos. Viņam jābūt gandrīz astoņdesmit gadu vecam, viņa nodomāja, bet rīkojas tā, it kā būtu jānodrošinās vēl nākamiem astoņdesmit.

— Labi, — viņa noteica. — Un tagad pasaki man vēl kaut ko — ko tu dari, kad esi viens?

Kalsnā putna seja izbrīnā pavērsās augšup. — Nu, šo un to...

ne-zinu. .. kavēju sev laiku... kas par savādu jautājumu? Kāpēc tu tā jautā?

— Vai tu nekad nejūti vilinājumu paņemt visu, kas tev ir, doties pasaulē un to izšķiest?

— Tieši kā tavs tēvs! — vecais vīrs nicīgi atteica.—Viņam ari ne-kad nebija ne pienākuma, ne atbildības sajūtas! Man liekas, prātīgākais būtu iecelt tev aizbildni.

— To tu gan nevarēsi. Tu domā, ka es izniekoju savu naudu, — bet es domāju, ka tu iznieko savu dzīvi. Nerunāsim vairs par to. Un līdz rītdienai sadabū man naudu. Es drīz pirkšu drēbes.

— Kur? — marabu ātri iejautājās.

— Domāju, pie Balensjagas. Neaizmirsti, ka nauda pieder man.

— Tava māte...

— Rīt, — Liliāna noteica un viegli noskūpstīja Gastonu uz pieres.

— Paklausies, Liliān, nedari muļķības! Tu esi gluži labi ģērbusies. Tanīs modes namos drēbes maksā veselu kapitālu?

— Droši vien, — Liliāna atbildēja. Viņa paskatījās pāri tumšajam pagalmam uz pelēkajiem pretējo namu logiem, kas, tumši kā pulēts šīferis, atspoguļoja pēdējās dienasgaismas atliekas.

— Taisni kā tēvs! — Vecais vīrs bija patiesi iztrūcināts. —

Taisni kā viņš! Tu varētu dzīvot bez bēdām, ja viņš nebūtu aizrāvies ar saviem fantastiskajiem projektiem...

Tēvoci Gaston, esmu dzirdējusi, ka mūsu dienās esot divi veidi, kā tikt vaļā no naudas. Viens no tiem esot naudu krāt un noskatīties, kā tā izkūp inflācijā. Otrs esot to izdot. Un tagad pastāsti, kā tev klājas.

Gastons plaši atmeta ar roku. — Tu jau redzi. Viegli mūsu dienās neklājas. Kas par laikiem! Esmu galīgs nabags.

Liliāna paskatījās apkārt. Viņa redzēja skaistas, vecas mēbeles.

Dīvāni un krēsli bija pārklāti putekļu autiem, kristāla lustra ietīta marlē, un pie sienām karājās dažas labas gleznas. — Tu vienmēr esi bijis skops, tēvoci Gaston, — viņa teica.:— Bet kāpēc tu tāds esi vēl tagad?

Tēvocis viņu vēroja tumšām putna acīm. — Vai tu gribi te dzīvot? Man nav daudz telpas...

— Tev telpas diezgan, bet es negribu te dzīvot. Cik vecs tu īsti esi? Vai tu nebiji divdesmit gadu vecāks par manu tēvu?

Vecais vīrs sapīka. — Ja zini, ko tad jautā?

— Vai tu nemaz nebaidies nāves?

Gastons brītiņu klusēja. — Tev ir briesmīgas manieres, —

viņš beidzot klusu noteica.

— Tas tiesa. Man tā nevajadzēja jautāt. Bet es to tik bieži jautāju pati sev — man piemirstas, ka citus šis jautājums biedē.

— Veselība man vēl turas. Ja ceri uz drīzu mantojumu, tad vari vilties.

Liliāna iesmējās. — Uz to nu gan es neceru! Turklāt es dzīvoju viesnīcā un tev te nebūšu par nastu.

— Kurā viesnīcā? — Gastons ātri iejautājās.

— «Bisonā».

— Paldies Dievam. Es nemaz nebrīnītos, ja tu būtu apmetusies «Ričā».

— Es ari ne, — Liliāna piekrita.

Klērfeits atbrauca viņai pakaļ. Viņi devās uz Le Grand Vefour restorānu. — Kāda bija tava pirmā sadursme ar pasauli? — viņš

jautāja.

— Man ir tāda sajūta, it kā es atrastos starp cilvēkiem, kas pār-liecināti, ka dzīvos mūžīgi. Vismaz viņi tā izturas. Sargā savu mantu un ļauj dzīvei aizslīdēt garām.

Klērfeits pasmējās. — Bet kara laikā viņi visi sev zvērēja, ka šo kļūdu nekad vairs neatkārtos, ja vien paliks dzīvi. Cilvēkiem ir ģeniālas spējas visu aizmirst.

—Vai tu arī to esi aizmirsis? — Liliāna jautāja.

— Esmu ļoti centies. Jācer, ka pilnīgi tas man nav izdevies.

—Vai tāpēc es tevi mīlu?

— Tu mani nemīli. Ja mīlētu, tu šo vārdu tik viegli nelietotu —

un man to neteiktu.

—Vai es tevi mīlu tāpēc, ka tu nedomā par nākotni?

— Tad tev būtu jāmīl kāds vīrietis sanatorijā. Šeit mēs ēdīsim buti ar grauzdētām mandelēm un dzersim jauno montrašē.

— Kāpēc tad es tevi mīlu?

— Tāpēc, ka esmu gadījies šeit. Un tāpēc, ka tu mīli dzīvi. Es tev esmu anonīms dzīves paraugs. Ārkārtīgi bīstami.

— Man?

— Tam, kurš ir anonīms. Viņu var viegli aizstāt.

— Mani tāpat, — Liliāna atteica. — Mani tāpat, Klērfeit.

— Par to es vairs neesmu tik pārliecināts. Ja man būtu kaut cik prāta, es laistos projām, cik drīz vien iespējams.

— Tu jau tikko esi atbraucis.

— Rīt braukšu projām.

— Uz kurieni? — Liliāna neticīgi iejautājās.

— Tālu. Man jābrauc uz Romu.

— Un man jāiet pie Balensjagas pirkt drēbes. Tas ir vēl tālāk nekā līdz Romai.

— Man tiešām jābrauc. Darīšanas sakarā ar līgumu.

— Labi, — Liliāna noteica. — Tad man būs laika diezgan mesties modes namu dēkā. Tēvocis Gastons jau dzīrās man iecelt aizbildni — vai mani apprecināt.

Klērfeits iesmējās.—Viņš tevi gribētu ielikt jaunā cietumā, kamēr tu vēl nemaz nezini, kas ir brīvība.

— Kas ir brīvība?

— Es arī nezinu. Zinu tikai, ka tā nav ne atbildības trūkums, ne dzīvošana bez mērķa. Vieglāk pateikt, kas tā nav, nevis — kas tā ir.

— Kad tu būsi atpakaļ? — Liliāna vaicāja.

— Pēc dažām dienām.

— Vai Romā tev ir mīļākā?

— Jā, — Klērfeits sacīja.

— Tā jau es domāju.

— Kātā?

— Būtu savādi, ja tu būtu dzīvojis viens. Es jau arī nedzīvoju viena, kad tu ieradies.

— Un tagad?

— Tagad, — Liliāna atbildēja, — tagad es esmu pārāk apreibusi no dzīves šeit, lejā, lai vispār spētu par to domāt.

Nākamajā pēcpusdienā viņa aizgāja pie Balensjagas. Bez sporta ģērbiem Liliānai nebija gandrīz nekādu drēbju. Dažas kleitas viņai bija vēl no kara laikiem, citas piederējušas mātei, un tās bija pāršuvusi kāda maza šuvēja.

Liliāna uzmanīgi vēroja sievietes, kas sēdēja tai apkārt. Viņa pētīja to drēbes un skatījās tām sejā, meklēdama tādu pašu satraukumu, kāds pildīja viņu. Viņa to neatrada. Viņa redzēja īgnus, pārāk biezi krāsojušos, vecīgus papagaiļus, kas grumbu ietvertām bezskropstu acīm no-skatījās uz jaunākajām, un jaunas sievietes ar trauslu eleganci, kuru skeptiskajiem skatieniem garām nepaslīdēja nekas, atskaitot vienkāršas eksistences neaptveramo burvību. Starp viņām sēdēja pulciņš glītu amerikāniešu, kas naivā

sajūsmā dzīvi sarunājās. Tikai retumis šai rosīgajā tukšumā kā

maiga iznīcības svece starp skatlogu vizuļiem pavīdēja kāda seja ar īpatu burvību — parasti vecāka seja, kurā nebija baismu, toties jautās reti sastopamā vecumdienu burvība, kura nelīdzinājās vis rūsai, bet gan smalkam apsūbējumam uz dārgas vāzes, kas to dara tikai vēl skaistāku.

Sākās manekenu parāde. Liliāna dzirdēja, kā no ārpuses ielaužas klusināts pilsētas troksnis, līdzīgi apvaldītiem bungu dārdiem no moderniem tērauda, betona un mašīnu džungļiem.

Šķita, ka manekeni ar savām slaidajām locītavām ir iepeldējuši no turienes kā mākslīgi dzīvnieki, kā slaiki hameleoni, kas mainīja drēbes kā ādas krāsu un klusu slīdēja garām krēsliem.

Liliāna izvēlējās piecus tērpus.—Vai vēlaties tos tūliņ

pielaikot? — pārdevēja jautāja.

—Vai varu?

— Protams. Šie trīs jums derēs; pārējie būs drusku par platu.

— Kad es varēšu tos dabūt? — Liliāna jautāja.

— Kad tie jums vajadzīgi?

— Tūliņ.

Pārdevējas pasmējās. — Šeit tūliņ nozīmē — drīzākais, pēc trim vai četrām nedēļām.

— Man tos vajag tūliņ. Vai es varu nopirkt vismaz tos modeļus, kas man der?

Pārdevēja papurināja galvu.—Nē, tie mums vajadzīgi katru dienu. Bet mēs darīsim, ko varēsim. Esam apkrauti ar darbiem, mademoiselle. Ja mēs izpildītu visus pasūtījumus pēc kārtas, jums būtu jāgaida sešas nedēļas. Vai pielaikosim tagad melno vakarkleitu?

Tērpu modeļus ienesa kabīnē ar spoguļu sienām. Šuvēja ienāca līdzi noņemt mēru. — Jūsu izvēle ir lieliska, mademoiselle, — teica pārdevēja. — Tērpi jums piederas tik labi, ik tā būtu zīmēti tieši jums. Monsieur Balensjaga priecāsies, kad redzēs tos jums mugurā. Žēl, ka viņa pašreiz nav šeit.

— Kur viņš ir?— Liliāna pieklājības dēļ pavaicāja, novilkdama kleitu.

j

— Kalnos. — Pārdevēja minēja vietu, kur atradās Liliānas sanatorija. Liliānai šķita, ka tas ir kaut kur Tibetā. —Viņš tur atpūšas, —šuvēja paskaidroja.

— Jā, atpūsties tur var.

Liliāna nostājās taisni un paskatījās spogulī. — Redzat, tas ir tas, ko es gribēju teikt, — pārdevēja turpināja. —Vairums sieviešu pērk, kas tām patīk. Jūs esat nopirkusi to, kas jums piestāv. Vai jums tā neliekas? — viņa jautāja šuvējai.

Šuvēja pamāja ar galvu. — Un tagad mēteli!

Vakartērps bija ogļu melnumā un piekļāvīgs, bet mētelis, kas tam piederējās, bija plats, apmetnim līdzīgs, no puscaurspīdīga auduma, kas turējās kā iestīvināts.

— Lieliski! — iesaucās pārdevēja. — Jūs izskatāties kā grēkā

kritis erceņģelis.

Liliāna paskatījās sevī. No lielā trijdaļu spoguļa viņas skatienam atbildēja trīs sievietes, divas profilā un viena pretskatā, un, kad viņa pagriezās iesānis, tad no sienas spoguļa sev aizmugurē redzēja ceturto, kas bija pagriezusi muguru un it kā

dzīrās iet projām.

— Lieliski! — pārdevēja atkārtoja. — Kāpēc Lisila to nevar tā

valkāt?

— Kas ir Lisila?

— Mūsu labākā manekene. Tā pati, kas šo tērpu rādīja.

Kāpēc viņai tas būtu tā jāvalkā? — nodomāja Liliāna. Viņa valkās vēl tūkstoš citu ģērbu un strādās par modeli vēl daudz gadu, tad ap-precēsies, dzemdēs bērnus un kļūs veca. Bet es to valkāšu tikai šovasar. — Vai nevarat šo tērpu pagatavot ātrāk nekā četrās nedēļās? — viņa jautāja.—Vismaz šo vienu? Man ir maz laika.

— Ko jūs domājat, mademoiselle Kloda? — šuvēja jautāja.

Pārdevēja pamāja ar galvu. — Ķersimies tūliņ klāt.

— Kad? — Liliāna vaicāja.

— Tas var būt gatavs pēc divām nedēļām.

— Pēc divām nedēļām... — Tas izklausījās kā pēc diviem gadiem.

— Ja labi veiksies, pēc desmit dienām. Mums dažas reizes jāpielaiko.

— Labi. Ja citādi nevar.

— Citādi nevar.

Viņa katru dienu gāja uz pielaikošanu. Spoguļu kabīnes klusums viņu savādi apbūra. Reizēm viņa no ārpuses dzirdēja citu sieviešu balsis, bet citādi savas kabīnes sudrabpelēkajā ostā jutās izolēta no pilsētas kņadas. Šuvēja kustējās ap viņu kā priesteriene ap elku. Viņa sprauda, krokoja, savilka drēbi, grieza, nedzirdami kaut ko murmināja ar muti, kas bija pilna spraudītēm, ceļos mezdamās, vienā vietā palaida vaļīgāk, citā ieņēma ciešāk, kāpās atpakaļ un virzījās tuvāk kā mūžam atkārtotā rituālā. Liliāna stāvēja nekustīgi un spoguļos vēroja trīs sievietes, kas līdzinājās viņai un reizē bija vēsas un tālas, ar kurām viņas acu priekšā

notika kaut kas tāds, kam ar viņu nebija gandrīz nekāda sakara un kas tomēr viņu dziļi pārvērta. Reizēm kāds pacēla viņas kabīnes aizkaru un iekšā paskatījās cita kliente — ar sava dzimuma nenogurdināmo karotāju ātro, aso skatienu, vienmēr ziņkārīga un cīņas gatavībā. Tādās reizēs Liliāna juta, ka viņai ar to visu nav nekā kopīga. Viņas nolūks nebija iekarot vīrieti, viņa gribēja iekarot dzīvi.

Šo dienu gaitā starp viņu pašu un dažādajām sievietēm spogulī

attīstījās savādi atsvešinātas intimitātes attieksmes, kas mainījās ar katru jaunu tērpu. Viņa nerunādama ar tām sarunājās; tēli spogulī

nesmaidīdami viņai uzsmaidīja. Šīs sievietes bija nopietnas un kādā neuzkrītošā, grūtsirdīgā veidā tuvas cita citai kā māsas, kuras augušas šķirti un nekad vairs nav cerējušas redzēties. Nu tās satikās kā sapnī, un tā bija klusa tikšanās, ko jau pildīja vieglas skumjas -— drīz tām atkal būs jāšķiras un šoreiz noteikti uz visiem laikiem. Pat tērpos ar spānisko stilu bija kaut kas no šīs noskaņas — samta lepnais, nespodrais melnums; zīda spilgtais, degošais sarkanums; platie mēteļi, kuros augums gandrīz pazuda, un īso torero jaku smagais brokāts, kas lika domāt par smiltīm un sauli, un pēkšņu nāvi.

Pārbrauca Balensjaga. Viņš noskatījās kādā pielaikošanā un neteica ne vārda. Nākamajā dienā pārdevēja kabīnē ienesa kaut ko sudrabotu; tas izskatījās kā zivs āda, kas nekad nav jutusi sauli. —

Monsieur Balensjaga vēlas, lai jūs ņemat šo kleitu, — pārdevēja sacīja.

— Man nu pietiks. Esmu jau nopirkusi vairāk, nekā gribēju, katru dienu esmu pasūtinājusi kādu klāt.

— Pielaikojiet to. Jums tā noteikti patiks. — Pārdevēja pasmai-dīja. — Un varu jums apsolīt, ka ar cenu būsit apmierināta.

Balensja- gas firma vēlas, lai jūs valkājat tās tērpus.

Liliāna uzvilka sudraboto nieku. Tas bija gandrīz pērļainas krāsas, taču nedarīja viņu bālāku, bet drīzāk piešķīra viņas sejai un pleciem zeltainu bronzas nokrāsu. Viņa nopūtās. — Es to ņemšu.

Tāda tērpa kārdinājumu noraidīt ir grūtāk nekā dona Žuāna vai Apollona piedāvājumu.

Ne vienmēr, viņa domāja, bet tobrīd tiešām tā bija. Viņa dzīvoja sudrabpelēkā pasaulē, kur nejuta zemes smaguma. Rītos viņa ilgi gulēja, tad gāja pie Balensjagas, vēlāk bez mērķa paklejoja pa ielām un vakaros viena pati sēdēja viesnīcas restorānā.

Restorāns bija viens no labākajiem Parīzē; viņa to nebija zinājusi.

Viņa neilgojās pēc sabiedrības, un viņai tikai drusku trūka Klērfeita. Anonīmā dzīve, kas viņu strauji applūdināja no visām pusēm, no ielām, kafejnīcām un restorāniem, bija tik spēcīga un jauna, ka viņa gandrīz nejuta savas pašas dzīves trūkumu. Viņa ļāvās pilsētas straumei; pūlis viņu turēja virs-pusē un nebiedēja; viņa to mīlēja tāpēc, ka tas bija dzīve, nepazīstama bezdomu un bezprāta dzīve, veltīta aušīgajiem bezdomu mērķiem, kas lēkāja tās viļņos kā krāsainas bojas vētrainā jūrā.

— Jūs esat ļoti prātīgi iepirkusies, — pārdevēja viņai teica pēdējā pielaikošanā. — Šie tērpi nekad neizies no modes. Jūs tos varēsit valkāt gadiem.

Gadiem, Liliāna nodomāja, nodrebēja un pasmaidīja.

VI

TĀ BIJA KĀ ATMOŠANĀS no viegla skurbuma. Gandrīz divas ne-dēļas viņa bija pazudusi tērpos, cepurēs un kurpēs kā

dzērājs vīna pagrabā. Tika piegādāti pirmie ģērbi, un viņa sūtīja lēses tēvocim Gasto-nam, kas viņai galu galā tomēr bija atsūtījis tikai parasto mēneša maksājumu. Viņš bija aizbildinājies ar to, ka šādām finansiālām darī-šanām vajadzīgs ilgāks laiks.

Nākamajā dienā tēvocis bija klāt, ārkārtīgi uztraukts. Viņš

izošņāja visu viesnīcā, paziņoja Liliānai, ka viņai pilnīgi trūkstot atbildības sajūtas, un, klausies un brīnies, uzstāja, lai pārvācoties uz viņa dzīvokli.

— Lai tu varētu mani uzraudzīt.

— Lai tu varētu dzīvot taupīgāk. Tīrais noziegums tik daudz izdot par apģērba gabaliem. Tad jau tiem vajadzētu būt no tīra zelta!

— Tie arī ir no zelta, tu tikai to neredzi.

— Pārdot labus, procentus nesējus vērtspapīrus par dažām drēbju lupatām... — vaidēja Gastons. — Man tiešām vajadzētu iecelt tev aiz-bildni!

— Pamēģini tikai. Katrs tiesnesis Francijā saprastu manu rīcību un tevi pašu aizsūtītu un kādu psihiatrisko slimnīcu novērošanai. Ja tu labi drīz nedosi man manu naudu, tad es nopirkšu vēl divreiz vairāk drēbju un aizsūtīšu tev lēses.

— Divreiz vairāk tādu lupatu? Tu esi...

— Nē, tēvoci Gaston, es neesmu traka; toties tu gan. Aiz skopuma tu sev liedz visu, lai kāds ducis mantinieku, ko tu lāgā

nepazīsti vai pat sirsnīgi nicini, vēlāk varētu to naudu nodzīvot.

Bet nerunāsim vairs par to! Paliec pie manis uz vakariņām. Šai restorānā var ļoti labi paēst. Tev par godu uzvilkšu vienu no savām jaunajām kleitām.

— Par to nevar būt runas! Atkal izmest naudu par...

— Es tevi ielūdzu. Man te ir kredīts. Un, kamēr ēdīsim, tu varēsi man stāstīt tālāk, kā dzīvo prātīgi cilvēki. Pašreiz esmu izsalkusi kā slēpotājs pēc sešu stundu treniņa. Nē, vēl vairāk!

Drēbju pielaikošana tikai īsti ierosina apetīti. Pagaidi mani lejā.

Būšu gatava pēc piecām minūtēm.

Viņa nonāca lejā pēc stundas. Gastons, bāls no dusmām un 249

ilgās gaidīšanas, sēdēja vestibilā pie maza galdiņa, uz kura stāvēja lapains augs un žurnālu žūksnis. Viņš nebija pasūtinājis aperitīvu.

Par lielu gandarījumu Liliānai, viņš to uzreiz nepazina. Toties viņš

sagrieza ūsas uz augšu, ieraudzījis Liliānu nākot lejā pa tumšajām kāpnēm, saslējās taisnāk un uzmeta viņai vecmodīga kavaliera skatienu. — Tā esmu es, tēvoci Gaston, — viņa teica. — Ceru, ka tu zini, kas ir incests.

Gastons ieklepojās. — Kas par muļķībām,—viņš norūca. —

Man tikai... manas acis vairs tik labi nerāda. Kad es tevi pēdējo reizi redzēju?

— Pirms divām nedēļām.

— Nē, tā es nedomāju. Agrāk.

— Apmēram pirms četriem gadiem — un tad es biju badā

pamirusi un pārbijusies.

— Un kāda tu esi tagad?

— Tagad — arvien vēl pusbadā, bet ļoti apņēmīga.

Gastons izvilka no kabatas degunkniebi. — Kam tu pirki šos tērpus?

— Pati sev.

— Tev nav neviena...

—Vienīgie precamie vīrieši tur augšā, kalnos, bija slēpošanas skolotāji. Tie nebija peļami, kamēr valkāja sporta uzvalkus, bet parastās drēbēs atgādināja zemniekus svētdienā.

— Tu esi gluži viena?

— Jā, bet ne tā kā tu, — Liliāna sacīja, viņam pa priekšu iedama restorānā.

— Ko tu ēdīsi? — Gastons jautāja. — Pats par sevi saprotams, ka maksāšu es. Pats neesmu izsalcis. Un tev? Domājams, vieglu, veselīgu barību. Omleti, augļu salātus, Višī ūdeni...

— Man, — Liliāna atbildēja,—vispirms jūras ezīšus—kādu duci. Un vodku.

Gastons nevilšus ļāva skatam slīdēt lejup gar cenu aili. —

Jūras ezīši ir neveselīgi!

— Tikai skopuļiem. Tiem viņi ķeras rīklē, tēvoci Gaston.

Tad — piparotu fileju...

— Vai tā tev nebūs par stipru? Es labāk ieteiktu vārītu cāli.

Bet varbūt sanatorijā esi pieradusi pie auzu tumes?

— Jā, tēvoci Gaston. Esmu tur kalnos ēdusi tik daudz auzu tumes un vārītas cāļa gaļas, skatīdamās dabas krāšņumā, ka man pietiks visam mūžam! Un pie filejas pasūtini pudeli šato lafita. Vai varbūt tev šis vīns negaršo?

— Es to nevaru atļauties. Esmu kļuvis gluži nabags, Liliān.

— Zinu. Tāpēc ir tik interesanti ar tevi vakariņot.

— Kātā?

— Ar katru glāzīti es izdzeru lāsi tavas sirds asiņu.

— Tfu! — Gastons iesaucās, izsists no savas nabaga lomas. —

Kas par valodu! Un vēl sakarā ar tādu vīnu! Runāsim par kaut ko citu. Vai varu nogaršot tavus jūras ežus?

Liliāna pasniedza šķīvi viņam, Gastons steigšus norija trīs.

Tālāk viņš ēda taupīgi, bet, vīnu dzerot, viņai pakaļ nepalika. Ja jau viņam par to bija jāmaksā, viņš arī gribēja kaut ko dabūt.

— Bērns,—viņš iesaucās, kad pudele bija tukša, — kā laiks skrej! Atceros, kad tu vēl...

Liliāna spēji, sāpīgi sarāvās. — Tēvoci Gaston, to es negribu atcerēties. Bet vienu tu varētu man pateikt: kāpēc mani sauc par Liliānu? Šis vārds man derdzas.

— To izvēlējās tavs tēvs.

— Kāpēc?

— Vai vēlies liķieri pie kafijas? Konjaku? Šartrēzi?

Amanjaku? To nebija grūti uzminēt! — Gastons bija redzami atkusis. — Labi, divus armanjakus. Jā, kā jau teicu, tavs tēvs...

— Nu?

Marabu pamirkšķināja ar aci. — Jaunībā viņš neilgu laiku pavadīja Ņujorkā. Viens. Vēlāk viņš uzstāja, lai tevi nosauc par Liliānu. Tavai mātei nebija iebildumu. Vēlāk man gadījās dzirdēt, ka Ņujorkā tavam tēvam esot bijis — hm, kāds ļoti romantisks piedzīvojums. Ar kādu jaunu dāmu, vārdā Liliāna. Piedod man, bet tu pati jautāji...

— Paldies Dievam! — Liliāna iesaucās. — Man vienmēr likās, ka māte manu vārdu būs izlasījusi kādā grāmatā. Viņa bija liela romānu lasītāja.

Marabu paklanīja galvu. — Jā, jā, tiesa. Toties tēvs nelasīja tikpat kā nemaz. Un tu, Lilī? Vai tu tiešām gribi palikt šai vietā? — Viņš paskatījās apkārt. — Vai tev neliekas, ka tā ir kļūda?

— Nupat jau gribēju vaicāt to pašu par tevi. Vīnu iedzēris, tu esi kļuvis jau gandrīz cilvēcīgs.

Gastons lēnām dzēra armanjaku. — Es sarīkošu mazas viesības tev par godu.

— Tā tu man jau reiz draudēji.

—Vai atnāksi?

— Ne tad, ja tas būs tējas vai kokteiļu vakars.

— Tās būs vakariņas. Man vēl ir dažas pudeles vīna — tikai dažas, bet ne sliktākas par šo.

— Labi.

— Tu esi kļuvusi par skaistu meiteni, Lilī. Bet asa tu esi! Asa!

Tavs tēvs tāds nebija.

Asa, Liliāna domāja. Ko viņš ar to grib teikt? Un vai es tāda esmu? Vai arī man tikai nav bijis laika maigajām blēdībām, kas apkaisa ar labo manieru vizuļiem netīkamo patiesību un tad dēvē

to par smalkjūtību?

Pa savu logu viņa varēja redzēt Senšapela torņa smaili. Tā

līdzīgi adatai dūrās debesīs virs Konsjeržerijas pelēkajām sienām.

Viņa atcerē-jās sendienu Senšapelu. Pirmajā īsti saulainajā dienā

viņa gāja to ap-skatīt.

Bija gandrīz dienvidus un telpa ar augstajiem, krāsainajiem logiem pieplūduši ar gaismu, it kā tā būtu caurspīdīgs staru tornis.

Likās, ka tā sastāv tikai no logiem, pilniem ar madonnu ziliem, kvēlojoši sarkaniem, dzelteniem un zaļiem toņiem. Mirdzums bija tik varens, ka viņa šīs nokrāsas varēja just uz ādas, it kā mazgātos krāsainā gaismā. Bez Liliānas baznīcā vēl bija tikai daži amerikāņu kareivji, un tie drīz aizgāja. Viņa sēdēja solā, ietinusies gaismā, it kā tā būtu neizsakāmi smalks un neaprakstāmi karalisks tērps; viņa būtu gribējusi noģērbties, lai redzētu caurspīdīgo brokātu slīdam pār ādu. Tas bija gaismas ūdenskritums, bezsvara reibums, krišana un lidojums reizē; viņa juta, ka elpo gaismu; šķita, ka zilie, sarkanie un dzeltenie toņi plūstu viņai caur plaušām un asinīm, it kā robeža starp ādu un apziņu būtu atcelta un gaisma iespiestos viņā, kā viņa to bija redzējusi rentgena uzņēmumos, tikai neredzamie rentgena stari atkailināja kaulus, kamēr šie šķita izstarojam noslēpumainu spēku, kas lika sirdij pukstēt un asinīm pulsēt. Tā bija pati dzīvība, un, kamēr viņa tur sēdēja mierīga, nekustēdamās, ļaudama gaismai līt pār sevi un sevī, viņa tai piederēja un bija ar to vienota. Viņa vairs nebija viena un izolēta, gaisma viņu uzņēma un sargāja, un viņai bija mistiska nojauta, ka tik ilgi, kamēr gaisma notur viņu sevī, viņa nevar mirt un kaut kas viņā nekad nemirs — tā daļa, kas piederēja šai maģiskajai gaismai.

Tas bija liels mierinājums, un viņa apņēmās to nekad neaizmirst.

Viņas dzīvei, tām dienām, kas vēl atlika, vajadzēja būt tādām kā šī

vieta, ar starojuma ēterisko medu pildītam bišu stropam: gaismai bez ēnas, dzīvei bez nožēlām, degšanai bez pelniem...

Viņa atcerējās pēdējo reizi, kad bija bijusi Senšapelā. Viņu bija atvedusi māte. Tas notika tai laikā, kad tēvu meklēja gestapo.

Viņas ar māti savas dienas bija pavadījušas baznīcās, jo tās bija drošākās vietas, kādas varēja iedomāties. Tā Liliāna bija iepazinusies ar lielāko tiesu Parīzes baznīcu — aizvien sēžot tumšākajā kaktā un izliekoties, ka lūdz Dievu. Bet pēc laiciņa spiegi jau bija iesūtīti arī baznīcās, un pat krēslainajās Dievmātes katedrāles velvēs vairs nebija drošības. Tad draugi mātei bija ieteikuši dienas pavadīt Senšapelā, jo tur esot uzticams durvju sargs. Toreiz Liliāna bija vairījusies no spilgtās gaismas, juzdamās tur kā no tumšas slēptuves policijas prožektora nesaudzīgajā

spožumā izvilkts noziedznieks vai kā spitālīgais, pakļauts operāciju istabas baltajam pētītājam gaišumam. Viņa to bija ienīduši un nekad nebija varējusi aizmirst.

Nu visas šīs jūtas bija izgaisušas. Pagātnes ēnas bija izklīdušas kā migla pirmajos maigajos gaismas palos. Nekāda naida vairs nebija, tikai laimes sajūta. Šai gaismai nav iespējams turēties pretī, viņa domāja. Tā izkausēja un pārveidoja atmiņas briesmīgo spēju ienest pagātni tagadnē — ne tikai kā pamācību, bet kā pārakmeņotas dzīves formu; piekraut tagadni ar šīm drazām, kā istabu var piekraut liekām, vecām mēbelēm, šai gaismā atmiņas kļuva par to, kam tām jābūt: par stiprāku un apzinīgu, pieredzes bagātinātu esamību. Liliāna izstaipīja visu augumu viļņojošā

gaismā. Viņai likās, ka spēj to saklausīt. Var tik daudz ko saklausīt, viņa domāja, ja vien spēj būt pietiekami kluss. Viņa elpoja lēni un dziļi. Viņa ieelpoja zelta, zilo un vīna sarkano gaismu. Viņa juta, kā šais krāsās izkūst pat sanatorija un tās pēdējās ēnas; rentgena uzņēmumu melni pelēkās želatīna lapas sačokurojās un sadega ar mazu, gaišu liesmu. To viņa bija gaidījusi. Tāpēc viņa bija devusies šurp. Starošanas laime, viņa nodomāja, visvieglākā

pasaulē.

Sargam nācās uzrunāt viņu divreiz. — Mēs slēdzam, mademo selle.

Viņa piecēlās un ieskatījās vīrieša nogurušajā, rūpju sagrauztajā sejā. Mirkli viņa nevarēja saprast, kā gan šis cilvēks nezina, ko viņa jūt, — bet pat brīnumi, skatīti ik dienas, laikam kļūst par pieradumu. — Cik ilgi jūs jau te strādājat? — viņa jautāja.

—: Divus gadus.

—Vai pazināt sargu, kas te bija kara laikā?

— Nē.

— Jābūt brīnišķīgi te pavadīt dienu.

— Tā ir sava iztikšana, — vīrs atteica. — Lai gan paknapi.

Inflācija.

Viņa izņēma no somiņas naudaszīmi. Sarga acis iespīdējās.

Tas nu ir viņa brīnums, viņa nodomāja, un tur nebija ko iebilst; tas nozīmēja maizi, vīnu un dzīvi, un arī laimi. Viņa izgāja pelēkajā

pagalmā. Vai brīnumi tiešām kļūst vienmuļīgi, kad pie tiem pierod? — viņa domāja. Vai tie kļūst ikdienišķi, gluži tāpat, kā

dzīve te, lejā, kura augšā, kalnos, bija likusies tik krāšņa, arī šķita kļūstam ikdienišķa, starojošas kapelas vietā pastāvīga, gausi degoša rutīnas uguns?

Viņa paskatījās apkārt. Saule meta vienmērīgu spožumu uz Konsjeržerijas cietuma jumtiem; taču tā saturēja visus starus, kas svinēja gaismas svētkus kapelas iekšpusē. Pagalmu šķērsoja policisti, un garām pabrauca automašīna ar sejām aiz restotiem logiem. Starojošo brīnumu ielenca ēkas, kas piederēja policijai un tiesām, un gaisotne, ko pildīja aktis, noziegumi, slepkavības, tiesu prāvas, skaudība, ļaunprātība — un tā bezpalīdzīgā ēna, ko cilvēce sauca par «taisnību». Ironija bija spēcīga — bet Liliāna nejutās pārliecināta, vai tam nav arī dziļākas nozīmes un vai tā

nevajadzēja būt, lai brīnums varētu palikt brīnums. Pēkšņi viņai prātā ienāca Klērfeits. Viņa pasmaidīja. Viņa bija gatava. Kopš

viņš bija aizbraucis no Parīzes, viņai par to nebija nekādu ziņu.

Tas viņu nesāpināja; viņa arī negaidīja nekādu ziņu. Viņš tai vēl nebija vajadzīgs; bet bija labi zināt, ka viņš eksistē.

Romā Klērfeits izsēdējās kantoros, kafejnīcās un darbnīcās.

Vakarus viņš pavadīja kopā ar Lidiju Morelli. Sākumā viņš bieži domāja par Liliānu; tad viņš to aizmirsa dienām ilgi. Viņa to aizkustināja, un tas viņam ar sievietēm tik viegli negadījās. Viņa tam atgādināja skaistu, jaunu kucēnu, kas pārspīlēja visu, ko darīja.

Gan apradīs, viņš nodomāja. Viņa vēl ticēja, ka jāpanāk viss, ko nokavējusi. Drīz viņa atskārtis, ka nav nokavējusi neko. Viņa atgūs līdzsvaru un kļūs tāda pati kā citas — piemēram, kā Lidija Morelli vai drusku vienkāršāka Lidijas kopija. Liliānai nepiemita ne Lidijas skeptiskā gudrība, ne viņas sievišķīgā nesaudzība.

Visumā ņemot, Liliāna bija tips, kas derēja nedaudz sentimentālam vīrietim ar dzejisku noskaņojumu, tādam, kas viņai varētu veltīt daudz laika, nolēma Klērfeits, — ne viņam. Viņai būtu vajadzējis palikt pie Volkova. Tas acīmredzot bija dzīvojis tikai viņai un tādēļ, protams, viņu zaudējis. Tas bija dzīves likums.

Klērfeits bija pieradis dzīvot citādi. Viņš vairs negribēja saistīties pārāk cieši. Viņam bija piemērota Lidija Morelli. Liliāna bija jauks, īss brīvdienu piedzīvo-jums. Parīzei viņa bija pārāk provinciāla, pārāk prasīga un pārāk ne-piedzīvojusi.

Ticis līdz šai atziņai, Klērfeits jutās atvieglināts. Parīzē viņš

Liliānai atkal piezvanīs, satiks viņu un visu paskaidros. Varbūt pat nekas nebūs jāpaskaidro. Droši vien viņa to visu jau noskaidrojusi pati. Bet kāpēc tad viņam gribējās viņu atkal satikt? Daudz viņš

par to nedomāja. Kādēļ ne? Galu galā, starp viņiem gandrīz nekas nebija bijis. Viņš parakstīja līgumu un palika Romā vēl divas dienas. Lidija Morelli izbrauca uz Parīzi tai paša dienā, kad Klērfeits. Viņš brauca ar Džuzepi; Lidija ar vilcienu. Viņai nepatika ceļot ne automobiļos, ne lidmašīnās.

X

LILIĀNA VIENMĒR BIJA BAIDĪJUSIES no nakts. Nakts saistījās ar aizslāpumu, ar ēnu rokām, kas sniedzās pēc viņas rīkles, ar briesmīgo un neciešamo nāves vientulību. Sanatorijā viņa mēnešiem ilgi atstāja savā istabā degot gaismu, lai izbēgtu no pilnmēness apgaismoto sniega nakšu skaidrības vai no bezmēness nakšu nomācošās krēslainības, kad sniegs izskatījās pelēks, kad tas pletās aiz logiem kā visbezkrāsainākā viela pasaulē. Parīzes naktis bija laipnākas. Ārā bija upe un Dievmātes katedrāle, un ielā

šad tad troksni cēla kāds piedzērušais vai kāda mašīna švīkstošām riepām paskrēja garām pa bruģi. Kad pienāca pirmie tērpi no Balensjagas, Liliāna tos nekāra skapī. Viņa tos izkāra visapkārt istabā. Samta kleita karājās virs gultas, sudrabotā cieši tai blakus, tā ka viņa varēja tām pieskarties, uztrūkusies no miega, no senējiem mur-giem, kad ar aizslāpušu kliedzienu vientulīga krita no vienas bezgalī-gas tumsas otrā bezgalīgā tumsā. Tad viņa varēja pastiept roku un pieskarties tērpiem, un tie bija kā sudraba un samta virves, pa kurām izrāpties no bezveida pelēkuma, atpakaļ

pie sienām, laika, attiecībām, telpas un dzīves. Viņa pārlaida tiem rokas, aptaustīja audumu, piecēlās un pastaigāja pa istabu, nereti kaila, un juta, ka tērpi stāv viņai apkārt kā draugi; tie pakaramos karājās pie sienām, pie drēbju skapja durvīm, un kurpes rindā

stāvēja uz tualetes galdiņa, zeltainas un kastaņbrūnas, un melnas, pacēlušās uz tieviem, augstiem papēžiem, it kā tās būtu pametis pulciņš neparasti elegantu Botičelli eņģeļu, kas uz īsu brīdi nolaidušies Senšapelā, lai piedalītos pusnakts lūgšanā un, gaismai austot, atkal atgrieztos. Tikai sieviete zina, domāja Liliāna, cik daudz mierinājuma var slēpties mazā cepurītē. Naktī viņa klejoja starp saviem ieguvumiem, pacēla brokātu pret mēness gaismu, uzlika galvā mazu cepuri, pielaikoja pāri kurpju un reizēm arī

kādu kleitu. Bālajā gaismā viņa aplūkoja sevi spogulī, skatījās nespodrajā, fosforiskajā vizmā, uz savu seju, saviem pleciem, lai redzētu, vai tie jau iekrituši, uz savām krūtīm, lai redzētu, vai tās jau apvītušas, uz kājām, meklēdama gurnos izdiluma iedobes. Vēl ne, viņa domāja, vēl ne, — un turpināja kluso, spokaino spēli: ar citu kurpju pāri, ar cepurīti, kas bija tik niecīga, ka tikko turējās matos, un ar nedaudzajām rotām, kas viņai piederēja un kam naktī

piemita dīvaina burvība. Un attēls spogulī smaidīja un jautāja, un skatījās pretī, viņā, it kā zinātu vairāk nekā viņa pati.

Viņu atkal saticis, Klērfeits skatījās ieplestām acīm — tik ļoti viņa bija pārvērtusies. Pēc otras Parīzē pavadītas dienas viņš tai bija piezvanījis — it kā pildot nepatīkamu pienākumu, kas jaukts ar mazumiņu ziņkārības, — un nolēmis palikt ar viņu kopā ne vairāk par stundu. Viņš palika visu vakaru. Tas nebija tērpa iespaids vien; to viņš tūliņ noprata. Viņš bija redzējis diezgan sieviešu, kas labi ģērbās, un Lidija Morelli par tērpiem zināja vairāk nekā armijas seržants par apmācībām. Mainījusies bija pati Liliāna. Klērfeitam likās, ka pirms dažām nedēļām viņš ir atstājis pusaudzi, drusku neveiklu radījumu, kas vēl nav gluži pieaudzis, bet atgriežoties atradis būti, kas tikko pārgājusi noslēpumaino pusaudzības robežu» paturēdama tās burvību un klāt iegūdama ļoti skaistas, jaunas sievietes maģisko pašapziņu. Viņš bija gribējis pamest Liliānu; nu viņš priecājās, ka vēl atlikusi pavēla izde-vība viņu paturēt. Promesot viņš bija pārspīlējis tās īpašības, kuras bija darījušas meiteni nedaudz provinciālu, — nesaskaņu starp pārāk lielo jūtīgumu un pārāk nedrošo izturēšanos, ko viņš

bija uzskatījis par vieglu histēriju. Nekas no tā tagad vairs nebija vērojams. Te dega mierīga un stipra liesma, un viņš zināja, cik tā

reti sastopama. Sudraba svečturos bija bez skaita virtuves sveču, jaunību bieži noturēja par liesmu, un tai tiešām piemita kaut kas no liesmas, līdz to aptumšoja aprēķins un rezignācija,— bet te bija kas cits. Kāpēc viņš to agrāk ne-bija redzējis? Viņš bija to jutis, taču nebija pazinis. Viņam likās, ka viņš redzējis jaunu foreli, kas ielikta pārlieku mazā akvārijā; tā bija nemitīgi situsies pret stikla sienām, neveikli raustījusi augus un uzvandījusi duļķi. Nu to pēkšņi vairs neierobežoja stikls un akmeņi — tā bija atradusi upi, kur tai piederējās būt, un vairs nebija neveikla. Tā rotaļājās pati ar savu ātrumu un ar varavīksnes krāsām, kas mirdzēja uz viņas gludās ādas kā apaļi zibšņi.

— Tēvocis Gastons grib man rīkot viesības, — Liliāna teica dažus vakarus vēlāk.

— Jā?

— Jā. Viņš grib mani apprecināt.

—Vēl arvien?

— Vairāk nekā jelkad! Viņš baidās, ka es izputināšu ne vien sevi, bet ari viņu, ja turpināšu pirkt tērpus.

Viņi atkal sēdēja Le Grand Vefour. Tāpat kā pirmajā vakarā

viesmīlis atnesa buti ar grauzdētām mandelēm, un viņi atkal dzēra jaunu montrašē. — Man liekas, tu Romā esi pazaudējis valodu, —

Liliāna noteica.

Klērfeits pacēla acis.—Ak tā?

Liliāna pasmaidīja. — Vai varbūt tas ir tās sievietes iespaids, kura te pirms brīža ienāca?

— Kura sieviete?

—Vai tiešām vajag, lai es tev viņu parādu?

Klērfeits nebija redzējis Lidiju Morelli ienākam. Viņš to ieraudzīja tikai tagad. Kāds jods viņu bija atvedis tieši uz šejieni?

Par vīrieti, kas bija kopā ar Lidiju, Klērfeits zināja tikai to, ka viņa vārds ir Džonsons un ka viņu daudzina par ļoti bagātu. Lidija nudien nebija sēdējusi dīkā, pēc tam kad viņš no rīta bija pateicis, ka arī šovakar nevarēs ar viņu satikties. Nu viņš uzminēja ari, kā

viņa tam sadzinusi pēdas: pērn viņi šurp vairākkārt bija nākuši.

Vajadzētu uzmanīties ar saviem iemīļotajiem restorāniem, viņš

sapīcis nodomāja.

—Vai tu viņu pazīsti?

— Tāpat kā dažu labu citu, ne vairāk un ne mazāk.

Viņš redzēja, ka Lidija pētī Liliānu un jau smalki zina, ko Liliāna valkā, no kurienes tērps nācis un — simt franku robežās —

cik tas maksā. Viņš bija pārliecināts, ka Lidija būs novērtējusi pat Liliānas kurpes, lai gan nevarēja tās redzēt. Tādās lietās Lidija bija gaišredzīga. Ja viņš būtu rīkojies apdomīgāk, no šīs situācijas varētu izvairīties, bet, ja nu tā bija noticis, viņš nolēma to izmantot.

Vienkāršākās jūtas allaž palika tās iedarbīgākās. Pie tām piederēja sāncensība. Ja Liliāna kļūs greizsirdīga —jo labāk.

—Viņa ir lieliski ģērbusies, — Liliāna sacīja.

Viņš pamāja ar galvu. —Viņa ar to ir slavena.

Tagad viņš gaidīja kādu piezīmi par Lidijas vecumu. Lidijai bija četrdesmit gadu. Dienā viņa izskatījās pēc trīsdesmit, bet vakarā, ja gaisma bija glaimīga, — pēc divdesmit pieciem. Tanīs restorānos, ko Lidija apmeklēja, gaisma vienmēr bija glaimīga.

Piezīme par Lidijas gadiem neatskanēja.

—Viņa ir skaista,—Liliāna sacīja.—Vai tev ar viņu ir bijis romāns?

— Nē, — Klērfeits atbildēja.

— Tad tu esi bijis nelga, — Liliāna noteica.

Viņš to uzlūkoja pārsteigumā. — Kāpēc tā?

—Viņa ir ļoti skaista. No kurienes viņa ir?

—Viņa ir itāliete.

— No Romas?

— Jā,—viņš sacīja.—No Romas. Kāpēc tu tā jautā? Vai esi greizsirdīga?

Liliāna mierīgi nolika savu dzeltenās šartrēzes glāzi. -—

Nabaga Klērfeits, — viņa attrauca. — Es neesmu greizsirdīga.

Man tam neatliek laika.

Klērfeits izbrīnījies paraudzījās viņā. Ja to būtu teikusi kāda cita sieviete, viņš tos uzskatītu par meliem, bet tagad aptvēra, ka Liliāna nemelo. Viņa runāja patiesību, un tā tiešām bija. Pēkšņi, bez pārejas, pats nezinādams tam iemesla, viņš noskaitās. —

Varbūt mēs varētu runāt par ko citu?

— Kāpēc? Tāpēc vien, ka Parīzē esi atgriezies kopā ar citu sievieti?

— Kas par niekiem! Kur tu ņem tik muļķīgas iedomas?

—Vai tas nav tiesa?

Klērfeits apdomājās tikai mirkli. — Jā, tas ir tiesa.

— Tev ir ļoti laba gaume.

Viņš klusēdams gaidīja nākamo jautājumu. Viņš bija apņēmies teikt patiesību. Vēl pirms divām dienām viņš bija domājis, ka turēsies tālāk no Liliānas; tagad, redzēdams abas sievietes blakus, viņš neko nevēlējās vairāk kā Liliānu. Viņš

zināja, ka pats bija tīšām iekūlies šajās lamatās, un dusmojās uz sevi; bet viņš zināja arī, ka pašreiz nekas viņam nevar palīdzēt, vismazāk jau nu loģika. Liliāna bija viņam izbēgusi un visbīstamākajā veidā — bez cīņas. Lai viņu atgūtu, viņam tagad atlika tikai darīt pašu grūtāko, kas paveicams cīņā, kurā lieto spoguļus, — atzīt nezaudējot.

— Es negribēju tevī iemīlēties, Liliān, — viņš teica.

Viņa pasmaidīja. — Tas nav nekāds pretlīdzeklis. Tā dara tikai skolnieki.

— Mīlestībā neviens nav pieaudzis.

— Mīlestība... — Liliāna sacīja. — Cik plašs vārds! Un cik daudz tas sevī slēpj! — Viņa paskatījās uz Lidiju Morelli. — Viss ir daudz vienkāršāk, Klērfeit. Vai iesim?

— Uz kurieni?

— Gribu atpakaļ uz savu viesnīcu.

Klērfeits neatbildēja. Viņš samaksāja tēriņu. Beigas, viņš

nodomāja. Viņi devās ārā pa galvenajām durvīm, garām Lidijas Morelli galdam. Viņa Klērfeitu neievēroja. Vīrs, kas pārzināja restorāna viesu automobiļus, bija piebraucis Klērfeitā mašīnu uz ietves pie pašas ieejas. Liliāna norādīja uz Džuzepi. — Re, kur tavs nodevējs. Aizved mani uz viesnīcu.

— Nē. Aiziesim vēl uz Palēruajālu. Vai dārzs vaļā? — viņš

jautāja apkalpotājam.

— Tikai arkādes, kungs.

— Dārzu es esmu redzējusi, — Liliāna sacīja. — Ko tu gribi?

Kļūt par bigāmistu?

— Beidz nu reiz! Nāc man līdzi.

Viņi staigāja pa pils arkādēm. Bija vēss vakars; spēcīgi dvesmoja zemes un pavasara smaržas. No augšas dārzā iebrāzās vēja pūsmas; vējš bija daudz siltāks nekā nakts, kas bija satumsusi starp mūriem. Klērfeits apstājās. — Nesaki neko. Un neliec man neko izskaidrot. Es to nevaru.

— Kas tur ko izskaidrot?

— Vai tiešām nekā?

— Tiešām ne, — Liliāna atbildēja.

— Es tevi mīlu.

—: Tāpēc, ka es tev nesarīkoju scēnu?

-— Nē, — Klērfeits sacīja. — Tas būtu šausmīgi. Es mīlu tevi tāpēc, ka tu man sarīko gluži neparastu scēnu.

— Es neko nerīkoju, — Liliāna atbildēja, savilkdama jakas šauro kažokādas apkakli ciešāk ap kaklu. — Man liekas, es nemaz nezinātu, kā iesākt.

Viņa stāvēja tam pretī, un nemierīgais vējš plivināja viņas matus. Pēkšņi viņa tam šķita kļuvusi pilnīga svešiniece, sieviete, ko viņš nekad nebija pazinis un ko jau bija pazaudējis. — Es tevi mīlu, — viņš atkārtoja, tad apskāva un noskūpstīja Liliānu. Viņš

juta viņas matu vieglo smaržu un kakla rūgto mandeļu aromātu.

Viņa nepretojās. Viņa iekļāvās Klērfeita rokās platām un izklaidīgām acīm, it kā klausīdamās vējā.

Viņš spēji sapurināja Liliānu. — Saki kaut ko! Dari kaut ko!

Dzen mani projām, ja vēlies! Sit man! Bet neesi kā statuja.

Viņa izslējās, un viņš to palaida vaļā. — Kāpēc tev būtu jāiet projām? — viņa jautāja.

—Vai tad tu gribi, lai es palieku?

— Gribēt — tas šovakar liekas tik dzelžains vārds. Ko gan ar to var iesākt? Tas arī tik viegli lūst. Vai jūti vēju? Ko tas grib?

Viņš to uzlūkoja. Pēc brītiņa viņš dziļā izbrīnā teica: — Man liekas, tu tiešām tā ari domā, kā runā.

Viņa pasmaidīja. — Kāpēc gan ne? Es jau sacīju, ka viss ir daudz vienkāršāk, nekā tev liekas.

Brīdi viņš klusēja, nezinādams, ko darīt. — Labi, aizvedīšu tevi uz viesnīcu, — viņš beidzot paziņoja.

Liliāna mierīgi soļoja viņam blakus. Kas ar mani notiek? —

viņš domāja. Esmu gluži sajucis, dusmojos uz viņu un uz Lidiju Morelli, un vienīgais, uz ko būtu jādusmojas, esmu es pats.

Viņi stāvēja pie mašīnas. Tai mirklī Lidija Morelli ar savu pavadoni iznāca no restorāna. Lidija atkal grasījās Klērfeitu ignorēt, bet ziņkārība par Liliānu bija pārāk liela. Turklāt viņai ar pavadoni bija jā-gaida šaurajā ielā; Klērfeitā mašīna bija jāizmanevrē no citcitam blakus sarindotu automobiļu drūzmas, iekams viņi varēja tikt pie savējās. Gluži aukstasinīgi viņa sveicināja Klērfeitu un iepazīstināja viņu ar savu pavadoni. Ar apbrīnojamu veiklību viņa centās izdibināt, kas ir Liliāna un no kurienes viņa nāk. Klērfeitam likās, ka būs jāmēģina Liliānu aizstāvēt, bet drīz viņš saprata, ka tas nav vajadzīgs. Kamēr abi automobiļu uzraudzītāji, skaļi klaigādami, braukāja mašīnas šurp un turp. un aizkavēja satiksmi un kamēr viņš ar Lidijas pavadoni sarunājās par automobiļiem, abas sievietes šķietami nevainīgi tērzēja, apmainīdamās ar nāvējošām laipnībām. Savā jomā Lidija Morelli noteikti būtu uzvarējusi; viņa bija vecāka par Liliānu, daudz veiklāka un nesaudzīgāka. Bet likās, ka viņas triecieni atsistos mīkstā kokvilnā. Liliāna pret viņu izturējās ar tik atbruņojošu vientiesību un tik apvainojošu godbijību, ka visa Lidijas izmaņa bija veltīga; viņa tikai atmaskoja sevi kā

uzbrucēju — un tāpēc bija jau pa pusei sakauta. Pat viņas pavadonis ievēroja, ka viņa ir nervozāka par Liliānu. Un arī

vecāka.

— Jūsu mašīna, kungs, — novietnes uzraudzītājs teica Klērfeitam.

Klērfeits brauca pa ielu un nogriezās ap tuvāko stūri. — Tu turējies lieliski, — viņš teica Liliānai. —Viņa nezina, kas tu esi, no kurienes nāc, kur tu dzīvo.

— Rīt viņa to jau zinās, ja vien vēlēsies, — Liliāna mierīgi atbildēja.

— No kā? No manis?

— No manas šuvējas. Viņa redzēja, no kurienes ir šis tērps.

—Vai tas tev vienalga?

— Pilnīgi! — Liliāna dziļi ieelpoja nakts gaisu. —

Apbrauksim

vēlreiz ap Konkordijas laukumu. Šodien ir svētdiena; strūklakas būs apgaismotas.

— Man liekas, tev viss ir vienalga, ko? — viņš jautāja.

Viņa pagriezās pret Klērfeitu un pasmaidīja. — Ļoti dziļā

no-zīmē—jā.

— Tā jau es domāju. Kas ar tevi noticis?

Es zinu, ka mirstu, viņa domāja, juzdama, kā ielas laternu gaisma slīd pār seju. Es zinu to noteiktāk par tevi, tas arī viss, un tāpēc es uz-tveru to, kas tev nozīmē tikai trokšņus, kā šņukstus un saucienus, un gaviles, bet to, kas tev ir ikdiena, kā žēlastību un dāvanas. — Paskaties uz strūklakām! — viņa iesaucās.

Viņš ļoti lēni apbrauca apkārt laukumam. Zem sudrabpelēkās Pa-rīzes debess pacēlās apmirdzētās strūklas, kā cita citā

iemīlējušās, ap-skāvās un cita caur citu krita atkal lejup.

Strūklakas čaloja; obelisks stāvēja, tūkstošgadu izturības apzīmogots, kā gaiša, stateniska ass starp visnepastāvīgākajām lietām pasaulē, starp strūklakām, kas traucās debesīs un mira, īsu mirkli turēdamās gaisā, zemes pievilkšanas spēka slimību aizmirsušas, un tad, lejup krītot atkal pārvērzdamās, dziedāja zemes vecāko šūpuļdziesmu: ūdens čalošanu, vielas mūžīgās atkārtošanās un īpatnības mūžīgās izzušanas vienmuļīgo dziesmu.

— Kas par laukumu! — Liliāna sacīja.

— Jā, — Klērfeits atbildēja. — Te stāvēja giljotīna. Tur, pāri pretī, nocirta galvu Marijai Antuanetei. Tagad čalo strūklakas.

— Aizbrauc vēl uz Apaļo laukumu, — Liliāna teica. — Tur ir vēl citas.

Klērfeits brauca lejup pa Elizejas laukiem. Apaļajā laukumā

balto ūdens strūklu dziesmu apjoza dzeltenas tulpes kā disciplinēts prūšu kareivju eskadrons, miniatūros ziedu durkļus kā miera stājā

augšup izslējušas.

—Vai ari tas tev ir vienaldzīgi? — Klērfeits jautāja.

Liliānai bija brītiņu jāapdomājas. Lēnām viņa atrāva skatienu no čalojošām strūklakām un nakts. Viņš sevi moka, viņa domāja.

Cik viegli viss ritēja!

— Tas mani izdzēš, — viņa sacīja. — Vai tu to nesaproti?

— Nē. Es negribu, lai mani izdzēš; es gribu justies stiprāks.

— To jau es arī gribu teikt. Ir daudz labāk, ja nepretojas.

Viņš būtu gribējis apturēt auto un noskūpstīt viņu, bet nevarēja droši paredzēt, kas tad notiktu. Savādā kārtā viņš jutās it kā pievilts un šai mirklī vislabprātāk būtu iebraucis mašīnu dzeltenu tulpju dobēs, lai tās sašķaidītu, lai atgrūstu visu, kas ir apkārt, lai pievilktu Liliānu sev klāt un kopā ar viņu kaut kur aizbrauktu — bet kur? Uz kādu alu, slēptuvi, istabu — vai atkal un atkal atpakaļ pie atsvešinātā jautājuma, ko uzdeva viņas gaišās acis, šīs acis, kas nekad viņu tieši neuzlūkoja?

— Es tevi mīlu, — viņš sacīja. — Aizmirsti visu pārējo.

Aizmirsti to sievieti.

— Kādēļ? Kādēļ tev kāds nevar būt? Vai tu domā, ka es visu šo laiku esmu bijusi viena?

Džuzepe palēcās uz priekšu un apstājās. Klērfeits to atkal iedarbināja. — Tu gribi teikt — sanatorijā? — viņš jautāja.

— Es gribēju teikt — Parīzē.

Viņš to uzlūkoja. Viņa smaidīja. — Es nevaru būt viena. Un tagad ved mani uz viesnīcu. Esmu nogurusi.

— Labi.

Klērfeits brauca gar Luvru, garām Konsjeržerijai un pāri tiltam uz Senmišela bulvāri. Viņš bija nikns un nevarīgs. Viņš

būtu gribējis Liliānai sist — bet par to nevarēja būt runas. Viņa tikai bija atzinusies, tāpat kā iepriekš bija atzinies viņš, un viņš ne mirkli nešaubījās par viņas vārdiem. Viņš negribēja neko vairāk kā tikai atgūt Liliānu. Viņa pēkšņi bija kļuvusi svarīgāka par visu, visvairāk iekārojamā pasaulē. Viņš nezināja, ko darīt, bet kaut kam bija jānotiek; viņš nevarēja Liliānu vienkārši pamest pie viesnīcas ieejas, viņa vairs neatgrieztos. Šī bija viņa pēdējā

izdevība; viņam bija jāatrod burvju vārds, kas Liliānu noturētu, citādi viņa izkāps, izklaidīgi smaidīdama, sniegs viņam skūpstu un no-zudīs pa durvīm viesnīcā, kur ož pēc sīpolu viruma un ķiplokiem, un uzkāps augšā pa izdilušajām lokveida kāpnēm, garām mazajai letei, kur snauž šveicars, blakus nolicis pusnakts uzkodas — Lionas desu un vienkāršo vīnu. Viņa uzkāps augšā, un pēdējais, ko viņš redzēs, būs slaidās potītes, kas gaiši spīdēs šauro kāpņu pustumsā, un, tiklīdz viņa būs istabā, no viņas zeltainās bolero jakas droši vien pēkšņi izdīgs spārnu pāris un viņa aši jo aši izlidos pa logu, ārā, nevis uz Senšapelu, par ko viņa bija stāstījusi, bet gan uz kādas ļoti elegantas Balensjagas vai Diora raganu slotas aizlidos uz kādu valpurģu nakti, kur piedalīsies tikai velni frakās

-— velni, kas pārspējuši visus ātruma rekordus, runā tekoši sešās valodās, pārzina filozofiju no Platona līdz Heidegeram un piedevām vēl ir klavieru virtuozi, dzejnieki un pasaules čempioni boksā.

Šveicars nožāvājās un pamodās. — Vai varat uznest kaut ko no virtuves? — Klērfeits viņam jautāja.

-

Protams, kungs. Ko vēlaties? Višī? Šampanieti? Alu?

— Atnesiet no ledusskapja kārbiņu kaviāra.

— Tam es netieku klāt, kungs. Atslēga ir pie saimnieces.

— Tad aizskrejiet uz Laperūza restorānu tepat uz stūra un dabū- jiet tur. Tam vēl jābūt vaļā. Mēs pagaidīsim tepat. Es tikmēr palikšu jūsu vietā.

Viņš izvilka naudu no kabatas. — Es nemaz negribu kaviāru, — Liliāna noteica.

— Ko tad tu gribi?

Viņa vilcinājās. — Klērfeit,—viņa beidzot atbildēja, — līdz šim tik vēlā stundā pie manis nav bijis neviens vīrietis. Tieši to jau tu gribi zināt?

— Tiesa gan, — šveicars piebalsoja. — Kundze vienmēr pārnāk viena. Ce n'estpas normai, monsieur1 Vai nevēlaties šampanieti? Mums vēl ir trīsdesmit ceturtā gada domperinjons.

—

— Tad nesiet šurp, lāga cilvēk! — Klērfeits iesaucās. — Un ko mēs varam dabūt ēdamu?

— Es gribētu to desu. — Liliāna norādīja uz šveicara nakts maltīti.

— Atdošu jums savējo, kundze. Virtuvē vēl ir diezgan.

— Nu, tad atnesiet no virtuves, — Klērfeits sacīja. — Ar tumšo maizi un gabalu briē siera.

— Un pudeli alus — Liliāna piebilda.

— Ne šampanieti, kundze? — Šveicaram izstiepās seja. Viņš

domāja par saviem procentiem.

— Domperinjonu katrā ziņā, — Klērfeits paziņoja. — Kaut arī man vienam. Man kaut kas jānosvin.

— Kas?

— Jūtu izlaušanās.

Klērfeits ieņēma vietu šveicara ložā. — Ejiet vien. Es tikmēr te pie-skatīšu.

— Vai tu proti rīkoties ar tālruņa centrāli? —- Liliāna apvaicājās.

— Protams. Iemācījos karā.

Viņa atspieda elkoni uz letes. — Karā tu esi daudz ko iemācījies, vai ne?

— Lielāko tiesu no tā, ko zinu. Galu galā, karš ir gandrīz vienmēr.

Klērfeits pierakstīja ūdens karafes pasūtinājumu un kāda ceļinieka vēlēšanos, lai viņu pamodinot sešos rītā. Viņš izsniedza kādam izbrīnītam plikpaurim divpadsmitā numura atslēgu un divām jaunām anglietēm divdesmit ceturtā un divdesmit piektā

numura atslēgas. Kāds krietni iereibis vīrs ienāca no ielas un gribēja zināt, vai Liliāna esot brīva un cik viņa prasot — Tūkstoš

dolāru,- Klērfeits atbildēja.

— Neviena sieviete nav tik daudz vērta, tu muļķi,—vīrs atbildēja un nozuda upes čalu pilnajā naktī.

Šveicars atnesa pudeles un desu un paziņoja, ka esot gatavs iet uz «Sudraba torni» vai «Laperūzu», ja vēl ko vajadzētu. Viņam esot ari divritenis. — Rīt, — Klērfeits noteica.—Vai jums ir vēl kāda brīva istaba?

Šveicars apjucis uzlūkoja Klērfeitu, it kā viņš būtu jucis. —

Bet madame taču jau ir noīrējusi istabu.

— Madame ir precējusies. Ar mani, — Klērfeits paskaidroja, tā vēl vairāk samulsinādams šveicaru, kurš acīm redzami vairs nesaprata, kādā nolūkā pasūtināts šampanietis.

— Mums ir sestais numurs, — šveicars nedroši ieminējās. —

Bla-kus madame istabai.

— Jauki. Uznesiet visu tur.

Šveicars uznesa pasūtināto un, ieraudzījis savu dzeramnaudu, paziņoja, ka nepieciešamības gadījumā viņš ar divriteni varot visu nakti iepirkties. Klērfeits sastādīja mazu sarakstu, kas iegādājams un rītā noliekams pie durvīm — zobu suka, ziepes un citi sīkumi.

Šveicars apsolīja to visu nokārtot. Viņš aizgāja un pēc brīža atkal atnāca, nesdams ledu šampanietim; tad aizgāja pavisam.

— Baidījos, ka tevi nekad vairs neredzēšu, ja šovakar atstāšu vienu, — Klērfeits sacīja.

Liliāna apsēdās uz palodzes. — Tas man nāk prātā katru nakti.

— Kas?

— Ka es nekad neko vairs neredzēšu.

Viņš sajuta asas sāpes. Viņa pēkšņi izskatījās tik vientulīga, pavērsusi maigo profilu pret nakti, — vientulīga, ne pamesta. —

Es tevi mīlu, — viņš teica. — Nezinu, vai tas tev ko palīdz, bet tā

ir patiesība.

Viņa neatbildēja.

— Tu zini, ka es to nesaku šī vakara dēļ, — viņš piebilda, pats neapjauzdams, ka melo. — Aizmirsti šo vakaru. Tur bija tikai nejaušības, muļķība un sajukums. Es neparko pasaulē negribēju darīt tev sāpes.

Viņa klusēja vēl brīdi. Tad domīgi noteica: — Manuprāt, savā

ziņā es esmu neievainojama. Es tiešām tā domāju. Varbūt tas atsver pārējo.

Klērfeits nezināja, ko atbildēt. Viņš neskaidri noprata, ko viņa gribējusi sacīt, bet nevēlējās tam ticēt. Viņš to uzlūkoja.

— Naktī tava āda ir kā jūras gliemežnīcas iekšpuse, — viņš

teica. —Tā viz. Tā neuzsūc gaismu, drīzāk to atstaro. Vai tu tiešām dzersi alu?

— Jā. Un iedod man šķēlīti Lionas desas. Ar maizi. Vai tas tevi ļoti kaitina?

— Nekas mani vairs nespēj kaitināt. Man liekas, ka es visu mūžu esmu gaidījis šo nakti. Tur, aiz šveicara ložas, kas ož pēc miega un ķiplokiem, pasaule aizgājusi bojā. Mēs tikko vēl esam paspējuši nokļūt drošībā.

— Esam paspējuši?

— Jā. Vai tu nedzirdi, cik mierīgs viss kļuvis?

— Tu esi kļuvis mierīgs, — viņa atbildēja. — Tāpēc, ka esi panācis, ko gribēji.

—Tiešām? Man liekas, ka esmu ienācis modes ateljē.

— Ak, mani klusie draugi! — Liliāna paskatījās uz tērpiem, kas vēl arvien karājās pie sienām. — Tie man naktīs stāsta par fantastiskiem deju vakariem un masku ballēm. Bet šovakar man tie vairs nav vajadzīgi. Vai savākt tos un ieslēgt skapī?

— Lai paliek vien. Ko viņi tev stāstīja?

— Daudz ko. Par svētkiem un pilsētām, un mīlestību. Un šo to par jūru. Es to nekad neesmu redzējusi.

— Mēs varam turp aizbraukt. — Klērfeits pasniedza viņai glāzi ar auksto alu. Pēc dažām dienām. Man jābrauc uz Sicīliju.

Tur būs sacīkstes. Es tanīs neuzvarēšu. Brauc man līdzi!

—Vai tu vienmēr gribi uzvarēt?

— Reizēm tas ir gluži jauki. Ar naudu ideālisti var pasākt visu ko.

Liliāna pasmējās. — To es paziņošu tēvocim Gastonam.

Klērfeits paskatījās uz plīvuram līdzīgo, plāno sudraba brokāta kleitu,

kas karājās gultas galvgalī. — Tas ir tērps, ko var valkāt Palermo,—viņš noteica.

— Pirms dažām dienām es to valkāju vēlā vakarā.

— Kur?

— Tepat.

—Viena pati?

—Viena, ja vēlies. Man bija svētki ar Senšapelu, pudeli puijī, Sēnu un mēnesi.

— Nu tu vairs nebūsi viena.

— Es nebiju tik vientulīga, kā tu domā.

— Zinu, — Klērfeits sacīja. — Es runāju par to, ka tevi mīlu, itin kā tev vajadzētu justies pateicīgai, — bet tā es to nedomāju. Es tikai neveikli izsakos, jo neesmu radis tā runāt.

— Tu neizsakies neveikli.

— Neveikli izsakās katrs vīrietis, kas nemelo.

— Nāc šurp, — Liliāna sacīja. — Attaisi domperinjona pudeli.

Ar maizi, desu un alu tu kļūsti pārāk nedrošs, vispārīgs un kautri filozofisks. Ko tu osti gaisu? Pēc kā es smaržoju?

— Pēc ķiplokiem, mēnesnīcas un meliem, kurus es nespēju atklāt.

— Paldies Dievam! Meklēsim ceļu atpakaļ uz zemi un turēsimies pie tās. Ir tik viegli no tās aizlidot, kad spīd pilns mēness. Un sapņi neklausa zemes pievilkšanas spēkam.

XI

DZIEDĀJA KANĀRIJPUTNIŅŠ. Klērfeits to dzirdēja miegā.

Viņš pa-modās un paskatījās apkārt. Pagāja mirklis, kamēr viņš

atskārta, kur atrodas. Istabas griestos rotaļājās saules stari, baltu mākoņu un mirdzoša ūdens atspīdums; istaba šķita apgriezušies otrādi. Sega bija ap-matota ar gaiši zaļu satīna lenti. Vannas istabas durvis un logs bija vaļā, un pāri pagalmam Klērfeits varēja redzēt kanārijputniņa būrīti pretējās ēkas logā. Pie tā sēdēja sieviete varenām krūtīm un dzelteniem matiem. Viņa ēda un, cik varēja redzēt, ne brokastis, bet pusdienas; uz galda stāvēja puspudele burgundieša.

Klērfeits paskatījās pulkstenī. Viņš nebija maldījies; tas rādīja divpadsmit. Kopš mēnešiem viņš nebija tik ilgi gulējis un pēkšņi sajuta stipru izsalkumu. Viņš piesardzīgi pavēra durvis. Tur bija sainītis ar lietām, ko viņš pagājušā vakarā bija pasūtinājis.

Šveicars bija turējis vārdu. Klērfeits izkravāja sainīti, ielaida vannā ūdeni, nomazgājās un apģērbās. Kanārijputniņš vēl arvien dziedāja. Resnā gaišmate tagad ēda ābolkūku un dzēra kafiju.

Klērfeits piegāja pie otra loga, kas izgāja uz krastmalu. Satiksme traucās garām pilnā gaitā. Grāmatnieku bodītes bija vaļā, un garām pa upi peldēja spilgts velkonis ar rejošu špicu uz klāja.

Klērfeits izliecās ārā un blakuslogā ieraudzīja Liliānas profilu.

Viņa arī bija izliekusies ārā, ļoti saspringusi un uzmanīga, nejuzdama, ka viņš to novēro, un lēnām laida lejā auklā piesietu, seklu groziņu. Lejā pie restorāna durvīm savas kastes nule bija izlicis austeru pārdevējs. Šķita, ka viņam šis paņēmiens ir jau pazīstams. Groziņš viņu aiz-sniedza; viņš to izklāja ar mitrām jūraszālēm un paskatījās augšup. — Marenas? Vai belonus?

Beloni šodien labāki.

— Sešus belonus, — Liliāna atbildēja.

— Divpadsmit, — teica Klērfeits.

Viņa pagriezās un iesmējās. —Vai tu negribi brokastis?

— Gribu — un tieši šādas. Un apelsīnu sulas vietā vieglu puijī.

— Divpadsmit? — austeru pārdevējs pārvaicāja.

— Astoņpadsmit, — Liliāna izlaboja. Viņa atkal pagriezās pret Klērfeitu. — Nāc šurp. Un paņem līdzi vīnu.

Klērfeits nokāpa restorānā pēc vīna glāzēm un pudeles puijī.

Viņš atnesa ari maizi, sviestu un gabalu nogatavināta Ponlevekas siera.

—Vai tu bieži tā dari? — viņš jautāja.

— Gandrīz ik dienas. — Liliāna parādīja vēstuli uz galda. —

Aiz-parīt ir viesības pie tēvoča Gastona. Vai tu gribētu ielūgumu?

— Nē.

— Labi. Tas tikai izjauktu viesību nolūku, tas ir, atrast man bagātu vīru. Vai varbūt tu esi bagāts?

— Tikai reizēm, ne ilgāk kā dažas nedēļas. Vai tu precēsies, ja vīrs būs gana bagāts?

—Ielej man drusku vīna,—viņa attrauca.—Un nerunā

muļķības.

— No tevis es sagaidu visu.

— Kopš kura laika?

— Esmu par tevi daudz domājis.

— Kad?

— Miegā. Tu esi neaprēķināma. Tu rīkojies pēc citādiem likumiem nekā tie, ko es pazīstu.

— Labi, — Liliāna noteica. — Tas nekad nevar kaitēt. Ko darīsim šo pēcpusdienu?

— Šo pēcpusdienu es tevi vedīšu līdzi uz «Riču». Uz stundas ce-turksni nolikšu tevi sēdēt slepenā vestibila kaktā pie žurnāliem, kamēr pats uziešu savā istabā un pārģērbšos. Tad mēs ēdīsim pusdienas, vaka-riņas, atkal pusdienas, vakariņas un vēlreiz pusdienas — lai sabotētu tēvoča Gastona parītdienas nodomus.

Viņa skatījās ārā pa logu un neatbildēja. — Jā vēlies, iešu tev līdzi uz Senšapelu, — Klērfeits sacīja. —Vai uz Dievmātes katedrāli vai pat uz muzeju — tu, bīstamais sajaukums no zilzeķes un vēlā perioda grieķu hetēras, ko nejaušības vēji aizpūtuši uz Bizantiju. Esmu gatavs pat uz-braukt Eifeļa tornī vai doties pilsētas apbraucienā ar Bateau-Mouche.

— Pa Sēnu es jau esmu braukusi. Tur es varēju kļūt par gaļas preču lieltirgotāja mīļāko un dabūt pati savu dzīvokli ar trim istabām.

— Kā tad paliek ar Eifeļa torni?

— Tur es tev braukšu līdzi, mans mīļotais.

— Tā jau es domāju. Vai tu esi laimīga?

— Kas tas ir?

—Vai tu to vēl arvien nezini? Bet kas gan īsti ir laime? Varbūt dejot uz adatas smailes.

Liliāna atgriezās no tēvoča Gastona vakariņām. Vikonts de Pestrs automobilī atveda viņu uz viesnīcu. Viņa bija pavadījusi satriecoši garlaicīgu vakaru pie lieliski klāta galda. Viesībās bija piedalījušās dažas sievietes un seši vīrieši. Sievietes bija kā eži, sabozušās naidīgā ziņkārībā. No vīriešiem četri bija neprecējušies, visi bagāti, divi jauni un vikonts de Pestrs, vecākais un bagātākais no visiem. — Kāpēc jūs dzīvojat kreisajā krastā? — viņš

jautāja. — Aiz romantiskiem iemesliem?

—Aiz nejaušības. Tas ir labākais iemesls, kādu es zinu.

—Jums būtu jādzīvo Vandoma laukumā.

—Apbrīnojami, — Liliāna sacīja, — cik daudzi cilvēki labāk par mani zina, kur man būtu jādzīvo.

— Man Vandoma laukumā ir dzīvoklis, ko es pats nekad nelietoju. Moderni iekārtots ateljē.

—Vai jūs gribat man to izīrēt?

— Kāpēc ne?

— Cik tas maksā?

Pestrs pagrozījās krēslā. — Kāpēc jārunā par naudu?

Vispirms apskatiet dzīvokli. Ja vēlaties, varat to dabūt.

— Bez kādiem noteikumiem?

— Bez jebkādiem. Zināms, jūs mani ļoti iepriecinātu, ja šad tad aizietu kopā ar mani vakariņās, — bet ari tas nav noteikums.

Liliāna iesmējās. — Ir taču vēl nesavtīgi ļaudis!

—ļ Kad jūs vēlētos to apskatīt? Rīt? Vai varu rīt aizvest jūs pusdie-nās?

Liliāna pētīgi ieskatījās šaurajā sejā ar sirmajām ūsām. —

Tēvocis patiesībā gribēja mani izprecināt, — viņa noteica.

— Tam jums vēl laika diezgan. Jūsu tēvocim ir vecmodīgi uzskati.

—Vai dzīvoklis ir gana liels diviem cilvēkiem?

— Domāju gan. Kāpēc jūs tā jautājat?

— Gadījumam» ja es gribētu dzīvot tur kopā ar kādu draugu.

Pestrs mirkli domīgi noraudzījās viņā.—Ari par to varbūt varētu runāt, — viņš tad noteica. — Lai gan, atklāti sakot, dzīvoklis tam būtu mazliet par šauru. Kāpēc jūs negribat kādu laiku padzīvot viena? Jūs tikai pāris nedēļu esat Parīzē. Jums vajadzētu labāk iepazīties ar pil-sētu. Tā piedāvā tik daudz iespēju.

— Jums taisnība.

Mašīna apstājās, un Liliāna izkāpa. — Tātad kad, rītā? —

vikonts jautāja.

— Es padomāšu. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es apjautātos tēvocim Gastonam?

— Es jūsu vietā to nedarītu. Tas viņam varētu radīt gluži liekas pārdomas. Un jūs to tik un tā nedarīsit.

— Nē?

— Citādi jūs man to nemaz neteiktu. Mademoiselle> jūs esat ļoti skaista un ļoti jauna. Būtu tīrā bauda piešķirt jums to ietvaru, kas jums vajadzīgs. Un ticiet vīrietim, kas vairs nav jauns: šāda dzīve ir aizraujoša, taču jums nozīmē zaudētu laiku. Par tēvoci Gastonu mums nav jārunā. Jums ir nepieciešama greznība. Liela greznība. Piedodiet par šo komplimentu, bet man ir laba acs. Ar labunakti, mademoiselle.

Viņa uzkāpa pa kāpnēm. Tēvoča Gastona precību kandidātu galerija viņu bija uzjautrinājusi un tai pašā laikā gluži baisi nomākusi. Sākumā viņa bija jutusies kā mirstošs kareivis, kam kāds stāsta par lepnu dzīvi. Tad viņa bija iedomājusies, ka atrodas uz svešas planētas, kur cilvēki dzīvo mūžīgi un tāpēc viņiem ir attiecīgas problēmas. Viņa nebija sapratusi, ko pārējie runā. Tas, kas viņai bija vienaldzīgs, tiem bija ārkārtīgi svarīgs — un tas, pēc kā viņa tiecās, šiem cilvēkiem bija dīvaina tabu iežogots. Vikonta de Pestra priekšlikums viņai likās pats saprātīgākais, ko viņa tovakar dzirdējusi.

— Vai tēvocis Gastons bija krietni pacenties? — Klērfeits jautāja no gaiteņa.

— Tu jau šeit? Domāju, ka būsi aizgājis kur iedzert!

— Man vairs nav patikas.

—Vai tu gaidīji mani?

— Jā, — Klērfeits atbildēja. — Tu mani padari par kārtīgu cilvēku. Es vairs negribu dzert. Bez tevis vairs ne.

—Vai agrāk tu dzēri?

— Jā. Sacīkšu starplaikos. Un bieži starp nelaimes

gadījumiem. Manuprāt, aiz gļēvulības. Vai ari—lai aizbēgtu no sevis. Ar to ir cauri. Dienas vidū aizgāju uz Senšapelu. Rīt iešu uz Klinī muzeju. Kāds, kas redzējis mūs kopā, teica, ka tu izskatoties kā dāma šī muzeja gobelēnos ar vienradzi. Tev ir ļoti lieli panākumi. Vai tu vēl gribi kaut kur iziet?

— Šovakar ne.

— Šovakar tu viesojies pie prātīgiem cilvēkiem, kas tic, ka dzīve ir virtuve, salons un guļamistaba, nevis burulaiva ar pārāk daudzām burām, kura ik bridi var apgāzties. Tev no tā jāattopas.

Liliānai iemirdzējās acis. — Tātad tu tomēr esi dzēris?

— Kad esmu kopā ar tevi, tas nav vajadzīgs. Vai tu negribētu vēl drusku pabraukāt apkārt?

— Kur?

— Pa katru ielu, uz katru naktsklubu, par kuru esi dzirdējusi.

Tu esi brīnišķīgi ģērbusies — žēl tādu skaistumu izšķiest tēvoča Gastona precību kandidātiem. Šī kleita vismaz kaut kur jāaizved — pat ja tu nekur negribi iet. Tērpi taču uzliek pienākumus.

— Labi. Brauksim lēnām. Pa daudzām ielām. Visām bez sniega. Ar puķu pārdevējām uz stūriem. Paņemsim līdzi veselu vezumu vijolīšu.

Klērfeits izdabūja Džuzepi no krastmalā atstāto mašīnu mudžekļa un gaidīja viesnīcas durvju priekšā. Blakusrestorānu jau slēdza.

— Noilgojies mīlētājs, — viņam blakus teica kāda balss. —

Vai tādām lomām tu neesi par vecu?

Tā bija Lidija Morelli. Viņa bija iznākusi no restorāna pirms sava pavadoņa.

— Noteikti, — Klērfeits atbildēja. — Tur jau ir tas jaukums.

Lidija pārmeta pār plecu baltas kažokādas stolas galu. —

Jauna

loma! Diezgan provinciāli, mans mīļais. Ar tādu jaunu zostiņu.

— Kāds kompliments, — Klērfeits attrauca. — Ja tu tā runā, tad jau viņai jābūt tiešām valdzinošai.

— Valdzinošai! Tā mazā dumiķe ar istabu ceturtās šķiras viesnīcā un ar savām trim Balensjagas kleitām!

— Trim? Man likās, ka viņai to ir kādas trīsdesmit. Tās izskatās citādas ikreiz, kad viņa tās uzvelk. — Klērfeits iesmējās. — Lidij! No kura laika tu kā detektīvs dzen pēdas zostiņām un mazām dumiķēm? Vai mēs tam sen neesam tikuši pāri?

Lidija jau gribēja kaut ko niknu atcirst, bet pa durvīm iznāca viņas pavadonis. Viņa saņēma vīrieša roku, it kā tā būtu ierocis, un pagāja Klērfeitam garām.

Pēc dažām minūtēm atnāca Liliāna. — Kāds man nupat apliecināja, ka tu esot valdzinoša sieviete, — Klērfeits sacīja. — Ir laiks tevi noslēpt.

—Vai tev bija garlaicīgi gaidīt?

— Nē. Ja sen nekas nav gaidīts, gaidīšana dara desmit gadus jau-nāku. Divdesmit gadus jaunāku. Man jau likās, ka es nekad vairs neko negaidīšu.

— Es vienmēr esmu kaut ko gaidījusi. — Liliānas acis sekoja krēmkrāsas mežģīnēs tērptai sievietei, kas iznāca no restorāna kopā ar plikpaurainu vīrieti; viņai ap kaklu bija dimantu virtene, un katrs bija rieksta lielumā. — Kā tie mirdz! — Liliāna noteica.

Klērfeits neatbildēja. Rotas bija bīstama joma; ja viņai tās iepatiktos, atrastos citi vīrieši, kuri labāk spētu izdabāt viņas vēlmēm.

— Tādas lietas nav domātas man, — Liliāna smiedamās noteica, it kā uzminējusi viņa domas.

—Vai tas ir jauns tērps? — viņš jautāja.

— Jā. Šodien atsūtīja.

— Cik tērpu tev tagad ir?

— Astoņi, ieskaitot šo. Kāpēc tu tā jautā?

Likās, Lidijas Morelli informācija bija pareiza. Tas, ka viņa bija teikusi trīs, to tikai apstiprināja.

— Tēvocis Gastons dabūs trieku, — Liliāna sacīja. — Es viņam aizsūtīju lēses. Un tagad brauksim uz vislabāko naktsklubu.

Tev taisnība — tērpi uzliek pienākumus!

— Vai iesim vēl uz kādu? — Klērfeits jautāja. Pulkstenis bija četri

rītā.

— Vēl uz vienu, — Liliāna atteica. — Vai varbūt tu esi noguris? Viņš zināja, ka nedrīkst jautāt, vai viņa ir nogurusi. — Vēl ne, —

viņš atteica. — Vai tev patīk?

— Tas ir brīnišķīgi.

— Labi, tad brauksim vēl uz vienu klubu. Un tādu, kur ir čigāni. Monmartrs un Monparnass vēl kvēloja vēlīnā pēckara drudzī. Ka-bareju un naktsklubu raibās alas peldēja miglā, it kā atrastos zem ūdens. Viss bija parasts, bezgalīga atkārtošanās, klišejas, un bez Liliānas Klērfeits būtu briesmīgi garlaikojies — bet Liliānai viss bija jauns; viņa to uztvēra nevis tādu, kāds tas bija vai kādu to redzēja Klērfeits, bet kā tādu, kādu pati vēlējās redzēt. Viņai šīs

«aunu cirptuves» šķita īsta dzīves uguns, vijoļu čīgātāji, kas tikai tīkoja dzeramnaudas, viņas acīs kļuva par sapņu mūziķiem, un telpas, kur drūzmējās žigolo, jaunbagātnieki, aizdomīgi un muļķīgi vīrieši un sievietes, kas negāja mājās tāpēc, ka nezināja, ko tur darīt, vai arī cerēja uz dēkām vai izdevīgu veikalu, — tur viņa redzēja dzirkstošu dzīves bakhanāliju, jo tā viņa vēlējās un tāpēc bija šurp nākusi.

Tā ir, domāja Klērfeits, ar to viņa atšķiras no visiem, kuri te sēd. Citi grib dēku, veikalu, drusku melodiska trokšņa, ar ko aizpildīt savu tukšumu; bet viņa dzen pēdas dzīvei, tikai dzīvei vien un to meklē kā apsēsta medniece, kas traucas pakaļ baltajam briedim un teiksmainajam vienradzim, medī to tik kaislīgi, ka viņas kaislība ir lipīga. Viņa nepazīst šķēršļu, neskatās ne pa labi, ne pa kreisi, un, kamēr es viņas klātienē jūtos pārmaiņus gan vecs un izsmelts, gan jauns kā bērns, manā priekšā no aizmirstiem gadiem pēkšņi iznirst sejas, vēlmes, sapņu ēnas un, pār visām lietām, kā zibens šautra mijkrēslī — sen zaudētā dzīves vienreizības sajūta.

Čigāni

grozījās ap galdu, spēlējot liekdamies pāri instrumentam, modri skatīdamies samtainām acīm. Liliāna aizrautīgi klausījās. Viņai tas viss ir reāls, Klērfeits domāja; viņai tā ir Ungārijas pušta, vientulīgās nakts žēlabas, vientulība, pirmais ugunskurs, pie kā cilvēks meklējis aizsardzību, un pat visvecākā, visbanālākā, sentimentālākā dziesmiņa viņai ir dziesma par cilvēci, par tās skumjām un tās pūlēm noturēt to, kas nav noturams. Lidijai Morelli varēja būt taisnība — savā ziņā tas bija provinciāli. Bet, velns lai parauj, tieši tas viņu darīja tik dievināmu.

— Man liekas, es esmu dzēris par daudz, — viņš noteica.

—Kas ir par daudz?

— Kad vairs nepazīsti pats sevi.

— Tad es vienmēr gribu dzert par daudz. Es sevi nemīlu.

Viņa nebaidās ne no kā, Klērfeits domāja. Tāpat kā šī būda viņai ir dzīves attēls, katra nodrāzta frāze viņai šķiet tik izteiksmīga, kāda tā bijusi, atskanot pirmoreiz. Tas nav izturams!

Viņai jāmirst, un viņa to zina; bet viņa šo ziņu ir uzņēmusi sevī, kā

cits ieņemtu morfiju, un tas viņai visu pārvērš; viņa nekā nebaidās, nekas nav zaimi, nekas nav banāls. Un — pie velna — kāpēc es te sēžu, klusu šausminos par visu to, kāpēc arī pats nemetos šai vieglprātīgajā virpulī?

— Es tevi dievinu, — viņš sacīja.

— Nesaki to tik bieži, — viņa atteica. — Cilvēkam jābūt ļoti ne-atkarīgam, lai tā teiktu.

— Ne ar tevi.

— Saki to vienmēr. Tas man vajadzīgs kā elpa un vīns.

Klērfeits iesmējās. — Taisnība kā viens, tā otrs. Bet kurš gan prasīs, vai kaut kas ir taisnība? Kur mēs tagad iesim?

— Uz viesnīcu. Es gribu izvākties.

Klērfeits nolēma turpmāk ne par ko vairs nebrīnīties.

— Labi. Iesim sakravāsim mantas, — viņš noteica.

— Manas mantas jau ir sakravātas.

— Uz kurieni tu gribi doties?

— Uz citu viesnīcu. Jau divas dienas kāds šai stundā zvana man pa tālruni. Kāda sieviete, kura man ieteic vākties uz turieni, no kurie-nes es esot nākusi, — un vēl šo to citu.

Klērfeits paskatījās viņā. — Vai neesi teikusi nakts šveicaram, lai atvieno tālruni?

— Esmu. Bet viņai tomēr izdodas dabūt savienojumu. Vakar viņa tam iestāstīja, ka esot mana māte. Viņa runā ar akcentu, viņa nav francūziete.

Lidija Morelli, Klērfeits nodomāja. — Kāpēc tu man par to neko neteici?

— Kāpēc man būtu jāsaka? Vai «Ričā» visas istabas aizņemtas?

— Nē.

— Labi. Tēvocis Gastons paģībs, izdzirdējis, kur es rīt dzīvošu.

Liliānas mantas nebija sakravātas. Klērfeits aizņēmās no nakts šveicara milzīgti drēbju tīni, ko viesnīcā atkāpjoties bija pametis kāds vācu majors, un salika tanī Liliānas tērpus. Viņa sēdēja uz gultas malas un smējās. — Man žēl no šejienes aiziet, — viņa teica. — Es te visu esmu tik ļoti iemīlējusi. Bet es mīlu bez nožēlām. Vai tu to saproti?

Klērfeits pacēla galvu. — Baidos, ka jā. Tu nenožēlo neko, kas jāatstāj.

Viņa atkal iesmējās, garās kājas izstiepusi, vīna glāzi rokā. —

Tas vairs nav svarīgi. Esmu atstājusi sanatoriju; kopš tā laika es varu iet, kurp vēlos.

Tāpat viņa varbūt atstās arī mani, Klērfeits nodomāja. Kā no vienas viesnīcas otrā pārejot. — Te ir vācu majora zobens, —-

viņš teica. — To viņš būs satraukumā aizmirsis — nepiedodama nolaidība vācu virsniekam. Atstāšu to tepat čemodānā. Starp citu, tu esi burvīgi iereibuši. Laime, ka jau pirms divām dienām aizrunāju tev «Ričā» istabu. Citādi šodien būtu grūti tikt garām šveicaram.

Liliāna pasniedzās pēc majora zobena un sēdot salutēja. — Tu man ļoti patīc. Kāpēc es tevi nekad nesaucu vārdā?

— To nedara neviens.

— Tas man būtu labs iemesls to darīt.

— Kārtībā, — Klērfeits noteica.—Vai zobenu tu gribi ņemt līdzi?

— Atstāj to tepat.

Klērfeits iebāza atslēgu kabatā un palīdzēja Liliānai uzvilkt mēteli.

—Vai es esmu pārāk tieva? — viņa jautāja.

— Nē. Man liekas, tu esi dažas mārciņas pieņēmusies.

— Svarīgi ir tikai tas, — viņa nomurmināja.

Viņi lika atvest somas ar taksometru, kas brauca viņiem nopakaļ.

—Vai mana istaba «Ričā» iziet uz Vandoma laukumu? —

Liliāna jautāja.

— Jā. Ne uz Kambona ielu.

-r-? Kur tu dzīvoji kara laikā?

— Kambona ielas pusē, pēc bēgšanas no gūstekņu nometnes.

Tā bija laba paslēptuve; nevienam ne sapnī nebūtu nācis prātā

mani tur meklēt. Mans pusbrālis dzīvoja pie Vandoma laukuma, vācu pusē. Mēs esam elzasieši. Manam brālim tēvs bija vācietis, bet manējais — francūzis.

-—Vai tavs brālis nevarēja tevi pasargāt?

Klērfeits iesmējās. —Viņam nebija ne jausmas, ka esmu šeit, un vislabprātāk viņš būtu mani aizsūtījis uz Sibīriju. Cik tālu vien iespējams. Vai redzi debesis? Rīts nāk. Dzirdi putnus? Pilsētās tos var dzirdēt tikai šai laikā. Dabas mīļotājiem jāgaida naktsklubos, lai, mājās nākot, varētu dzirdēt pelēkos strazdus.

Viņi iegriezās Vandoma laukumā. Plašais, pelēkais laukums bija ļoti kluss. Zem mākoņiem krāšņi zeltains zvīļoja rīts. —

Redzot, cik brīnišķīgas ēkas ļaudis cēluši pagātnē, gribas domāt, ka viņi bijuši laimīgāki nekā mēs, — Liliāna sacīja. —Vai tu tā

nedomā?

— Nē, — Klērfeits atbildēja. Viņš ļāva mašīnai pieripot pie viesnīcas durvīm un apstāties. — Šai mirklī es esmu laimīgs,—viņš noteica. —Vienalga, vai mēs zinām, kas ir laime, vai ne. Esmu laimīgs šai mirklī, šai klusumā, šai laukumā, ar tevi.

Un, kad būsi labi izgulējusies, mēs brauksim prom. īsos pārbraucienos uz dienvidiem. Uz Sicīliju, uz sacīkstēm, par kurām es tev jau stāstīju; uz Targa Florio.

XII

TARGA FLORIO SACĪKŠU CEĻŠ, simt astoņus kilometrus garš, ar gandrīz tūkstoš četri simti līkumiem, vairākas stundas dienā bija slēgts satiksmei, lai sacīkšu braucēji varētu trenēties. Tā

kā braucēji nesteidzīgi braukāja pa šo ceļu arī starp treniņa stundām, lai iegaumētu līkumus, slīpumus un ceļa stāvokli, spēcīgo motoru rūkoņa gūlās pār balto lielceļu un balto ainavu no ausmas līdz rietam.

Klērfeitā otrs braucējs bija Alfredo Toriāni, divdesmit četrus gadus vecs itālietis. Abi bija ārā uz ceļa gandrīz visu dienu.

Vakaros tie pārbrauca, saulē apsviluši, izsalkuši un izslāpuši.

Klērfeits bija aizliedzis Liliānai noskatīties treniņos. Viņš

negribēja, lai viņa kļūst tāda kā citu braucēju sievas un draudzenes, kas ar hronometriem un kartēm sēdēja būdās, ko dažādās auto firmas bija sabūvējušas remontiem, degvielu uzņemšanai un riepu maiņai. Toties viņš bija iepazīstinājis Liliānu ar kādu draugu, kam bija māja pie jūras, un aizvedis viņu turp. Drauga vārds bija Levalli, un viņam piederēja tunzivju zvejas flotile. Klērfeits viņu bija izvēlējies ar apdomu: Levalli bija estēts, plikpauris, resns un homoseksuālis.

Liliāna augu dienu gulēja liedagā vai dārzā, kas ieskāva Levalli vasarnīcu. Dārzs bija mežonīgs, romantisks un pilns ar marmora statu-jām kā Eihendorfa dzejolis. Lililāna nekad nebija vēlējusies redzēt Klērfeitu braucam; taču viņai patika motoru dobjā rūkoņa, kas iespiedās aplesīnkoku biržu klusumā. Vējš

atnesa šīs skaņas kopā ar apelsīnu ziedu smago smaržu; tā saplūda kopā ar jūras šalkoņu valdzinošā koncertā. Liliānai šķita, ka šais skaņās Klērfeits sarunātos ar viņu. Tās neredzamas lidoja virs viņas augu dienu; viņa tām ļāvās tāpat, kā ļāvās karstajām Sicīlijas debesīm un jūras baltajam mirdzumam. Klērfeits vienmēr bija klāt — vienalga, vai viņa gulēja zem pīnijām kāda dieva statujas ēnā vai sēdēja uz sola un lasīja Petrarku vai Augustīna

«Atzīšanās»; vai viņa saritinājās liedagā bez nevienas domas galvā, vai sēdēja terasē noslēpumainajā stundā pirms krēslas, kad itālietes teica felicissima notte un aiz katra vārda šķita slēpjamies kāda nepazīstama dieva jautājuma zīme. Tālā rūkoņa viņu allaž

pavadīja; kā debesu un vakara bungu rīboņa tā vienmēr modināja atbalsi viņas asinīs, kas atbildēja ar maigu pulsēšanu. Tad, vakaros, Klērfeits pārnāca, un viņu pavadīja rūkoņa, kas, mašīnai tuvojoties, pieauga līdz pērkondārdam. — Gluži kā klasisko laiku dievi, —

Lavalli teica Liliānai. — Mūsu modernie kondotjeri parādās ar pērkonu un zibeni, it kā būtu Jupitera dēli.

— Jums tas nepatīk?

— Man vairs nepatīk motori. Tie man pārāk atgādina bumbvežu troksni kara laikā.

Smalkjūtīgais, korpulentais vīrs uzlika uz atskaņotāja Šopēna klavierkoncertu. Liliāna domīgi noskatījās viņā. Savādi, viņa nodomāja, cik vienpusīgi mēs arvien esam piesaistīti tikai paši saviem pieredzējumiem un savām briesmām. Interesanti, vai šis estēts un mākslu pazinējs ari kādreiz ieprātojas, ko jūt tunzivis, kad tās nogalina viņa zvejas flote?

Dažas dienas vēlāk Levalli rīkoja svētkus. Viņš bija ielūdzis gan-drīz simt viesu. Dārzu apgaismoja sveces un vējlukturi; nakts bija silta un mirdzēja zvaigznēs, jūra vizmoja gluda kā varens spogulis milzīgajam mēnesim, kas peldēja virs apvāršņa zems un sarkans kā balons no citas planētas.

Liliāna jutās apburta. — Jums patīk? — Levalli jautāja.

— Neko jaukāku es nevarētu vēlēties.

— Neko?

— Gandrīz neko. Četrus gadus esmu par to sapņojusi, ieslēgta kā gūstekne kalnos, sniega mūros. Te viss ir pilnīgs pretstats sniegam — un pilnīgs pretstats kalniem...

— Par to man prieks, — Levalli noteica. — Pēdējā laikā es reti rīkoju viesības.

— Kāpēc tā? Vai tādēļ, ka citādi tās kļūtu par paradumu?

— Ne tādēļ. Tās mani dara — kā lai to pasaka? — grūtsirdīgu.

Viesības mēs parasti rīkojam, lai kaut ko aizmirstu, — bet mēs neaizmirstam. Citi arī neaizmirst.

— Es neko negribu aizmirst.

— Tiešām? — pieklājīgi jautāja Levalli.

—Vairs ne, — Liliāna atbildēja.

Levalli pasmaidīja. — Šai vietā esot stāvējusi veca romiešu villa, — viņš stāstīja, — un te rīkoti krāšņi svētki ar daiļām romietēm lāpu un ugunsvēmējas Etnas gaismā. Vai jūs domājat, ka senie romieši tika tuvāk noslēpumam?

— Kādam noslēpumam?

— Tam, kura dēļ mēs dzīvojam.

—Vai mēs dzīvojam?

— Varbūt arī ne, ja tā jautājam. Piedodiet, ka es par to runāju.

Itālieši ir melanholiski cilvēki; viņi izskatās gluži pretēji, tomēr patie-sībā tādi nav.

— Kurš gan tāds ir? — Liliāna teica. — Pat staļļapuiši nav vienmēr priecīgi.

Viņa dzirdēja tuvojamies Klērfeita mašīnu un pasmaidīja. —

Stāsta, — Levalli turpināja, — ka pēdējā romiešu dāma, kurai pie-derējusi šī villa, rītausmā likusi nogalināt savus mīļākos. Viņa bijusi romantiķe un nespējusi paciest zūdošo burvību pēc nakts ilūzijām.

— Cik sarežģīti! — Liliāna atsaucās. — Vai viņa pirms rītausmas nevarēja vienkārši aizsūtīt tos projām? Vai aiziet pati?

Levalli piedāvāja viņai roku. — Aiziet — tas ne vienmēr ir pats vienkāršākais... ja pašam sevi jāņem līdzi.

— Tas vienmēr ir pats vienkāršākais, ja zina, ka vēlme iegūt tikai ierobežo — un ka paturēt nevar neko, pat ne sevi pašu...

Viņi soļoja uz mūzikas pusi. — Un jūs negribat iegūt neko? — Levalli jautāja.

— Es

gribu

iegūt

pārāk

daudz,

—

Liliāna

atbildēja. —Tāpēc — neko. Tas ir gandrīz viens un tas pats.

— Gandrīz! — Viņš noskūpstīja Liliānai roku. — Tagad es aizvedīšu jūs turp, pie cipresēm. Tur mēs uzbūvējām no apakšas apgaismotu stikla dejasgrīdu. To es noskatījos dārza restorānos Rivjērā un atdarināju. Un tur jau nāk jūsu dejotāji — puse Neapoles, Palermo un Romas.

—Var būt vai nu skatītājs, vai dalībnieks, — Levalli teica Klērfeitam. — Vai abi kopā. Man labāk patīk būt skatītājam. Kas mēģina būt abi reizē, tas īsti nav ne viens, ne otrs.

Viņi sēdēja terasē un noskatījās pāros, kas dejoja uz apgaismotās grīdas pie cipresēm. Liliāna dejoja ar princi Fiolu.

— īsta liesma, — Levalli sacīja Klērfeitam. — Paskatieties tik, kā viņa dejo! Vai jūs esat redzējis sievietes Pompeju mozaīkās?

Sieviešu daiļumu mākslā rada tas, ka viss nejaušais ir nozudis un palicis ir tikai skaistums. Vai esat redzējis gleznojumus Mīnoja pilī Krētā? Ehnatona laika ēģiptietes? Sievietes garenām acīm un šaurām sejām, samaitātās dejotājas un jaunās karalienes? Viņās visās deg šī liesma. Paskatieties uz šo dejasgrīdu! Sievietes šķiet slīdam virs lēnas, mākslīgas elles uguns, kas iedegta no stikla, elektrības un tehnikas, — tāpēc es liku to ierīkot. Mākslīgās elles liesmas, kas šķiet tās dedzinām no apakšas, zem drānām, un vijas augšup pa viņu tērpu krokām, un saltā mēness-gaisma, kas sajaucas ar zvaigžņu mirdzu un apgaismo viņu deniņus un plecus,—tā ir alegorija, par kuru var smieties vai kādu brīdi pasapņot. Viņas ir skaistas, šī sievietes, kas neļauj mums kļūt par pusdieviem, pēc tam kad ir mūs sagūstījušas, solīdamās padarīt mūs par dieviem, un tad dara mūs par tēviem, pilsoņiem, maizes pelnītājiem. Vai viņas nav skaistas?

—Viņas ir skaistas, Levalli.

— Ikvienā no viņām slēpjas Kirke. Lielākā ironija ir tā, ka viņām pašām par to nav ne jausmas. Tur dejojot, viņās vēl deg jaunības liesma, bet aiz viņām, gandrīz neredzama, jau dejo cienīga izskata ēna ar divdesmit mārciņām svara, kas tām nāks klāt, ar ģimenes garlaicību, ar sīkas godkāres interesēm, sīkām iegribām un mērķiem, apnikumu, samierināšanos, mūžīgu atkārtošanos, lēnu iznīcību. Tā visa vēl nav tikai vienā no viņām —i tajā, kas tur dejo ar Fiolu, tajā, kuru šurp atvedāt jūs. Kā

jums tas izdevās?

Klērfeits paraustīja plecus.

— Kur jūs viņu atradāt?

Klērfeits vilcinājās. — Pieskaņojoties jūsu stilam, Levalli, —

pie Hadesas vārtiem. Pirmoreiz kopš gadiem jūs esat tik liriskā

noskaņā.

— Tāda izdevība reti gadās. Tā. Pie Hadesas vārtiem. Es vairāk neko nejautāšu. Ar to pietiek, lai fantāzija sāktu rosīties.

Pelēkajā bez-cerības mijkrēslī, no kura izbēga vienīgi Orfejs. Bet pat viņam par to bija jāsamaksā: ar divkāršu vientulību — lai cik paradoksāli tas iz-klausās — par to, ka viņš no Hadesas mēģināja izvest sievieti. Vai jūs esat gatavs maksāt, Klērfeit?

Klērfeits smaidīja. — Es esmu māņticīgs. Un īsi pirms sacīkstēm neatbildu uz tādiem jautājumiem.

Tā ir Oberona nakts, domāja Liliāna, dejodama ar Fiolu un Toriāni. Viss ir apburts ar daudzām ugunīm, ar zilām ēnām, ar dzīvi un reizē ar neīstenību. Soļus nedzird, tikai slīdēšanu un mūziku. To es iztēlojos, kad sēdēju savā istabā sniegu vidū, ar temperatūras lapu pie gultas, pie radio, kurā skanēja mūzika no Neapoles un Parīzes. Liekas, nav iespējams mirt šādā naktī ar mēnesi un jūru, un maigu vēju, kas atnes mimozu un apelsīnziedu smaržu. Mēs satiekamies un brīdi turam viens otru rokās, tad pazaudējām viens otru; es attopos cita vīrieša rokās; sejas mainās, bet rokas ir tās pašas. Vai tās ir tās pašas? — viņa domāja. Tur sēd mans mīļais, kopā ar grūtsirdīgo vīru, kas īsu brīdi zemes dzīvē ir šī sapņu dārza īpašnieks, un es redzu, ka viņi runā par mani. Tagad runā grūtsirdīgais vīrs, un nav šaubu, ka viņš grib zināt to pašu, ko pir-mīt jautāja man. Noslēpums! Vai nav kāda veca pasaka, kurā

punduris slepus priecājas, ka neviens nezina viņa noslēpumu?

Viņa vārdu?

Viņa smaidīja. — Par ko jūs domājat? — smaidu ievērojis, jautāja Fiola.

— Par pasaku, kur kāda cilvēka noslēpums bija tas, ka neviens nezināja viņa vārdu.

Fiola parādīja zobus. Viņa brūnajā sejā tie šķita divreiz baltāki nekā citiem.—Vai tas nav ari jūsu noslēpums? — viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu. — Kas gan ir vārds?

Fiola paskatījās uz mātēm, kas rindā sēdēja zem palmām netālu no dejasgridas. — Dažiem cilvēkiem tas nozīme visu,—viņš teica.

Garām dejojot, Liliāna redzēja, ka Klērfeits domīgi noskatās viņā. Viņš tur mani ciet, viņa domāja, un es viņu mīlu tādēļ, ka viņš ir te un neko nejautā. Kad viņš sāks jautāt? Ceru, ka nekad.

Varbūt nekad. Mums tam nebūs laika. — Jūs smaidāt, it kā būtu ļoti laimīga, — Fiola sacīja.—Vai tas ir jūsu noslēpums?

Cik aušīgi viņš jautā, domāja Liliāna. Kāpēc viņš jau skolā

nav iemācījies, ka sievietēm nekad nevajag jautāt, vai viņas ir laimīgas?

— Kas ir jūsu noslēpums? — Fiola neatlaidās. — Skaista nākotne?

Viņa

atkal

papurināja

galvu.—Nekādas,—viņa

jautri

atmeta.—It nekādas nākotnes. Jūs nevarat iedomāties, cik daudz ko tas atvieglina.

— Paskatieties uz Fiolu, — māšu stūri sēdēdama, sacīja vecā

grāfiene Vitelleski.

—Viņš uzvedas tā, it kā šeit nebūtu nevienas jaunas sievietes bez tās ārzemnieces.

— Tas ir diezgan dabiski, — atbildēja Terēza Marķēti. — Ja viņš tik bieži dejotu ar kādu no mūsu meitenēm, viņš jau būtu tikpat kā saderināts, un viņas brāļi apvainotos, ja viņš to neprecētu.

Grāfiene caur lorneti noskatījās Liliānā. — No kurienes tā

sieviete

ir?

— Ne no Itālijas.

— To es arī redzu. Varbūt kāda jauktene...

— Tāpat kā es, — asi atcirta Terēza Marķēti. — Amerikāniete, indiāniete, spāniete — tomēr biju laba diezgan, jo varēju atnest daļu tēva dolāru Ugo Marķēti, lai viņš varētu izdzīt žurkas no pussabrukušās senču pils, iekārtot vannas istabas un pieklājīgi apgādāt savas mīļākās.

Grāfiene Vitelleski nelikās dzirdot. — Jums viegli runāt. Jums ir dēls un bankas konts. Man ir četras meitas un parādi. Fiolam vajadzētu precēties. Kur mēs nonāksim, ja mūsu nedaudzie vēl atlikušie turīgie vecpuiši apprecēs angļu manekenes, kā viņi pēdējā laikā pasākuši! Zeme tiks izlaupīta.

—Tas būtu jānoliedz ar likumu,—ironiski piebalsoja Terēza Marķēti. — Ar likumu vajadzētu noliegt arī trūkumā kritušiem jaunākajiem dēliem precēt bagātas amerikāņu meitenes, kam nav ne jausmas, ka pēc dažiem dedzīgas lakstošanās mēnešiem tās ieslodzīs itāliešu laulības feodālajā cietumā.

Grāfiene atkal neklausījās. Viņa neizlaida no acīm divas savas meitas. Fiola bija apstājies pie viena no galdiem, zem kokiem.

Liliāna atvadījās no viņa un ļāva, lai Toriāni aizved viņu pie Klērfeitā. — Kāpēc tu nedejo ar mani? — viņa Klērfeitam jautāja.

— Es dejoju ar tevi, — viņš atbildēja. — Nepieceldamies.

Toriāni iesmējās.—Viņš negrib dejot. Pārāk iedomīgs.

— Tas tiesa, — Klērfeits teica. — Esmu nožēlojams dejotājs, Liliān. Tev to vajadzēja zināt no tās reizes, kad dejojām Pils bārā.

— To es sen esmu aizmirsusi.

Viņi ar Toriāni atgriezās dejas laukumā. Levalli atkal apsēdās blakus Klērfeitam.

— Tumša liesma,—viņš sacīja.—Vai duncis. — Brīdi viņš

sēdēja un klusēja, tad iesaucās: — Vai jums nešķiet, ka šī

apgaismotā stikla grīda ir bezgaumīga? Mēness ir gaišs diezgan.

Luidži! — viņš pasauca. — Nodzēs gaismu zem dejasgrīdas. Un atnes pudeli vecās grapas. Viņa iedveš man skumjas, — viņš

pēkšņi atzinās Klērfeitam, un tumsā viņa seja izskatījās sagrauzta, ar dziļi iegrimušiem acu dobumiem. — Sievietes skaistums iedveš

man skumjas. Kāpēc?

— Tāpēc, ka zinām — tas paies, un vēlamies, kaut tas paliktu.

Tik vienkārši?

— Es nezinu. Man ar šo iemeslu pietiek.

—Vai tas skumdina ari jūs?

— Nē, — Klērfeits atteica.— Mani skumdina pavisam kas cits.

— Saprotu. — Levalli maziem malkiem dzēra grapu. — To es arī zinu. Bet es no tā bēgu. Gribu būt tikai resns Pjero un vairāk nekas. Nogaršojiet šo grapu.

Viņi iedzēra un klusēja. Liliāna atkal dejoja tiem garām. Man nav nākotnes, viņa domāja. Tas ir gandrīz tas pats, kā kad nebūtu smaguma. Viņa paskatījās uz Klērfeitu un ar lūpām veidoja nedzirdamu teikumu. Klērfeits tagad sēdēja tumsā. Viņa tikko varēja atšķirt tā seju. Bet tas arī likās lieki. Dzīvei nebija jāskatās acīs. Tā bija tikai jājūt.

— KĀDA MANA POZĪCIJA? — apturējis pie stāvvietas, caur troksni sauca Klērfeits.

— Septītā, — atkliedza Toriāni. — Kāds ir ceļš?

XIII

— Nelāgs. Šai karstumā rij gumiju kā kaviāru. Vai redzēji Liliānu?

— Jā, viņa ir tribīnē.

Toriāni pielika Klērfeitam pie lūpām krūzi ar citronu limonādi.

Pienāca sacīkšu vadītājs. — Gatavs? — viņš kliedza. — Brauciet tālāk!

— Mēs neesam burvji, — atcirta vecākais mehāniķis. — Pats velns nevar apmainīt riteņus trīsdesmit sekundēs!

— Pasteidzieties! Netūļājieties!

Benzīns šļācās tvertnē. — Klērfeit, — vadītājs sacīja. —

Divāls ir jums priekšā. Miniet viņam uz papēžiem! Ejiet viņam virsū, kamēr viņš kļūst traks aiz dusmām! Tad turiet viņu aiz sevis.

Vairāk mums nekā nevajag. Mēs turam abas pirmās vietas.

— Brauc! Gatavs! — sauca vecākais mehāniķis.

Mašīna drāzās prom. Uzmanīgi, Klērfeits domāja, nepārpūlēt mo-toru! Tribīnes zibēja krāsainas, baltas un gaišas, tad bija vairs tikai ceļš, liesmaini zilā debess un punkts pie apvāršņa, kam vajadzēja būt putekļu mākonim un Divālam ar savu mašīnu.

Ceļa gabals četrsimt metru gāja kalnup. Madonijas kalnu grēda, citronkoku dārzi, olīvu biržu vizuļainais sudrabs, līkumi, serpentīni, U veida līkumi, lidojoša grants, motora karstā elpa, kāds kukainis, kas ietriecas acenēs kā lode, kaktusu žogi, ceļa cilpas, kas cēlās augšup un grima, klintis, oļu uzbērumi, kilometru pēc kilometra; tad pelēka un brūna vecā cietokšņa pilsēta Kaltavutūro, putekļi, vēl vairāk putekļu, un tad pēkšņi zirneklim līdzīgs kukainis: mašīna.

Klērfeits bija ātrāks līkumos. Mazpamazām viņš virzījās tuvāk. Pēc desmit minūtēm viņš jau pazina mašīnu; tam vajadzēja būt Divālam. Klērfeits mina viņam uz papēžiem, bet Divāls neatbrīvoja ceļu.

Viņš nosprostoja katru Klērfeitā mēģinājumu tikt garām. Bija izslēgts, ka viņš to nebūtu pamanījis. Divas reizes mašīnas asā

līkumā bija braukušas tik tuvu kopā, ka braucēji būtu varējuši ieskatīties viens otram sejā, — Divāls, no līkuma izbraucot, un Klērfeits, tanī tikko ieejot. Divāls tīšām aizkavēja Klērfeitu.

Mašīnas drāzās cieši viena aiz otras. Klērfeits nepacietīgi gaidīja, kad ceļš lielos līkumos sāks iet augšup un būs saredzams tālāk uz priekšu. Viņš zināja, ka drīz jābūt platam līkumam. Divāls to ņēma cieši gar ārmalu, lai aizkavētu Klērfeitu pabraukt viņam garām pa labi. Klērfeits to bija gaidījis; viņš šķērsoja līkumu Divāla priekšā, pašau- damies tam garām pa iekšpusi. Mašīna sāka slīdēt, bet viņš to noturēja; Divāls pārsteigumā uz sekundi zaudēja ātrumu, un Klērfeits bija viņam garām. Putekļi nu bija viņam aiz muguras; viņš pēkšņi ieraudzīja Etnu ar gaišo dūmu grīsti majestātiski paceļamies pretī mirdzošajām debesīm, un viņi drāzās tālāk, Klērfeits pa priekšu, augšup uz Polici, augstāko punktu sacīkšu ceļā.

Šis īsais brīdis, panākšanas moments pēc daudzu kilometru braukšanas biezos putekļos, un tad pēkšņi zilā debess, dzidrais gaiss, kas iesitās ar putekļu garozu pārklātajā sejā kā vīns, verdošā

motora karstums, saule, vulkāns tālumā, atkal atgriezusies pasaule, tik vienkārša, lieliska, mierīga, vienaldzīga pret sacīkstēm un cilvēkiem; tas un prometejiskais mirklis, kad mašīna aizsniedza virsotni, Klērfeitu aizrāva, izcēla no sevis paša, pacēla sev pāri.

Viņš ne par ko nedomāja, bet reizē bija viss; viņš bija mašīna, ko pats turēja rokās, vulkāns, kura krāteris iesniedzās peklē, un karsta, zila, metāla debess, kurai pretī viņš traucās. Pēc dažām sekundēm ceļš atkal krita lejā no augstienes, mezdams lī-kumu pēc līkuma un raudams mašīnu līdzi. Pārslēgt, pārslēgt ātrumu — šai ceļā

uzvarēs tas, kas labāk pratīs pārslēgt. Nu gāja lejā, Fjumegran- des ielejā, un tūliņ pēc tam atkal augšā mēness ainavā, tad lejā kā

milzu šūpoles, kamēr pie Kolesāno atkal sākās palmas un agaves, puķes, zaļumi un jūra. Pie Kampofeličes bija vienīgais taisnais sacīkšu ceļa gabals — septiņi kilometri gar krastmalu.

Par Liliānu Klērfeits pirmo reizi atkal iedomājās tad, kad apstājās, lai apmainītu riepas. Tribīnes viņš redzēja neskaidri, kā

raibu puķudobi; motora rūkoņa pārtrūka, un klusumā, kas nemaz īsti nebija klusums, bet viņam tāds likās, Klērfeitam bija tāda sajūta, it kā viņš brīdi iepriekš būtu uzsviests augstu gaisā līdz ar kalna krātera izvirdumu un nu lidinātos kā Ikars, uz platiem azbesta spārniem lēnām laizdamies lejup uz zemi, gaidošajās rokās, ko pretī sniedza bezgalīgas jūtas, kas bija plašākas nekā

mīlestība un iemiesojušās kaut kur tribīnēs kādā sievietē, kādā

vārdā, kādās lūpās.

— Brauc! — kliedza sacīkšu vadītājs.

Mašīna drāzās tālāk; bet Klērfeits pēkšņi vairs nebrauca viens.

Kā augstu lidojoša flaminga ēna viņam līdzi trauca šīs jūtas, reizēm seko-jot nopakaļ kā vējš un reizēm skrejot pa priekšu kā

caurspīdīgs karogs, bet allaž viņa tuvumā.

Nākamajā aplī mašīna sāka lēkāt. Klērfeits to savaldīja, bet pakaļējie riteņi atkal paslīdēja; viņš turējās pretī, griezdams stūri, tad parādī-jās līkums,

aplipis ar

cilvēkiem

kā

lauku

smalkmaiznieka cepums ar mušām. Mašīna arvien vēl nebija savaldīta, tā slīdēja un lēkāja, Klēr-feits pārslēdza ātrumus īsajā

gabaliņā, kas vēl atlika pirms līkuma, pie-deva gāzi, taču stūre lauza viņa rokas lejup, viņš sajuta rāvienu plecā, līkums, vērzdamies milzīgs, ieauga zaigojošajās debesīs, ļaužu skaits trīskāršojās, un arī tie auga, kļuva par milžiem, tā ka likās neiespējami no tiem izvairīties. No debesīm gāzās tumsa. Viņš

kaut kur iekodās, šķita, kāds rauj viņa roku ārā no locītavas, bet viņš turējās visiem spēkiem, plecā ietriecās karsta lava, sabrūkošajā ainavā palika vairs tikai viens zils plankums, ass un žilbinošs; viņš paturēja to acīs, kamēr mašīna zem viņa salēcās, un tad viņš ieraudzīja spraugu, vienīgo, kur nerāpoja milzīgās divkājainās mušas; viņš vēlreiz strauji apgrieza stūri, uzmina gāzes pedālim, un — brīnums — mašīna viņam paklausīja, izšāvās pa spraugu, augšā pa nogāzi un iesprūda starp krūmiem un ak-meņiem; pakaļējās riepas skrandās saplīsušais apvalks noplīkšķēja kā pātaga, un mašīna apstājās.

Viņš redzēja ļaudis, kas skrēja šurp. Tie bija pašķīduši uz visām pusēm kā ūdens, kad tajā iemet akmeni; nu tie kliegdami skrēja šurp, pārvērstām sejām, kratīdami dūres, vaļējām mutēm kā

melnām alām. Viņš nezināja, vai tie grib viņu nogalināt vai apsveikt, un tobrīd viņam bija vienalga. Svarīgs bija tikai viens: viņi nedrīkstēja pieskarties mašī-nai, nedrīkstēja viņam palīdzēt, citādi viņu diskvalificēs. — Nost! Ne- skarieties klāt! — viņš

iekliedzās, piecēlās, atkal sajuta sāpes, sajuta siltumu, ieraudzīja asinis, kas no deguna pilēja uz zilā kombinezona. Viņš varēja pacelt tikai vienu roku, piedraudēja ar to, atgaiņājās:—Ne-skarieties klāt! Nepalīdziet! —Viņš izstreipuļoja no mašīnas un nostā-jās pie radiatora. — Nepalīdziet! Aizliegts!

Viņi apstājās. Viņi redzēja, ka viņš var paiet. Asiņošana nebija bīs-tama; viņš bija tikai nobrāzis seju. Viņš apskrēja ap mašīnu, aplūkoja riepu. Apvalks bija norauts. Viņš izgrūda lāstu.

Kā tas varēja notikt ar jaunu riepu! Ātri viņš nogrieza vaļīgo gumijas lēveri, tad aptaustīja pašu riepu. Tanī vēl bija gaiss — kā

viņam šķita, mazliet par maz, bet pietiekami, lai izturētu ceļa grambu triecienus, ja viņš pārāk ātri nedzī-tos līkumos. Plecs nebija lauzts; tikai roka izmežģīta. Bija jāmēģina braukt tālāk ar labo roku vien. Viņam bija jāsasniedz depo; tur viņu varēja nomainīt Toriāni, tur bija mehāniķi un ārsts.

— Nost no ceļa! — viņš uzsauca. — Mašīnas nāk!

Vairāk nekas nebija jāsaka. No tuvējām nogāzēm jau tuvojās nāka-mās mašīnas kaucošā dziesma, arvien pieaugdama spēkā; ļaudis uzrā-pās pakalnā, kaukšana piepildīja visu pasauli, riepas kvieca, un mašīna izšāvās cauri līkumam kā zema lode, kā putekļu granāta.

Klērfeits atkal sēdēja savā mašīnā. Otrās mašīnas kaukšana bija noderējusi labāk par katru injekciju. — Nost! — viņš

kliedza. — Es braucu!

Mašīna paslīdēja atpakaļ, motors ierūcās, kad viņš pagrieza stūri un vadīja mašīnu uz priekšu. Viņš atlaida sajūgu, pārslēdza ātrumu, atkal sagrāba stūri, aizsniedza ceļu, cieši turēja stūri un brauca lēni, ar vienu vienīgu domu prātā: mašīnai jāsasniedz depo; taisnais gabals nav tālu, un tur es to varēšu noturēt; līkumu vairs nav daudz.

Aizmugurē iegaudojās nākamā mašīna. Klērfeits turēja ceļu, cik ilgi varēja. Viņš sakoda zobus, zinādams, ka traucē otrajam, zinādams, ka tas ir aizliegts, ka tas ir negodīgi; bet viņš citādi nevarēja. Viņš turējās ceļa vidū, kamēr mašīna, kas tam sekoja, ceļa līkumā gar labo pusi pabrauca viņam garām. Braucējs balti noputējušu seju aiz acenēm, garām pabraucis, pacēla roku sveicienam. Viņš bija redzējis Klērfeita asiņaino seju un mašīnas riepu. Mirkli Klērfeits juta biedriskuma uz-plūdu; tad viņš

izdzirdēja aiz sevis nākamo mašīnu, un biedriskums pārvērtās niknumā, visļaunākajā niknuma veidā: nevarīgā niknumā bez iemesla.

Tā iet, viņā ieskanējās doma, man vajadzēja uzmanīties, nevis sapņot!

Autobraukšana

tikai

amatieriem

ir

romantiska

nodarbošanās. Ir tikai mašīna un braucējs; viss cits ir draudi un atnes briesmas — pie velna ar flamingiem, pie velna ar jūtām, es būtu varējis noturēt mašīnu, būtu varējis vieglāk ņemt līkumus, man vajadzēja vairāk taupīt riepas, nu ir par vēlu, es zaudēju pārāk daudz laika, atkal jau kāds nolādēts vāģis brauc man garām, un tur ir arī nākamais, taisnais gabals ir mans ienaidnieks, viņi nāk man virsū kā lapsenes, un man tie jālaiž garām, pie velna ar Liliānu, ko viņa te meklē, un pie velna ar mani pašu, kas man daļas gar viņu?

Liliāna sēdēja tribīnē. Viņa juta cieši sablīvētā pūļa hipnozi un mēģināja to atvairīt, bet tai nebija iespējams izbēgt. Daudzo motoru troksnis bija apdullinošs kā tūkstoškārtīga anestēzija, kas no ausīm ceļoja tieši uz smadzenēm, tās paralizējot un reizē

pieslēdzot masu drudzim.

Pēc brīža viņa sāka ar to aprast, un tad pēkšņi nāca reakcija.

Trok-snis likās atdalāmies no tā, kas notika lejā. Rūkoņa neatkarīgi lidoja pār visu ainavu, kamēr apakšā garām šāvās mazās, krāsainās mašīnas. Tā bija it kā bērnu spēle: mazi vīriņi baltos un krāsainos kombine-zonos darbojās ar riepām un domkratiem; sacīkšu vadītāji cilāja karo-dziņus un plakātus, un pastarpām skaļrunī atskanēja ziņotāja māk-slīgā balss, uzskaitot laiku minūtēs un sekundēs, kas tikai pamazām ieguva nozīmi.

Tam līdzinājās zirgu skriešanās sacīkstes un arī vēršu cīņas — tā

kā briesmas bija labprātīgas, tās kļuva par rotaļu un rotaļ-lietu, kam patiesībā nevarēja noticēt, ja vien pats nebija tur klāt.

Liliāna juta, ka viņā kaut kas protestē pret šo seklo apreibināšanos. Viņa pati pārāk ilgi bija bijusi nāves tuvumā, lai šī

rotaļa ar nāvi nelik-tos frivola. Tā viņai atgādināja ielas puiku skriešanu pār ielu tuvojošos automobiļu priekšā. Viņa zināja, ka tā

dara vistas un tiek sabrauktas; nebija brīnums, ka to darīja arī

cilvēki. Dzīvība bija kaut kas pārāk liels un arī nāve tāpat — ar tām nebija jārotaļājas. Drosme bija kaut kas cits nekā bezbailība, drosme bija briesmu apzināšanās, bezbailība — to nepazīšana.

— Klērfeits! —- kāds viņai blakus teica.» Kur viņš palicis?

Viņa acumirklī satrūkās. — Kas ar viņu noticis?

—Viņam jau sen vajadzēja braukt garām.

Ļaudis tribīnē sāka kļūt nemierīgi. Liliāna redzēja, ka Toriāni paskatās augšup uz viņu, pamāj ar roku, tad norāda uz ceļu un atkal paskatās uz augšu, mādams, lai viņa neuztraucoties, ka nekas neesot noticis. Tas viņu sabiedēja vairāk nekā viss cits. Viņš ir cietis katastrofa, viņa domāja un sēdēja kā sastingusi. Liktenis bija viņu panācis, kamēr viņa to nenojauta, panācis kādā no šī nolādētā

ceļa daudzajiem līku-miem. Sekundes kļuva svinamas, minūtes kļuva par stundām. Karuselis uz baltās lentes eksistēja vairs tikai kā murgi; viņas krūtis kļuva par melnu dobumu, kurā pletās gaidas.

Tad atskanēja skaļruņa mehāniskā balss: — Divpadsmitais numurs, Klērfeitā mašīna, izmesta no līkuma. Mums vēl nav tuvāku ziņu.

Lēnām Liliāna pacēla galvu. Viss bija tāpat kā agrāk — debess zi-lais mirdzums, košu tērpu ņirbums tribīnēs, Sicīlijas krāšņā

pavasara baltā lava —, bet kaut kur tagad bija bezkrāsas punkts, migla, kur Klēr-feits cīnījās vai bija jau noslāpis. Mitrām rokām viņai pretī pēkšņi atkal sniedzās miršanas baigā neticamība un elpas aizraušanās, kam sekoja klusums, ko nekad nevarēja aptvert: nebūtības klusums. Lēnām viņa paskatījās lejup uz savu augumu un tad apkārt. Vai viņa viena pati bija aptraipīta ar šīs zināšanas neredzamo spitālību? Vai viņa viena pati to juta tik spēcīgi, it kā

visas miesas šūniņas viņā sabruktu, it kā katra šūniņa būtu bez elpas un katra noslāptu savā atsevišķā nāvē? Viņa pa-skatījās sejās.

Tanīs neredzēja nekā cita kā vien sensācijas kāri, šo šaus-mīgo kāri, kas dzīvi baudīja kā kairinājumu. Šī kāre nebija atklāta, bet slēpta, maskēta ar neīstu nožēlu, neīstām izbailēm un ar gandarījumu, ka tas neskar viņus pašus; kāre, kas gauso dzīves izjūtu uz īsu mirkli ierosināja tāpat, kā glikozīda iešļircinājums stimulē gurdenu sirdi.

—Klērfeits ir dzīvs, — ziņotājs turpināja. — Viņš nav nopietni ievainots un pats dabūjis mašīnu atpakaļ uz sacīkšu ceļa.

Viņš atkal brauc; viņš joprojām piedalās sacensībā.

Liliāna dzirdēja čukstus, kas pāršalca tribīnēm. Viņa redzēja, kā mainās sejas. Tanīs nu bija atvieglinājums, vilšanās un apbrīna.

Kāds bija izglābies, parādījis drosmi; viņš nebija salauzts; viņš

brauca tālāk. Ikviens tribīnēs pēkšņi sajuta šo drosmi sevī, it kā

pats būtu tas, kurš brauc tālāk, un uz dažiem mirkļiem pat nicināmākais žigolo jutās kā vīrs, bet panīcis tupeļu varonis — kā

pārdrošs nāves nicinātājs. Dzimuma satraukums, kas allaž pavada briesmas, kuras neapdraud pašu, no tūkstoš dziedzeriem šļāca adrenalīnu skatītāju asinīs. Tādēļ jau viņi bija maksājuši par biļetēm!

Liliāna juta spēju niknumu kā žilbinošu aizkaru acu priekšā.

Pēkšņi viņa ienīda ļaudis, kas bija ap viņu, ienīda ikvienu no tiem, ienīda vīriešus, kas izslēja plecus, un sievietes, kas kārdināja tos ar aiz-plīvurotiem skatiem. Viņai derdzās līdzjūtības vilnis, kas nu izplatījās

publikā, š! lētā pūļa augstsirdība, kas nu, kad upuris tam pēdējā

brīdī bija izmucis, nolēma to apbrīnot; un beidzot viņa ienīda Klērfeitu, zinādama, ka tā ir tikai baiļu reakcija, un tomēr ienīda viņu, jo viņš pats piedalījās šai bērnišķīgajā rotaļā ar nāvi.

Pirmoreiz kopš sanatori-jas atstāšanas viņai prātā ienāca Volkovs.

Tad viņa lejā ieraudzīja pie-braucam Klērfeitu. Viņa redzēja viņa asiņaino seju un noskatījās, kā viņš lēnām izkāpj no mašīnas.

Mehāniķi pārbaudīja mašīnu. Viņi apmainīja riepas. Toriāni stāvēja blakus Klērfeitam. — Nolādētā riepa! — Klērfeits sacīja. — No-dauzīju ģīmi un sagrūdu roku. Mašīnai nekas nekait.

Tev jābrauc tālāk.

Protams! — iesaucās sacīkšu vadītājs. — Uz priekšu, Toriāni!

Toriāni ielēca sēdeklī. — Gatavs! — sauca pirmais mehāniķis.

Ma-šīna aizdrāzās.

Kas vainas rokai? — vadītājs jautāja Klērfeitam. — Lauzta?

Nē. Sagrūsta vai tamlīdzīgi. Plecā.

Ieradās ārsts. Klērfeits sajuta mežonīgas sāpes. Viņš apsēdās uz kādas kastes. — Cauri? — viņš jautāja. — Ceru, ka Toriāni noturēsies.

Jūs nevarat braukt,—ārsts sacīja.

Leikoplastu, — sacīkšu vadītājs attrauca. — Platas sloksnes ap plecu. Salāpiet viņu katram gadījumam.

Ārsts šūpoja galvu. — Tas daudz nelīdzēs. Viņš tūliņ to atkal jutīs, ja mēģinās braukt.

Vadītājs iesmējās. — Pērn viņš apdedzināja abas pēdas. Un tomēr brauca tālāk. Un es saku «apdedzināja», nevis

«apsvilināja».

Klērfeits salīcis sēdēja uz kastes. Viņš jutās slābans un tukšs.

Ārsts cieši noklāja viņa plecu ar pārsējiem. Vajadzēja uzmanīties, Klērfeits domāja. Ja esi ātrāks par sevi, tas vēl nenozīmē, ka esi Dievs. Nav tiesa, ka tikai cilvēks prot izmantot savas smadzenes, lai izgudrotu palīglī-dzekļus, kas to darītu ātrāku par savām dabiskajām ātruma robežām. Vai uts nav ātrāka par sevi, ja ielien ērgļa spalvās?

Kas notika? — vadītājs noprasīja.

Sasodītā riepa! Pāršāva pāri līkuma malai. Parāvu līdzi nelielu koku. Ietriecos stūres ratā. Riebīgi!

Riebīgi būtu, ja bremzes, motors un stūres iekārta būtu paga-lam. Vāģis vēl ripo. Ko var zināt, kas izstāsies pirms beigām?

Sacīkstes ne tuvu nav galā! Toriāni Targā brauc pirmoreiz. Ceru, ka viņš notu-rēsies.

Klērfeits skatījās uz metāla gabaliem, ko bija nokniebuši mehā-niķi. Esmu par vecu, viņš nodomāja. Ko es te vēl meklēju?

Bet ko citu es varu darīt?

Tur viņš ir! — auroja vadītājs ar tālskati pie acīm. — Ak debestiņ, re, kur nāk tas velna puika! Bet viņam neizdosies. Mēs esam par daudz atpalikuši.

Kas no mūsējiem vēl ir sacīkstēs?

Tur jau ir tā nelaime! Tikai Vēbers. Piektajā vietā.

Toriāni aizdrāzās garām. Viņš pamāja un nozuda. Vadītājs dejoja indiāņu deju.

Divāls izstājies! Un Toriāni ieguvis četras minūtes! Četras mi-nūtes! Svētā Dievmāte, sargi viņu!

Izskatījās, ka viņš tūliņ metīsies ceļos un lūgs Dievu. Toriāni ieguva arvien vairāk laika. — Tais sadauzītajās kafijas dzirnaviņās! — kliedza vadītājs. — Es nobučošu to zelta puisi! Šai aplī viņam ir rekordātrums! Svētais Antonij, sargi viņu!

Toriāni iedzina laiku ar katru apli. Klērfeits gribēja novēlēt viņam šo prieku, tomēr juta augam sarūgtinājumu. Te nu parādījās seš-padsmit gadu starpība. Viņš zināja, ka tas ne vienmēr ir tiesa.

Karačola ar lauztu gūžu, ciezdams velnišķīgas sāpes, bija uzvarējis sacensībās ar daudz jaunākiem braucējiem un čempioniem; Nuvolāri un Langs vēl pēc kara bija braukuši, it kā

būtu desmit gadu jaunāki. Bet reiz katram bija jānoiet no skatuves, un viņš zināja, ka viņa laiks tuvojas.

Valentem iestrēguši virzuļi! Montē atpaliek! Vēbers ir trešajā

vietā! — vadītājs ķērca. — Klērfeit, vai varēsit aizvietot Toriāni, ja viņam kas gadītos?

Klērfeits redzēja šaubas vadītāja acīs. Vēl jau man jautā, viņš

do-māja. Drīz man vairs nejautās. — Lai viņš brauc, cik ilgi var, — viņš atbildēja.—Viņš ir jauns un var to izturēt.

Viņš ir pārāk nervozs.

—Viņš brauc lieliski.

Vadītājs pamāja ar galvu. — Galu galā, tā jau būtu pašnāvība — ar jūsu plecu šais līkumos, — viņš bez pārliecības noteica.

Pašnāvība tā nebūtu. Bet man būtu jābrauc lēnāk.

Svētā Dievmāte! — vadītājs atsāka lūgšanas. — Liec, lai Torelli saķeras bremzes! Ne tā, lai viņš nosistos, bet tikai lai nevar pabraukt tālāk. Sargi Vēberu un Toriāni! Dod Bordoni caurumu benzīna tver-tnē! — Katru sacīkšu laikā vadītājs kļuva dievbijīgs, savā veidā, pro-tams; tiklīdz sacīkstes bija galā, viņš atvieglināts atkal sāka lādēties.

Vienu apli pirms beigām Toriāni mašīna pieripoja pie depo.

Tori-āni bija sabrucis pār stūri. — Kas ir? — vadītājs kliedza. —Vai nevarat pabraukt? Kas jums noticis? Celiet viņu laukā! Klērfeit! Svētā Diev-māte, Sāpju Māte — viņam ir karstuma dūriens! Neticami! Tik karsts taču vēl nav! Pavasara laikā! Vai nevarat pabraukt? Mašīna...

Mehāniķi jau strādāja. — Klērfeit! — vadītājs lūdzās. —

Tikai at-brauciet mašīnu atpakaļ! Vēbers ir trešais; neko nekaitēs, pat ja zau-dēsim dažas minūtes. Jūs tik un tā būsit ceturtais.

Sēdieties iekšā! Dievs debesīs, kas par sacīkstēm!

Klērfeits jau sēdēja mašīnā. Toriāni bija pilnīgi sabrucis. —

Tikai atbrauciet mašīnu atpakaļ! — vadītājs skandināja. — Un ceturto go-dalgu! Trešo, protams, Vēberam. Vai otro. Un mazu, mazu caurumiņu Bordoni benzīna tankā! Un vēl, esi žēlsirdīga, svētā Jaunava, liec, lai visiem citiem sacensoņiem pārplīst riepas.

Svētās Jēzus asinis...

Vienu apli, Klērfeits domāja. Tas paies. Sāpes ir ciešamas. Ne tuvu tik stipras, kā karājoties pie krusta koncentrācijas nometnē.

Esmu redzējis zēnu, kam SD vīri Berlīnē izurba veselos zobus līdz saknēm, lai tas nodotu savus draugus. Viņš tos nenodeva. Vēbers ir man priekšā. Vienalga, kā man iet. Nav vienalga! Kā griežas!

Šis auto taču nav lid-mašīna! Sasodīto gāzes pedāli uz leju! Bailes ir pusceļš uz nelaimes gadījumu!

Ziņotāja mehāniskā balss dārdēja: — Klērfeits atgriezies sacen-sībā, Toriāni izstājies!

Liliāna redzēja mašīnu pašaujamies garām. Viņa redzēja pārsēju- miem klāto plecu, šis nelga, viņa domāja, šis bērns, kas nav paspējis pieaugt! Vieglprātība nav drosme. Viņš atkal ieskries nelaimē! Ko viņi zina par nāvi, visi šie veselie nelgas? Tie, tur augšā kalnos, tie gan zina, jo viņiem par katru elpas vilcienu jācīnās kā par godalgu!

Kāda roka iespieda viņai pirkstos vizītkarti. Viņa nosvieda to zemē un piecēlās. Viņa gribēja iet prom. Simt acu pagriezās pret viņu. Bija tā, it kā viņai sekotu simt tukšu lēcu, atspulgojot saules gaismu. Tās viņu uzmanīgi pavadīja. Tukšas acis, viņa nodomāja.

Acis, kas redz un tomēr neredz. Vai tā nebija vienmēr? Kur ne?

Viņa atkal iedomājās sanatoriju sniegos. Tur bija citādi. Acis tur bija zinošas.

Viņa kāpa lejā pa tribīnes kāpnēm. Ko es daru te, starp šiem svešajiem ļaudīm? — viņa domāja un apstājās kā spēcīgas vēja brāzmas ķerta. Jā, ko gan es te daru? — viņa domās atkārtoja. Es gribēju šeit at-griezties, bet vai vispār ir iespējams atgriezties? Ar visu savas sirds spēku es gribēju atgriezties; bet vai es tagad te piederos? Vai esmu kļu-vusi līdzīga citiem? Viņa pavērās apkārt.

Nē, viņa nodomāja, nepiede-ros! Nebija iespējams atgriezties neziņas siltumā. Neko nevarēja pa-darīt par nebijušu. Tumšais noslēpums, ko viņa zināja un ko citi neņēma vērā, nebija aizmirstams. Tas palika pie viņas, lai kur viņa bēgtu. Viņa jutās tā, it kā košās un zeltītās dekorācijas pēkšņi būtu no-kritušas un viņa varētu redzēt skatuves kailās stalažas. Tā nebija vilšanās, tikai lielas gaišredzības mirklis: viņa nevarēja atgriezties, un no ārpuses nebija gaidāma nekāda palīdzība. Bet bija viens gandarījums: pēdējā strūklaka, kas viņai atlika, šausies toties vēl augstāk, viņas spēkiem vairs nebūs jāsadalās ducī avotu, tie paliks apvienoti vienā, viņā pašā, un ar to vien viņai jāmēģina aizsniegt mākoņus un Dievu. Viņa tos nekad neaizsniegs — bet vai mēģinājums jau nebija piepildījums, un vai dejojošā ūdens krišana atpakaļ sevī jau nebija simbols? Atpakaļ sevī, viņa nodomāja. Cik tālu tev bija jābēg un cik augstu jātēmē, lai to sasniegtu!

Viņai šķita, ka pēkšņi būtu noņemta neminama nasta. Kaut kas trulai, novalkātai atbildībai līdzīgs nokrita no viņas pleciem uz tribīnes koka kāpnēm, un viņa izkāpa no tās kā no veca ģērba.

Kaut arī teātra dekorācijas bija sabrukušas, stalažas palika, un ikviens, kas nebaidījās to kailuma, bija neatkarīgs un varēja ar tām un to priekšā tēlot, ko vien gribēja un ko atļāva viņa bailes vai drosme. Tas varēja uzvest savu vien-tulību tūkstoš variācijās—pat mīlestībā. Spēle nekad nemitējās. Tā tikai pārvērtās. Cilvēks kļuva reizē savs vienīgais aktieris un sava publika.

Pūļa aplausi sāka rībēt kā ložmetēja kārtas. Braucēji ieradās pie mērķa. Mazi un krāsaini, tie šāvās pāri mērķa līnijai. Liliāna palika stāvot uz kāpnēm, līdz ieraudzīja Klērfeitā mašīnu. Tad viņa lēnām nokāpa lejā, svešajiem aplausiem trakojot visapkārt, jaunas, dārgas zināšanas vēsumā, ko viegli varēja nosaukt gan par Vientulību, gan par Brīvību, un kādas mīlestības siltumā, kas jau čukstēja Atsacīšanās vārdu; un tās abas nāca pār viņu kā vasaras nakts ar šalcošām strūklakām.

Klērfeits bija noslaucījis asinis, bet tās arvien vēl sūcās no viņa lū-pām.

Es tevi nevaru noskūpstīt, — viņš teica.—Vai tu baidījies?

Nē. Bet tev vairs nevajadzētu braukt.

Protams, ne, — Klērfeits pacietīgi atbildēja. Šo reakciju viņš

jau pazina. —Vai es tik slikti braucu?—viņš jautāja, uzmanīgi savieb-damies.

Viņš brauca lieliski, — sacīja Toriāni, kas gluži bāls sēdēja uz kastes un dzēra konjaku.

Liliāna uzmeta viņam naidīgu skatienu. — Tas nu ir garām, — Klērfeits sacīja. — Nedomā vairs par to, Liliān. Nebija bīstami. Tikai tā izskatījās.

Tev vairs nevajadzētu braukt, — viņa atkārtoja.

Labi. Rīt saplēsīsim līgumu. Vai esi apmierināta?

Toriāni iesmējās. — Un parīt to atkal salipināsim.

Garām pagāja sacīkšu vadītājs Gabrieli, un mehāniķi iestūma ma-šīnu depo. Tā oda pēc sadegušas eļļas un benzīna. — Vai šovakar nāk-sit, Klērfeit? — Gabrieli jautāja.

Klērfeits pamāja ar galvu. — Mēs te traucējam, Liliān, — viņš

teica. — Iesim ārā no šī netīrā staļļa.

Viņš ievēroja viņas sejas izteiksmi. Tā vēl glabāja savādo nopiet-nību. — Kas tev noticis? — viņš jautāja. — Vai tu tiešām gribi, lai es vairs nebraucu?

Jā.

Kāpēc?

Viņa vilcinājās. — Nezinu, kā lai to pasaku, — bet tas man liekas... briesmīgi amorāli.

Žēlīgais Dievs! — iesaucās Toriāni.

Paliec klusu, Alfiredo, — Klērfeits viņu apsauca.

Zinu, tas izklausās muļķīgi, — Liliāna sacīja. — Es to arī tā

ne-domāju. Vēl pirms dažām minūtēm es to zināju pilnīgi skaidri; tagad vairs ne.

Toriāni ieņēma prāvu malku. — Pēc sacīkstēm braucēji ir jūtīgi kā vēži, kas nometuši čaulu. Neradiet mums kompleksus.

Klērfeits iesmējās. — Tu gribi teikt, ka mums nevajadzētu kārdi-nāt Dievu, Liliān?

Viņa pamāja ar galvu. — Tikai tad, kad nav citas izejas. Nevis aiz frivoliem iemesliem.

Žēlīgais Dievs! — Toriāni atkārtoja. — Frivoli iemesli! —

viņš piecēlās un aizgāja pie Gabrieli.

Es runāju muļķības, — Liliāna izmisusi noteica. —

Neklausies manī!

—Tu nerunā muļķības. Tikai—ir pārsteigums to dzirdēt no tevis.

Kāpēc tā?

Viņš apstājās. — Vai es tevi kādreiz esmu skubinājis braukt atpa-kaļ uz sanatoriju? — viņš mierīgi jautāja.

Viņa to uzlūkoja. Līdz šim viņa bija domājusi, ka viņš neko nezina vai arī ir pieņēmis, ka viņai nekas liels nekait. — Man nav jābrauc atpa-kaļ uz sanatoriju, — viņa ātri atteica.

To es zinu. Bet es tevi arī neskubinu.

Viņa juta šo vārdu ironiju. — Man nevajadzēja tā runāt, vai ne?

Tu vari runāt,—viņš teica. —Vienmēr.

Viņa pasmējās. — Es tevi ļoti mīlu, Klērfeit. Vai visas sievietes pēc sacīkstēm ir tik aušīgas kā es?

Neatceros. Vai tas ir Balensjagas tērps?

Es arī neatceros.

Viņš aptaustīja vaigukaulu un plecu. — Šovakar man būs seja kā kārtains pudiņš un turklāt uztūcis plecs. Vai brauksim pie Levalli, kamēr vēl esmu spējīgs stūrēt?

—Vai tev nav jāiet pie vadītāja?

Nē. Tur jau būs tikai uzvaras svinēšana viesnīcā.

—Vai tev nepatīk svinēt uzvaras?

Katra uzvara ir — par vienu mazāk. Atliek par vienu uzvaru mazāk, — viņš sacīja. Viņa seja jau sāka uztūkt.—Vai tu šovakar liksi man uz sejas aukstas kompreses un lasīsi priekšā kādu «Tīrā

saprāta kritikas» nodaļu?

—? Jā, — Liliāna teica. — Un kādudien es gribētu aizbraukt uz Venēciju.

Kāpēc?

Tur nav ne kalnu, ne automobiļu.

XIV

VIŅI PALIKA SICĪLIJĀ vēl divas nedēļas. Klērfeita plecs sadzija. Viņi dzīvoja Levalli nolaistajā dārzā un pie jūras. Villa bija kabīne, kura karājās pāri jūrai un laikam, kas šalca un plūda zem tās bez sākuma un bez gala. Klērfeitam vēl bija dažas brīvas nedēļas līdz nākamajām sacīk-stēm. —Vai paliksim te? — viņš

jautāja. —Vai brauksim atpakaļ?

Uz kurieni?

Uz Parīzi. Vai—vienalga, kur. Kam nekur nav māju, tas var iet visur. Te tagad kļūs karsts.

—Vai pavasaris jau pagājis?

Te, dienvidos, jā. Bet mēs varam sēsties Džuzepē un tam sekot.

Romā tas tikko sākas.

Un kad tas paies tur?

Klērfeits iesmējās. — Sekosim tam atkal, ja tu vēlēsies. Tad tas sāksies Lombardijā un pie ezeriem. Pēc tam varam pavasarim sekot Šveicē, lejup gar Reinu, kamēr redzēsim to pie jūras visās Holandes tulpju lauku krāsās. Tas būs tā, it kā laiks stāvētu uz vietas.

—Vai tu kādreiz jau esi tā darījis?

Jā, pirms simt gadiem. Pirms kara.

—Ar kādu sievieti?

Jā, bet tas bija citādi.

Vienmēr ir citādi. Pat ar to pašu sievieti. Es neesmu greizsir-dīga.

Es gribētu, lai tu tāda esi.

Man liktos briesmīgi, ja tu neko nebūtu piedzīvojis un stāstītu man, ka es esmu pirmā sieviete tavā dzīvē.

Tā tu esi.

Neesmu; bet, ja manis dēļ tu uz brīdi piemirsti to citu vārdus, ar to pietiek.

—Vai brauksim?

Liliāna pakratīja galvu. — Vēl ne. Negribu radīt sev ilūziju, ka laiks stāv uz vietas. Gribu to just un nemānīt sevi. Tas stāvēja uz vietas visas tās bezgalīgās ziemas sanatorijā, bet es nestāvēju uz vietas. Mani rāva šurp un turp pa laiku, it kā tas būtu ledus siena.

—Vai tagad stāvi uz vietas?

Liliāna viņu noskūpstīja. — Es griežos aplī. Pagaidām. Kā

de-jotāja.

Tad viņa kļuva nepacietīga un gribēja braukt projām. Kādu rītu pamostoties, viņai likās, ka Sicīlijā būts jau mēnešiem ilgi. Tie arī bija mēneši, viņa nodomāja. Viņai bija pašai sava laika skaitīšana. Starp vienu dienu un otru ikreiz izpletās nakts kā aiza nedēļu garumā; nakts un vientuļā pamošanās. Viņa nekad neļāva Klērfeitam palikt visu nakti. Viņa gādāja par to, lai viņš nekad nebūtu blakus, pamostoties rītos. Viņš domāja, ka tas ir untums; bet viņa negribēja, ka Klērfeits dzird viņu klepojam.

Viņa izlidoja uz Romu, lai no turienes dotos tālāk. Klērfeits kopā ar Toriāni brauca ar mašīnu. Viņi gribēja satikties Parīzē.

Vienu pēcpusdienu viņa klīda pa Romas drupām. Nākamajā

dienā viņa sēdēja kafejnīcā zem klajas debess pie Via Veneto.

Tālāk bija jādo-das ar vakara lidmašīnu, bet viņa vilcinājās. Viņu bija pārņēmusi bez- iemesla grūtsirdība, liels maigums bez citām skumjām kā vienīgi tās, pēdējās, kas sudrabpelēkas lāsmo pie apvāršņa ikvienai dzīvei, ko ne-dzīvo vienkāršas grāmatvedības līmenī. Viņa pavadīja nakti viesnīcā un uz gaisa satiksmes kantori aizgāja tikai nākamajā rītā. Skatlogā viņa ieraudzīja Venēcijas plakātu, un viņai atkal ienāca prātā, ko viņa bija teikusi Klērfeitam pie Levalli. Ne mirkli neapdomādamās, viņa iegāja iekšā un apmainīja biļeti pret citu — uz Venēciju. Viņai likās, ka pirms braukšanas uz Parīzi jānokļūst tur. Viņai bija jātiek skaidrībā —

pati vēl īsti nezināja, par ko, taču tas bija jāizdara pirms atkalredzēšanās ar Klērfeitu.

Kad lidmašīna atiet? — viņa jautāja.

Pēc divām stundām.

Liliāna atgriezās viesnīcā un sakravāja mantas. Viņa nosprieda, ka Klērfeits jau būs Parīzē, bet viņai negribējās ne zvanīt, ne rakstīt, ka vēl neieradīsies. Viņa to varēja izdarīt arī no Venēcijas, lai gan zināja, ka nedarīs. Liliāna gribēja dažas dienas pabūt viena — viena un neaiz-sniedzama, neietekmējama, iekams atgriezās. Es atgriezīšos? — viņa domāja. Kurp? Vai viņa nebija aizlidojusi un vai vēl arvien nelidoja kā kāds no teiksmainajiem putniem, kas piedzimuši bez kājām un kam jālido, līdz tie mirst?

Bet vai viņa pati to nebija gribējusi? Un vai viņa tagad nevēlējās tikt skaidrībā par to, vai neatstāt arī Klērfeitu?

Lidmašīna nolaidās lagūnas sārtajā pievakarē. Liliānai iedeva stūra istabu Dānieļi viesnīcā. Braucot uz augšstāvu, liftnieks viņai pastāstīja, ka šai viesnīcā risinājusies vētraina mīlestības drāma starp vecīgo Žoržu Sandu un jauno Alfrēdu de Misē.

Un kas notika? Ar ko viņš viņu pievīla?

—Ne ar vienu, mademoiselle. Viņš bija izmisumā. Madame Sanda pievīla viņu. — Liftnieks pasmaidīja. — Ar kādu itāliešu ārstu. Monsieur Misē bija dzejnieks.

Liliāna ievēroja ironijas un uzjautrinājuma dzirksti liftnieka acīs. Droši vien Sanda pievīla tikai pati sevi, viņa domāja, — un mīlēja vienu vīrieti, kamēr bija pie otra.

Liftnieks

atvēra

durvis.

—Viņa

to

atstāja,—viņš

paziņoja.—Aiz-brauca, neteikusi viņam ne vārda.

Tāpat kā es, nodomāja Liliāna. Vai es arī gribu pievilt pati sevi?

Viņa iegāja savā istabā un spēji apstājās. Visu telpu pildīja nesteidzīgā, sārtā vakara gaisma, kāda ir tikai Venēcijā. Viņa piegāja pie loga un paskatījās ārā. Ūdens bija zils un rāms, tomēr šūpoja gondolu rindas augšup un lejup ikreiz, kad līdz Sanzakarijai atkūlās un tur apstājās kāds vaporetti. Uzliesmoja pirmās ugunis, spilgti baltas un gandrīz pa-zudušas sārtajā un zilajā mirdzumā, atskaitot oranžās brīdinājuma ugunis gar sēkļiem.

Tās maigi kā kvēlojošas krelles apskāva Sandžordžo Madžores kaklu. Liliānai likās, ka šī pilsēta ir tik tālu no kalniem, cik vien iespējams. Tālāk vairs nevarēja aizbēgt. Te nekas nežņaudza un nespieda; viss te glāstīja. Un viss bija svešāds un burvīgs. Neviens mani te nepazīst, viņa domāja. Un neviens nezina, ka esmu šeit!

Šo anonimitāti viņa izjuta kā dīvainu, vētrainu laimi, laimi par to, ka iz-bēgusi laimei — uz īsu brīdi vai uz mūžu.

Šī sajūta pastiprinājās, staigājot pa laukumu. Tanī bija kaut kas no visu iesākumu dēkainības. Viņai nebija mērķa; viņa ļāvās straumei un nokļuva apakšējā «Kvadri» restorānā, jo likās jauki, ka tāds mazs ēdienu veikals, kura sienas dekorētas ar astoņpadsmitā gadsimta ainām un zeltītiem lukturiem, veras vienkārši uz ielu. Viņa pasūtināja scampis un piedzēra klāt vieglu balto vīnu. Viņai blakus pie sienas dejoja mas- kojušās figūras.

Viņa jutās tām līdzīga, aizbēgusi, paslēpusi seju aiz neredzamas maskas, tai pašā vieglajā bezatbildīgas brīvības reibumā, ko piešķīra katra maska. Viņas priekšā šai sārtajā krēslā vērās tūkstoš

iesākumu kā tūkstoš šauru ieliņu šai pilsētā, kas tik ļoti mīlēja maskas. Kur veda šie iesākumi? Pretī nezināmiem, neminamiem jauniem at-klājumiem vai tikai kārdinošajiem, nogurdinošajiem atkārtojumiem, no kuriem mosties ar paģirām un asām nožēlām, ka ziedota visdār-gākā manta, kas bija: laiks? Taču tas ir jāizšķiež, Liliāna domāja, tas jāizšķiež neapdomīgi, par spīti visam, citādi cilvēks kļūst līdzīgs vīram pasakās, kas tik daudz gribējis par savu zelta gabalu, ka nevarējis izšķirties, ko par to prasīt, un prātodams tā arī nomiris.

— Kurp es šovakar varētu aiziet? — viņa jautāja viesmīlim.

—' Šovakar? Varbūt uz teātri, signora.

—Vai vēl var dabūt biļetes?

Droši vien. Teātri vienmēr vēl var dabūt biļetes.

Kā lai tieku uz teātri?

Viesmīlis sāka stāstīt ceļu. — Vai var pasaukt gondolu? —

viņa iejautājās.

Protams. Agrāk ļaudis tā darīja vienmēr. Tagad vairs ne.

Teāt-rim ir divas ieejas. Nav tālu, var aiziet kājām.

Pie Hercoga pils Liliāna noīrēja gondolu. Viesmīlim bija taisnība: bez viņējās pie teātra piestāja tikai vēl viena gondola.

Tanī sēdēja vecīgs amerikāņu pāris, kas fotografēja ar zibspuldzēm. Viņi nofotografēja ari Liliānas gondolu. — Sievietei Venēcijā nevajadzētu būt vienai, — gondoljers teica, palīdzēdams viņai izkāpt. — Jaunai sievietei vēl ma-zāk. Un skaistai — nekad.

Liliāna paskatījās viņā. Tas bija vecs vīrs un, kā likās, negrasījās piedāvāties par pretlīdzekli vientulībai. — Vai tad te kāds var justies viens? — viņa sacīja, raudzīdamās sārtajā krēslā

virs jumtiem.

Vēl vairāk nekā citur, signora. Atskaitot, protams, gadījumu, ja esat te dzimusi.

Liliāna ieradās tieši laikā, priekškaram paceļoties. Izrādīja kādu astoņpadsmitā gadsimta komēdiju. Viņa paskatījās apkārt teātrī, klusi-nātā gaišumā, kas spīdēja no skatuves un no sāniem.

Tas bija skais-tākais teātris pasaulē, kam pirms elektriskās apgaismes ieviešanas vaja-dzēja būt gluži burvīgam ar apgleznotajiem balkoniem neskaitāmu sveču gaismā. Tāds tas bija vēl arvien.

Liliāna pievērsās skatuvei. Viņa vāji prata itāliski un drīz atmeta pūles klausīties. Viņu atkal pārņēma savādā vientulības un grūtsirdības jutoņa, ko bija piedzīvojusi Romā. Vai gondoljeram bija taisnība? Vai ari sajūta cēlās no simboliskās situācijas: ka varēja atbraukt kādā vietā, klausīties lugā, no kuras ne vārda nesaprata, lai atstātu teātri tieši tai brīdī, kad tikko radās jausma, kas notiek uz skatuves? Uz skatuves nekas nopietns nenotika —

tik daudz viņa varēja redzēt. Tā bija komēdija — pavešana, pievilšana, mānīšanās, diezgan nežēlīgi izjokots muļķis — un Liliāna nezināja, ko īsti šī izrāde viņā tā aizkustināja, izraisot savādas elsas, tā ka viņai bija jāpieliek kabatlakatiņš pie lūpām.

Viņa to saprata tikai tad, kad sajūta atkārtojās un viņa lakatiņā

ieraudzīja tum-šos plankumus.

Brīdi viņa palika sēdot un pūlējās to apspiest; bet asinis atkal bur-buļoja uz augšu. Bija jāiet ārā, bet viņa nezināja, vai viena to spēs. Viņa franciski lūdza blakussēdošo vīrieti, lai izved viņu ārā.

Viņš nepaskatījies nepacietīgi pakratīja galvu. Viņš sekoja lugas darbībai un nesaprata, ko viņa grib. Liliāna griezās pie sievietes pa kreisi. Izmisumā viņa meklēja itāliešu vārdu, kas nozīmētu palīdziet. Viņai tas neienāca prātā. — Mise- ricordia, — viņa beidzot nočukstēja. — Misericordia, perfavore Sieviete izbrīnā

pacēla acis. — Areyou sick? Liliāna pamāja ar galvu, lakatiņu pie lūpām piespiedusi, un ar kustību rādīja, ka grib iet ārā.

— Too many coctails,—vecīgā, gaišmatainā dāma noteica. —

Mario, darling, help the lady to get somefresh air. What a messl Mario piecēlās. Viņš atbalstīja Liliānu. — Just to the door, viņš čukstēja. Viņš saņēma tās roku un izveda viņu ārā. Uz īsu mirkli pa-griezās galvas. Uz skatuves pašapzinīgais mīlētājs patlaban guva uz-varu. Mario atvēra durvis uz foajē un spilgtajā

gaismā apjucis uzlūkoja Liliānu. Viņa priekšā stāvēja ārkārtīgi bāla sieviete baltā tērpā, un caur pirkstiem viņai uz krūtīm pilēja asinis. — But, signora, you are really sick, — viņš apjucis noteica: — Shall I takeyou to a hospital?

Liliāna papurināja galvu. — Uz Dānieļi viesnīcu. Lūdzu...

ma-šīnu, — viņa izmocīja. —Taksometru...

Bet, signora, Venēcijā nav taksometru! Tikai gondolas! Vai mo-torlaivas. Jums jābrauc uz slimnīcu.

Nē, nē! Laivu. Uz viesnīcu. Tur jābūt kādam ārstam. Lūdzu...

tikai līdz laivai... jums taču jāiet atpakaļ...

—Ak,—Mario noteica. — Mērija var pagaidīt. Viņa tik un tā

ne-prot ne vārda itāliski. Un luga ir garlaicīga.

Bālā, Pompeju sārtā foajē krāsa pēc aizkaru tumši sarkanās.

Ģipša reljefu baltums. Durvis. Pakāpieni un vējš; tad laukums, šķīvju un dak-šiņu šķindoņa, restorāns uz ielas, smirdošu, šauru kanālu, no kura iz-nira laiva ar gondoljeru — kā Stiksas pārceltuve. — Gondola, signora, gondola?

Jā! Ātri! Ātri! Signora ir slima.

Gindoljers skatījās, iepletis acis. — Sašauta?

Nejautā! Brauc! Ātri!

Šaurais kanāls. Mazs tilts. Namu sienas. Ūdens šļaksti. Gari stiep-tais laivinieka sauciens krustojumos. Satrunējuši pakāpieni; sarūsēju-šas durvis; niecīgi dārziņi ar ģerānijām; istabas ar radioaparātiem un kailām, dzeltenām spuldzēm; izžauta veļa; žurka, kas kā virvesdejotājs balansē gar mājas sienu; skarbas sieviešu balsis, sīpolu, ķiploku, eļļas smaka un biezie, nedzīvie ūdens izgarojumi.

Tūliņ būsim galā, — Mario sacīja.

Otrs, platāks kanāls. Tad Lielā kanāla stiprākie viļņi un plašums. —Vai apturēt motorlaivu?

Viņa gulēja uz pakaļējiem sēdekļiem, iešķērsu, kā bija tur nokri-tusi. — Nē, — viņa čukstēja. — Brauciet tālāk! Labāk nepārkāpt...

Viesnīcas, apgaismotas terases, vaporetti, pukstoši, kūpoši, pilni pasažieriem, motorlaivas ar vīriem baltos formas tērpos —

cik vientulīgs bija cilvēks dzīves saldās burzmas vidū, kad bija par to jācīnās un kad viss pārvērtās murgos, kuros trūka elpas!

Gondolu rindas

šūpojās pie steķiem, atspīdēdamas ūdenī kā melni šķirsti, kā

melnas, milzīgas ūdens lijas, kas centās viņai ieknābt ar saviem metāla knābjiem, — garām tam visam, un tad laukumiņš —

piazzetta gaismas, plašuma un zvaigžņu miglājs, gaiša telpa ar debesīm griestu vietā, un zem Nopūtu tilta tenors, kas neciešami saldā balsī laivas kravai ar tū-ristiem dziedāja Santa Lucia. Ja nu tā būtu nāve, tagad, domāja Liliāna, — tā guļot atpakaļ atmestu galvu, ūdenim čalojot gluži blakus, saraustītām dziesmas skaņām priekšā un svešu vīrieti līdzās, kurš viņai atkal un atkal jautāja: —

How are you feeling? Vai varat paciesties vēl divas minūtes? Mēs tūliņ būsim klāt. — Nē, viņa zināja, ka nemirst.

Mario palīdzēja viņai izkāpt no laivas. — Samaksājiet manā

vietā, — viņa pačukstēja šveicaram pie Dānieļi viesnīcas ieejas kanāla pusē. — Un pasauciet ārstu! Tūliņ.

Mario izveda viņu cauri vestibilam. Tur nebija daudz cilvēku.

Grupa amerikāņu pie kāda galdiņa izbrīnījušies blenza viņā. Kaut kur viņa saskatīja pazīstamu seju, bet nevarēja atcerēties, kur to redzējusi.

Jaunais liftnieks vēl aizvien strādāja. Liliāna ar pūlēm pasmaidīja. — Šī ir dramatiska viesnīca, — viņa čukstēja. — Vai jūs tā neteicāt?

— Nepūlieties runāt, signora, — sacīja Mario. Viņš bija labi audzināts sargeņģelis ar samtainu balsi. — Ārsts tūliņ ieradīsies.

Doktors Pizani. Viņš ir ļoti labs. Nerunājiet! Atnes ledu,—viņš

teica liftniekam.

Nedēļu viņa nogulēja savā istabā. Logi palika vaļā — jau bija tik silts. Viņa neko nebija ziņojusi Klērfeitam. Viņa negribēja, ka viņš to redz slimu. Viņa to negribēja ari redzēt pie savas gultas sēdam. Tā bija viņas darīšana, tikai viņas. Viņa nogulēja dienas miegā un pusmiegā, līdz vēlai naktij klausījās gondoljeru aizsmakušos saucienos un viļņu šļakstos ap piesietām gondolām pie Riva degli Schiavoni. Šad tad at-nāca ārsts un tāpat Mario.

Asiņošana bija maza, ne pārāk bīstama; ārsts viņu saprata. Mario nesa puķes un stāstīja par savu grūto dzīvi ar vecīgām dāmām.

Kaut jel atrastu kādu bagātu, jaunu, kas viņu saprastu. Viņš ar to nedomāja Liliānu. Vienā pašā dienā viņš bija to pilnīgi sapratis un uztvēris viņas viedokli. Ar Liliānu viņš bija pilnīgi vaļsirdīgs un runāja tā, it kā viņa strādātu tais pašos vīna dārzos, kur viņš.— Tu dzīvo no nāves tāpat kā es no vecām sievām, kas jūt, ka laiks iet uz galu, — viņš teica smiedamies. — Vai citiem vārdiem: tu arī redzi, ka tavs laiks iet uz galu, bet tavs žigolo ir Nāve. Starpība tā, ka tavējais tev paliek uzticīgs. Toties tu viņu krāp, kad vien iespējams.

Liliāna uzjautrināta klausījās. — Nāve ir mūsu visu žigolo, tikai ļaužu lielākā tiesa to nezina, — viņa sacīja. — Ko tu darīsi vēlāk, Mario? — Apprecēsi kādu no savām vecīgajām dāmām?

Mario nopietni papurināja galvu. — Es krāju naudu. Kad man pēc dažiem gadiem būs diezgan, atvēršu mazu, elegantu bāru.

Kaut ko līdzīgu Harija bāram. Man Padujā ir līgava, kas ir ļoti laba pavāre. Viņas fetučīni! — Mario noskūpstīja sev pirkstu galus. — Vai tu ar saviem paziņām nāksi pie manis?

— Iešu, — Liliāna atteica, viņa smalkjūtības aizkustināta.

Viņš gribēja to iedrošināt un izlikās ticam, ka viņa nodzīvos tik ilgi. Bet vai arī viņa pati slepus nebija ticējusi mazam, personīgam brīnumam? Tam, ka tieši tas, no kā viņa bija brīdināta, nāks viņai par labu? Esmu bijusi sentimentāla romantiķe, viņa nodomāja. Kā

bērns esmu gaidījusi, ka kāda dievišķīga māte mani paglābs no visām patiesām briesmām ar labsirdīgu pliķi pa pēcpusi. Viņa redzēja Mario galvu pret logu pēcpusdienas rožainā kvarca gaismā un atcerējās kāda angļu sacīkšu braucēja izteicienu Sicīlijā: ka latīņu tautām neesot humora izjūtas. Tā viņiem nebija vajadzīga, Liliāna nodomāja; viņi bija sen pārdzīvojuši šo dzīves uztveres veidu. Humors bija civilizēta barbarisma zieds; astoņpadsmitam gadsimtam no tā bija ticis maz, toties tas bijis bagāts ar aristokrātisku galantumu, kas ignorēja visu, ko nevarēja asimilēt. Franču revolūcijā uz nāvi notiesātie pie kāķa gāja ar lieliskām manierēm. Ne jau smiedamies; viņi gāja tā, it kā dotos uz pieņemšanu galmā.

Mario atnesa viņai rožukroņi, ko bija svētījis pāvests, un apgleznotu Venēcijas kārbiņu vēstulēm.

Man nav nekā, ko dot tev pretī, Mario, — viņa teica.

Es neko negribu pretī. Ir patīkami reizēm kaut ko dot, ne visu laiku dzīvot no dāvanām.

—Vai tev tas tiešām jādara?

Mana nodarbošanās ir pārāk ienesīga, lai no tās atteiktos. Bet tā nav viegla. Tas ir darbs. Ir tik patīkami, ka tu no manis neko negribi.

Seja, ko Liliāna bija redzējusi vestibilā, kad Mario bija atvedis viņu uz viesnīcu, kā izrādījās, piederēja vikontam de Pestram. Viņš bija pa-zinis Liliānu un nākamajā dienā sāka sūtīt puķes.

Kāpēc jūs dzīvojat viesnīcā? — viņš jautāja, kad Liliāna viņam beidzot piezvanīja.

Man patīk viesnīcas. Vai jūs gribētu sūtīt mani uz slimnīcu?

Protams, ne. Slimnīcas ir domātas operācijām. Es tās ienīstu tāpat kā jūs. Bet māja ar dārzu pie kāda klusa kanāla...

—Vai tāda jums ir arī te? Tāpat kā dzīvoklis Parīzē?

Nebūtu grūti tādu atrast.

Vai jums pašam tāda jau ir?

Jā, — Pestrs atbildēja.

Liliāna pasmējās. — Jums ir mājas visur, un es tādas negribu nekur. Kuram no mums būs vieglāk no tām atteikties? Labāk aizvediet mani kaut kur vakariņās.

—Vai jums atļauts iziet?

Patiesībā nē. Tādēļ tas būs drusku dēkains pasākums, vai ne?

Tā tiešām ir dēka, viņa domāja, nokāpdama lejā vestibilā. Kas bieži izbēg nāvei, tas tikpat bieži atdzimst un ikreiz ar dziļāku pateicību—ja vien atsakās no iedomas, ka mums ir tiesības uz dzīvi.

Pārsteigta viņa apstājās. Tā ir! — viņa nodomāja. Tas ir meklētais noslēpums! Vai man bija jābrauc uz Venēciju, uz šo maģisko viesnīcu ar cinobra sarkanajiem un kobalta zilajiem vakariem, lai to izzinātu?

—Jūs smaidāt, — Pestrs sacīja. — Kāpēc? Vai tāpēc, ka apmānāt savu ārstu?

Ne jau ārstu. Kur mēs iesim?

Uz Tavernu. Paņemsim te laivu.

Viesnīcas sānu ieeja. Līgana gondola. Atmiņu un nelabuma sajūtas mirklis, kas ātri pārgāja, viņai laivā iekāpjot. Gondola vairs nebija peldošs šķirsts, nedz arī melnā lija, kas tai cirta ar metāla knābi. Tā bija gondola, tumšs simbols tik pārplūstošam pilsētas dzīvespriekam, ka bija vajadzējis izdot likumu, ka visām gondolām jābūt melnām, jo ci-tādi īpašnieki būtu izputējuši, sacenzdamies pārspīlētiem izrotājumiem.

Venēciju es pazīstu tikai no sava loga, — Liliāna sacīja. —

Un no dažām stundām pirmajā vakarā.

Tad jūs to pazīstat labāk nekā es. Es uz šejieni braucu jau trīs-desmit gadu.

Kanāls. Viesnīcas. Terases ar balti klātiem galdiem un glāzēm.

Šļak-stošais ūdens. Šaurais kanāls kā Stiksas straume. Kā

izskaidrojams, ka es to visu pazīstu? — Liliāna domāja un mirkli sajuta nomāktību. Vai tagad neparādīsies logs ar kanārijputniņa būrīti?

Kur ir Taverna? — viņa jautāja.

Blakus teātrim.

—Vai tai ir terase?

Ja. Vai esat tur bijusi?

Tikai īsu brīdi. Ne vakariņās. Gāju garām.

Tas ir lielisks restorāns.

Vēl nepagriežoties ap stūri, viņa dzirdēja trauku šķindoņu un balsis.

Jūs smaidāt, — Pestrs sacīja. — Kādēļ?

Jūs man to jautājat jau otru reizi. Tādēļ, ka esmu izsalkusi. Un tādēļ, ka zinu — drīz dabūšu ēst.

īpašnieks pats viņus apkalpoja. Viņš atnesa svaigu, ceptu un vārītu jūras barību un vaļēju balto vīnu.

Kāpēc jūs šeit esat viena pati? — Pestrs jautāja.

Aiz untuma. Bet es braukšu atpakaļ.

Uz Parīzi?

Uz Parīzi.

Pie Klērfeita?

Arī to jūs jau zināt? Jā, pie Klērfeita.

—Vai tas ir tik steidzami? — Pestrs uzmanīgi iejautājās.

Liliāna pasmējās. — Jūs esat neatlaidīgs. Vai jums ir kāds piedāvā-jums?

Nē, ja nevēlaties. Un, ja vēlaties, tad bez noteikumiem. Bet kā-pēc jūs nevarētu te vēl kādu brīdi palikt, teiksim, lai paskatītos apkārt?

Pie galda pienāca rotaļlietu pārdevējs. Viņš uzvilka divus plīša skotu terjerus un laida tos staigāt pa galdu. — Man vairs nav jāskatās apkārt, — Liliāna atbildēja. — Man nav laika atkārtojumiem.

Pestrs paņēma plīša suņus un atdeva tos atpakaļ

pārdevējam.—Vai esat pārliecināta, ka vienmēr būs tikai atkārtojumi?

Liliāna līksmi pamāja ar galvu. — Man jā. Pārmaiņas sīkumos nav svarīgas. Variācijas mani neinteresē.

Tikai pati būtība?

-— Tikai tas, ko es ar to varu izdarīt. Un tas būtu tas pats, pat ja vīrietis būtu cits. To jūs taču gribējāt teikt, vai ne? Liekas, man ir ļoti vienkāršas reakcijas.

Rotaļlietu pārdevējs izlika uz galda veselu putnu kūti. Pienāca īpaš-nieks, aizraidīja pārdevēju un pasniedza rumā liesmojošus firziķus un espresso kafiju. — Vai jums nekad neliekas, ka jūs kaut ko palaižat ga-rām? — Pestrs jautāja.

Liliāna raudzījās viņā un mirkli klusēja. Tad jautāja: — Ko?

Kādu dēku. Pārsteigumu. Kaut ko jaunu. Ko nezināmu.

Man bija tāda sajūta, kad braucu šurp. Jutu, ka man trūkst daudz kā — Ņujorkas, Jokohamas, Tahiti, Apollona, Dionīsa, dona Žuāna un Būdas. Nu es vairs tā nejūtos.

- Cik sen?

Ja kopš dažām dienām.

Kādēļ ne?

Esmu iemācījusies, ka cilvēkam īsti var trūkt tikai viņa paša.

Ka tikai pats sevi nedrīkst palaist garām.

Kur jūs to iemācījāties?

—Viesnīcā pie loga.

Nu jautāšu jums trešoreiz, kādēļ jūs smaidāt, — teica Pestrs.

Tādēļ, ka elpoju. Tādēļ, ka esmu šeit, ka ir vakars, un tādēļ, ka mēs pļāpājam niekus.

—Vai tie ir nieki?

Tie vienmēr ir nieki. Vai te var dabūt konjaku?

Viņiem te ir grapa, veca un ļoti laba, — Pestrs atbildēja. —

Es jūs apskaužu.

Liliāna iesmējās.

Jūs esat pārvērtusies, — Pestrs sacīja. — Citāda, nekā bijāt Pa-rīzē. Vai zināt, kas ir šī starpība?

Viņa paraustīja plecus. — Nezinu. Varbūt tā, ka esmu atteikusies no kādas ilūzijas — ilūzijas, ka mums tiesība uz dzīvi, — un tamlīdz no ilūzijas, ka dzīve ir netaisna.

Ļoti amorāli.

Ļoti, — Liliāna atkārtoja un izdzēra grapas glāzi. — Ceru, ka pie tā arī palikšu. Vismaz kādu laiku.

Liekas, esmu ieradies par vēlu, — Pestrs noteica. — Dažas stun-das vai dažas dienas par vēlu. Kad jūs braucat projām? Rīt?

Parīt.

Tā jau man izklausījās. Žēl gan.

Žēl, — Liliāna atkārtoja,-— tas nemaz nav tik skumjš vārds, kā ļaudis mēdz domāt.

—Vai tā arī ir kāda no jūsu jaunajām atziņām?

Jā, un to es iemācījos šodien.

Pestrs pavilka atpakaļ viņas krēslu. — Ceru uz jūsu rītdienas atzi-ņām.

—Turpretī cerība, — Liliāna noteica, — ir daudz skumjāks vārds, nekā ļaudis domā.

XV

KLĒRFEITS VIŅU PARĪZĒ bija meklējis; tad viņš bija pieņēmis, ka viņa atgriezusies sanatorijā. Viņš bija zvanījis turp un atklājis savu kļūdu. Viņš bija turpinājis meklēt Romā un Parīzē, bet, nekur neatra-dis pēdas, nolēma, ka Liliāna viņu pametusi. Pat tēvocis Gastons viņam bija īgni paziņojis, ka nezinot, kur Liliāna palikusi, un ka tas viņu arī neinteresējot. Klērfeits bija lūkojis viņu aizmirst un dzīvot tālāk, kā dzīvojis agrāk, bet tās bija veltīgas pūles.

Nedēļu pēc atgriešanās viņš sastapa Lidiju Morelli. —Vai tava bez-delīga aizlaidusies? — viņa jautāja.

Liekas, viņa sagādā tev pamatīgas galvassāpes. Agrāk tu neinte-resējies par citām sievietēm.

—Vai viņa tevi atstājusi?

Atstājusi! — smaidīdams atbildēja Klērfeits. — Cik vecmodīgs vārds!

Viens no vecākajiem pasaulē. — Lidija vērīgi noskatījās viņā.

—Vai mēs tēlojam laulātu ļaužu ķildu pagājušā gadsimta nogales garā?

Tātad tu esi tiešām iemīlējies!

Un tu esi greizsirdīga.

Es esmu greizsirdīga, bet tu esi nelaimīgs. Tur ir starpība.

Tiešām?

Jā. Es zinu, uz ko esmu greizsirdīga; tu to nezini. Iedod man kaut ko iedzert.

Klērfeits aizgāja ar viņu vakariņās. Vakara gaitā viņa neziņa par Liliānu sabiezēja vecu vecajā vīrieša sapīkumā par to, ka viņš atstāts, pirms pašam radusies iespēja aiziet. Lidija ar asu adatu bija trāpījusi jūtīgā punktā.

Tev vajadzētu precēties, — viņa vēlāk sacīja.

Ar ko?

Nezinu. Bet tev būtu laiks to darīt.

Ar tevi?

—Viņa pasmaidīja. — To es tev negribētu nodarīt. Starp citu, tev nav ne tuvu tik daudz naudas, cik man vajag. Preci kādu ar naudu. Ir diezgan sieviešu ar naudu. Cik ilgi tu domā vēl braukt sacīkstēs? Tā ir jaunu vīriešu nodarbošanās.

Klērfeits pamāja ar galvu. — To es zinu, Lidij.

Neskaties tik drūmi. Mēs visi kļūstam vecāki. Vajag padomāt par nākotni, kamēr vēl nav par vēlu.

—Vai tiešām vajag?

Neesi muļķis. Kā gan citādi?

Es gan pazīstu kādu, kas nerūpējas par nākotni, viņš

nodomāja. — Vai tu jau esi padomājusi, ko lai es precu, Lidij? Tu pēkšņi esi kļuvusi tik izpalīdzīga.

Viņa to uzlūkoja vērīgā interesē. — Par to mēs varam parunāties. Tu esi pārvērties.

Klērfeits papurināja galvu un piecēlās. — Paliec sveika, Lidij.

Viņa pienāca tam tuvu klāt.—Tu taču atgriezīsies, vai ne?

Cik ilgi mēs jau esam pazīstami?

Četrus gadus. Ar daudziem starplaikiem.

Kā brokāts, ko sacirtušas kodes?

Kā divi cilvēki, kas negrib uzņemties nekādu atbildību —

kam ir viss un kas ne no kā negrib atteikties.

Ne viens, ne otrs nav tiesa.

Mēs labi saderējām kopā, Klērfeit.

Kā visi cilvēki, kas nekur neiederas?

To es nezinu. Vai atklāt tev kādu noslēpumu?

To, ka noslēpumu nav un ka viss ir noslēpums?

Nē, tas ir vīriešiem. Šis noslēpums ir par sievietēm. Nekas nav gluži tik ļauns un nekas nav gluži tik labs, kā mums liekas. Un nekas nav galīgs. Atnāc šovakar.

Viņš neaizgāja. Viņš bija kā apdullis un jutās drausmīgi. Parasti viņam tādos gadījumos tā neklājās. Viņam ne tikvien trūka Liliānas, viņam trūka kaut kā pašam sevī. Pats no neievērodams, viņš bija paņēmis kaut ko no Liliānas dzīvesveida. Dzīve bez rītdienas, viņš

nodo-māja. Bet tā nevarēja dzīvot; rītdiena bija, vismaz viņam, arī

par spīti viņa arodam; tai vajadzēja būt.

Viņa ir mani izolējusi, viņš noskaities domāja. Viņa padarījusi mani daudz jaunāku, bet arī aušīgāku. Agrāk es būtu aizgājis pie Lidijas Morelli un palicis pie viņas, cik ilgi man patiktu, un cauri; ja es tā izdarītu tagad, tad justos kā skolaspuika un man būtu paģiras kā

no slikta vīna. Man vajadzētu precēt Liliānu, viņš domāja. Tas būtu atrisinājums! Lidijai taisnība, kaut arī ne tā, kā viņa domā. Pēkšņi viņš jutās atbrīvots un pats brīnījās par šo sajūtu. Nekad agrāk viņš

nebija domājis, ka kādreiz varētu apprecēties; tagad viņam tas likās pilnīgi dabiski, un viņš nesaprata, kāpēc nav to iedomājies agrāk.

Viņš vairs nevarēja iztēloties dzīvi bez Liliānas. Tas nebija ne traģiski, ne romantiski, ne sentimentāli; dzīve bez viņas negaidot šķita vairs tikai vienmuļīga gadu rinda, kā vienādas istabas, kurās nodzisusi gaisma.

Klērfeits pārtrauca meklēšanu. Tai nebija nozīmes; ja viņa atgrieztos, viņa vai nu atnāktu pie viņa, vai ari neatnāktu. Viņš pat nenojauta, ka Liliāna jau ir atpakaļ Bisona viesnīcā. Viņa vēl dažas dienas gribēja palikt viena. Viņa negribēja rādīties Klērfeitam, pirms nejutās diezgan labi, lai izskatītos vesela. Viņa palika istabā un daudz gulēja. Kamēr Klērfeits uzraudzīja viņas atstātās mantas

«Ričā», viņa iztika ar abām ceļasomām, ko bija paņēmusi līdzi uz Sicīliju.

Viņa jutās kā atgriezusies ostā pēc lielas vētras un atklājusi, ka osta tikmēr pārvērtusies. Dekorācijas bija mainītas; vai arī tās bija palikušas savā vietā, bet apgaismojums bija cits. Tagad tas bija skaidrs un noteikts, nežēlīgs, bet bez skumjām. Vētra bija pārgājusi.

Tāpat rožainās ilūzijas. Izbēgt nebija iespējams. Un arī žēloties nebija nozīmes. Troksnis sāka noklust. Drīz viņa varēs sadzirdēt savu sirdi. Ne vien tās aicinājumu — bet arī atbildi.

Pirmais cilvēks, kuru viņa atkal uzmeklēja, bija tēvocis Gastons.

Viņš bija pārsteigts, bet pēc dažām minūtēm izrādīja kaut ko līdzīgu piesardzīgam priekam. — Kur tu tagad dzīvo?—viņš jautāja.

Bisonā. Tur nav dārgi, tēvoci Gaston.

Tu domā, ka nauda katru nakti divkāršojas. Ja turpināsi tāpat kā

līdz šim, tad drīz būsi tukšā. Vai tu ari zini, cik ilgi tev pietiks naudas, ja izdosi to kā līdz šim?

Nē. Un ari negribu zināt.

Man jāpasteidzas nomirt, viņa ar ironiju nodomāja.

Tu vienmēr esi dzīvojusi pāri saviem līdzekļiem. Senāk cilvēki mēdza dzīvot no procentiem.

Liliāna iesmējās. — Esmu dzirdējusi, ka Bāzeles pilsētā uz Šveices robežas par izšķērdīgu uzskatot katru, kas nedzīvojot no procentu pro-centiem.

Ā, Šveice, — Gastons noteica tādā tonī, it kā runātu par Kalli-pigosas Venēru. — Kas par valūtu! Laimīga tauta! — Viņš uzlūkoja Liliānu. — Es varētu tev iekārtot vienu istabu savā dzīvoklī. Tas tev aiztaupītu viesnīcas lēses.

Liliāna paskatījās apkārt. Viņš vērps savas sīkās intrigas un cen-tīsies mani izprecināt, viņa domāja. Un visu laiku uzraudzīs mani. Viņš baidās, ka par mani būs jāizdod sava nauda. Viņai ne uz mirkli neienāca prātā teikt tēvocim patiesību. — Negribu sagādāt tev izdevu-mus, tēvoci Gaston, — viņa atbildēja. — Nekad!

Jaunais Bualo bieži apjautājas par tevi.

Kas tas tāds?

Pulksteņu fabrikantu Bualo dēls. Ļoti laba ģimene. Mātei...

A, tas ar zaķa lūpu?

Zaķa lūpa! Cik rupjus izteicienus tu lieto! Maza vaina, kas bieži gadās vecās ģimenēs. Turklāt viņam bijusi operācija. Gandrīz neko neredz. Galu galā, vīrieši nav nekādi manekeni!

Liliāna nopētīja mazo pašpārliecināto vīriņu. — Cik vecs tu īsti esi, tēvoci Gaston?

Ko tu atkal par to? Tu taču labi zini!

Un cik ilgi tu vēl domā dzīvot?

Tas nu ir pavisam nepieklājīgs jautājums. Vecākiem cilvēkiem tā

nejautā. Tas ir Dieva rokās.

Dieva rokās ir daudz kas. Kādudien viņam būs jāatbild uz daudziem jautājumiem, vai tev tā neliekas? Man pašai ir daži, ko viņam uzdot.

Ko? — Gastons šausmās iepleta acis. — Ko tu tur runā?

Neko. — Liliānai bija jāapvalda spējš dusmu uzplūdums. Te nu viņas priekšā stāvēja šis neiznīcināmais, kauslīgais pundurgailis, uzvarētājs trīsdesmit centimetru skrejceļā; lai cik vecs būdams, viņš

noteikti dzīvos vēl dažus gadus ilgāk nekā viņa; viņš zināja visu, par visu viņam bija savs spriedums un pat draudzīgas attieksmes ar Dievu.

—Tēvoci Gaston,—viņa jautāja,—ja tu varētu dzīvot savu mūžu otrreiz, vai tu to dzīvotu citādi?

Noteikti.

Kā? — Liliāna ar vāju cerību jautāja.

Es noteikti neiekristu ar franka devalvāciju. Jau četrpadsmitajā

gadā es būtu sapircis amerikāņu akcijas — un tad, visvēlākais trīsdesmit astotajā, es būtu...

Ir jau labi, tēvoci Gaston, — Liliāna viņu pārtrauca. —

Saprotu. —Viņas dusmas bija izgaisušas.

Tu neko nesaproti. Citādi tu tik pārgalvīgi nerīkotos ar to drusku naudas, kas tev vēl atlikusi. Protams, tavs tēvs...

Zinu, zinu, tēvoci Gaston. Izšķērdētājs! Bet ir vēl kāds daudz lielāks izšķērdētājs par viņu.

Kas?

Dzīve. Tā izšķiež tevi un mani, un visus citus.

Blēņas! Tas ir tīrais salonu boļševisms! Atmet to. Dzīve ir pārāk nopietna, lai nodotos aušībām.

Tas gan tiesa. Lēses jāmaksā. Dod man naudu. Un neizturies tā, it kā tā piederētu tev. Tā pieder man.

— Naudu! Naudu! Vairāk tu dzīvē neko nezini!

Nē, tēvoci Gaston. Tas esi tu, kas vairāk neko nezina.

Priecājies! Citādi tev jau sen nebūtu ne graša. Gastons negribīgi izrakstīja čeku. — Un vēlāk? — viņš sarūgtināts jautāja, vicinādams papīra strēmeli gaisā, lai nožūtu tinte. — Kas būs vēlāk?

Liliāna noskatījās viņā, savādi valdzināta. Liekas, viņš grib ietaupīt pat dzēšlapas, viņa nodomāja. — Tāda vēlāk nemaz nebūs, — viņa at-teica.

To apgalvo visi. Un tad, kad viss pagalam un nekas nav atlicis, nāk lūgties, un mums no saviem mazajiem ietaupījumiem jādod...

Viņas dusmas atgriezās skaidras un asas. Liliāna izrāva čeku tēvo-cim no rokas. — Beidz vaimanāt! Un nopērc sev amerikāņu akcijas, tu, lielais patriot!

Viņa gāja pa slapjajām ielām. Kamēr viņa bija pie Gastona, bija lijis, bet nu atkal spīdēja saule un atmirdzēja asfaltā un noteku peļķēs.

Debesis atspulgojas pat peļķēs, viņa nodomāja un pieķēra sevi pasme-joties. Tādā gadījumā Dieva atspulgs varbūt bija pat tēvocī

Gastonā. Bet kur viņā? Dievs viņas tēvocī bija grūtāk atrodams nekā

debess zilums un spozme netīrajā ūdenī, kas satecēja noteku atvirās.

To cilvēku lielākajā tiesā, ko viņa pazina, Dievs bija grūti atrodams.

Tie sēdēja savos birojos, aiz saviem rakstāmgaldiem, it kā visiem būtu lemts dzīvot īstu Metuzālu mūžu; tas bija viņu bēdīgais noslēpums! Viņi dzīvoja tā, it kā nāves nemaz nebūtu. Bet viņi to darīja kā bodnieki, nevis kā varoņi. Viņi bija apspieduši traģisko beigu apjausmu un tēloja strausus, un kultivēja sīkpilsonisku Mūžīgās Dzīves ilūziju. Viņi joprojām centās cits citu apkrāpt vēl kapa malā un raust lietas, kas visdrīzāk darīja tos par saviem pašu vergiem: naudu un varu.

Viņa izņēma simtfranku zīmi, apskatīja to un tad izšķīrusies iemeta Sēnā. Tas bija bērnišķīgi simbolisks protesta žests, bet viņai bija vien-alga. Viņa jutās labi. Tomēr tēvoča Gastona čeku neizmeta.

Viņa gāja tālāk un sasniedza Senmišela bulvāri. Visapkārt dārdēja satiksme; ļaudis skrēja, grūstījās, steidzās; saule atspīdēja uz simtiem automobiļu jumtu; motori rūca; visur bija mērķi, kas jāsasniedz, cik ātri vien iespējams, un visi šie sīkie mērķi tik pamatīgi noslēpa pēdējo, ka likās, tāda nemaz nav.

Viņa šķērsoja ielu starp divām drebošām briesmoņu rindām, ko uz mirkli bija apbūrusi sarkana uguns, kā Mozus reiz kopā ar Izraēļa tautu bija šķērsojis Sarkano jūru. Sanatorijā bija citādi, viņa nodomāja; tur pēdējais mērķis vienmēr rēgojās pie debesīm kā melna saule, cilvēki dzīvoja zem tās un tai par spīti, bet nenoliedza to; un tas deva dziļāku izpratni un dziļāku drosmi. Tas, kurš zināja, ka tiks nokauts un nevarēs izbēgt, un stājās tam pretī ar šo pēdējo izpratni un drosmi, — tas vairs īsti nebija upura jērs. Šai niecīgajā ziņā upuris bija pacēlies pāri kāvējam.

Viņa sasniedza viesnīcu. Tagadējā istaba atkal bija otrā stāvā, tā

ka bija kāpjamas tikai vienas kāpnes. Pie restorāna durvīm stāvēja vēžu pārdevējs. — Šodien ir brīnišķīgas garneles, — viņš teica. —

Austeru laiks jau gandrīz garām. Tās būs īsti labas tikai septembrī.

Vai tad jūs vēl būsit šeit?

— Noteikti,—viņa atbildēja.

Vai sagatavot jums garneļu izlasi? Pelēkās ir visgaršīgākās.

Sār-tās labāk izskatās. Vai pelēkās?

Pelēkās. Es tūliņ nolaidīšu groziņu. Un lai virsviesmīlis Lisjēns iedod puspudeli sārtā vīna, pavisam aukstu.

Viņa lēnām kāpa augšup. Tad nolaida lejā groziņu un atkal uzvilka to augšā. Vīna pudele bija attaisīta un tik auksta, ka stikls apsvīdis. Viņa apsēdās uz palodzes, pievilka klāt kājas un, nolikusi blakus vīnu, atspiedās pret logātu. Lisjēns bija ielicis groziņā arī

glāzi un salveti. Viņa iedzēra vīnu un sāka lobīt garneles. Tāda dzīve bija laba, viņa nosprieda un negribēja prātot tālāk. Viņa neskaidri juta kādu lielu izlī-dzinājumu, bet patlaban neko vairāk negribēja par to zināt. Vismaz ne šai brīdī. Tam bija kāds sakars ar to, ka viņas māte bija mirusi ar vēzi, pēc ļoti grūtām operācijām. Arvien bija vēl kas ļaunāks par to, kas kaiš tev pašam. Viņa samirkšķināja acis saulē.

Viņa juta tās gaismu. Tā viņu ieraudzīja Klērfeits, kad gluži bez cerībām savos meklējumos vēlreiz gāja garām Bisona viesnīcai.

Viņš atrāva vaļā durvis. — Liliān! Kur tu biji? — viņš iesaucās.

Liliāna bija redzējusi viņu nākam pāri ielai. — Venēcijā, Klērfeit.

Bet kāpēc?

Es jau tev Sicīlijā teicu, ka gribu kādreiz aizbraukt uz Venēciju.

Romā tas man atkal ienāca prātā.

Viņš aizvēra durvis aiz sevis. — Tātad Venēcijā! Kāpēc tu man netelegrafeji? Es būtu aizbraucis pie tevis. Cik ilgi tu tur biji?

—Vai tu mani nopratini?

—Vēl ne. Es tevi visur izmeklējos, bet par Venēciju neiedomājos.

Ar ko tu tur biji?

—Vai tu teici, ka tā neesot nopratināšana?

Man tevis trūka! Ak Dievs, kas viss man nenāca prātā! Vai tu to nesaproti?

Saprotu, — Liliāna atteica. — Vai nevēlies kādu garneli? Tās garšo pēc jūraszālēm un okeāna.

Klērfeits paņēma papīra šķīvi ar garnelēm un izsvieda to pa logu.

Liliāna noskatījās tām pakaļ.—Tu trāpīji zaļam sitroenam. Ja būtu sekundi pagaidījis, garneles būtu uzkritušas uz galvas resnai dāmai vaļējā reno. Lūdzu, padod man groziņu ar auklu. Neesmu vēl paēdusi.

Mirkli šķita, ka Klērfeits aizsviedīs groziņu pakaļ garnelēm. Tad viņš to pasniedza Liliānai. — Saki viņam, lai uzsūta vēl pudeli sārtā, — viņš sacīja. — Un nāc ārā no logāta, lai varu tevi apskaut.

Liliāna noslīdēja no palodzes.—Vai paņēmi līdzi Džuzepi?

Nē. Viņš stāv Vandoma laukumā un rāda zobus ducim bentliju un rolsroisu, kas sabraukuši tam visapkārt.

Atved viņu, aizbrauksim uz Buloņas mežu.

Mēs varam aizbraukt uz Buloņas mežu, — Klērfeits sacīja un noskūpstīja viņu. — Bet pēc Džuzepes mēs iesim abi reizē; citādi at-braucis es tevi te vairs neatradīšu. Es vairs neriskēšu.

—Vai tu ilgojies pēc manis?

Šad un tad, kad nedusmojos uz tevi vai nedrebēju bailēs, ka tevi nogalinājis kāds izvirtulis. Ar ko tu bijis Venēcijā?

Es biju viena.

Viņš to uzlūkoja. — Man liekas, tas varētu būt tiesa. Ar tevi nekad neko nevar zināt. Kāpēc tu man nepateici?

Mēs taču tā nedarām. Vai tu arī reizēm neaizbrauc uz Romu un neatgriezies tikai pēc pāris nedēļām? Turklāt vēl ar mīļāko?

Klērfeits iesmējās. — Es jau zināju, ka agrāk vai vēlāk tas nāks.

Vai tāpēc tu aizbēgi?

Protams, ne.

Žēl gan.

Liliāna izliecās pa logu, lai uzvilktu augšā savu groziņu.

Klērfeits pacietīgi gaidīja. Pie durvīm klauvēja. Viņš tās atvēra, saņēma no vies-mīļa vīnu un iedzēra glāzi, klausīdamies, kā Liliāna sauc pa logu, ka gribot vēl dažas saujas garneļu. Tad viņš paskatījās apkārt istabā. Viņš redzēja nomestas Liliānas kurpes, apakšsvārkus uz kāda krēsla un tērpus aiz pusvirus atstātajām skapja durvīm. Viņa ir atpakaļ, viņš nodo-māja, un viņu piepildīja dziļš, nepazīts un satraucošs miers.

Liliāna pagriezās, turēdama rokā groziņu. — Kā tās smaržo! Vai kādreiz aizbrauksim uz jūru?

Jā. Uz Montekarlo, ja gribēsi. Man tur jāpiedalās sacīkstēs.

—Vai mēs varam braukt drīz?

Cik drīz vien vēlies. Šodien? Rīt?

Viņa pasmaidīja. — Tu mani pazīsti. Nē, ne šodien un ne rīt, ja varam braukt šodien vai rīt.—Viņa paņēma glāzi, ko viņš tai sniedza. — Es negribēju palikt Venēcijā tik ilgi, Klērfeit, — viņa teica. — Tikai dažas dienas.

Kāpēc tad tu paliki ilgāk?

Nejutos vesela.

Kas tev kaitēja?

Viņa vilcinājās. — Biju saaukstējusies.

Viņa redzēja, ka viņš netic. Tas viņai patika. Klērfeitā neticības dēļ arī viņai pašai asiņošana likās neticamāka; varbūt tā, galu galā, nebija tik svarīga, kā viņa domājusi. Pēkšņi viņa jutās kā tukla sieviete, kura nemanot zaudējusi divdesmit mārciņas svara.

Viņa piekļāvās Klērfeitam. Viņš apskāva Liliānu.—Un kad tu atkal iesi projām? — viņš jautāja.

Es nekur neaizeju, Klērfeit. Es tikai reizēm neesmu klāt.

Uz upes taurēja liellaiva. Uz klāja jauna sieviete kāra uz auklām krāsainu veļu. Pie virtuvītes durvīm maza meitene rotaļājās ar aitu suni. Kapteinis, kreklos izmeties, stāvēja pie stūresrata un svilpoja.

—- Vai redzi? — Liliāna jautāja. — Man vienmēr uzmācas skau-dība, redzot tādas ainas. Mājas miers! Tas, ko gribējis Dievs.

—- Ja tev tas būtu, tu slepus aizlaistos pirmajā pieturas vietā.

—Tas mani nepasargā no skaudības. Vai tagad iesim pēc Džuzepes?

Klērfeits saudzīgi pacēla viņu rokās. — Šobrīd es negribu ne iet pēc Džuzepes, ne braukt uz Buloņas mežu. To mēs varēsim darīt vēlāk

XVI

—VĀRDU SAKOT, tu gribi ieslēgt mani istabā, — smiedamās teica Liliāna.

Klērfeits nesmējās. — Es negribu tevi ieslēgt. Es gribu tevi precēt.

Kādēļ?

Gulēdama gultā, Liliāna pacēla pret gaismu sārtā vīna pudeli.

Logs spīdēja cauri vīnam tumšs, it kā asinīm aplietām rūtīm.

Klērfeits izņēma pudeli viņai no rokas. — Lai tu kādu dienu atkal nepazustu bez pēdām.

Es taču atstāju «Ričā» savus čemodānus. Vai tu domā, ka laulība būtu labākā atgriešanās garantija?

Ne jau atgriešanās. Palikšanas. Sāksim citādi. Tev ir maz nau-das.

No manis tu neko negribi ņemt...

Tev taču pašam nekā nav, Klērfeit.

Man pienākas procenti par divējām sacīkstēm. Turklāt vēl atlikums no iepriekšējām, un nākamajās nopelnīšu atkal. Šim gadam mums pilnīgi pietiek.

Labi, tad pagaidīsim līdz nākamajam gadam.

Kāpēc mums jāgaida?

Lai tu redzētu, ka tās ir aplamības. Kā tu nākamgad samaksātu par manām drēbēm un kurpēm? Tu pats teici, ka tavs līgums notekot šī gada beigās.

Man piedāvā pārņemt mūsu mašīnu aģentūru.

Liliāna pacēla kāju un apskatīja tās līnijas. Kājas kļūst pārāk tievas, viņa nodomāja. — Tu gribi pārdot automobiļus? — viņa noprasīja. — To es nevaru iedomāties.

Es arī ne, bet es neesmu varējis daudz ko iedomāties, ko vēlāk esmu darījis. Vai gribējis darīt. Piemēram, precēt tevi.

Kāpēc tu vienmēr gribi visu uzreiz? Piemēram, kļūt par cienī-jamu auto tirgotāju un precēties?

Tu runā tā, it kā tās abas būtu nacionālas katastrofas.

Liliāna izslīdēja no gultas un pasniedzās pēc rītakleitas. — Kur tu

tirgotos ar mašīnām?

Klērfeits vilcinājās. — Drīz atbrīvosies Tulūzas aģentūra.

Žēlīgais Dievs! — Liliāna iesaucās. — Kad?

Pēc dažiem mēnešiem. Rudenī. Visvēlākais, gada beigās.

Viņa sāka sukāt matus. -— Es drīz būšu par vecu, lai uzvarētu sa-cīkstēs, — Klērfeits teica, arvien vēl gulēdams gultā un skatīdamies uz viņas muguru. — Neesmu Nuvolāri vai Karačola.

Varbūt es varētu mēģināt kļūt par sacīkšu vadītāju, bet tad man būtu pastāvīgi jābrauc no viena treka uz otru kā mūsu resnajam Čezārem — viņš pat ziemā vairs neredzēs sievu, jo nu jau sāk rīkot sacīkstes Āfrikā un Dienvid-amerikā. Nē, man pietiek. Es gribu dzīves pārmaiņas.

Kāpēc viņi vienmēr grib dzīves pārmaiņas? — domāja Liliāna.

Kāpēc viņi grib mainīt tieši to, ar ko iekarojuši sievieti? Vai viņiem nekad neienāk prātā, ka tā viņi droši vien zaudēs šo sievieti? Pat Mario pēdējā dienā grasījās atteikties no savas žigolo karjeras un sākt ar mani godīgu dzīvi. Un Klērfeits, kas iedomājas, ka mani mīl, un kuru es mīlēju, domādama, ka viņš tāpat kā es, ir cilvēks bez nākotnes, tagad grib mainīt kursu un tiešām domā, ka man par to vēl būtu jāpriecājas.

Bieži esmu domājusi, vai tādiem cilvēkiem kā mums būtu jāprecas, — viņa sacīja. — neviens no parastajiem iemesliem mani nepārliecināja. Labākais arvien vēl bija tas, ko man minēja kāds diloņslims šahists: ka gribētos, lai pirmsnāves šausmu brīdī kāds ir klāt. Bet es nezinu, vai tobrīd cilvēks jau nav tik bezcerīgi vientulīgs, ka nelīdz pat vesels pulks līdzjūtīgu un noraizējušos cilvēku, kas stāv ap gultu, — viņš to varbūt pat nemaz vairs nemana. Kamilla Albeja, kas nomira sanatorijā, vēlējās, lai beigu brīdī pie viņas būtu vismaz viens mīļākais. Drošības dēļ viņa ar lielām pūlēm uzturēja sakarus ar veseliem trim vīriešiem reizē un rūpējās, lai tie vienas dienas laikā

varētu nokļūt pie viņas. Viņa gluži neattaisnojami stiepa garumā

pēdējo sakaru ar kādu derdzīgu, uzpūtīgu zelli. Tad viņu ciema ielā

sabrauca mašīna, un pusstundu vēlāk viņa nomira. Pat šis riebīgais tips neatnāca pie viņas — tas tai laikā sēdēja Lufta konditorejā un ēda «moru galviņas» ar putukrē-jumu. Kamillas roku turēja ciema policists, ko viņa nekad agrāk nebija redzējusi, un viņa bija tik pateicīga, ka mēģināja policistu noskūpstīt. Viņa to vairs nepaguva.

Liliān, — Klērfeits mierīgi noteica. — Kāpēc tu vienmēr izvairies man atbildēt?

Viņa nolika suku. —Vai tu nesaproti? Kas ar tevi noticis, Klērfeit? Mūs saveda kopā gadījums — kāpēc tu to negribi tā atstāt?

—- Es gribu tevi paturēt. Cik ilgi vien varu. Vienkārši, vai ne?

Nē. Tā nevienu nevar paturēt.

Labi. Tad runāsim citādi. Es vairs negribu dzīvot tā kā līdz šim.

Tu gribi mietpilsoniski iekārtoties?

Klērfeits paskatījās uz savandīto gultu.—Tu nemaldīgi atrodi vis-šausmīgākos vārdus. Ļauj man sacīt citādi. Es mīlu tevi un gribu ar tevi dzīvot. Manis pēc, vari smieties arī par to.

Par to es nekad nesmiešos. — Viņa pacēla acis. Tās bija pilnas asaru. — Ai, Klērfeit! Kas tās visas par muļķībām!

— Vai ne? — Viņš piecēlās un saņēma viņas rokas. — Mēs bijām tik pārliecināti, ka ar mums tas nekad nenotiks.

Lai paliek, kā ir! Atstāsim to tā! Neizposti to!

— Kas tur ko izpostīt?

Viss, viņa domāja. Nevar celt ģimenes laimi Tulūzā uz tauriņu spārniem, pat ja tos iespiestu cementā. Cik aklus patmīlība dara cilvēkus! Ja runa būtu par kādu citu vīrieti, Klērfeits mani tūliņ

saprastu; tā kā runa ir par viņu pašu, viņš ir akls.—Es taču esmu slima, Klērfeit,—viņa beidzot vilcinādamās izteica.

Tas ir vēl viens iemesls, lai nepaliktu viena.

Viņa klusēja. Boriss, viņa nodomāja. Boriss mani saprastu.

Klēr-feits pēkšņi runā kā viņš; bet viņš nav Boriss.

—Vai tagad iesim pēc Džuzepes? — viņa jautāja.

Es varu to atvest. Vai tu mani te pagaidīsi?

Jā.

Kad tu gribi braukt uz Rivjēru? Drīz?

Drīz.

Klērfeits apstājās viņai aiz muguras. — Rivjērā man ir tāda maza, neglīta būda.

Viņa spogulī redzēja Klērfeitā seju un viņa rokas sev uz pleciem. — Tev tiešām atrodas arvien vairāk negaidītu īpašību.

To varētu pārbūvēt, — Klērfeits sacīja.

—Vai tu nevari to pārdot?

Tu vispirms varētu to apskatīt.

Labi, — viņa atbildēja pēkšņā nepacietībā. — Kad būsi viesnīcā, atsūti manas somas šurp.

Es tās atvedīšu.

Viņš aizgāja. Viņa palika sēžam, skatīdamās dziestošajā krēslā.

Upmalā tupēja makšķernieki. Daži klaidoņi, nometušies pie krastmalas mūra, gatavoja vakariņas. Cik savādus ceļus gan atrod tā, ko saucam par mīlestību, viņa domāja. Vai Levalli nebija teicis, ka aiz katras jaunas bakhantes slēpjas mājasmāte un aiz katra pārdroša iekarotāja prātīgs pilsonis ar īpašuma instinktu? Uz mani tas neattiecas, viņa nodomāja; bet kas noticis ar Klērfeitu? Vai viņa to nebija iemīlējusi tādēļ, ka viņš tā sniedzās pēc dzīves, it kā katrs mirklis viņam būtu pēdējais? Tulūza! Viņa sāka smieties. Viņa nekad nebija gribējusi runāt par savu slimību, domādama, ka veselajiem slimie allaž zināmā mērā derdzas; nu viņa juta, ka arī

pretējais var būt tiesa, ka veselais slimajam reizēm var šķist gandrīz vulgārs, kā jaunbagātnieks trūkumā nonākušam aristokrātam. Viņai likās, ka Klērfeits viņu šodien bija savādā kārtā pametis un pārgājis pie lielā, trokšņainā, spēkpilnā vairākuma, tai pusē, kas viņai bija neaizsniedzama. Viņš vairs nebija viens no pazudušajiem; viņam pēk-šņi bija atradusies nākotne. Vai tādēļ es pie viņa atgriezos, Liliāna domāja un pārsteigta juta, ka klusu raud, — taču viņa nebija nelaimīga. Viņa tikai labprāt būtu paturējusi visu mazliet ilgāk.

Ieradās Klērfeits ar čemodāniem. — Kā tu tik ilgi varēji iztikt bez savām drēbēm?

Es pasūtināju jaunas. Ar drēbēm tas ir vienkārši.

Tas nebija tiesa; bet viņa pēkšņi aptvēra, ka tādai rīcībai varētu būt iemesls. Pat divkāršs — viņai bija jānosvin tas, ka Venēcijā

palikusi dzīva, un vajadzēja būt izšķērdīgai, lai protestētu pret Klērfeita nodomu viņu precēt. Un apmesties Tulūzā.

—-Vai es nevarētu uzdāvināt tev dažus tērpus? — Klērfeits jautāja. — Šobrīd es esmu diezgan bagāts.

Manam pūram?

Tieši pretēji. Par to, ka tu brauci uz Venēciju.

Labi, uzdāvini man vienu. Kur mēs šovakar brauksim? Vai Bulo-ņas mežā jau var pasēdēt?

Ja paņemam līdzi mēteļus. Citādi vēl būs vēss. Bet mēs varam izbraukt tam cauri. Mežs ir gaiši zaļš un pilns ar pavasara un zilu benzīna dūmu burvību. Blakusceļi katru vakaru piedzīti pilni mašīnām. Mīla izkārusi savus karogus pa visiem logiem.

Liliāna paķēra melna, caurspīdīga auduma kleitu ar sarkanu Mek-sikas rišu un pavicināja to ārā pa logu. — Mīlestībai, — viņa teica. —- Dievišķīgai un šīszemes, mazai un lielai, bet ne Tulūzā!

Kad tu atkal brauksi projām?

— Kā tu zini, ka man atkal jābrauc? Vai tu seko sacīkšu kalendāram?

Nē. Bet mums jau grūti paredzēt, kurš no kura aizbrauks.

Turpmāk tā vairs nebūs.

Pirms gada beigām nekas nemainīsies!

—Apprecēties var arī agrāk.

Vispirms nosvinēsim atkalredzēšanos un — atvadas. Kurp tev jābrauc?

Uz Romu. Un tad jāpiedalās tūkstoš jūdžu braucienā pa Itāliju.

Nākamnedēļ. Tu nevari braukt līdzi. Tur vairāk nekā nav, tikai brauc un brauc, kamēr pats sevi vairs nevar atšķirt no ceļa un motora.

—Vai tu uzvarēsi?

Mille Miglia ir itāliešu sacīkstes. Reiz tanīs uzvarēja Karačola, pārstāvēdams Mercedes firmu, bet parasti uzvaru savā starpā izcīna itālieši. Mēs ar Toriāni braucam tikai kā trešā vienība. Gadījumam, ja kas notiktu. Vai drīkst palikt tepat, kamēr tu ģērbies?

Liliāna pamāja ar galvu. — Kādu kleitu lai velku? — viņa jautāja.

—Vienu no tām, kas bija pie manis gūstā.

Viņa atvēra čemodānu. — Šo?

Jā. To es labi pazīstu.

Tu to nekad neesi redzējis.

Tev mugurā ne, bet es tomēr to pazīstu. Dažas naktis tā karājās manā istabā.

Liliāna pagriezās atpakaļ ar spoguli rokā. — Tiešām?

Atzīstos, — Klērfeits sacīja. — Izkāru tavas drēbes kā burvis, lai atburtu tevi atpakaļ. To es esmu iemācījies no tevis. Tā bija melnā

maģija un turklāt mierinājums. Sieviete var atstāt vīrieti, bet nekad neatstās savus tērpus.

Liliāna aplūkoja spogulī savas acis. —Tātad pie tevis bija manas ēnas.

Ne ēnas — tavas nomestās un atstātās čūskas ādas.

Man drīzāk likās, ka tā būs cita sieviete.

Es to mēģināju. Bet tu mani esi samaitājusi visām citām.

Salī-dzinot ar tevi, tās ir kā slikti nodrukātas bildītes pret Degā

dejotāju.

Liliāna iesmējās. — Tu mani salīdzini ar tām neglītajām, resnajām baleta žurkām, ko viņš mūždien gleznojis?

Nē. Ar tādu zīmējumu, kāds ir Levalli mājā. Tu esi to redzējusi — dejotāja aizraujošas kustības mirklī, bet seja tikko iezīmēta, tā ka katrs tanī var iedomāties savu sapni.

Liliāna nolika uzacu zīmuļus. — Tad jau tur jāatliek brīvai vietai, vai ne? Ja uzgleznots viss līdz pēdējiem sīkumiem, neatliek vietas iz-tēlei. Vai to tu gribi teikt?

Jā, — Klērfeits atbildēja. — Sevi var notvert tikai savos, nekad ne citu sapņos.

Notvert vai pazaudēt.

Abējādi. Gluži kā reizēm pirmsatmodas sapņos, kad krītam un krītam bezgalīgā melnā telpā. Vai tu to pazīsti?

Pazīstu, — Liliāna atbildēja. — Tā es sanatorijā murgoju gandrīz katru pēcpusdienu, tai laikā, ko Krokodils sauca par kluso stundu, — jutos kā akmens, krītot bezdibenī. Vai vīns vēl ir?

Klērfeits atnesa viņai glāzi. Viņa aplika roku tam ap kaklu. —

Tas ir savādi, — viņa čukstēja, — bet, kamēr neaizmirstam, ka krītam un krītam, nekas nav zaudēts. Liekas, dzīve mīl paradoksus — kad iedomājamies, ka esam drošībā, mēs vienmēr esam smieklīgi un tuvu kritienam; bet kad apzināmies, ka esam pazuduši, dzīve apber mūs dāvanām. Tad mums nekas nav jādara—tā skrej mums pakaļ kā klēpja sunītis.

Klērfeits apsēdās viņai blakus. — Kā tu to visu zini?

Es tikai runāju. Tā ir puspatiesība — tāpat kā viss cits.

—Ari mīlestība?

Kāds mīlestībai sakars ar patiesību?

Nekāda. Tā ir patiesības pretstats.

Nē, — Liliāna pieceldamās sacīja. — Mīlestības pretstats ir nāve — un mīlestība ir rūgtā burvība, kas mums uz īsu laiku ļauj aizmirst nāvi. Tāpēc ikviens, kas kaut ko zina par nāvi, zina kaut ko ari par mīlestību. —Viņa uzvilka kleitu. — Arī tā ir puspatiesība.

Kas gan kaut ko zina par nāvi?

Neviens — tikai to, ka tā ir dzīvības, nevis mīlestības pretstats, un pat tas ir apšaubāms apgalvojums.

Liliāna pasmējās. Klērfeits nu runāja tāpat kā senāk. — Zini, ko es vēlētos? — viņa jautāja. — Dzīvot desmit dzīves reizē.

Viņš noglauda viņas tērpa šaurās plecu lentes. — Kāpēc? Tā

tomēr būtu tikai viena dzīve, Liliān, — gluži tāpat kā šahists, kas spēlē ar desmit pretiniekiem, patiesībā spēlē tikai vienu partiju —

pats savu.

Arī to es esmu noskaidrojusi.

—Venēcijā?

Jā, bet ne tā, kā tu domā.

Viņi stāvēja pie loga. Pār Konsjeržeriju nolaidās nespodrs riets. — Es gribētu pilnīgi sajaukt savu dzīvi, — Liliāna sacīja. —

Šobrīd es gribētu nodzīvot dienu vai stundu no sava piecdesmitā

gada — pēc tam brīdi no trīsdesmitā — tad no astoņdesmitā visas vienā dienā, tā, kā man gribētos, — nevis citu pēc citas, laika virknē savērtas.

Klērfeits iesmējās. — Manuprāt, tu jau tāpat mainies pārlieku ātri. Kur mēs ēdīsim vakariņas?

Viņi nokāpa lejā. Viņš nesaprot, ko es gribu teikt, Liliāna domāja. Viņš uzskata mani par untumainu, bet nejūt, ka es tikai gribētu pierunāt aizmūžu, lai ļauj man redzēt dažas dienas, ko īstenībā nepiedzīvošu. Toties es arī nekad nebūšu īgna astoņdesmit gadu vecene vai kāda vīrieša novecojusi vilšanās, kuru tas nekad vairs negribētu redzēt un no kuras sabīstas, pēc gadiem nejauši saticis. Es palikšu mūžam jauna sava mīļā atmiņās un tāpēc būšu pārāka par visām sievietēm, kas nāks pēc manis, dzīvos ilgāk un kļūs vecākas par mani.

Par ko tu smejies? — Klērfeits uz kāpnēm jautāja. — Par mani?

Pati par sevi, — Liliāna atteica. — Bet nejautā man, kādēļ.

Gan jau tu to uzzināsi, kad pienāks laiks.

Pēc divām stundām viņš pārveda Liliānu atpakaļ viesnīcā. —

Šai dienai pietiks, — viņš smaidīdams sacīja. — Tev jāizguļas.

Viņa to uzlūkoja izbrīnījusies. — Jāizguļas?

Jāatpūšas. Tu pati teici, ka esot bijusi slima.

Viņa ieskatījās Klērfeitam sejā, meklēdama apslēptu joku. —Vai tu tiešām tā domā? — viņa beidzot jautāja. — Tad jau nebūtu brīnums, ja tu man drīz pateiktu, ka izskatos nogurusi.

Parādījās nakts šveicars ar zinātāja smaidu sejā. — Vai vēlēsities šovakar salami desu? Kaviāru? Saimniece atstāja kaviāru neieslēgtu.

Miegazāļu tableti, — Liliāna atbildēja. —Arlabunakti, Klērfeit.

Viņš neizlaida to no rokām. — Saproti taču mani, Liliān! Es ne-gribu, ka tu piepūlies un rīt atkal jūties sliktāk.

Sanatorijā tu nebiji tik piesardzīgs.

Toreiz es domāju, ka pēc pāris dienām aizbraukšu un tevi nekad vairs neredzēšu.

Un tagad?

Tagad es ziedoju dažas vakara stundas, gribēdams tevi paturēt, cik ilgi varu.

Cik praktiski! — Liliāna iespītīgi atmeta. — Arlabunakti, Klērfeit.

Viņš to asi uzlūkoja. — Uznesiet pudeli vuvrē, — viņš teica šveicaram.

Labprāt, kungs.

Nāc! — Klērfeits saņēma Liliānu aiz rokas. — Es tevi uzvēdīšu augšā.

Viņa pakratīja galvu un atbrīvoja roku. — Vai zini, ar ko man pēdējo reizi bija tāda ķilda? Ar Borisu. Bet viņš to prata labāk. Tev taisnība, Klērfeit. Tev tiešām ieteicams iet agri gulēt; tev labi jāatpūšas pirms sacīkstēm.

Klērfeits noskaities uzlūkoja viņu. Šveicars pienāca ar pudeli un divām glāzēm. — Mums nevajadzēs vīnu, — Klērfeits noteica.

Nu nē, man vajadzēs.

Liliāna paņēma pudeli, iespieda to padusē un sniedzās pēc vienas glāzes. — Arlabunakti, Klērfeit! Nesapņosim šonakt, ka krītam bezgalīgā telpā. Labāk sapņo šoreiz par Tulūzu!

Viņa pamāja ar glāzi un gāja augšā pa kāpnēm. Viņš stāvēja lejā, kamēr viņa nozuda. — Konjaku, kungs? — jautāja nakts šveicars. —Varbūt divkāršu?

— Jums pašam, — Klērfeits atteica, iespiezdams dažas naudaszīmes viņam rokā.

Viņš aizgāja gar Lielo Augustīņu krastmalu līdz pat La Perigordina restorānam. Pa gaišajiem logiem redzēja vēlus vakariņotājus iebaudām viesnīcas specialitāti — pelnos ceptas trifeles. Vecs laulāts pāris samaksāja tēriņu; divi jauni mīlētāji dedzīgi stāstīja viens otram melus. Klērfeits šķērsoja ielu un lēnām devās atpakaļ gar slēgtajām grāmatnieku novietnēm. Boriss, viņš nikni nodomāja. Tas pārspēja visu! Vējš atnesa Sēnas smaržu.

Melni viļņojošā tumsā rēgojās daži prāmji. Uz viena no tiem sērīgi čīgāja akordeons.

Liliānas logi bija gaiši, bet aizkari aizvilkti ciet. Klērfeits redzēja pa tiem šurpu turpu kustamies viņas ēnu. Viņa nepaskatījās ārā, lai gan logi bija vaļā. Klērfeits zināja, ka bija izturējies aplam, bet viņš tur nekā nevarēja darīt. Viņš tiešām bija teicis, ko domājis. Un Liliāna bija izskatījusies ļoti nogurusi; restorānā viņas seja pēkšņi bija kļuvusi gluži pelēka. It kā

saudzīga izturēšanās būtu noziegums, viņš nodomāja. Ko viņa tagad darīs? Saiņos mantas? Viņam piepeši iešāvās prātā: viņai vajadzēja zināt, ka viņš vēl ir tepat, jo nebija dzirdējusi Džuzepi aiz-braucot ierūcamies. Viņš ātri pārgāja pāri ielai un ielēca mašīnā. Viņš to iedarbināja, nevajadzīgi smagi uzmina gāzes pedālim un aizšāvās uz Konkordijas laukuma pusi.

Liliāna uzmanīgi nolika pudeli blakus gultai uz grīdas. Viņa dzirdēja, kā Džuzepe aizbrauca. Tad viņa sameklēja čemodānā

lietusmēteli un uzvilka to. Tas gan lāgā nesaderēja ar vakarkleitu, bet viņai negribējās pārģērbties; mētelis diezgan labi apsedza kleitu. Viņai negribējās iet gulēt. Pēdējā nedēļā sanatorijā viņa jau bija izgulējusies līdz apnikumam.

Viņa nokāpa lejā. Nakts šveicars pakalpīgi uzlēca kājās.

Taksometru, madame?

Nē, paldies, man nevajag taksometru.

Viņa izgāja ārā un tika līdz pat Senmišela bulvārim, gandrīz ne-vienu nesatikusi. Bet tad nāca priekšlikumu krusa, gan balti, gan brūni, melni, gan dzelteni. Bija tā, it kā viņa būtu iebridusi purvā un viņai no visām pusēm uzbruktu knišļi. Dažās minūtēs viņa

noklausījās

īsu,

bet

intensīvu

apmācības

kursu,

visprimitīvākā, čukstētā erotikā — tādā līmenī, ka klaidoņu suņu pāris salīdzinājumā ar to likās roman-tiski mīlētāji.

Drusku apjukusi, viņa apsēdās pie kafejnīcas galdiņa ielas malā. Profesionālās staigules viņu aizdomīgi aplūkoja; tām bija savs rajons, un to viņas bija gatavas zobiem un nagiem aizstāvēt pret katru konkurenci. Viņas galdiņš nekavējoties nonāca vispārējas uzmanības centrā: tādas sievietes kā viņa šai nakts stundā vienas nesēdēja kafejnīcās. Pat amerikānietes ne.

Te Liliāna kļuva par objektu jauniem priekšlikumiem — viņai piedāvāja nepieklājīgas fotogrāfijas, lētas rotas un terjera kucēnus.

Kāds piedāvājās viņu ņemt savā aizsardzībā, kāds cits gribēja viņu pavizināt Vai viņa nevēloties iepazīties ar jauniem nēģeriem? Vai varbūt ar dāmām, kas cienot lezbisko mīlestību? Viņa nesatrūkās un nenoskaitās, bet jau iepriekš iedeva viesmīlim dzeramnaudu.

Viņš paskatījās naudaszīmē un nekavējoties parūpējās, lai uzbāzīgākie nekauņas rimtos. Tā viņai radās izdevība mierīgi izdzert glāzi pērno un paskatīties apkārt.

Bāls, bārdains vīrietis pie blakusgaldiņa sāka viņu zīmēt; paklāju pārdevējs lūkoja pārdot viņai lūgšanu paklāju zāles zaļumā, bet viesmīlis viņu padzina; beidzot pienāca klāt kāds jauneklis un stādījās priekšā kā trūcīgs dzejnieks. Liliāna saprata, ka vienatnē viņai miera nebūs. Tāpēc viņa piedāvāja dzejniekam glāzi vīna. Viņš jautāja, vai labāk nevarētu dabūt sviestmaizi.

Viņa tam pasūtināja rostbifu.

Dzejnieka vārds bija Žerārs. Paēdis viņš nolasīja Liliānai divus savus dzejoļus un vēl divus noskaitīja no galvas. Tās bija elēģijas par nāvi, miršanu, dzīves pagājību un bezjēdzību. Liliāna kļuva jautrāka. Dzejnieks bija kalsns, bet dūšīgs ēdējs. Viņa jautāja, vai viņš spētu notiesāt vēl vienu rostbifu. Žerārs paziņoja, ka tas būtu gluži viegli un ka viņa saprotot dzeju; vai arī viņai neliekoties, ka dzīve esot tukša un garlaicīga? Kāpēc cilvēks dzīvojot? Viņš apēda vēl divus rostbifus, un viņa dzejoļi kļuva vēl grūtsirdīgāki. Viņš sāka iztirzāt pašnāvības problēmu. Viņš pats esot gatavs iet nāvē — rīt, protams, ne šodien, pēc tik brangām vakariņām. Liliāna jutās jautrāka un jautrāka; dzejnieks gan bija ļoti vājš, kauli un āda, bet izskatījās vesels diezgan, lai nodzīvotu vēl piecdesmit gadu.

Klērfeits brīdi pasēdēja bārā «Ričā». Tad viņš nolēma piezvanīt Liliānai. Atbildēja šveicars. — Madame nav viesnīcā, —

viņš pavēstīja, pazinis Klērfeitu.

Kur viņa ir?

Aizgāja. Pirms pusstundas.

Klērfeits apdomājās. Tik īsā laikā nevarēja sasaiņot mantas.

Drošī-bas dēļ viņš tomēr pajautāja: —Vai viņa paņēma līdzi ceļasomas?

Nē, kungs. Viņai mugurā bija lietusmētelis.

Labi, pateicos.

Lietusmētelis, Klērfeits nodomāja. Viņa nudien būtu spējīga aiziet uz staciju bez bagāžas un aizbraukt — atpakaļ pie sava Borisa Volkova, kas ir daudz labāks nekā es.

Viņš aizskrēja pie mašīnas. Man vajadzēja palikt pie viņas, viņš nodomāja. Kas ar mani noticis? Cik neveikls kļūst cilvēks, tiklīdz iemīlas pa īstam! Kā nokrīt pārākuma plānais apvalks! Cik vientulīgs viņš kļūst, un kā visa pieredze izkūp dūmakā, kura tikai aizmiglo skatu! Es nedrīkstu viņu pazaudēt!

Viņš lika nakts šveicaram vēlreiz izstāstīt, kurp viņa devusies.—Ne uz Sēnu, kungs, — šveicars mierinādams teica. —

Pa labi. Varbūt viņa tikai gribēja drusku pastaigāties un drīz būs atpakaļ.

Klērfeits lēnām brauca pa Senmišela bulvāri. Liliāna izdzirdēja Džuzepi un mirkli vēlāk ieraudzīja to. — Bet nāve?—viņa jautāja Žerāram, kas pašlaik tiesāja siera šķēli. — Ja nu nāve ir vēl tukšāka nekā dzīve?

Kas mums pateiks, — Žerārs atmeta, drūmi košļādams barību, — vai dzīve nav sods, kas mums jācieš par kādā citā

pasaulē izdarītu noziegumu? Varbūt elle ir šī dzīve un nevis tas, ko baznīca mums pareģo pēc nāves?

Tā pareģo ari debesis.

Tad varbūt mēs visi esam krituši eņģeļi, kam zemes virsū

jāpa-vada grēku izpirkšanas gadi.

Ja gribam, varam soda laiku saīsināt.

Pašnāvība! — Žerārs jūsmīgi pamāja ar galvu. — Un mēs no tās baidāmies. Taču tā ir atbrīvošanās! Ja dzīve būtu uguns, mēs zinātu, ko darīt! Lēkt no tās ārā! Ironija...

Džuzepe pabrauca garām otrreiz, tagad no Edmona Rostāna lau-kuma puses. Ironija, domāja Liliāna, ir viss, kas mums pieder, un rei-zēm tai piemīt zināma pievilcība; tā ir arī tagad, sēžot un klausoties šais pamācībās. Viņa redzēja Klērfeitu, kas tik vērīgi pētīja pūli ielā, ka neievēroja viņu tikai dažus soļus tālāk.

Kas būtu visaugstākais, ko jūs prasītu no dzīves, ja jūsu vēlēša-nās varētu piepildīties? — viņa jautāja Žerāram.

Mūžīgi nepiepildāmo, — dzejnieks bez apdomāšanās atbildēja.

Viņa tam uzmeta pateicīgu skatienu. — Tad jums nekas vairs nav

jāvēlas, — viņa sacīja. — Tas jums jau ir.

Vēl tikai tādu klausītāju kā jūs! — Žerārs paziņoja drūmā galantumā un atgaiņāja mākslinieku, kas no attāluma bija pabeidzis Liliānas ģīmetni un atkal pienāca pie galdiņa. — Mūžīgi. Jūs mani saprotat!

Dodiet zīmējumu man, — noskumušajam māksliniekam teica Klērfeits.

Viņš bija pienācis klāt no aizmugures un nievīgi noskatījām uz Žerāru. — Vācieties projām! — Žerārs viņam uzsauca. — Vai neredzat, mēs esam aizņemti? Nudien, mūs jau tā traucē par daudz. Gargon, vēl divus pērno! Un izmetiet šo kungu ārā!

—Trīs pērno, — Klērfeits noteica un apsēdās. Mākslinieks stāvēja viņam blakus, izteiksmīgi klusēdams. — Te ir jauki, —

Klērfeits sacīja Liliānai. — Kāpēc mēs neesam biežāk nākuši šurp?

Un kas jūs tāds esat, nelūgtais svešiniek? — jautāja Žerārs, vēl arvien pa daļai pārliecināts, ka Klērfeits būs kāds no savedējiem, kas ar saviem parastajiem, viltīgajiem paņēmieniem mēģina iepazīties ar Lili-ānu.

Mans dēls, es esmu Senžermēndeprē trakonama direktors, un šī dāma ir viena no mūsu pacientēm. Šovakar viņai bija atļauts iziet. Vai kas noticis? Vai esmu ieradies par vēlu? Viesmīli, novāciet šo nazi! Dakšiņu arī!

Dzejnieka interese Žerārā uzvarēja skepsi.

Tiešām? — viņš čukstēja.—Vienmēr esmu gribējis...

Jūs

mierīgi

varat

runāt

skaļi,—Klērfeits

viņu

pārtrauca. —Viņa apzinās savu stāvokli. Nekādas atbildības.

Nekādas pakļaušanās liku-miem. Pat ja viņa kādu nogalinātu, viņai nepiespriestu sodu.

Liliāna iesmējās. — Patiesībā ir tieši otrādi, — viņa teica Žerāram. — Šis cilvēks ir mans bijušais vīrs. Izbēdzis no trakonama. Tas ir rak-sturīgi, ka viņš par traku uzskata mani.

Dzejnieks nebija muļķis. Turklāt viņš bija francūzis. Tagad viņš visu saprata un ar burvīgu smaidu piecēlās. — Daži aiziet par vēlu, daži par agru, — viņš noteica. «Aizej īstā laikā,» — tā

runāja Zaratustra. Madame, rīt še pie viesmīļa jūs gaidīs jums veltīts dzejolis.

Jauki, ka tu atnāci, — Liliāna sacīja. — Ja es būtu aizgājusi gulēt, viss būtu palaists garām. Zaļā gaisma un saldais nemiers asinīs. Dubļi un bezdelīgas, kas lido tiem pāri.

Klērfeits pamāja. — Piedod. Bet reizēm es netieku tev līdzi.

Tu stundās pagūsti to, ko citi veselā gadā, — kā burvju augi, kas dažās minūtēs uzdīgst zem joga rokām un izplaukst ziedos...

Un nomirst, nodomāja Liliāna. — Es citādi nevaru, Klērfeit, — viņa atbildēja. — Man tik daudz kas jāpanāk. Tāpēc arī esmu tik pavirša. Vēlāk būs laika diezgan gudrībai.

Viņš saņēma un noskūpstīja viņas roku. — Es esmu idiots.

Un kļūstu ar katru dienu stulbāks. Bet es par to neraizējos. Man tā

patīk. Ja vien tu esi pie manis. Es tevi ļoti mīlu.

Kafejnīcas priekšā pēkšņi izcēlās ātra, asa ķilda. Pēc dažām sekun-dēm parādījās policists, daži alžīrieši mētājās rokām, kāda meitene lamājās, avīžpuikas skrēja un kliedza.

Nāc, — Liliāna teica. — Manā istabā vēl ir vīns.

XVII

UN KAD JŪS TO ATSŪTĪSIT? — Liliāna jautāja.

Balensjagas pārdevēja pasmaidīja. — Cik drīz vien iespējams.

Pēc nedēļas?

—- Pēc divām. Tie ir sarežģīti tērpi. Ātrāk mēs tos nevaram pagatavot. Jau šodien ķersimies pie darba.

Pārdevēja pierakstīja grāmatā mērus. — Jūs esat kļuvusi drusku vājāka, madame.

Jā, tas tiesa. Lai daru ko darīdama, nevaru pieņemties svarā.

Cik jūs esat laimīga!

Jā, — Liliāna atteica. — Dažiem tā tiešām būtu laime.

Viņa izgāja Džordža Piektā avēnijā. Pēcpusdiena viņu sagaidīja ar zeltu un vēju, un automobiļiem. Brītiņu viņa stāvēja un domāja par tērpiem, kurus bija pasūtinājusi. Patiesībā viņa nebija gribējusi pirkt vairs nevienu; viņa bija domājusi, ka drēbju pietiks visam mūžam. Bet Klērfeits bija atkal uzstājis, lai atļaujot uzdāvināt jaunu tērpu, un tad viņa bija nolēmusi iegādāties vēl vienu, lai sev atlīdzinātu par Venēciju — tur pārciestā asiņošana viņai droši vien bija maksājusi mūža dienas un nedēļas —, un, lai nebūtu tādēļ jākrīt grūtsirdībā, pašpārmetumos un nožēlās, vienkāršāk bija sev iestāstīt, ka nu vajadzēs arī mazāk naudas iztikai un tādēļ var nopirkt vēl vienu tērpu. To viņa bija izvēlējusies sevišķi rūpīgi. Sākumā viņai bija prātā kāds spilgti elegants modelis, bet tas, ko viņa galu galā pasūtināja, bija visvienkāršākais no visiem citiem viņas ģērbiem. Toties jo elegants bija tas, ko uzdāvināja Klērfeits; tas bija protests pret Tulūzu un visu, kas ar to saistījās viņas iedomās.

Viņa sev uzsmaidīja kāda veikala skatloga spogulī. Dažās lietās nemaz nevar būt pietiekami pavirša, viņa domāja. Un drēbes spēja dot lielāku garīgu atbalstu nekā cerība uz taisnīgumu, nekā vislielākā līdzjūtība un izpratne, nekā visi biktstēvi, visa gudrība, visi nodevīgie draugi un pat mīļākais. Tā nebija frivolitāte; tā vienkārši bija zināšana par to, kāds mierinājums un kāda vara piemīt sīkām lietām.

Bija labi to zināt, Liliāna nodomāja; un tas arī bija gandrīz viss, kas viņai vēl atlicis. Viņai vairs nebija laika ne lieliem attaisnojumiem, ne dumpībai. Viņa bija veikusi vienīgo sacelšanos, kuru vēlējās, un reizēm viņai par to jau uzmācās šaubas; tagad atlika tikai nokārtot rēķinus ar likteni, Viņa zināja, ka visu, ar ko viņa sevi pieviļ un mierina, var uzskatīt arī par diezgan lētām viltībām; bet viņa jau bija aizgājusi tik tālu no godājamām lielajām blēdībām, ar kurām cilvēki mēģina darīt dzīvi ciešamu, ka lielumu atšķirības viņai vairs nepastāvēja. Vēl vairāk — viņai likās, ka vajadzēja tieši tikpat, ja ne vairāk pašsavaldības, drosmes un sevis pārvarēšanas, lai mirkli noticētu sīkajām viltībām un tās baudītu, cik bija nepieciešams, lai ticētu tām blēdībām, kam bija lepni, skanīgi vārdi. Viņa pirka drēbes un guva no tām tādu pašu mierinā-jumu kā cits no visas pasaules filozofijas — tāpat kā viņa apzināti jauca savu mīlestību pret Klērfeitu ar dzīves mīlestību, pameta abas gaisā un atkal notvēra, ticēja tām un tomēr zināja, ka agri vai vēlu abas saplīsīs.

Balonā varēja lidot, līdz tas nolaidās lejā, — bet mājas tam nevarēja piekārt. Un, kad tas nolaidās lejā, tad bija tikai nedzīva skranda — ne vairs balons.

Netālu no Fukē iegriezdamās Elizejas lauku bulvārī, viņa satika vikontu de Pestru. Viņš satrūkās, ieraudzījis Liliānu. — Cik laimīga jūs izskatāties! — viņš sacīja. —Vai esat iemīlējusies?

Jā. Kādā tērpā.

Cik saprātīgi! — Pestrs noteica. — Tā ir mīlestība bez bailēm un grūtumiem.

Citiem vārdiem, tā nav mīlestība.

Daļa no tās mīlestības, kam vienīgajai ir nozīme: no mīlestības pret sevi pašu.

Liliāna pasmējās. — To jūs saucat par mīlestību bez bailēm un grūtumiem? Vai jūs esat no dzelzs vai no gumijas?

Ne no vienas, ne otras. Esmu vēla astoņpadsmitā gadsimta atvase ar tādu pašu likteni kā visām vēlām atvasēm — būt pārprastam. Vai iedzersit kafiju terasē kopā ar mani? Vai kokteili?

Kafiju.

Viņi apsēdās pie galdiņa vēlīnās pēcpusdienas saulē. —

Reizēm ir gluži vienalga, — Pestrs sacīja, — vai sēd saulē un runā

par mīlestību un dzīvi — vai ne par ko. Piemēram, šai brīdī. Vai jūs vēl arvien dzīvojat mazajā viesnīcā pie Sēnas?

Laikam gan. Reizēm pati skaidri nezinu. Rītos, kad logi vaļā, man bieži liekas, ka guļu Operas laukuma trokšņa vidū. Naktī

reizēm ir tā, it kā es peldētu lejup pa Sēnu — klusā laivā vai ūdenī, uz muguras, acīm plati vaļā, ārpus sevis un pilnīgi sevī.

Jums ir dīvainas domas.

Gluži pretēji. Man gandrīz nemaz nav domu. Reizēm ir sapņi, bet arī to nav daudz.

—Vai jums to nevajag?

Nē, — Liliāna atbildēja. — To man tiešām nevajag.

Tad mēs esam līdzīgi. Man arī to nevajag.

Viesmīlis atnesa šeriju Pestram un kafijas kanniņu Liliānai.

Kafiju ieraugot, Pestrs savilka uzacis. — Tā būtu jādzer pēc ēšanas, — viņš paziņoja. —Vai labāk nevēlaties aperitīvu?

Nē. Cik pulkstenis?

Pieci, — Pestrs izbrīnījies atbildēja.—Vai jūs dzerat pēc pulksteņa?

Tikai šodien. — Liliāna pamāja galvenajam viesmīlim. —

Vai esat jau ko dzirdējis, monsieur Lambēr?

Protams! Pa Romas radio! Par to ziņo jau stundām! Visa Itālija vai nu iznākusi ielās, vai pielipusi pie radioaparātiem, —

viesmīlis satraukts stāstīja. — Lielajām mašīnām jāstartē pēc dažām minūtēm. Monsieur Klērfeits brauks kopā ar monsieur Toriāni. Viņi nemainīsies; pie stūres būs Klērfeits; Toriāni brauks līdzi kā mehāniķis. Tās ir sporta mašīnu sacīkstes. Vai atnest radio?

Man ir līdzi.

Jā, atnesiet gan.

—Vai Klērfeits ir Romā? —jautāja Pestrs.

Nē, Brešā.

Esmu šai ziņā pilnīgs nepraša. Kas tās par sacīkstēm?

Tūkstošjūdžu brauciens no Brešas cauri visai Itālijai.

Viesmīlis atnesa radioaparātu. Viņš bija autosporta fanātiķis un

jau stundām bija sekojis šīsdienas sacīkstēm. — Mašīnas palaiž ar dažu minūšu starpbrīžiem, — viņš skaidroja. — Ātrākās startēs pēdējās. Tā ir skriešanās ar hronometru. Uzgriezīšu Milānas raidstaciju. Pulkstenis pieci — laiks ziņām.

Viņš grozīja pogas. Radio iečērkstējās. Tad atradās Milāna, kur diktors, cik ātri spēdams, lasīja politiskās ziņas, lai drīzāk tiktu pie sporta ziņām. — Tagad sniegsim jums vēstis no Brešas, — viņš turpināja citādā, dedzīgā balsī. — Daļa sacīkšu dalībnieku jau devušies ceļā. Tirgus laukums ir tik pilns ļaudīm, ka viņi tikko var pakustēties...

Aparāts spurkšķēja un sprakstēja. Tad balsu kņadai cauri izlauzās motora kauciens, kas tūliņ arī kļuva arvien klusāks. —

Tur viens pašreiz aizdrāžas, — satraukts čukstēja monsieur Lambērs. — Droši vien alfa.

Terasē bija iestājies klusums. Ziņkārīgie pienāca tuvāk vai, pie saviem galdiem sēdot, paliecās uz priekšu.

Kas ir priekšgalā?

Tik agri vēl nevar noteikt, — viesmīlis pašapzinīgi atbildēja.

Ātrās mašīnas nupat tikai startē.

Cik mašīnu piedalās šais sacīkstēs? — jautāja Pestrs.

Gandrīz pieci simti.

Žēlīgais Dievs! — kāds iesaucās. — Un cik garš ir ceļš?

— Pāri par tūkstoš sešsimt kilometriem, mans kungs. Ar labu vidējo ātrumu brauciens ilgs piecpadsmit vai sešpadsmit stundu.

Vai varbūt mazāk. Bet Itālijā līst. Pār Brešu pašreiz plosās negaiss.

Raidījums beidzās. Viesmīlis ienesa aparātu atpakaļ restorānā.

Liliāna atlaidās krēslā. Vienu mirkli kāda aina gandrīz saredzama šūpojās terases rāmajā, zeltainajā pēcpusdienā, cauri klusinātai ledus grabēšanai glāzēs un porcelāna šķīvīšu šķindoņai, kuri, salikti kaudzēs, rādīja, cik daudz viesis pasūtinājis. Aina bija bez krāsas, caurspīdīga kā dažas medūzas ūdenī, tā ka aiz tās arvien vēl varēja redzēt krēslus un galdus: aina ar pelēku tirgus laukumu, abstraktu troksni, kas daudzajās atbalsīs bija zaudējis atsevišķās skaņas, un ar mašīnu rēgiem, citu aiz cita, ar divām sīkām dzīvības dzirkstelēm katrā — dzirkstelēm, kuru vienīgais nolūks bija riskēt ar sevi. — Brešā līst, — viņa noteica.

Kur šī Breša īsti atrodas?

Starp Milānu un Veronu, — Pestrs atbildēja. — Vai nāksit šovakar ar mani vakariņās?

Vītnes nokarājās skrandās, lietus saplosītas. Karogi slapji sitās ap kātiem. Vētra trakoja tā, it kā otra neredzamu automobiļu kavalkāde drāztos caur mākoņiem. Pārmaiņus dārdēja mākslīgais un dabiskais pērkons; mašīnas pieaugošai rūkoņai atbildēja zibens un pērkons no augšas.—Vēl piecas minūtes, — sacīja Toriāni.

Klērfeits salīcis sēdēja pie stūres. Viņš pārāk nenervozēja.

Viņš zināja, ka nav cerību uzvarēt; bet sacīkstēs arvien gadījās pārsteigumi un garos braucienos gaidīja daudz nejaušību.

Viņš domāja par Liliānu un par Targa Florio. Toreiz viņš

Liliānu bija aizmirsis, tad ienīdis, jo atmiņas par viņu bija uznākušas tik pēkšņi sacīkstes laikā un izkliedējušas viņa uzmanību. Toreiz sacīkste bija svarīgāka par viņu. Nu bija citādi.

Viņš vairs nebija drošs par Liliānu un tādēļ domāja par viņu pastāvīgi. Velns vien zina, vai viņa vēl Parīzē, viņš domāja. Vēl to pašu ritu viņš bija runājis ar Liliānu pa tālruni; bet šai troksnī rīts likās bezgalīgi tālu.—Vai telegrafēji Liliānai? — viņš jautāja.

— Jā, — Toriāni atbildēja.—Vēl divas minūtes.

Klērfeits pamāja. Mašīna lēnām aizripoja no tirgus laukuma līdz Viale Venezia un apstājās. Viņiem priekšā vairs nebija neviena. Vīrs ar hronometru nu viņiem bija vissvarīgākais pasaulē

vairāk nekā pusi dienas un pusi nakts. Tā vajadzēja būt, domāja Klērfeits, bet vairs nebūs. Es pārāk daudz domāju par Liliānu.

Man vajadzētu laist Toriāni braukt, bet nu jau par vēlu. —

Divdesmit sekunžu, — teica Toriāni.

— Paldies Dievam. Nu, tad laidīsim projām!

Starta tiesnesis pavicināja karodziņu, un mašīna drāzās uz priekšu. Saucieni lidoja tai pakaļ. — Klērfeits startējis,—kliedza ziņotājs, — ar Toriāni par mehāniķi.

Liliāna atgriezās viesnīcā. Viņa juta, ka ir drudzis, bet nolēma to neievērot. Viņai bieži bija paaugstināta temperatūra, reizēm tikai grāds

virs normālās, reizēm vairāk, un viņa zināja, ko tas nozīmē. Viņa ieska-tījās spogulī. Vismaz vakaros es tad neizskatos tik bāla, viņa nodomāja un uzsmaidīja sev par viltību, ko atkal bija lietojusi: pārvērst drudzi no ienaidnieka par vakara draugu, kas acīm piešķīra mirdzumu un sejai augstas temperatūras maigo sārtumu.

No spoguļa atkāpjoties, viņa ieraudzīja uz galda abas telegram-mas. Klērfeits, viņa nodomāja, sirdij iepukstoties panikā.

Bet kas gan tik ātri būtu varējis notikt? Viņa brītiņu pagaidīja, skatīdamās uz mazajām, salocītajām un aizlipinātajām papīra lapām. Tad uzmanīgi paņēma pirmo un to atvēra. Tās bija no Klērfeita: — Pēc piecpadsmit minūtēm startēsim. Grēku plūdi.

Neaizlido, flamingo.

Viņa nolika papīriņu sev līdzās. Pēc brīža atplēsa otru. Viņa baidījās vēl vairāk nekā iepriekš; sacīkšu vadība varēja ziņot par nelaimes gadījumu, tomēr arī šī bija no Klērfeita. Kāpēc viņš tā

dara? — viņa domāja. Vai viņš nezina, ka telegrammas šādās reizēs biedē?

Viņa atvēra skapi, lai izvēlētos ģērbu vakaram. Pie durvīm klauvēja. Tas bija šveicars. — Te būs radio, mademoiselle. Ar to jūs viegli uztversit Romu un Milānu.

Viņš iesprauda vadu. — Un te ir vēl viena telegramma.

Cik viņš to vēl sūtīs? — viņa nodomāja. Tad jau labāk varēja no-sēdināt blakusistabā detektīvu, lai tas mani uzmana. Viņa izvēlējās tērpu. To pašu, ko bija valkājusi Venēcijā. Tas bija iztīrīts, visi traipi izņemti. Kopš tā laika viņa uzskatīja, ka tas nes laimi, un valkāja to kā talismanu. Nu viņa to turēja cieši rokā, ar otru atplēsdama pēdējo telegrammu. Tā nebija no Klērfeita, bet nesa laimes vēlējumu viņam. Kā gadījies, ka tā nokļuvusi pie viņas? Dziļajā krēslā viņa vēlreiz paskatījās parakstā. Holmanis.

Viņa saburtoja nosūtīšanas vietu. Telegramma bija sūtīta no sanatorijas Bella Vista.

Liliāna ļoti uzmanīgi nolika papīra lapu uz galda. Šodien ir spoku diena, viņa nodomāja, apsēzdamās uz gultas malas.

Klērfeits slēpās radioaparātā un gaidīja, kad varēs piepildīt istabu ar sava motora rūkoņu, — un tagad šī telegramma, kas liek klusējošiem rēgiem ieskatīties pa logu.

Tā bija pirmā ziņa no sanatorijas. Liliāna pati nebija rakstījusi ne reizes. Viņa negribēja to darīt. Viņa bija gribējusi atstāt to aiz muguras pilnīgi un uz visiem laikiem. Viņa bija jutusies tik pārliecināta, ka nekad neatgriezīsies, un šķiršanās bija līdzinājusies nāvei.

Ilgi viņa sēdēja nekustēdamās. Tad pagrieza radio pogas: bija laiks ziņām. Roma iedrāzās skaļrunī ar vētrainu troksni, ar pazīstamu un nepazīstamu ciemu un pilsētu vārdiem, ar Mantuju, Ravennu, Boloņu, Akvilu, ar stundām un minūtēm, ar diktora satraukto balsi, kas runāja tā, it kā katra iegūta minūte būtu svētais Grāls, aprakstīja bojātus ūdenssūkņus, iestrēgušus virzuļus un pārtrūkušus benzīna vadus, it kā tās būtu kosmiskas katastrofas, kas istabas krēslainajā klusumā ierāva skriešanos ar laiku, dzīšanos pakaļ sekundēm — ne dzīves sekundēm, bet tām, kuras steidzina tikt galā, drāžoties pa slapju ceļu ar desmittūkstoš

līkumiem un ķērcošu pūli gar malām, tikt kādā zināmā vietā dažus simtus metru ātrāk tādēļ vien, lai to tūliņ atkal pamestu mežonīgā

skrējienā, it kā pakaļ dzītos atombumba.

Kāpēc es to nesaprotu? — domāja Liliāna. Kāpēc nejūtu satraukumu, kādā dreb miljoni cilvēku, kas šovakar un šonakt stāv gar Itālijas lielceļu malām? Vai man tas nebūtu jājūt vēl stiprāk?

Vai tas nav kas līdzīgs manai pašas dzīvei? Skrējiens, lai pagūtu, cik vien vēl iespējams? Dzīšanās pakaļ rēgam, kas joņo man pa priekšu kā mākslīgais zaķis kurtu bara priekšā suņu sacīkstēs?

— Florence, — balss radioaparātā triumfējoši paziņoja un sāka uzskaitīt laikus, vārdus, mašīnu markas, vidējos un maksimālos ātru- mus. Un tad nevaldāmā lepnumā: — Ja vadošās mašīnas ieturēs to pašu tempu, tās būs atpakaļ Brešā jauna rekorda laikā!

Viņa satrūkās. Brešā, viņa nodomāja. Atpakaļ mazajā

provinces pilsētiņā ar garāžām, kafejnīcām un veikaliem, atpakaļ

izejas punktā. Viņi rotaļājas ar nāvi, viņi drāžas caur nakti, pacieš

agra rīta briesmīgo nogurumu sastingušām, maskām līdzīgām, ar dubļu garozu klātām sejām; viņi joņo tālāk, arvien tālāk, it kā no tā

būtu atkarīga visa pasaules godība, — un viss tādēļ vien, lai atgrieztos provinces miestiņā, no kura izbraukuši! No Brešas uz Brešu!

Viņa izslēdza radio un piegāja pie loga. No Brešas uz Brešu!

Vai varēja būt vēl skaidrāks bezjēdzības simbols? Vai dzīves tādēļ

bija devusi viņiem tādas brīnišķīgas balvas kā veselīgas plaušas un sirdi, tādas neizprotamas ķīmiskās fabrikas kā aknas un nieres, mīkstu, baltu masu galvaskausā, kas bija fantastiskāka nekā visas zvaigžņu sistēmas, — vai dzīve viņiem to visu bija devusi, lai viņi to liktu uz spēles un — laimes gadījumā — tiktu no Brešas uz Brešu? Cik šausmīga muļķība!

Viņa skatījās ārā uz bezgalīgo mašīnu virkni, kas slīdēja gar krastmalu. Vai ikviens nebrauca no Brešas uz Brešu? No Tulūzas uz Tulūzu? No pašapmierinātības uz pašapmierinātību? Un no pašapmāna uz pašapmānu? Es arī! — viņa domāja. Jā, droši vien es arī! Visam par spīti! Bet kur ir mana Breša? Viņa paskatījās uz Holmaņa telegrammu. Tur, no kurienes tā nāca, nebija Brešas. Ne Brešas, ne Tulūzas. Tur bija tikai klusā, nepielūdzamā cīņa — cīņa par telpu uz mūžīgās robežas. Tur nebija ne pašapmierinātības, ne pašapmāna.

Viņa novērsās no loga un brīdi staigāja pa istabu. Viņa aptaustīja kleitas, un pēkšņi viņai likās, ka tajās sijātos pelni. Viņa pacilāja sukas un ķemmes un atkal tās nolika, pati nezinādama, ka paņēmusi tās rokā. Ko gan es esmu izdarījusi? — viņa domāja. Un ko es daru? Kā neskaidra ēna pa logu ienāca nojauta, ka viņa izdarījusi briesmīgu kļūdu — kļūdu, kas bija neizbēgama un kas tagad bija ari nelabojama.

Viņa sāka ģērbties vakaram. Telegramma vēl gulēja uz galda.

Spul-džu gaismā tā šķita gaišāka par visiem citiem priekšmetiem istabā. Reižu reizēm viņa uz to paskatījās. Viņa dzirdēja upes šļakstus un sajauta ūdens un koku lapotnes smaržu. Ko viņi tagad tur, augšā, dara? — viņa domāja un pirmo reizi sāka ļauties atmiņām. Ko viņi darīja, kamēr Klērfeits dzinās pakaļ savu starmešu vizmai pa tumšajiem Florences ceļiem? Viņa vēl brītiņu vilcinājās, tad pacēla tālruņa klausuli un pateica sanatorijas numuru.

—Sjēna!—kliedza Toriāni.—Jāuzpilda benzīns un jāmaina riepas.

Kad?

Pēc piecām minūtēm. Nolādētais lietus!

Klērfeits saviebās.—Tas nav mums vien. Citiem iet tāpat Skaties, kur būs apkalpes depo.

Mājas sāka spiesties ciešāk kopā. Starmeši tās izrāva no šļakstošās tumsas. Visur stāvēja ļaudis lietusmēteļos un ar lietussargiem. Parādījās balti mūri, ļaudis atlēca no ceļa kā ūdens šļakatas, lietussargi šūpojās vētrā kā sēnes, mašīna slīdēja...

Depo! — iesaucās Toriāni.

Bremzes turēja; mašīna nodrebēja un apstājās. — Benzīnu, ūdeni, riepas, ķerieties klāt! — Klērfeits kliedza cauri motora trokšņa atbalsij. Tā dimdēja viņam ausīs kā tukšās, senās zālēs pērkona laikā.

Kāds iedeva viņam glāzi limonādes un jaunu aceņu pāri. —

Kāda ir mūsu vieta? — Toriāni jautāja.

Lieliska! Astoņpadsmitā!

Šķidri, — noteica Klērfeits. — Kur citi?

Vēbers ir ceturtais, Marķēti — sestais, Fridžērio — septītais.

Konti izstājies.

Kas ir pirmais?

Saketi — desmit minūšu ātrāk par Loti.

Un mēs?

Deviņpadsmit minūšu starpība. Neraizējieties — tas, kurš

bijis pirmais Romā, nekad neuzvar sacīkstēs. To zina visi!

Viņu priekšā pēkšņi nostājās Gabrieli, sacīkšu vadītājs. — Tas Kungs tā ir nolicis! — viņš pavēstīja. — Dievmāte, saldās Kristus asinis, tu arī to zini! — viņš lūdzās. — Sodi Saketi par to, ka viņš

lien priekšā! Pietiks, ja sabojāsies degvielas sūknis, vairāk neko nevajag! Tas pats derētu arī Loti! Svētie ercenģeļi, sargiet...

Kur jūs te gadījāties? — Klērfeits jautāja. — Kāpēc jūs negaidāt mūs Brešā?

Gatavs! — uzsauca mehāniķi.

Brauksim!

Pagaidiet! Vai jūs esat jukuši? — vadītājs iesāka. — Es izli-došu. .. — bet motora rūkoņa izrāva viņam vārdus no mutes.

Mašīna joņoja prom, ļaudis metās pie malas, un ceļa lente, pie kuras viņi atkal bija pielipuši, atsāka mest bezgalīgos līkumus. Ko gan Liliāna tagad dara? — Klērfeits domāja. Viņš nezin kāpēc bija gaidījis, ka depo būs pienākusi telegramma no viņas. Bet telegrammas varēja aizkavēties; varbūt tā būs nākamajā apkalpes depo. Tad atkal bija nakts un ugunis, ļaudis, kuru kliedzienus motora trokšņa dēļ nevarēja dzirdēt, tā ka tie atgādināja tēlus mēmā filmā, un beidzot vairs tikai ceļš, šī čūska, kas likās tinamies apkārt zemeslodei, un mistiskais zvērs, kas kauca zem mašīnas pārsega.

XVIII

SAVIENOJUMS NĀCA ĻOTI ĀTRI. Liliāna to bija gaidījusi tikai pēc dažām stundām tādēļ, ka pazina franču tālruņa sistēmu, un arī tādēļ, ka viņas sajūtās sanatorija bija briesmīgi tālu, it kā uz citas planētas.

Sanatorija Bella Vista.

Liliāna skaidri nezināja, vai pazīst šo balsi. Tā vēl arvien varēja būt Hēgeres jaunkundze. — Lūdzu, Holmaņa kungu, —

viņa sacīja un juta, cik pēkšņi iepukstas sirds.

Acumirkli.

Viņa klausījās gandrīz nedzirdamajā stiepļu dūkoņā. Šķita, ka Holmanis vēl jāsameklē. Viņa paskatījās pulkstenī; sanatorijā

vakariņām vajadzēja būt paēstām. Kāpēc es tā uztraucos, it kā

izsauktu mirušo? — viņa domāja.

Te Holmanis. Kas runā?

Viņa satrūkās — balss skanēja tik skaidri. — Liliāna, — viņa čuk-stēja.

Kas?

Liliāna Denkerka.

Acumirkli bija klusums. Tad Holmanis neticīgi iesaucās: —

Liliān! Kur jūs esat?

Parīzē. Man pienāca jūsu telegramma, domāta Klērfeitam. Tā

pārsūtīta no viņa viesnīcas. Es to atplēsu aiz pārskatīšanās.

Jūs neesat Brešā?

Nē, — viņa atteica, sajuzdama vieglu sāpju smeldzi. — Es neesmu Brešā.

—Vai Klērfeits negribēja, ka braucat turp?

Nē, viņš negribēja, ka braucu.

Es sēžu pie radio! — Holmanis sacīja. — Jūs taču arī, vai ne?

Jā, Holman.

—Viņš brauc brīnišķīgi. Sacīkste vēl ne tuvu nav izšķirta. Es viņu pazīstu: viņš nogaida un ļauj citiem sabraukt mašīnas driskās.

īsti viņš sāks dzīt motoru tikai ap pusnakti, varbūt pat vēlāk — nē, man liekas, ap pusnakti. Jūs zināt — tā ir skriešanās ar pulksteni.

Visvairāk viņu nogurdina tas, ka viņš pats nekad nezina savu pozīciju; to viņš izdzird tikai tad, kad pietur, lai uzpildītu benzīnu, un ziņas, ko tad dabū, var jau būt vecas. Tas ir skrējiens nezināmajā — vai saprotat mani, Liliān?

Jā, Holman. Skrējiens nezināmajā. Kā jums klājas?

Labi. Atrumi ir fantastiski. Vidēji simt divdesmit un vairāk kilometru stundā. Un daudz lielo mašīnu tikai tagad tuvojas taisna-jiem ceļa gabaliem. Tie ir vidējie ātrumi, Liliān, ne maksimālie!

Jā, Holman. Vai jūtaties labi?

Ļoti labi. Daudz labāk, Liliān. Kādu staciju jūs klausāties?

Uzgrieziet Romu; tagad sacīkstes ir tuvāk Romai nekā Milānai.

Es klausos Romu. Priecājos, ka jūtaties labāk.

Un kā klājas jums, Liliān?

Ļoti labi. Un...

Droši vien ir pareizi, ka neesat Brešā, — pašreiz tur traki līst, lai gan es nebūtu varējis nociesties, būtu bijis tur klāt. Kā jums klājas, Liliān?

Viņa zināja, ko viņš ar to gribēja teikt. — Lieliski, — viņa atbildēja. — Kas pie jums no jauna?

—Viss pa vecam. Nekas liels šais dažos mēnešos nav mainījies.

Dažos mēnešos, viņa nodomāja. Vai tad nebija pagājuši gadi?

Un kā klājas... —Viņa vilcinājās, bet pēkšņi atskārta, ka tikai tādēļ

bija zvanījusi. — Kā klājas Borisam?

Kam?

Borisam.

Borisam Volkovam? Mēs viņu reti redzam. Viņš vairs nenāk uz sanatoriju. Man liekas, viņam klājas labi.

Vai kādreiz esat viņu saticis?

Jā, protams. Bet būs pagājušas divas vai trīs nedēļas. Viņš bija izgājis pastaigāties ar suni, ar aitu suni, to jau jūs pazīstat. Netikām gan runājuši. Kāda ir dzīve lejā? Tāda, kādu iedomājāties?

Apmēram, — Liliāna atteica. — Man šķiet, daudz kas atkarīgs no paša garastāvokļa. Vai kalnos vēl ir sniegs?

Holmanis

pasmējās.—Vairs

ne.

Pļavas

drīz

ziedēs.

Liliān... —Viņš vilcinājās. — Pēc dažām nedēļām es tikšu ārā no šejienes. Tā nav mānīšanās. Dalailama pats man tā teica.

Liliāna tam neticēja. Viņai tas arī bija teikts, jau pirms gadiem.

Tas ir brīnišķīgi, — viņš sacīja. — Tad jau mēs te redzēsimies. Vai gribat, lai pasaku to Klērfeitam?

Labāk vēl ne; šais lietās esmu māņticīgs. Ahā — sākas ziņas!

Jūs jau arī gribēsit klausīties! Uz redzēšanos, Liliān!

Uz redzēšanos, Holman.

Viņa bija gribējusi piebilst vēl ko par Borisu, tomēr nedarīja to.

Brītiņu viņa skatījās uz melno klausuli, tad uzmanīgi nolika to un ļāva vaļu savām domām, pati tām nesekodama, kamēr ievēroja, ka raud. Cik aušīga es esmu! — viņa nodomāja un piecēlās. Par visu taču jāmaksā. Vai es domāju, ka jau esmu samaksājusi?

Vārds «laime» mūsu laikos ir ieguvis pārspīlētu nozīmi, —

sacīja vikonts de Pestrs. — Ir bijuši gadu simteņi, kad tas nemaz nav bijis pazīstams. Tas toreiz nebija dzīves daļa. Palasiet labāko laikmetu ķī-niešu literatūru vai indiešu un grieķu klasiķus.

Emocijas vietā, kur sak-ņojas vārds laime, ļaudis tiecās pēc līdzsvarotas, cildenas dzīves izjūtas. Kur tā zaudēta, sākas krīzes, jūtu mulsums, romantisms un kā lēts aizstājējs rodas laimes meklēšana.

—Vai tā otra arī nav aizstājēja? — Liliāna jautāja.

Tomēr cilvēka cienīgāka, — Pestrs atbildēja.

—Vai viena bez otras nav iespējama?

Viņš to domīgi uzlūkoja. — Gandrīz nekad. Jūsu gadījumā

gan, man liekas. Tas mani fascinē. Jums ir abas. Tāda stāvokļa priekšnoteikums ir tik tīrs izmisums, ka apzīmējumi šim stāvoklim un tāpat izmisumam vairs nav svarīgi. Tas ir viņpus anarhijas — uz polāra vientulības līdzenuma, kur vairs nav nekādu skumju. Jūsu dvēselē, man šķiet, skumjas un dumpība jau sen iznīcinājušas viena otru. Tāpēc sīkām lietām ir tāda pati vērtība kā lielām. Sīkdaļas sāk iegūt starojošu mir-dzumu.

—Astoņpadsmitais gadsimts ceļas augšā, — Liliāna pa pusei zobgalīgi noteica. — Vai jūs neesat tā pēdējā atvase?

Tā pēdējais apbrīnotājs.

—Vai par laimi kādreiz ir runāts vairāk nekā tad?

Tikai ļaunajos laikposmos. Un pat tad ļaudis par to gan runāja un jūsmoja, bet visumā palika ļoti praktiski.

Kamēr nāca giljotīna.

Kamēr nāca giljotīna un tika izgudrotas tiesības uz laimi, —

Pestrs piekrita. — Giljotīna nāk vienmēr.

Liliāna izdzēra savu glāzi. — Vai tas viss nav garš ievads priekš-likumam, ko atkal gribat man izteikt: lai kļūstu jūsu mīļākā?

Pestrs palika gluži mierīgs. — Sauciet to tā, ja vēlaties. Mans no-lūks ir — dot jums ietvaru, kas jums vajadzīgs. Vai, pareizāk, ietvaru, kas, manuprāt, jums piederētos.

Kā iekalums akmenim?

Kā iekalums ļoti dārgam akmenim.

Tīrā izmisuma akmenim?

—' Zili baltas vientulības akmenim. Un balti zilas drosmes, madmmoiselle. Manu komplimentu! Un piedodiet, ka esmu tik neatlaidīgs. Dimanti ar tādu mirdzumu ir reti. — Pestrs pasmaidīja. — Vai tagad atkal vēlaties dzirdēt pēdējos ziņojumus par sacīkstēm Itālijā?

Te? «Maksimā»?

Kādēļ ne? Šīs iestādes saimnieks Albērs varētu izpildīt arī

daudz neparastākas vēlēšanās. Ja vien to gribētu. Un jūsu dēļ viņš

gribēs. Es to ievēroju; Albēram ir laba acs.

Orķestris saskaņā ar tradīciju sāka spēlēt melodijas no

«Jautrās atraitnes». Viesmīļi noridāja galdu. Albērs kaķa soļiem pagāja garām un lika, lai viņiem atnes pudeli konjaka. Tā nebija ne putekļaina, ne ar Napoleona ģerboni rotāta; tās vienīgais rotājums bija maza, ar roku rakstīta etiķete. — Es jums jau teicu, ka viņam ir laba acs, — Pestrs piezīmēja. — Nogaršojiet šo konjaku.

Protams, mums tas vispirms jāsasilda delnās, jāieelpo tā buķete un par to drusku jāparunājas. Pa-rastās ceremonijas. Mūs novēro.

Liliāna paņēma glāzi un, rokā neapsildījusi un smaržu neieelpojusi, vienkārši to izdzēra. Pestrs iesmējās. Albērs savā

stūrī parādīja piekrītoša smaida ēnu. Dažas minūtes vēlāk smaidam sekoja viesmīlis ar mazu frambuāza pudeli. Viņš nolika uz galda mazākas glāzītes un piepildīja tās. Gaisā tūliņ izplatījās agras vasaras augļudārzu aromāts.

—Vecs aveņu liķieris, — Pestrs godbijīgi paskaidroja.—Vēl retāks.

Ko viņš darītu, Liliāna domāja, ja es ielietu aveņu liķiera glāzi viņa pārsmalcinātajā sejā? Droši vien viņš saprastu arī to un izteiktu kādu galantu frāzi. Viņa nenicināja Pestru; tieši otrādi, viņš tai šķita patīkams kā vieglas miegazāles, un viņa to bija uzklausījusi ar interesi. Liliānai viņš bija dzīves otras puses iemiesojums. Dzīves bailes viņš bija sublimējis par estētiska cinisma kultu un bīstamas kalnu takas centās pārvērst parka celiņos. Tas neko nemainīja. Kur viņa kaut ko tādu jau bija dzirdējusi? Protams, pie Levalli Sicīlijā. Lai tā dzīvotu, vajadzēja naudu un maz sirds. Kas tā dzīvoja, tas nebrauca no Brešas uz Brešu. Tas visu laiku palika Brešā un klāstīja, ka dzīvo astoņpadsmitā gadsimta sākuma Versaļā.

Nu man jāiet, — viņa teica.

Cik bieži jūs to sakāt, — nopūtās Pestrs. — Tas jūs dara neat-vairāmu. Vai tas ir jūsu mīļākais izteiciens?

Viņa to uzlūkoja. — Kaut jūs zinātu, cik labprāt es paliktu,—viņa lēnām sacīja. — Pat nabadzīga, viena — lai tikai paliktu! Paliktu! Viss cits ir meli un baiļu drosme.

Liliāna viņam lika pieturēt auto pie viesnīcas. Nakts šveicars lielā satraukumā steidzās viņai pretī. — Klērfeitā kungs ir divpadsmitā vietā! Apdzinis sešus konkurentus. Diktors teica—viņš esot brīnišķīgs nakts braucējs.

—Viņš tiešām tāds ir.

Glāzi šampanieša, lai to nosvinētu?

Nekad nevajag svinēt par agru. Sacīkšu braucēji ir māņticīgi.

Liliāna brītiņu pasēdēja mazajā, tumšajā vestibilā.

Ja viņam tāpat veiksies arī turpmāk, viņš rit agri atkal būs Brešā, — nakts šveicars sacīja.

Tas ari tiesa, — Liliāna atbildēja un piecēlās. — Es vēl aiziešu uz Senmišela bulvāri iedzert tasi kafijas.

Viņu jau tur pazina un cienīja kā pastāvīgu apmeklētāju.

Viesmīlis viņu uzmanīja, Žerārs viņu gaidīja, un studentu grupa bija izveidojusi viņai tādu kā godasardzi.

Žerāram bija tā lieliskā īpašība, ka viņš vienmēr bija izsalcis.

Ka-mēr viņš ēda, Liliānai atlika laiks pārdomām. Viņai patika skatīties ārā, ielā, kur garām plūda dzīve iekaisušām acīm, kas nepazina mierinājuma. Šai bezgalīgajā straumē raugoties, grūti bija ticēt, ka katram atsevišķam cilvēkam pieder nemirstīga dvēsele. Kurp dvēseles aizceļo vēlāk? Vai izirst tāpat kā miesas?

Vai arī joprojām klīst apkārt šādos alku, baudas un izmisuma vakaros kā pamazām izirstoši rēgi, ko pilda klusas bailes un lūgums atļaut palikt tiem, kas viņi bijuši, un nekļūt par dvēseļu mēslojumu citiem, kas šai brīdī, neko nedomājot, tika ra-dīti aiz logu tūkstošiem?

Žerārs beidzot bija paēdis. Beigās viņš vēl uzkoda lielisko Ponlevekas sieru. — Kā šis rupjais process, uzņemot sevī barību ceptu dzīv-nieku līķu gabalu un pussadalījušos piena produktu veidā, ierosina dvēseles dzejiskās īpašības! — viņš pavēstīja. —

Tas mūžam pārsteidz un mierina!

Liliāna iesmējās. — No Brešas uz Brešu, — viņa noteica.

Nesaprotu šo skaidro un vienkāršo teikumu, bet tas šķiet samērā neapstrīdams. — Žerārs izdzēra kafijas tasi. — Tas pat ir dziļš. No Brešas uz Brešu! Tā es nosaukšu savu nākamo dzejoļu krājumu. Jūs šovakar esat ļoti klusa.

Ne jau klusa. Man tikai nav vārdu, ko teikt.

No Brešas uz Brešu?

Apmēram tā.

Žerārs pamāja ar galvu un paostīja savu konjaku. — Tas ir teikums, kas kļūst arvien labāks. Tas vedina uz neskaitāmām nodrāztām frāzēm, kas visas reiz bijušas dziļas kā raktuvju šahtas un varbūt jopro-jām vēl ir tādas.

Es zinu vēl vienu, — Liliāna sacīja. —Viss ir viens un tas pats.

Žerārs nolika glāzi.—Ar vai bez fantāzijas?

—Ar visu iespējamo fantāziju.

Viņš atvieglināts pamāja. — Vienu mirkli es jau baidījos, ka jūs esat depresijā un palaidīsit kādu nāvīgu veļas mazgātavas prātulu.

Gluži pretēji—ārkārtīgi aplaimojošu atziņu.

— Sīkdaļas ir tas pats, kas veselais, bet veselais ir vairāk. Šī

vīna pudele ir tikpat burvīga kā Rafaēla glezna; piņņainajā

studentē, kas sēd pie tā galdiņa, vīd kaut kas no Mēdejas un Aspazijas — dzīve bez perspektīvas; viss ir reizē svarīgs un nesvarīgs; viss ir priekšplānā; viss ir Dievs. Vai to jūs gribat teikt? — Žerārs jautāja.

Liliāna pasmaidīja. — Cik ātri jūs visu uztverat!

Par daudz ātri. — Žerārs rūgti saviebās. — Par ātru, lai to pie-dzīvotu. — Viņš iemeta lielu malku konjaka. — Ja jūs to tiešām esat izjutusi, — viņš turpināja lekciju, — jums atliek tikai trīs lietas...

—Tik daudz?

Iestāties budistu klosterī, sajukt prātā vai mirt—vislabāk pašai no savas rokas. Pašiznīcība, kā jums zināms, ir viens no trim veidiem, ar ko esam pārāki par dzīvniekiem.

Liliāna nejautāja, kas būtu abi pārējie. — Ir vēl ceturtā

iespēja, — viņa sacīja. — Mūsu nelaime tā, ka savās iedomās piešķiram sev tiesības uz dzīvi. Tādu tiesību mums nav. Ja to zinām, laba tiesa rūgta medus pēkšņi pārvēršas saldā.

Žerārs klusēdams salutēja, paceldams abas rokas. — Kas neko ne-gaida, tas nekad nepieviļas. Pēdējā starp sīkajām patiesībām!

Šim

vakaram

pēdējā,

—

Liliāna

atteica

un

piecēlās. —Visjau-kākās patiesības nedzīvo ilgāk par vienu nakti.

Cik daudz miroņu gan jāuzslauka katru rītu! Un par cik dīvainām lietām dažkārt gan runā pēc saulrieta. Nu man jāiet.

—Tā jūs vienmēr sakāt, bet vienmēr atgriežaties.

Viņa to pateicīgi uzlūkoja. — Tā ir, vai ne? Savādi, ka tikai dzejnieki to zina.

Patiesībā arī viņi to nezina. Viņi tikai tā cer.

Viņa aizgāja pa Lielo Augustīņu krastmalu līdz Voltēra krastmalai, tad nāca atpakaļ pa šaurajām ieliņām aiz piekrastes.

Viņa nebaidījās naktī staigāt viena, nebaidījās no cilvēkiem.

Sēnas ielā viņa ieraudzīja kādu guļam zemē. Viņa to noturēja par piedzērušos sievieti un pagāja garām; tomēr kaut kas šīs sievietes stāvoklī, pa pusei uz ietves, pa pusei uz ielas guļot, viņai lika pagriezties atpakaļ. Viņa gribēja vismaz uzvilkt to uz ietves, kur tā būtu drošībā no garāmbraucējām mašīnām.

Sieviete bija mirusi. Acis bija vaļā un stingi skatījās uz Liliānu blā-vajā ielas laternas gaismā. Kad viņa pacēla sievietes plecus, galva ar paklusu būkšķi atsitās pret bruģi. Liliāna apslāpēti iekliedzās; mirkli viņai likās, ka nodarījusi sievietei sāpes. Viņa ieskatījās sejā: tā bija bez-galīgi tukša. Apjukumā viņa paskatījās apkārt un nezināja, ko darīt. Daži logi bija gaiši, un aiz kāda plata, aizkariem segta, dzirdēja mūziku. Starp namiem debess izskatījās ļoti augsta un bija bez zvaigznēm. Kāds no kaut kurienes sauca.

Liliāna ieraudzīja tuvojamies kādu vīrieti. Viņa mirkli vilcinājās, tad ātri gāja tam pretī. — Žerār! — viņa teica, pār-steigta un dziļi atvieglināta. — Kā jūs zinājāt...

Es jums sekoju. Tā ir dzejnieku privilēģija pavasara vakaros...

Liliāna papurināja galvu. — Tur guļ mirusi sieviete! Nāciet!

Droši vien piedzērusies. Nesamaņā.

Nē, mirusi. Es zinu, kādi izskatās mirušie. — Viņa juta Žerāra pretestību. — Kas jums vainas?

Negribu ar to ielaisties nekādās darīšanās, — sacīja nāves dzejnieks.

Mēs nevaram viņu atstāt tā guļot.

Kādēļ ne? Viņa ir mirusi. Viss tālākais ir policijas darīšana. Es tur negribu jaukties. Jums arī nevajadzētu to darīt! Viņi domās, ka esam viņu noslepkavojuši. Nāciet!

Viņš vilka Liliānu aiz rokas. Viņa palika stāvam un raudzījās sejā, kas vairs nezināja neko un zināja visu, par ko Liliānai nebija ne jausmas. Mirusī izskatījās briesmīgi pamesta. Viena kāja bija pavilkta uz augšu zem rūtainajiem svārkiem. Liliāna redzēja viņas zeķes, brūnās kurpes, puspavērtās plaukstas, īsos, tumšos matus un tievu ķēdīti ap kaklu.

Nāciet! — čukstēja Žerārs.—Te mēs noteikti iekulsimies nepa-tikšanās! Nonākt darīšanās ar policiju nav nekāds joks! Mēs varam no kaut kurienes piezvanīt Ar to pilnīgi pietiek.

Viņa ļāvās aizvilkties projām. Viņš gāja tik ātri, ka viņa ar pūlēm tika tam līdzi. Kad viņi sasniedza krastmalu, Liliāna redzēja, ka Žerārs ir ļoti bāls. — Runāt par to ir viens, bet sastapties ar to vaigu vaigā — pavisam kas cits, vai ne? — viņa jautāja rūgtā zobgalībā. — No kurie-nes mēs varētu piezvanīt? No manas viesnīcas?

Nakts šveicars dzirdēs, ko mēs runājam.

—Varu viņu pēc kaut kā aizsūtīt.

Labi.

Šveicars starodams nāca pretī.—Viņš tagad ir desmitajā vietā, bet gan jau...

Viņš ieraudzīja Žerāru un kā pārmezdams apklusa. — Kāds Klērfeitā draugs, — Liliāna sacīja. — Jums taisnība, mums tagad jānosvin viņa panākumi. Atnesiet pudeli šampanieša. Kur šeit ir tālrunis?

Šveicars norādīja uz savu galdu un nozuda.

Nu, — Liliāna sacīja.

Žerārs jau skatījās tālruņa grāmatā. — Tā ir veca grāmata.

Policijas numuri nemainās.

Desmitajā vietā, Liliāna nodomāja. Viņš arvien vēl brauc un brauc, no Brešas uz Brešu, bet tikmēr...

Viņa dzirdēja Žerāru runājam. Šveicars atgriezās ar glāzēm un pudeli šampanieša. Korķis noblīkšķēja kā šāviens; šveicars bija pārāk priecīgi sakratījis pudeli. Žerārs satrūcies apklusa. — Nē, tas nebija šāviens, — viņš tad paskaidroja tālrunī un nolika klausuli.

—Man

liekas,

jums

kaut

kas

jāiedzer,—Liliāna

sacīja.—Acumirklī man prātā neienāca nekas vairāk kā pasūtināt šampanieti; šveicars ir visu vakaru gaidījis, kad varēs atvērt pudeli.

Ceru, ka tas nav svētuma zaimojums.

Žerārs pakratīja galvu un kāri dzēra. Viņš paskatījās uz tālruni.

Liliāna noprata — viņš baidījās, ka policija varētu sadzīt zvanītājam pēdas. —Viņiem likās, ka te kāds šauj, — viņš

teica. — Tas bija korķis. Kāpēc traģiskais bieži ir tik briesmīgi smieklīgs?

Liliāna pasniedza viņam pudeli, lai viņš pielietu abas glāzes.

Nu man jāiet, — viņš noteica.

Šoreiz jūs esat tas, kam jāiet. Ar labunakti, Žerār.

Viņš paskatījās už pudeli. — Ja jūs vairāk negribat, varu paņemt to līdzi.

Nē, Žerār. Vai nu vienu, vai otru.

Liliāna noskatījās, kā viņš žigli nozūd aiz durvīm. Nu nāk vientu-līgā nakts, viņa nodomāja un atdeva pudeli šveicaram. —

Izdzeriet to. Vai radio vēl ir turpat augšā?

Protams, mademoiselle.

Liliāna uzkāpa pa kāpnēm. Radioaparāta hroms un stikls spīdēja tumsā. Viņa ieslēdza gaismu un brīdi pagaidīja pie loga, lai redzētu, vai nebrauks garām policija. Viņa neredzēja neko. Tad lēnām izģērbās. Apdomājās, vai pa nakti neizkārt visapkārt savus sabiedrotos, tērpus; tomēr nedalīja to. Šo palīgu laiks pagājis, viņa nosprieda. Taču lampu atstāja degot un iedzēra miegazāles.

Liliāna pamodās, it kā tiktu no kaut kurienes izmesta. Saules stari caur aizkariem dūrās bālajā elektriskajā spuldzītē. Spalgi zvanīja tālrunis. Policija, viņa nodomāja un pacēla klausuli.

Tas bija Klērfeits. — Nupat sasniedzām Brešu!

Jā, Brešu. — Viņa nokratīja sapņa atliekas, kas jau lidoja aizmirstībā. — Tu esi galā!

Un sestais. — Klērfeits iesmējās.

Sestais. Tas ir brīnišķīgi.

Tās ir blēņas! Rīt es atgriezīšos. Tagad man jāizguļas. Toriāni jau guļ cietā miegā tepat krēslā.

Jā, guli. Labi, ka piezvanīji.

—Vai brauksi man līdzi uz Rivjēru?

Jā, mīļais.

Gaidi mani.

Jā, mīļais.

Neaizbēdz, kamēr neesmu pārbraucis.

Kur lai es bēgtu? — viņa domāja. Uz Brešu? — Es tevi gaidu, — viņa atbildēja.

Pēc pusdienām viņa gāja pastaigāties pa Sēnas ielu. Tā bija tāda pati kā vienmēr. Viņa izskatīja laikrakstu slejas, bet neko neatrada. Tas, ka cilvēks miris, bija pārāk nesvarīgs notikums, lai par to ziņotu avīzē.

XIX

ŠO MĀJU ES NOPIRKU ilgi pirms kara, — Klērfeits sacīja.—To-reiz varēja par sviestmaizi nopirkt pusi Rivjēras.

Nekad neesmu te dzī-vojis, tikai šo to pircis un te novietojis. Kā

redzi, tā celta drausmīgā stilā, bet stuka rotājumus var nodauzīt, visu ēku modernizēt un pie-klājīgi iekārtot.

Kāpēc? Vai tu tiešām gribi te dzīvot?

Kādēļ ne?

Viņa paskatījās no krēslainās istabas tumšajā dārzā ar grantētiem celiņiem. Jūru no šejienes nevarēja redzēt. — Bet, Klērfeit! — viņa smaidot teica. — Varbūt tad, kad tev būs sešdesmit pieci gadi! Ne agrāk. Pēc čakla darba mūža Tulūzā. Tad, ja gribēsi, tu vari te vadīt godīga franču pensionāra dzīvi, svētdienās atļaujoties vakariņas Parīzes viesnīcā un izbraukumu uz kazino.

Dārzs ir liels, un māju var izbūvēt, — Klērfeits netraucēti tur-pināja. — Nauda man ir. Mille Miglia izrādījās gluži ienesīgs.

Pēc Monako sacīkstēm ceru sapelnīt vēl. Kāpēc, tev šķiet tik neiespējami te dzīvot? Kur citur tu gribētu būt?

Nezinu, Klērfeit.

Neaušojies nu, to zina katrs! Vismaz aptuveni.

Es ne, — Liliāna atteica vieglā panikā. — Nekur. Ja kaut kur grib dzīvot, tas allaž nozīmē, ka kaut kur grib nomirt.

Ziemā klimats te ir simtreiz labāks nekā Parīzē.

Ziemā! — Liliāna to izrunāja tā, it kā sacītu — Sīriuss, Stiksa un mūžība.

— Ziema pienāks drīzāk, nekā tu domā. Mums aši jāķeras pie pār-būves, ja gribam, lai ziemas sākumā viss ir gatavs.

Liliāna paskatījās apkārt tumšajā, drūmajā telpā. Tā nebija pirmā reize, kad viņi par to runāja. Es negribu te būt gūstekne, viņa nodo-māja. —Vai tev ziemā nebūs jāstrādā Tulūzā? — viņa jautāja.

—To es tikpat varu darīt; gribu tikai, lai tu iepriekš apmeties uz dzīvi tur, kur vislabākais klimats.

Kas man daļas gar klimatu, Liliāna nodomāja un izmisusi sacīja: —Vislabākais klimats ir sanatorijā.

Klērfeits viņu uzlūkoja. —Vai tev jābrauc atpakaļ?

Viņa neatbildēja.

—Vai tu gribētu braukt atpakaļ uz sanatoriju? — viņš jautāja.

-—Ko lai es tev atbildu? Vai es neesmu šeit?

—Vai tu esi pajautājusi ārstam? Vai vispār, te lejā dzīvojot, tu kādreiz esi bijusi pie ārsta?

Tas man nav jājautā ārstam.

Viņš tai uzmeta neuzticīgu skatienu. — Mēs abi kopā aiziesim pie ārsta. Es tev atradīšu labāko ārstu Francijā, un mēs pajautāsim viņam.

Liliāna neatbildēja. Ari tas vēl, viņa nodomāja. Jau agrāk Klērfeits viņai pāris reižu bija jautājis, vai viņa apmeklējot ārstu, bet neko vairāk nevaicāja, dzirdot viņas apgalvojumu, ka bijusi.

Šoreiz bija citādi. Tas saderēja kopā ar māju, nākotni, mīlestību, gādību, ar visiem skaistajiem vārdiem, kuri viņai vairs nepastāvēja, jo tikai darīja miršanu vēl grūtāku. Nākamais loģiskais solis būs tas, ka viņš mēģinās ielikt viņu slimnīcā.

Aiz loga spalgi iedziedājās putns. — Iesim ārā no šejienes, —

Klērfeits sacīja. — Elektriskā gaisma šai krāsainajā kroņlukturī ir šausmīga, to es atzīstu. Bet to visu var mainīt.

Ārā vakars kļāvās pie mūru stuka rotājumiem. Liliāna dziļi ievilka elpu. Viņa jutās kā izbēgusi. Patiesība būs tā, ka tu negribi dzīvot pie manis, Liliān! — Klērfeits sacīja. — Es zinu.

Bet es taču dzīvoju pie tevis, — viņa bezpalīdzīgi atteica.

Tu dzīvo pie manis kā tāds, kura rit te vairs nebūs. Kā tāds, kurš vienmēr grasās aizceļot.

—Vai tu pats tā negribēji?

Varbūt — bet tagad es tā vairs negribu. Vai tu nekad neesi gribējusi dzīvot ar mani citādi?

Nē, — viņa klusi atbildēja. — Bet arī ne ar vienu citu, Klērfeit.

Kādēļ ne?

Viņa spītīgi klusēja. Kāpēc viņš uzdod šos muļķīgos jautājumus?

Par to mēs jau esam diezgan runājuši, — viņa beidzot izteica.

Kāpēc atkal jāsāk no gala?

Attiecības var mainīties. Vai mīlestība ir kaut kas tik nicināms?

Viņa papurināja galvu. Viņš to uzlūkoja. — Nekad savā mūžā

neesmu ar visu sirdi un prātu vēlējies kaut ko iegūt, Liliān. Nu es to vēlos. Es vēlos tevi.

Bet es taču tev esmu!

Ne pilnīgi. Ne pietiekami.

Viņš grib mani piesiet un ieslēgt, viņa nodomāja, un viņš ar to lepojas un sauc to par laulību un gādību, un mīlestību, un varbūt tā

tas arī ir. Bet kāpēc viņš negrib saprast, ka tieši tas, ar ko viņš

lepojas, mani atgrūž? Naida pilna viņa paskatījās uz mazo vasarnīcu ar tās grantētajiem celiņiem. Vai viņa bija bēgusi lejā no kalniem, lai galā nokļūtu šeit? Šeit vai Tulūzā, vai Brešā? Kur bija palikusi dēka? Kur bija palicis Klērfeits? Kas viņu tā pārvērtis?

Kāpēc viņi par to nesmējās? Kas gan viņiem vēl atlika?

— Mēs varam vismaz mēģināt, — Klērfeits sacīja. — Ja nekas neiznāks, pārdosim māju.

Man vairs nav laika mēģinājumiem, Liliāna domāja. Un man vairs nav laika izmēģināt mājas un ģimenes laimi. Tā iedveš pārāk lielas skumjas. Man jādodas projām! Man pat nav vairs laika tādām sarunām. To visu es daudz labāk zināju jau tur augšā, sanatorijā, pie Borisa, un aizbēgu arī no turienes.

Viņa pēkšņi nomierinājās. Viņa vēl nezināja, ko darīs, bet apziņā, ka iespējams bēgt, viss kļuva mazāk nepanesami. Viņa nebaidījās nelaimes; pārāk ilgi viņa jau bija dzīvojusi ar to un no tās. Viņa nebaidījās arī laimes, kā baidījās laba tiesa to, kas domājās to meklējam. Viņa baidījās tikai no viduvējības cietuma.

Tovakar uz jūras bija uguņošana. Nakts bija skaidra un liela velve, un, tā kā apvārsni veidoja debesis un jūra, raķetes pacēlās un krita, it kā būtu izšautas bezgalībā un ikreiz kristu zemei garām telpā, kas vairs nebija telpa, jo tai šķietami trūka robežu. Liliāna atcerējās pēdējo uguņošanu, ko bija redzējusi. Tā notika slēpotāju namiņā pēdējā vakarā pirms viņas bēgšanas. Vai viņa atkal nebija bēgšanas priekšvakarā? Liekas, manā dzīvē katra izšķiršanās notiek ar uguņošanu, viņa ironiski nodomāja. Vai varbūt viss, kas noticis līdz šim, ari nebija nekas cits? Uguņošana, kas tagad sāka izbālēt un pārvērsties pelnos un putekļos? Viņa paskatījās apkārt.

Vēl ne, viņa bailīgi nodomāja, vēl ne tagad!

Vai pirms beigām arvien nenāca vismaz vēl viens liels, spožs uzliesmojums, kurā viss tika izšķiests skaistā finālā?

Mēs vēl neesam spēlējuši, — Klērfeits sacīja. —Vai tu kādreiz esi to darījusi? Es domāju — spēļu zālē.

Nekad.

—Tad tev jāpamēģina. Tad tev ir nevainīga roka un noteikti jālaimē. Vai neaizbrauksim turp? Vai varbūt tu esi nogurusi?

Pulkstenis jau divi.

Agrs rīts! Kas gan tad būtu noguris?

Viņi lēnām brauca mirdzošajā naktī. — Beidzot ir silts. —

Liliāna sacīja.

-

Mēs varam palikt te, līdz arī Parīzē būs vasara.

Viņa piekļāvās viņam. — Klērfeit, kādēļ cilvēki nedzīvo mūžīgi? Bez nāves?

Viņš aplika roku viņai ap pleciem. — Jā, kādēļ ne? Kādēļ mēs no-vecojam? Kāpēc mēs nevaram tā kā trīsdesmit gadu vecumā

līdz pat astoņdesmit gadiem un tad pēkšņi nomirt?

Viņa iesmējās. — Man vēl nav trīsdesmit.

Tas tiesa, — Klērfeits noteica un palaida viņu vaļā. — Es to pastāvīgi piemirstu. Man ir tāda sajūta, ir kā tu trīs mēnešos būtu kļuvusi vismaz piecus gadus vecāka — tik ļoti tu esi pārvērtusies.

Tu esi kļuvusi piecus gadus skaistāka. Un desmit gadus bīstamāka.

Vispirms viņi spēlēja lielajās zālēs, tad, tām tukšojoties, mazākos salonos, kur likmes bija augstākas. Klērfeits sāka laimēt.

Sākumā viņš spēlēja «trīsdesmit un četrdesmit», tad pārgāja pie ruletes galda, kur maksimums bija augstāks nekā pie citiem.—Stāvi vien man aiz mugu-ras, — viņš teica Liliānai. —

Tu nes laimi.

Klērfeits lika uz divpadsmit, uz divdesmit divi un deviņi. Viņš

pa-mazām zaudēja, kamēr atlika žetoni tikai vēl vienai augstākajai likmei. Viņš tos lika uz sarkanā. Sarkanais laimēja. Viņš atņēma nost pusi laimesta un pārējo atstāja uz sarkanā. Sarkanais atkal laimēja. Viņš at-stāja tur maksimumu. Sarkanais laimēja vēl divas reizes. Nu Klērfei-tam priekšā krājās liela žetonu kaudze. Citi spēlmaņi salonā kļuva uz-manīgi. Ap galdu tagad bija drūzma.

Liliāna ieraudzīja princi Fiolu, savu dejas partneri Sicīlijas viesībās. Viņš arī pienāca pie galda. Viņai uzsmaidījis, viņš uzlika žetonu uz melnā. Sarkanais atkal laimēja. Nākamajā gājienā

melnais bija noklāts maksimālām likmēm no visām pusēm, un spēlētāji spiedās pie galda trijās rindās. Gandrīz visi derēja pret Klērfeitu. Tikai kāda savītusi veča gaišzilā šifona vakartērpā

joprojām sekoja viņam un lika uz sarkanā.

Zālē iestājās klusums. Bumbiņa lēkāja. Veča nošķaudījās.

Sarkanais atkal laimēja.

Fiola māja, lai Klērfeits mitējas; galu galā, sērijai reiz vajadzēja beigties. Klērfeits papurināja galvu un atstāja maksimālo likmi uz sar-kanā.

— II estfou— kāds noteica Liliānai aiz muguras.

Pēdējā mirklī vecā sieva, kas jau bija pievākuši visu savu laimestu, aizstūma visu atpakaļ uz sarkano. Klusumā varēja dzirdēt, ka viņa smagi elpo un tad aiztur elpu. Viņa pūlējās savaldīt jaunu šķavu lēkmi. Viņas roka gulēja uz zaļās drēbes kā

sadzeltējusi putna kāja. Sev blakus viņa kā laimnesi turēja mazu, zaļu bruņrupuci.

Atkal laimēja sarkanais. Veča laida vaļā šķavas. —

Formidable,— teica sieviete Liliānai aiz muguras. — Kas viņš

tāds ir?

Uz numuriem gandrīz neviens vairs nelika. Baumas par nepiedzī-voto sarkanā sēriju bija izplatījušās pa visu kazino. Lielu žetonu kau-dzes rindām krāvās uz melnā. Sarkanais bija iznācis septiņas reizes pēc kārtas; krāsai beidzot bija jāmainās. Klērfeits bija vienīgais, kas palika pie sarkanā. Uztraukumā vecā sieva pēdējā mirklī uzlika savu bruņ- rupuci. Iekams viņa paspēja to apmainīt, zāli pāršalca čuksti: sarkanais atkal bija laimējis.

Madame, mēs nevaram divkāršot jūsu bruņrupuci, — teica krupjē un pāri galdam piestūma dzīvnieku ar gudro, veco galvu tā

īpašniecei.

Bet mans laimests! — spoks ieķērcās.

Piedodiet, madame, bet jūs neko neuzlikāt un ari nepieteicāt.

Bet jūs taču redzējāt, ka es gribēju likt! Ar to pietiek.

Jums vai nu jāliek, vai jāziņo likme, kamēr lodīte nav kritusi.

Veča meta apkārt sarūgtinātus skatienus. — Faites vosjeux —

vienaldzīgi noteica krupjē.

Klērfeits atkal lika uz sarkanā. Veča nikni novietoja savu likmi uz melnā. Arī visi citi izvēlējās melno. Fiola lika uz seši un melno. Vēlreiz laimēja sarkanais. Nu Klērfeits pievāca savu laimestu. Viņš pastūma žetonus krupjē un piecēlās.—Tu man tiešām atnesi laimi,—viņš teica Liliānai un pagaidīja pie galda, kamēr lodīte atkal apstājās. Bija laimējis melnais. — Redzi nu, —

viņš sacīja. — Reizēm tomēr darbojas sestais prāts.

Viņa pasmaidīja. Kaut jel tev tas būtu mīlestībā! — viņa nodomāja.

Fiola pienāca viņiem klāt. — Apsveicu. Aiziet īstajā laikā ir lielā dzīves māksla.

Viņš pagriezās pret Liliānu.—Vai jums tā nešķiet?

Nezinu. Man nekad nav bijis tādas izdevības.

Viņš pasmējās. — Es tam neticu. Jūs pazudāt no Sicīlijas un atstājāt krietnu jucekli daudzās galvās. Jūs ieradāties Romā un pazudāt kā zibens. Ari Venēcijā neviens nav varējis jūs atrast, kā

man stāstīts.

Viņi piegāja pie bāra nosvinēt Klērfeita laimi.

Manuprāt, es esmu laimējis pietiekami, lai pārbūvētu māju, —

viņš sacīja Liliānai.

Rīt tu to atkal vari zaudēt.

—Vai tu to vēlētos?

Protams, ne.

Es vairāk nespēlēšu, — viņš paziņoja. — Paturēsim visu laimestu. Es tev dārzā izrakšu pat peldbaseinu.

Tas man nav vajadzīgs. Es neprotu peldēt — tu pats zini.

Viņš tai uzmeta ātru skatienu. — Zinu. Vai esi nogurusi?

Nē.

Deviņreiz sarkanā sērija ir tīrais brīnums, — sacīja Fiola. —

Tikai reizi mūžā esmu redzējis garāku sēriju. Divpadsmit reižu melns. Tas bija pirms kara. Toreiz bija galdi ar daudz augstāku maksi-mumu nekā tagad, privātajos salonos. Vīrs, kas spēlēja šai sērijā, izsmēla banku. Pēc tam viņš lika uz trīspadsmit, un trīspadsmit iznāca piecas reizes divpadsmit gājienos. Tā bija sensācija. Visi lika viņam līdzi. Tā viņš divreiz vienā naktī

iztukšoja banku. Tas bija kāds krievs. Pag, kā viņu sauca?

Volkovs vai tamlīdzīgi. Jā, Volkovs.

Volkovs? — neticīgi iejautājās Liliāna. — Taču ne Boriss Volkovs?

Pareizi! Boriss Volkovs. Vai jūs viņu pazināt?

Liliāna pakratīja galvu. Ne to Volkovu, viņa domāja. Viņa redzēja, ka Klērfeits viņu vēro.

—Es labprāt zinātu, kas ar viņu noticis, — Fiola sacīja. — Tas cil-vēks nu gan te sacēla sensāciju! Viens no pēdējiem lielās tradīcijas spēl-maņiem. Turklāt pirmklasīgs šāvējs. Viņš toreiz te bija kopā ar Mariju Andersenu. Varbūt būsit par viņu dzirdējuši.

Viena no skaistākajām sievietēm, ko esmu redzējis. Viņa aizgāja bojā Milānā, uzlidojumā. — Viņš pagriezās pret Klērfeitu. — Vai jūs nekad neesat dzirdējis par Volkovu?

—Nekad, — Klērfeits atbildēja.

—Savādi! Viņš toreiz piedalījās ari dažās autosacīkstēs.

Protams, kā amatieris. Reti esmu redzējis cilvēku, kas var turēt tik daudz alkohola. Droši vien viņš būs aizgājis bojā; vismaz izskatījās, ka tas ir viņa nolūks.

Klērfeitā seja bija satumsusi. Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes jaunu pudeli.—Vai šovakar vēl spēlēsit? — Fiola jautāja. —

Protams, ne?

Kādēļ ne? Sērijas nāk sērijās. Kas zina, varbūt gadīsies jauna laimes sērija ar melno — trīspadsmit reizes.

Viņam vairs nevajadzēja spēlēt, — Fiola teica Liliānai. —

Šodien ne. Šis likums ir vecs kā pasaule.

Liliāna paskatījās uz Klērfeitā pusi. Šoreiz viņš nebija lūdzis, lai Liliāna nāk līdzi un nes laimi, un viņa zināja, kādēļ. Cik viņš

bērnišķīgs, viņa nodomāja maigumā. Un cik akla viņa greizsirdība!

Vai viņš aizmirsis, ka mīlestību nekad nesagrauj kāds cits, bet gan vienmēr tikai pats?

Turpretī jums gan vajadzētu spēlēt, — Fiola sacīja. — Jūs te esat pirmo reizi. Vai darīsit to manis dēļ? Nāciet!

Viņi piegāja pie cita galda. Fiola sāka likt, un pēc dažām minūtēm arī Liliāna izmainīja dažas naudaszīmes žetonos. Viņa uzmanīgi lika mazas summas; nauda viņai bija kas vairāk nekā

īpašums — tas bija gabaliņš dzīves. Viņa nekad negribēja kļūt atkarīga no tēvoča īgnās palīdzības.

Gandrīz tūlīt viņa sāka laimēt. — Tā ir bērna roka, — sacīja Fiola, kas pats zaudēja. — Šī ir jūsu nakts! Vai jums nav iebildumu, ka jums piebiedrojas?

Jūs to nožēlosit.

Ne šai laimes spēlē. Lieciet tikai, kā ienāk prātā.

Kādu laiku Liliāna lika uz sarkano un melno, tad uz otro duci un beidzot uz skaitļiem. Divreiz viņa laimēja uz nulles. —

Nebūtība jūs mīl, — smiedamies noteica Fiola.

Parādījās veča ar bruņrupuci. Niknu seju viņa apsēdās pretī

Liliānai. Spēles starplaikos viņa sačukstējās ar bruņrupuci. Uz viņas pirksta vaļīgi grozījās ļoti skaists dimants. Kakls viņai bija tikpat krunkains kā bruņrupucim, un abi izskatījās līdzīgi. Kā

večai, tā bruņrupucim acis bija gandrīz bez plakstiem, ar neredzamu baltumu.

Liliāna nu lika pārmaiņus uz melno un uz trīspadsmit. Pēc brīža pacēlusi acis, viņa ieraudzīja Klērfeitu, kas stāvēja galda otrā pusē un noskatījās viņas spēlē. Viņa bija likusi tāpat kā savā

laikā Boriss Volkovs un redzēja, ka Klērfeits to ievērojis.

Dumpīgā spītā viņa turpināja likt uz trīspadsmit. Pēc sešiem gājieniem tas laimēja. — Diezgan, — viņa teica un sabēra žetonus somiņā. Viņa bija laimējusi, bet pati nezināja, cik.

—Vai jūs jau gribat iet prom? — Fiola jautāja. — Sī ir jūsu nakts. Jūs taču redzat. Tā vairs neatgriezīsies!

— Nakts ir beigusies. Ja mēs atvilktu logu aizkarus, bālais rīts mūs visus pārvērstu spokos. Ar labunakti, Fiola. Spēlējiet tālāk!

Kāds vienmēr spēlē tālāk.

Reizē ar Klērfeitu iznākusi ārā, Liliāna ieraudzīja Rivjēru tādu, kāda tā droši vien bija izskatījusies, kad tūristi to vēl nebija atklājuši. Debess mirdzēja misiņa dzeltenumā un gaišā zilgmē, gaidot sauli; jūra pie apvāršņa bija balta un caurspīdīga kā

akvamarīns. Tālu selgā peldēja dažas zvejas laivas dzeltenām un sarkanām burām. Krastmala bija klusa; pa ielām nebrauca mašīnas. Vējš smaržoja pēc langustiem un jūras.

Liliāna nezināja, kā pēkšņi aizsākās ķilda. Viņa dzirdēja Klērfeita balsi, bet pagāja kāds brīdis, līdz saprata, par ko viņš tik uztraukts. Brīvībā izlauzās viņa greizsirdība uz Volkovu. — Ko es varu darīt? — viņa dzirdēja Klērfeitu sakām. — Man jācīnās ar ēnu, ar kādu, ko ne-varu satvert, kādu, kura nav šeit un kurš tādēļ

vēl jo vairāk ir klāt, kurš ir stiprāks par mani tādēļ, ka viņa nav šeit, kurš nepieļauj kļūdas tādēļ, ka viņa nav šeit, kurš kļūst apskaidrots tādēļ, ka viņa nav šeit; tas dod viņam tūkstoš ieroču pret mani, kamēr es esmu šeit un tu mani redzi tādu, kāds tagad esmu, nesavaldīgs, netaisns, ja gribi, sīkumains, neldzīgs, — un pret to visu stāv cēlais, ideālais tēls, kas nevar izdarīt neko aplamu, tādēļ, ka nedara neko, tādēļ, ka klusē un es tam nekādi nevaru pretoties, tāpat kā nevar neko iesākt pret atmiņām par mirušo!

Pagurusi Liliāna atlieca galvu atpakaļ. Kādas izmisīgi muļķīgas vīriešu blēņas viņš te atkal runāja?

Vai tā nav? — Klērfeits jautāja, uzsizdams pa stūres ratu.

Saki man, vai tā nav! Es jutu, kāpēc tu izvairies no manis! Es zinu, ka tāpēc tu negribi ar mani precēties! Tu gribi atgriezties! Tā ir!

Tu gribi atgriezties!

Liliāna pacēla galvu. Ko viņš tur runāja? Viņa uzlūkoja Klērfeitu.

Ko tu tur runā?

—Vai tas nav tiesa? Vai tu pat tagad par to nedomāji?

Tagad es domāju tikai, kādi šausmīgi nelgas var būt pat gudrākie cilvēki. Nedzen taču mani ar varu projām!

Es tevi? Es daru visu, lai tevi paturētu!

—Vai tev liekas, ka tā tu mani paturēsi? Žēlīgais Dievs!

Liliāna atkal ļāva galvai nolīkt. — Tev nav iemesla būt greizsir-dīgam. Pat ja es atgrieztos, Boriss mani negribētu.

Tam nav nozīmes. Tu gribi atgriezties!

Nedzen mani atpakaļ! Ak Dievs, vai tiešām tu esi kļuvis akls?

Jā, — Klērfeits sacīja. — Droši vien! Droši vien, — viņš

izbrīnīts atkārtoja. — Bet tagad es tam vairs nespēju pretoties. Es vairs netieku ārā no tā.

Klusēdami viņi brauca pa Kornišu uz Antibas pusi. Pretī

kustēja ēzeļa pajūgs. Tanī dziedādama sēdēja pusaugu meitene.

Liliāna pārgu-ruši noskatījās uz viņu smeldzīgā skaudībā. Viņa domāja par veču ka-zino, kura dzīvos vēl gadiem, un redzēja smejošos meiteni, un tad iedomājās par sevi, un pēkšņi atkal uznāca viens no tiem mirkļiem, kad viss kļuva nesaprotams un nelīdzēja vairs nekādas viltības; viss posts viņu pārvarēja, un viss viņā kliedza nevarīgā dumpībā: kādēļ? Kādēļ tieši es? Ko es esmu nodarījusi, par ko sitiens ķēris tieši mani?

Pusaklām acīm viņa raudzījās burvīgajā ainavā. Pār ceļu plūda stipra puķu smarža. — Kādēļ tu raudi? — Klērfeits sapīcis jautāja. — Tev nudien nav iemesla raudāt.

Nē, nav gan.

Tu mani krāp ar ēnu, — viņš rūgti noteica. — Un tu raudi!

Jā, viņa domāja, bet ēnas vārds nav Boriss. Vai lai pasaku viņam tās vārdu? Bet tad viņš mani ieslodzīs slimnīcā un noliks sargus pie durvīm, lai mani kopj līdz nāvei aiz baltstikla logiem, dezinfekcijas līdzekļu piesātinātā gaisā, līdzjūtībā un cilvēka atkritumu sājajā smakā.

Viņa ieskatījās Klērfeita sejā. Nē, viņa nodomāja, tikai ne šīs mīlestības cietumu. Pret to protestēt būtu veltīgi. Atliek tikai bēgt.

Uguņošana beigusies; nav jēgas rakņāties pelnos.

Mašīna iebrauca viesnīcas .pagalmā. Kāds anglis peldmētelī

jau devās uz jūrmalu peldēties. Klērfeits palīdzēja Liliānai izkāpt no mašīnas, neskatīdamies viņā. — Tu mani vairs bieži neredzēsi,—viņš teica. — Rīt sāksies treniņi.

Viņš pārspīlēja. Sacīkšu ceļš gāja caur pilsētu, un trenēties tur bija gandrīz neiespējami. Ielas paredzēja norobežot tikai pašām sacīkstēm; pārējā laikā sportisti varēja tikai izbraukt maršrutu un iegaumēt ātrumu pārslēgšanas vietas.

It kā garā gaitenī skatīdamās, Liliāna redzēja, kas starp viņiem vēl varētu notikt. Tas bija gaitenis, kas pakāpeniski sašaurinājās un kam nebija izejas. Viņa pa to nevarēja iet. Citi, kam bija vairāk laika, varbūt varētu to darīt. Viņa ne. Mīlestībā nevarēja griezties atpakaļ, nekad vairs nevarēja sākt no gala. Kas bija noticis, palika asinīs. Klērfeits nekad vairs nevarēja būt ar viņu tāds, kāds bija bijis. Viņš to varēja ar jebkuru citu sievieti, bet ne ar Liliānu. Un tas, kas pastāvējis starp viņiem, bija tikpat neatsaucams kā

pagājušais laiks, un tur nepietika ne ar kādu upuri, ne gatavību, ne labu gribu. Tas bija skumjais, nepielūdzamais likums. Liliāna to pazina un tāpēc gribēja aiziet. Mūža atlikums bija visa viņas dzīve —bet Klērfeita dzīvē tā bija tikai ļoti maza daļa. Tāpēc viss bija atkarīgs vienīgi no viņas, ne no Klērfeita. Svaru kausi bija pārāk nelīdzsvaroti: tas, kas viņa mūžā būs tikai epizode, lai gan viņš pats tagad tā nedomāja, viņai nozīmēja beigas. Viņa nevarēja to upurēt; to viņa tagad zināja. Viņa nejuta nedz nožēlu, nedz skumjas; pat tām viņai vairs neatlika laika. Bet viņa juta apskaidrību, kas līdzinājās rīta saulei. Un reizē ar šo skaidrību izklīda pēdējā pārpratumu migla. Viņa juta mazo un aso izšķiršanās prieku. Un savādi — reizē ar izšķiršanos atgriezās maigums — jo nu viņai vairs nedraudēja briesmas.

Nekas no tā, ko tu teici, nav tiesa, Klērfeit, — viņa atsāka citādā balsī. — It nekas! Aizmirsti to! Tas nav tiesa! Nekas!

Viņa redzēja Klērfeitā seju atplaukstam. — Tu paliksi pie manis? — Viņš ātri iejautājās.

Jā. — viņa atbildēja. Pēdējās dienās viņa vairs negribēja ķildu.

Tu beidzot saproti, ko es vēlos.

Ja, es saprotu, — viņa atteica un pasmaidīja.

Tu precēsies ar mani?

Viņš nemanīja viņas vilcināšanos. — Jā,—viņa teica. Ari tas tagad vairs nebija svarīgi. Klērfeits cieši skatījās viņā. — Kad?

Kad gribi. Rudenī.

Viņš brītiņu klusēja. — Beidzot! — viņš tad izteica. —

Beidzot! Tu to nekad nenožēlosi, Liliān!

Es zinu.

Vienā mirklī viņš bija pilnīgi pārvērties. — Tu esi nogurusi!

Tev jābūt pārgurušai līdz nāvei! Ko gan mēs izdarījām? Tev jāiet gulēt, Liliān! Nāc, es uzvēdīšu tevi augšā.

Un tu?

Iešu izpeldēties kā tas anglis, tad izbraukšu sacīkšu ceļu, kamēr vēl nav sākusies satiksme. Tā ir tikai rutīna; maršrutu es pazīstu.

Viņš apstājās pie viņas istabas durvīm. — Kāds es esmu idiots!

Pazaudēju vairāk nekā pusi sava laimesta! Aiz dusmām!

Es laimēju.

Liliāna nometa uz galda somiņu, kas bija pilna žetoniem. —

Neesmu tos skaitījusi.

Rīt mēs atkal laimēsim. Vai iesi man līdzi pie ārsta?

Jā. Tagad man jāizguļas.

—Protams. Guli līdz pat vakaram. Tad kaut ko uzkodīsim un atkal iesim gulēt. Es tevi mīlu bezgalīgi!

Es tevi tāpat, Klērfeit.

Viņš piesardzīgi aizvēra durvis, Kā no slimnieka aizejot, Liliāna nodomāja. Tā viņš darīja pirmo reizi. Viņa pārguruši apsēdās uz gultas malas.

Logs bija vaļā. Viņa redzēja, kā Klērfeits nokāpj krastmalā.

Pēc sacīkstēm, viņa nodomāja. Man jāsakravājas un jādodas prom pēc sacīkstēm, kad viņam būs jābrauc uz Romu. Vēl tikai dažas dienas, viņa nodomāja. Viņa nezināja, kurp brauks. Tas arī nebija svarīgi. Bija tikai jātiek projām.

XX

SACĪKŠU CEĻŠ bija tikai apmēram trīs kilometrus garš, bet veda pa Montekarlo ielām, taisni cauri pilsētai, ap ostu, pāri kalnam, uz kura bija kazino, un atpakaļ. Daudzās vietās ceļš bija tik šaurs, ka tikko varēja apdzīt otru mašīnu, un sastāvēja gandrīz tikai no līkumiem, divkāršiem U veida, un no asa leņķa serpentīniem. Bija jābrauc simt apļu, vairāk nekā trīssimt kilometru; tas nozīmēja pārslēgt ātrumus, dot gāzi, pārslēgt un atkal bremzēt, un dot gāzi—desmitiem tūkstošu reižu.

Karuselis, — Klērfeits smiedamies teica Liliānai. — Kaut kas līdzīgs cirka numuram. Nav neviena gabala, kur mašīnu kaut vai pa pusei varētu palaist vaļā. Kur tu sēdēsi?

— Tribīnēs. Desmitajā rindā pa labi.

Būs karsts. Vai tev ir cepure?

—Jā. — Liliāna parādīja mazu salmu cepurīti, ko turēja rokā.

Labi. Vakarā ēdīsim langustus un dzersim vēsu vīnu Zelta paviljonā pie jūras. Un rīt aizbrauksim pie kāda mana paziņas; viņš ir arhitekts un uzzīmēs mums plānu mājas pārbūvei. Lai tā

būtu gaiša, lieliem logiem un ļoti saulaina.

Sacīkšu vadītājs itāliski kaut ko uzsauca Klērfeitam.

Sākas, — Klērfeits teica, pie kakla aizpogādams balto kombine-zonu. Viņš izvilka no kabatas koka sprunguli, piesita ar to mašīnai un tad savai rokai.

Gatavs? — sauca vadītājs.

Gatavs.

Liliāna noskūpstīja Klērfeitu un izpildīja māņticības rituālu.

Viņa viegli uzspļāva mašīnai un Klērfeita sacīkšu tērpam un nomurmināja lāstu, kam vajadzēja atnest tieši pretējo; tad viņa pacēla rokas ar diviem izplestiem pirkstiem pret sacīkšu ceļu un pārējiem auto boksiem — tā bija jettatore burvestība pret ļauno aci. Kad viņa gāja garām itāliešu mehāniķiem, tie viņu uzlūkoja mēmā pielūgsmē. Aiz muguras viņa jau dzirdēja sacīkšu vadītāju lūdzamies: — Ai, saldās Jēzus asinis, un tu, Sāpju Māte, palīdzi Klērfeitam un Fridžērio, un...

Pie durvīm viņa pagriezās atpakaļ. Marķēti un divu citu braucēju sievas jau bija nostājušas savās vietās ar hronometriem un piezīmju blokiem. Man nevajadzētu viņu atstāt, viņa nodomāja un pacēla roku. Klērfeits smējās un sveicināja. Viņš izskatījās ļoti jauns. —Un jūs, visi svētie, palīdziet nodeldēt konkurentu riepas divreiz ātrāk nekā mūsējās! — vadītājs lūdza un tad iesaucās: —

Sagatavoties startam! Projām visi, kas te nepieder!

Startēja divdesmit mašīnas. Pirmajā aplī Klērfeits palika astotajā vietā, jo bija neizdevīgā pozīcijā un par gausu startējis.

Viņš turējās līdzi Mikoti, zinādams, ka tas lauzīsies uz priekšu.

Viņiem priekšā bija Fridžērio, Monti un Saketi; Marķēti brauca pirmais.

Ceturtajā aplī Mikoti, pārpūlēdams motoru, izrāvās taisnajā

gabalā, kas gāja augšup kazino kalnā, un pabrauca garām Saketi.

Klērfeits turējās cieši aiz viņa pakaļējiem riteņiem; viņš arī dzina motoru līdz pēdējam un pabrauca Saketi garām mirkli pirms iebraukšanas tunelī. No tā izbraucot, viņš redzēja, ka Mikoti mašīna, kūpēdama dūmos, kļūst arvien lēnāka. Viņš pabrauca tai garām un sāka dzīties pakaļ Monti. Pēc trim apļiem, U veida pagriezienā pie benzīna uzpildītavas, viņš to panāca un kā terjers pieķērās tā pakaļējiem riteņiem.

Vēl deviņdesmit divi apļi un septiņpadsmit konkurenti, viņš

nodo-māja, redzēdams otru mašīnu apstājamies pie apkalpes stacijas blakus Mikoti mašīnai. Sacīkšu vadītājs signalizēja, lai viņš pagaidām neuzbrūk; droši vien Fridžērio un Marķēti, kas viens otru necieta, cīnījās savā starpā uz firmas rēķina, aizmirsuši komandas locekļu disciplīnu, un vadītājs gribēja paturēt Klērfeitu un Meijeru III rezervē gadījumam, ja pašreizējie līderi sabojātu mašīnas.

Liliāna redzēja mašīnu baru drāžamies garām tribīnēm ar nepilnu divu minūšu starpbrīžiem. Tiklīdz viņa ieraudzīja mašīnas un uz mirkli novērsa acis, tās bija atkal klāt, mazliet citādā kārtībā, tomēr gandrīz tādas, it kā nemaz nebūtu bijušas projām. Tas bija tā, it kā burvju luktura stikla plati ar attēlu stumdītu šur un turp, uz priekšu un atpakaļ. Kā gan viņiem nesajūk simt apļu skaits? —

viņa domāja. Tad viņa atcerējās vadītāju, kas lūgdams, svīzdams un lādēdamies cilāja plakātus un karodziņus saskaņā ar kādu slepenu šifru.

Pēc četrdesmit apļiem Liliāna gribēja iet projām. Kāda balss viņu skubināja braukt projām tūliņ, šai brīdī, pirms sacīkšu beigām. Izredze vērot niecīgās pārmaiņas trasē vēl sešdesmit reižu viņai šķita tikpat neauglīgs laika zaudējums kā stundas pirms izbraukšanas no sanatorijas. Somiņā viņai bija biļete uz Cīrihi. To viņa bija nopirkusi no rīta, kamēr Klērfeits vēlreiz izstaigāja sacīkšu maršrutu. Biļete bija paredzēta parītam. Klērfeitam tad būs jālido uz Romu. Pēc divām dienām viņš cerēja atgriezties.

Lidmašīna izlidoja no rīta; vilciens atgāja vakarā.

Es aizlavos kā zaglis, viņa domāja; kā nodevējs. Tāpat kā

sanatorijā gribēju aizlavīties no Borisa. Tad viņa tomēr bija pēdējo reizi izrunājusies ar Borisu, bet ko tas bija līdzējis? Vienmēr izteica tikai neīstos vārdus, vienmēr meloja, jo patiesība būtu lieka cietsirdība; un beigas allaž bija sarūgtinājums un izmisums par to, ka citādi rīkoties nav iespējams un pēdējās atmiņas tagad kļūs par ķildas, nesaprašanās un naida atmiņām.

Viņa pameklēja somiņā biļeti. Mirkli viņai šķita, ka tā

pazudusi. Ar šo mirkli pietika, lai nostiprinātu viņas apņemšanos.

Par spīti siltajai saulei, viņa drebēja. Man ir drudzis, viņa nodomāja un izdzirda, ka pūlis ap viņu sāk aurot. Tālu lejā, pie zilās rotaļu ostas ar baltajām jahtām, uz kurām drūzmējās cilvēki, garām skrēja mašīnas, un viens no mazajiem rotaļu auto pametās sānis un paskrēja otram garām. — Klērfeits! — gavilējot iesaucās resna dāma Liliānai blakus, sizdama ar programmu pa druknajām ciskām linu brunčos. — The son of a gun made it!

Pēc stundas Klērfeits bija izlauzies otrajā vietā. Nu viņš saltā

nežēlībā vajāja Marķēti. Viņš vēl negribēja dzīties garām — tam vēl bija laika diezgan līdz astoņdesmitam, pat līdz deviņdesmitam aplim. Viņš tikai gribēja to vajāt, lai Marķēti sāktu nervozēt, un turēties dažus metrus aiz viņa, vienmēr vienādā atstatumā. Viņš

negribēja riskēt un atkal pārpūlēt motoru; viņš gribēja panākt, lai to dara Marķēti, un Marķēti to reiz jau bija izdarījis, bet motors vēl nebija pārāk cietis. Klērfeits juta, ka Marķēti kļūst nervozs, redzot, ka tā nav neko panācis. Nu viņš sāka bloķēt ceļu un līkumus, lai Klērfeits netiktu garām. Klērfeits vairākkārt izlikās, ka grib braukt garām, bet īstenībā to nemēģināja; viņš panāca, ka Marķēti pievērsa vairāk uzmanības viņam nekā pats savai mašīnai un sāka braukt nevērīgāk.

Viņi bija veselu apbraucienu citiem priekšā, un daži braucēji jau bija atpalikuši pat par vairākiem apļiem. Vadītājs svīda un vicināja plakātus un karodziņus. Viņš signalizēja Klērfeitam, lai neuzbrūk. Marķēti piederēja pie viņu komandas, un pietika jau ar to, ka viņš bija izcīnījis divkauju ar Fridžērio; tās iznākumā

Fridžērio bija sabojājis riepas un tagad brauca gandrīz minūti aiz Klērfeitā un piecām citām mašīnām. Klērfeitam pakaļ dzinās Monti, bet Monti vēl nemina viņam uz papēžiem. Klērfeits no viņa viegli varēja atkratīties U veida pagriezienos, kurus veica ātrāk nekā Monti.

Viņi atkal brauca garām depo. Klērfeits redzēja, ka vadītājs piesauc visus svētos un tai pašā laikā rāda viņam dūri, pavēlēdams nedzīties virsū Marķēti. Tas bija viņam neganti signalizējis, lai attur Klērfeitu. Klērfeits pamāja ar galvu, atlaidās par mašīnas garumu, bet ne vairāk. Viņš gribēja uzvarēt šais sacīkstēs, ar vadītāju vai bez tā. Viņš gribēja iegūt pirmo godalgu un turklāt bija saderējis pats ar sevi. Šī nauda man vajadzīga, viņš domāja.

Nākotnei. Mājai. Dzīvei ar Liliānu. Neveiksmīgais starts bija viņu mazliet aizkavējis, bet viņš zināja, ka uzvarēs; viņš jutās ļoti mierīgs, tai savādajā līdzsvarā starp koncentrāciju un atslābumu, kad ir pilnīga pārliecība, ka nekas nevar kļūmēties. Tā bija sava veida gaišredzība, kas izslēdza katras šaubas, katru svārstī- šanos un nedrošību. Pagātnē viņš to bieži bija piedzīvojis, bet pēdējos gados viņam tās daudzreiz bija pietrūcis. Tas bija viens no retajiem tīras laimes brīžiem.

Aiz kāda pagrieziena viņš pēkšņi ieraudzīja, ka Marķēti mašīna sāk lēkāt, pasviežas šķērsām un ar lūstoša metāla ķērcienu apgāžas. Viņš redzēja melno eļļas peļķi, kas platā vēzienā bija pāršļākusies ceļam, un abas pārējās mašīnas, kas jau bija ietriekušās viena otrā, kā apreibušas streipuļojot pa eļļu; kā

gausinātā filmā viņš redzēja Marķēti mašīnu lēnām apmetam kūleni, Marķēti pašu aizlidojam pa gaisu un atsitamies pret zemi.

Simt acu viņā drudžaini meklēja spraugu ceļā, kur varētu iztriekt cauri savu mašīnu, bet tādas nebija; ceļš gigantiski iz-pletās un tai pašā laikā saruka; viņš nejuta baiļu, tikai centās virzīties uz priekšu sāniski, ne taisnā leņķī. Vēl pēdējā mirklī viņš atskārta, ka jāatlaiž stūre, bet rokas bija par gausām, viss jau cēlās uz augšu, viņam pēkšņi vairs nebija svara, un tad nāca trieciens krūtīs un trieciens sejā, un no visām pusēm viņam virsū bruka šķēpelēs sadragāta pasaule; sekundes daļu viņš vēl redzēja šausmās pārvērtušos ceļa uzrauga seju, tad viņu no mugurpuses ķēra drausmīgi spēcīga dūre, un atlika tikai tumšā šalkoņa, un tad vairs nebija nekā.

Mašīna, kas viņam bija uzskrējusi virsū, izrāva mudžeklī robu, tā ka citas, kas tai sekoja, varēja neskartas tikt cauri. Cita pēc citas pašāvās garām, dažas dejodamas un grīļodamās, braucējiem piesardzīgi stūrējot garām graustiem, tā ka metāls plēsa metālu un izklausījās, ka sadauzītās mašīnas vaidētu. Ceļa uzraugs, ar lāpstu apbruņojies, pārrāpās pār smilšu maisiem un uzmeta smiltis eļļas peļķei, atlēkdams sānis ikreiz, kad tuvojās motora kaucieni.

Parādījās sanitāri ar nestuvēm, izvilka Marķēti drošībā, pacēla viņu un pāri smilšu maisu barikādei padeva citiem. Daži sacīkšu darbinieki pieskrēja ar briesmu signāliem, lai brīdinātu braucējus, bet visi jau bija apbraukuši apli; visi bija tikuši garām nelaimes vietai un tagad atkal tai tuvojās; daži pameta ātrus ska-tus uz graustiem, citi stingi skatījās tikai uz ceļu.

Klērfeita mašīna bija ne tikvien iedrāzusies citās, bet tanī no aizmugures vēl bija ietriecies Monti. Monti pats bija gandrīz neievainots. Viņš aizkliboja sānis. Klērfeits bija iesprūdis savā

mašīnā, kas bija uz- dzīta augšā un tad triekusies pret smilšu maisiem. Viņa seja bija sadauzīta, un stūres rats bija sadragājis krūtis. Pa muti plūda asinis, un viņš bija nesamaņā. Kā mušas ap asiņainu gaļas gabalu ceļmalā spiedās pūlis un kāri noskatījās sanitāros un mehāniķos, kas drudžaini sāka zāģēt metālu, lai atbrīvotu Klērfeitu. Turpat priekšā dega kāda mašīna. Vīri ar ugunsdzēšamiem aparātiem bija paspējuši atvilkt degošo graustu nost no citām mašīnām un tagad pūlējās apdzēst uguni. Par laimi, benzīna tvertne bija pušu, tādēļ eksplozija nedraudēja; bet benzīns dega, karstums kļuva neciešams, un arvien vēl varēja gadīties, ka uguns pārlec no vienas mašīnas uz otru. Ik pēc divām minūtēm garām atkal drāzās mašīnas. Motoru rūkoņa lidoja virs pilsētas kā

tumšs rekviēms, pieaugdams līdz ausis plosošai kaukšanai, kad mašīnas joņoja garām Klērfeitam, kas noasiņojis karājās virs nelaimes vietas, gandrīz kā mietā uzdurts, savā uz augšu saslietajā

mašīnā, ko apgaismoja dziestošās uguns bālais atspīdums gaišajā

pēcpusdienā. Sacīkstes turpinājās; tās netika pārtrauktas.

Liliāna to uzreiz neaptvēra. Skaļrunis neskanēja skaidri; pašas atbalšu dēļ balss šķita saspiesta un nesaprotama. Komentētājs uztrau-kumā bija piegājis pārāk tuvu mikrofonam. Viņa dzirdēja kaut ko par mašīnām, kas noskrējušas no ceļa un sasitušās, tāpēc ka kāda cita mašīna uz skrejceļa zaudējusi eļļu. Tad viņa redzēja mašīnu baru pa- skrejam garām tribīnēm. Nevar būt tik ļauni, viņa domāja, citādi taču neturpinātu sacīkstes. Liliāna meklēja Klērfeitā numuru. Viņa to neredzēja, bet viņš varēja būt jau pabraucis garām; viņa nebija sevišķi uzmanīgi skatījusies. Nu skaļrunis drusku skaidrāk ziņoja, ka Plezansas krastmalā noticis nelaimes gadījums; vairākas mašīnas sadūrušās, un daži braucēji ievainoti; neviens neesot nogalināts; drīz sekošot tuvākas ziņas.

Braucēju pozīcijas tagad esot: Fridžērio piecpadsmit sekunžu citiem priekšā, tad Konti, Divāls, Meiers III...

Liliāna saspringti klausījās. Nekā par Klērfeitu; viņš bija bijis otrais. Klērfeitu nepiemin, viņa domāja un, dzirdot, ka mašīnas tuvojas, paliecās uz priekšu, lai redzētu divpadsmit, sarkano mašīnu ar numuru divpadsmit.

Tā nenāca, un cauri kurlajam šausmu klusumam, kas viņā

izpletās, dimdēja komentētāja vienaldzīgā balss: — Starp ievainotajiem ir

Klērfeits; viņu ved uz slimnīcu. Liekas, viņš ir nesamaņā. Monti ievainojis celi un pēdu, Marķēti...

Tas nevar būt, kaut kas domāja Liliānā. Ne šais rotaļu sacīkstēs, ne šai rotaļu pilsētiņā ar rotaļu ostu un raibo rotaļu ainavu! Tur jābūt kādai kļūdai! Tūliņ viņa mašīna izšausies no kaut kurienes tālumā — tāpat kā toreiz Targa Florioj varbūt drusku aizkavējusies, iedauzīta un apskrambāta, bet citādi pilnīgā

kārtībā! Bet, vēl tā domājot, viņa juta, ka cerība kļuva tukša, ka tā

sabruka, iekams viņa to paspēja nostiprināt. Nesamaņā, viņa domāja un pieķērās šim vārdam. Ko tas nozīmē?

Tas varēja nozīmēt visu ko! Viņa ievēroja, ka neapzināti bija atstājusi tribīnes. Viņa bija ceļā uz apkalpes depo; varbūt viņš būs aizvests turp. Viņš gulēs nestuvēs ar ievainotu plecu vai roku kā

Targa Florio un smiesies par savu nelaimi.

Viņu aizveda uz slimnīcu, — sacīkšu vadītājs teica, slaucīdams sviedrus. — Svētā Dievmāte, svētais Kristofor, kāpēc tam jānotiek ar mums? Kāpēc ne citiem vai — ko? Acumirkli!

Viņš aizskrēja dot signālu. Mašīnas šāvās garām; tik tuvu tās izskatījās lielākas un bīstamākas, un pērkonīgā rūkoņa izdzēsa visu citu. — Kas noticis? — Liliāna kliedza. — Aizmirstiet taču savas nolādētās sacīkstes un sakiet man, kas noticis!

Viņa paskatījās apkārt. Neviens neatbildēja viņas skatienam.

Mehāniķi darbojās ar rezerves daļām un riepām un sargājās pacelt acis. Ja viņa kādam tuvojās, tas pagāja tālāk. Likās, ka viņai būtu mēris.

Beidzot atgriezās vadītājs. — Tas Klērfeitam neko nepalīdzētu, ja es aizlaistu sacīkstes ratā, — viņš aizsmacis noteica. — Viņš to negribētu. Viņš gribētu...

Liliāna viņu pārtrauca. — Kur viņš ir? Negribu dzirdēt sprediķus par sacīkšu braucēju goda kodeksu!

Slimnīcā. Viņu aizveda taisni uz slimnīcu.

Kāpēc neviens nav pie viņa, lai palīdzētu? Kāpēc jūs neesat tur? Kāpēc esat šeit?

Vadītājs neizpratnē uzlūkoja viņu. — Kā tad es varētu viņam palīdzēt? Vai kāds no mums? Tas taču ir ārstu darbs.

Liliāna norija siekalas. — Kas viņam noticis? — viņa klusu jautāja.

Nezinu. Neesmu viņu redzējis. Mēs visi bijām šeit. Mums taču jābūt šeit.

Jā, — Liliāna sacīja. — Lai sacīkstes var turpināties.

Tā nu reiz ir,—vadītājs bezpalīdzīgi atbildēja. — Mēs visi esam tikai algoti darbinieki.

Viņiem skriešus tuvojās kāds mehāniķis. Mašīnu rūkoņa pieauga. — Signorina.. . —Vadītājs plātīja rokas un skatījās uz skrejceļu. — Man jāiet...

Vai viņš ir miris? — Liliāna jautāja.

Nē, nē! Bezsamaņā. Ārsti... piedodiet, signorina, man tagad...

Vadītājs paķēra no kastes kādu plakātu un metās prom, lai signalizētu. Liliāna dzirdēja viņu kliedzam: — Madonna, madonna, ak, šī nolādētā eļļa; kāpēc man jāpiedzīvo tāda nelaime; nolādētā eļļa! — Viņš pastiepa kādam pretī plakātu, pavicināja to, pacēla vienu roku un palika stāvot, lai gan mašīnu bars jau bija garām, un cieši skatījās uz skrejceļu, negribēdams iet atpakaļ.

Liliāna lēnām pagriezās, lai ietu projām. — Mēs atnāksim, signo-rina,

—

pēc

sacīkstēm,

—

čukstēja

viens

no

mehāniķiem. — Tūliņ pēc sacīkstēm!

Kamēr viņa brauca uz slimnīcu, pār pilsētu arvien vēl plētās melnais trokšņa baldahīns. Viņa bija atradusi tikai vienu no zirgu pajūgiem, rotātu ar karodziņiem un krāsainām lentēm, ar salmu cepuri zirgam galvā. — Ies ilgāk, nekā parasts, mademoiselle, —

ormanis paskaidroja. — Mums jāmet liels līkums. Ielas ir slēgtas.

Jūs zināt, sacīkšu dēļ...

Liliāna pamāja ar galvu. Viņa sēdēja, ietinusies sāpēs, kuras vairs nelikās esam sāpes, bet gan narkotiskām zālēm notrulinātas mokas. Nekas viņā nedarbojās pilnīgi, tikai ausis un acis, kas dzirdēja motorus un skaidri redzēja mašīnas tik pārspīlētā asumā, ka to bija grūti paciest. Ormanis pļāpāja un mēģināja rādīt skatus.

Viņa nedzirdēja; ausīs dūca tikai motoru troksnis. Kāds lūkoja apturēt pajūgu un sākt ar viņu sarunu. Viņa nesaprata, ko pienācējs saka, un lika ormanim apturēt. Viņa domāja — varbūt tai nes ziņu no Klērfeitā. Svešais, itālietis baltā uzvalkā, šaurām, melnām ūsiņām, aicināja viņu vakariņās. — Ko? — viņa jautāja pilnīgā

neizpratnē. — Kas vēl?

Vīrietis pasmaidīja. —Var jau būt ari vēl kas. Tas atkarīgs no jums.

Viņa neatbildēja. Viņa šo cilvēku vairs neredzēja. Acis to izmeta no redzesloka; viņš neko nezināja par Klērfeitu. —

Tālāk! — viņa uzsauca ormanim. — Ātrāk!

—Visiem šiem smalkajiem sprukstiņiem nav naudas, —

ormanis noteica. — Pareizi vien bija, ka viņu atraidījāt. Kas zina, varbūt galu galā jums pašai būtu jāmaksā par vakariņām. Uz vecākiem vīriešiem var vairāk paļauties.

Ātrāk! — Liliāna teica.

Kā vēlaties!

Pagāja mūžība, iekams viņi apstājās slimnīcas priekšā.

Starplaikā Liliāna bija daudz ko sev apsolījusi un apņēmusies solījumus turēt. Viņa nebrauks projām, paliks, apprecēsies ar Klērfeitu, kaut jel tikai viņš paliktu dzīvs! Viņa deva šos zvērestus un ļāva tiem iekrist kā akmeņiem akā, vairs par tiem nedomādama.

Klērfeitā kungs ir operāciju zālē, — teica māsa pie apmeklētāju pieņemamā galda.

—Vai varat man pateikt, cik nopietni viņa ievainojumi?

Diemžēl ne, madame. Vai jūs esat madame Klērfeitā?

Nē.

Radiniece?

Kāda tam nozīme?

Nekādas, mademoiselle. Es tikai esmu pārliecināta, ka pie slimnieka pēc operācijas uz mirkli ielaiž vienīgi tuvākos radiniekus.

Liliāna neizpratnē uzlūkoja māsu. Var teikt, ka viņa ir Klērfeita līgava? Cik tas bija nejēdzīgi! —Vai viņam nepieciešama operācija? — viņa jautāja.

Tā liekas; citādi viņš nebūtu operāciju zālē.

Viena no tā, kas nevar mani ieredzēt, viņa īgni nodomāja. Ar māsām viņai bija pieredze.—Vai drīkstu pagaidīt? — viņa jautāja.

Māsa norādīja uz solu.—Vai jums te nav uzgaidāmās istabas? — Liliāna jautāja.

Māsa parādīja kādas durvis. Liliāna iegāja telpā, kur noguruši istabas augi stāvēja nokārtām lapām, mētājās veci žurnāli un mušas sīca ap mušpapīra strēmeli, kas karājās no griestiem virs galda. Motoru troksnis iesniedzās arī šeit, klusināts, bet allaž

dzirdams...

Laiks kļuva lipīgs kā mušpapīrs, pie kura gausā mocekļu nāvē

mira mušas. Liliāna darbojās ar nosmulētajiem žurnāliem, atšķīra tos un atkal aizšķīra, mēģināja lasīt, bet nevarēja, piecēlās, piegāja pie loga un atkal apsēdās. Telpa oda pēc bailēm, pēc visām bailēm, ko bija uzsūkusi sevī no neskaitāmiem gaidītājiem. Viņa mēģināja atvērt logu, bet to atkal aizvēra motoru trokšņa dēļ, kas viņai tūliņ

uzbruka. Pēc brīža ienāca kāda sieviete ar mazu bērnu. Zīdainis sāka brēkt; sieviete atpogāja blūzi un deva tam krūti. Bērns pačāpstināja lūpas un aizmiga. Sieviete bikli uzsmaidīja Liliānai un aizpogāja blūzi.

Pēc dažām minūtēm māsa atvēra durvis. Liliāna piecēlās, bet māsa viņu nemaz neievēroja; viņa pamāja sievietei ar bērnu, aicinādama to līdzi. Liliāna atkal apsēdās. Pēkšņi viņa ieklausījās.

Kaut kas bija mainījies. Viņa to sajuta pakausī. Kāds spriegums bija pārtrūcis; kaut kas bija atslābis. Pagāja brīdis, kamēr viņa atskārta, ka tas ir klusums. Mo-toru rūkoņa bija beigusies.

Sacīkstes bija galā.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa ieraudzīja vaļēju mašīnu piebrau-cam pie slimnīcas un apstājamies; tanī bija sacīkšu vadītājs un divi mehāniķi. Pieņemšanas māsa tos ieveda uzgaidāmā istabā. Viņi stāvēja drūmi un nopietni.—Vai esat ko uzzinājuši? — Liliāna jautāja.

Vadītājs norādīja uz jaunāko mehāniķi.—Viņš bija klāt, kad Klērfeitu izvilka no sadragātās mašīnas.

—Viņam nāca asinis pa muti, — mehāniķis sacīja.

Pa muti?

Jā. Kā plaušu asiņošanā.

Liliāna paskatījās uz runātāju. Kas tā bija par drausmīgu kļūdu? Asiņošana piederējās viņai, ne Klērfeitam. — Kā viņam varēja asiņot plaušas? — viņa jautāja.

Stūre bija ietriekusies viņam krūtīs, — mehāniķis paskaidroja.

Liliāna lēnām pakratīja galvu. — Nē, — viņa teica. — Nē!

Vadītājs piegāja pie durvīm. — Iešu paskatīties, kur ir ārsts.

Liliāna dzirdēja, ka viņš skaļi runā ar māsu. Skaņas noklusa, un

atgriezās karstais klusums; abi mehāniķi skaļi elpoja, un mušas sīca.

Atgriezās vadītājs. Viņš apstājās durvīs. Viņa acis iedegušajā

sejā izskatījās nedabiski baltas. Viņš vairākkārt pakustināja lūpas, iekams sāka runāt. Tad viņš izteica: — Klērfeits ir miris.

Mehāniķi

apjukumā

uzlūkoja

viņu.—Vai

viņu

operēja? —jautāja jaunākais.

—Ārsti noteikti būs kļūdījušies.

—Viņu neoperēja. Viņš nomira, iekams tie paspēja operēt.

Visi trīs vīrieši uzlūkoja Liliānu. Viņa nepakustējās. — Kur viņš ir? — viņa beidzot jautāja.

—Viņu sagatavo bērēm.

Ar lielu piepūli viņa izteica: —Vai jūs viņu redzējāt?

Vadītājs pamāja ar galvu.

Kur viņš ir?

—Būs

labāk,

ja

tagad

viņu

neredzēsit,—vīrietis

atbildēja. —Varēsit viņu redzēt rit.

Kas tā saka? — Liliāna jautāja bez jūtām balsī. — Kas tā

saka? — viņa atkārtoja.

— Ārsts. Jūs viņu nepazītu. Labāk atnāciet rīt. Mēs varam aizvest jūs uz viesnīcu.

Liliāna palika, kur bijusi. — Kāpēc es viņu nepazītu?

Vadītājs brīdi klusēja. — Seja, — viņš beidzot izteica. — Tā ir sadragāta. Stūre salauzusi krūšukurvi. Ārsts domā, ka viņš neesot neko jutis. Tas noticis pārāk ātri. Viņš tūliņ zaudējis samaņu un vairs nepamodies. Vai tad jūs domājat, ka mums tas nav smags trieciens? — viņš skaļākā balsī piebilda. — Mēs viņu pazinām ilgāk nekā jūs!

Jā, — Liliāna atbildēja. — Jūs viņu pazināt ilgāk nekā es.

Tā es to nedomāju. Grib.u tikai teikt, tā ir vienmēr, kad kāds mirst, — pēkšņi viņa vairs nav. Viņš vairs nerunā. Nupat vēl viņš

te bija, un tad uzreiz viņa nav. Kas to var aptvert? Es tikai gribu teikt, mēs visi jūtamies tāpat. Mēs te stāvam un nespējam to aptvert. Vai saprotat?

Jā, saprotu.

Tad brauciet mums līdzi, — sacīja vadītājs. — Mēs jūs aizvedīsim uz viesnīcu. Šai dienai pietiek. Rīt varēsit viņu redzēt.

Ko es darīšu viesnīcā? — Liliāna jautāja.

Vadītājs paraustīja plecus. — Pasauciet ārstu. Sakiet, lai dod jums iešļircinājumu. Stipru, lai varētu gulēt līdz rītam. Nāciet nu!

Te jūs neko vairs nevarat darīt. Viņš ir miris. Mēs neviens tur neko nevaram darīt. Ja cilvēks ir miris, visam beigas; tur nekas vairs nav darāms. — Viņš paspēra soli uz priekšu un uzlika roku Liliānai uz elkoņa. — Nā-ciet! Es zinu, kā tas ir. Porca miseria, tā

man nav pirmā reize! Bet, velns parāvis, vienmēr ir tāpat kā

pirmoreiz!

XXII

VIŅA. PAMODĀS NO VERDOŠA MIEGA. Mirkli viņai nebija nekāda sakara ar pasauli; tad viņā asi iedūrās sāpes. Viņa spēji uztrūkās gultā sēdus un paskatījās apkārt. Kā viņa te bija atkļuvusi? Pamazām viņa atcerējās — baigo, vēlo pēcpusdienu, klejošanu pa mazo pilsētu, agro vakaru, slimnīcu, Klērfeita svešo, izpostīto seju ar drusku piešķiebtu galvu, rokām, kuras bija svešādas, jo kāds bija salicis tās it kā lūgšanā, ārstu, kas bija nācis viņai līdzi, — tas viss nebija tiesa, nebija pareizi — nevis Klērfeitam bija jāguļ slimnīcas gultā, bet gan viņai pašai, tikai viņai un ne viņam; tas bija kāds briesmīgs izķēmojums; kāds bija izspēlējis nelāgu, baigu joku.

Viņa piecēlās un atvilka aizkarus. Spēji ieplūda saule. Debess bez mākoņiem, palmas gaismā un košās puķu dobes viesnīcas dārzā Klērfeita nāvi darīja vēl grūtāk aptveramu. Man, Liliāna domāja, tai vajadzēja būt man, tas bija lemts man, ne viņam!

Savādā kārtā viņa jutās kā krāpniece, kā kāds, kurš palicis pāri, palicis lieks, kurš dzīvo tikai kļūdas dēļ, kura vietā nogalināts cits un pār kuru krīt nenoteiktā, pelēkā slepkavības ēna — kā pār autovadītāju, kas pārguruma dēļ sabraucis cilvēku, no kā būtu varējis izvairīties.

Zvanīja tālrunis. Viņa satrūkās un pacēla klausuli. Nicas apbedīšanas biroja pārstāvis ieteica savu firmu, solot par pieņemamu cenu zārku, kapavietu un cienīgu izvadīšanu.

Gadījumā, ja mirušo sūtītu uz dzimteni, varot dabūt cinka zārku.

Viņa nolika klausuli. Viņa nezināja, ko darīt. Kur bija Klērfeita

dzimtene? Tur, kur viņš dzimis? Kaut

kur

Elzasā-Lotringā? Viņa nezināja, kur. Atkal spalgi iezvanījās telefons. Šoreiz runāja no slimnīcas. Ko lai darot ar līķi? Tas jāaizvedot. Vēlākais, pēcpusdienā. Jāpasūtinot zārks.

Liliāna paskatījās pulkstenī. Bija pusdienas laiks. Viņa apģērbās. Nāves rituāls viņai uzbruka ar tālruņa zvaniem, steigu un skubināju- miem. Man vajadzētu melnas drēbes, viņa iedomājās. Piezvanīja uzņēmums, kas apgādāja vainagus. Kāds cits gribēja zināt, kāda bijusi Klērfeita ticība, lai iekārtotu laiku baznīcas ceremonijai. Vai varbūt nelaiķis bijis brīvdomātājs?

Liliāna vēl juta stipro miegazāļu iespaidu. Nekas nelikās īsti reāls. Viņa nokāpa lejā lūgt padomu portjē. Kāds vīrietis tumši zilā uzvalkā piecēlās, tikko viņu ieraudzījis. Viņa novērsās; viņa nespēja paciest profesionālos līdzjūtības izteicējus.

Pasūtiniet zārku, — viņa pačukstēja portjē. — Dariet, kas ne-pieciešams.

Portjē viņai paskaidroja, ka jāziņojot iestādēm. Vai viņa vēloties, lai izdara autopsiju? Reizēm tas esot nepieciešams, lai noteiktu nāves cēloni. Kādam nolūkam? Nu, vēlāku prasību dēļ.

Autofirma varot mēģi-nāt uzvelt atbildību sacīkšu rīkotājiem.

Nedrīkstot piemirst arī apdrošināšanas sabiedrību; varot rasties vēl citi.sarežģījumi. Arvien esot labāk sagatavoties visām iespējām.

Mirt likās tik vienkārši — bet ne mirušam būt. Vai viņa vēloties, lai Klērfeitu apbedī šejienes kapos? — Pašnāvnieku kapos? — Liliāna jautāja. — Nē!

Portjē iecietīgi pasmaidīja. Pašnāvnieku kapi esot leģenda —

kā tik daudz kas šeit, Montekarlo. Te esot kārtīga, skaista kapsēta, kur apbedījot vietējos pilsoņus. Vai viņai esot Klērfeita dokumenti?

Dokumenti? Vai tad viņam vēl vajadzīgi dokumenti?

Portjē atkal bija saprotošs. Protams, dokumenti esot vajadzīgi.

Varbūt tie atradīšoties istabā, citādi būšot jāsameklē. Viņš

sazināšoties ari ar policiju.

—Ar policiju?

Par katru nelaimes gadījumu nekavējoties jāziņojot policijai.

Firma un sacīkšu komiteja, to, bez šaubām, jau būšot darījušas; bet policija izdošot ari atļauju līķa saņemšanai. Tas viss, zināms, esot tikai formali-tātes, bet tās jānokārtojot. Viņš par to parūpēšoties.

Liliāna pamāja ar galvu. Pēkšņi viņai gribējās tikt ārā no viesnīcas.

Viņa baidījās, ka paģībs. Viņai iešāvās prātā, ka kopš vakarējām pusdienām nekas nav ēsts; taču viņa negribēja iet viesnīcas restorānā. Viņa ātri izgāja no vestibila un devās uz «Parīzes»

kafejnīcu. Tur viņa pasūtināja kafiju un ilgi sēdēja, to nedzerdama.

Automobiļi ripoja garām un apstājās pie kazino; pienāca parastie pilsētas ekskursiju autobusi, un tūristu bari pulcējās ap pavadoņiem, kuriem tad paklausīgi sekoja pa spēļu zālēm. Liliāna bailēs sarāvās, kad kāds vīrietis apsēdās pie viņas galdiņa. Viņa izdzēra kafiju un piecēlās, nezinādama, ko darīt. Viņa centās sev iestāstīt, ka arī tad, ja nelaime nebūtu notikusi, viņa jau rīt būtu viena, Parīzē vai ceļā uz Šveici. Tas neko nelīdzēja; bedre zemē

palika viņai blakus; tā veda bezdibenī un nebija aizberama ar prāta secinājumiem. Klērfeits bija miris; tas bija kas cits nekā vienkārša šķirtība.

Viņa atrada solu, no kura varēja skatīties uz jūru. Viņai likās, ka ir daudz steidzami darāmu lietu, bet viņa nevarēja izšķirties ne par vienu no tām. Klērfeits, viņa domāja atkal un atkal, —

Klērfeits, ne es! Ko tas nozīmē? Tas bija ārprātīgi. Viņa bija tā, kurai jāmirst, ne viņš. Ko nozīmēja šī baismā ironija?

Liliāna pārnāca viesnīcā un, ne ar vienu nerunājusi, gāja uz savu istabu. Pie durvīm viņa apstājās. Sastāvējis gaiss sitās viņai sejā; tam līdzi viss istabā šķita miris.

Viņa atcerējās, ka portjē bija prasījis Klērfeitā dokumentus.

Viņa nezināja, kur tie glabājas, un viņai bija aklas bailes iet Klērfeitā istabā. No sanatorijas viņa zināja, ka bieži bija grūtāk redzēt mirēja atstātās mantas nekā pašu mirušo.

Viņa ieraudzīja durvīs atslēgu un nodomāja, ka kalpone uzkopj istabu. Tas likās labāk nekā būt tur vienai. Viņa atvēra durvis.

Kaulaina sieviete pelēkā ielas kostīmā pacēla acis.—Ko jūs vēlaties?

Liliāna nosprieda, ka iegājusi nepareizā istabā. Tad viņa ieraudzīja vadzī pakārtu Klērfeitā mēteli. — Kas jūs esat?—viņa jautāja.

Man liekas, to es drīzāk varētu jautāt jums, — sieviete atbil-dēja. — Esmu Klērfeitā māsa. Un ko te meklējat jūs? Kas jūs esat?

Liliāna klusēja. Klērfeits reiz bija teicis, ka viņam kaut kur esot māsa, ko viņš ienīstot un kas ienīstot viņu. Viņš bija teicis, ka viņa tam jau ilgus gadus neesot rakstījusi. Tai vajadzēja būt viņai.

Izskatā viņai nebija ne vismazākās līdzības ar Klērfeitu.

Nezināju, ka esat ieradusies, — Liliāna sacīja. — Tā kā esat šeit, man te vairs nav ko darīt.

Pilnīgi pareizi, PP sieviete auksti atbildēja. — Man teica, ka te kāda dzīvojusi pie mana brāļa. Vai jūs esat tā persona?

Tā vairs nav jūsu darīšana, — Liliāna atbildēja, pagriezdamās uz durvīm.

Viņa izgāja ārā un atgriezās savā istabā. Viņa sāka kravāt mantas, bet drīz mitējās. Es nevaru braukt prom, kamēr viņš vēl ir te, viņa no-domāja. Man jāpaliek, līdz viņu apbedīs.

Viņa vēlreiz aizgāja uz slimnīcu. Pieņemšanas māsa pateica, ka viņa vairs nevarot Klērfeitu redzēt; pēc kāda ģimenes locekļa pieprasī-juma viņam izdarot autopsiju. Pēc tam līķi ievietošot aizplombējamā cinka šķirstā un sūtīšot prom.

Slimnīcas priekšā Liliāna satika sacīkšu vadītāju. — Mēs šovakar aizbraucam, — viņš teica. — Vai redzējāt to nezvēru ar lielajiem zo-biem? Viņa māsu? Viņa likusi Klērfeitu uzšķērst.

Grib iesūdzēt firmu un sacīkšu rīkotājus par nevērību, lai saņemtu atlīdzību. Jau bijusi policijā. Jūs taču pazīstat mūsu direktoru. Pie tā viņa arī bijusi. Viņš nu reiz nav ar pliku roku ņemams, bet, ticiet man, pusstundu runājis ar šo sievieti, viņš izskatījās gandrīz zaļš.

Viņa pieprasa mūža pensiju. Saka, ka Klērfeits bijis viņas vienīgais apgādnieks. Mēs visi braucam projām. Brauciet jūs arī!

Te viss ir galā.

Jā, — Liliāna atbildēja.—Viss ir galā.

Viņa bez mērķa klejoja pa ielām; apsēdās pie galdiņiem un kaut ko iedzēra, un vakarā pārnāca viesnīcā.

Tagad viņa bija ļoti nogurusi. Ārsts viņai bija atstājis miegazāles. Viņai tās nebija jāieņem; viņa tūliņ aizmiga.

Viņu pamodināja tālrunis. Zvanīja Klērfeita māsa. Viņām esot steidzami jārunā; lai Liliāna ienākot viņas istabā.

Ja jums kas sakāms, sakiet tūliņ, pa tālruni,—Liliāna atbildēja.

Pa tālruni tas nav iespējams.

Tad šodien divpadsmitos aizejiet uz viesnīcas vestibilu.

Tas ir par vēlu.

Man ne, — Liliāna atteica un nolika klausuli.

Viņa paskatījās pulkstenī. Bija īsi pirms deviņiem. Viņa bija gulē-jusi četrpadsmit stundu un arvien vēl jutās nogurusi. Viņa iegāja van-nas istabā un vannā būtu atkal iesnaudusies, ja kāds skaļi nepieklauvējis pie istabas durvīm. Liliāna izkāpa no vannas un ietinās rītakleitā. Viņa vēl nepaspēja atvērt durvis, kad pa tām jau iedrāzās Klērfeita māsa; Liliānai vairs nebija iespējas viņu aizkavēt.

—Vai jūs esat mis Denkerka? — sieviete noprasīja. Viņa atkal bija ģērbusies pelēkajā ielas kostīmā.

Mēs varēsim runāt divpadsmitos vestibilā, — Liliāna atbildēja. — Ne šeit.

Kāda tur starpība? Ja reiz esmu šeit...

Jūs šeit esat pret manu gribu, — Liliāna viņu pārtrauca. — Šī

ir mana istaba. Vai man jāsauc viesnīcas administrācija palīgā?

Es nevaru gaidīt līdz divpadsmitiem. Mans vilciens atiet agrāk.

Vai gribat, lai mana brāļa mirstīgās atliekas stāv karstajā saulē uz perona, kamēr jums labpatiks mani pieņemt?

Liliāna paskatījās uz šauro, melno krustiņu, kas smalkā ķēdītē

karājās Klērfeita māsai ap kaklu. Šī sieviete neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, kamēr nebūs panākusi savu, viņa nodomāja.

Te, — māsa turpināja, — man ir kāda dokumenta noraksts, ko atradu sava brāļa papīros. Jums, bez šaubām, ir tā oriģināls. Tas attiecas uz kādas Rivjēras mājas novēlējumu jums.

Man?

—Vai jums tas nebija zināms?

Liliāna paskatījās uz papīra lapu kaulainajā rokā, kuras pirkstā

bija divi laulības gredzeni. Tātad atraitne — nu, tas nebija nekāds brīnums. — Parādiet man papīru, — Liliāna sacīja.

Māsa vilcinājās. —Vai tad jūs neesat to redzējusi?

Liliāna neatbildēja. Viņa dzirdēja, ka vannas istabā arvien vēl tek ūdens, un aizgāja nogriezt krānu.—Vai par to jūs tik steidzīgi gribējāt ar mani runāt? — viņa atgriezusies jautāja.

Gribēju jums paskaidrot, ka ģimene šo novēlējumu neatzīst.

Mēs to apstrīdēsim tiesā.

Nu, tad apstrīdiet. Un tagad, lūdzu, lieciet mani mierā.

Sieviete neatkāpās. — Būtu vienkāršāk un jums paliktu aiztaupīti

neērti jautājumi, ja jūs apliecinātu, ka atsakāties no šī novēlējuma, uz ko mans brālis, bez šaubām, ielaidies piespiedu kārtā.

Liliāna izbrīnījusies uzlūkoja viņu.—Varbūt jūs jau esat uzrakstī-jusi tādu apliecinājumu?

Protams, esmu. Jums tikai jāparaksta. Te! Priecājos, ka vismaz to jūs saprotat.

Liliāna paņēma papīra lapu un saplēsa to gabalos. — Un tagad ejiet. Man pietiek.

Sieviete neapmulsa. Viņa asi nopētīja Liliānu. — Jūs sakāt, ka par šo novēlējumu nekā nezinājāt? Tātad jums par to nav nekādu dokumentu?

Liliāna piegāja pie durvīm un atvēra tās.—To es ļauju noskaidrot jums.

Un noskaidrošu arī! Taisnība ir mūsu pusē. Galu galā, ir vēl starpība starp īsteniem asinsradiniekiem un paklīdušu dēku meklētāju, mantojuma izkrāpēju, kas...

Uz galda stāvēja vāze ar vijolītēm, ko Klērfeits viņai bija atnesis pirms divām dienām. Pati nezinādama, ko dara, Liliāna to paķēra un iešļāca tās saturu kaulainajā sejā. Viņa gribēja tikai vienu — apklusināt šo skarbo, neciešamo balsi. Puķes jau bija apvītušas un karājās māsas matos un uz pleciem, it kā viņa būtu izlīdusi no dīķa.

Sieviete izslaucīja ūdeni no acīm. Par to jūs man samaksāsit! — viņa nošņāca.

Kā nu citādi, — Liliāna atbildēja. — Atsūtiet man lēsi par frizūru un, bez šaubām, arī par jaunu kostīmu, droši vien par jaunām kurpēm, veļu — par jūsu turpmāko dzīvi un par jūsu pārbaidīto čuguna dvēseli. Un tagad ejiet beidzot!

Māsa pazuda. Liliāna noskatījās uz stikla trauku, ko vēl turēja rokā. Viņa nebija zinājusi, ka spējīga tik varmācīgi izdarīties.

Paldies Dievam, ka neiesviedu viņai sejā arī pašu vāzi, viņa nodomāja un pēkšņi sāka smieties, un nevarēja rimties, un tad sāka plūst asaras, un ar asarām — beidzot — nāca pestīšana no lielā sastinguma.

Vestibilā viņu apturēja portjē — Nepatīkama lieta, madame.

—: Kas tad vēl?

Jūs man uzdevāt pasūtināt zārku un vietu kapos. Tiklīdz ieradās Klērfeitā kunga māsa, arī viņa lika pasūtināt zārku un lēsi piesūtīt autofirmai. Tas arī tika izdarīts. Jūsu zārks tagad lieks.

—Vai to nevar nosūtīt atpakaļ?

Nicas firmas pārstāvis saka, tas bijis speciāls pasūtinājums.

Lai jums pakalpotu, viņš būtu ar mieru ņemt to atpakaļ, bet ne par to pašu cenu.

Liliāna bezpalīdzīgi uzlūkoja portjē. Prātā pēkšņi uzpeldēja groteska aina—ka viņa pati brauc uz kādu kalnu sanatoriju ar tukšu zārku, kamēr Klērfeitā māsa aizved Klērfeitā sagraizīto līķi otrā zārkā uz ģimenes kapiem.

Es tai dāmai ieteicu, lai ņem Klērfeita kungam jūsu pasūtināto zārku, — portjē turpināja. — Bet viņa negribēja. Šai dāmai ir ļoti stingri uzskati. Viņa arī savu viesnīcas lēsi liek piesūtīt autofirmai.

Protams, pilns uzturs katru dienu un vakarvakarā arī divas pudeles divdesmit devītā gada šato lafita. Labākais vīns, kāds mums ir.

Apbedīšanas birojs ņemtu zārku atpakaļ par puscenu.

Labi, — Liliāna atbildēja. — Un sagatavojiet manu lēsi. Es šovakar aizceļoju.

Lai notiek. Tad vēl ir tā lieta ar kapa vietu. Tā nu vairs nebūs vajadzīga, bet es samaksāju. Šodien tur nekas nebūs darāms. Ir sestdiena. Līdz pirmdienai birojā neviena nebūs.

—Vai te sestdienās un svētdienās neviens nemirst?

Mirst gan. Bet tādos gadījumos kapa vietu pērk pirmdien.

Pieskaitiet samaksu manai lēsei.

Vai tad jūs vēlaties kapa vietu paturēt? — portjē neticīgi jautāja.

Nezinu, negribu par to vairs runāt. Pieskaitiet, cik esat samaksājis. Pieskaitiet visu. Bet es par to vairs neko negribu dzirdēt! Ne vārda! Vai jūs to nesaprotat?

Labi, madame.

Liliāna atgriezās savā istabā. Zvanīja tālrunis. Viņa neņēma klausuli. Viņa sasaiņoja atlikušās mantas. Rokassomiņā viņa atrada biļeti uz Cīrihi un paskatījās uz datumu. Vilciens atgāja tai pašā vakarā.

Tālrunis zvanīja atkal. Kad tas apklusa, Liliānu sagrāba paniskas bailes. Viņai likās, ka miris ne tikai Klērfeits vien — ka miruši visi, ko viņa pazinusi. Boriss arī, viņa nodomāja. Kas zina, kas noticis ar Borisu? Varbūt viņš ari jau sen bija miris, un neviens viņai to nebija varējis paziņot, jo neviens nezināja viņas adresei vai ari negribēja viņai to pateikt.

Liliāna pasniedzās pēc tālruņa klausules, bet ļāva rokai atkal noslī-dēt lejup. Viņa nevarēja viņam zvanīt. Ne tagad. Boriss nesaprastu, viņš domātu, ka viņa zvana tāpēc, ka Klērfeits ir miris.

Viņš nekad ne-spētu ticēt, ka viņa jau iepriekš izšķīrusies aiziet no Klērfeitā. Viņa ari negribēja viņam to teikt.

Tā Liliāna sēdēja, kamēr istabā pelēki iezagās krēsla. Logi bija vaļā. Viņa dzirdēja koku šalkoņu ārā, un tā atgādināja ļaunprātīgu kaimiņu tenkošanu. Portjē bija teicis, ka Klērfeitā

māsa divpadsmitos aizbraukusi; nu arī viņai bija laiks aizceļot.

Viņa piecēlās, bet atkal vilcinājās. Viņa nevarēja aizbraukt, iekams nezināja, vai Boriss vēl dzīvs. Nemaz nevajadzēja zvanīt tieši viņam. Varēja piezvanīt uz viņa māju un jautāt pēc viņa, uzdodot citu vārdu; tad, ja kalpone ietu Borisu pasaukt, Liliāna zinātu, ka viss kārtībā, un varētu nolikt klausuli, iekams viņš

atbildētu.

Liliāna pieteica numuru. Pagāja ilgs laiks, kamēr telefoniste viņai piezvanīja. Numurs neatbildot. Viņa lūdza savienojumu vēlreiz, pieteikdama steidzamu sarunu, un gaidīja.

Viņa izdzirdēja soļus uz grantētā celiņa viesnīcas dārzā. Tas viņai atgādināja Klērfeitā dārzu. Viņu applūdināja bezcerīga maiguma vilnis. Viņš tai bija novēlējis savu māju, ne vārda par to neteikdams. Viņa to negribēja. Tā stāvētu tukša un lēnām sabruktu līdz ar visiem stuka rotājumiem — ja vien to nedabūtu Klērfeitā

māsa, bruņojusies ar vienpusīga taisnīguma dubultmorāli.

Spalgi iezvanījās tālrunis. Liliāna dzirdēja satrauktās franču tele- fonistu balsis. Viņa aizmirsa visu, ko bija apņēmusies. —

Boris! — viņa iesaucās.—Vai tu tur esi?

Kas runā? — jautāja sievietes balss.

Liliāna mirkli vilcinājās, tad nosauca savu vārdu. Pēc divām stun-dām viņa būs aizbraukusi no Rivjēras, un neviens nezinās, uz kurieni; būtu smieklīgi neparunāt ar Borisu.

Kas runā? — balss atkārtoja.

Viņa vēlreiz nosauca savu vārdu.

Kas?

Liliāna Denkerka.

Volkova kunga te nav, — tālruņa vadiem dūcot un sprakstot, atbildēja balss.

Kas runā? Ešera kundze?

—Nē, Blisa. Ešera kundzes te vairs nav. Arī Volkova kunga te vairs nav. Man žēl...

Pagaidiet! — Liliāna iesaucās. — Kur viņš ir?

Troksnis

tālrunī

kļuva

skaļāks.

Liliāna

saprata

tikai:—Aizceļojis...

Kur viņš ir? — viņa atkārtoja.

—Volkova kungs ir aizceļojis.

—Aizceļojis? Uz kurieni?

—To es nevaru pateikt.

Liliāna aizturēja elpu. —Vai viņam kaut kas noticis? — viņa bei-dzot jautāja.

Nezinu, madame. Viņš ir aizceļojis. Neko citu es nevaru jums pateikt. Man ļoti žēl...

Savienojums pārtrūka. Satrauktās franču telefonistes čivināja.

Liliāna nolika klausuli. Aizceļojis — viņa zināja, ko tas nozīmē

sanatorijas slepenajā valodā. Tā parasti teica, kad kāds bija miris.

Neko citu tas arī nevarēja nozīmēt — kurp lai viņš būtu braucis?

Pat viņa vecās saimnieces tur vairs nebija.

Brīdi Liliāna sēdēja nepakustēdamās. Beidzot viņa piecēlās un nokāpa lejā. Viņa samaksāja lēsi un iebāza biļeti kabatā. —

Aizsūtiet manas mantas uz staciju, — viņa teica.

Jau tagad? — pārsteigts jautāja portjē.—Jums vēl gandrīz divas stundas laika. Vēl ir par agru.

Tagad, — viņa atbildēja. — Nav par agru.

XXII

LILIĀNA SĒDĒJA UZ SOLA pie mazās dzelzceļa stacijas.

Dega pirmās agra vakara ugunis, kuru gaismā ēka izskatījās vēl kailāka un garlaicīgāka. Viņai garām trokšņodami steidzās saulē

iedeguši tūristi, dodamies uz Marseļas vilcienu.

Viņai blakus apsēdās kāds amerikānis un sāka monologu par tēmu, ka Eiropā nevarot dabūt ne pieklājīgu steiku, ne puslīdz ciešamu hamburgeru. Pat Vīnes desiņas Viskonsinā esot labākas.

Liliāna sēdēja, neko nedomādama, tik pilnīgā pagurumā, ka vairs nezināja, vai tās ir skumjas, tukšums vai padošanās liktenim.

Viņa ieraudzīja suni, bet nepazina to. Dzīvnieks lielos lokos skraidīja pa laukumu, apošņāja dažas sievietes, apstājās un tad metās taisni viņai klāt. Amerikānis uzlēca kājās. — Traks suns! —

viņš kliedza. — Policija! Nošaut!

Vācu aitu suns paskrēja viņam garām un pielēca Liliānai klāt, uz-lika priekšķepas viņai uz pleciem, gandrīz nogāzdams viņu no sola; viņš laizīja tai rokas un mēģināja nolaizīt arī seju —

smilkstēdams, kaukdams un riedams, kamēr apkārt sapulcējās ziņkārīgu

skatītāju

pulciņš.

—Volfl

—

viņa

neticīgi

noteica. —Volf! Kā tu te gadījies?

Suns spēji pameta viņu un aizdrāzās pūlī, kas tam zibenīgi pašķīra ceļu. Suns skrēja pretī kādam vīrietim, kas ātri soļoja uz viņu pusi, un tad atgriezās pie Liliānas.

Viņa bija piecēlusies. — Boris! — viņa klusu iesaucās.

Tad beidzot esam tevi atraduši, — Volkovs sacīja. —

Viesnīcas portjē man teica, ka tu jau esot stacijā. Kā šķiet, bija pēdējais laiks! Kas zina, kur man tevi būtu jāmeklē vēlāk.

Tu esi dzīvs! — Liliāna čukstēja. — Es tev zvanīju. Man teica, ka tu esi aizceļojis. Es nodomāju...

Tā būs bijusi Blisa kundze. Jaunā saimniece. Ešera kundze otrreiz apprecējās. — Volkovs saņēma suni aiz kaklasiksnas. —

Izlasīju avīzē par to, kas noticis; tāpēc braucu šurp. Nezināju, kurā

viesnīcā tu esi apmetusies, citādi būtu piezvanījis.

Tu esi dzīvs, — viņa atkārtoja.

Un tu esi dzīva, Duša! Viss cits ir nesvarīgi!

Viņa to uzlūkoja. Viņa acumirklī saprata, ko viņš gribēja teikt — ka visu citu, visu ievainoto lepnumu, visu aizskarto patmīlību bija aiz- slaucījis šis pēdējais mierinājums: ka mīļotais cilvēks nav miris, ka tas vēl dzīvo, ka tas ir te un vēl elpo, vienalga, kādas būtu tā jūtas vai kas starplaikā noticis. Borisu nebija skubinājusi nākt ne līdzjūtība, ne vā-jums, bet drīzāk šī zibenim līdzīgā pēdējā atziņa — vienīgā, kas viņam vēl atlikusi, un vienīgā, kas allaž beigās atlika, tā, kura izdzēsa visu citu, bet pie kuras cilvēki gandrīz vienmēr nonāca par vēlu.

Jā, Boris, — viņa sacīja. — Viss cits ir nesvarīgi.

Viņš paskatījās uz viņas somām. — Kad atiet tavs vilciens?

Pēc stundas. Lai tas iet.

Uz kurieni tu gribēji braukt?

—Vienalga, kur. Uz Cīrihi. Tas nav svarīgi, Boris.

—Tad iesim. Pārnāc uz citu viesnīcu. Esmu aizrunājis istabu Antibā. Hotel du Cap. Varam dabūt vēl otru istabu. Vai lai nosūtu mantas turp?

Liliāna papurināja galvu. — Lai paliek tepat, — viņa atteica, pēkšņi izšķīrusies. —Vilciens atiet pēc stundas; brauksim prom.

Es te vairs negribu palikt. Un tev jābrauc atpakaļ.

—- Man nav jābrauc atpakaļ, — sacīja Volkovs.

Viņa to uzlūkoja.—Vai esi izveseļojies?

—Nē. Bet man nav jābrauc atpakaļ. Varu braukt tev līdzi, kur vien vēlies. Kamēr vien tu to vēlies.

Bet...

Es tevi toreiz sapratu,—Volkovs sacīja.—Ak Dievs, Duša, cik labi es sapratu, ka tu gribēji tikt projām.

Tad kāpēc tu nebrauci man līdzi?

Volkovs klusēja. Viņš negribēja atgādināt Liliānai to, ko viņa pati bija teikusi.—Vai tu būtu braukusi man līdzi? — viņš beidzot jautāja.

Nē, Boris, — viņa atbildēja. — Tas tiesa. Toreiz ne.

Tu negribēji ņemt slimību līdzi. Tu gribēji tai izbēgt.

Es vairs nezinu. Varbūt tā bija. Tas bija tik sen.

—Vai tu tiešām gribi braukt projām jau šodien?

Jā.

—Tev ir vieta guļamvagonā?

Jā, Boris.

Tu izskaties tā, it kā tev varētu noderēt vakariņas. Ieiesim tur tai kafejnīcā. Un es tikmēr palūkošu, vai varu vēl dabūt biļeti.

Viņi gāja pāri laukumam uz kafejnīcu. Viņš tai pasūtināja olas, šķiņķi un kafiju. — Es aiziešu atpakaļ uz staciju,—viņš teica. —

Paliec tepat. Nebēdz projām.

Es vairs nekur nebēgu. Kāpēc visi tā domā?

Boriss pasmaidīja. — Tā vēl nav ļaunākā doma pasaulē. Ja kāds tā domā, tad viņš grib, lai tas otrs paliek.

Viņa paskatījās Borisā. Viņai drebēja lūpas. — Es negribu raudāt, — viņa teica.

Viņš palika stāvam pie galdiņa. — Tu esi tikai nogurusi. Ēd kaut ko. Droši vien šodien neko neesi ēdusi.

Viņa pacēla galvu. —Vai es tik slikti izskatos?

Nē, Duša. Un, pat ja tu izskatītos sagurusi, tad pēc dažu stundu izgulēšanās tu vienmēr atgūsi spirgtumu. Vai esi to aizmirsusi?

Jā, — viņa sacīja. — Esmu tik daudz ko aizmirsusi. Un šo to arī ne.

Liliāna sāka ēst, bet tad mitējās, lai izņemtu spogulīti. Viņa ļoti uzmanīgi pētīja tanī sevi — seju, acis, zilās ēnas. Ko bija teicis ārsts Nicā? Pirms vasaras, varbūt ātrāk, ja turpināsit tagadējo dzīvi.

Vasara — te vasara jau bija klāt, bet kalnos tā atnāca vēlu. Viņa vēlreiz nopētīja savu seju, tad sameklēja pūderi un lūpu zīmuli.

Atgriezās Volkovs. — Biļetes dabūju. Visas vietas vilcienā

vēl nav izpārdotas.

—Vai tev ir vieta guļamvagonā?

—Vēl ne. Bet varbūt vēlāk kāda atbrīvosies. Nav lielas vajadzības; es gulēju visu ceļu uz šejieni. —Viņš paglaudīja suni, kas bija palicis sēžam Liliānai blakus. — Tev pagaidām būs jāiet bagāžas vagonā, Volf, bet gan jau vēlāk mēs dabūsim tevi ārā.

Es varētu viņu ņemt savā kupejā.

Boriss pamāja. — Francijā ir saprotoši konduktori. Cīrihē

padomāsim, ko tev iesākt tālāk.

Es gribu braukt atpakaļ, — Liliāna sacīja.

—Atpakaļ? Uz kurieni? — piesardzīgi jautāja Volkovs.

Viņa klusēja. — Es jau biju devusies atceļā,—viņa beidzot izteica. — Tev nebūt nav tam jātic.

Kādēļ lai es tam neticētu?

Un kādēļ lai ticētu?

Es reiz izdarīju gandrīz uz mata to pašu, ko tu, Duša. Pirms daudziem gadiem. Un arī es atgriezos.

Liliāna plucināja maizes šķēlīti šķīvī. — Neko nelīdz, ja kāds to izskaidro iepriekš, vai ne?

It neko. Tas mums jāuzzina pašiem. Citādi mēs allaž domātu, ka esam palaiduši garām pašu svarīgāko. Vai tu jau esi izlēmusi, kurp brauksim no Cīrihes?

Uz kādu sanatoriju. Bella Vista jau mani atpakaļ neņems.

Protams, ka ņems! Bet vai tu skaidri zini, ka gribi atgriezties?

Tu pašreiz esi nogurusi, un tev vajadzīgs miers. Bet tas var mainīties.

Es gribu atpakaļ.

Klērfeita dēļ?

Klērfeitam ar to nav nekāda sakara. Es jau iepriekš gribēju braukt atpakaļ.

Kādēļ?

Tur bija dažādi iemesli. Tagad es tos vairs nezinu. Tie bija tik pareizi, ka esmu tos aizmirsusi.

Ja gribi palikt šeit lejā — tev nav jāpaliek vienai. Es ari varu palikt.

Liliāna pakratīja galvu. — Nē, Boris. Man pietiek. Es gribu atgriezties. Bet varbūt tu gribi vēl palikt? Tik sen neesi bijis ārā, pasaulē.

Volkovs pavīpsnāja. — Es to jau pazīstu...

Viņa pamāja. — Tā es dzirdēju. Es ari to tagad pazīstu...

Cīrihē Volkovs piezvanīja uz sanatoriju. — Vai viņa vēl dzīva? — īdzīgi jautāja Dalailama. — Labi, manis dēļ viņa var nākt atpakaļ.

Liliāna vēl nedēļu nodzīvoja Doldera viesnīcā Cīrihē. Viņa lielāko tiesu palika gultā. Pēkšņi viņa jutās ļoti nogurusi. Katru vakaru cēlās drudzis. Volkovs atsauca ārstu. — Viņai jau sen vajadzēja būt slimnīcā, —ārsts teica.—Atstājiet viņu tepat pilsētā.

Bet viņa negrib te palikt. Viņa grib atgriezties kalnos.

Ārsts paraustīja plecus. — Kā vēlaties. Bet tad pārvediet viņu slimnieku mašīnā.

Volkovs apsolīja, labi zinādams, ka to nedarīs. Viņa cieņa pret dzīvību nesniedzās tik tālu, lai viņš nezinātu, ka pārāk liela gādība pacientu varēja nogalināt tāpat kā gādības trūkums. Apieties ar Liliānu kā ar mirēju būtu ļaunāk, nekā riskēt ar braucienu automobilī.

Viņa līksmi uzlūkoja Borisu, kad viņš atgriezās no sarunas ar ārstu. Kopš slimība sāka izpausties arvien spēcīgāk, viņa bija kļuvusi līksma — it kā ar to tiktu izdzēsta nenoteiktā vainas apziņa Klērfeitā nāves dēļ. Ar vieglu ironiju viņa nodomāja, ka bēdas par otra nāvi kļūst vieglāk paciešamas, ja zina, ka pašam nav atlicis ilgi dzīvot. Pat viņas dumpība kopš Klērfeitā nāves bija pagaisusi.

Neviens nespēja izbēgt, ne slimie, ne veselie; un tas sniedza paradoksālu gandarījumu.

Nabaga Boris! — viņa nopūtās. — Ko ārsts tev teica? Ka es nepārcietīšu braucienu?

Nekā tamlīdzīga.

Pārcietīšu gan. Tieši viņa pareģojumam par spīti. Un dzīvošu vēl ilgāk.

Volkovs viņu uzlūkoja pārsteigumā. — Tas tiesa, Duša. Es arī

to jūtu.

Labi. Tad ielej man vodku. — Viņa sniedza Borisam glāzīti. — Kādi viltnieki mēs esam, Boris, ar savām sīkajām blēdībām. Bet ko citu lai dara? Ja reiz ir bailes, tad taču kaut kas no tām jāiztaisa. Uguņošana vai mirāža, vai kāda sīka gudrības sniegpārsliņa, kas drīz izkūst.

Viņi brauca kalnos ļoti maigā, siltā dienā. Pusceļā uz kalnu pāreju, kādā U veida pagriezienā, viņiem pretī brauca mašīna un apstājās, lai palaistu viņus garām. — Holman! — Liliāna iesaucās. — Tas taču Holmanis!

Vīrietis otrā mašīnā pacēla acis no ceļa. — Liliāna! Un Boriss!

Bet...

Viņam aiz muguras taurēja nepacietīgs itālietis, kurš brauca mazā fiatā un iztēlojās, ka ir sacīkšu braucējs Nuvolāri. — Es nolikšu mašīnu, — Holmanis uzsauca. — Pagaidiet mani!

Viņš pabrauca drusku tālāk, palaida itālieti garām un kājām panācās atpakaļ. — Kas noticis, Holman? — Liliāna jautāja. —

Kurp jūs braucat?

Es taču jums teicu, ka esmu vesels.

Un kur dabūjāt mašīnu?

Aizņēmos. Likās tik muļķīgi braukt vilcienā. Tagad, kad esmu atkal pieņems darbā!

Pieņemts darbā? Kas jūs pieņēma?

Mūsu vecā firma. Man vakar piezvanīja. Viņiem pašreiz vajag vēl kādu...

Holmanis mirkli klusēja. Tad atglauda matus. — Protams, viņiem jau ir Toriāni; bet viņi grib izmēģināt arī mani. Ja ies labi, drīz piedalīšos mazākās sacīkstēs. Un tad lielajās. Turiet par mani īkšķus. Cik jauki, ka jūs vēl satiku, Liliān!

Viņi vēlreiz redzēja Holmani no augstāka līkuma, braucam lejā pa ceļu kā zilu vabolīti — stāties Klērfeitā vietā, tāpat kā

Klērfeits bija stājies kāda cita vietā un kā kāds cits reiz stāsies Holmaņa vietā.

Liliāna nomira pēc sešām nedēļām, gaišā vasaras dienvidū, kas bija tik kluss, ka visa ainava likās aizturējusi elpu. Viņa mira ātri, pēkšņi un vienatnē. Boriss uz īsu brīdi bija aizgājis lejā uz ciemu. Atgriezies viņš atrada Liliānu gultā mirušu. Viņas seja bija sašķobīta mokās; viņa bija noslāpusi asiņojot, un rokas bija sažņaugtas pie kakla; bet drīz vaibsti izlīdzinājās un seja kļuva tik skaista, kādu Boriss to sen nebija redzējis. Viņš ticēja arī, ka viņa bijusi laimīga, cik nu cilvēks vispār saucams par laimīgu.

J U M A V A

PĀRDOŠANAS DAĻAS ADRESE

Rīgā, Blaumaņa ielā 24 tālr.

7280058

Content

Remarks Ērihs Marija Debesīm nav lutekļu

I

VI

VI

XIII

XXII

XXII