Remarks Ērihs Marija

Džema

Ērihs Marija Remarks

Džema

I

Straujā riksī garām aizjāja beduīni kafijas brūnos burnusos. Uzvēdīja kamieļu mēslu un tuksneša smārds. Aiz mameluku kapenēm jātnieki izvērsās garā, līmeniskā virtenē un aizjāja pretī bezgala gaišajam apvārsnim tā, it kā vēlētos ieņemt to triecienā.

Džema nolūkojās jātniekiem nopakaļ, līdz viņu silueti izgaisa tālē. Tikai tad viņa vilcinoties atrāva skatienu no apvāršņa un atkal pievērsās pilsētai. Satraukta viņa soļoja pa ielām. Uz kāda tirgotāja galda starp citām pārdošanai izliktajām mantām viņa ieraudzīja Abū Nuvāsa* “Dīvāna” senu izdevumu blāvi dzeltenīgas ādas iesējumā. Katram no septiņpadsmit dziedājumiem bija pievienota ilustrācija. Atkal un atkal uzplaiksnīja dzidrs tirkīza zilums.

Džemai šķita, ka tieši šo grāmatu viņa meklējusi. Steidzīgi samaksājusi par pirkumu, viņa atstāja bazāru dīvainā mulsā, kuru jo spēcīgāk izjuta tāpēc, ka iemeslu tai nezināja.

Normans gaidīja viņu, lai stādītu priekšā sava drauga dēlu Klērfeitu, kurš bija apsolījis lidmašīnā nogādāt Džemu līdz Luksorai. Pēc stundas lidmašīna varēja pacelties gaisā. Normans pats bija nolēmis doties ceļā ar ekspresi tikai nākamajā rītā.

Viņi brauca uz lidlauku. Klērfeits piesprādzēja Džemu pie lidmašīnas sēdekļa un iedarbināja motoru. Kad viņa palūkojās lejup, Kairas Šauro ieliņu labirints jau atradās dziļi zem viņas. Apvārsnis lidoja atpakaļ; Mokatama kalnu grēda sašķēlās aizās un līdzenumos. Pēc tam garām aizslīdēja tuksnesis, un lidmašīna aiztraucās pretim Nīlai, kas kļuva aizvien platāka.

Helunas tuvumā viņi aizsteidzās garām divām izpriecu barkām. To pasažieri stāvēja uz klāja un māja. Džema nometa lejā savu cepuri. Viņas matos šalkoja vējš; cik dzīve bija trauksmaina un neprātīga!

Džema atslīga sēdeklī. Viņai priekšā sēdēja Klērfeits; pāri viņa galvai slējās kaut kādi stieņi. Viņš bija daļa no lidmašīnas un iederējās tajā; Klērfeits bija nevis cilvēks, bet gan ierīce lidošanai...

Aiz propellera lāpstiņām, kas griezās, saceldamas vētru, pasaule kļuva zeltaina: tuvojās vakars. Ciemata suņi metās nopakaļ milzu putnam, ēzeļi iespītējās un nekustēja ne no vietas, bet kāda fellahiete izlaida no rokām veļu, kas aizpeldēja pa upi, tvaikoņi izpūta spīdīgus dūmu mutuļus: pasaule atgādināja sena nīderlandiešu meistara audeklu.

Pie Asjūtas Klērfeits sāka nolaišanās manevrus. Augstu uzvirpuļoja granātkoku birzs ostas tuvumā un Elhamras vīģu dārzi, drīz pa labi, drīz pa kreisi parādījās tvaikoņu piestātne; lidmašīna, viegli nosēdusies uz zemes, beidza ripot un apstājās.

Izkāpjot Džema sagrīļojās. Pie lidmašīnas barā traucās arābi, viņiem pa pēdām sekoja automobilis, kas apstājās cieši līdzās Džemai. Viņa ieraudzīja roku ar milzīgu opāla gredzenu pirkstā. Nagu mēnestiņi bija tumši. Kreols atvēra automobiļa durtiņas un, izlēcis no tā, piedāvāja savus pakalpojumus. Klērfeits neatbildēja ne vārda. Viņš aiztrenca vienu no arābiem pēc policista, kas nodrošinātu lidmašīnas apsardzi, un tikai tad pieņēma bastarda piedāvāto pakalpojumu ar uzsvērtu pateicību, kas skaidri pauda viņa nicināšanu.

Kreols aizveda viņus līdz viesnīcai. Klērfeita pastiepto roku viņš izlikās neredzam. Tas savilka lūpas tā, ka otrajam galvā iesitās asinis. Kad kreols grasījās uzbrukt, Klērfeits pagrieza viņam muguru: aiz nicinājuma viņš pat neaizstāvējās. Vakarā Klērfeits parādīja Džemai normaha HapTefas kapenes. Atceļā automobili trāpīja lode. Klērfeits sacīja: — Kreols, — un apstādināja mašīnu. Nostājies mēnesnīcā, viņš gaidīja. Taču neviens netuvojās, un viņš atkal iekāpa automobilī. Palmas šķita it kā izgrieztas no melna stikla. Miegamas garām aiztrauca būdas ar retām uguntiņām, reizēm aprauti ierējās suns.

Kad viņi ieradās viesnīcā, Klērfeits atrāva vaļā logus. Milzīga telpā ielauzās naksnīgā debess un, pārplūdinot to, viļņoja zila un sudrabaina, iebrāzās vējš, čukstēja, dziedāja, strauji elpoja, debess bija kā šaura, cieta plauksta, vējš — kā neskaidri, karsti čuksti. Džema saslējās — vai tur nešalkoja Nīla, nebrāzmoja propellera saceltais vējš un mēnesnīcas kaskādēs nezibsnīja lidmašīnas metāla stieņi, nekliedza piekūns? — Vienā lēcienā Klērfeits atradās viņai līdzās.

Kad Džema pamodās, aiz loga jau skanēja rīta troksnis. No upes puses bija dzirdamas aizbraucošo tvaikoņu svilpes. Satraukta viņa izlēca no gultas, trīsēdama saltajā gaisā. Ienāca Klērfeits. Svaigs kā plēsīgs zvērs vai kā pats rīts, viņš lunkani soļoja pa paklāju, ne ar vaibstu nelikdams nojaust, kā viņu mulsina Džemas slaidās kājas. Viņš atnesa Džemai Amenhotepa IV laikmeta bronzas kaķi, kura līnijas no priekšķepas līdz vaigam bija nevainojami daiļas. Vienīgi kaķa skaustā rēgojās neliela iedobe.

— Pēc divām stundām lidosim tālāk, — sacīja Klērfeits. Ne ar mazāko kustību viņš nelika manīt, ka atceras naktī notikušo. Pēkšņi Džema, starodama aiz labas omas, aizskrēja uz vannas istabu.

Lidmašīna atradās netālu no aizsprosta. Vienā no tās ielokiem strādāja bariņš koptu. Tuksnesis ar savām neaprakstāmi skaistajām violeti sārtajām un zilajām nokrāsām rīta miglā atgādināja sapni. Lidmašīnai paceļoties, arābu zirgi izbijās un aizauļoja tā, ka baltie burnusi saulē noplīvoja kā iztramdītu baložu bars.

Netālu no Abidas noslāpa motors. Lidmašīnu satvēra vēja brāzma, tā nosvērās slīpi uz priekšu un krita. Dārdēdama līdzīgi krāterim, tuvāk traucās zeme, tad motors, īsi iesprakstējies un izgrūdis dūmu mākuli, pēkšņi iekaucās un sāka darboties; lidaparāts atguva līdzsvaru un turpināja ceļu.

Džema juta ausīs šalkojam asinis tā, it kā pasaule draudētu sasprāgt gabalu gabalos. Klērfeits atskatījās. Aiz satraukuma Džemas acis vīdēja milzīgi lielas, bālajā sejā tumši sārtoja mute. Klērfeits kaut ko uzsauca viņai, taču Džema nesaprata ne vārda — tik ļoti viņu bija savaldzinājis lidojums. Bezgalīgs lejā pletās līdzenums ar kādas zudušas pagātnes kultūras atliekām un tempļu drupām. Lidmašīnas ēna traucās tam pāri kā steidzīgs pulksteņa rādītājs; Memnons Sets Pirmais bija vairs tikai vārds un atmiņas; arī Ozīrisa altāri pazuda tuksneša plūstošajās smiltīs. Taču visus laikmetus vienoja mirgojošās debesis — tās iesitās asinīs un lika pulsam dunēt spēcīgāk, tās radīja tagadni un dzīvi. To gaismā nobālēja pagātne, pēkšņi pamodās esamības apjauta, kas sapņu un vēlmju mirkļus pārvērta realitātē.

Līdzīgi ziedam pavērās kaut kas šūpojošs, slīdošs, lidojošs — pirmais, skaidrais acu uzmetiens, maiga sastapšanās, kas ilgi bija neapzināti gaidīta, tomēr atnākusi pārsteidzoši, lai atkal nākotnes nojausmu pilna gaistu.

Klērfeits krāja bronzas skulptūras, un Normans uzaicināja viņu apskatīt kāda sava drauga kolekciju. Vakarā viņš ieradās, lai Klērfeitu pavadītu.

Automobilis ilgi ripoja pa Bulaka kvartāla fantastiskajām ieliņām, līdz apstājās pie zemas mājas. Durvis atvēra berberiete, kas pāri dažiem pakāpieniem ieveda viņus līkumainā gaitenī. Pēkšņi cauri kādu vārtu arkai izlauzās zvaigžņu gaisma, tad viņi nonāca četrstūrainā, augstu mūru apjoztā pagalmā, kurā čaloja strūklaka. Mēnessgaismā spilgti izcēlās pretī esošās celtnes mauru stilā veidotie vārti. Iedegās gaisma, ārā iznāca un ar Normanu un Klērfeitu apsveicinājās kāds vīrs — Raviks.

Telpā bija vēl daži cilvēki. Puskrēslā viņi sēdēja vai gulēja uz kažokādām vai paklājiem. Berberiete atnesa šerbetu un iezaļganu ūdeni ar ledu. Tikai pēc brīža Klērfeits pamanīja sev aiz muguras nēģerieti. Viņas acu zīlītes spīdēja, matiņi padusēs smaržoja asi, bet ne jau netīkami. — Go-go...* viņa dūdoja, izstiepdama zili tetovētās kājas.

Ieskanējās klusināta mūzika. Klērfeits atlaidās uz spilveniem; melnādainā dūca līdzi melodiju. Viņš jutās tā, it kā atrastos nēģeru krālā*’ kaut kur dziļi Āfrikas džungļos. Cilts piederīgie, atgriezušies mājās no laupīšanas uzbrukuma kādai apmetnei un tagad pielikuši pilnu vēderu ar vēršgaļu un pombi***, gurdi un slinki vāļājās pa būdu. Kaktā tupēja sagūstītās baltās sievietes, kuru gaišā āda vilināt vilināja vīriešus, satraucot tos vairāk, nekā to spēja jebkura no cilts sievietēm. Ārā satumsa nakts; tikai šad un tad tālumā ierējās šakāļi. Nākamajā rītā, kā arī visās turpmākajās dienās viņi atkal dosies laupīt un cīnīties.

Kaktā uzvirmoja smiekli. Kāda sieviete paslējās sēdus un gribēja piecelties. Viņas mati, kas krita pār pieri, atgādināja bruņucepuri. Bija redzami spīdīgi ceļgali, pavērta, mikla mute. Kāda roka tvēra pēc viņas; sieviete atkrita uz muguras. Kustoties bez skaņas, berberiete atnesa Klērfeitam ambru.

Nogrimis domās par Džemu, viņš apcerīgi vēroja Normanu, kuram melnādainā masēja muguru. Allaž kaut kur klusi gruzdošais vīriešu naids, šis neizskaidrojamais, slēptais urīna smārds, satvēra viņu savā varā; viņa domās iezagās naids, nicinājums un vardarbīgas tieksmes

izpletis pirkstus, viņš cieši sažņaudza tos. Tad novērsās.

Tomēr Klērfeits nespēja pretoties šiem čukstiem. Tie uztūka gluži kā glūnošas čūskas un, kamēr viņš nekustīgi vērās griestos, apvijās ap viņa ķermeni.

Kāds punduris, locekļus mežģīdams, uzsāka deju; no kuprainā radījuma telpā plūda smaga iekāre. Melnādainā pārtrauca dūkt — viņa kaut ko čukstēja Normanam ausī. Berberiete, garām ejot, noglāstīja Klērfeitu. No kakta sauca pēc dzērieniem.

Gonga sitienam sekoja dobja bungu rīboņa. Aiz augstām nēģeru bungām stāvēja zēns, kurš, spriežot pēc sejas veidola, visdrīzāk varēja būt nūbietis. Vālītes ņirbēja dīvaini satraucošā, vienveidīgā ritmā. Tomēr tieši šai dobjā trokšņa vienveidībai piemita nepārvarams spēks, kas aizmirsās to sajūtu dēļ, kuras modināja; šīs vienveidīgās suģestijas ietekmē atraisījās jūtu samezglojumi, radās atskārta par nenojausto, modās pirmatnējais instinkts — nebija vairs nedz bungu rībināšanas, nedz ritma, vienīgi nakts un pirmatnējās skaņas, satricinātas bezvārdu dziņas, sasaukšanās pāri mežiem, leopardu kliedzieni un bifeļu riesta maurošana... Nevērīgi zemē tika nomesti vārdi un cilvēcība, daudzveidīgi un karsti uzbangoja aizvēsturiski dzīvnieciskie instinkti, pārplūdinot visu... Klērfeits nejuta, ka melnā iecirtuši zobus viņa delnā, uz kuras viņš balstījās; savu asiņu satraukts, viņš pielēca kājās, savilka rokas dūrēs un, pēkšņi sajutis tuvumā nēģerieti, neskatīdamies trieca tās viņai sejā, pagriezās, gluži kā kaķis meklēdams kautiņu, tumši jutekliskā, dzīvnieciskā spēka satraukts, kas lauzās ārā no viņa, ieraudzīja Normanu un krampjaini atņirdza augšlūpu, atsegdams zobus. Šņācot viņš čukstēja kādu vārdu, kuru dzirdot pretinieks parāva galvu atpakaļ, tad, aiz sasprindzinājuma drebot, lēni un skaidri iemeta sejā nobālušajam pretiniekam: — Cik skaists tomēr ir Džemas... sald-kais-les klie-dziens...

Sieviete, kas elsdama sēdēja kaktā, pēkšņi ieaurojās, pielēca kājās, pagrūda nost

bungas un, iecirtuši nagus zēna plecos, apskāva viņu. Taču berberiete metās klāt kā zvērs, atrāva viņu nost no zēna, dauzīja pretinieces gaišmataino galvu un iekodās spīdīgajā plecā... Kamēr pa zemi valstījās sēcošais kamols, zēns aizbēga.

Akmensstingu seju, dāļādams sitienus pa labi un pa kreisi, Raviks izšķīra abas sievietes. Pirmā savu pretinieci vaļā palaida berberiete. Taču blondā negribēja celties kājās; rokām drebot, viņa bija sakņupusi zemē.

Pilnīgi valdot pār sevi, Normans stāvēja pretī Klērfeitam. Tas paraustīja plecus: — Kāpēc atlikt?... Labāk tūliņ... — Normans vilcinājās — viņš gribēja vēl ko sacīt, taču tad devās prom un runāja ar Raviku.

Vienojās par Ravika pistolēm. Kāds poļu barons, kura palīdzību bija lūdzis Raviks, pagalmā ar soļiem nomērīja attālumu. Strīds netika uzskatīts par diez cik svarīgu notikumu; gatavojoties divkaujai, viņi gandrīz vai vienaldzīgi tērzēja. Gadījums bija gaužām parasts: nekorekta izturēšanās, kuru mēdza vērst par labu šādā veidā; šaujot abi pretinieki kļūdījās, sniedza viens otram roku, un incidents bija nokārtots. Līdzko iedegsies gaisma, pretiniekiem jāšauj.

Klērfeits devās uz savu vietu. Viņš redzēja, ka Normans, gaidīdams no viņa kādu paskaidrojumu, vilcinās stāties pretī. Taču delna aptvēra vēso tēraudu kā drauga labo roku.

Atskanēja komanda. Uzliesmoja spuldze, mezdama gaismu pāri pagalmam. Klērfeits stāvēja nekustīgi, līdz atskanēja Normana šāviens. Tad viņš lēnām pacēla ieroci un iešāva tieši pierē, kas balta kā krīts vīdēja blāvajā gaismā.

Iznācis uz ielas, viņš mirkli apsvēra, vai nebūtu jādodas pie Džemas. Taču tūliņ pārbaudīja sevi: dumpojas asinis? Vai viņš jau nonācis tik tālu? Viņš zināja — lai valdītu pār citiem, jāvalda pār sevi. Nekas pasaulē nav nežēlīgāks par mīlestību; tas, kurš zaudē jūtu brīvību, pazaudē ari to, kam tā upurēta. Tas, kurš ziedojas, kļūst atkarīgs. Visas maigās vēlmes ir viltus un slazdi. Vajadzēja tikai vienu: nezaudēt modrību.

Aizsūtījis automobili prom, viņš stingriem soļiem gāja uz viesnīcu, lai nokārtotu neatliekamas darīšanas. Izklaidīgi uzrakstījis vēstuli, viņš parakstīja divus čekus. Tad nolēma vakaru pavadīt bārā.

Bārmenis paslepen atsūtīja pie viņa kādu meiču. Klērfeits to pamanīja un iešļāca savedējam sejā absintu. Kad kokteiļu jaucēja acis nikni iezibējās, viņš nomierināja to ar vienu vienīgu skatienu un, kad otrs kurnēdams novērsās, izjuta vēsu gandarījumu. Taču tūliņ satrūkās: kāpēc viņš izjuta gandarījumu — kāpēc vairs nebija pats par sevi saprotams valdīt pār citiem — varbūt tāpēc, ka viņš vairs nevaldīja pār sevi? — Viņš pieaicināja klāt meiteni.

Taču absints šķita novadējies, meiča — alkatīga. Klērfeits stingi vērās tālumā: kāpēc viņš vairījās no briesmām? Jo tagad viņš zināja, ka izvairās un ka tās jau bija briesmas. Pēkšņi viņš uzmeta uz letes naudu un, ar svilpienu pasaucis automobili, brauca pie Džemas.

Viņš uzsāka vienaldzīgu sarunu un tūliņ juta to, ko vēlējās sajust. Džema stāvēja viņa priekšā slaida, ar šaurām locītavām. Džema uzmanīgi raudzījās viņā, tad piezvanīja un lika kalpotājam atnest sodas ūdeni ar ledu. Klērfeits prātoja: kāpēc viņš nebija paklausījis pirmajam impulsam un tūliņ braucis šurp? Un tagad tomēr ieradies?... Kāpēc viņš neņēma Džemu uzreiz, bet lauzīja galvu un nogaidīja? Vai kaut kur neslēpās neredzami slazdi? Vai viņš jau neļāva savām asinīm traukties pakaļ domām?

Viņš atsāka tērzēt, taču drīz vien juta, ka kļūst nervozs. Ne jau notikušā dēļ: par to viņš vairs nedomāja. Taču šeit bija kaut kas satraucošs, jauns, svešāds, kas grasījās viņu satvert un laupīt viņam brīvību.

Nebija jēgas prātošanu turpināt. Vislabākais droši vien būtu doties prom, lai ieturētu distanci un atgūtu drošības sajūtu. Viņš gan zināja, ka Džema vēl neaptver, kas notiek viņa dvēselē un dara viņu neizlēmīgu, kā arī iedveš neuzticību pašam pret sevi; taču viņš atzina, ka runa ir par kaut ko ārkārtīgi svarīgu, kas prasa pārdomātu rīcību un ko nedrīkst ietekmēt otršķirīgu jūtu izpausmes. Citādi tas vēlāk atriebsies un pavērsīsies pret viņu pašu. Viņš gribēja paturēt, iekarot, iemantot, tāpēc vispirms vajadzēja iepazīt briesmas un saprast, cik ļoti šī cīņa ar sevi viņu jau nogurdinājusi, jo viņš taču cīnījās pats ar sevi.

Tāpēc viņš pēkšņi atvadījās. Ārēji nesatricināmi mierīgs. — Es ieradīšos atkal... Pavisam drīz... — viņš sacīja mazliet uzstājīgi. Pats pamanīja to. Tāpēc piebilda: — Varbūt... — Un atkal sajuta šīs frāzes uzpūtību un nedrošību. Viņš devās prom un, jau stāvēdams uz sliekšņa, īdzīgi izmeta: — Šodien es nošāvu tavu vīru...

Taču aiz muguras valdīja klusums.

II

DŽEMAI PATIKA SATVERT rokās kristāla trauku un sajust tā vēsumu. Pieglaust galvu bronzas skulptūrai, noraudzīties skaidrā ūdenī. Allaž viņa juta dīvainu vilinājumu pieskarties zivju gludajām zvīņām. Vai arī turēt rokā dūju un sajust zem pirkstiem tās ķermeņa siltumu.

Džema ceļoja. Ceļošana vairāk nekā jebkas cits atbilda viņas mainīgajam garastāvoklim. Nekur viņa neuzkavējās ilgi, jo nevēlējās pie kādas vietas pierast. Pieradums uzlika pienākumus un piesaistīja kaut kam atsevišķam. Taču no tā cieta kopums. Un viņa tiecās pēc visa.

Kādu vakaru viņa gulēja uz dīvāna savā viesnīcas istabā. Viņai līdzās atradās atzveltnes krēsls, uz kura bija noliktas dažādas sīkas lietiņas, kuras viņa gribēja paturēt savā tuvumā. Diena bija gadījusies skaidra — bez mākoņiem, tomēr diezgan rudenīga. Loga ailē asi iezīmējās parka koku tumšie apveidi. Aiz tiem pletās debesjums, kas loga augšmalā vīdēja pasteļzilos un ābolzaļos toņos, kuri lēnām pārgāja liegi oranžā un rubijsārtā nokrāsā. Pārāk rūpīgi, līdz vissīkākajai smailītei iezīmētais zaru vijums tās padarīja līdzīgas japāņu kokgriezumam.

Džema, nekustīgi gulēdama, rāmi elpoja. Aiz loga atradās pasaule. Cita nekā nebija — vienīgi šī stunda. Vienādās rindās auga koki; bija grūti iedomāties tos atkal lapu rotā — tik lēns, pateicoties zaigojošajām debesīm, šķita dzīves pulss.

Cik tas bija noslēpumaini: elpot un sajust savu elpu, kā tā lēnām izplūst pa visu ķermeni un atkal rāmi atplūst atpakaļ — mīklains vilnis, kurš nāk, atnesdams plaušu krastā dzīvību, un atkal aizplūst, turklāt aizplūst saskaņā ar vienu likumu, kas ir likums, uz kura balstās visa dzīvība. Tas, kurš ļausies šim vilnim, allaž būs glābts un pasargāts. Elpa un gaidīšana vainago jebkuru likteni. Elpas dziļumā slēpjas esības jēga.

Logu aplodu neskaidrie apveidi lēnām iezīmējās asāk, to šķautnes skaidrāk izcēlās pret gaišo fonu. Skatienu nenovēršot, Džema tos redzēja skaidrāk un asāk.

Pēkšņi viņa pamanīja: uz šķautnēm vīdēja platas gaismas svītras, kuru iepriekš vēl nebija. Viņa satrūkās: gaismas svītra krita arī uz palodzes, uz kāda krēsla atzveltnes — tā skāra krēsla stūri, apvija paklāju, iedzirkstījās glāžu slīpētajā stikla virsmā: gaisma ieplūda istabā, telpa kļuva par debesjumu, istaba pielija ar gaismu... Vai neizplūda apveidi?... Ak, pasaules elpa!... Ak, laimīgās nedzīvās lietas...

Gaisma pievienojās elpai un noslēdza loku. Abas bija visur, un to pretstati eksistēja, pateicoties vienīgi tām; tāpēc tās arī bija šajos pretstatos, bez kuriem nekā cita nebija.

Spozme iekrita nelielā, lēzenā traukā. Džema to satvēra saudzīgiem pirkstiem. Lēnām piecēlās kājās un aiznesa mirdzošo trauku līdz logam. Kustība izteica visu viņas būtību. Kas par sajūtu — pacelt plaukstu uz augšu līdz pat plecam! Izplest pirkstus, lai varētu pieskarties kādam priekšmetam. Satvert to ar šiem pirkstiem, nolikt — tuvāk vai tālāk. Pievienot šim priekšmetam citus; paņemt un nolikt tos prom, sakārtot atbilstoši pirkstgalu trīsošajam likumam. Ak, mistiskā pasaules telpa...

Nekas vairs nebija miris. Kurš vēl uzdrīkstējās nosaukt par nedzīvu kaut ko tāpēc vien, ka tas izturējās mierīgi, kurš uzdrīkstējās apgalvot, ka vienīgi kustība nozīmē dzīvību? Vai kustība nebija pārejoša, turklāt īslaicīga? Vai tā nebija mērenu jūtu izteicēja? Vai visdziļākās jūtas nebija mēmas, vai kvēlākās izjūtas nepārtapa par spēcīgiem krampjiem, vai sajūsma nepārvērtās par sastingumu, vai spēcīgas kustības nebija... miers? Visdzīvākā dzīve varbūt bija nāve? Ak, visu lietu iekšējais miers!

Džema aizbrauca uz Davosu. Galvenais ārsts iepazīstināja viņu ar dažiem cilvēkiem. Diviem nenozīmīgiem diplomātiem, kādu gaužām necilu itālieti, Bramintu-Solu, Rakolovnu, Kinsliju, Vanderveldi, Kaju, kā arī ar dažām sievietēm — kas lai atceras to vārdus?

Braminta visu laiku runāja par Puriškofu. Pirms dažām dienām viņš esot nozudis. Jādomā, kopā ar kādu sievieti; tomēr skaidri zināms nekas nebija. Varēja arī gadīties, ka viņam uzbrukusi melanholija: pie viņa izlēcieniem jau bija pierasts.

Pēc stundas ārsts atvadījās. Kajs sāka izdalīt kārtis; tika spēlēts pokers. Džema kopā ar Bramintu iegāja blakusistabā, pa kuras logu varēja redzēt sniegu. Viņa dziļi ieslīga atzveltnī un aplaimota izbaudīja tā mērķtiecīgi sniegto drošības sajūtu — horizontālo sēdekļa līniju, sānu malu izliekumu, aizmugures polsterējumu, kas līdzīgi rokai maigi apskāva plecus. Cik daudz mīlestības un iztēles vajadzēja, lai šādu priekšmetu izgudrotu! Aiz sienas atskanēja Rakolovnas balss. Maiga un lūdzoša. Atbildēja kāda baritons. Saprast nevarēja ne vārda. Brīdi risinājās dialogs, līdz sievietes balss bailīgi, gluži kā sagūstīts putns, viena maldījās pa telpu.

Straujā gaitā Rakolovna iznāca no blakusistabas. Viņas acis bija apsarkušas, mutes kaktiņi noslīguši. Ieraudzījusi Bramintu, viņa satrūkās un grasījās sākt raudāt; taču viens Džemai uzmests skatiens lika viņai saņemties. Gurdeni Rakolovna pacēla roku: — Es nezināju...

Džema neklausījās; domās iegrimusi, viņa sēdēja atzveltnī. Nobālusi kā papīra lapa, Braminta-Sola bija piecēlusies kājās.

Valdervelde pieprasa naudu...? — viņa vaicāja.

Rakolovna pamāja.

Jūs viņam iedevāt? — Kņaziene pakratīja galvu. — Viņš aizgāja?

Jā, — kņaziene ieraudājās. Kā nopērts dzīvnieks viņa pacēla acis. — Man nebija ko viņam dot; savas rotaslietas pārdevu pagājušajā nedēļā.

: Cik viņš pieprasīja?

Divreiz vairāk.

Uz cik ilgu laiku?

Līdz rītam: viņš ir paspēlējis visu.

Izrakstīšu jums čeku.

Rakolovna pacēla galvu. — Jūs gribat aizdot man naudu?

— Sauciet to, kā gribat. Došu jums naudu. Ar vienu nosacījumu: atsakieties no Puriškofa.

Rakolovna nodrebēja. — Viņš ir krievs. -— Braminta klusēja. Kāpēc lieki tērēt vārdus par to, kas notiks tik un tā? Neviens Erots nespēj pretoties gribasspēkam, jo griba ir vēsāka un tāpēc tai pieder pēdējais vārds.

Gaitenī atskanēja soļi. Rakolovna piecēlās... Blakus aizcirtās durvis... Viņa sacīja: — Dodiet, — un, paņēmusi čeku ar ļoti maigu kustību, pamāja ar galvu un izgāja ārā — pretī Vanderveldem. Uz Bramintas vaigiem iekvēlojās sārti plankumi. Viņa pamanīja Džemas vaicājošo skatienu un domīgi sacīja: — Slimība vainīga... Ir pārāk maz laika, lai rastos vēlme cīnīties. Vai tad kāds cīnās zelta rokassprādzes dēļ? To nopērk. Ja kaut ko mīl un citādi nespēj to iegūt, vai jāatsakās tikai tāpēc, ka tas jāpērk par naudu? Kāpēc lieki tērēt vārdus? No tiem nekāda labuma nebūs... Un vai tad viss nav vienalga...

Cauri istabai izskrēja kārns, garkājains suns. Ogļu melns, ar gludu, samtainu kažoku: afgāņu kurts. Braminta nobālēja. Puriškofs ienāca kopā ar otru suni, kurš mats matā līdzinājās pirmajam.

Puriškofs parādīja dažas grāmatas: kāda sena angļu mistiķa sacerējumu un divus sējumus par okultismu. Tad, rokā turēdama tējas glāzi, ienāca Rakolovna. Puriškofs tūliņ piecēlās kājās. Rakolovna sniedza viņam roku. Kad Puriškofs noliecās pār to, Rakolovna ļāva glāzei krist, tā ka tēja apšļakstīja Puriškofa uzvalku, bet glāze uz grīdas sašķīda drumslu drumslās. Puriškofs nepamirkšķināja ne acu, kad, pazvanījis kalponei, atvainojās un devās pārmainīt uzvalku.

Mirkli Rakolovna stāvēja kā sastingusi, tad ātrā solī piegāja pie spēles galda un sāka tērzēt ar spēlētājiem. Bramintas acis iemirdzējās. Džema nodomāja: “Kurš vīrietis gan spēj ko tādu aizmirst...” Aiz loga uzlecošā mēness gaismā vizuļoja sniegs.

Puriškofs atgriezās priecīgā noskaņojumā. Viņš sarunājās ar Bramintu, taču ar acīm meklēja Rakolovnu. Beidzot viņa atnāca un it kā garāmejot izmeta: — Runā, ka esat bijis prom ar kādu sievieti, Puriškof... — Bāls kā līķis viņš stingi vērās Rakolovnā. Viņa pamāja vēlreiz un smaidīdama padraudēja ar pirkstu. Puriškofs centās apvaldīt īgnumu.

Šķietami nepievērsdama banālajiem vārdiem uzmanību, Braminta sāka asprātīgi tērzēt. Viņas nāsis trīsēja, zem acīm parādījās liegi violetas ēnas. Blāvi mirgoja viņas pleci, bet mute satrauktajā sejā vīdēja spilgti sarkana.

Krievs sarunai pievērsa maz uzmanības. Braminta ļāva tai apsīkt, tad mainīja sarunas tematu. Balss skanēja maigi, sirsnīgi un pretimnākoši. Puriškofs tūliņ juta Bramintas atbalstu. Sarunas tonis pārāk atbilda viņa stāvoklim, lai viņš nejustos savaldzināts. Viņa sejas muskuļi atslāba. Pats īsti to neapzinādamies, viņš runāja, atbildēdams radniecīgajai dvēselei, kuru atklāja sev līdzās. Kad Qraminta pamanīja, ka viņš atkal kļūst nervozs, viņa ļāva sarunai apsīkt. Puriškofs, pirms devās pie Rakolovnas, noskūpstīja Bramintai roku.

Rakolovna, nedodama viņam izdevību bilst kaut vārdu, sarīkoja bērnišķīgu greizsirdības scēnu. Bezgala pārsteigts, Puriškofs mēģināja viņu nomierināt un visu paskaidrot. Taču beidzot jutās spiests šīs lēkmes priekšā lēnām atkāpties. Pārāk precīzi Rakolovna savam uzbrukumam bija izvēlējusies viņa jūtīgākās vietas. Kad Rakolovna izteica viņam smieklīgus pārmetumus, Puriškofs kļuva vēss un neiecietīgs. Rakolovnu nesaprazdams, viņš jutās aizvainots un krievu valodas vietā sāka runāt franciski. Nākamajā vakarā viņš jau piederēja Bramintai.

Cik gan saldi skan vijole, — sapņaini ierunājās Džema, vērīgi ieklausīdamās, kā no stīgām uzviļņo glāsmaina melodija un ilgstošās kadencēs, aizvien pieaugot spēkā, paceļas augstāk un augstāk, līdz liegi izskan gari stieptās fermātās. — Skanot vijolei, šķiet, ka nekad nemirsi. Debesis paceļas augstāk; ar vienu skaņu pietiek, lai atkāptos visas robežas. Vijoles melodijā trīsuļo kaijas pelēcīgās spalvas. Kaut kur cilvēkam ir mājas, tomēr it visur tas juties grūtsirdīgs un svešs. Skanot vijolei, varētu izdarīt ne vienu vien neprātību...

Pasaule pārvēršas — tik saldi skan vijole... Kāds atdalās no tevis un, izskatīdamies tik liels, nostājas tev līdzās. Viņa lūpas sakustas, rokas paceļas, viņš pūlas izrunāt vārdus. Un viss, ko viņš dara, šķiet pareizs. Taču nav izprotams, vai tas esi tu vai svešais. Un kura rīcība ir pareiza un laba — tava vai tā svešā?... Cilvēkā allaž ir tik daudz neizprotamā... Varētu doties prom — vienalga, uz kurieni, tikai uz priekšu, nedomājot, bez mērķa — tālu prom: tik saldi skan vijole...

Kinslijs klusēja. Vakara gaismā viņa seja izskatījās stūraina; no nāsīm kā uzplēstas brūces līdz pat šaurās mutes kaktiņiem stiepās dziļas rievas. Džema nenojauta, ka nerunā par sevi un savām jūtām, ka līdzīgi ēnai no viņas iznirst kāds rēgs, pakļaudams viņu savai varai, ka viņa sākusi mūžseno cīņu starp diviem dzimumiem, cīņu, kas uzglūn, noslēpusies aiz padevības un piekļāvības maskas. Neskaidri viņa nojauta, ka tā ir cīņa, kaut arī tās apzīmēšanai bija atrasti skaisti vārdi, un ka visnežēlīgākā tā ir tad, kad to dēvē vismaigākajā vārdā.

Džema izturējās nepiespiesti, tomēr dažkārt, lai izvilinātu Kinslija patieso būtību, atļāvās saasināt dažlabu situāciju. Aiz Kinslija ārienes Džema nojauta viņa patieso būtību. Viņš nespēja izšķirties — paspēra pāris soļu, bet tūliņ jau aizmēza pēdas un mainīja virzienu, izteikdams nevainīgu piezīmi, kas iepriekš notikušajam piešķīra nejaušības raksturu. It kā rotaļādamies un nevērīgi viņš virknēja vārdu aiz vārda, tomēr nezaudēdams vadošo lomu. Mierīgi viņš sakopoja savus spēkus līdz galējai robežai; ja Džema šim domu gājienam sekoja, viņš pēkšņi ar kādu žestu, ar kādu negaidītu pavērsienu pārvietoja šo spēli aiz vis- pārcilvēcisko problēmu kulisēm, tā ka viņa samulsusi apklusa. Taču mazpamazām viņa ieguva veiklību un stāju. Paklusām ieskanējās vairogs un zobens.

Kādā sarunā, kurā vienā kamolā satinās pa daļai atzīšanās, pa daļai piekāpšanās un kurā viņi, nevēlēdamies tikt atklāti, piesardzīgi iztaustīja pretinieku, balstoties uz lietišķa pamatojuma, izskanēja jautājums par Kinslija agrāko dzīvi. Viņš atmeta ar roku. Aiz šīs kustības pazuda cīņas, ilgošanās, vēlmes un sevis pārvarēšana; ar rokas vēzienu viņš aizmēza prom nodzīvotos gadus. — Aizmirsta — nav nekā nenozīmīgāka par pagātni...

Pēkšņi Džema ieklausījās — negaidīti viņai līdzās glaimīgi ieskanējās kāda balss. Kāds vīrietis bija pienācis pie galda un sarunājās ar Kinsliju. Paklanījies Džemai ar tāda cilvēka izklaidīgo laipnību, kam prātā ir kaut kas pavisam cits, viņš sacīja: — Šīs dažu minūšu ilgās sarunas dēļ esmu ceļojis veselu dienu. Pietiek* vilcināties tikai pusstundu, lai viss būtu veltīgi. Lietu secības priekšā atkāpjas cilvēcisko apstākļu nejaušība. Tāpēc izlūdzos piedošanu...

Saruna ar Kinsliju bija īsa. Tad viņš ar žestu parādīja, ka tā beigusies, un smaidīdams pievērsās Džemai. — Tikai nejaušība ir likums, bet likums — allaž tikai nejaušība. Galu galā neparastais allaž izrādās pats vienkāršākais, un tāpēc kādas normas pārkāpums varbūt nav tik svarīgs, lai netiktu saprasts... jebkurā gadījumā.

Tikai pēc brīža Džema vaicāja: — Kas bija šis...?

La valets.

Kādā miglainā dienā Kajs savā mājā bija sarīkojis viesības. Džema devās turp vēlu. Pirmo reizi mūžā viņa runāja ar Puriškofu; kad viņš, galvu augstu pacēlis, tuvojās, Džemai acīs iekrita viņa zēniskums. Puriškofu bija pārņēmusi gurdena grūtsirdība, kam nebija ne mazākā sakara ar kādu sievieti. Tas viņus tuvināja. Džemas gaitas savaldzināts, Puriškofs sekoja viņai. Suņi skrēja Džemai pa priekšu. Līdzko Džema pagriezās atpakaļ, tie sastinga uz paklāja kā melnas, bronzā lietas statujas. Kā vējš pievirpuļoja klāt Braminta; viņa smējās, taču balsī ietrīsējās bailes. Puriškofs sarunājās ar viņu vienaldzīgi un laipni. Viņa to tūliņ pamanīja, kļuva dzīvāka, uzrunāja Džemu, nepievērsdama krievam uzmanību, bet, līdzko viņš sakustējās, starodama — mazliet par agru — pagriezās pret viņu iesaistīja sarunā garām ejošo Kaju, uzsmaidīja Rakolovnai, neuzkrītoši pastūma Vanderveldi uz Džemas pusi un, tikko saruna kļuva dzīvāka, mazpamazām apklusa, caur pievērtiem plakstiņiem uzlūkoja PuriŠkofu, vēroja, kā Vandervelde dižojas Džemas priekšā, un dziļi uzelpoja.

Vandervelde mēģināja Džemu savaldzināt. Izteikdams asprātības, viņš lika lietā te ironiju, te maiga pārākuma apziņu. Džema redzēja viņam cauri un uzjautrināta atkāpās. Viņš tūliņ uzķērās, atrāvās un, it kā nekas nebūtu noticis, saņēmies mēģināja uzbrukt no citas puses. Uz atzveltnes krēsla tumšās ādas izlicis apskatei savu visai rūpīgi kopto roku, viņš pauda it kā zināmu daļu pasaules sāpju, melanholiski vērodams atstāto iespaidu, un atrāvās atpakaļ, kad Džema izrādīja naivu neizpratni. Saīdzis par to, ka Džema viņa viltību atklājusi un nav iekritusi izliktajās lamatās, viņš saniknojās un vīlies no turpmākajiem mēģinājumiem šimbrīžam atteicās.

Pie viņa piegāja Rakolovna. Šņācošā čukstā viņš kaut ko pieprasīja; Rakolovna klusi atbildēja. Atstājis viņu stāvam telpas vistālākajā kaktā, Vandervelde iegāja spēļu zālē.

Puriškofs meklēja Džemu. Viņa sejas izteiksme Džemu izbiedēja; tik blīvi tur atspoguļojās visas viņa izjūtas. Kā lietus lāses ap Džemu krita viņa vārdi; viņa dzirdēja tos šalkojam, taču jēgu neizprata. Pārāk tuvu pienāca viņas pašas dvēseles tumsa, sagūla plaukstās un lūdzās': izlaid mani...

Braminta aptvēra, kas notiek. Viņa nepareizi iztulkoja Džemas laoslēgtību un, pēkšņi iekaisusi dusmās, jau grasījās runāt bez aplinkiem, kad Puriškofs piecēlās un, pavēries uz viņu kā uz zilu gaisu, aizgāja pie muzikantiem. Izņēmis vijolniekam no rokām instrumentu, viņš ar vienu mājienu aizdzina prom pārējos mūziķus un sāka spēlēt.

Tajā mirklī Braminta-Sola saprata, ka laiks ir zaudēts un nekas vairs nespēs līdzēt.

Viņa arī saprata, ka Džema nav vainīga, ka vainojams nav neviens... Klepus lēkme sadrebināja viņas augumu. Kad viņa pacēla galvu, uz apakšlūpas sārtoja asins lāse. Līdz pat pēdējam brīdim pievērsusi acis Puriškofa vijolei, viņa devās prom.

Melodija iemeta telpā stepes, tuksneša un vēju elpu. Nespodrāk dega sveces, pie kādas aizklātas telts ieejas žēlojās tumsnējas sievas, visus sapņus uzsūca nakts, pāri mirgojošajiem klajumiem blāvi spīdēja mēness. Sacēlās vēji, spokaini ātri pie debesjuma slīdēja Orions, riņķa dejā griezās zvaigznes, salūza nakts.

Džema notrīsēja. Pārtrūka domu virtene, lēnām pazuda visu lietu un attiecību krasts. Vārdu un jēdzienu izpratne nogrima; pirmatnējā dziļumā palika vienīgi neapzinīga, augiem un dzīvniekiem raksturīga eksistence. Pasaules radīšanas neapvaldītais spēks. Pēdējais allaž bija klēpis, nevis piere. Jo klēpis bija auglīgs; tas nozīmēja zemi un dzīvību.

Džema pēkšņi izprata sievietes mazrunību. Valoda un domas bija vīrieša daļa. Sievieti bija radījusi klusēšana. Viņa dzīvoja svešā zemē un bija vienīgi iemācījusies saprast tās valodu; tomēr tā nebija viņas valoda. Gribot negribot viņai vajadzēja pārtulkot savu dvēseli jēdzienos, kas neatbilda viņas būtībai, jo šie jēdzieni piederējās vīrietim. Viņa mēģināja sevi izteikt, bet ikreiz bez panākumiem. Nemūžam vīrietim viņu nesaprast.

Jau atausa nojausma par sievietes liktenīgo būtību — griešanos pie runātāja: saki tu, kas slēpjas manī, es runāt nespēju. Mūžīgā padevība, mūžīgais ienaids, mūžīgā vilšanās.

Džema juta, ka viņas dvēselē gluži kā viļņi uzbango šīs izjūtas. Viņa tomēr gribēja tās apvaldīt un drudžaini centās atrast šīm izjūtām kādu izskaidrojumu, taču neviens no tiem nederēja; viņa meklēja vārdus to izteikšanai, bet vārdi salūza kā svešas atslēgas aizslēgtu durvju slēdzenē; viņa mokoši pūlējās izteikt to kaut vai tikai domās, taču tas neatturami aizplūda — bez skaņas spokaini izslīdēja cauri domu tīkla acīm... Apmulsusi no sava dzimuma mēmās maģijas, no kuras nespēja izrauties, Džema klīda pa istabām un uzskrēja virsū Rakolovnai, kura saraudātām acīm sēdēja kādā kaktā.

Viena dzimuma radnieciskās jūtas salauza tumšo apli. Džema apskāva gurdi sēdošās sievietes plecus, pieglauda seju tās saltajam vaigam; elpa saplūda ar elpu, elsas ar elsām bez mēra un stājas, līdz pārgāja maigās, dvēseli veldzējošās raudās.

Puriškofs, nolicis vijoli, atklāja, ka palicis viens. Izklaidīgi skatīdamies visapkārt, viņš mēģināja atjēgties, tad lēnām salauza instrumentu un izgāja ārā, ledainajā vējā, kas, atiezis spožus zobus, karājās pie telegrāfa stieplēm.

Pēc divām dienām Davosā ieradās Klērfeits. Viņš atnāca kādā vakarā, kad pie Džemas bija arī Puriškofs. Klērfeits uzreiz aptvēra, kas darāms; viņš sāka apjūsmot suņus, taču pirmām kārtām iznīcināja krievu, runādams ar to iecietīgi, ar zināmu bravūru, tomēr vairīdamies aizvainot, tādējādi pierādīdams savu pārākumu.

Džema apjautājās, kā viņam klājas. Atbildot Klērfeits pieskārās dažiem notikumiem, īsos vārdos asprātīgi attēlodams savus piedzīvojumus Balkānos, kādu vakaru Normandijā, tad pievērsās saviem lidojumiem, kļuva lietišķs, klāstīja sīkumus un tādējādi sasniedza savu mērķi — atgādināja par lidojumu uz Luksoru, pat ne ar vārdu nepieminēdams to.

Džemas acu priekšā atkal iznira tuksnesis, tālumā mirgojošs zeltainos putekļos. Dūca propelleri, aparāta virsma drebēja.

Klērfeits pieskārās pagātnei vienīgi tik daudz, cik bija nepieciešams tēlojumam, ar paviršu nopietnību pieminēja neiztrūkstoši traģiskās — viņš izvēlējās šo vārdu — beigas un uzmeta spožas nākotnes ainas. Tad, mazpamazām izvērsdams nākotnes perspektīvas, atzina, ka vienīgi pietiekams materiāls pamats pasargā no piedzīvojuma liktenīgajām sekām. Visaugstāko svētlaimi var izbaudīt, padarot neiespējamu saskarsmi starp esamību un šo dzīves sfēru, tādējādi pazemojot līdz amata līmenim to, kam būtu jāpaliek visbrīvākajai spēlei. Dīvainā kārtā tieši neapvaldītā, smalkā jūsma tiecās sakņoties sakārtotos apstākļos un pat balstīties uz šīm spēcīgajām izjūtām, jo pretējā gadījumā nebūtu iespējama nedz pasmiešanās par sevi, nedz ari lieliskā ironija. Dēkainis bez atbalsta sabiedrībā allaž būs tikai tāds klaidonis, kurš nekad nespēs pietiekami stipri izjust savu es, jo tā dvēselē trūks spoguļa, kā arī sava pretstata. Un tas taču esot mērķis: atrast pašam sevi, stipru un joprojām augošu visās jomās. Tikai sajūtot zem kājām drošu pamatu, varot spert platus soļus. Viegli un pārliecinoši Klērfeits izteica šīs atziņas sievietei, kura nu nekādi nespēja iztikt bez vīrieša kā balsta, turklāt darīja to ne bez zināmas pilsoniskas dziņas aizstāvēt, ne bez zināmas korekti nospraustas līnijas, proti, ne bez formāla laulības piedāvājuma, kas bija šīs dīvaini veidotās dzīves galvenais balsts.

Tūliņ pēc šiem prātojumiem Klērfeits mainīja tēmu un, apvaicājies par Džemas iecerēm, apsprieda tās kopā ar viņu. Kad Džema uz labu laimi minēja Romu, Klērfeits ieteica Neapoli, kritizēdams Romu kā garlaicīgu pilsētu, kura to vien dara kā izrāda savas ievērojamās vietas, bet pēc tam ar neparastu dedzību pārgāja uzbrukumā un pēc dažām vispārīgām frāzēm izteica Džemai priekšlikumu kļūt par viņa sievu.

īsu brīdi viņš gaidīja atbildi. Paliecies mazliet uz priekšu, viņš pētoši ielūkojās Džemas sejā. Tad mierīgi piecēlās un devās uz durvīm.

Kad Klērfeits jau bija priekštelpā, Džema pasauca viņu atpakaļ.

Kāpēc jūs jau aizejat?

Klērfeits pasita knipi.

Jums patīk neērtas situācijas?

Džema ar atbildi nesteidzās. Klērfeits nojauta, ka Džema grib padarīt viņu nedrošu, apstājās, neko nejautāja, bezmērķīgi nekustējās, vienīgi atslābināja muskuļus, kas vērta viņa seju necaurredzamu. Džema norādīja uz kādu sēdekli. Klērfeits iemetās tajā. “Kāpēc viņš nevar vienkārši apsēsties?” nodomāja Džema un pateicās par viņa bildinājumu. Aiz piesardzības Klērfeits turpināja klusēt. Ik vārds varēja izrādīties bīstams.

Džema, it kā nespēdama izšķirties, rotaļājās ar saviem pirkstiem. Klērfeits nojauta slazdus. Uz izšķirošo jautājumu — kāpēc? — viņa veikli un izmanīgi lika atbildēt viņam pašam.

Taču Klērfeits jau bija izšķīries. Netieši viņš izteica minējumu, ka Džema sapratusi viņu pareizi. Redzot, ka Džema atkal rotaļājas ar pirkstiem, Klērfeits tajā pašā brīdi atskārta, ka viņu var glābt tikai strauja rīcība.

Piesardzīgi viņš it kā atkāpās un smalkjūtīgi nelikās to dzirdam. Džema neatlaidās un uzdeva jautājumu atkal. Klērfeits izlikās nedrošs, it kā meklētu izeju no stāvokļa. Kā jau viņš bija paredzējis, Džema aizsprostoja viņam ceļu. Tad viņš it kā vilcinoties un Džemas neatlaidībai pakļaujoties paskaidroja, ka, ņemot vērā situāciju, uzskatījis par savu goda pienākumu novērst viņas nelabvēlīgos dzīves apstākļus, kas nenoliedzami radušies viņa vainas dēļ, tāpēc piedāvājis tādu pašu atbalstu, kāds viņai bijis iepriekš.

Turklāt — to sakot, viņš cieši ielūkojās Džemai acīs — tas neesot vienīgi pienākums, bet gluži otrādi — pat ja viņš nejustos vainīgs, šobrīd viņš būtu rīkojies gluži tāpat.

Viltība izdevās. Kaut arī par bildinājuma nopietnību Džema nešaubījās, mirkli viņa noticēja, ka Klērfeitu nav iespaidojuši nekādi citi apsvērumi, kā vien tie, par kuriem viņš runāja. Klērfeita pēdējā frāze vienīgi stiprināja viņas pārliecību.

Taču tad viņa iedomājās, cik tālu Klērfeits bija atkāpies, lai sasniegtu savu mērķi, un viņu atkal pārņēma jautrība. Klērfeits, no jauna atguvis pašapziņu, pievienojās viņas jautrībai un apgalvoja, ka priecājas, redzot viņu tik brīvu no aizspriedumiem, kaut gan viņai esot jāpiekrīt, ka viņa apgalvojumam nav trūcis zināmas ticamības.

Jau dodoties prom, viņš it kā starp citu piemetināja, ka īstenībā vēl nekad tik strupi neesot atraidīts. — Atraidīts? — Džema triumfējot ar izsmieklu vaicāja. Klērfeits atsita uzbrukumu vēlreiz: — Nevaru noliegt, ka jau iepriekš nojautu, kāds būs iznākums. — Tomēr viņš nespēja atturēties, nepavaicājis: — Jūs bijāt tik jautra... Tātad — kāds cits?

Džemas sejā pavīdēja plats smaids: — Jūs nekad nemaināties — allaž esat jūs pats...

Kad visi sapulcējās viesnīcā, pie Džemas pienāca kāds cilvēks ar vēsti no Puriškofa un lūdza veltīt viņam dažas minūtes. Viņš sacīja, ka, pēc ārstu domām, beigas vairs neesot tālu. Bez kavēšanās Džema steidzās turp.

Neliela galda lampa meta blāvus atspīdumus uz guļvietu, pie kuras gulšņāja abi suņi. Kad Džema ienāca, viens no tiem piecēlās. Ārsts pamāja ar acīm un atstāja istabu. Džema noliecās pāri mirstošajam. No viņas pleciem noslīdēja platais mētelis un uzkrita suņiem. Džema bija ģērbusies vakarkleitā, it kā grasītos doties uz balli.

Istabā valdīja nomācošs klusums. Tajā neiespiedās ne skaņa. Pulkstenis bija apstādināts. Laiks grima mūžībā. Eksistēja vienīgi uz spilvena dusošā dzeltenīgā seja.

Dzīvoja vēl vienīgi šī seja. Ēnas, kas slīdēja pāri iedegušajai pierei, istabas blāvajā klusumā izskatījās tik šausminošas, ka Džemai, līdzko piere noraustījās, šķita, it kā istabā bez skaņas plīvotu milzīgi spārni.

Lēni, neizsakāmi lēni sāka liekties roka, kas atradās virs segas. Sāpīgi, ar visu augumu Džema izjuta šo kustību. Viņai šķita, ka visa esība būtu atkarīga no tā, vai pirkstiem izdosies sasniegt plaukstu, un viņa atviegloti uzelpoja, kad tie beidzot sakļāvās. Viņas deniņos sāka dunēt asinis, zem šaurajām lencītēm izslējās pleci, bet acis pēkšņi pārplūdināja maiguma vilnis.

Viņa noglāstīja sažņaugto roku, un viņai šķita, ka nekas viņu dzīvē nebija tā aplaimojis, kā, lūk, kas: no viņas dzīvās, siltās ādas pieskāriena Puriškofa delnas atkal pavērās, pirksti izstiepās — gan negribīgi un grūdieniem — tomēr pavērās, līdz slaidi un bāli atkal atdusējās uz segas.

Džemas acis sastapās ar Puriškofa skatienu. Kaut gan viņa centās sev iegalvot, ka mirējs viņu vairs neredz, tomēr juta tā draudīgo skatienu. To viņa nespēja paciest. Saudzīgi Džema pabīdīja viņam zem galvas spilvenu. Viņai gandrīz vai šķita, ka redzējusi ap gulētāja lūpām pavīdam smaidu.

Pēc nedaudz stundām šīs lūpas sastings. Piere kļūs salta. Vēl aiz tās pulsēja asinis, vēl darbojās domas, traukdamās gluži kā nomaldījies gaismas kūlis pāri viļņiem, kuri, lēnām celdamies, drīz izlauzīsies pāri gara aizsprostiem. Griezdamās virpuļu virpuļos, ķermeņa enerģija sabrukuma haosā sakopoja spēkus.

Paisums neatturami cēlās aizvien augstāk un augstāk. Tomēr pāri brūkošajai apziņas struktūrai, pāri palīdzību meklējošo instinktu starmešiem, pāri pēdējam, alkatīgi pieaugošajam dzīvotgribas sasprindzinājumam pacēlās drudža murgu purpura un zilās ziemeļblāzmas uguņu gaisma, apmirdzēdama līdzīgi sēnēm strauji izaugušos sapņu tēlus, aizklādama saindēto asiņu palu šausmas ar sen izpostītā, sen aizmirstā, sen mirušā mirāžu.

Aiz pieres, kuras āda raustījās, satrūka pēdējās važas. Vienā kamolā saspiesti, augšup uzlidoja raibi atgadījumi, piedzīvojumi, vēlmes un neskaidras atmiņas — agra pavasara gaisma virs sēru bērziem, kādas meitenes profils, dzimtenes smarža... spilgti apgaismots ruletes galds, rīta sarma uz pistoļu tērauda stobriem, sieviešu sejas, kāda neaprakstāma flautas kantilēna, ziedošas irbulenes ap kādu gultu, Ziedošas dzeltenas irbulenes ap zemu guļvietu, ap viņa guļvietu — viņš ieauga tajā, gulta ieauga irbulenēs, gulta nogrima, zeme to aprija, no debesīm atskanēja kliedziens, zeme spieda, smacēja... Lūpas trīsēja, bez skaņas pāri mutes slieksnim vēlās vārdi, ķermenis pagriezās, kaut kas uzstājīgi lauzās uz āru, iespriedās rīklē, aizžņaugdams to, nāves bailēs cīnījās pēc glābiņa... Džema, kaut ko nesakarīgu šļupstēdama, tiecās palīdzēt, palīdzēt — viņai gribējās kliegt, kliegt bez mitas... Taču pēkšņi kāds bija ielavījies istabā — te aizslīdēja nedroši soļi, te noskanēja kāda roka... sienas izliecās, durvis iekrita telpā, jumts, izlocījies čūskveidīgi, ieauga istabā, rēgaini dzīvnieki no ēnainiem kaktiem metās cits citam virsū, pasaule vaidēja, nenosakāmu krampju mocīta, baisi nodrebēja slimās krūts bezskaņas kliedziens, Džema nokrita uz grīdas un, sažņaugusi pirkstos kaut ko mīkstu un padevīgu, sarāvusies čokurā, gaidīja baismo, aizlūstošo, svelpjošo, kaucošo pēdējo skaņu...

Pēkšņi Puriškofa ķermenis atslāba. Acīs parādījās stiklains, drūmi caurspīdīgs, netverams skatiens... Tad krampjaini apdzisa acu zīlītes, iekrita krūtis un līdz ar smagu nopūtu no plaušām izplūda gaiss...

Kad Džema uzdrīkstējās pavērties apkārt, viņa atklāja, ka pa pusei noslīgusi uz paklāja, vienu celi stingri piespiedusi gultas malai. Ar roku, pati to neapzinoties, viņa bija ieķērusies sunim rīklē un dzīvnieku nosmacējusi. Suņa locekļi slābani nokarājās.

Gurdi Džema piecēlās kājās. Mutē viņa sajuta asiņu sājo garšu. Mugura šķita kā salauzīta. Viņa turējās pie gultas gala, joprojām skatīdamās uz Puriškofu. Mirušā seja sakritās. Nāve tajā ievilka svešādas līnijas. Āda kļuva blāva.

Džema vairs nepazina viņu. Tas, ko viņa redzēja, bija kaut kas neaptverami svešs, stings, šausminošs, kas iedvesa bailes viņas dzīvajā un siltajā ķermenī. Reizi pa reizei viņa pakratīja galvu, paspēra soli tuvāk, lai aizspiestu iedubušās acis. Taču zem puspievērtajiem plakstiņiem lampas atspulgā iemirgojās dīvaina, viltīga uguns, it kā gaišajā radzenē atspoguļotos kāda liesma, it kā sastingušajā ķermenī jau sāktos sairšanas process, it kā jau uzvēdītu kapa trūdu dvaka, it kā aiz pieres jau būtu ielavījusies puve... Gluži kā zibens pār viņu nāca apskaidrība: miris... Džema atstreipuļoja atpakaļ, metās ārā pa durvīm, nepamanīdama ārstu, kas aizsteidzās garām, kā trenkta, apkārt neskatīdamās, izskrēja ārā, tad augšup pa kāpnēm, garām durvju sargam, uz savu istabu, iekrita gultā un šādā stāvoklī nogulēja līdz rītam. Grīļīgiem soļiem piegāja pie loga. No pelēcīgajām sniega kupenām tālumā kā adatas smaile debesīs dūrās spilgti zaļš gaismas stars. Šo skatu Džema neaizmirsa nekad.

Šķita, ka Klērfeits atstājis Džemu novārtā. Nejauši viņa ceļā parādījās Braminta-Sola. Gandrīz nevērīgi Klērfeits paņēma viņu: Braminta-Sola nepretojās. No līdzšinējā mūža pāri palikušās neskaidrības liedza viņai skaidri saskatīt patlaban notiekošo. Tas, kas kādreiz būtu varējis viņu glābt, atdot eksistencei tās jēgu, tagad vienīgi paātrināja bojāeju.

Starp Vanderveldi un Klērfeitu bija notikusi asa vārdu maiņa. Klērfeits apgāza spēļu galdu un, atklājot kārtis, parādīja pretinieka iezīmēto dūzi. To pašu vakaru Vandervelde aizceļoja.

Džema neļāva Klērfeita izlēcieniem sevi apmānīt. Tad viņš kļuva atklāts un nemēģināja vairs slēpties dūmu aizsegā. Pirmo reizi viņi pieskārās pagātnes notikumiem, taču, kamēr viņi sarunājās, Klērfeitam kļuva skaidrs, ka runāt par kaut ko nozīmē atstāt to pagātnē, un pēkšņi viņš saprata, ka tās ir beigas.

Tās bija pienākušas nemanot, bez cīņas, taču tik neatturami, ka pat viņa enerģija vairs nepretojās, bet uztvēra notiekošo kā likumsakarību.

Džema mīlēja viņa gatavību darboties, mūžīgo modrību, vēlmju spēku un spēju saasināt uzmanību. Viņa sasprindzinātā griba spēja pakļaut. Taču allaž tikai uz īsu bridi, nekad uz laiku laikiem. Jo viņš izaicinādams neielauzās tajā noslēpumainajā jomā, kur atrodas sievietes patvērums un tās vienīgā valstība. Veikli viņš lauzās uz priekšu pa īsāko ceļu, apžilbinādams ar savu elastīgo mērķtiecību, taču pie vārtiem cieta neveiksmi. Viņš pievilka sievieti, taču nekad to neiekaroja. Viņš bija pārāk saspringts, lai izturētu līdz galam. Pēdējo ceļa posmu spēj atrast vienīgi dabiskums.

Satriekts Klērfeits raudzījās tālumā. Kad viņš aizgāja, Džema sajuta tādu vientulību, kurai nezināja vārdu. Cilvēks allaž bija viens. Arī mīlestība bija bēgšana. Asinis nedeva atbildi — vienīgi dzīvības sajūtu. Taču Džema šos mīklainos jautājumos risināja tālāk. Vai jebkuras jūtas nebeidzas ar pirmatnējo ciltsmātes mīlestību, vai mātes instinkts nav visa sākums un gals?...

Džemu pārņēma vēlme sajust uz ceļiem dzīvības siltumu, redzēt bērna muti, kas bezpalīdzīgi cenšas izrunāt vārdus... Turpināt dzīvi, no visiem jautājumiem un vientulības atbrīvojoties ar bērna palīdzību.

Šeit slēpās piepildījums un patvērums. Spītīga esamība nomierinās, atšķetinās, izlīdzinās un, mērķtiecīgi sakļaujoties, iegūst skaidrību. Tā savijas mezglā, piešķirot tapšanai virzienu un jēgu. Esība pārvēršas par kalpošanu.

Salīdzinājumā ar šo vienu atziņu viss pārējais bija tukšas atrunas un vēja ziedi. Tomēr Džema apzinājās: lai atrastu sevi, jāpaceļas augstāk caur sāpēm un ciešanām. Kaut arī tā vietā, lai iegūtu dvēseles mieru, viņa tiktu samīta — cita ceļa nebija. Viņa pazina tikai vienu — aizvien plašāku tālu un aizvien dziļāku jūru līksmību, un tai viņa sekoja.

III

Venēcijā Džema apmetās pie Lielā kanāla. Katru nakti garām viņas logiem aizslīdēja gondola. Kad tā bija jau tik tālu, ka airu šļakstus sadzirdēt vairs nevarēja, kāda vīrieša balss uzsāka umbriešu serenādi. Skaņas viļņiem vēlās pāri ūdens klaidam — gari stiepta un trīsoša atbalss te cēlās, te grima starp māju sienām un straumi, it kā tās būtu sagūstījušas skaņu savā aizā un uzspiedušas tai ūdens lēnīgo ritmu.

Šīs dīvainās skaņu svārstības dēļ balss skanēja spokaini un it kā no citas pasaules. Tā varēja nākt kā no gaisa, tā arī viļņiem. Kad serenāde bija izskanējusi, Džema sēdās gondolā, likdama gondoljeram irties pa kanāliem. Laivai pa priekšu skrēja luktura atspulgi. To gaismā atdzīvojās sastingusī tumsa, un silta un iesārta tā apspīdēja laivu, kas traucās uz priekšu. Akmens ģerboņi atguva krāsu un spožumu, kokgriezumiem rotātās durvis šķita nupat ar vieglu troksni aizkrītam; atpakaļ slīdošajās ēnās it kā pazibēja kavalieri ar žvadzošu zobenu pie sāniem, tie nozuda aiz apgaismotām kolonnām, kuras nāca aizvien tuvāk... Biklā spožumā laistījās lukturu gaismas apmirdzētais renesanses sapnis.

Aiz gondolas tas pēkšņi aprāvās. Plašums sakļāvās, gaisma nopilēja pa lāsei vien, spožums kļuva bāls, siltums apdzisa. Varu atkal atguva tumsa; kā sikspārnis ar platiem spārniem tā lidinājās nopakaļ laivai, savācot to, ko naktij bija atrāvusi gaisma, un atdodot atpakaļ vienmuļajai tumsai.

Šā fantoma neuzvaramais spēks iedvesa Džemai bailes. Viņa pacēla lukturi un, turēdama to aiz muguras, aptumšoja tā, ka pāri ūdens klaidam krita šaurs gaismas stars. Tad rēgs ar neveiklām spārnu vēdām palika aizmugurē un paslēpās piļu ēnās. Taču, līdzko lukturi nolaida, tas piezagās atkal un sekoja laiviņai.

Kad Džema jau grasījās padoties, pāri jumtiem iznira mēness un viss pārvērtās. Tas tumsu atbrīvoja no smaguma, kas to piesaistīja zemei, un tumsa pēkšņi aizlidoja. Sudrabainā mēnessgaisma tecēja lejup kā tūkstošiem smalku jo smalku pavedienu, iznicinādama smaguma spēku. Piļu smagnējība pārtapa smalkā filigrānā; kolonnas atdusējās virs ūdens, mājas peldēja mierīgi kā Noasa šķirsts. Fasādes mirdzēja; Šaurā svītra, kur ūdens pieskārās akmenim, kļuva par svaru kārti, kura turēja līdzsvarā to, kas atspoguļojās ūdenī. Reizēm, kad no kāda stūra nenoteikts izklupa vējš, kas drīz vien norima, tā mazliet salīgojās.

Zem tilta arkām vīdēja naktij nogrieztās tumsas svēdras. Tajās bija patvēries siltums, kas lēni apņēma ādu. Logu spraišļos slēpās blāvi atspīdumi, kas uz tumsu lūkojās bailīgi un reizē draiski, gluži kā koķetes uz tiesnesi.

No aizvien pieaugošās spozmes, kuru uz ūdens atstaroja jumti, debess atvizēja līdzīgi caurspīdīgam opāla». Arvien vairāk pazuda viss vieliskais.

Pat domas pārvērtās par acumirklīgām izjūtām, kas līdzīgi cīruļu baram uzspurdza debesīs un vairs neatgriezās. Aizvien jaunus un jaunus putnus palaida debesīs delna; tie aizlidoja brīvi, tā spēka neskarti, kas tikko sāka veidoties.

Cilvēks gandrīz vai zaudēja savus apveidus; vielisko roku kā sudrabotas apmales jau ieskāva trīsošā atmosfēra. Pāri ādai varēja nojaust blāvu vizmu. Daudz netrūka, lai nākamā vēja brāzma, kas gurdeni snauda uz pakāpieniem, liktu izkūpēt gaisā visam cilvēciskajam.

Zuda laika apjauta; zvanu dimdēšana pārvērtās par skanošu gaisu, nevis iznīcības atgādinājumu. Dienas juceklis zemapziņā pārtapa par tīkamu izrādi, šurp atpūstais saira putekļos, visas izjūtas apauga ap kodolu un, gluži kā dzelzi pievelk magnēts, tiecās uz polu, kas atradās viņā pusē.

Vairākkārt Džemai šķita, ka pretimnācēju pūlī pavīd Kinslija seja. Tas viņai no jauna atgādināja pēdējo nedēļu notikumus, kad viņa vilcinājās pieņemt lēmumu, kurš bija jau nobriedis.

Tādējādi dažu dienu uzturēšanās Parmā un Boloņā pa ceļam uz Venēciju bija tikai viegls pašapmāns. Viņa zināja, ka dosies pie Kinslija.

Kādu vakaru Dženovā viņa sēdēja uz terases un skatījās uz jūru, kas plašos lokos ieskāva pilsētu. Līdzās viņai izkrāsojušās sievietes ēda saldējumu un tērgāja metāliskās balsīs. Kad, naktij aizvien vairāk sagumstot, vijolnieks sāka spēlēt romanci, Džema pēkšņi juta, ka viņu pārņem maigums un acis pieplūst asarām.

“Cik gan jūtīga esmu kļuvusi,” viņa nodomāja, juzdamās kā miglas tvaiki virs plašām pļavām. Ne jau sentimentālā melodija bija tā, kas paņēma viņu savā varā. Varbūt tas bija tikai viņas ceļa ritms, kas skaidri un līdz šim nedzirdēti ieskanējās viņas dzīves sonātē; varbūt tā bija pēkšņa atskārta par to, kas viņu sagaida nākotnē; varbūt tas bija novēlots kādas sen pagājušas dienas apspiestā aizkustinājuma vilnis, kas tagad uzbangoja bez jebkāda pamata, toties jo maigāk. Džema to nezināja; visa viņas būtība tiecās pretī atrisinājumam, kas tuvojās: sevis meklēšanai, pazaudēšanai un pārvarēšanai nezināmajā nākotnē, kurai, tāpēc ka viņa bija sieviete, bija vārds un kurai vajadzēja saistīties ar šo vienu cilvēku — Kinsliju.

Tvaikonim aizbraucot, aiz tā palika pilsēta. Izgaisa ostas troksnis, uzpūta vējš. Labu brīdi pāri ūdenim kā krokots mūka mētelis vīdēja krastmala. Cilvēkus nekur neredzēja, vienīgi kādā plakankalnē vientuļš vīrs ganīja kazas. Nekustīgi viņš stāvēja uz riņķojošā apvāršņa fona, un uz viņa pleciem balstījās antīkās debesis.

Tad dienu pēc dienas visapkārt šalkoja jūra. Zaļas salas ar baltām mājiņām, tvaikonim tuvojoties, it kā saduga un pazuda zeltainā dūmakā. Peldošās, kā ari uz zemes uzceltās bākas apjoza ieeju Laplatas ostā, smilšu sēkļi pagausināja braucienu, līdz beidzot iznira Buenosairesas reids.

Džemai ciešanas sagādāja sausais vējš. Kinslijs uzaicināja viņu doties tālāk zemes iekšienē, kur atradās viņa īpašumi. Labu brīdi ceļš vijās līdzās dzelzceļa sliedēm, kas veda uz Rosario, tad viņi šķērsoja tās un nogriezās uz austrumiem. Nākamajā dienā viņiem pretī auļoja mustangu bars. Tiem bija iededzināta Kinslija zīme: šie dzīvnieki piederēja viņam.

Tomēr viņi brauca vēl vairākas dienas. Uz visiem vējiem pakļautajiem pakalniem auga kazeņu krūmi; smilšu lagūnas tālu izvirzīja savas priekškalnes. Pampas zāle kļuva augstāka. Kādu brīdi līdzās jāja gaučo, tad, noplīkšķinādami gaisā savus laso, nogriezās sānis. Gandrīz stundu virs viņu galvām turējās ērglis allaž vienā un tai pašā vietā. Pēcpusdienas gaismā pelēkas spīguļoja sāls stepes; tad līdzās ceļam sāka stiepties alkšņiem apaugusi šaura kalnu grēda. Mazpamazām tā kļuva platāka. Pēkšņi priekšā iznira zemu ēku puduris. Kad automobilis ieslīdēja ielejā, kurā atradās ferma, nakts dūca kā bišu strops.

Riedami izskrēja suņi un, atbraucējus apostījuši, sāka kaukt tā, ka trīcēja gaiss. Izsteidzās kalpones ar vējlukturiem un, apsaukušas suņus, skraidīja šurpu turpu. Suņi nebija novaldāmi: tie bija pazinuši Kinsliju un tagad lēkāja ap viņu. Aukle, nenolaidusi no viņa ne acu, papliķēja Kinslijam pa muguru. Tad viņa smiedamās paskatījās uz Džemu. Viņa esot Kinsliju zīdījusi.

Kā vēja nests, atbrāzās pārvaldnieks, un pāri Kinslija galvai aizšalca runas plūdi. Taču Kinslijs, ar elkoni pabīdījis visus malā, pacēla Džemu uz rokām un, suņu reju pavadīts, cauri priecīgi satraukto sagaidītāju bariņam ienesa viņu mājā.

Maltītes laikā pasniedzot ēdienus, aukle tarkšķēja vienā gabalā. Kinslijs klausījās, nepārtraukdams viņu ne ar vārdu. Džema jutās atstumta un sveša. Viņa atskārta, ka gadiem ilga dzīvošana plecu pie pleca arī starp nevienlīdzīgiem cilvēkiem var radīt tādu vienotību, kas ir stiprāka par jebkurām citām saitēm. Kinslijs viņai šķita svešāks un vienlaikus arī tuvāks nekā jebkad. Šī jaunā apkārtne nebija atdalāma no viņa: tā bija nevis fons, kas padziļināja kontrastu, bet gan viņam piemērots ietvars. Tāpēc viņš tūliņ atrada savu vietu un pilnīgi iekļāvās visā jaunajā, kas Džemai bija svešs; viņš nevis pacēlās pāri, bet ieguva plašu ietekmi uz apkārtni, kas balstīja un stiprināja viņa būtību.

Blakus Džemai tupēja Puriškofa suns. Kad ārā ierējās citi suņi, tas glaudās viņai klāt, bailīgi raudzīdamies uz durvīm. Viss bars bija to sagaidījis naidīgi. Puriškofa suns bija bēdzis, bet pēkšņi atgriezies un iecirtis zobus tuvākā sekotāja rīklē, tad līdzīgi melnai šautrai pārlidojis pāri pagalmam un pa durvīm iedrāzies pie Džemas. Redzot drebam suņa sānus, Džema pieglauda dzīvnieku sev cieši klāt. Šis suns te bija tikpat svešs kā viņa pati.

Aiz logu aizsargtīkliem dūca moskīti. Jauniņa čino cilts meitene pārvilka Džemas guļvietai pāri moskītu tīklu un nodzēsa gaismu. Sakrustojusi rokas, viņa nomurmināja nesaprotamu atvadu sveicienu. Džema acumirklī iemiga.

Nākamajā dienā viņa kopā ar Kinsliju jāja aplūkot ganāmpulkus. Gaučo stāstīja par heveju plantācijām pie upes un par kaučuka tecinātājiem, ar kuriem viņam bija izcēlies kautiņš; par noslēpumainiem indiāņiem, kuri droši vien slēpjoties mežos, par dīvaino gaismu, kas bezmēness naktīs slīdot pāri pampai kā blāvs drauds. Pēc tam viņi sacīja, ka Makam kaut kas jāuzspēlē. Maks bija pats jaunākais starp viņiem. Taču Maks, skatīdamies Džemā, apgalvoja, ka viņa ģitārai satrūkušas stīgas.

Straujā riksī atsteidzās kāds jātnieks. Jau iztālēm viņš sauca, ka krodziņa saimniekam atvesta degvīna mučele. Sacēlās neaprakstāms troksnis. Klaigādami cits caur citu, vīri ar svilpieniem piesauca klāt zirgus. Tad auļos aizjāja. Pēc stundas viņi sasniedza krodziņu. Kā aizmigusi aiz kokiem iznira māja. Gaučo skaļi rībināja pa logiem un durvīm, līdz pa otrā stāva logu tika izbāzts šautenes stobrs un aiz tā parādījās vērīga seja. Ar laso satvēruši šauteni, gaučo pieprasīja, lai viņus ielaiž krodziņā. Nomierinājies saimnieks aizcirta logu un atvēra durvis.

Džema un Kinslijs jāja tālāk. Viņiem aiz muguras aizvērās tumsas priekškars. Dobji pret zemi dunēja pakavi, un kaut kur no zemes dzīlēm kā kastaņetes skanēja atbalss. Beidzot Kinslijs pieturēja zirgus; viņi nokāpa, apgūlās zālē un, pielikuši ausi pie zemes, klausījās. Atskanēja visdažādākie trokšņi, kas šķita nākam gan no tuvienes, gan tālienes — runāja pampa. Neredzami ganāmpulki traucās cauri naktij.

Kad viņi, satvēruši zirgus aiz iemauktiem, soļoja tālāk, pretī sitās tāda tveice, it kā tā būtu stingri ieķērusies zemē un tagad nodevīgā kārtā uzmestu viņiem tīklus, lai novilktu lejā pie sevis. Dzīvnieki kļuva nemierīgi un sāka dīdīties. Karstums, vēl vairāk pieņēmies spēkā, lipīgi kā purva rāva aizžņaudza elpu, kūtri un negribīgi iesūkdamies plaušās. Pamalē tūka mākoņu blāķi, pēkšņi aizklādami mēnesi. Pāri pampai pavīdēja sēra dzeltena gaisma. Pēc tam uzplaiksnīja rūsa, un pēkšņajā klusumā iedūcās pērkons. Kā ēnas pieauļoja mustangu bars, pagriezās, pajuka kur kurais, tad, būdami bez vadības, dzīvnieki neizlēmīgi atkal sapulcējās vienkop. Džema sajuta pakausī karstu elpu. Pie viņas ādas savas miklās nāsis bailīgi bija piespiedis kāds kumeļš. Dzīvnieka kakls trīsēja, tas elpoja ātri un satraukti, lēca atpakaļ, sastinga un tad sprauslādams aizdimdināja prom. Jājamzirgi sāka slieties pakaļkājās un raustīt pavadas. Dzīvnieki augstu mētāja galvu un bija grūti novaldāmi.

Pēkšņi mākoņu blīvu pāršķēla zibens uzliesmojums. Nodārdēja pērkons. — Seglos! — Kinslijs uzsauca Džemai. Zirgi, zobus žņirkstinādami, aizauļoja. Zemu pāri zālei aizbrāzās vējš, sagriezās vētras virpulis, pātagojot seju ar putekļiem un sīkiem oļiem. Tad tas metās nopakaļ dzīvniekiem, kas trakos auļos traucās prom — nebija nekā cita kā vien taisni nostieptas muguras un bēgšana no bojāejas. Pāri debesjumam brāzās spilgtas zibens šautras. Pārdabiskās ugunīs uzliesmoja plašais apvārsnis; zibens šautrām pa starpu traucās zili mirdzoši strauti. Zem varenajiem cirvja cirtieniem plaisāja debesu velve, zibeņi uzplēsa bezgalības milzīgās dzīslas mītiskajā cīņā ar nakti, kura pāri cirstajām brūcēm allaž no jauna steidzīgi pārvilka tumsas samtaino autu.

Mustangu bars, drūzmēdamies ap kādu koku, slējās pakaļkājās, un viņu izbolīto acu baltumi baismi mirdzēja. Bara ārpusē atradās spēcīgākie ērzeli. Lai aizsargātos no briesmām, viņi mētāja galvas un ar zobiem kampa gaisu. Kumeļus pieaugušie zirgi bija paņēmuši vidū.

Džemas zirgs metās klāt baram. Nākamajā mirklī viņa atradās viena starp zirgiem, kas smagi mīņājās. Zibens gaismā nemierīgo dzīvnieku gludās muguras spīdēja kā viļņi vētrainā jūrā. Džema saslēja kājas virs segliem, lai tās nesaspiestu, un parāva uz augšu pavadu. Taču ķēve vairs neklausīja. Saodusi savu nepieradināto ciltsbrāļu smaku, viņa sāka trakot — zviegdama slējās pakaļkājās, lai nomestu jātnieci zemē.

Kinslijs ieraudzīja Džemu bara vidū. Iecirtis zirgam ar pātagu, viņš steidzās palīgā. Kāds no ērzeļiem ar zobiem ķēra pēc viņa rokas. Kinslijs blieza ar revolvera spalu ērzelim starp acīm, parāva savu zirgu atpakaļ un apjāja baram apkārt, lai piekļūtu Džemai no citas puses.

Noplīkšķēja pirmās lietus lāses. No putās saskrieto dzīvnieku mugurām gaisā cēlās tvaiki un smārds, elpu aizraujošs riesta un nāves baiļu drudzis, kas, iesūkdamies asinīs, aizmēza prom domas un mierīgus apsvērumus.

Pēkšņi pampa it kā pacēlās augšup un aizdegās, debess kļuva neizsakāmi spilgta, vēju saplosīta skrandās, pasaule sabruka un iegāzās gaismas bezdibenī: kādā kokā bija iespēris zibens. Ganāmpulks izklīda. Daži mustangi, ķermenim raustoties, palika guļam zemē. Pāri saplosītajai radībai kā degoša lāpa pacēlās koks, tālu mezdams savu gaismu. Kad sprēgādamas sāka krist lietus lāses, Džema attapās; viņas matos blāvoja saskrietās ķēves sviedrainās putas. Pēkšņi, pārplūdinot visu viņas būtību, Džemā modās dīvaina mežonība. Pa roku galam aizmetusi pavadas, viņa apķērās ap kaklu dzīvniekam, kas, briesmīgu baiļu dzīts, traucās uz priekšu kā neprātīgs. Džemas seja bija cieši iespiesta zirga krēpēs — viņa reizē bija dzīvnieks un dabas elements, pakaļdzīšanās, šausmas un neprātīga sajūsma.

Uzliesmojot zibenim, izbiedētā ķēve cirtās atpakaļ. Kinslijs mēģināja nogriezt dzīvniekam ceļu, lai to sagūstītu. Taču ķēve, nepazīdama saimnieku, pacirtās sānis. Sākās pakaļdzīšanās. Dzīvnieki gārgdami joņoja sānu pie sāna, cilvēki elsdami uzsauca viens otram nesaprotamus vārdus, kas izgaisa vētrā.

Ar spēcīgu rāvienu pagriezis savu zirgu pretī ķēvei, Kinslijs satvēra pavadas un, jājot pilnos auļos, pārcēla Džemu savus seglos, un cieši piekļāva sev klāt, aiz jūtu pārpilnības kliegdams naktī un vētrā tik ilgi, līdz galīgi nokausētais, kūpošais ērzelis sabruka zem grēku plūdiem līdzīgā lietus pātagas, bet abi cilvēki, krampjaini turēdamies viens pie otra, novēlās pampas zālē.

Kad lietus mitējās un pāri zemei atkal spoži atspīdēja mēness, Kinslijs uzmanīgi iecēla guļošo sievieti seglos sev priekšā un jāja mājup, bet viņa pat nepamodās.

Pāri fermai kūtri slīga tveice. Džema ļāva strūklakas ūdens lāsēm ritēt pāri rokām. Vēsums vilināja ar savu skaidro elpu, it kā spētu iesūkties ķermeņa šūniņās, lai tīkamā gurdumā pārvērstu tās tekošā straumē. Iegremdētas ūdenī, rokas ieguva īpatnēju dzīvīgumu. Kā dīvainas radības, bālas un mierīgas, tās vīdēja virs zaļganās dzelmes. No strūklakas dzīlēm augšup kāpa krēsla.

No meža atgriezās vīri. Viņi bija nošāvuši šinšillu un sarkano vilku. Suņi satraukti plēsās ap laupījumu. Pāri balsu jūklim pēkšņi atskanēja silti smiekli — aplaimoti, guturāli un maigi — kāda jauna sieviete skrēja pretī savam vīram, kurš atgriezās no plantācijas. Aukle, muti neaizvērusi, pļāpāja par pumām un zorro*, kas nogalinātas pēdējo mēnešu laikā; nodrebēdama viņa izteiksmīgi ar roku norādīja uz mežu pusi — dažkārt naktīs līdz fermai atnākot kāds jaguārs. Tad ļaužu bars izklīda pa mājām.

Džema devās dziļāk pampā. Sāka kurkstēt vardes: izklausījās tā, it kā spokaini mūki murminātu vakara lūgsnu. Žēlabaini kliedzot, garām aizlidoja naktssvīres. Starp kokiem gražīgā rotaļā plivinājās sikspārņi. Pēkšņi no zāles gaisā pacēlās prāvi tauriņi, starp zāļu stiebriem iespīgojās vaboles, melanholiski iekliedzās niedrāju putniņi, iecirpstējās susliki, metāliski čīgāja cikādes. Akācijas dvakoja savvaļas dzīvnieku smārdu.

Kad pienāca Kinslijs, Džema, nesakot ne vārda, lēni apskāva viņu, it kā nemūžam vairs negribētu laist vaļā. Klusējot pieglauzdamās Kinslijam, viņa aizvēra acis. Cik līdzīga nāvei, Džema sajuta, bija šī atraisīšanās un ieplūšana citā, šī atteikšanās un samierināšanās ar savu padevību, šīs ietiepīgās alkas pāriet citā es — maiga nāve no mīļotā rokas...

Atausa kāda atmiņa no agrākajiem laikiem, kad viņa bija sevi pārsteigusi kādā kustībā — rokas pacelšanā, kājas pasperšanā uz priekšu; viņa it kā jau zināja, kas notiks un kā tas ieaudīsies nākamības audeklā, tāpēc, bailīgi ieklausīdamās, bija noliekusi galvu un, viegli nodrebot, izjutusi, ka šīs dīvaini pazīstamās kustības reiz jau notikušas. No dvēseles dzīlēm iznira atziņa: to taču tu pazīsti...

^ Taču atsaukt šo kustību atmiņā viņa nebija spējusi nekad. Palika vienīgi sajūta, ka vienā mirklī mīklaini atklājās divkārša esība, uz brīdi paveras priekškars uz pavisam citu dzīvi, kas varbūt risinājusies pirms pašreizējās un tagad, pārņemot daļu garīgās enerģijas, spokaini uzliesmojusi un strauji ieplūdusi apziņas sfērā. Bet varbūt tas bija kādas esamības priekšvēstnesis, kas, tikai tagad ieguvis veidu un pacēlies aiz nāves sliekšņa, laistīdamies maģiskā gaismā un apzinādamies Vakardienas un Rītdienas garīgo skurbumu, mēmi riņķo, vērsdams līkni noslēgtā aplī?

Džema trīsēja nakts vēsumā. Viņa iegāja mājā, kas viņu draudzīgi sagaidīja. Sienas, kuras to atdalīja no ārienes, šķita drošs patvērums jūtu brāzmā. Vienā kaktā tupēja Kinslija pieradinātais pērtiķis, kas pēcpusdienā bija ielavījies šeit un ilgi spēlējies ar sāls kristāliem. Dīvainā sirdi aizgrābjošā veidā tas bija piespiedis rokas pie sirds. Kad pērtiķis pakustējās, tā sejā iekrita loga atspīdums. Dzīvnieka acīs mirdzēja asaras.

Ap Džemu virmoja varenais radības noslēpums. Brūnā kažoka ietvertā dzīvā radība, kurā netverami pulsēja dzīvība un kuras rīcība un kustības lika nojaust kaut ko radniecīgu, bija brīnums, kas iedvesa šausmas, jo tā savā dzīvīgumā bija svešāka par jebkuru mirušo — tajā jautās spokains spēks, kuru apzināt neizdosies nemūžam. Varēja mēģināt to izskaidrot, taču vienīgi no cilvēciskā viedokļa. Kas gan mums zināms par purpurā zaigojošo mistisko pasauli, kura elpo tepat līdzās un tomēr ir tik tālu, it kā atrastos uz citas planētas? Džema nodrebēja baisās vientulības priekšā, kura viņai pavērās un kurā slēpās viss, krampjaini sastindzis un bailēs ieplestām acīm aprakts pats sevī.

Notupusies pie loga, Džema skatījās ārā. Pēkšņi viņa juta, ka uz ceļiem nogulstas mīksta, spalvaina galva. Klusi ielavījies viņai līdzi, suns glaudās klāt saimniecei.

Ko šis dzīvnieks gribēja? Tas bija atnācis neaicināts. Kāds noslēpumains instinkts izraisīja šo rīcību, kura tik ļoti satrieca, ja to izvērtēja no cilvēciskā viedokļa? Vai suns bija atnācis pie savas dievības?

Izmisušas, cilvēciskas dievības, kas pat nenojauš par radību pieķērību un tomēr nespēj dzīvot bez to nabaga radījumu mīlestības, kurus nemūžam nespēs nedz iepazīt, nedz saprast. Pasaule atrodas zem mēness, mēness — izplatījumā; kas tos abus tur savā rokā? Būt dievībai — vai tā ir cilvēces traģiska mērķtiecība?

Džema strauji pacēla suņa galvu un uzlūkoja to. Abu acu pāri atradās tuvu viens otram. Džema ieurbās ar skatienu suņa zaigojošajās acīs, lai uzminētu to noslēpumu. Suns, sajūtot viņas stingro tvērienu, kļuva nemierīgs, mēģināja pagriezt galvu sānis un drebēdams blisināja acis. Izmisīgi un bailīgi Džema skatījās suņa acīs. Suns atkal nomierinājās un skatījās viņā. Zem paceltajiem plakstiņiem mierīgi zaigoja varavīksnene.

Istaba sāka griezties ap savu asi. Aizvien ātrāk priekšmeti joņoja cits pakaļ citam. Starp tiem izšāvās zaļas strēles, zem pieres kā vējdzirnavu spārni šalca balti gaismas apļi, līdz sasprindzināto acu dedzinošais stingums atslāba, izplūstot lielām lāsēm, bet dzīvnieks ar strauju izrāvienu atbrīvojās no pirkstu dzelžainā tvēriena.

Pa kāpnēm Džema nokāpa pagalmā, tad cauri vārtiem izgāja brīvē, kur līdzīgi vilkam starp melnajiem koku stumbriem šaudījās pampero*.

Ar pavērtu muti viņa alkaini ieelpoja nakts spirdzinošo gaisu, taču mulsums nerima. Kāds it kā spokainiem zirnekļa pirkstiem žņaudza sirdi, Džema juta, ka tūliņ viņas priekšā pavērsies haoss, aiz kura glūnēja ārprāts.

: Pēkšņi visapkārt smaga nokrita rasa. Vienā mirklī pie zāles stiebriem karājās lāses. Mati un uzacis kļuva slapjas un aukstas. Džema nodrebēja. Tālāk iet viņa negribēja — ceļš veda tumsā. Viņa gribēja atgriezties pie cilvēkiem... “Cilvēkiem...” izsmējīgi atkārtoja atbalss. Kāds sikspārnis sapinās viņas matos. Iekliegdamās Džema iebēga atpakaļ mājā. Ienāca Kinslijs un centās viņu nomierināt; līdzīgi mēnesim pāri viņas sejai liecās Kinslija galva. Džema apskāva to un novilka sev līdzās uz spilvena.

Viņš nojauta, kas Džemu satraucis, un centās to nomierināt ar glāstiem. Ari tad, kad Džema atmaigusi pateicībā ar lūpām skāra viņa ausi, viņš to nepaņēma.

Nākamajā dienā Džema ilgi skatījās visapkārt. Diena bija gaiša. Ārā gaiss jau trīsēja. Siltiem viļņiem pa logu tas ieplūda istabā. Sētā dziedāja Kinslija aukle. Rībēja rati, priecīgi rēja suņi, ķērca papagaiļi. Pareiza un sakārtota bija pasaule. Viens apveids savienojās ar citu: droša un pārliecināta aiz durvīm stāvēja esība.

Kas gan vakar viņu bija satraucis? Kāds rēgs, kāds muļķīgs sapnis? Nakts ar savām ļaunajām burvestībām bija pagaisusi; bija ataususi diena, visapkārt kūsāja dzīve un tagadne.

Kamēr Džema vēl sapņoja, ieradās Kinslijs. Smiedamies viņš parādīja veselu metienu kaķēnu. Tie neveikli rāpoja pa segu un pīkstēja.

Džema nolūkojās uz Kinsliju bērnišķīgi naivi un padevīgi. Viņa pēkšņi atcerējās, kā bija iemigusi. Viņas piere piesarka. Strauji satvērusi Kinslija roku, viņa to noskūpstīja. Drīz vien visa māja skanēja no viņas dziesmām.

Nākamajā dienā, nākdama no Sjerrakordobas, mājai garām devās mūļu karavāna. Tā uz piekrasti veda svītraino marmoru un varu. Karavānas vadītājs atļāva dzīvnieku dzinējiem netālu no fermas atpūsties. Tie bija gijannas, kā arī daži tupi indiāņu cilšu piederīgie. Indiāņiem uz krūtīm bija ietetovēti cilšu totēmi. Atlaidušies guļus zem akācijām, viņi pacietīgi gremoja kukurūzas plāceņus.

Karavānas vadītājs parādīja Kinslijam īpašos atradumus: pārsteidzoša lieluma zili svītrota kvarca, kā arī kalnu kristālu gabalus. Džemai viņš uzdāvināja divus ahātus.

Kad Kinslijs redzēja, ar kādu prieku Džema tos aplūko, viņš atnesa tai indiāņu kaklarotu, darinātu no zeltā iestrādātiem karneoliem un ametistiem. Vakarā, kad Džema, ādai blāvojot brūnajā krēslā, kaila skraidīja pa paklājiem, viņa to aplika ap gurniem.

Pēc divām nedēļām Džema un Kinslijs devās uz piekrasti. Tur reidā bija noenkurota Kinslija jahta. Kādu laiku viņus pavadīja jūras bezdelīgas un kaijas, bet delfini rotaļādamies riņķoja ap jahtu. Reiz Džema pamanīja haizivs trīsstūraino spuru. Vakaros ūdens atmirdzēja blāvi fosforiskā gaismā. Lidojošās zivis uzlēca gandrīz līdz klājam. Tad jahta nokļuva pasāta vējā.

Priekšējais klājs no pārējā kuģa bija atdalīts ar sauljumu. Džema guļamkrēslā sauļojās. Apkalpe baudīja diendusu, vienīgi stūresvīrs snauduļoja vaļējām acīm. Atnāca Kinslijs un, aizsūtījis viņu uz kajīti, pats satvēra stūri.

Visapkārt jahtai tumši zils pletās debesjums; no visām pusēm lejup traucās saules stari. Varens visu pasauli ieskāva lielais dienas vidus miers. Klusums sasniedza augstāko pakāpi, viss pamira biedējošā ne- kustībā.

Džema pietrausās kājās. Uz pieres viņai mirdzēja dzidras ūdens lāsītes. Ceļoties viņa juta, kā pāri acīm tumšs aizveļas asins vilnis. Viņa izstaipīja rokas, izslēja galvu un juta dzīslās strāvojam sauli. Šo saldo izjūtu dēļ aizmirsusi visu pasauli, viņa nometa drēbes, lai pilnībā ļautos saules glāstiem. Ļaudama tās stariem apņemt sevi no visām pusēm, viņa pievērsa aizvērtās acis debesīm.

Stāvēdama starp gaismu un šalkojošo jūru, viņa neparasti skaidri apjauta savu “es”, savu patību, kurā kā kristāla straume ieplūda pasaule. Viņā bija jūra un gaisma, un mūžība. Viņā dziedāja visas apkārtējās lietas, dziedāja jahta, dziedāja vējš, dziedāja jūra, dziedāja debesis; atvērusi saulei pievērstās acis, viņa juta, ka asi kā zibens šautra tajās iecērtas sāpes, juta viļņu šalkošanu, dziedāšanu, sākumu un galu saplūstam vienā izjūtā, kas dārdēja, pilna klusuma: mistērijā.

Rokas taustījās visapkārt, ceļgali trīcēja — neaptveramā ekstāzē viņa kliedza, bet savu kliedzienu nedzirdēja. Bailēs trīsot, viņa juta sevī dūcam un virpuļojam atvaru, kurā iekrita un pazuda visa dzīve. Tie bija dzīves vārti, dzīves satvars, dzīves bezdibenis, kurā joprojām tiecās pazust viss dzīvais, — klēpis... Viņa kliedza pēc dzīves, trīsēja pēc tās, dega alkās pēc tās, čukstēja, tvēra ar rokām tukšumā, izgrūda caur sakostajiem zobiem vaidus, elsoja, satvēra kādu vīrieti aiz drēbēm, nesaprazdama, ko svešā balss saka, uzrāva vīrieti sev virsū, pilnā kaklā kliegdama: — Saule... apņem... debesis... apskauj gurdeni... pasaule izlejas... dzīve., plūst...

Savā nemaņā viņa rāva vīrieti tā, ka tas, aptvēris ar rokām viņas kaklu, sāka viņu žņaugt. Šajos nosmakšanas draudos viņas mute savilkās tādos saldkaisles vaibstos, ka Kinslijs palaida viņu vaļā. Džema tūdaļ atkal tvēra pēc viņa, taču Kinslijs viņu atgrūda, šausmās stingi lūkodamies viņas sejā. Džema sagrīļojās, piecēlās kājās un, ar noslēpumainu smaidu sārti pietvīkušajās lūpās, dīvaini līganā gaitā pagāja viņam garām, šķērsoja klāju un, galvu pacēlusi, rokas izklaidīgi nolaidusi, taustījās lejup pa kāpnēm uz apkalpes kajīti.

Viņai pretī vīdēja puskrēsla. Pirmajā mirklī viņa samulsa — zilā spozme, kuru viņa bija atnesusi līdzi, apdzisa. Taču tad viņa atkal saklausīja dobjo šalkošanu, un kajītes logā no jauna zilgmoja debesis.

Savā guļamtīklā pamodās stūrmanis un izberzēja acis. Tad, vēl pa pusei aizmidzis, alkatīgi izlēca no tīkla.

Taču pavārs, ķīnietis, jau metās klāt. Saldkaislē viņa seja bija sastingusi kā medūzas maska. Viņš grasījās pastumt stūrmani malā un jau izstiepa ķetnas pēc slaidajiem gurniem, kas blāvoja viņam acu priekšā. Taču pretinieks aizstāvējās un jau tvēra sievieti. Ķīnietis šņākdams mēģināja austrumfrīzu aizkavēt Abi satraukti elpoja un, valstīdamies pa grīdu, grūstījās un spārdījās.

Pēkšņi durvīs parādījās Kinslijs. Ar vienu roku turoties pie sijas, viņš izrāva revolveri. Redzēdams, ka lode var trāpīt Džemai, viņš revolveri aizmeta, satvēra pātagu un sāka slānīt abus cīkstoņus. Pavārs gaudodams sabruka. Kinslijs iespēra viņam pa seju un aizveda Džemu uz kajīti. Viņa atvēra acis, murmināja kaut ko nesaprotamu, sapņaini pasmaidīja un, nolikusi galvu kā vīstošu ziedu uz spilvena, tūliņ iegrima dziļā miegā.

Kinslijs, domās iegrimis, ilgi sēdēja viņai līdzās. Beidzot viņš pakratīja galvu un piecēlās, lai palūkotos, kā klājas ķīnietim. Tas joprojām gulēja tajā pašā vietā, kur nokritis. Kinslijs izmeklēja viņu un aizsūtīja gulēt. Kad viņš atgriezās, stūrmanis bailīgi spiedās kaktā. Kinslijs paziņoja, ka nākamajā ostā viņam kuģis jāatstāj.

Naktī Džema pamodās. Viņa pūlējās atjēgties. Kaut kas bija noticis. Viņa jutās mundra, it kā no jauna piedzimusi. Aiz viņas, griezdamies tumšos virpuļos, kaut kas pazuda. Kāpnes bija beigušās, pretī pletās līdzenums. Viņa bija sekojusi kādai pārvarīgai tieksmei, kas viņu bez izvēles dzina jebkura vīrieša apkampienos. Taču šā viņas sievišķības uzliesmojuma nozīme bija plašāka: viņa bija dziļi izjutusi sevi kā cilvēku, kuru aizrauj eksotiski pārdzīvojumi, jo viņa bija sieviete.

Kāda mistiska karma, metot savus atspulgus šurpu turpu, pēkšņi pārsteidzoši bija atstarojusi viņas patību.

Daudzu gadu piedzīvojumi un pārdzīvojumi bija valdījuši pār viņu, nedodot ne mirkli miera. Gluži kā mēnessērdzīgā viņa bija tiem sekojusi un gandrīz vai pazemīgi pakļāvusies to varai. Nu pats lielākais spriegums bija aiz muguras — viņa bija atradusi pati sevi kā cilvēku dzimumam piederīgu būtni.

Pārbaudījums bija izturēts. Ceļš veda atpakaļ. No daudzveidības tas bija vedis uz vienotību ar sevi pašu; tagad tas atkal pagriezās uz daudzveidību, neaptveramo, vilinoši dēkaino, kas pavērās viņas priekšā, — uz dzīvi, kam allaž un itin visur bija vīrieša vaibsti.

Ausa rīts. No klāja atskanēja paklusa murmināšana. Kinslijs izgāja no kajītes. Ārā bija sapulcējušies jūrnieki. Stūrmanis, pacēlis revolveri, uzrunāja Kinsliju. Viņš nedrīkstot pakustēties ne no vietas, citādi saņemšot lodi galvā. Viņam esot jāatceļ atlaišanas pavēle. Vai notikušajā esot vainojami viņi? Drošības labad Kinslijam esot jāizmaksā viņiem alga par trim mēnešiem. Pretoties neesot nekādas jēgas. Viņi atrodoties jūrā.

Kinslijs ar acīm ieurbās stūrmanī. Tas kļuva nedrošs un nolaida ieroci. Kinslijs, sacīdams: — Šauj! —, devās viņam klāt un izņēma no rokas ieroci.

Apkalpe atkāpās. Mirkli Kinslijs stāvēja nekustīgi. Tad, atcerējies atlaišanas iemeslu, gandrīz skumīgi izmeta: — Vari palikt!

Džema bija visu dzirdējusi. Taču, kad viņa redzēja Kinsliju klusu un laipnu stāvam līdzās, galvā uzplaiksnīja doma: “Vai patiešām jau tuvojas beigas?” Kaut kas bija nostājies starp viņiem, taču Džema nesaprata, kurš pie tā vainojams. Tas nebija nedz pārmetums, nedz žēlabas. Tā vārds bija Kinslijs.

Kad Džema pēcpusdienā gāja pāri klājam, stūrmanis skatījās viņā, ņirdzīgi smīnot. Džema nezināja, kāds tam iemesls, taču, atceroties šārīta notikumus, nojauta to un uzsvilpa Kinslija putnu sunim, kurš nesa viņas pātagu. Ejot atpakaļ, viņa atkal ieraudzīja nekaunīgo smaidu vīrieša sejā. Un cirta ar pātagu šķērsām tai pāri.

IV

ENKURU VIŅI IZMETA Kolombo. Ap jahtu tūliņ sāka drūzmēties iezemieši savās vienaira kanoe laivās. Džema meta ūdenī monētas. Līdzīgi roņiem viņi ienira un, izzvejojuši tās, savā starpā skaļi strīdējās par guvumu. Uz iezemiešu slapjajiem, brūnajiem augumiem atspoguļojās saule. Mirdzošajā krastmalā auga palmas, smaržoja zeme. Stāvēdama blakus Kinslijam, Džema pamāja ar roku nirēju virzienā. — Austrumos balto uzskata par sēru krāsu, mēs savus dievus iztēlojamies baltus, taču viņi ir bronzas krāsā...

Bronzas krāsā un cietsirdīgi, — sacīja Kinslijs, — viņi nepazīst žēlastību. Un tas ir labi. Tātad — caurcaurēm piesūkušies ar sīku egoismu. Šīs dievības jūt vājību pašas pret sevi. Arī bojāejai piemīt sava likumsakarība.

Kurai pretojas...

— Veltīgi. Tam, kas mīl augšupeju, jāpieņem arī sabrukums: tie nav šķirami viens no otra. Neviens, kas paceļas augšup, netic savai krišanai.

— Arī tad ne, kad jau krīt.

Tāpēc ka neprot izskaidrot laika dotās zīmes. Kad grasās grūt māja, sadrūp java. Arī par likteņa sabrukumu vēsta iepriekš vērojamas zīmes. Ilgi tām pretoties būtu muļķīgi vai arī sentimentāli, kas ir vēl ļaunāk. Tādējādi cilvēks kļūst smieklīgs. Beigas ikreiz var vienīgi noslēpt, bet ne apturēt.

Džema nenoteikti pasmaidīja. — Kurš te runā par beigām...

Kinslijs klusēja.

Pagāja smagu pārdomu pilnas dienas, kas šķīra, likdamas tiekties pēc vientulības. Dažbrīd šķībi uzmests skatiens, sajūta, ka pāri krīt ēna, vēstīja, ka viņus šķir stikla siena. Šādām reizēm atkal sekoja kūsājošu, pāri plūstošu jūtu uzplūdi, neprātīgi Čuksti. Pēc tam — atplūdi, atkal jauna apdomāšanās un gaidīšana, kas šķita nepamatota un tomēr turējās stūrgalvīgāk nekā jebkurš noreibums.

Kandī uz tempļa ārējām kāpnēm un terasēm bija novietotas lāpas. Tās meta šaudīgus atspulgus uz singāļu tirgoņu teltīm, pie kurām drūzmējās ļaužu pūlis, kas pirka sveces un baltus lotosa ziedus. Priesteri, tērpušies safrāndzeltenās drānās, sagaidīja eiropiešus, dziļi noliecoties sveicienā. Kinslijs uzrunāja viņus hindi valodā; viņi atbildēja labā angļu valodā.

Virspriesteris parādīja tempļa vislielāko svētumu — Būdas zobu, kā arī ievērojamo tempļa bibliotēku, kas sastāvēja no tūkstošiem metāla plāksnīšu. Kinslijs uzsāka sarunu ar viņu par budisma pesimistisko iedabu. Virspriesteris salīdzināja to ar Šopenhauera un Platona uzskatiem. Uz Džemas izbrīna pilno jautājumu viņš atbildēja ar smaidu, norādīdams uz plauktu ar eiropiešu grāmatām, kas no lielas lasīšanas izskatījās pavisam apdriskātas.

Cilvēks pārvar vienīgi to, ko pazīst. Bet viss, ko pazīst, nav bīstams. Tas var apgrūtināt, taču nespēj iznīcināt Jo mūsu elpa iespiežas tā porās un lēnām pārvelk to pie mums. Tā notiek ar visiem ilgstošiem iekarojumiem, jo tie nozīmē pārvērtību, citādi tie būtu vienīgi pārejoša kārtības maiņa. Tas, kurš atrod mērķi, atrod arī sviru, ar kuras palīdzību var to sasniegt. Taču to, kas šo sviru vienkārši tur rokās, tā reiz nositīs. Bīstams ir vienīgi nezināmais, jo tas ir svešs un ne ar ko nesaistās.

Vai tāpēc mēs tik ļoti mīlam visu svešādo?

—Mēs to mīlam tik ilgi, līdz izprotam — pēc tam no tā vairs nav jābīstas. Tas pieder mums un vairs netiecas mūs pārspēt. Izzināšana nozīmē sevis atbrīvošanu.

Izzināšana — kas par vārdu! Kā tas panākams?

Ne jau ar domāšanu — domas ir neveikla taustīšanās pa tumsu, kas virspusē apdziest. Piemēram, asinis. Mīlestība ir visskaudrākā atziņa. Tā cenšas iekarot otru cilvēku. Un tā iekaro viņu, iespiežoties viņā. Mīlestība ir pāri plūstoša līdz brīdim, kad otra cilvēka dīķi ir ūdens pilni. Taču ūdeņi, ar ko tie piepildīti, vairs nepieder tai.

Tad jau mīlestība ir paverdzinātāja un postītāja...

Lama pasmaidīja. — Rietumu cilvēku uzskatos par šiem jautājumiem valda liels juceklis. Aiz viņu baltajām pierēm mājo nemiers, šis glumais zvērs, ko tie dēvē par domāšanu. Viņi to allaž vadā sev līdzi un iztaujā. Visi rietumnieki pārāk daudz jautā; viņi pārāk maz klusē un neprot gaidīt. Kurš gaida un ir tam sagatavojies, redzēs piepildījumu. Tas līdzinās cikādei. Tās dziesmu dzird daudzi, bet diez vai kāds ir to redzējis. Tā bēg no skaļuma. Tikai tad, ja cilvēks kļūst līdzīgs zemei vai kalnam, auglim vai augam, tā parādās.

Kārkli ir stiprāki par ozolu. Tie nelūst vētrā, jo padodas tai. Tam, kas iedibina likumu, jāzina, ka likums darbosies tikai zināmu laiku, citādi tas sapīsies tajā un izkaltīs. Koki aug un nokalst, sadrūp pat klintis. Nav nekā pastāvīga — vien pārvērtības.

Pārvērtības. — Džema atslējās pret zemā mūra sienu. Lamas seja neskaidri vīdēja tumsā. Svinīgi viņš stāvēja tai iepretī uz bezgalīgi plašā vakara debesu fona. Viņa tērpa piedurknes piepūtās vējā.

Lama atkal pasmaidīja. — Reizēm pie manis ciemojas kāds no Rietumu cilvēkiem. Viņš ir dažus gadus nodzīvojis svētajā pilsētā Urgā un runājis ar dzīvo Budu, kurš tur valda. Šis cilvēks, runājot par likumiem, kas attiecas uz mīlestību, pavēstīja man šādu noslēpumu: magnēts uzmeklē dzelzi un pievelk to, tāpat kā dzelzs pievelk magnētu. Taču drīz vien magnēts ar savu spēku tā iespaido dzelzi, ka tā pamazām pakļaujas, pati kļūstot par magnētu. Tad magnēts to atgrūž. Un meklē jaunu dzelzi.

Džema nolaida acis. Viņa domāja par Klērfeitu, par kura likteni bija kļuvusi viņa sasaistība. Nekad vairs viņš nebija spējis no tās atbrīvoties. Džema bija to sajutusi un aizgājusi no viņa. Vai gan lama nesacīja, ka visam ir savs laiks augšanai un iznīkšanai? Bet vai tad nebija spēka, kas būtu par to stiprāks? Kas šo nolemtību uzvarētu un triumfētu? Džema paraudzījās uz Kinsliju. Viņš stāvēja pavisam ēnā. Kas gan bija nostājies starp viņiem?

Lama turpināja: — Pirms dažām dienām pie manis bija ieradies šis eiropietis kopā ar savu kalpu — tamilu; zēnam deniņos bija brūce, kas nekādi negribēja aizdzīt. Eiropietis lūdza zāles, kā arī dziedinošu indiešu balzamu zēna ievainojumam. Tad mēs atkal runājām par šiem jautājumiem. Eiropietis domāja, ka zināšanas par tiem ir gandrīz izsīkušas, jo Rietumu valstu morāle tās ienīst, un pastāstīja, ka tikai nedaudzas sievietes pazīst grūtsirdību, kā arī mīlestības īslaicību. Viņas vairāk paļaujoties uz likteni. Viņās esot stiprāka sava dzimuma apziņa, un šie procesi viņās norisot skaidrāk. Tajās grāmatās, — lama norādīja uz iespiestajiem sējumiem, — dažkārt atrodamas lieliskas rindas par viņām. Aspazija, Frīna... Laisa. — Viņš sacīja, ka uz šīm sievietēm stiprāk iedarbojies noslēpumainais spēks un tās bijušas pakļautas saviem likumiem. Viņas neesot bijušas spējīgas pielāgoties citiem cilvēkiem: viņas allaž tiekušās tos pakļaut. Un smaidīdams piebilda, ka tādējādi atklājoties pretinieka raksturs. Šīs sievietes līdzinoties spēļu bumbai: tās ripojot, kurp vēloties, ja nu vienīgi apstājoties uz neilgu laiku, kad ceļā pagadās kāds šķērslis. Tās tad arī esot viņu laimīgās dienas.

Džema klusēja. Bija tik daudz kā, kas prasīt prasījās, lai to izteic ar vārdiem. Cenšoties tos atrast, viņa pamanīja, kā tie aizslīd prom. Tad viņa no šā nodoma atteicās, jo saprata, ka šīs izjūtas slēpjas viņā pašā — kāda tad vēl nozīme vārdiem?

Virspriesteris pavadīja viņus līdz tempļa durvīm. Visa zeme slīga krēslā. Dārzi šalkoja. Virs tiem kā zeltītas lodītes vidēja zvaigznes. Pienācis pie Džemas, lama sacīja: — Tas, kurš dzīvo gudri, atsakoties no sievietēm, spēj ieskatīties nākotnē. Es redzu, ka jūsu rokas vēlreiz pieskarsies šā tempļa plāksnēm. Tad es pateikšu jums ko vairāk.

Kad viņi brauca atpakaļ, Džema bija domīga. Strupi viņa atvadījās no Kinslija.

Atraisot matu mezglu, viņa pēkšņi atcerējās stepi. Džema pārtrauca matu kārtošanu un devās pie viņa. Kinslijs sēdēja pie loga un raudzījās laukā, iegrimis domās tik dziļi, ka nedzirdēja viņu ienākam. Kinslija galva bija noliekta, acis izklaidīgi un stingi vērās tālumā, it kā viņu nodarbinātu smagas domas. Džema apstājās un ilgi vērās viņā ar noslēpumainu skatienu. Viņas sirds skaļi klauvēja — viņa juta tuvojamies kaut ko vārdā nenosaucamu, it kā šķiršanos, kas, metot ēnas, tuvojās bez viņas gribas. Nekad viņa nebija Kinsliju tā mīlējusi kā šajā satraukuma brīdī, kad kopā saplūda bailes, mīlestība un labestība, kas viņu pārņēma tā, ka viņai šķita — nemūžam viņa nespēs aiziet no Kinslija, un kas tomēr nebija nekas cits kā pirmā pazīme, ka tuvojas šķiršanās. Asarām acīs viņa piegāja pie vientuļā sēdētāja un šim klusētājam atkal un atkal sacīja vārdus, kas nāca no sirds dziļumiem.

Gar jahtas sāniem čalodami šļakstījās viļņi. Džema pamodās un taustījās pēc lampas. Šļaksti kļuva skaļāki. Viņa pielēca kājās un ieklausījās. Cauri viļņu šļakstiem bija sadzirdami klusināti saucieni. Tad pāri klājam aizdimdēja steidzīgi soļi. Viņa atvēra durvis. Ausīs iegriezās kāda balss — metāliska, lokana un skanīga. Džema apstājās un, kādu atmiņu skarta, nolieca galvu. Pēkšņi viņas asinis iešalcās tā, ka pārspēja viļņu troksni. Bez spēka viņa atbalstījās pret sienu un dzirdēja Kinsliju kaut ko atbildam, tad pāri klājam pārskrēja daži cilvēki, atskanēja gurdena žvadžēšana un šķindēšana. Pēc tam iestājās klusums.

Džema devās pa gaiteni tālāk. Kinslija istabā dega gaisma. Aiz durvīm bija dzirdama saruna. Džema ātri iebēga savā istabā un meklēja glābiņu dziļā miegā.

Caur iluminatoru uzplūda sāļa vēsuma, kanēļa un puķu smārds. Kuģa pakaļgalā sēdēja jauns matrozis un dziedāja sentimentālu dziesmiņu. Kinslijs pastāstīja Džemai, ka naktī laivā ieradies viņa draugs, kuru arī viņa pazīstot, — Lavalets. Viņš dodoties steidzamā ceļojumā uz Honkongu un vakarā klubā uzzinājis, ka Kinslija jahta noenkurota ostā. Tā kā viņa kuģapuikam, tamilam, esot brūce, kas izraisot stipras sāpes, Lavalets nevēloties ņemt to līdzi tālākajā ceļā un tāpēc ieradies, lai lūgtu dot zēnam pajumti un nodrošināt kopšanu, līdz viņš atgriezīsies. Jau naktī Lavalets devies atpakaļ.

Izrādījās, ka zēns ir sīka auguma tamils ar neparasti gaišu sejas ādu un šaurām delnām. Pierē viņam vīdēja sekla, plata brūce, kas stiepās līdz pat deniņiem. Klusinātā balsī viņš atbildēja uz Džemas jautājumiem, kā arī parādīja kārbiņu ar indiešu balzamu, ar kuru vajadzēja ieberzēt muguru. To viņa kungam Kandī bija iedevis lama. Kungs esot sacījis, ka šis balzams palīdzēšot viņam atveseļoties. — Vai tu tici, ka tas palīdzēs?

Kolombo kriketa laukumā kāds kreols lūdza iepazīstināt viņu ar Džemu. Viņa nagu mēnestiņi bija tumši, pirkstā mirgoja gredzens ar milzīgu opālu. Džemai šķita, ka viņa reiz jau šo cilvēku redzējusi.

Pusdienlaikā klubā kāds babū* atnesa ziņu, ka ieradies cirks, un viņi nolēma vakarā apmeklēt izrādi.

Indieši lieliem bariem aplenca telti, mēģinādami tajā ielavīties pa spraugu starp telts audeklu un zemi. Taču uzraugi tos vilka ārā bez žēlastības un trenca prom ar ķekšiem.

Izrāde, kā jau Austrumu zemēs, ievilkās garumā. Iezemieši tajā ņēma dzīvu dalību un starpbrīžos tarkšķēdami apsprieda tās norisi. Kad kāds aiz vecuma nevarīgs lauva pēkšņi sāka rēkt un paspēra pāris soju uz manēžas malu, pirmajās rindās izcēlās panika; tikai kāds vecs vīrs palika mierīgi sēžam. Lauva, atspiedies ar ķetnām pret barjeru, paslējās kājās un skatījās uz klaigājošo pūli. Pēc tam, neapmierināti rūkdams, ļāva sevi aizdzīt prom.

Kamēr ļaudis pamazām nomierinājās, troksnis izcēlās citā vietā. Panikas laikā elektrības vados bija noticis īssavienojums. Bija sākusi gruzdēt kāda audekla skranda, kas pēc tam iekrita siena klēpī. Tas uzliesmoja kā sērkociņš, un tad uguns pārlēca uz virvju rituli, piesāti nātu ar eļļu. Cirka kalpotāji, sizdami ar piteņiem, centās liesmas apslāpēt, taču vienīgi izplatīja uguni tālāk. Caurvējā uz visām pusēm lidoja gailošas skrandas. Pēkšņi aizdegās telts audekls, un koka soli sāka dūmot.

Indieši gaudodami traucās uz izeju. Nonākuši līdz šaurajām durtiņām, viņi sablīvējās ņudzeklī, kurā trūka elpas. Uguns izplatījās tālāk, pa gaisu vēlās biezi dūmu vāli. Pēkšņi apdzisa visas spuldzes; bija pārdedzis galvenais elektrības pievads. Izcēlās panika. Spalgi kliedzot, cilvēki metās ņudzošajā virpulī. Rokas izstiepās un ieķērās priekšā stāvētāja matos, pirksti iecirtās mugurā. No augstākajām sēdvietām iezemieši lēca drūzmā, mēģinādami tikt uz priekšu pāri citu galvām, sašūpojās virs šā dzīvā mutuļa, tika norauti zemē un samīdīti.

Lauvas kļuva nemierīgi; viņu skaļie rēcieni un sprauslāšana vēl pastiprināja haosu, kas valdīja tumsā, kuru apgaismoja vienīgi uguns liesmas. Eiropiešiem paredzētās ložas atradās no ieejas diezgan tālu. Kāds anglis uzsauca pārējiem, aicinādams izturēties mierīgi un neatstāt cirku, jo ugunsgrēks neesot bīstams — jāvairoties vienīgi no drūzmas.

Pēc sviluma smirdošajā gaisā Džemai kļuva nelabi — viņa sagrīļojās. Pēkšņi liesmas uzšāvās gaisā un izplatījās pa vienu no sienām; lūza baļķi. Vispārējā satraukuma brīdī Džema juta, ka viņu kāds paceļ un nes prom. Kreols aizstiepa viņu uz pretējo pusi, ar nazi pāršķēla telts audeklu, ar kājām samīdīja un atlieca balstus, tad kopā ar Džemu izspraucās ārā. Nesot Džemu uz rokām, viņš skrēja pāri laukumam līdz ielai, kur stāvēja viņa automobilis. Džema, vēl joprojām nesamaņā no dūmiem, nokļuvusi svaigā gaisā, ļengani gulēja sēdeklī.

Pēc brīža viņa pamodās. Pēkšņi pamanīja, ka automobilis brauc nevis uz ostu, bet gan ārā no pilsētas. Viņa gribēja vaicāt, celties kājās, bet tad atslīga atpakaļ — viņai bija tāda pati sajūta kā ugunsgrēka laikā, kad viņa atradās šā vīrieša rokās: kāds spēks uzveica viņu un nesa prom — viņa ļāva tam notikt.

Kreols pagriezās pret viņu. Redzot, ka Džema ir nomodā, viņa acis samiedzās. Gurdeni atbalstījusi galvu pret sēdekļa aizmuguri, Džema skatījās viņā. Kreols nesacīja ne vārda; taču no tā, kā viņš braucot turēja galvu, Džema saprata, ka viņš nepārtraukti to novēro.

Automobiļa prožektoru gaismā no tumsas iznira parka apveidi. Izsteidzās kalpotāji. Kreols, uzbrēcis viņiem tā, ka viņi pajuka uz visām pusēm, ieveda Džemu mājā. Atsprāga vaļā durvis uz kādu istabu. Džema ievēroja, ka šai telpai ir tikai vienas durvis. Uztvēris Džemas skatienu, kreols pasmaidīja. Džema bija tik nogurusi, ka palika pie galda stāvam. Viegli pašūpojis galvu, kreols sacīja: —- Novēlu jums saldu dusu, bet rīt jūtieties kā šīs mājas saimniece — visas jūsu vēlmes tiks izpildītas. Diemžēl man vēl kaut kas kārtojams Kolombo.

Džema satraucās. — Kolombo? — Kreols stāvēja nekustīgi un vēroja savu vārdu atstāto iespaidu. Taču Džema drīz vien saņēmās un tikai mazliet pielieca galvu. Kreols devās prom. Tad viņa metās pie durvīm un ar steigu aizbultēja tās.

Pie durvīm vairākkārt klauvēja. Džema neatsaucās. Kad viņa atvēra durvis, aiz tā stāvēja kuprīte, kas satrūkās. Pēc tam apvaicājās, vai Džema nevēlas, lai viņai kaut ko atnes. Džema vērtējoši viņu uzlūkoja. Augums bija visnotaļ kroplīgs, taču rokas un acis skaistas.

Kopā ar kuprīti Džema izgāja parkā. Mājas priekšā atradās divas siltumnīcas, kurās auga orhidejas un atradās akvāriji. Tajos šaudījās plakanas zivis ar ieslīpām acīm; to zvīņas zaigoja pāvu spalvu krāsā. Akvārija dibenā rakņājās asari, apaļi kā mēness, dūņās paslēpušies gulēja sami — kustējās vienīgi to ūsas. Koraļļzivis dzenāja vīnsārtos asarus, ieraujot saceltajos virpuļos raibum raibus gliemežus. Gandrīz neredzamas starp ūdensaugiem slēpās lancetzivis*, dzidras kā stikls.

Vienīgi zarnu pavediens un žultspūslis pulsēja tumšākā krāsā. No sagitāriju biezokņa nekustīgi blenza tirkīzzilas laupītājzivis, un makro- podi steidzīgi būvēja savas putu ligzdas.

Kad Džema kuprītes pavadībā devās atpakaļ, viņa nonāca šķietami miegainu kannu audzē, kuru lapām bija neparastas formas. Dažas no tām atgādināja blāvu miesu, un to netiklajos punos pēkšņi pavērās tāda kā aptumšota acs, kuras matainajā spraugā mocījās noķertie kukaiņi. Turpat līdzās auga cēlas baltas puķes, kuru ziediem bija krusta forma, tāpēc arī tās sauca par Kristus ciešanu puķēm.

Dažbrīd, nepametot skatienu nedz pa labi, nedz pa kreisi, mājai cauri izgāja bāliem eņģeļiem līdzīgi zēni. Viņu lūpas bija nokrāsotas sarkanas. Kustējās viņi nedzirdami. Tie bija jaukteņi, kuru dzīslās plūda arī indiāņu asinis, bastardi, kas ap sevi izplatīja nāvei nolemto skumīgo burvību. Vienā no istabām miesās kupla sieviete sukāja matus, kas vēlās pāri viņas muskuļotajiem pleciem kā kalnu strauts. Pagriezusi galvu pret ienācējām, viņa uzmeta tām nemierīgu mirkli un aplaizīja lūpas. Gaužām parastajā sejā ar tatāriskajiem vaibstiem parādījās neizsakāmi vulgāra izteiksme. Sievietes rokas ar uztūkušajām vēnām bija mīkstas un ļenganas: tās izskatījās tā, it kā pazītu visas pasaules netikumus.

Džema grasījās iziet no parka. Taču viņa juta, ka tiek turēta aiz rokas, un iesānis uzmeta skatienu kuprītei, kuras seju bija sašķobījušas neprātīgas bailes. — Tev jāpaliek, — čukstēja nobālušās lūpas.

Džema pati nezināja, kāpēc paliek, — neko nedomādama, viņa griezās atpakaļ. Pēcpusdienā viņa rotaļājās ar diviem Angoras kaķiem, klausīdamās kuprītes pasakās, kas visas kā viena vēstīja par mīlestību un beidzās laimīgi. Laiku pa laikam garām aizšļūca resnā netikle, mirkli apstājās, vērodama viņu, tad aizvilkās tālāk.

Loga ailē sēdēja pieradinātais pērtiķis, kuram pirkstos bija neskaitāmi gredzeni. Kad kuprīte kaut ko pačukstēja Džemai, pērtiķis lēni pagriezās uz viņu pusi. Kuprīte tūliņ apklusa, un viņas seja kļuva pelnu pelēka. Kad pērtiķis stīvi izslāja ārā, kuprīte sacīja, ka šis dzīvnieks modinot baismas; vulgārā sieviete, kas tieši tobrīd devās cauri istabai, bija pārliecināta, ka dzīvnieks visu izstāsta saimniekam. Kad pērtiķis atgriezās, Džema meta tam ar grāmatām un spilveniem.

Kreols nerādījās visu dienu. Džema smaidīja par šo naivo taktiku. Klaiņojot pa māju, viņa varēja apbrīnot kreola gaumi. Visas telpas bija izklātas ar paklājiem. Marokāņu audumi un persiešu tempļu grīdceliņi karājās līdzās izdilušiem turku un arābu paklājiem, kuru neparastie ornamenti liecināja par pārcilvēcisku darbu.

Džemas miegu gluži kā ar nazi pāršķēla spalgs kliedziens. Trīcēdama viņa uztrūkās no miega un, asinīm deniņos dunot, paslējās gultā sēdus, cenzdamās sevi pamazām nomierināt, ka viņu izbiedējis tikai sapnis. Pēkšņi no jauna atskanēja griezīgā balss-r-r skaļāk, augstāk, neatlaidīgāk — gluži kā šausmīgās nāves bailēs. Džema pieskrēja pie durvīm un klauvēja, neuzdrošinādamās tās atvērt, sita ar dūrēm un kliedza; pēkšņi viņa izdzirdēja kuprīti kaut ko klusi čukstam, steigšus atvēra durvis un, uzdodama nesakarīgus jautājumus, satvēra atnācēju aiz pleca. Beidzot viņa saprata. — Tā ir Marija, kurai uzbrukusi lēkme...

Kuprīte sarāvās vēl mazāka, pabāza roku zem apģērba un, izvilkusi klikšķošu rožukroni, bailēs un pazemībā čukstot, sāka skaitīt zīles. Pēkšņi vaļā atsprāga kādas durvis, garām aizbrāzās kreols zilā naktskreklā un, iemetis istabā zibošu skatienu, steidzīgi devās augšup pa kāpnēm. Veroties kādām durvīm, kliedziens spokaini pieauga skaļumā un, tām aizveroties, atkal apslāpa, tad noplīkšķēja sitieni — tie bira kā krusas graudi, atskanēja vaidi, palēnām kļūdami klusāki, pēc tam nopūta — gari stiepta un saldkaisla, neizsakāmi dziļa un baisa; atskanot šiem vaidiem, kas, šķiet, uzspridzināja sienas, visi pārējie trokšņi apklusa — visapkārt elpoja nakts kā melna vīzija...

Kuprīte bija apklususi. Kāpņu laukumiņā čērkstoši smējās vulgārais sievišķis, rādīdams neķītru seju; pēkšņi, sarāvusies gluži kā nopērts dzīvnieks, viņa manījās atpakaļ. Garām pagāja viens no zēniem, nesdams lukturi, kas blāvi apspīdēja viņa noliekto seju.

Nākamajā dienā kreols ieradās pie Džemas un grasījās viņu paņemt, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Džema, nepievērsdama viņam ne mazāko uzmanību, skatījās ārā pa logu, kura rūtīs, it kā iesmā uzdurta, spīguļoja saule. Nekā nepanācis, viņš aizgāja bez sarūgtinājuma.

Taču, kad viņš atgriezās, Džema izturējās pavisam citādi. Džema rotaļājās ar viņu — it kā aizdomājusies uzlika plaukstu uz viņa rokas un, klausoties viņa vārdos, gandrīz nemanāmi izstaipījās. Kreols uzreiz sajuta šo pārmaiņu un ar jaunu spēku centās viņu savaldzināt un pavest. Neizrādīdama pārākumu, Džema atkāpās un, viegli izbrīnīta, domīgi vērās tālumā. Kreolam šķita, ka rīkojies pārsteidzīgi, un viņš lēnām sāka spēli no jauna, ar vārdiem tverdams pēc Džemas rokas, apvīdams viņu ar nedaudziem labi apdomātiem teikumiem gluži kā ar dzīvžogu, un iejūsminādams centās vest tālāk sievieti, kas lēnām padevās, kļuva aizvien pašpārliecinātāks un uzdrošinājās iet tālāk, tad, juzdams, ka viņa seko, noticēja, ka ir viņu sagūstījis, metās uzbrukumā, bet pēkšņi pamanīja, kā viņa aizslīd, nespēja vairs valdīties, ierēcās, aizsvilās un aiz dusmām vārīdamies, padevās Džemas satraucoši neizprotamajam skatienam, izmocīja krampjainu smaidu, izmeta: “Lieliski, kundze!” Tad aizcirta durvis.

Taču viņš atgriezās. — Jums ir skaisti paklāji, — Džema nepiespiesti ierunājās. pamanīja īgnumu iviaua viciuga, viņa sacīja un apklusa, jo atbildi nesaņēma. — Šis zaļais lūgšanu paklājs man ir mīļāks nekā visi pārējie. Kāds Basras audējs to darinājis visu mūžu. To viņš arī ieaudis šajā paklājā, jo, kamēr strādāja, sieva krāpa viņu ar kādu eiropieti. Kad paklājs bija gatavs, eiropietis nomira no nezināmas slimības. Paklāja audēja sievu atrada akā. Bet paklājam vēl šobaltdien piemīt dīvains spēks. Tomēr runāsim par kaut ko citu...

Kreols piebīdīja krēslu tuvāk un uzsāka sarunu. Skatīt pasauli tikai tāpēc esot interesanti, ka to varot aplūkot no visām pusēm. Viena no šīm pusēm viņam esot Džema, vēl neapjausta, jauna, un viņš esot pārliecināts — tāds Džemas acīs esot ari viņš... Džema nevērīgi viņu pārtrauca. — Tagad jūs gaidāt manus iebildumus. Kāpēc jūs cīnāties ar vecām metodēm? Izbeigsim to! Atzīstos — tāds manās acīs esat arī jūs...

Kreols glūnīgi viņu uzlūkoja, bīdamies iekrist viņas vārdu izliktajā slazdā. Lai no tā izvairītos, viņš piecēlās un, pamājis tā, it kā būtu noslēdzis kviešu pārdošanas līgumu, atvadīdamies nevainīgi piebilda:

Nu labi — tad tikai sāksim...

Ejot līdz durvīm, viņš gaidīja atbildi; taču klusums, kas valdīja aiz muguras, šķita bīstamāks par jebkuru vārdu. Satverot rokturi, viņam gribot negribot vajadzēja atskatīties. Viņš uzmeta Džemai tikai vienu skatienu. Viņa jau bija to gaidījusi un, rokturim noklikšķot, bezrūpīgi izmeta: — Tātad rit jūs vedīsiet mani atpakaļ!

Kreols apcirtās uz papēža, taču, ieraudzījis viņas acīs izsmieklu, tūliņ saņēmās. — Jums patīk iesākt attiecības neparastā veidā, taču es jūs saprotu.

Tomēr nākamajā rītā viņš nevis devās ceļā, bet atsūtīja zilas orhidejas. Pusdienlaikā viņš mēģināja Džemu no braukšanas atrunāt. Viņa bija izbrīnīta. — Kāpēc gan? — Kreols no atbildes izvairījās. Džema kļuva neatlaidīga. — Jūs spējat piemēroties, mans draugs. Pirms pāris dienām jūs izturējāties lepni kā īsts pašā, bet tagad tielējaties kā tirgū. Izbeigsim šo tirgošanos — šovakar brauksim atpakaļ uz Kolombo...

Kreols nenoteikti atmeta ar roku, taču neatbildēja. Džema turpināja: — Jūs izvairāties nosaukt šķēršļus. Kāpēc? Jūs izturaties tik nedzirdēti noslēpumaini, ka atstājat gandrīz vai banālu iespaidu. — Kreols mirkli pārdomāja, tad centās viņu piemānīt. — Uz to mani mudina vien tieksme izlikties. Tā gan pretējā dzimumā jau iepriekš modina sapratni, ka negrasos to apmānīt, jo tā ir tikai sieviete — ietērps un nekas vairāk... Kāpēc allaž jārāda tikai kailais skelets? Ir taču kāda skatuve, uz kuras atļauta jebkura pārģērbšanās, jo tik un tā ikviens par to zina. Cilvēki cits citu pazīst un ietērpj to, kas neglābjami notiks, rotaļīgi piemīlīgā formā. Šie vārdi atgādina rokoko ietērpu — neko citu: zem tiem jau manāmi dzelzs stieņi, kas balsta impulsus. Bet kāpēc šī vārdu cīņa? Jūs zināt, ko es gribu.

Jūs esat ļoti piesardzīgs, taču piesardzīgajam jārūpējas, lai sevi nenodotu. Bet tur, kur ir kaut kas, ko var nodot, ir arī kaut kas slēpjams. Es neciešu nekādus ierobežojumus. Būsim jautrāki!

Kā vēlaties. Izbeigsim cīņu. Pacelsim sejas aizsegu. Atvedu jūs uz šejieni, jo šejienes iemītniekus visā — pat ziedu ielikšanā jūsu vāzē — iespaido mana griba, un ikvienai viņu darbībai uzspiests mans zīmogs. Vai es joprojām neuzrunāju jūs ar šo pārstāvju palīdzību? Ar savu šajā apkārtnē it visur jūtamo “es”, kas uz jums iedarbojas no visām pusēm?

Džema pasmaidīja. — Jūs atklājat sevi veikli, neizlaižot no rokām vadības grožus, un protat smagu spēli novest līdz neizšķirtam iznākumam.

Kreols klusēja. Pie durvīm klauvēja. Kuprīte ienesa vēstules. Kreols izrāva tās viņai no rokām. Džema gribēja kaut ko sacīt, — spieda šo vēlmi. Cik veikli viņš izrādās. Istabā ielavījās pērtiķis. Džema bez kavēšanās meta tam ar grāmatām. Pērtiķis atņirdza zobus un, uzlēcis savam saimniekam uz pleca, rūca, slēpdamies aiz tā galvas. Kreols paraustīja plecus — dzīvnieks spiegdams novēlās uz grīdas. Iespēris pērtiķim, kreols iemeta vēstules kuprītei sejā, tad pēkšņi pavisam mierīgi pagriezās pret Džemu un sacīja:

Esiet gatava — deviņos mēs aizbrauksim.

Kuprīte, kuras acīs vīdēja skumjas, vāca kopā aizbraukšanai nepieciešamās mantas un lēni, gurdenām kustībām lika tās uz kāda galdiņa. Pienākusi viņai līdzās, Džema noskatījās uz kroplītes aizkustinošajām rokām. Tās bija tik rāmas, it kā nemaz nepiederētu pie pārējā ķermeņa, bet dzīvotu pašas savu dzīvi, kādu neparedzētā vietā radušos smagumu pārvērzdamas grācijā un maigumā. Šķita, ka viņa ar savām skumīgajām acīm vēro visu, kas ir nožēlojams un jau kopš dzimšanas brīža lemts lēnai iznīkšanai. Cik daudz ciešanu pasaulē atklāja šis grūtsirdīgais skatiens! Tajā jautās vesels pulks bezcerīgu ēnu. Tur bija asaru jūras, jo visos šajos ļaunprātīgi izmantotajos un kājām mīdītajos, tāpat kā ikvienā citā dzīvā radībā, mostas vēlme un dziņa darboties.

Apmulsusi Džema noliecās pie tumšajiem, celiņa pāršķirtajiem matiem, no kuriem uzvēdīja skarbs aromāts. Bikli un maigi viņa satvēra rokas, kas atgādināja slimnieku sejas, un atvieglota sajuta, ka siltums no viņas ādas un dzīslām ieplūst blakus esošajā sievietē, atdzīvinādams to. Karsta Džemā modās vēlme, ko izteica lūpas: — Nāciet man līdzi...

Kuprītes plakstiņi lēni un smagi pacēlās pret Džemu kā liktenīgs jautājums. Pēkšņi viņas acis iemirdzējās un pāri blāvajiem sejas vaibstiem pārslīdēja vārs sārtums. Dedzīgi mādama, ar līganu un strauju kustību kuprīte palaida vaļā Džemas roku, pastreipuļoja soli uz priekšu un noslīga zemē. Pieglaudušies, ar rokām apskāvusi Džemas kājas, viņa gulēja kā drošībā nokļuvis putns, kas no jauna atradis savu ligzdu. Tad viņa pietrūkās kājās. Džema paspēja uztvert visnotaļ nopietnu skatienu, taču acu zīlītes ātri mainījās — sāka trīsēt un šaudīties šurpu turpu, bet acis klejoja tām līdzi. Spalgā balsī vairākas reizes pēc kārtas steidzīgi iesaukusies: “Nē!” — “Nē!” —, kuprīte nervozi satvēra Džemas rokas, kratīja tās, allaž no jauna saukdama: “Nē!” — “Nē!” — tad ar baiļu izteiksmi sejā sarāvās, piespieda ausi durvīm, taču, nesaklausījusi aiz tām neko — nekādus lunkanus soļus, ar brīnumskaistu kustību metās uz priekšu un, lēni šūpodama galvu, maigi un grūtsirdīgi dziļā krūšu balsī sacīja: — Nē... Jo es... — Tad viņa aprāvās, apdomājās un atkal sabruka — bikla un centīga kalpotāja, kas, līdzko pēc Džemas ieradās kreols, padevīgi manījās pazust.

Sāļā brīze vējoja plašumu un bezgalību; bangas vizuļoja kā meiteņu apakšveļa vai sniegs. Tumšs un draudīgs mutuļoja ūdens klaids; tālumā tas meta zibošas putas, kas atgādināja gaisā lidojošas zivis. Virs jūras apaļš un nekaunīgs spīdēja pilnmēness.

Kad ceļš sāka. vīties cieši līdzās krastmalai, kreols apturēja automobili un izkāpa. Atbrīvojis rokas no stūres, viņš noliecās pāri Džemai, pietuvinot savu seju viņējai tik cieši, ka viņa sajuta tā trauksmaino elpu. Iespiesta sēdeklī, viņa zvilnēja klusu, pat nepakustoties, un skatījās uz to. Pēkšņi kreols sāka trakot kā jaguārs — dārdināja automobiļa virsbūvi, taču Džema pat nepakustējās... Kreols izstiepa rokas pēc viņas — viņa nepakustējās... Viņš mēģināja satvert Džemu aiz rokas — viņa tikai paskatījās uz to un iegrima dziļāk sēdeklī, tā ka pāri automobiļa malai spokaini vidēja tikai viņas galva... Tad tvēriens atslāba, satraukuma drebuļi norima, acis aiztūka — viņš palaida Džemu vaļā un nokrita uz automobiļa kāpšļa.

Tūliņ viņš atkal pielēca kājās, iemetās automobilī un sāka braukt trakā ātrumā, līdz sasniedza pilsētu. Tad viņš pagriezās atpakaļ, lai pajautātu Džemai, uz kurieni viņu aizvest. Skaidrā balsī viņa nosauca Kinslija adresi.

Palīdzot Džemai izkāpt no automobiļa, kreols ar pūlēm izdvesa:

Atvainojiet... Pirmatnēju dziņu izvirdums...

Džema noraudzījās uz viņu. — Kurš gan spētu pretoties pirmatnējām dziņām...

Kreolam sametās mēle. — Kā? — viņš izstomīja, — es labprāt būtu...

Jau promejot Džema izmeta pāri plecam: — Kāpēc tad jūs to nedarījāt?

Pie savas istabas durvīm Džema apstājās. Piespieda roku pie deniņiem. Tad devās tālāk uz Kinslija telpām. Brīdi viņa vilcinoties stāvēja pie durvīm. Cik grūti bija nospiest durvju rokturi! Nespēdama izšķirties, viņa skatījās uz nospodrināto misiņa rokturi. Uz tā atstarojās blāvs spīdums. Viņa meklēja gaismas avotu, it kā no tā daudz kas būtu atkarīgs. Kad Džema redzēja, ka tas ir tikai gaiteņa mazās lampas atspulgs, viņa uzelpoja un pēkšņi sajuta spēku durvis atvērt. Telpa slīga tumsā. Vienmērīgi dūca ventilatori, un šai dūkšanai pa vidu spēcīgi krāca bangas. Istabu apgaismoja tumši zaigojošais mēness un ūdens atspīdums. Džema neuzdrīkstējās nospiest slēdzi. Taustīdamās viņa gāja uz Kinslija guļamistabu. Tajā neviena nebija. Salocītais moskītu tīkls bija nolikts līdzās gultai. Kinslija šeit nebija.

Džema apsēdās pie loga. Viņa nolēma gaidīt, jo viņas domas vairs nesniedzās tālāk par šīs istabas sienām. Starp plūksnainajām palmu lapām milzīgas un varenas vīdēja naksnīgās debesis, gluži kā pazemes dievība trokšņoja jūra. Bangu šalkoņa savā vienveidīgajā varenībā pārskanēja visus pārējos trokšņus, drīz vien apklusinot tos, un Džema juta, ka viņu aiznes prom mūžīgās, līdztekus plūstošās straumes. Šajā smagajā bangu šalkošanā viņa sajuta vairs tikai gaidas. Laiks bija atkāpies tik tālu, ka viņa pat nesatrūkās, pēkšņi ieraudzīdama, ka durvju aile iesārti spīd. Kā teiksmu, kas kļuvusi par īstenību, viņa uztvēra Kinslija auguma apveidus; tomēr nemēģināja piecelties un paiet viņam pretī.

Ar pāris lieliem soļiem viņš piesteidzās pie Džemas. Skaidrāk nekā jebkad viņa redzēja Kinslija seju — grumbas, kas no nāsīm stiepās līdz pat mutes kaktiņiem, plato, atturīgo muti un iekritušos deniņus.

— Tu tomēr esi atgriezusies, — viņš sacīja.

Esmu atgriezusies pie tevis.

Pāri Kinslija sejai pārskrēja it kā grūtsirdīga smaida atblāzma.

Esmu atgriezusies pie tevis, — Džema atkārtoja un satvēra viņa roku, kas nokarājās lejup.

Kinslijs vēl joprojām neatbildēja.

Es nezinu, ko tas nozīmē, — klusi atzinās Džema.

Nepakustoties Kinslijs atbildēja: — Tās ir atvadas.

Džema palaida vaļā Kinslija roku. Kā zibens šautra pār viņu nāca atskārsme — pievērusi acis, viņa atkal tvērās pie Kinslija rokas. — Nē... nē... — Džema lēnām nolaida rokas. — Tā ir...

Nē, — apgalvoja Kinslijs, — tā vis nav. Es nezinu, kas noticis. Tas arī nav svarīgi. Kuru gan interesē ārējās norises? Un, kaut arī būtu noticis tūkstoškārt vairāk nekā īstenībā, es to aizmirstu, pirms šīs ziņas sasniegtu manas ausis.

Kāpēc tu vēlies aiziet?... — klusu vaicāja Džema.

Es palikšu, kur esmu, — aiziesi tu.

Džema, galvu kratīdama, čukstēja: — Esmu atgriezusies pie tevis... — un piekļāvās rokai kā izbiedēts bērns. Kinslijs stingi skatījās kaktā un bezcerīgi, reizēm sastomīdamies, runāja vārdus vējā, kas šalkoja aiz loga.

Tu esi kā straume, skaista, šalcoša straume, kas traucas pret aizsprostiem. Kamēr tie iztur šo spiedienu, bangas ceļas augšup, piemīlīgi putodamas. Tās mīl aizsprostus un apšalc tos ar savu balto, nevaldāmo mīlu. Taču bangu mīlestība nes sev līdzi iznīcību. Bangas vilina un glaimo, un brāžas, un rausta dambi ar maigām rokām, līdz tas, sadrūpot gabalu pa gabalam, iekrīt to rokās. Taču tad bangas traucas tam pāri — aizvien tālāk, savas vēlmes uzbrāzmot līdz putām dzītas, līdz atrod jaunu dambi, kuru var dāsni apšalkot un apvējot ar savu mīlestību — un izpostīt.

Taču to, kā jūtas dambis, zina vienīgi dambja sargs, nevis straume. Jo, kad bangas ceļas visaugstāk, sabrukums ir vistuvāk.

Džema klusēdama piecēlās un pieglauda pieri Kinslija plecam. Viņai šķita, ka pasaulē nekad vairs nebūs cita tik droša patvēruma.

Kāda mums daļa gar šiem simboliem? Tu taču jūti -— šeit elpoju es, bet tur elpo tu...

Ar vārdiem šādas sajūtas nav izteicamas; tās izslīd caur priekšstatu tīkla acīm un pazūd. Vienīgi simbolu paralēlā skaņa piespiež šos mēmos notikumus, kas norisinās mūsu domās, atbalsoties arī dzīvē. Taču tad tie parāda virzienu...

Dzīve attīstās lokveidīgi; taču viens loks nav savienots ar kādu citu. Un to nevar paņemt līdzi. Mūsu laiks ir beidzies. Es to zinu. Un arī tu zini. Rīt... Jo tu jau sajūti nemieru, kas vēstī par jaunas mīlestības piedzimšanu. Tev paveras nākotne. Un visu var aizkavēt, tikai ne to. Es atrodos pēdējā lokā, kam seko vienīgi klusums. Un es atdodu tevi ar smagu sirdi... Taču pats smagākais ir atskārst atvadu brīdi un sekot tā aicinājumam. Jo viss pārējais vēlāk pārvērtīsies vienīgi par mokām, sabrukumu un žēlabām... Tas, kurš šo stundu apzinās un ievēro tās prasības, ir pasargāts no iznīcības sīkumu dēļ. Un ko gan tas līdzētu? Šodien es atdodu tevi — ja es nedarītu to, rītdien tu aizietu tik un tā...

Atļauj man šādi rīkoties tas ir vienīgi pareizais un pēdējais solis...

Esmu atgriezusies pie tevis, — čukstēja Džema.

Tu vēl iziesi caur daudzu cilvēku rokām, pirms nonāksi pie sevis. Tev lemts īpašs liktenis. Tāpēc tu nekad nevari apstāties. Kurš paliek uz vietas, sastingst vai izplūst... Allaž tavās krūtīs būs ilgas pēc sākuma... un atvadām... Tu, skaistā, baltā viļņu bangotne...

Ap Džemu viss tinās miglā, bija tikai mēnesnīca un asaras. Viņa sabruka un drebēdama raudāja tā, kā vēl nekad mūžā nebija raudājusi. Kinslijs apskāva viņas plecus. Gulēdama viņa rokās, Džema žēlojās, runāja neprātīgus vārdus un caur asarām vaicāja viņam... Un viņš uz jebkuru jautājumu atbildēja: — Jā... jā... —, līdz Džema nomierinājās un vairs neelsoja.

Džema, satvērusi plaukstās Kinslija galvu, vēlreiz vērīgi aplūkoja ikvienu līniju, ikvienu grumbu gluži kā iemīļotu ainavu, no kuras būs jāšķiras uz ilgu laiku. Pēkšņi Džema pamanīja, ka viņa lūpas trīs. Viņu pārņēma neizsakāms maigums. Bikli viņa pieskārās ar lūpām Kinslija cieši savilktajai mutei. Un, līdzko viņa sajuta tās siltumu, ar jaunu sparu uzbrāzmoja visas nesenās pagātnes jūtas, viņa apmaldījās un noticēja, ka ķermenis vēlreiz ar mūžīgo pašapmānu spēs pārvarēt plaisu, augstu uzbrāzmoja vēlme un griba...

Kinslijs izjuta šo viņas atdevību kā pēdējo dāvanu, kuru vairs nedrīkstēja pieņemt, jo tā jau sakņojās citā zemē un bija vairs tikai maiga ilūzija. Tai bija jāpaliek neizpostītai, lai palīdzētu viņam pārvarēt tukšo laika sprīdi, kas viņu sagaidīja, piešķirot abstraktajām atmiņām savu smaržu. Šo neizbaudīto pārdzīvojumu liego smaržu, kas nemūžam nelīdzināsies kaut kam citam...

Kinslijs, cieši piekļāvis Džemu pie krūtīm, aizveda viņu uz viņas istabu. Nenovērsusi no viņa acu, Džema automātiski atslīga gultā. Kinslijs, noglāstījis viņas matus, noslīga pie gultas ceļos, lai noautu viņai kurpes. Piesardzīgi viņš sāka Džemu izģērbt. Nebilstot ne vārda, viņa ļāva novilkt sev drēbes un paklausīgi apgūlās. Taču, kad Kinslijs grasījās nostiprināt moskītu tīklu, Džema pretojās, pastumdama tīklu sānis. Tad viņa pievilka sev klāt Kinslija roku un ieslēpa tajā vaigu. Tā viņa aizmiga. Džema pamodās aplaimojošā klusumā. Viņas āda bija silta un gluda. Viņa bija gulējusi dziļā miegā un jutās atspirgusi. Tālu aiz muguras bija palikušas atmiņas. Viņa aizvēra acis un iegrima sapņos. Pusmiega jautrajās un virspusējās spēlēs. Tās neapgrūtināja domas un priekšstati. Tās, gluži kā viņa pati, bija maigas un mazliet izplūdušas. Laiku pa laikam viņa pameta skatienu uz durvīm. Beidzot apģērbās un iegāja savā istabā. Uz grīdas bija izbārstītas orhidejas. Nekur nevienas vēstules. Birojā viņa apvaicājās par Kigsliju. Viņai atbildēja, ka Kinslijs rīta agrumā devies ceļā un cerot atgriezties pēcpusdienā. Viņš neatgriezās nekad...

Pēc stundas viņai pieteica kreola apmeklējumu. Viņš ienāca sava kalpotāja pavadībā. Ļoti pieklājīgi atvainojies, viņš lūdza Džemu pieņemt kā dāvanu vienu no viņa paklājiem. Džema centās izdibināt, vai viņš bija zinājis, ka Kinslijs aizbraucis.

Viņa lūdza, lai kreols izvēlas viņas istabā vietu savam paklājam. Viņš lika to atritināt, lai saskaņotu izmērus. Tas bija zaļais lūgšanu paklājs.

Kāpēc jūs tā darāt? — Džema vēsi apvaicājās. — Kāpēc jūs neatnesāt kādu citu paklāju? Kāpēc tieši šo?...

Kreols, sakniebis lūpas, klusēja. Džema zināja viņa atbildi un nevēlējās to dzirdēt. Viņam garām Džema izgāja no istabas. — Cik šodien skaists rīts...

Aiz viņas loga vējš šūpoja plašo viļņu klaidu. To galotnes putoja baltas. Ķērkdami augšup lejup laidelējās krastmalas putni. Iezemieši stiepa koferus. Kauca sirēnas. No sāniem ainavā iespiedās aizbraucoša tvaikoņa priekšgals. Plats un spēcīgs kuģis peldēja pa straumi. Tā priekšgals sakūla ķīļūdeni plīkšķošās vērpetēs. Kuģa komanda atradās uz klāja. Metāldaļas zibēja saulē. No skursteņiem vēlās platas, melnas dūmu grīstes. Kuģis spēji pagriezās un iepeldēja atklātajā jūrā. Ar vareniem dūmu karogiem mastā tas devās tālumā, pretī svešiem krastiem.

Džema nolūkojās kuģim nopakaļ. Apvārsnis vīdēja pāri zemei kā zeltaina diadēma, kurā savienojās saule un jūra. Čalodami plašā vālā šurpu plūda ūdeņi, brāzdamies pret viļņlaužu akmens bluķiem un uzvirpuļodami gaisā kā putas virs viļņu baltajām galotnēm. Pūta vējš, priekšā plaša pavērās zeme, elpošana nozīmēja laimi, un visapkārt pletās plašā pasaule.

V

Pāri Suecas kanālam kā izkausēts svins slīga tveice. Rītos reflektorā gaisma nežēlīgi svaidījās šurpu turpu starp tuksnesi un debesīm, līdz pusdienlaikā sakūlās trīsošā, lipīgi spožā masā un smagi nogūlās uz klāja.

Krastmalā pa saules nokaitētajām smiltīm lēnām vilkās karavānas. Šķita, ka tās nekad nesasniegs mērķi — tik cieši šauro ceļa pavedienu ieskāva smiltis, kas draudēja ar nāvi. Vakaros no apvāršņa atlidoja zilgas ēnas. Slēpdamās aiz smilšu pauguriem, tās līda uz priekšu pa šaurajām spraugām starp tiem, iekozdamās oranžsārtajā atspulgā, kuru pāri līdzenumam meta rietošā saule. Tad pēkšņi mēmajā ēnu un spozmes mijā sastingusī ainava atdzīvojās. Nepielūdzami tuvojās ķīļveidīgas ēnas. Jau to priekšpulki uzdrošinājās atnākt līdz krastmalai, kuru vēl apspīdēja saule, bet no apvāršņa jau tuvojās pastiprinājums — nebeidzami tumsas blāķi.

Vienā mirklī saule nogrima aiz rietumpuses smilšu kalniem. Tad ēnas uzdrošinājās doties uzbrukumā kuģim — pārplūdināja ūdeni, ielavījās kuģī, aizlēca aiz dūmeņiem un takelāžas, tad, piebriedušas kuplas, pacēlās gaisā un, nolaizījušas pēdējo zeltu no dūmeņu malām, iegremdēja pasauli savā zilajā nebūtībā. Tomēr tveice pa pilienam vien spiedās tām cauri un drīz vien plašā lokā mēma un plata kā kūlīšu sējēja nogūlās uz klāja.

Džema gulēja atpūtas krēslā uz klāja un gaidīja vēju. No apkalpes telpām klusināti un neskaidri atplūda gari stieptas harmonikas skaņas. Tās Džemai atsauca atmiņā sen aizmirstās dūdu melodijas birztalās pie Itālijas ezeriem — sentimentālas un smeldzīgas, pārpilnas pirmatnējas saldmes. Džema ieklausījās, lai pazītu melodiju. Taču pēkšņi atskrēja vējš un iesvilpās jahtas takelāžā. No koka veidotās detaļas klaudzēja naktī, un brīžiem šajā troksnī pavisam pazuda klusā mūzika, bet pēkšņi kādā klusuma brīdī gluži kā apmaldījies tauriņš atkal atlidoja akords.

Manevrējot kuģis sasvērās uz sāniem un ieslīdēja šīfera pelēkajos jūras ūdeņos. Vējš atkal bija norimis. Arī matroži bija devušies pie miera, jo mūziku vairs nedzirdēja. Džema gulēja vieglā pussnaudā, no kuras, līdzko mašīnu klaudzoņa pieklusa, bez grūtībām atgriezās īstenībā. Kuģis bija iebraucis izmaiņas piestātnē un gaidīja. Pēc stundas no pretējās puses tuvojās otrs tvaikonis. Tas bija spoži apgaismots un paslīdēja garām lēni kā parādība. Kuģa priekšgala saceltie viļņi šalkoja. Uz kapteiņa tiltiņa stāvēja tumšs siluets. Džemai šķita, ka tas pamāj, taču skaidri saskatīt viņa to nevarēja.

“Tādas ir visas sastapšanās,” Džema ar sāpēm nodomāja, “sveiciens no tumsas tumsā — aizslīdot viens otram garām... Varbūt mājiens no klāja uz klāju... Uz nekad neredzēšanos... Un, kad ugunis šķiet viena otrai vistuvāk, tās sāk attālināties. Un visai drīz ikviens atkal jūtas vientuļš savā ceļā.”

Atmiņā pavīdēja pēdējo mēnešu notikumi. Džema nolieca galvu:— pēkšņi viņai šī kuģu sastapšanās šķita simboliska vīzija, kas atklāja viņas un Kinslija attiecības, kā arī viņu šķiršanos. Tagad Džema zināja: viņam bija taisnība, jo, kā allaž, viņš visu redzēja skaidrāk. Kuģi vēl sasveicinājās, taču jau attālinājās viens no otra, bet varbūt bija tā, ka Kinslijs atradās ostā, kur bija noenkurots viņas kuģis, un pēkšņi burās iepūta vējš, un kuģis pie enkura ķēdes sāka nemierīgi zvalstīties — un viņš, lai izvairītos no bojāejas, negribēja gaidīt, līdz tā satrūks. Osta... Varbūt līdz ar šo vārdu viņas dvēselē ieplūda maigs mierinājums — vai tad ostas nebija vien tādēļ, lai allaž no jauna pēc gara jūrasbrauciena tajās iegrieztos? Tomēr Džema nepakļāvās šim maigajam pašapmānam — vilināja vienīgi nezināmais... Un tikai nepazīstamas ostas bija nobriedušas iebraukšanai. Tā pašā tveicīgās Suecas nakts vidū pār Džemu nāca atskārta un apskaidrība, kas noslēdza pagājības loku.

Džema sēdēja pie kapteiņa galda. Viņas uzmanību piesaistīja kāda ģimene, kuru pārējie pasažieri pastāvīgi apsmēja un kura nekad to neņēma vērā—droši vien pat nepamanīja. Tie bija cilvēki, kuri tik strauji bija iedzīvojušies bagātībā, ka viņu uzvedība stipri atpalika no pašreizējā stāvokļa. Džema drīz vien pārvarēja vieglo nepatiku, kuru modināja šo ļaužu daždažādās izrīcības pie galda, jo viņu saistīja atspirdzinošā pašapziņa, ar kādu šīs ģimenes locekļi apmierināja savas vajadzības un tādējādi šīs pamatā vienkāršās un banālās vajadzības lika, šķiet, savas esības centrā, ap kuru visi viesi griezās kā ap mūžības asi. Džema vēroja viņu ēšanas paradumus, kas stipri atšķīrās no pārējo viesu pieklājīgās uzvedības. Dedzīgi tika apsveikta viras parādīšanās galdā, un, it kā gatavojoties patīkamam rituālam, omulīgi smaidot, tika atlocītas salvetes. Cik zīmīgs mirklis bija pirmās šķidruma karotes pacelšana, kā kustējās gaļīgās mutes, kritizējot ēdienus, kādas piezīmes gluži kā uguņošanas raķešu dzirksteles nolija pār cepeti, cik pamatīgi tika apspriests tā labums! Salīdzinājumam tika minētas iepriekšējo kuģošanas reižu pusdienas — gan vakarējās, gan pirms nedēļas baudītās, tāpat kā to sagatavošanas dažādie veidi. Skaidri atklājās atsevišķo ģimenes locekļu garšas īpatnības, un gremošanas procesam pikantumu piešķīra skaudrā vientiesībā risinātās kodolīgās sarunas par šo tēmu. Ģimenes galvas sejā atainojās patiesas raizes, kad, otrreiz pasniedzot ēdienus, izrādījās, ka viens no īpaši iecienītajiem vairs nav dabūjams, bet vispārēju apbrīnu ģimenes lokā modināja krietnā ģimenes tēva panākumi, kad pēc trokšņainas sačukstēšanās ar stjuartu tomēr izdevās panākt, ka vēlreiz tiek pasniegti iekārotās maltītes pārpalikumi. Cieņas pilna apņēmība pavīdēja miesās kuplās matronas acīs, kad viņa ar servējamo dakšiņu citu pēc citas apvēla cepeša šķēles un tādējādi, ar ērgļa skatienu izvēlēdamās lielākās, nodrošināja savas ģimenes locekļus, ja pirmās no tām bija izrādījušās pārāk mazas. Bagātīgi gredzenotā roka izšķērdīgi lēja mērci no mērces trauka, nenieka nebēdājot par to, ka arī citi pusdienotāji gaida savu daļu. Pasaule nesniedzās pāri ģimenes lokam — tā sākās vienā galda galā un beidzās otrā. Džemai šīs izrīcības smieklīgums nepaslīdēja garām nepamanīts. Taču šobrīd viņa, citu simpātiju un interešu neskarta, jutās tik atbrīvota, ka viņas izjūtu kompasa trauslā adata atsaucās uz vismazāko pievilkšanas spēku un gluži nevilšus aiz situācijas komisma viņa saskatīja arī ko citu, proti, stingru savas esības formulējumu — primitīvu, taču aizvien brutālāk izteiktu jūtu skalu, trulu enerģiju tādās sfērās, kuras īstenībā diez vai bija vērtas, lai par tām censtos uzzināt kaut ko vairāk un lai tās kairinātu viņas ziņkāri.

Līdz šim Džema šādai ļaužu šķirai nebija pievērsusi uzmanību. Vai arī viņai tie bija šķituši kā visnotaļ noderīgas būtnes, kas eksistē, lai uzturētu kārtībā daudzveidīgo esības mehānismu. Šādi cilvēki sēdēja birojos un rēķināja; viņi vadīja uzņēmumus, kam bija praktiski mērķi; viņi ražoja priekšmetus, kas bija nepieciešami, un rūpējās, lai tos varētu iegādāties.

Šādi cilvēki eksistēja bezmērķīgi un tomēr, pakļaujoties vismierinošākajai un cildenākajai cilvēka īpašībai pašapmānam —, svēti ticēja sev, savam darbam un nozīmībai. Bez pašapmāna būtu sabrukusi sabiedrības struktūra, jo par to, ka visi tās zobrati un ritentiņi dūca un griezās, bija jāpateicas vienīgi vispārējai sabiedrības pašiedvesmai: ka tā tomēr ir kaut kas nozīmīgs un ka bez ritentiņiem nevar iztikt. Tādējādi visas šīs būtnes — direktori, ierēdņi, strādnieki un pārdevēji — bija ieaustas darbīgajā ikdienas dzīvē gluži kā tīklā. Viņu vērtības mērs bija viņu krietnums — bet vai pasaulē maz ir vēl kaut kas svarīgāks par krietnumu?

Tagad Džema atklāja šajās būtnēs kādu īpatnēju, sīkstu un stūrgalvīgu dzīvīgumu, kas pretojās jebkādai starpību izlīdzinošai kultūras paradumu ietekmei. Pirmkārt jau tas attiecās uz ikdienas paradumiem, kas citos sabiedrības slāņos audzināšanas ietekmē jau izsenis bija pārvērtušies skaistā šablonā; tomēr šie paradumi eksistēja un izpaudās ar tādu pārliecību, kas modināja izbrīnu.

Šie cilvēki šķita tik droši noenkurojušies, ka izkustināt viņus no vietas nespēja nekas. Neviena ietekme nebija stipra diezgan, lai tos uzvarētu. Viņi bija apmeklējuši Benaresu un Bali salu; par šiem ceļojumiem viņi runāja tā, it kā būtu devušies svētdienas izbraukumā uz meža restorānu. Visur viņi jutās kā mājās; pastaigājoties pa Jokohamu, īstenībā viņi atradās dzimtajā pilsētā Osnabrikā vai Gravenhāgā. Neizskaidrojams brīnums pasargāja tos no svešatnes kārdinājuma. Aizvien viņi palika, kādi bijuši, un allaž bija tādi, kādi palikuši. Nekas viņiem nenieka nespēja padarīt vai novērst viņus no iepriekš nospraustā ceļa; viņi allaž atgriezās pie pārbaudītiem un zināmiem pamatlikumiem, kurus saprata un kuriem izdevīguma princips galu galā nebija piemērojams.

Džema vēl uzskatīja dzīvi par ārkārtīgi svarīgu notikumu, kurš var viņu satriekt vai pacelt augšup, notikumu, kuru viņa nepazina un par kuru zināja vienīgi to, ka reizēm tas mēdz būt salds un mulsinošs. Taču tiem cilvēkiem, kam trūka jebkāda pārāk stipra satricinājuma, dzīve bija kā mērena rutīna, viņu vajadzības tika paceltas līdz “mērķa” līmenim un vienā mierā izbaudītas. Džema juta vilinājumu uzzināt, kā izskaidrojama šī iestrēgšana rutīnā un kāds ir šīs “iespaida radīšanas” iemesls. Šeit pavērās sīku norišu nezināmā zeme, pie kuras nabassaites viņa bija piesaistīta līdz ar visiem pārējiem. Kas bija šie cilvēki? Viņa nolēma tos iepazīt.

Marseļā Džema izkāpa krastā. Brīdi viņa svārstījās, uz kurieni doties. Tad izšķīrās par Parīzi. Džema apmetās vienā no tās priekšpilsētām — senlaicīgā, šaurā un stāvā ieliņā, kuru apdzīvoja sīki ierēdņi un kalpotāji.

Šo ielu patiesā seja bija redzama agrīnās rīta stundās. Dienās tās gluži kā plīvurs klāja spožums, kas tām nepiestāvēja. Taču rītausmā šīs ieliņas dzīvoja sev raksturīgo garlaicīgo un bezcerīgo dzīvi. To kaktos vīdēja ēnas gluži kā noskumušas sievas, tramīgi slēpjoties stūros no agrīnās rīta stundas nesaudzīgā skatiena. Zināmā laikā atvērās māju logi, no istabas tumsas iznira samiegojušās sejas, lai paskatītos, kāds ārā laiks, pēc stundas ceturkšņa aizcirtās durvis un savus mitekļus atstāja pirmie gājēji. Viņi lavījās garām mūriem, un viņu sejas bija tik tukšas, ka tajās vairs neatspoguļojās pat sarūgtinājums. Kad Džema rīta agrumā gāja pa ielām un vēroja šīs sejas, viņa tajās allaž atrada Šo truluma vaibstu, kuru tikai reizumis atdzīvināja rūpes nenokavēt darbu vai blāvs labas omas atspulgs.

Vairākkārt Džema pie savām namdurvīm sastapās ar kādu bālu cilvēku. Padusē viņš nesa ādas mapi, kas viscaur bija ļengana — tikai ne tajā vietā, kur slēpās šā cilvēka brokastis. Pēc dažām dienām vīrietis viņu sveicināja un vēl pēc divām — uzrunāja.

Viņš strādāja par grāmatvedi lielā uzņēmumā un savas darba stundas mēdza pavadīt, virknējot ciparu aiz cipara. Tā kā šis cilvēks dzīvoja vienā mājā ar Džemu, uzsākt sarunu viņam nebija grūti. Pēc nedēļas viņš uzaicināja Džemu kopā pavadīt svētdienu. Šim cilvēkam bija vārds. Taču Džema sauca viņu par Fredu, un viņš neiebilda.

Pēc svinīguma, ar kādu viņš izteica šo uzaicinājumu, Džema no jauta, cik gaidīta un nozīmīga ir šī nedēļas pēdējā diena. Viņa cerēja, ka šajā dienā atklāsies aicinātāja cilvēciskās īpašības, un apsolīja doties viņam līdzi.

Viņš ieradās, tērpies īpašā uzvalkā, kurā izskatījās visnotaļ aizkustinošs un kuru droši vien uzvilka tikai šādās dienās. Augstā apkaklīte piešķīra uzvalkam neparasti pieticīgu un bezpalīdzīgu iezīmi. Viņam līdzi bija cimdi un spieķis, kuru viņš iekarināja elkonī.

Diena bija skaidra, un kopā ar viņiem no pilsētas ārā traucās daudzi. Satiksmes līdzekļi bija pārpilni ar pasažieriem, kas devās uz priekšpilsētām un ar pamatīgu troksni ieņēma sēdvietas, aizstāvot savas tiesības uz tām. Džemu atkal pārsteidza enerģija, ar kādu tika risinātas šīs ķildas. Ja jau par šādiem niekiem tika izlietots tik daudz apslēpta spēka, tad varēja sagaidīt, ka lielās sadursmēs, kas bija strīda vērtas, notiks īsta eksplozija. Taču tur nu pēkšņi parādījās robeža, kurai pāri tika vienīgi nedaudzi — droši vien tāpēc, ka pēc sīkajām ķildām viņiem vairs nepalika nekādu spēka rezervju. Sejas kļuva trulas, interese apdzisa — cilvēki kā aitu bars gāja pa iestaigātajiem ceļiem... Bet kur bija jāpieliek roka, lai piespiestu tos izvēlēties citu ceļu?

Džema iztaujāja Fredu par viņa dzīvi. Viņš, kļuvis runātīgs, sāka stāstīt par gluži parastu attīstības gaitu, kas savā simpātiskajā nenozīmīgumā vislabāk liecināja par viņa visnotaļ viduvējo apdāvinātību. Ar īpašu rūpību viņš izskaidroja savas ģimenes apstākļus un gari jo gari izrunājās par savām māsām un to saderinātajiem. Aizvien no jauna viņš uzsvēra, ka tie dzīvojot “labos apstākļos”.

Džema jau agrāk bija pamanījusi šo spēcīgo dziņu pēc ģimenes vienotības, kas mazāk balstījās uz telpisko tuvību nekā uz garīgo attieksmi citam pret citu, vienalga, vai šīs jūtas bija radnieciskas simpātijas vai antipātijas. Pat tad, ja cilvēki dzīvoja šķirti, tas notika izaicinoši un ar tādu naidu vai vienaldzību, kas gandrīz vai liecināja par visciešāko vienotību. Freda stāstos viņa atrada tam izskaidrojumu. Šie cilvēki nespēja dzīvot vieni, viņiem nebija nepieciešama garīga vientulība — viņi baidījās no tās un pieķērās, vienalga, kādām vienpusīgām mīlestības vai naida jūtām, kuras viņi ar savu apbrīnojamo prasmi domāt aprobežoti pēc neilga laika pārvērta par ieradumu.

Viņi pusdienoja krodziņā pie ezera. Pāri ūdenim bija jaušams tuvā rudens miers. Augusta dzidrais gaiss, kas šķiet smaržojam pēc zelta un piešķir mežiem tik grūtsirdīgas ēnas, slējās pāri pasaulei kā caurspīdīgs zvans. Šķita, ka visam tajā ir sava nozīme un nekas nav radies tikai tā — apmēram.

Palievenī nevīžīgi kašņājās vistas. Liegā okera dzeltenumā mirdzēja vecais, no nevienādiem laukakmeņiem celtais mūris, kam pāri slīga mežvīns un sarkani ložņaugi, smaila debesu bezgalībā ietiecās zemnieku mājas jumtgale, pa atvērtajiem logiem bija dzirdama mazgāto trauku klusinātā šķindēšana, dārzā strādāja vecīgs vārs izbalojušā jakā un linaudekla biksēs — nekas netraucēja šīs pastorālās ainavas apcerīgo jautrību. Pa ezeru peldēja laivas, bet tālumā bija redzami dažu buru baltie trīsstūri.

Freds bija sacījis dažus vārdus par burāšanu, pēc tam apklusis un tagad pašapzinīgi pīpēja cigāru, kas dīvaini nesaskanēja ar viņa šauro seju. Arī cigārs bija dāvana, kuru viņš bija pataupījis no darba brīvajām dienām. Dažreiz, pirms no jauna iesprauda to mutē, viņš cigāru sapņaini aplūkoja no sāniem. Džema to pamanīja un noglāstīja Freda roku.

Vieglais lauku vīns bija atraisījis Freda mēli. Sākumā mazliet nedroši viņš sāka stāstīt par savu kantori. Viņš stāstīja visu pēc kārtas un, lai Džema labāk saprastu, pat ar spieķi uzzīmēja kantora ēkas plānu, kā ari vietu, kur atradās viņa darba telpa. Tā bija pavisam tuvu direktora Ķestera kabinetam.

Bija nepieciešama apmēram pusstunda, lai viņš varētu vispusīgi aprakstīt savu darbošanās veidu. īpaši viņš uzsvēra savam amatam izvirzīto prasību pēc pilnīga godīguma un dzīvi attēloja, kādas sekas būtu nepareizam ierakstam grāmatvedības dokumentos. Lielākas skaidrības labad viņš pastāstīja par kādu grāmatvedi Pežo, kura nolaidības dēļ nozīmīgai klienta firmai ticis nosūtīts nevajadzīgs maksājuma pieprasījums, kas novedis pie attiecību saraušanas. Protams, Pežo ticis uz līdzenas vietas atlaists.

Džema apvaicājās, vai viņš ar savu darbu ir apmierināts. To viņš lāgā nezināja — šis darbs taču nodrošināja viņam maizes riecienu, turklāt īsti neapmierināts viņš nebija nekādā ziņā. Pēc tam viņš sāka stāstīt par saviem kolēģiem. īpaši viens no tiem, kāds Bertēns, modināja viņā apbrīnu. Proti, dažkārt Bertēns pret šefu izturējās tik pārdroši, kā izturēties nebūtu uzdrīkstējies neviens cits. Kaut gan, taisnību sakot, — un Freds izstāstīja garumgaru stāstu, kurā viņš pats bija vīrišķīgi aizstāvējis savas tiesības pret jau pieminēto direktoru Ķesteru, dzimušu elzasieti, turklāt situācija bijusi tik satraucoša, ka Kesters pat sitis ar dūri pa galdu, taču beidzot atzinīgi papliķējis viņam pa plecu.

Džema klausījās Freda vārdos, kas vienmuļi skanēja pusdienlaika klusumā. Viņa saprata: tās bija tukšas runas, bet vai arī tām nebija savs attaisnojums? Un tās tik labi iederējās rāmajā noskaņā, kāda valdīja visapkārt. Itin visam taču bija savs attaisnojums, un kaut kur tas iederējās. Kāpēc gan nepaklausīties runas par direktoru Ķesteru un Bertēna kungu, kuram tika piedēvētas attiecības ar Ķestera sievu? Tāpat kā Indijas vicekaraļa zālē viņa uzklausīja Mureja un Sendena asprātīgās izteikas. Cik nenozīmīgi taču pašos pamatos bija visi vārdi! Aiz tiem parasti noslēpa to, ko cilvēki cits pret citu nejuta — un kāda gan nozīme tam, vai cilvēks pūlējās mīkstmiesīgas jūtas iesprostot kādā jēdzienā vai arī runāja par mašīnrakstītāju Idu? Cik jauki izskatījās baltmaizes šķēle uz laucinieciskā māla šķīvja, kā tā nobriedusi sadrūp saujā, smaržīga un barojoša! Kaut arī mēs varētu pārvērsties par maizi vai izspūrušām vistām, kas kašājas piesaulē...

Taču pēkšņi viņa viegli nodrebēja, iedomājoties, ka viss, par ko runāja jaunais vīrietis viņai līdzās, nav vienīgi sarunas tēma, bet gan tā dzīves saturs. Tas turēja gūstā visu viņa dzīvi, un viņš pats nejuta vēlmi no tā atsvabināties, bet gan izjuta šo stāvokli par visnotaļ piemērotu. Direktors Kesters atradās uz robežas, par kuru tālāk viņa domas nesniedzās. Viņš gan neuzskatīja to par pašu pilnību un pat atļāvās kritizēt, tomēr šā cilvēka iespaids uz viņa amatu bija izšķirošs, bet amats savukārt nodrošināja viņa eksistenci. Fredam, darbojoties šajā amatā, piemita daži paradumi, tāpat kā viņš sajuta dažas vajadzības...

Patlaban viņš uzlika uz galda savu roku, kurā turēja cigāru. Tā izskatījās bāla, slimīga, tomēr — zem ādas, tāpat kā Džemas rokā, iesārtas pulsēja asinis... Šīs abas vienotrai blakus esošās rokas mudināja meklēt līdzību ne vien plecu līnijās, bet arī pierēs, aiz kurām snauda pilnīga abpusēja neizpratne un nespēja jelkad mūžā atrast kopēju valodu, kur viens otram pretī stāvēja priekšstati par pasauli, kuriem nebija ne mazākās vēlmes tuvināties, kuri bija daudz svešāki savā starpā nekā neapzināta dzīvnieka rīcība, kuri atradās viens no otra tālāk nekā zvaigznāji, kurus šķir daudzi gaismas gadu tūkstoši. Bet asinis, kas baroja abas šīs rokas, taču bija tik vienādi sarkanas, ka neviena acs nebija skaudra diezgan, lai atklātu starpību, turklāt šīs rokas nešķīra pat sprīža attālums, un tās bija tik līdzīgas, cik līdzīgi nemēdz būt pat vienas sugas dzīvnieki. Džemai abas uz galda esošās rokas šķita kā spokaina, dēmoniska parādība, kurai nav līdzīgas, kā neizturamas sapratnes trūkuma mokas, kurām iepretī viss pārējais zemes virsū šķita viegls joks un banāla otrās šķiras teorija.

Džema piedzīvoja mirkli, kad loģiskā domāšana atkāpjas. Atgrie šanās pie asociāciju avotiem bija cietusi neveiksmi, un viņa gluži kā nesaprātīgs bērns vai citas planētas iemītniece atradās bezgala svešā pasaulē. Spokainā kārtā visi vārdi ir aizvējojuši, pārdomas izraisa viens vienīgs vārds — “roka”... Ir zudis sākotnējais priekšstats par to... Viss šķiet kā sveša, nekad nedzirdēta valoda... Vērojams vienīgi, lūk, kas: kustīga, uz augšu nosmailināta, ar caurspīdīgiem pirkstgaliem apgādāta parādība, kas aizslaucījusi prom sākotnējās saistības — kā netverama, aiz visām sakarībām redzama zīme, izmesta transcendentālajā haosā viņpus redzamās pasaules lietām līdz brīdim, kad doma atkal meklēs saskarsmi un mazpamazām no jauna saskanēs vārds un lieta, kuru tas apzīmē, par ko cilvēks vēlreiz bailīgi un domīgi pārliecināsies, un no visa pāri paliks vienīgi dziļš izbrīns, kas izpaudīsies dažkārt no jauna visnegaidītākajā brīdī, tā ka cilvēciski neprātīgā tieksme piešķirt tam kādu nozīmi tiks uztverta kā brīdinājums un cilvēks uzskatīs par noderīgāku pievērsties filozofijai.

Tā Džema uztvēra atšķirību starp sevi un jauno vīrieti sev līdzās — ne jau garīgā vai sabiedriskā ziņā, jo tās nebūt nebija svarīgas, bet gan kā dziļu plaisu starp divām dzīvām būtnēm, mūžīgās svešatnes noslēpumu, jucekli, kas valdīja viņu domās, kuras, ja vien tām deva brīvu vaļu, tūliņ tuvināja haosam — bezdibenim un apmulsumam.

Acīm redzama bija tikai viena tās puse, kuru izgaismoja laterna magica un kura bija nesaraujami saistīta ar viņu radniecības saitēm un no viņas nešķirama. Te, lūk, saulē mirdzēja ezers, un viņa to redzēja. Bet tas, ko viņa redzēja, bija saule un ezers, un acs, un smadzeņu reflekss — nekad tas nebija vienīgi ezers. Starp viņu un pasauli kā krāsaina stikla plāksnīte stāvēja jūtu filtrs.

Džema pacēla acis. Vēl joprojām abas rokas nekustīgi gulēja viena otrai līdzās, bet aizplīvurotā balss runāja par vienaldzīgām lietām. Pēkšņi Džemu pārņēma bezpalīdzīga maiguma vilnis, kādu var sajust sirdis, kurām uzbrukušas tādas pašas ciešanas vai kuras vajā līdzīgs liktenis, sirdis, no kurām viena bauda slepenu brīvību un lolo cerības, par ko otrai nedrīkst bilst ne vārda, tā ka viņa, meklējot izeju un atkal redzot blakus savējai šo roku, no kuras nespēja atbrīvoties, satvēra to un bez jebkādas ironijas noglāstīja, aiz jūtu uzplūduma drebošā balsī, kurā jautās asaras, sacīdama: — Jūs esat krietns cilvēks, Fred, un es ticu, — Džema gribot negribot bija spiesta uz mirkli apklust, — es ticu, ka reiz jūs kļūsiet par savas nodaļas vadītāju.

Vakarā viņi ilgi nosēdēja kāda restorāna dārzā, kurā bija daudz galdiņu. Starp kokiem bija izvilktas auklas, pie kurām karājās lukturīši, kas šūpojās vieglajā vakara vējā. Līdz ar krēslu dārzā sanāca cilvēki, un drīz vien visi galdiņi bija aizņemti. Starp viesiem bija daudz jaunu pāru, kas iemīlējušies spiedās viens otram klāt, nenieka nebēdājot par pārējiem apmeklētājiem.

Pa kādu atvērtu apakšējā stāva logu skanēja mūzika. Pie klavierēm sēdēja meitene gaišā tērpā, mēģinādama atskaņot kādu melodiju. Cepuri viņa bija nolikusi uz instrumenta. Meitene uzsita dažus akordus un pacēla laimīgas acis uz vīrieti, kas balstījās pret klavierēm. Viņa mati mazliet krita pāri pierei. Seju silti apmirdzēja sveces spožums. Maigi viņš noskatījās lejup uz sēdošo meiteni. Aiz viņiem krēslā, brūnā kā Van Deika audekls, izplūda telpas aprises. Loga ailē viņi atgādināja senlaicīgu gleznu.

Blakus cepurei Džema pamanīja lielu, cieši sasietu puķu pušķi. Tas aizkustināja viņas sirdi. “Pa kādu gan zaudētu apkārtni es klejoju,” viņai ienāca prātā, nemaz nedomājot par teikuma jēgu. Viņa uz šo atziņu noraudzījās kā uz svešādu putnu, kas aizlido garām. Meitene un viņas pavadonis iznāca dārzā un meklēja brīvu vietu. Viņi pagāja cieši garām Džemai. Meitenei rokā bija cepure un puķu pušķis. Džema pamanīja, ka meitenei ir gaužām parasta mute. Dzirdot kādu sava pavadoņa izteiktu piezīmi, viņa smējās. Šie smiekli skanēja neīsti un afektēti. Pēkšņi meitene pāri plecam atbildēja savam pavadonim ar muļķīgu, nodrāztu joku. Džema novērsa skatienu, kad vīrietis, roku iebāzis kabatā, garām ejot nekautrīgi viņu nopētīja.

Kopā ar Fredu viņa devās atpakaļ. No nokoptajām rugainēm vēdīja zemes smarža. Tās bija nopļāvis mēness — gluži kā sirpis tas karājās pie debesīm. Džema paskatījās uz Fredu. Noliecis galvu, viņš soļoja līdzās. Tad viņš apvaicājās Džemai, ar ko nodarbojoties viņa. Džema atbildot smaidīja — cik gan šauru loku aptvēra viņa ierobežotais domu gājiens! Freds ierosināja viņiem abiem saimniekot kopīgi. Iespējams, ka viņiem izdodas drīzumā atrast mājā lielāku dzīvokli, kurā viņi varētu apmesties. Pagaidām jāiztiek, kā ir: viņš katru nedēļu izsniegs Džemai noteiktu naudas summu, lai viņa varētu iegādāties gatavošanai nepieciešamos produktus. Pulksten sešos pēcpusdienā viņš regulāri ieradīsies mājās uz pusdienām. Tas taču būšot izdevīgi abām pusēm.

Džema nespēja pārvarēt apjukumu. Freda neapzinātā pārliecība viņu mulsināja — viņš droši vien gaidīja, ka Džema, kā jau tas viņa aprindās parasti notiek, piedāvājumam piekritīs. Tātad tā tas notiek mazliet prātīgi un aukstasinīgi tiek apspriests, vai priekšlikums apmierina abas puses, un pēc tam sāk dzīvot kopā. Iespējams, arī apprecas, ja tiek gaidīts bērns. Var jau būt, ka dažkārt tas norisinās mazliet citādi — karstāk, kvēlāk un neapdomīgāk divus cilvēkus, kas viens otru atraduši, kopā sadzīt uz vienu kaisles pilnu nakti varēja vērsmaina dziņa. Tomēr jau pēc neilga laika viss nokārtotos — joprojām tiktu veikti dienas pienākumi, norunātas tikšanās, varbūt pat dzīvotu kopā, taču līdzsvarotas attiecības mājās būtu tikpat svarīgas kā kopējā gulta naktīs, un reiz — to zināja ikviens un negaidīja, pat nevēlējās neko citu — viņi dzīvotu līdzās pat tad, kad jau sen tam nebūtu nekāda attaisnojuma, nedz arī prasību pēc tā, vienīgi ērtību labad un tāpēc, ka tā pieņemts.

Džemu pārņēma līdzīgas sajūtas kā pēcpusdienā. Viņa nespēja pretoties šiem mierīgajiem viļņiem. Šeit tie nepārrāva nekādus aizsprostus, un, ja arī kādreiz tā notika, liekos ūdeņus tūliņ uzsūca kopš aizlaikiem nodibinātā kārtība, kas noteica šo cilvēku eksistenci vai arī iznīcināja viņus.

Freds jautāja vēlreiz, vai viņa piedāvājumam piekrīt. Kaut arī Džema zināja, ka tikai viņu šis banālais priekšlikums mulsina un satriec, viņa nespēja pretoties jūtām, kuru pamatā bija vēlme palīdzēt, līdzjūtība un nespēja palīdzēt. Līdzīgas jūtas viņā būtu izraisījusi slimnīca ar nedziedināmi slimiem pacientiem. Šis bija nelaimīgs, apburts loks, kuru pārraut nebija pa spēkam nevienam, — slimība, kas saucās viduvējība. Un visi sociālie jautājumi skāra vienīgi šā loka ārpusi. Var uzlabot ekonomisko pamatu, tās kodolu, taču struktūra palika nemainīga. Vienīgi ja Fredam dos pārāk lielu saimniecisko brīvību un atļaus izvirzīt savus noteikumus, viņš kļūs grotesks un atstās smieklīgu iespaidu, jo forma vairs neatbildīs saturam; notiks kaut kas līdzīgs kā ar ģimeni, kas ceļoja pa Suecas kanālu un arī neatrada savu īsto vietu, tāpēc, par spīti visām citām iespējām, palika, kāda bijusi.

Freds saņēma Džemas roku un, kļuvis runātīgāks, sprieda par visdažādākajiem jautājumiem. Džema pacieta viņa familiaritāti — tā nebija apgrūtinoša, bet piederējās pie visa pārējā. Pēc tam Džema pat uzgāja Fredam līdzi viņa dzīvoklī, jo viņš vēlējās Džemai parādīt kaut ko, kas attiecās uz turpmākajām dienām. Viņi sēdēja viens otram iepretī augstos, no niedrēm pītos atzveltņos. Džema jautāja, kāda ir viņa karstākā vēlēšanās. Freds pasmaidīja — vēlmju jau viņam netrūkstot, taču tās esot vienīgi fantāzijas, kuras nedrīkstot uztvert nopietni. Prātīgi apdomājot, viņš būtu apmierināts ar labu algu un patīkamu darbu, ar skaistu dzīvokli un saticīgu sievu. (Viss, kas sniedzoties pāri tam, esot jāuzskata par likteņa dāvanu un jāpieņem ar pateicību.)

Džema pamāja: līdzīgu atbildi viņa bija gaidījusi. Un viņa nespēja tajā saskatīt nekā smieklīga — viņa to saprata. Nu viņa bija atradusi atslēgu. Viņa saprata, kaut arī visu neaptvēra. Vienā mirklī viņai kļuva skaidrs, ka tas, ko viņa pirms dažām nedēļām bija uzskatījusi par enerģiju un sīkstu neatlaidību, tāpēc ka tas tik spontāni izpaudās ikdienas dzīves sīkumos, ir nevis rakstura iezīme, bet gan virspusējas, bezmērķīgas dzīves apliecinājums. Aiz tā vairs nebija nekā. Šeit palīdzēt nevarēja; tāda bija dzīves likumība: no pupas izaug pupu stublājs, nevis egle. Kurš gan uzdrīkstētos šeit kaut ko pārveidot, kaut vai ar acošanu...

Freds skatījās uz Džemu ar aizplīvurotu skatienu. Viņa seja šķita tāda pati kā lielākajai daļai cilvēku. Iespējams, ka šo ļaužu klātbūtne bija nepieciešama, lai veidotu fonu un atbalstu, lai celtu viņa un viņa pārdzīvojumu vērtību. Jo sava burvība taču piemita kaut vai tam: būt vientuļniekam, sūtnim, kopsakarību izpratējam, turklāt līdzspēlētājam, jo visas zināšanas noved līdz spēlei, un visdziļākās domas saistās ar dejošanu, bet visskumīgākās atziņas beidzas ar graciozu vieglumu... Spēle, spēlēšana — šeit sākas pēdējo atziņu noslēpums un mērķtiecīga mistika — robeža, aiz kuras mainās vārdi un aplis savienojas.

Tur iederējās arī seja, kas bija viņas priekšā. Un tādējādi arī viņš bija iesaistīts to notikumu ķēdē, kuri svarīgi visai cilvēcei, taču īstenojas vienīgi cilvēces augstākajos indivīdos: kaut kādā veidā tajos piedalījās arī šī vienaldzīgā un tumsnējā seja.

Freds samirkšķināja acis. — Kāpēc tu uz mani tā skaties? — Tad Džema ļoti svinīgi pievilka sev klāt Freda galvu un noskūpstīja viņu, it kā būtu atradusi ceļu atpakaļ un zinātu, kurp jāiet, apbalvojot viņu tā, kā naktī apdāvina vietējo iedzīvotāju, kurš uz tumša ceļa apstiprina, ka šis ceļš aizvedīs pie mērķa, nemaz nenojauzdams, cik svarīgs tas ir jautātājam.

Pie durvīm viņa pamāja vēlreiz ārpus paceltu roku un redzēja, ka Freds jūtas mazliet izbrīnīts. Droši vien viņš bija domājis, ka viņa vēl uzkavēsies.

Pie bukinista kioska Orsē krastmalā Džemu uzrunāja svešs gleznotājs, kurš viņai pastāstīja par saviem plāniem un ideāliem. Kaut ari pēc daudzām tik tikko manāmām pazīmēm gleznotājs Džemai atgādināja Fredu, viņa juta vilinājumu izdarīt vēl vienu eksperimentu ar šo cilvēku, kurš apgalvoja, ka nesavtīgi kalpo savam ideālam. Vairākas dienas klausījusies viņa vārdu plūdos, pie sīkā mākslas priekšmetu tirgotāja Džema nopirka dažas viņa gleznas. Panākumu apskurbināts, viņš turpināja gleznot. Džema tīšuprāt nopirka darbus, kurus viņš uzskatīja par mazāk veiksmīgiem, un nejutās necik vīlusies, kad viņš turpināja gleznot šādā manierē. Taču to viņa nepavisam nevēlējās. Viņa gribēja vienīgi redzēt, kā viņu ietekmē nauda. Visai drīz gleznotājs kļuva iedomīgs, un viņa ideālisms noslīka paēduša cilvēka omulībā.

Vēl dažas nedēļas Džema ļāvās šādas dzīves plūdumam. Viņa dzīvoja ierēdņu un pārtikušu pilsoņu kvartālā. Vārdi aizslīdēja garām viņas ausīm, viņas redzeslokā ienāca cilvēki, kurus viņa drīz vien aizmirsa. Rūpnieki, kuri, sākot ar mazumu, bija izveidojuši ievērojamus uzņēmumus, izgudrotāji, kas bija izdomājuši nozīmīgus uzlabojumus, ģenerāļi, kuri rakstīja grāmatas par kara mākslu, jauni, godkāri diplomāti, kuru vārdi jau kļuva pazīstami — visi šie cilvēki uz mirkli pievērsa sev uzmanību ar darbīgo enerģiju, taču drīz vien Džema zaudēja interesi par viņiem. Savā nozarē un savā ziņā viņi bija automāti, kas labi darbojās, viņi daudz ko zināja un prata gudri runāt, daži no viņiem bija pat apguvuši dzīves mākslas antīko filozofiju, taču īstās dzīves mākas viņiem trūka. Džema pat nezināja, kādā vārdā šo trūkumu pieklātos dēvēt. Viņu nepameta sajūta, ka visi šie cilvēki gluži kā dēles piesūkušies kādai dzīves pusei, bet visas šīs dzīves viņiem trūkst — viņi radoši neizdzīvoja katru mirkli kā kaut ko jaunu un nedzirdētu, bet, ja viņi to mēģināja, tad tas notika pēc zināma, iepriekš paredzēta plāna... Viņiem nepiemita tas neaprēķināmais, pēkšņais, spilgtais, kas pats sevi mīl un nicina, padodas un atgūstas, nepiemita šīs rotaļīgās ziedošanās spējas, netveramības, trauksmainības — viņus bija apsēdušas sistēmas un lozungi. Un Džema aiz katra no viņiem atkal kā ēnu saskatīja Fredu...

Visvairāk viņa vīlās māksliniekos un dzejniekos. Tie bija savu nodomu nomākti un liecās zem to smaguma gluži kā vīnogu stāds zem ogu svara. Viņi dzīvoja savos darbos, un šie darbi parazitēja uz viņu dzīves rēķina, tā ka viņi tikai nožēlojami vilka dzīvību, par kuru pat īsti priecāties nespēja, jo tā piedāvāja tikai šķietamu brīvību. Tā bija sava veida eksistences forma, tomēr cieši saistīta ar darbu — vienalga, vai tā izpaudās kā pasīvā atpūta pēc paveikta darba vai iecerēta darba priekšnojauta. Viņiem neatlika laika ieklausīties savu asiņu balsī — kalts un spalvaskāts gaidīja... Un viņu sejās bija redzams radīšanas moku kliedziens. Taču tas, kurš rada, kļūst par mērķi, un tam nepiemīt vairs izpratnes par to darbu skaistumu un lietderību, kuru radīšanā pats nav piedalījies, ka arī pārliecības, kas nepieciešama, lai dzīvotu pilnvērtīgu dzīvi...

Džema apmeklēja veco marķīzi d’Aržanteju, kas viņu aizveda pie Parmas princeses. Dažas dienas Džema kopā ar jauno Sendenī vizinājās pa bulvāriem. Vakarā viņu apmeklēja jauna aktrisīte, kas raudādama lūdza neatņemt viņai Sendenī. Džema viņu nomierināja, uzdāvinot Sendenī. Pēc tam viņas nopļāpāja visu vakaru. Mazā kļuva piekļāvīga kā kaķēns un ieradās vēl dažu labu reizi. Kādā svētku reizē pie princeses Džema, iedama cauri zālei, ar savu gaitu piesaistīja visu uzmanību. Sēdēdama ložā, viņa noskatījās kāda dzejnieka lugas pirmizrādi; dzejnieks viņai apgalvoja, ka salīdzinājumā ar šo stundu visa slava viņam esot nenozīmīga. Džema viņam neticēja, jo dzejnieki, paši to neapzinoties, melo.

Divi jauni virsnieki, kurus Džema nepazina, duelējās viņas dēļ. “Cik muļķīgi,” Džema nodomāja, kad viņai par to stāstīja, “cik daudz jaukāk būtu, ja viņi būtu noslēguši derības!”

Eiropas pilsētas Džemu garlaikoja. Masveidīgā viduvējību darbošanās apgrūtināja. Desmit reižu izlikties kaut ko nepamanām bija grūtāk nekā vienreiz novērst skatienu. Turklāt visi bija pārāk vienveidīgi, jo dzīvoja pārāk tuvu cits citam un pārāk bieži cits citu redzēja... Ja pazina vienu, pazina visus...

Džema pagura. Viņa bija iepazinusi visus sabiedrības slāņus, sākot no paša zemākā, un atklājusi, ka vienīgā starpība meklējama dzīves vietā. Citādi šie cilvēki līdzinājās cits «tam. Dzīves rats griezās starp dzīvību un nāvi — starp šiem abiem poliem virmoja dzīve... Taču tā virmoja nevis garos līdzteku viļņos, bet gan īsos, stateniskos, kas attiecībā pret darbības virzienu atradās taisnā leņķī. Trūka plašā apvāršņa — brīvās elpas — tā, ko Būdas priesteri apzīmēja ar vārdu “om”... Nebija nekādas jēgas iet pa šo apli, bet palīdzību nevarēja gaidīt ne no viena.

Džema loloja maigas jūtas pret dzīvniekiem. Viņu graciozajā dabiskumā Džema atklāja, cik nekaunīgi nodeldēta ir cilvēku žestu valoda. Jutekļi, ar kādiem viņa uztvēra vārdu šabloniskās frāzes, kustības, domāšanas veidu un dziņas, saasinājās. Viņai dūrās acīs viss samākslotais, puspatiesais. Viņa atšķīra nokrāsas, spēli, masku, kuru vēsā mierā atklāja, līdz viņas atturīgā pašapziņa sadrupa pašapmierinātībā. Parādījās distance, lūpas aiz nicinājuma savilkās, pēc tam iestājās lielā vienaldzība pret visu: nevis cilvēki, bet disciplinēti ogļhidrāti, olbaltums un tauku hidrāti, iestiguši reiz iemācītajā, pierastajā, sagūstīti naudas, titulu un panākumu trauksmē pa apli, taču nepieciešami, jo bez viņiem nebūtu drošības, precīza tālbraucēja ātrvilciena, nedz arī bankas padomnieku, uz kuriem var paļauties. Vispārējie dzīves izdevumi — atzīti, skaidri noteikti; bez tiem iztikt vairs nevarēja.

Marķīze d’Aržanteja uzaicināja Džemu padzīvot savā nelielajā pilī pie ezera, kas atradās stundas brauciena attālumā no Parīzes.

Aizbraukšanas dienā Džema vēlreiz gluži nejauši nokļuva Freda dzīvokļa tuvumā. Viņa gāja pa ielu un sastapa Fredu. Viņš uzreiz pa zina Džemu. Pārmetoši vaicāja, kāpēc Džema toreiz aizgājusi, tūliņ piebilzdams, ka tagad esot par vēlu — viņš sastapis jaunu draudzeni, ar kuru dzīvojot kopā. Freds nespēja iedomāties neko citu, kā vien to, ka Džema grib atgriezties. Džemu šis pēdējais iespaids, kādu viņa bija atstājusi, sajūsmināja, un uzjautrināta viņa ieradās marķīzes īpašumā.

VI

Strūklakas pēdējos gados esot salabotas, stāstīja vecais vīrs, kurš pārvaldīja īpašumu. Tās atkal darbojoties. Ik vakaru, līdzko sākot krēslot, tām ļaujot kādu stundu šalkot. Vējš jau pūta ūdenī brūnas vīksnu un valriekstu koku lapas, un galvu noliekušais Narciss, kas domīgi vērās tajā, šķita kā akmenī pārtapis apcerīgais rudens vakars, kura miglainajā tumsā jau klusām ieskanējās iznīcības zvans.

Kad Džema gāja cauri zālēm, sienas atbalsoja viņas soļu troksni. Visgarām karājās gleznas — smalki izzīmētas ar zīmuli vai blāvi ietonētas ar akvareļkrāsām. Kādā nelielā pulētā bērzkoka sekretārā Džema uzgāja dažus aizmirstus vēstuļu sainīšus — uz nodzeltējuša papīra rakstītus jūsmīgus vēstījumus vairāku lappušu garumā, kādus sacerēt bija spējīgi vienīgi tā gadsimta cilvēki. Džema šīs vēstules lasīja augām dienām. Daudzas no tām bija adresētas kavalierim fon Rostem un šķiroties laikam atdotas atpakaļ; pārējās bija rakstījusi kāda draudzene, kas stāstīja par savu iemīļoto.

Skapjos un lādēs Džema atrada senlaicīgus tērpus. Viņa tos izņēma un pielaikoja. No izbalojušajiem apģērbiem uzvēdīja savdabīgs aromāts, kas Džemu skurbināja. Stundām ilgi, tērpusies šajās drēbēs, viņa sēdēja, sapņodama par pagātni. Aizmirsusies viņa ilgi kavējās pie nosūbējuša spoguļa. No stikla dīvaini svešs un tomēr pazīstams pretī vērās viņas attēls, it kā viņas “es” ar īpašas burvestības palīdzību būtu aizslīdējis tajā laikmetā un tagad, atgriežoties no pagājības, uzlūkotu viņu mēmi un maigi. Mijkrēslis aiz spogulī redzamā attēla auda pelēkas ēnas, kas dziļumā kļuva brūnganas, it kā šis pelēcīgums būtu pati pagājība, no kuras viņa iznirusi ar šo maigo un grūtsirdīgo smaidu sejā. Kādā vakarā, kad Džema senatnīgajā apģērbā gāja cauri istabām, ienāca vecais kalpotājs. Izmēģinādama dažus sarabandas soļus, Džema viņu nepamanīja. Kad ieraudzīja, vecais pamāja un norādīja uz senlaicīgu spinetu. Viņš to atvēra un sāka spēlēt menuetu. Dažbrīd čembalo trauslā, sudrabainā skaņa mazliet strēbēja, it kā nāktu no mūzikas kastītes. Sperot lēnus soļus un dziļi noliecoties, Džema šajās dejas figūrās izjuta mulsinošo spēles prieku no tālā laikmeta, kas viņai šķita pazīstamāks un tuvāks nekā jebkurš cits. Rokoko laikmetu bezdibenī novilka dārzi, un, kaut arī laikmets to apzinājās, visapkārt pletās dārzi, ko tas arī sauca par dārziem. Mēs tos dēvējam par bezdibeņiem un stingi veramies tajos. Rokoko laikmeta mīlestības kvēle un cīņas izpaudās ar tik rotaļīgu grāciju, kāda diez vai jebkad redzēta. Kavalieris fon Roste smaidīdams meta izaicinājumu labākajam Francijas paukotājam, jo tas pārāk ilgi bija skūpstījis viņa sirdsdāmas roku. Ar galantu joku izlūdzies atļauju uz pāris minūtēm iziet dārzā, lai ieelpotu svaigu gaisu, viņš devās ārā kopā ar draugu, kas bija viņa sekundants, un nekad vairs neatgriezās. Vēstules vai paskaidrojumus viņš neatstāja.

Atkal bija pienākusi krēslas stunda, kas Džemu tā satrauca, un sāka satumst. Kopā ar veco vīru viņa izgāja mājas priekšā — dārzā. Varēja redzēt, ka dzīvžogi reiz bijuši apcirpti; tagad tie aizauguši bikli pletās uz visām pusēm, it kā kaunētos par savu izskatu. Vakars zaigoja sudraba un lazūrzilā tonī.

Džema baroja melnos gulbjus, kuri jau posās uz dusu. Steigšus pārpeldējuši pāri dīķim, tie meta ūdenī lokus.

Pamalē dziestošajā vakara blāzmā savilkās mākoņi. Aiz kokiem violetas cēlās ēnas, atnesdamas tumsu. Pēkšņi sāka šalkot koku galotnes, un vakara vēsumā ieplūda siltas un miklas gaisa strāvas. Strauji mainījās vēja virziens, un tas kļuva tveicīgs. Pēkšņi iestājās nāves klusums, un mākoņi samilza pa visu debesmalu.

Džema atgriezās pilī. Kā gaiteņos skanēja soļu atbalss! Cik dziļā tumsā slīga kakti! Aiz loga bez skaņas klāt zagās baismas. Tās apņēma viņu no visām pusēm; māja bija sagumusi draudošo, nezināmo briesmu priekšnojautā. Vismazākais troksnītis daudzkārt atkārtojās un tad pēkšņi apdzisa, it kā būtu notriekts zemē ar neasu cirvi. Cik gan klusa varēja būt pasaule!

Džema izjuta nemieru, kas daudzkārt pārsniedza bailes no gaidāmā negaisa. Viņa nojauta, ka tam vēl kaut kas sekos. Ko tas nozīmēja? No kurienes radās šī kāpuram raksturīgā sajūta? Ko tā vēstīja? Vai vērās vaļā kūniņa? Vai izlidoja ārā tauriņš? Cik nogurusi viņa jutās! Viņa nevēlējās pretoties. No mākoņiem draudēja vētra, kas aizraus viņu sev līdzi. Kaut tā pienāktu drīzāk!

Viss atradās kā uz naža asmens. Cik neparasts bija šis svečturis, kuru viņa uzlūkoja! Cik dīvaini spīguļoja bronza! Tā bija klusējoša spēka apdvesta. Ap viņu trauksmaini vējoja noslēpumaina aura. Tā neatturami tiecās aizraut viņu prom — uz kurieni?

Tumsas priekškars aiz loga pārplīsa. Pāri stiklam šaudījās zibens atspīdumi. Kā mirdzoši asinsvadi tie brīdi vīdēja aiz loga rūts. .Tad no jauna iestājās nakts. Un atkal uz mirkli parks un istaba kļuva gaiši. Gari rībēdams, nogranda pērkons. Šalkodamas lejup brāzās lietus straumes.

Pēkšņi visu pili satricināja zvana skaņas. Spalgas, it kā nemūžam negribētu mitēties. Skaņas ielauzās istabā — pātagojošas... atsvabinošas... Tās ielauzās gaiteņos, sablīvējās istabās, traucās klāt... Durvis atsprāga vaļā, izmircis uz sliekšņa stāvēja Lavalets — no viņa straumēm plūda ūdens. Pavēlnieciski uzdevis pienākušajam kalpotājam sagatavot vannu, kā ari sausas drēbes, viņš paklanījās Džemai. — Piedodiet, ka parādos jums šādā izskatā, — pēc stundas visu paskaidrošu.

Džema sēdēja nepakustēdamās. Ārā negaiss plosījās tā, it kā grasītos izpostīt visu apkārtni. Starp kokiem kā maldugunis uzplaiksnīja zibšņu kūļi, trakoja vētra, un pāri vaļā pasprukušajai pasaulei smagām brāzmām plīkšķēdams gāzās lietus. Tā viņa nosēdēja, līdz atgriezās Lavalets. Džema strauji piegāja pie loga un skatījās ārā. Lavalets nesavaldīgi pamāja ar roku, it kā gribētu pievērst viņas uzmanību vētrai, taču klusēja, ar pirkstiem ieķēries krēsla atzveltnē. Tomēr tūliņ viņš atkal pagriezās pret Džemu.

Šāda negaisa laikā jebkādi paskaidrojumi ir lieki. Manuprāt, pietiks ar šo: esmu draugos ar marķīzi d’Aržanteju, un šis mājoklis man pazīstams. Neatliekamas darīšanas spiež mani meklēt automobili — stundas attālumā no šejienes, braukdams tumsā bez ugunīm, ieskrēju akmeņu kaudzē... Salauzta kloķvārpsta... Vai jūsu automobilis ir braukšanas kārtībā?

Džema pamāja.

Man tas būs jāizmanto.

Mirklī visa debess uzliesmoja sarkana. Lavalets paliecās uz priekšu.

Esmu redzējis jūs jau agrāk...

Džema pamāja. Runāt viņa nespēja. Viņas locekļi bija kā ar svinu pielijuši. Viņas rokas smagi balstījās uz krēsla platās atzveltnes.

Šveicē... Reiz es redzēju jūs arī Kolombo. Būtu aplami no šīs sakritības vilkt kādas paralēles vai izdarīt secinājumus. Taču jums tas palīdzēs izšķirties. Marseļā jūs uzkāpsiet uz kuģa Anne Leina. Tas dosies ceļā pēc divpadsmit dienām. Es gaidīšu jūs Singapūrā.

Džema neatbildēja. Lavalets pazvanīja kalpotājam un pavēlēja izbraukt automobili no garāžas. Tad pamāja, atgādinādams par negaisu, kas plosījās ārā. — Salīdzinot ar to tur, viss pārējais ir banāls... Dabas spēki nejautā un nesniedz atbildes... Tie vienkārši ir... Jums būs iespēja par to padomāt... Singapūrā jūs uzkāpsiet uz kuģa...

Ārā cilvēki izstūma automobili no garāžas. Lavalets noliecās pār Džemas roku. Viņa jutās gurda un gribasspēku zaudējusi. Lavaletam aiz muguras noklaudzēja durvis. Viņa soļu atbalss izgaisa. Tad Džema izklaidīgi, it kā no liela tāluma tukšajā istabā dīvaini dziļā krūšu balsi čukstēja: — Jā! —, savilka uzacis, tā ka acis kļuva tumšas, un, vēlreiz izteikusi: — Jā! —, ļāva galvai atslīgt pret atzveltni.

Īsi iekaucies, motors sāka vienmērīgi dūkt. Aizcirtās durtiņas, kāda balss iesaucās, taču vārdus nevarēja saprast... Tad aizbraucošā automobiļa rūkoņa izgaisa vētrā.

Kad Džema naktī pamodās, debess bija skaidra. Mēness karājās virs parka kā milzīga misiņa bļoda, spoguļodamies peļķēs uz celiņiem. Koku galotņu silueti nekustējās. No vīnstīgām, kas apvija māju, lēnām no lapas uz lapu pilēja ūdens. Pie dīķa, pa pusei slīpa mēnesstara apspīdēts, stāvēja no marmora darinātais Narciss un grūtsirdīgi vērās ūdenī. Gaisma krita pāri viņa kreisajam plecam, rotaļīgi un maigi ieskaujot viņu klusā mirdzumā. Narciss izskatījās domīgs. Un smaidīja...

Vai nav savādi, — Džema sacīja marķīzei d’Aržantejai, —- ka mūsu dzīvi nosaka nevis nozīmīgākie un skandalozākie notikumi, bet gan sīkie, kas paslīd garām gandrīz nepamanīti. Turklāt tie, kas mūsos pēkšņi modina nemieru un paver jaunu ceļu, neizriet no loģiskiem apsvērumiem, bet rodas pārsteidzošā kārtā. Tā vien šķiet, ka aiz ikdienas dzīves risinās vēl kāda cita — noslēpumaina .dzīve, un viss, ko mēs maldīgi uzskatām par savu esību un attīstību, ir tikai nejauša sakritība; kādu dienu nāk grūdiens — un visas zināšanas sabrūk...

Marķīze d’Aržanteja laipni uzlūkoja Džemu. — Brīnumaini savirknētie un spožie dzejnieka vārdi, kas skan no skatuves, mūs neaizkustina tik ļoti kā nezināms sauciens naktī, kas ieskanas un izgaist kaut kur tālumā... Iztēle tam atrod tūkstoš citu par citu spožāku izskaidrojumu... Tas saviļņo un modina sirdī ilgas — ar to sacensties nespēj neviens izrunāts vārds... Tas iesūcas asinīs, šis tumšais, noslēpumainais mantojums, kuru mums dāvājusi daba... ar kuru tā uzrunā mūs — un ietekmē.

Atbalsi pamodina nejauša skaņa—tā dūc un dūc, un neapklust — lai ari ko mēs domātu un vēlētos... Var jau to nosaukt par muļķīgu... Tomēr tā dūc un pārskan visu citu, tā vilina un uzvar...

Sekojiet šai skaņai — tā nepievils...

Jā, — Džema klusu sacīja un pēkšņi pasmaidīja, — vai es maz varu rīkoties citādi...

Pēc divām dienām viņa pameta Parīzi. Taču vēl nebija necik tālu aizbraukusi, kad griezās atpakaļ. Bet jau vakarā, operas izrādes laikā, kļuva nemierīga. Līdz vēlai naktij viņa nosēdēja pie loga savā istabā. Nākamajā dienā viņa sēdās ekspresī, kas devās uz Marseļu.

Neaizbraukusi līdz Marseļai, viņa ceļojumu pārtrauca. Viņa apmetās kādā Provansas ciematā pie vienkāršiem cilvēkiem, kas gulēja augstās, raibi saklātās gultās. Logu slēģi naktīs tika aizvērti. Kad Džema rītos pamodās, koka slēģu izgriezumā, kas atgādināja lapu, vīdēja jaunā diena gluži kā zelta sirds, raidīdama cauri aptumšotajai istabai staru kūli, kas ar mirdzošu oreolu apvija pie sienas piekarināto fotogrāfiju, tā ka krāsas uz Madonnas krūtīm iezaigojās neredzētā spožumā. Džema pastiepa roku un satvēra dienu plaukstā. Tad viņa paņēma spoguli un spēlēja bumbu ar saules stariem... Fantastiski pāri segai un sienām šaudījās mirdzošā sirds, līdz Džema izslējās gultā stāvus, ļaudama naktskrekla lencītēm noslīdēt pāri pleciem, un, palikdama zem kājām spilvenu, panāca, ka slēģu izgriezuma raidītais gaismas kūlis skāra viņas krūtis tajā vietā, kur pukstēja sirds. Drīz viņa sajuta uz ādas siltumu — saules sirds mirdzēja zem viņas kreisās krūts; pēkšņi uzbrāzmodamas, viņu pārņēma apspiestas gaviles, un viņa, pārgalvīgi izlēkusi no gultas, griezās pa istabu improvizētā sirds dejā.

Pēcpusdienā viņa notvēra sevi sapņojot. Tad viņa turpināja ceļu. Saimnieku špics pavadīja viņu līdz pat vilcienam un neparko negribēja viņu atstāt. Džema māja pa logu sunim sveicienus kā draugam.

Visu ceļu apkārtējā ainava bija saules apmirdzēta. Sudrabpelēki olīvkoki sačukstējās vējā, lauru koki, pīnijas un pistācijas pavadīja vilcienu, vietām augošās palmas uzvēdīja austrumu elpu, tad sākās pilsēta, kas ir vienīgi osta, Kanebjēras iela un dažādu tautību cilvēku jūklis. Džema ilgi stāvēja krastmalā un skatījās uz jūru. Līdzās viņai krāva koferus un klāja krēslus. Ceļamkrāni virpināja gaisā maisus un ķīpas, it kā tie pēkšņi būtu zaudējuši svaru. Dokos izkrāva sēru un Sjēnas zemi; liellopu bari, aiz slāpēm maurodami, gaidīja iedzīšanu kuģa tilpnē. Starp molu un pilsētu, cieši sablīvēti cits pie cita, bija noenkuroti tvaikoņi — Džema beidzot nolēma pavaicāt pēc Annes Leinas. Tā vēl nebija ienākusi ostā.

Tomēr nākamajā rītā Anne Leitia bija klāt; naktī tā bija pietauvojusies. Kad Džema to ieraudzīja, viņa sajuta spēcīgu satricinājumu un apmulsa tā, ka visu dienu izvairījās ostai tuvoties. Viņa uzdrīkstējās aiziet tikai līdz Kūr-Balsēnas platānu alejai un droši noslēpties koķešu un iebraucēju pūlī. Drīz vien viņa visur sastapa Annes Leinas apkalpes locekļus, kas drūzmējās vecpilsētas prostitūtu kvartālos.

Kad Anne Leina bija uzņēmusi ogļu kravu, Džema nodomāja, ka tā jau grasās doties ceļā.

Tad viņa steigšus devās uz Maritimē kravas pārvadāšanas dokiem, lai paspētu nokļūt uz klāja. Atviegloti uzelpodama, viņa iekāpa kuģī. Džemai bija tāda sajūta, it kā viņu augšup pa trapu bīdītu neredzama roka. Satraukta viņa gaidīja, kad Anne Leina uzņems tvaiku. Taču kapteinis paskaidroja viņai, ka tikai nākamajā dienā kuģis izies jūrā.

Naktī Džema gulēja nemierīgi. Atkal un atkal viņa dzirdēja ķēžu žvadzēšanu, un viņai šķita, ka kuru katru mirkli sāksies brauciens. Tad viņa iegrima bezsapņu snaudā un uztrūkās tikai tad, kad dobji sāka klaudzēt mašīnas. Lielā steigā viņa apģērbās — viņa gribēja doties ārā, uzlēca kājās un lieliem soļiem, it kā viņu kāds vajātu, metās uz klāja.

Viņai pretī šalkoja rīta vējš. Uz klāja, mādami ar rokām, stāvēja cilvēki. Tvaikonis tikko bija pacēlis enkuru. Džema steigšus metās pie margām, grasījās iesaukties, bet pēkšņi aprāvās, pieķērās margām, juzdamās kā bez spēka, gandrīz vai maigi pārliecās tām pāri, pacēla acis un uzsmaidīja kādam gluži svešam cilvēkam, kas stāvēja krastmalā, smaidīja, pavērās sāņus — kāds anglis kā apmāts māja ar cepuri, Džema paskatījās uz viņu bezpalīdzīgi kā bērns, tad pacēla roku un arī pamāja — dažas reizes... kaut kur... atpakaļ.

No jūras pacēlās Lesepsa* statuja. Tumši zilais apvārsnis kļuva brūngans. Vienā rāvienā virs straumes iznira baltas mājas ar lēzeniem jumtiem: Portsaīda. Pirms kuģis paguva pietauvoties, bariem to aplenca arābu laivas. Kā bulta klāt piešāvās ostas ārsta barkass. Pēc tam uz klāja pa galvu pa kaklu metās cilvēki ar melnu, brūnu un dzeltenu ādas krāsu, lai piedāvātu preces — cigaretes, pastkartītes, lakatus, ķēdītes, kas bija izgatavotas Vācijā vai Anglijā. Pusaugu zēni piezagās pasažieriem un, familiāri smīnēdami, iečukstēja viņiem ausī piedāvājumus... Savus pakalpojumus piesolīja gidi. Pasažieri laivās brauca uz krastmalu. Aiz platajām, tīrajām eiropiešu kvartāla ielām parādījās zemās kaļķakmens mājas un arābu pilsētām raksturīgie bazāri, kur cūkas un kaķi vazājās pa vidu bērnu bariem, kas plosījās visapkārt. Džema pacēla kādu gaišbrūnu fellahu bērnu, kas skrienot bija paklupis. Bērns izbiedēts skatījās spožām, melnām acīm un grieza prom apaļo galviņu. Taču tad tas attapās — sprogainā galva atkal pavērsās atpakaļ, zods slīpi piespiedās plecam, mazā, netīrā roķele pastiepās: bakšiš. Džema juta savās rokās mazo augumiņu, maigos loceklīšus un nodomāja: vai patiešām mēdz būt tik sīki pirkstiņi un niecīgi nadziņi... Taču no siltās, trīsošās radības, ko viņa juta savās rokās, — no bērna izplūda dīvains spēks — straume, kas izskrēja caur viņas rokām, tā ka viņai bija sevi jāpārvar, lai to nepieglaustu sev klāt, neglāstītu un neapmīļotu, sakot tam vismaigākos vārdus. Jūtu uzplūdumā viņa steigšus piebēra mazo plaukstiņu ar monētām, stingri saspieda to un aizkustināta devās tālāk.

Naktī Anne Leina uzņēma ogļu kravu. Nēģeri sēkdami gāja pa laipu, stiepdami uz kailajām mugurām smagus maisus. Spraigi cilājās viņu roku muskuļi. Uz tumšajiem, sviedrainajiem augumiem dejoja starmešu atspīdumi. Acis un zobi aiz piepūlē sašķobītajām lūpām mirdzēja zilgani balti. No ostas tumsas aizvien no jauna nemierīgi iznira šie augumi, it kā aiz viņiem stāvētu nepārredzams bars, gatavs mesties ogļu bunkura dzīlēs. Tikai starmeša slīpajā gaismas kūlī trauksmaini viļņojās šis ņudzeklis, ko pavadīja rāmi plūstošu viļņu mierpilnie akordi. Vienīgi šis kaļķa bālais, spilgtais gaismas kūlis no nakts tumsas izrāva burvestības pilno, trakojošo nemieru — it kā tam būtu īpaši stari, kas varētu saraut tumsas neredzamo priekškaru. Šķiet, nodomāja Džema, šis spokainais gaismas kūlis varētu pagriezties, uz kuru pusi vien vēlas — arī pret debesīm —, un ari tur vajadzētu atklāties trakulīgai dejai, kas citkārt paliek acīm apslēpta. No siltās, mierpilnās tumsas tas izrāva biedējošas, juceklīgas cīņu ainas — tā mikroskopa lēcā skatīts miermīlīgs un dzidrs ūdens piliens pārvēršas infuzoriju kaujas laukā... Džema pasmaidīja — par to, kā mikroskopa lēcā notiek cīņa par ūdens pilienu... par ūdens pilienu, bet tāpēc ne mazāk svarīgu... Un tāpat kā visur — uz dzīvību un nāvi...

Jau pirms vairākām stundām sirēnu kaucieni bija vēstījuši par aizbraukšanu. Tvaikonis lēnām attālinājās no mola un pagriezās uz kanāla pusi. Locis jau stāvēja uz komandtiltiņa. Pēkšņi noenkuroto kuģu biežņai cauri izspraucās barkass, un trakā ātrumā tas dzinās pakaļ Annei Leinai. Pie stūres stāvošais vīrs kaut ko sauca. Viņam aiz muguras sēdēja vēl kāds. Džema tieši tobrīd stāvēja uz klāja, vērodama šo izrādi. Barkass strauji pietuvojās kuģa sānam, lejup tika nolaistas virvju kāpnes — laivas aizmugurē sēdošais pielēca kājās un pēc mirkļa jau atradās uz klāja. Pirmā, ko viņš ieraudzīja, bija Džema, kas stāvēja tieši pie trapa. Vīrietis uzmeta viņai skatienu, atkāpdamies gandrīz vai paklupa — pagriezās, izvilka no kabatas dažas monētas un ar plašu žestu iemeta tās lejā stāvošajā barkasā. Tad, savilcis seju augstprātīgā un atturīgā grimasē, viņš uzgāja uz klāja, pārmija dažus vārdus ar kuģa virsnieku un sekoja stjuartam uz kajīti. Nu Anne Leina uzņēma pilnu ātrumu.

Bezcerīgās Adenas klintis vēl ilgi rēgojās pie apvāršņa. Tad tās pagaisa zilganā dūmakā, un pāri kuģim nolaidās nakts. Pie galda kapteinis, ventilatoru dūkoņas pavadīts, smaidot sacīja: — Rīt pamostoties jūs atkal ieraudzīsiet okeānu. — Vēlu vakarā kuģis sāka šūpoties stiprāk. Džema izgāja uz klāja. Neviena cilvēka tuvumā neredzēja. Kā necaurredzama, melna vate virs jūras peldēja tumsa. Zvaigznes nevis zvīļoja, bet, gaišas un skaidras, gluži kā dekorācijas rēgojās virs mastiem. Uz nakts krokotā samta apmetņa Dienvidu Krusts atgādināja piespraudi. Taču zem šā sastingušā krāšņuma uzbrāzmoja un grima, staipījās un grozījās, snaicījās un plīkšķēja, raustījās un mētājās jūra, viļņodama, vilinādama un trauksmaini elpodama. Kad Anne Leina izbrauca cauri seklajam slūžu kanālam ar gludo ūdens spoguli, to atkal apsveica nemierīgie viļņi, kas putodami vēlās šurp no Indijas krasta, gluži kā svešādas smaržas nesdami sev līdzi nemieru un alkas.

Abpus kuģim spēcīgi vēlās tā priekšgala saceltie viļņi, veidodami ap ķīli sudrabotu ūdens virpuli, kas atstāja tālu saredzamas pēdas. Viļņu galotnēs rotājās blāvs mirdzums, kas ap kuģa priekšgalu pār vērtās iesārtā spīdumā; fosforiski zaigoja jūra. Kuģis peldēja pa sudrabotu ceļu, uzlasīdams šo sudrabu un atstādams aiz sevis platus mirdzošus strautus.

Džemai līdzās kāds ierunājās: — Gadījums ir tikai likteņa cits paveids — varbūt vēl valdzinošāks, taču tāpēc jo neizbēgamāks. — Džemai blakus stāvēja svešinieks, ar kuru viņa bija tikusies Portsaīdā; viņa vārdu Džema bija ielāgojusi kopš iepazīšanās brīža: Sežūrs.

Kādu brīdi klusējis, vīrietis turpināja: — Svarīgākais allaž ir nejaušība un apstākļu sakritība. Ka tas notiek uz labu laimi un bez nodoma — kuru citu tas mulsina, ja ne mūs pašus? Un cik viegli šo apjukumu pārvērst loterijas azartā!

Par to nav jārunā, — skarbi aizrādīja Džema.

Vārdi aizmiglo skatienu, domāšana nogurdina... Nevajag par to domāt... Pasaulē ir daudz kā tāda, ko pārāk spilgta gaisma dara aklu... Taču vārdu remdenā pelde to noskalo, un tas atgūst spožumu. Vārdiem ir raksturīgs, lūk, kas: tie nekad nav īsti vietā...

Bet domas?

Arī ne — taču tās izgaiņā sliktu omu. Domāšana dara neglītu un skumīgu, — piebilda Džema.

Te, lūk, mirgo jūra un šalko okeāns... Bet mēs stāvam un mēģinām izdomāt tam kādu jēgu vai simbolisku nozīmi tā vietā, lai uzskatītu to tikai par mirgošanu un šalkošanu. Tas ir Austrumu noslēpums: nedomāt... Kaut arī dažreiz šķiet, ka tā notiek, šī domāšana ir tikai formāla un izjūtas, ko tā modina, ir citādas. Spēja sajūsmināties par alvas trauku liliju blāvo mirdzumu cilvēkam sniedz daudz vairāk nekā galvas lauzīšana par skaistuma jēgu. Noskaņas piešķir dzīvei bezgalību. Spēja pacelties līdzi tai ir dievišķīga.

Vai šo pacelšanos nesauc par klusēšanu? Bet jūs to ietverat tik daudzos vārdos....

— Es jau sacīju, ka vārdi ir nekaitīgi.

Taču bieži arī traucējoši.

Kopš divtūkstoš gadiem mēs tik ļoti esam pie tiem pieraduši — lai apmainītos secinājumiem, bez tiem nemaz vairs nespējam iztikt. To es gribēju sacīt.

Ko nozīmē secinājumi...

Iespēju aizsteigties priekšā nejaušībai...

...kas ir likumsakarīga?

Kam gan negribas sacelties pret likumiem...

Untumu dēļ?

Saasinātas priekšnojautas dēļ...

Džema pacēla acis. Sežūrs turpināja: — Jūs varbūt izbrīnīs tas, ko tagad sacīšu; tomēr aiz vairākiem iemesliem, kā arī pateicoties šai sarunai, man ir pamats tā darīt. Mana nostāja pret dzīvi ir pasīva. Pretējā man jau aiz muguras. Saku bez sarūgtinājuma — tā man jau aiz muguras. Nevar mūžīgi palikt uz vietas. Man pret dzīvi vairs nav nekādu prasību, tāpēc nav arī vilšanās. Esmu tās vērotājs. Tāpēc beidzot esmu nonācis līdz vistīrākajam pārdzīvojumam: līdz sajūsmai par esamības atspoguļojumu. Es mīlu visu pilnīgo, nealkstot iegūt to. Jūsu esamība, tāpat kā jūra un mirdzums aiz borta, ir pilnība. Apdomājiet labi — varbūt esmu vienīgais cilvēks jūsu mūžā, kurš no jums neko nevēlas.

Džema vēl palika viena uz klāja, līdz uzausa diena un viļņi rīta agrumā kļuva pelēki kā šīfera plāksne vai glūda.

Visapkārt čumēja un mudžēja ķīnieši. Jau no tvaikoņa klāja varēja redzēt, kā viņi drūzmējas krastmalā. Viņi gaidīja Anni Leinu un, līdzko tā piestāja, metās pa trapu uz augšu. Taču matroži trenca viņus prom.

Džema lēnām kāpa lejup pa trapu. Viņai aiz muguras palika klājs gluži kā uzticams aitu suns — tik drošs patvērums tas šķita tagad, kad viņa devās tālāk. Šaurajā spraugā starp kuģa bortu un mūra sienu burbuļoja ūdens svītra. Viņa pārkāpa tai pāri kā Stiksas ūdeņiem un, apvaldīdama satraukumu, kas pulsēja ik dzīslā, nepacietīga un gaidu pilna spēra līganu soli uz Singapūras zemes.

Divi kūliji kāvās ar bambuskoka spieķiem kāda pasažiera dēļ. Ap kaušļiem lokā stāvēja malajieši un ķīnieši, kas uzjautrināti rēca, līdz tos iztrenkāja slēgts zils limuzīns, kas, pieslīdējis bez skaņas, apstājās cieši līdzās Džemai, un viņi klaigājot bēga.

No limuzīna izlēca Lavalets, atvainodamies Džemai, ka nav to sagaidījis pie laipas. Pirms Džema paspēja atbildēt, viņš jau turpināja. Apstākļi esot mainījušies, un viņiem katrā ziņā jau šodien jādodas tālāk uz Saigonu. Vai viņa ļoti nogurusi? Viņš aizvedīšot Džemu līdz viesnīcai, kur tā varēšot uzkavēties, jo viņam vēl jānokārto ar aizbraukšanu saistīti jautājumi, kā arī daži citi sīkumi. Pie viņas palikšot zēns, kalpotājs, kas izpildīšot ikvienu viņas vēlēšanos.

Tikai tagad Džema pamanīja limuzīna sēdekļa stūrī tamilu un tajā pašā brīdī ieraudzīja, ka automobiļa logu aizkariņi aizvilkti, lai neviens nevarētu tajā ieskatīties. Viņa nesacīja ne vārda, bet uzsmaidīja Tamilam, kurš klusēdams noraudzījās viņā ar mirdzošām acīm, bez skaņas kustinādams lūpas, tā ka melnajā sejā pavīdēja balti zobi.

Noslēgtajā automobilī klusināti ieplūda ielas troksnis. Tad arī tas mitējās, un kļuva vēl klusāks. Pēc dažām minūtēm automobilis apstājās pie kāda nomaļa parka, kura vidū atradās viesnīca; Lavalets, pārmijis dažus vārdus ar pārvaldnieku, biedriski sniedza roku Džemai.

Drīz jūs visu sapratīsiet... Pēc divām stundām mēs dosimies ceļā.

Automobilis ripoja atpakaļ pa plato aleju. Mirkli Džema domīgi stāvēja pie loga; viņas skatiens pievērsās tamilam, kurš lūkojās augšup uz viņu, nebilstot ne vārda. Pārvarot domīgumu, viņa pavēlēja zēnam parūpēties par koferiem. Vieglām kājām zēns aizsteidzās. Džema sekoja pārvaldniekam uz savu istabu.

Drīz pēc tam, stiepdams koferus, atgriezās tamils. Džema pieaicināja zēnu klāt. Viņš pieskrēja bez kavēšanās. Džema pārlaida roku pār zēna matiem, paceldama augšup cekulu abpus deniņiem. Uz olīvbrūnās ādas rēgojās labi aizdzijusi rēta. Zēns, atsedzis zobus platā smaidā, uzmanīgi pārvilka ar pirkstu šai rētai un, acīm mirdzot, pamāja. Džema, pēkšņi sākdama nebēdnīgi smieties, sapurināja zēnu aiz pleciem, tad pasvieda atslēgu, lai viņš atvērtu koferus.

Plīvojošā rītasvārkā Džema slapja atgriezās no vannas istabas, nesdama rokai pārmestus mīkstus dvieļus. Džema lika tamilam berzēt sevi ar frotē dvieļiem, līdz āda kļuva sausa un iesārta, tad gluži kā kaķe locījās zem šauro, brūno roku pieskāriena, kas no krāšņi veidotiem flakoniem apslacīja viņu ar esencēm un, ar pirkstgaliem maigi un lokveidīgi pieskaroties ādai, masēja to.

Džema vēl rakņājās pa saviem veļas gabaliem, kad atgriezās Lavalets. Ieraudzījis Džemu, kas, muguru saliekusi, tupēja uz ceļgaliem pie kofera starp izsvaidītajiem veļas gabaliem, viņš sastinga. — Ņemiet ametista violeto! —viņš iesaucās. — Zem tā jūsu āda izskatīsies kā vistīrākā bronza...

Džema tieši patlaban bija to atradusi un strauji pameta gaisā. Piesteidzies vienā, lēcienā, Lavalets uztvēra čaukstošo vīstokli, tad, pavēcinājis gaisā kuģa biļetes, kuras visu laiku bija turējis rokā, ietina tās zīda kamolā un pasvieda to zēnam, kurš, bērnišķīgi aplaimots, turēja kamolu rokās, līdz Lavalets viņam uzsauca pāris teikumu hindu valodā un vīstokli atkal atņēma.

Laiks saiņot mantas, viņš iesaucās, — visskaistākais pasaulē ir došanās ceļā...— Lavalets stāvēja blakus Džemai un runādams raudzījās lejup, jo viņa joprojām tupēja zemē. — Aizbraucējam dzīve allaž ir piedzīvojums...

Piedzīvojums, — Džema, pacēlusi skatienu pret viņu, vaicāja, un vairāk nekas?

Nekas mazāk, — smaidīja Lavalets, — bet sievietēm visskaistākais ir mugurkauls, kad tas vingri izliecas kā indiāņu loks, kad tā skriemeļi maigi piemīlīgā grācijā izceļas zem pāri pārstieptās ādas... Kad tas, sākot no slaidā kakla, atsperīgi savelkas un tam blakus parādās un padziļinās šaurās iedobes, kurās rotaļājas blāvas ēnas, kamēr pāri mugurai palo gaisma...

Džema ieslīdēja viņa apkampienos un sajuta uz muguras liego siltumu, kas izplūda no viņu balstošās rokas. Neizlaidusi no rokām kamolā savīstīto zīdu, Džema atliecās atpakaļ... — Ir vārdi, — sacīja Lava- lets, — kuru skaņā vien jau jaušamas tāluma un ceļošanas alkas... Tie apbur allaž, līdzko tos izrunā... Ieklausieties tik—Timbuktu... Šie vieglie pirmie balsieni un tiem sekojošie abi pārējie ar dziļo “u” — kā tie virmo, jau ar savu ritmu modinādami alkas un pārbīdīdami apvāršņus... Timbuktu vai Hongkonga... Šie dubultie, līdzīgi skanošie balsieni — Hongkonga... Šie vārdi var apreibināt — ieklausieties tikai abos pēc kārtas: Timbuktu — tas skan kā apslāpēta nēģeru bungu rībinā- šana... Hongkonga — kā pagodas zvaniņi... Timbuktu... Hong-kong...

Lavalets palaida Džemu vaļā, un viņa, liegām kustībām aizslīdējusi līdz logam, atbalstījās pret palodzi. Džemai aiz muguras mirdzēja debesis kā stingri savilkta kobaltzila bura — bez neviena mākonīša. Kā salds solījums vīdēja viņas galvas aprises uz gaišā fona, bet krūtis gluži kā ziedi pacēlās virs elpojošā auguma. Viņa apņēma ar rokām ceļgalus un lūkojās istabā, tā ka aiz ēnā esošās sejas atvērtā loga aile šķita degam ar zilu liesmu.

Raudzīdamies apēnotajā sejā, Lavalets sacīja: — Mēs akli un neprātīgi mīlam dzīvi — mēs allaž vēlamies sajust to plecu pie pleca — sajust aizvien no jauna... Tāpēc arī mēs mīlam ceļošanu — tā allaž liek visu izjust intensīvāk... Tāpēc mēs meklējam sasprindzinājumu un baismas — jo tad mēs dzīves burvību izjūtam visstiprāk un tā ir mums vistuvāk...

Lavalets pacēla dažus no izmētātajiem veļas gabaliem. — Pēc stundas sirēnas gaudojot vēstis par došanos ceļā... Mēs ieradīsimies, tērpti ametista zilās drānās, neizsakāmu alku mudināti... Pasteigsimies!

Zēns atnesa tērauda kastīti, Lavalets izņēma no tās dažus papīrus, tad, no jauna aizslēdzis un nodevis kasti zēnam, parakņājās Džemas zeķu krājumā. — Šis te... — Tad, izvēlējies gredzenus, Lavalets uzvilka tos viņai pirkstos un nospodrināja... Mirkli pavērojis no ametistiem un karneoliem darināto indiāņu ķēdi, viņš pasmaidīja un sacīja Džemai:

Man ir pilns koferis ar nespodra japāņu zīda audumiem — vakarā jūs tos valkāsiet, kad Saigonas krastmalā sāks krēslot...

VII

Kohinhinā saules gaisma pēcpusdienās ir kā biezs medus, — sacīja Lavalets, pastumdams Džemas guļamkrēslu dziļāk sauljuma ēnā, — tā atgādina zeltainus sveķus, un dažkārt šķiet, ka noslēpumainas alķīmijas rezultātā tā kristalizēsies un cilvēks uz mūžīgiem laikiem sastings tajā kā ods dzintarā. Ak, šīs pēcpusdienas Annamas piekrastē!

Barometrs krītas! — garāmejot izmeta kapteiņa palīgs.

Tātad pēc stundas lietus gāzīsies kā grēku plūdos, bet vēl pēc stundas viss būs aizmirsts. Lūk, kas man patīk tropos: neapdomība, pēkšņums, straujums, ar kādu dabas parādības vētraini aiztraucas garām, pieaug spēkā un nesaudzīgi visu izposta, — kas nenāk lēni un nenobriest, bet pārsteidz un aizrauj sev līdzi kā skanīga vētra — bez jebkādas smieklīgas loģikas.

Vai tad loģika nav nepieciešama, lai kāpinātu spēkus? — vaicāja Džema.

Vienīgi sākumā. Lai atbrīvotos. Mēs briesmīgi ciešam no šīs

divus gadu tūkstošus senās kultūras, kuru mums kā vērtīgāko cilvēces sasniegumu pūlas uztiept visu laikmetu parūku nēsātāji...

Ņemsim šos pelnus, kas palikuši pāri no šaudīgās liesmās degošā gara. Vai tad ugunskurā pats svarīgākais ir pelni, kuri paliek pāri no malkas, kas barojusi liesmas, un kuros vēlāk ar svarīgām sejām rakņāsies citi, vai ari siltums, kuru tas izplata, kamēr vēl liesmo?

Kāpēc tas nevar sadegt bez atlikuma? — sapņaini ierunājās Džema.

Mēs allaž velkam sev līdzi šīs ieraduma, iedzimtības, tradīciju un visa iemācītā skrandas, tāpēc nav nekāds brīnums, ka mēs kaunamies no savas ādas...

Āda... — acis pievērusi, novilka Džema, — šī samtainā, maigā dzīvīguma izpausme — āda...

Mūsu domas ir kļuvušas mazasinīgas un rāmas. Šodien domāšana ir sīkpilsoņu daļa. Agrāk tā nozīmēja briesmas, neprātīgu laimes sajūtu, aiz kuras skanēja iznīcības zvans. Atziņa bija kaislība, kas izlauzās no asinīm — tā iznīcināja, aiz tās jautās nāve. Empedokls*, lai pierādītu savas atziņas konsekvenci, brīvprātīgi izvēlējās nāvi Vezuva liesmās. Šodien tā ir filozofijas profesoru sinekūra, kuru var apgūt astoņos semestros. Tagad metas uz profesoru katedrām, nevis Vezuvā. Zināšanas atņēmušas visiem cēloņiem to burvību. Tagad cilvēki zina visu... Nekas nav smieklīgāks par zināšanām — tās nogurdina un dara laisku. Un tās nonāvē jebkuru pārdzīvojumu, ja cilvēkam nav bijis lemts piedzīvot tā sākotnējo izpausmi.

Sāk... Sāk...sāk, — kā aizsapņojusies sacīja Džema, — cik mistiska skaņa piemīt šai zilbei — sāk...

Cilvēki nelokāmi iet savu ceļu — ceļu uz vientulību un seklumu. Cilvēki neprāto par dzīves jēgu, bet vienkārši iepazīst dzīvi un

pieņem to. Tā tiek veidots savs “es”. Viss, ko cilvēks turējis dārgu un kam ticējis, aizplūst kā smiltis viņam aiz muguras — ap sirdi kļūst smagi, redzot, ka padodas pēdējais cilvēks. Līdz ar to mēs pazaudējam paši sevi, savu mērķi, savu patību, savu vārdu... visu... Pāri paliek vienīgi ceļš un kustība uz priekšu. Pēkšņi ceļš beidzas — lejā rēgojas bezdibenis — nebūtība... Katrs solis nozīmē nāvi. Bez kavēšanās mēs speram soli un piedzīvojam veselas atziņas brīnumu, ko nespēj sniegt nekādas puspatiesības. Šis solis neved lejup, kā iepriekš šķita, tas ved atpakaļ. Iespējams, ka tas ir pēdējais pārbaudījums, kuru izturēs vienīgi nedaudzi. Šo brīnumu var nosaukt par transcendentālu salto mortale. Cilvēks lec bezdibenī, bet tiek uztverts un apgriezts otrādi — dodas atpakaļ pa to pašu ceļu un ir izglābts. Cilvēks ir piedzīvojis nebūtību un kļuvis neievainojams. Viņš ir pabijis aiz visu lietu robežas, un tās vairs nespēj viņu iznīcināt. Cilvēks ir izjutis savu absolūto niecīgumu — nekāds zaudējums, kas citus varētu salauzt, viņam nespēj nodarīt nenieka...

Taču tas nav pats būtiskākais: citādi to varētu nosaukt par platoniska pesimista bezvēlmju rezignāciju, nevis par Šopenhauera atziņu, jo pēdējais noliedza pasauli tāpēc, ka tā atgādina veikalu, kurā nav iespējams atgūt ieguldītos līdzekļus, — protams, no sīktirgotāja viedokļa —‘ikviens to noliedz atbilstoši savam pasaules skatījumam. Būtiskākais ir tas, ka šāds noliegums īstenībā ir vistiešākais optimisms.

Turklāt — kāds optimisms! Optimisms, kas radies no sākotnējā pārdzīvojuma un ietver sevī abus strāvojumus. Optimisms, kas izriet no instinktu darbības, no asiņu logosa* noslēpumiem, no pašām dvēseles dzīlēm, no neapjaustā. Mēs jūtam, ka dzīvojam...

Dzīves pārdzīvojums: mēs, kas atrodamies ārpus jebkuras likumības, tagad spēlējam bumbu ar visām likumībām — mēs bijām ārpus visu lietu esības — nu mēs žonglējam ar tām... Mums piemīt dedzīga ticība un tajā pašā laikā spēja pasmieties... Mēs spējam neprātīgā aizrautībā, galvu zaudējot, uzupurēties un tomēr paceļamies pāri sev — mūsos mīt iekšējais un ārējais cilvēks...

Jūtu intensitāte necieš — tā kļūst vienīgi atraisītāka un spārnotāka «Hbimēs ieķeramies dzīvē ar zobiem un nagiem, kā plēsīgi zvēri rotaļājamies cits ar citu — un tāpēc, ka mēs visā tajā esam tik neprātīgi iemīlējušies un ar to savienoti, nekāda tā daļa nevar likt aiziet mums bojā, pat ja šī atsevišķā daļa nelaiž mūs vaļā un top par veselumu... Tad...

Tad... — Džema atkārtoja un saslējās.

—Tad, iespējams, tā pievilks mūs klāt, tāpat kā planēta izrauj mēnesi no saules orbītas un piespiež to griezties ap savu asi, ja tas pienāk viņai pārāk tuvu... Un tādu planētu nav mazums...

Džema atspiedās pret krēsla atzveltni.

Tās ir mūsu dziņas. Dziņas — cik pretīgs vārds šīm tumši mutuļojošajām strāvām, kas šķērso mūsu individuālo esamību! Vai ir kas vienkāršāks kā drāzties turp ar pilnām burām? Bet — ak vai! — ja stūre vairs neklausa — tad tās aizrauj mūs sev līdzi... Un tad šīs dziņas neklausa vairs — cik ļoti jūs esat nobālējusi, tad tās neklausa vairs... vai ievērojat, ka es saku “jūs”? Tas ir aicinājums uz cīņu... Tās neklausa vairs, ja atsevišķais iegūst lielāku varu pār mums nekā kopējais... kad mēs šo atsevišķo vairs neuztveram kā visu ģinti... Sievietē nesaskatām mīlestību, bet gan mīlestību pret atsevišķu indivīdu... Kad kļūstam atkarīgi un pazaudējam savu orbītu... Kad kļūstam padevīgi un pakļaujam savu būtību citam... Kad ļaujam citam sevi iespaidot — kāpēc gan jūs esat tik bāla?... Tikai šeit slēpjas briesmas, jo šeit plūst varenākās straumes un brāžas stiprākās vētras — un tikai šī pārdrošā spēle mūs vilina — kā vilina jebkuras briesmas...

Mēs vairs nepazīstam savu tēvu cildenās jūtas. Viņu mīlestībai bija dzimtās zemes un drošības smarža; mums tā ir viesuļvētra un cīņa. Mēs izjūtam vienīgi paši sevi — protams, tāpēc mīlam spēcīgu uzbudinājumu... Bet vai tas nav labāk nekā joprojām dzīvot tāda laika novecojušās izjūtās, kas mums vairs neder? Mūs apbur ātrums, nevis ilglaicība. Mēs esam disciplinēti līdz pilnībai, tāpēc mīlam elastīgo, rotaļīgo, zaigojošo, nenoteikto, dejojošo, žonglēšanu ar visiem jēdzieniem, piekāpīgu līdzsvara noturēšanu virs bezdibeņa, neparedzēto, neprātīgo, mežonīgo, arī pliekano, taču ar rafinētu šausmu kņudinošo apziņu — cik brīnišķīgi ir būt pesimistam, banālam līdz sirds dziļumiem, cik ļoti mums, nesentimentālajiem, patīk būt sentimentāliem... Jo mēs esam nervozi augstākajā mērā — šī nervozitāte ir mūsu asinīs un katrā nervu šķiedrā... Mūsu jutekļi ir kā trenēts dzinējsuņu bars — kā pārdzīvojumu filtrs, taču nekad šis stāvoklis nepārvēršas par dekadenci, kura rada snobisku piesātinātības sajūtu, jo tās pamatā nav sākotnēja pārdzīvojuma, nedz arī kāda saziņas kanāla ar to, tāpēc Šie pārdzīvojumi drīz apsīkst — pāri paliek disciplinārs reibonis, mūžīgs nomods, tieksme vienmēr būt gatavībā — mēs esam Dieva pēddziņi suņi... Mēs jūtamies dievišķīgi viegli — mērķu un sistēmu neapgrūtināti...

No saskarsmes ar Erotu mēs vēlamies gūt ne tikai spēku — mēs vēlamies vairāk — pārdzīvojumu savām dziņām. Tās ir mūsu dzinējsuņi, kurus mēs izaicinām, kaitinām un ar kuriem rotaļājamies, šiem apakšzemes spēkiem — kā toreadors arēnā ar vērsi... Mieru mēs nepazīstam — mēs tos kaitinām un gandrīz ļaujam sevi noķert, tad ātri palecam sānis, mēs ļaujam trieciena spēkam nest sevi uz priekšu elpu aizraujošā ātrumā un ar varenu lēcienu pēdējā brīdī izbēgam no briesmām — jo, ja tās mūs panāks, ja mēs kaut kur paklupsim, tad būsim pazuduši — mēs esam pārāk sakairināti, mūsu sajūtas ir pārāk sarežģītas, lai šādu klupienu izturētu... Taču pretiniekus gadās sastapt reti, un sakāve bieži vien nav nekas cits kā slēpta vājuma izskaušana un tādējādi gandrīz vai uzvara... Un cīņa sākas no gala — citā kaujas laukā...

Viss noslēpums ir vienīgi skaļi nerunāt par šīm dziņām... Saku jums to pavisam mierīgi... Kāpēc jūs tik stingi skatāties manī? Atklājot šo noslēpumu, es taču dodu jums līdzīgas izredzes uzvarēt... Pats bīstamākais ir tas, ko pārējie līksmi, taču maldīgi dēvē par mīlestību... Tā kaut kādā veidā paralizē, ietekmē un atnes sakāvi... Sākumā tā nemaz neatgādina vētru... Tā pielavās paslepen... Klusiņām aplipina... Un, kad pēc tam sāk plosīties vētra, mēs sevī atklājam veselu provinci, kas sāk dumpoties un uzbrūk no aizmugures — šo naidīgo teritoriju... šo svešo sērgu... šo instinktu vilinošo manifestāciju — mīlestību...

Pēc tam Lavalets zobgalīgi un mazliet blēdīgi pasmaidīja... Tad, pēkšņi pārsteigts par izteikto vārdu, izstaipījās. — Ak, šīs pēcpusdienas Annamas piekrastē... Saule ir kā medus un mudināt mudina lasīt lekcijas, kā arī mest izaicinājumu uz visgraciozāko un bīstamāko rokoko laikmeta cīņu ar rapieriem, kas nes viselegantāko nāvi... Vai izaicinājums pieņemts?

Pieņemts, — Džema sacīja un piecēlās...

Lavalets satvēra Džemu aiz rokas un aizvilka līdz margām. — Bet nu iesim prom — barometrs krītas un krītas, saka kapteiņa palīgs -— mēs gan vairs nebrīnāmies par to, ka spīd saule un viss izskatās tāpat kā agrāk, taču sudrabotais dzīvsudraba stabiņš steidz mums pavēstīt par gaidāmajām briesmām... Skatieties uz viļņu kalniem tur, lejā, vēl tie ir zaļi kā malahīts, caurspīdīgi un gludi, taču to galotnes jau sabiezē zilganas, bet lejas metas pelēkas, it kā tur, apakšā, jūras dzelmi būtu uzvandījusi kāda čūska... Nu jau arī apvārsni aizsedz dūmaka — pelēka dūmaka, kas aizvien vairāk plešas plašumā... Iestājas klusums — tāds klusums — kur gan palicis vējš?... Cik pēkšņi apklususi klaudzināšana... Tomēr nezvēri tur, lejā, kļūst nemierīgi, tie kaut ko nojauš, baltās krēpes saslienas stāvus — redziet, kā tās kruzuļojas, kā šie briesmoņi maina virzienu un griežas uz vietas, tvarsta un uzglūn — nu ari padebesis klāt — dzeltens un pelēks tas izlaužas no zilo debesu lūkām, kas atrodas virs mums, līdzās mums, aiz mums — tas vienīgi gaida... gaida vēju... Lūk, te jau tas atkal ir klāt — bet nu gan pasteigsimies — tas dzenas mums pa pēdām...

Uz klāja plīkšķēja smagas lāses — siltu Džema sajuta šo slapjumu uz savas rokas. Skrienot viņa pavērās augšup — nākamajā mirklī no debesīm irdzēdamas lejup gāzās lietus šaltis; zem kājām gaisā uzšāvās strūklakas, aizplūda prom, bet lietus gāzās lejup varenām gāzmām — tik blīvām, it kā būtu sabrucis milzu aizsprosts.

Straumes spēks notrieca Džemu no kājām. Lavalets pacēla viņu un ievilka zem kādas nojumes. Tur viņi, cieši pieglaudušies viens otram; atbalstījās pret sienu; viņu gaišie, plānie apģērbi samirkuši pielipa miesai. Tieši acu priekšā lejup gāzās lietus straumes, apšļakstīdamas viņus ar smalkiem ūdens pilieniem.

Džema pastiepa ārā roku un saņēma tādu triecienu, ka roka tika atmesta sānis. Cieši spiezdamies pie sargājošās sienas, viņi mēģināja nokļūt līdz kāpnēm, kas veda uz kajītēm. Lavalets smējās: — Uz priekšu! — un viņi cīnījās augšup pa tām. Kad viņi nokļuva sausumā, ūdens no viņiem plūda straumēm. Džema savās cieši piegulošajās drānās stāvēja pie kajītes durvīm kā grieķu dieviete vējā, rokas pacēlusi pie matiem, juzdamās mazliet apreibusi un apdullusi...

Tvaikonis tuvojās Dongnaias upes deltai. Garām mangroves krūmājiem aizaugušām, purvainām salām neskaitāmos līkumos izlocījās upe. Krastmalas bija dūņainas un neapdzīvotas. Aligatori sildījās saulē līdzās straumes atnestajiem koku stumbriem. Tad parādījās pirmie rīsa lauki. Tajos, līdz jostasvietai stāvēdami ūdenī, strādāja iezemieši. Turpat netālu šur un tur ganījās pa bifelim, kas pacēla galvu un sprauslodams noskatījās tvaikonim nopakaļ.

Pēc trīs stundu ilga brauciena kuģis iegriezās Saigonas upes pietekā, un tajā pašā brīdī skatienam pavērās abi Saigonas katedrāles smailie torņi.

Pie kuģa borta piestāja laiva ar valdības karogu. Lavalets pamāja tamilam, kurš atnesa tērauda kastīti. Viņš to nodeva kādam bālam cilvēkam, kurš vairākas reizes paklanījās.

Logi bija līdz galam vaļā. Platie muslīna aizkari mazliet plīvoja agrīnajā vējā. Istabā vēdīja tamarindu aromāts. No atvērtajām durvīm līdz zemajai gultai stiepās zeltains saules celiņš. Aiz loga šalkoja parka koki un čivināja daudzkrāsaini putni.

Džema sēdēja pie spoguļa un sajūsmināta aplūkoja no nevainojama kristāla darinātos slīpētos flakonus, kuros mirgoja kaut kādi šķidrumi opāla un rubīna krāsā. Matētās pūderkārbās glabājās samtains pūderis, kas starp pirkstiem maigi sabirza putekļos. Lēzenos trauciņos vizmoja blāvi krēmi, bet platos kausos bija ieliets rūgteni smaržojošs ūdens. Turpat līdzās vara šķīvjos atradās sandalkoks un kvēpināmās zāles.

Atvērtā loga rūtis meta platu gaismas atspulgu spogulī. Plašā vilnī tas izplūda pāri tualetes galdiņam, pie kura pēc japāņu paraduma tupēja Džema. Spilgti rubīnsarkanos toņos mirdzošie flakoni meta blāvus atspulgus uz galda virsmas. Opālkrāsas ūdeņi atvizēja zeltaini; uz porcelāna trauciņiem, it kā novilkta ar cirkuli, krita spoža, taisna gaismas strēle, bet uz vara šķīvjiem zaigoja draiski atspulgi, un spoguļa plaknē visi šie priekšmeti atstarojās vēlreiz, uz perlamutra toņos zaigojošās pamatnes izskatīdamies daudzkārt skaistāki.

Džema nodevās gaismas un krāsu rotaļai, pilnībā izbaudīdama šīs apgarotās klusās dabas liegi plūstošo harmoniju. Džema mīlēja šīs mazās epizodes un zināja, cik lielu ietekmi tās atstāj uz visu dienu. Brīvas no vēlmēm un to piepildījuma, tās bija it kā izrautas no cēloņu un seku kopsakarības. Tās bija kā negaidītas dāvanas un pārsteidza allaž. Reizēm tās šķita kā tīrā skaistuma atspulgs — tik tālu aiz tām pazuda šo lietu sākotnējā izcelsme. Šie daudzveidīgie atspulgi spogulī bija gandrīz brīnums — tik ļoti tie aizkustināja pēc tā slāpstošo sirdi. Cik nereāla un pārpasaulīga šķita šo saules piesātināto krāsu harmonija! Kuram gleznotājam gan būtu pa spēkam uz audekla atainot spoguļa nespodro atspulgu burvību? Cik pieglaimīga bija tamarindu smarža parkā!... Tāds bija arī sīkais ods, kurš apmaldījies tagad atpūtās uz rokas ar saviem trauslajiem, it kā no gaismas stariem izaustajiem spārniem un garajām, posmainajām kājām, tik tievām kā zirnekļa tīkla pavediens, kurā it kā iemiesojās silfīdu dekadence un kurš tik uzticīgi sēdēja uz gaišā, milzīgā, nepazīstamā kustīgā pamata, kas, gariem viļņiem šūpodamies, izstaro svešādus draudus... Šī silfida uz manas rokas, aizkustināta nodomāja Džema, ar tik liegiem spārniņiem kā dvesma, kas tomēr spēj kustēties tik ātri, ka pagaist kā nebijusi, ar acīm kā punktiņiem, kas tomēr sastāv no tūkstoš fasetēm un nerviem, kā arī reaģē uz gaismu... Ar kājām, tievām kā pavediens, kas tomēr ļauj ķermenim karāties pie gludas stikla virsmas; ak tu, trīs milimetru garā radība, kuras dzīves telpa ir puscentimetra platībā un kura elpo un dzīvo tāpat kā es... Mēs visi esam radīti un nolemti eksistencei. Dzīvība ir kā namamāte ar platām gūžām, kura, savārījusi augļus ziemai, saliek tos stikla traukos un noslēdz, lai tiem nepiekļūtu gaiss, — mēs visi nākam no viena koka un tagad sēžam savās stiklotajās mājās — mēs varam skatīties ārā, taču nemūžam nespējam nokļūt cits pie cita: no vieniem pagatavots šķidrs biezenis, citiem izņemtas serdes, un tie sagriezti gabaliņos, bet vēl kāds iespiests traukā vesels un jūtas daudz sliktāk nekā pārējie...

Džema skatījās spogulī un savilka skumīgu seju, kā rotaļādamās turēdama pie acīm pirkstus, it kā viņai vajadzētu lūkoties ārā caur režģiem. Tas izskatījās tik jocīgi, ka viņa nevilšus iesmējās. Iztrūkusies viņa paskatījās uz odu, taču tas vēl nebija aizlidojis. Piesardzīgi Džema sāniski uzpūta delnai tai vietā, kur atradās kukainis. Tajā pašā mirklī tas pavērsās pretī siltajai elpai un tā spārniņi sakustējās.

Kā tu tiecies pēc siltuma, nodomāja Džema, attālinot roku no sejas. Tad, savilkusi lūpas murskulī, viņa viegli pūta delnas virzienā, radot vēsu vēja plūsmu. Kukainītis kļuva nemierīgs un, ar neatdarināmu lēcienu pacēlies gaisā, aizlidoja.

Džema aizsapņojusies skatījās tam nopakaļ. Cik gan viegli satricināmas ir visas dzīvās radības, viņa nodomāja. Allaž to jauna šī atziņa dara klusu un nerunīgu. Cik daudz skaistuma tajā, ko saucam par sīkumiem! Cilvēks, vēl dzīvs būdams, ir miris, ja nejūtas aizkustināts līdz sirds dziļumiem, kad šādu sarežģītu vēlmju un domu biežņā pēkšņi paveras gaišs klajums... kad pēkšņi aprimst straujā kustība uz dvēseles ceļiem un atbrīvotajā vietā parādās šāds brīnums — atspīdums krāsainā stiklā, krustazirnekļa tīkls rīta sarmā vai zaļi zeltainās skrej- vaboles segspārni.

Lietas pašas par sevi ir labas un mierīgas. Šis te ir kaķis, bet tā tur — sega, taču abi ir pūkaini. Tos var savā starpā samainīt, tad šī te būtu sega, bet tas tur — kaķis, tomēr abi paliktu mīksti kā bijuši. Kāpēc jādomā ar galvu — vai nebūtu prātīgāk domāt ar ādu?

Kāda laime bija pasmaidīt! Apkārtējās lietas joprojām šķita nemanāmi un klusi smaidām. Vai nebūtu svarīgāk ar visu sirdi izjust, cik cieši kristāls iekļaujas delnā, kas to apņem, nekā uzzināt patiesību, par kuru gadu tūkstošiem parūkotās galvas melš visvisādas blēņas?

Tās ir labas un skaidras, un vienmēr uzticīgas pašas sev, šīs mazās lietas, bet par lielajām to ne allaž var sacīt... Vajag tām nodoties ar visu sirdi — kam gan varētu nodoties vēl drošāk... Kā gan var apjaust lielākās lietas, ja līdz galam nespēj nodoties mazākajām... Ak, dzīve ir jāsajūt — vienmēr itin itin visā...

Džema ņēma flakonus citu pēc cita, it kā grasītos izpildīt kādu reliģisku rituālu. Krāsainie šķidrumi atvēsināja ādu. Krēmi darīja to mīkstu. Pūderis piešķīra tai blāvu mirdzumu. Plānais zīds tīkami apņēma ķermeni — slaidās kājas saspringa zem zeķu kņudošā pieskāriena... Rokas pastiepās pretī smaržai, kas ieplūda pa logu... Cik jauna bija pasaule... Cik jauna jutās viņa pati...

Pēc pusnakts viņi brauca uz kāda metisa villu. Šis cilvēks, kura tēvs bija angļu virsnieks, tikai pa pusei bija ķīnietis. Vienīgi šaurās acis nodeva viņa piederību dzeltenajai rasei. Viņš bija gara auguma, viņa kustības — gausas un izsmalcinātas. Džema ievēroja, ka viena viņa roka ir sakropļota. Vēl joprojām ādu klāja graudiem līdzīgi melni pulvera plankumi. No visām klātesošajām sievietēm Džemai bija visgaišākā āda.

Viesus apkalpoja vienīgi annamietes. Lielās glāzēs tās iznēsāja sodas ūdeni un ledus dzērienu, kuru papildināja ar šampanieti. Džema apbrīnoja meiteņu potītes un šaurās kailo kāju pēdas. Tad viņa pacietīgi noklausījās kāda angļa mēļošanā, kurš izrunājās gari un plaši.

Vienā no lielajām zālēm sākās spēle. Galds nebija necik augsts; spēlētāji bija atlaidušies uz paklājiem vai sēdēja uz zemiem soliņiem. Mājastēvs turēja banku. Lavalets dažas reizes izspēlēja un zaudēja. Tad viņš apsēdās un turpināja zaudēt. Džema vēroja spēli. Lavalets, pa pusei pagriezies, paskatījās uz viņu. Džema pasmaidīja un izgāja blakusistabā. Viņai sekoja arī citi spēles vērotāji. Pēc īsa brīža pie galda sēdēja vairs tikai nedaudzi spēlētāji. Likmes sāka strauji kāpt.

Ar akmenscietu seju ķīnietis spēlēja pret Lavaletu. Viņš ņēma kārti pēc kārts un, sejā nepakustoties ne muskulim, paaugstināja likmi. Pēkšņi trīs reizes pēc kārtas viņš pazaudēja ļoti lielas naudas summas. Ar vienaldzīgu seju viņš pabīdīja naudaszīmes pāri galdam. Pēc mirkļa viņš jau tās bija zaudējis. Lavalets pārtrauca spēli un apvaicājās, vai nevajadzētu noteikt, kāda būs augstākā likme. — Kāpēc? — jautāja pretspēlētājs un pamāja kalpotājām. Meitenes atnesa dzērienus, kā arī sardīnes ar sīpoliem un sarkanajiem pipariem.

Banku pārņēma Lavalets. Juzdams sevī lēni mostamies spēles azartu, Lavalets savaldīdamies atlieca muguru. Pēc pusstundas trešais partneris jau spēlēja ar vizītkartēm, kuras aprakstīja ar cipariem. Kad ķīnietis sadzina likmes neprātīgā augstumā, trešā spēlētāja seja kļuva gurdena — viņš bija pazaudējis daudz, un viņam atkal bija jāraksta uz vizītkartes iespaidīgs skaitlis. Kad viņš sāka ciparus saskaitīt, viņa seja briesmīgi nobālēja, bet no rokas izkrita zīmulis. Pirms vēl zaudētājs paspēja atvērt muti, Lavalets sacīja: — Kārtis bija iezīmētas... Es tikai nupat to pamanīju... Pēdējās deviņas spēles neskaitās... — Un piebīdīja zaudētājam visus paspēlētos žetonus.

Acu nepacēlis, viņš atkal sāka jaukt kārtis, tad pārtrauca to un sacīja: — Pārtrauksim spēli uz kādu brīdi — es labprāt pāris reižu ievilktu plaušās opija dūmus. — Viņi piecēlās no galda. Kad viņi iegāja blakustelpā, trešais spēlētājs atvadījās. Lavalets sajuta savā plaukstā mitru, drebošu roku. — Ceru, ka dosiet man iespēju revanšēties, — viņš sacīja atbilstoši tradīcijai un pamāja.

Terasē Lavalets sastapās ar Džemu. — Iesaku jums doties atpakaļ uz viesnīcu, — viņš sacīja. — Esmu spēlē laimējis un negribu tā aiziet. Zēns jūs pavadīs. Varbūt vēlāk mēs vēl redzēsimies...

Tikko grasījos aizbraukt, — atbildēja Džema, — jo gribēju vēl nogriezt tamarindu zarus savas istabas izdaiļošanai. Ceru, ka jums spēlē arī turpmāk laimēsies...

Ja nezaudē kontroli, panākumi neizpaliek.

Vai tādā gadījumā tā vairs ir spēle vai tikai sava veida saskaņota rīcība...

Svarīga nav vis likme, bet sasprindzinājums... Tikai sākumā... Pēc tam viss aizmirstas...

Aizmirstas, — atkārtoja Džema.

Pienāca metiss. — Jums ir skaistas kalpotājas, — sacīja Džema.

Starp tām ir kāda jauna meitene ar zilām acīm — cik dīvainā pretstatā tās ir viņas tumšajai ādai...

Džema sniedza viņam roku. — Rīt es spēlēšu polo...

Lavalets dzīrās viņu pavadīt. Džema atturēja viņu. — Pa šiem pakāpieniem man gribētos nokāpt vienai... Man ienāca prātā kāda doma — gribu ar to parotaļāties, kamēr nokāpju lejā... Lejā viņa vēlreiz paskatījās pāri plecam un pasmaidīja — tērpa dziļajā izgriezumā viņas pakausis izskatījās šaurs, bet mugura lokana...

Smēķējamā istabā Lavalets gulēja uz pīteņa; ķīnietis gulēja viņam iepretī un, izņēmis no sudraba kārbiņas opija lāsi, turēja to virs liesmas, līdz tā apbrūninājās zeltaina, tad iesprauda lāsi pīpes galviņā.

Pie griestiem melni vēlās dūmi. Labā zālīte iespiedās asinīs, piešķirot šai stundai atbrīvotās iztēles spēku, kas dāvāja Lavaletam spilgtu krāsu un piedzīvojumu smaržas izjūtu. Bez skaņas atvērās durvis, un telpā ieslīdēja kāda annamiete. Meitene palika stāvam pie sienas. Lavalets atstūma viņu. Ķīnietis pamāja, un meitene klusām pazuda.

Kāpēc jūs aizsūtījāt meiteni prom? — vaicāja Lavalets.

Man šķita, ka viņa jums nepatīk...

Šobrīd ne...

Ķīnietis pacēla plakstiņus. — Piedodiet — es nezināju... taču ataicināt viņu vēlreiz šajā situācijā diez vai būtu labi...

Protams, ne, — nosvērti atbildēja Lavalets un piecēlās. — Atgriezīsimies pie spēļu galda...

Tur viņi atrada vēl dažus viesus, kas spēlēja kārtis. Varēja redzēt, ka dzerts ticis daudz. Lavalets pieprasīja stiprus dzērienus. Spēle sākās no jauna. Banku turēja kāds anglis.

Lavalets nepievērsa uzmanību kārtīm. Viņu bija pārņēmis azarts. Nu viņš tam ļāvās, it kā no malas vērodams savas emocijas. Lēnām viņā modās tieksme tās kāpināt un pa galvu pa kaklu mesties azartā.

To pašu bridi viņš partiju zaudēja. Tas viņu darīja uzmanīgu, un, pievērsis visu uzmanību spēlei, viņš gruzdošo spēles kaislību nomainīja pret vēsu sasprindzinājumu. Jo vairāk viņš zaudēja, jo augstāk pacēla likmes.

Viens no spēlētājiem apskurbis noslīdēja uz grīdas. Pārējie sasēdās ciešāk, un spēle sāka ritēt straujāk. Aprauti tika nosauktas likmes. Lavalets, ilgi neatņēmis glāzi no lūpām, noliecās pāri kārtīm. Viņš atkal zaudēja. Pēc tam viņš dažas spēles laimēja; tas nesolīja gandrīz nekādu izredžu. Banku pārņēma ķīnietis un spēlēja pret Lavaletu, kurš joprojām zaudēja. Spēle izvērtās par dueli starp abiem tās dalībniekiem. Pārējie vairs nepiedalījās.

Laimēja ķīnietis. Žetoni viņa priekšā uz galda krājās kaudzē. Lavalets, izrakstījis čekus — citu par citu lielākus —, lika tos galdā. Un pazaudēja visus. Tad viņu pārņēma drudzis; viņš parakstīja čekus par ārkārtīgi lielām summām. Izšķirošais brīdis, mirklis starp kāršu pacelšanu un atklāšanu — modināja viņā tādu izjūtu vētru,-kurai iepretī pati izšķiršanās šķita nesvarīga un nenozīmīga, tādējādi kāpinot sasprindzinājumu līdz fantastiskam noreibumam.

Viņš nometa kārtis ķīnietim priekšā. — Spēle nevar vilkties bezgalīgi. Lieku uz spēles pieckāršu summu, kas atrodas bankā, — ar slaidu vēzienu ķīnietis uzmeta galdā visus žetonus un naudaszīmes, — pret to sievieti... Esat ar mieru?...

Jā, — tūliņ atsaucās Lavalets.

Pirmoreiz kārtis uzmeta ķīnietis. Lavalets bija zaudējis. Abi piecēlās kājās. Ar piedurkni Lavalets noslaucīja naudaszīmes no galda, tā ka tās aizplivinājās pāri piedzērušajam, apsegdamas to. Galda virsma spīdēja tukša un svinīga. Lavalets uzmeta kārtis uz tās. Atkal viņš bija zaudējis.

Likme un saspīlējums aizrāva abus. Viņi vairs neatcerējās, kas likts uz spēles. Viņi meta kārtis tā, it kā spēlētu uz dzīvību vai nāvi. Ķīnietis pierāva klāt kāršu kavu — viņa līdz šim tik nekustīgajā sejā parādījās rievas un grumbas, muskuļi ap muti savilkās, vaigi ieduba, ar atvēzienu apmetis kārtis otrādi, viņš caur zobiem šņāca: lūk... lūk... lūk...

Lavalets draudīgi smaidīja, viņa acis meta zibšņus, viņš smējās un smējās, ar troksni mezdams kārtis uz galda un kliegdams: jā un šeit... šeiti Viņš bija zaudējis ceturto reizi. Ķīnietis paņēma kārtis pēdējai — izšķirošajai spēlei. Sākumā viņš jauca tās ātri, tad lēnāk un beidzot, nolicis tās sev priekšā uz galda, stingi uzlūkoja Lavaletu... Viņa acis pauda bezgalīgu naidu... Viņš mēģināja pacelt kārtis, bet aizķēra garām — pārāk stipri viņam trīcēja rokas... Pēkšņi nobālējis, viņš apklusa, apgrieza vienu kārti otrādi — tā bija laba... tad otru... Visa telpa pārvērtās par šalkojošu skaņu virpuli, kurā tikai viens priekšmets bija nekustīgs, viens vienīgs—-mūžīgs: melnā galda virsma ar divām spožām, liesmojošām kārtīm uz tās... Bet līdzās tām viss mirgoja, viss pieauga spēkā... Lavalets, ar dūrēm pret kaut ko atspiedies, pieslējās kājās... Līdzās dārdēja, elpoja, dzīvoja, kliedza... pelēku kāršu kava... Kāda roka... kāda ķetna stiepās pēc tās... satvēra... rāva... atplēsa vaļā... jauca... apmeta otrādi... atmirdzēja ārprātīgi balts laukums ar dunci vidū — ar melnu dunci... Te nu bija trešā kārts... Vētra norima... Pīķis... Dūzis...

Lavalets bija zaudējis.

Ķīnietis bija atslīdzis sēdeklī. Viņa seja izskatījās pelēka. Lavalets paskatījās uz viņu. Paskatījās uz galdu. Pēkšņi atcerējās: “Ak tā!” Mierīgā balsī viņš sacīja: — Stundas laikā viss būs nokārtots.

Tikai vienā svečturī dega sveces, jo Džema mīlēja sveču gaismu. Pēc malajiešu parauga ietinusies sarongā, viņa gulēja uz dīvāna. Tamilu zēns pūlējās apvilkt ap gultu moskītu tīklu. Džema pasauca zēnu un lika viņam nostāties blakus svečturim — viņai patika vērot atspulgu spēli uz zēna ādas. Tad viņa pieaicināja zēnu klāt un lika kaut ko pateikt dzimtajā valodā. Pūlēdamās vārdus atkārtot, viņa draiskulīgi smējās, ja tas izdevās, bet zēns māja.

Very nice... ali right..* — Tad, savilkusi sarongu ciešāk ap gurniem, Džema pūlējās iztēloties sevi iedzimto būdā kā tumšādaino...

Ienāca Lavalets un pavirši noliecās pār viņas roku. Jūs atgriežaties agri, — sacīja Džema.

Pašā laikā... — viņš atbildēja paceldams no grīdas tamarindu zariņu. — Jums taisnība — smarža ir apskurbinoša... Taču jums nevajadzētu šos zarus turēt guļamistabā — to smarža ir naktij pārāk spēcīga un var rosināt nepatīkamus sapņus...

Cik jūs esat norūpējies...

Ne jau tāpēc es ierados. Spēle pie Kolina bija neparasta. Es zaudēju visu un beidzot biju spiests likt uz spēles jūs. Kolins uzvarēja. Jūs jau tik un tā rīt spēlēsiet ar viņu polo...

Džema piecēlās kājās, taču nesacīja ne vārda.

Rīt jums katrā ziņā jāspēlē ar viņu polo...

Jūs grasāties mani... — Džemai sametās mēle, — sakiet, kā tas gadījās...

Ne jau romantisku, bet gan loģisku apsvērumu dēļ. Sākumā nauda, tad čeki, pēc tam žetoni — tad salīdzinoši vēl augstāka likme...

Varbūt jūs pateiksiet man arī to, kurš ierosināja...

Manuprāt, tas nav svarīgi. Taču man šķiet — tas bija Kolins...

Džema uzelpoja. Pēkšņi viņa iesaucās: — Jūs taču ne... — tad viņa

apklusa, pienāca pie Lavaleta, tā ka tas sajuta viņas ādas smaržu, — es varētu jums pateikt, kāpēc nogriezu tamarindu zarus... — Savilkusi sarongas brokāta audumu ciešāk ap gurniem, viņa pētoši uzlūkoja La- valetu, tad devās atpakaļ un, domās iegrimusi, mirkli pastāvēja pie loga rūts. — Jūs grasāties... - Tad viņa metās pie saviem koferiem, atrāva tos vaļā, meklēja kaftt ko, izņēma kādu sainīti un, iespiedusi to Lavaletam saujā un cieši sažņaugusi viņa pirkstus, iesaucās:—Lūk, nauda... ņemiet... to...

Lavalets paskatījās uz sainīti. Atvēra to un ieraudzīja naudaszīmes. Paraustīja plecus. Paņēma naudaszīmes, dedzīgi iesaukdamies: — Ar šādu naudu varu spēli turpināt... — un ātri izgāja pa durvīm. Pēkšņi kaut kas skanēdams nokrita zemē. Sarongas audums izslīdēja Džemai no pirkstiem. Viņa to saturēja un satrūkās. Taču palika tajā pašā stāvoklī — mazliet paliekusies uz priekšu, kā ieklausīdamās nedaudz galvu pacēlusi, vienu roku atbalstījusi pret gurnu, kāju uz priekšu pavirzījusi, it kā grasītos spert soli, ar otru roku satvērusi zīda audumu zem krūtīm... Sveču liesmu atspulgi mirdzēja uz pazemīgi noliektā skausta. Uz grīdas mētājās ziedošie zari. Džema, atraisījusies no sastinguma, lēnām staigāja šurpu turpu. Aiz muguras pāri izkaisītajiem ziediem vilkās brokāta saronga.

Džemu bija pārņēmis dīvains noskaņojums, kas mulsināja un reizē neskaidri vilināja. Vēl viņa nepavisam nedomāja par Lavaleta nedaudzajiem vārdiem; tie viņai šķita nenozīmīgi salīdzinājumā ar situācijas neparastumu, kas viņu bija pārsteigusi. Ne mirkli viņa nešaubījās par šīs prasības nekaunību, pat smieklīgumu. Taču ne jau pati prasība viņu satrauca — viņu mulsināja Lavaleta attieksme pret to.

Pietika jau ar to, ka viņš pieļāva Šādu iespējamību; varēja arī gadīties, ka jau nākamajā dienā viņam šīs norunas izpilde šķitīs absurda. Džemu mulsināja nevērīgā pašpārliecinātība, ar kādu viņš, vēl atrazdamies aizvadītās stundas satraukuma varā, viņai paziņoja šo, viņaprāt, mazsvarīgo lēmumu. Varbūt tas bija cīņas sākums, taču Džema tam neticēja — nezināja to — viņa jutās satriekta, un viņā modās pat neapzinātas šausmas. Tikai vienu viņa zināja skaidri: viņš bija brīvs — nekas viņu nesaistīja — un šī valdonīgā brīvības sajūta, kas untuma dēļ atstūma viņu, Džemu, sānis, bija tā piesātināta ar mistisku patmīlību, ka, tik spēji atklādamās, tā reizē pievilka un atbruņoja...

Džema pārtrauca staigāt pa istabu. Viņš atgriezīsies. Džema bija piemirsusi, ka iedeva viņam naudu un ka līdz brīdim, kad viņš atgriezīsies, viss vēl ir neskaidrs. Džema it kā sajuta viņa klātbūtni. Telpā jautās viņa pievilkšanas spēks... Viņa, Džema, būs spiesta pakļauties, jo sastapās šeit ar tādu indivīda attīstības pakāpi, kurai nespēja līdzināties... Ar attīstības pakāpi tās sākotnējā formā... Bet viss sākotnējais bija galīgi egoistisks... Turklāt viņa jutās bezspēcīga iepretī šīm sākotnējām formām, kuras, kā viņa jau zināja, nekad nepievīla, jo atklāja galveno likumību, kas vadīja sievieti: padevību uzvarētājam... Pārākajam vārti atveras bez kaujas... Kamēr viņš paliek pārākais...

Džema nodrebēja. Šīs trīsas lika pagaist visam — vienalga, vai tās bija bailes, vai noslēpumainā ķermeņu radniecības izjūta, kas aizsargājās un centās izlauzties uz āru... Džemu pārņēma it kā drudzis — prom, prom! —, un viņa sāka steidzīgi saiņot savas mantas, bez apdoma un izvēles metot tās koferos, kas bija nolikti turpat tuvumā, tad pēkšņi pārtrauca darbošanos, pacēla galvu un ieklausījās...

Nakts bija klusa. It kā šķirta no pagājības, nesavienota ne ar ko... No kāda opija krodziņa atplūda īss, apslāpēts troksnis. Aiz loga iekliedzās putns... Džema atbalstīja galvu pret atvērtā kofera vāku un sēdēja tā ilgi — viņa bija nogurusi.

Aiz durvīm atskanēja viegli soļi. Lavalets. Viņš piesardzīgi pavēra durvis. — Pārsteigums. Jūsu naudas žūksnītis man atnesa laimi, iezīmēdams pavērsienu notikumu gaitā. Spēlē tā gadās bieži. To pat var nosaukt par spēlmaņu māņticību. Man neticami veicās. Dīvains gājiens, kas vienpadsmit reizes pēc kārtas man atnesa augstāko laimestu... Vienpadsmit reižu bez zaudējumiem... Tas bija bezgala satraucoši. Atguvu visu zaudēto. Arī jūs. Lūdzu, ņemiet savu naudu atpakaļ...

Lavalets ielika naudas žūksnīti atvērtajā koferī un ieslēdza ventilatoru. — Nakts ir silta un gandrīz vai spiedīga. Pamazām sāk ieplūst vēsums no kalniem. Jums vajadzētu atvērt logus un vēl kādu stundu neizslēgt ventilatoru.

Apgājis apkārt koferim, Lavalets uz brīdi apstājās Džemas priekšā.

Redzu, ka esmu jūs iztraucējis... Jūs esat aizņemta... Arlabunakti!

Džema neatbildēja. Nedomādama viņa nolika naudas žūksnīti malā. Viņa sēdēja un stingi vērās koferi. Lavalets bija pārsteidzis viņu, saiņojot mantas, un pat nepievērsis tam uzmanību.

Pāri viņas galvai lidinājās kaut kas netverams — kāds mākonis, kāda roka, kāds gredzens. Šalkodams tuvojās kaut kas tāds, kas tiecās visu iznīcināt, neko neciezdams sev līdzās... Džema saspringa un tomēr juta savu vājumu — viņa gribēja izlauzties tam cauri un tomēr paieties pretī, viņai bija jāiegūst laiks, viņa gribēja izvairīties un noslēpties, nogaidīt un izlauzties no bīstamās joslas, kas viņu paralizēja un centās iznīcināt, kas tiecās salauzt viņas pretestību uzvaras priekā un jau triumfēja...

Džema beidza sakravāt koferus, aizslēdza tos un uzzināja nākamā vilciena atiešanas laiku. Tas bija nakts ekspresis, kas pēc stundas devās ceļā. Viņa pasūtīja biļetes un, atviegloti uzelpojusi, steigšus devās lejup pa kāpnēm.

Halle bija vāji apgaismota. Nedzirdami šurpu turpu šaudījās balti tērpti zēni. Kāds cilvēks sēdēja pie galdiņa un dzēra viskiju. Apsarkušām acīm viņš uzlūkoja Džemu. Kad aiz muguras palika parks, viņai prātā iešāvās vārds: bēgšana... Taču šis vārds viņu vairs neietekmēja ne mazākajā mērā.

No rikšas pakalpojumiem viņa atteicās: viņai bija nepieciešams paieties kājām, dzirdēt savu soļu stingro ritmu, izjust kustību — savas rokas un visu augumu.

Viņa jutās brīvāk, pārdomāja visu. Taču gluži kā gredzens smadzenes apskāva tumša svītra — kā cilpa draudēja koks, kas neatkāpās... Dzelžaini un stingri tas turēja viņu...

Klandot pie perona pieripoja vilciens. Apkārtējā rosība darīja viņai labu. Kad ekspresis sakustējās, Džema nolaida lejup kupejas logu. Silta un bezgalīga apkārt pletās Indijas nakts.

Piekrītu, — sacīja Sežūrs, — ka šādu stāvokli var dēvēt par padošanos. Taču šāds vērtējums ir vienpusīgs; es drīzāk nosauktu to par estētisku pasaules uzskatu. Tas gluži vienkārši ir tāds esības atspulgs, kam trūkst pirmatnējo alku pēc īpašuma. Un tāpēc tas ir skaists un, cik vien tas šajā atziņas radošajā pasaulē iespējams, arī objektīvs. Subjektīvi nodomi sagādā dzīvē visvairāk moku. Tie aptumšo kopējo ainu... Bet miers allaž ir nozīmīgāks nekā vētra — tāda ir Laodzi gudrā atziņa. Pasauli var iepazīt, neizejot pa durvīm; un, jo tālāk kāds dodas, jo mazāk to iepazīst.

—- Bet vai šāda atziņa neierobežo dzīvi?

Gluži otrādi — paplašina. Tam, kurš nealkst iegūt to īpašumā, pieder visa pasaule. Šobrīd es redzu jūs stāvam sampana priekšgalā; jūs esat jauna un slaida; vējš ieklūp jūsu matos un uzbužina tos, dažbrīd uzmezdams tos jums uz pieres; kā vasarīgais zīds ieskauj jūsu augumu, jūsu locekļus, cik skaisti zem tā izceļas gurnu izliekums, kā pretī gaišajam apvārsnim paceļas jūsu krūtis, cik brīnišķīgi pārgalvīga un aizraujoša ir līnija, kas no nāsīm stiepjas līdz vaiga bedrītēm, kad jūs, kaklu uz priekšu pastiepusi, vērojat plašo jūras klaidu un jūsu acīs atspoguļojas alkas pēc tāluma un meklēšanas prieks. Ja jūs zinātu, kā jūsu galvas aprises izceļas uz šā milzu viendabīgā pamata! Jūsu siluets uz jūras fona — elpojošs, ziedošs, skaists cilvēka augums uz divu varenāko dabas parādīšu — debesu un jūras — fona... Tā ir dzīves simfonija, pati dzīve savā viscildenākajā izpausmē...

Vai viss joprojām paliktu tāpat, ja es jūs iekārotu? Vai tad mokošās alkas neaptumšotu šo pārdzīvojumu, tāpat kā vēja pūsma aptumšo jūras spoguli, kas atrodas zem mums...

Džema ielēca atpakaļ laivā. - Paskatīsimies, kā būs, — viņa sacīja, pārliekusies pāri laivas malai.

Zem laivas pletās pasaku pasaule — koraļļu dārzi. Jūra bija caurspīdīga kā kristāla kauss, un tās dziļākie slāņi spoguļojās maigā zilumā. Gandrīz līdz pašai laivas pamatnei sniedzās koraļļu pilsēta. Reizēm zem laivas ķīļa nočirkstēja kāds nolauzts zars.

No dzelmes balto smilšu pakalniem un ielejām izauga vareni un groteski kalnu kupri un smailes, kas, sazarodamies krāsainos koku un krūmu puduros, veidoja mirdzošu, klusējošu pasauli, zaigojošu visās zila un sārta lazurīta nokrāsās. Šā burvju meža koku zaros ūdensrozes un anemones izpleta savus lēzenos, bārkstainos ziedkausus — adatainus un taustekļiem līdzīgus; īsti nevarēja zināt, vai tie ir dzīvnieki vai augi, kas brīvi peldēja starp šiem kokiem. Iepletuši mirdzošās rīkles, tie steigšus iepeldēja nebūtībā.

Baltajās smiltīs urbās spilgti zilas ofiūras*, visapkārt vīdēja brūnas un sarkanas jūraszvaigznes, pelēki jūrasgurķi ar savu tārpveidīgo ķermeni kūtri līda uz priekšu, violeti krabji pastūma sānis daudzkrāsainas gliemežnīcas, bet pa vidu šiem spilgti violeti ziedošajiem zariem dzirkstīja un vizēja, un šaudījās mazu tirkīzzilu un karmīnsārtu zivtiņu mākoņi kā izšķērdīgi pa roku galam izsvaidīti dārgakmeņi.

Laiva lēnām slīdēja uz priekšu. Tumšādainā apkalpe noķēra jaunu haizivi un trīs pelēkzaļus milzu langustus, kas spārdījās uz laivas grīdas. Džema pavēlēja tos atbrīvot.

Jūs atnācāt pie manis tāpēc, ka no ierastās vietas jūs izrāva un atnesa vētra, kuru es nepazīstu, — sacīja Sežūrs, — un par kuru nekad jūs neiztaujāšu. Jūs esat pie manis, taču sakņojaties kaut kur citur; tāpēc šīs dienas, kamēr atkal netiekat aiznesta prom, sola jums to pašu piedzīvojumu, ko man, proti, piedzīvojumu, kuru es saucu par spoguļa eksistenci. Esamību bez pārdomām un vēlmēm. Kā dīvaina fata morgana tā pacelsies pāri jūsu nākamības nemieram. Vēlāk, kad jūs tuvosieties tai, tā būs kļuvusi par daļu no jums.

Nekad... — sacīja Džema.

Nekad nesakiet nekad...

Kad Sežūrs paskatījās uz Džemu, viņa raudāja. Viņš novērsās, it kā neko nebūtu redzējis.

Varat mierīgi skatīties uz mani. Šīs asaras nav manējās. Tā notiek bieži, kad ieraugu kaut ko tādu kā šeit, lejā, vai kad mani pārsteidz un garām aizslīd kāds brīdis, kad jūtos dzīvei tik tuva kā koka sakne, kad mani kaut kas aizkustina un manā dvēselē paveras durvis, un es samulsusi un domīga ieklausos tajā, tad klāt ir šīs nepamatotās asaras, par kurām es nenieka nezinu... Varbūt šajos brīžos es jūtos tāpat kā jūs... un esmu laimīga... Bet tagad dosimies cauri bangotnei, aiz kuras gluži kā aiz baltas mežģīnes slejas koraļļu rifs.

Sešos no rīta, ap gurniem apmetusi batikotu sarongu un uzvilkusi ar sudrabu izšūtu javiešu jaciņu, Džema skriešus devās no savas istabas uz mazgāšanās telpu, kas atradās īpašā būdiņā. Naktī bija lijis, taču zeme jau atkal bija sausa. Kabīnē viņa ar plato smeļamo kausu uzgāza sev uz galvas ūdeni, tā ka lāses pāri pleciem plīkšķēdamas šļakstījās lēzenajā bļodā, kurā viņa stāvēja. Atsvaidzinājusies Džema iznāca terasē, lai brokastotu. Iezemiešu zēni pasniedza tēju uz ērtā krēsla platajiem roku balstiem; Džema pēkšņi satrūkās — viens no tiem atgādināja tamilu.

Pēkšņi viņas esības apvārsni atkal aizklāja paasais mākonis, no kura viņa bija bēgusi prom, kurš pēdējās dienās šķita aizslaucīts prom. Ar dīvainām bailēm Džema juta, ka nevis viņa izbēgusi no tā, bet gan tas pienācis vēl tuvāk. Tas tuvojās un nebija atturams, jo viņa pati to gaidīja ar vieglām dvēseles trīsām, kaut arī novērsās no tā.

Sežūrs redzēja nemieru viņas acīs. Nojauzdams iemeslu, viņš sacīja: — Šodien mēs brauksim uz sultāna pili Džokjakartā.

Džema atvieglota pamāja. — Jā, dosimies ceļā drīz.

Automobilis ripoja pa salas plakankalnes lielisko lielceļu, aizsteidzoties garām neskaitāmiem sadomaziem rateļiem, kuru vienīgais pasažieris sēdēja ar muguru pret vadītāju. Rateļi, kurus, mundri lēkšodami un skaļi skandinādami zvārguļus, vilka Timoras poniji, braucot atsperīgi šūpojās. Kanēļkrāsas ķīnieši ar kailu ķermeņa augšdaļu un saspringtiem, noliesējušiem muguras muskuļiem pacietīgi rikšoja, iejūgušies divriteņu vāģos, kuros cienīgi svīda miesās kuplas holandietes. Ceļa malā skumīgi stāvēja vērša vilkts pajūgs. Dzīvniekam bija skaisti, plati izliekti ragi; tas stāvēja, nepievērsdams ne mazāko uzmanību vīriem, kas, strauji žestikulēdami un nomelnējušiem zobiem siri gremodami, aplūkoja salūzušo riteni. Ratos, cieši saspiedušās cita pie citas, tupēja bariņš javiešu spilgtos, ar lieliem ziediem batikotos apģērbos, čivinot kā cīruļu bars. Ziņkāriem skatieniem un īsiem izsaucieniem viņas pavadīja automobili. Dažām no ratos sēdošajām sievietēm ap galvu bija aptīts plīvurs ar zelta vizuļiem un ausīs lieli riņķi.

Automobilis iegriezās kasijas koku alejā. Augstajās galotnēs šūpojās milzīgi, granātsarkani ziedi, nokarādamies lejup gluži kā plecos nevērīgi uzmests lakats. Ceļš plašiem lokiem veda kalnup. Visapkārt klajumā slējās vulkāni, atgādinot milzu kurmju rakumus. No Bromo pret debesīm pacēlās dūmu strūkla.

Pa blāvi sārtajiem un pelēcīgajiem kalniem augšup kāpa tumšzaļi meži. Pusceļā tie pagura un izlaida no rokām kailās virsotņu smailes. Visapkārt pletās milzīgas kafijas, tabakas un kokospalmu plantācijas. Pāri risa lauku blāvajām terasēm slīga sudrabota migliņa. No birztalām iznira musulmaņu lūgšanu namiņu trīspakāpju jumti, spoguļodamies rāmajos dīķos savā pakājē.

Aiz tamarindu un hinīna kokiem, gluži kā laika aizmirsti, sapņoja balti bungalo. Aizvien biežāk parādījās glītas, ar nomelnējušām palmu lapām apjumtas mājiņas, kas mijās ar krāsainiem, caur un cauri kokgriezumiem rotātiem risa šķūņiem ar tālu izvirzītiem jumtiem.

Trausla auguma indieši bez skaņas soļoja starp steidzīgiem ķīniešiem. Sežūrs, iegriezis automobili dārzu priekšpilsētā, apstājās pie kāda drauga mājas. Omulīgais holandietis iznāca viņus apsveikt. Bars linmatainu bērnu apstāja Džemu, saspringti viņu vērodami. Mājasmāte slimoja ar aizdusu; viņas sprogainie mati liecināja par negritu asiņu piejaukumu. Starodama aiz prieka, viņa lūdza ciemiņus verandā uz maltīti.

Tur mājasmāte ar noslēpumainu sejas izteiksmi sāka gatavot Džemai rīsa ēdienu, iemaisīdama ar rīsiem pildītā šķīvī sīki sagrieztus kaltētu un svaigu zivju gabaliņus, sakapātu vistas un pīles gaļu, sasmalcinātas omletes gabaliņus, kā arī dažādos veidos sagatavotas olas, papildinot šo maisījumu ar čatniju, Bombejas graudiem, ingveru, sīpoliem, pipariem un vēl kādām noslēpumainām Javai raksturīgām garšvielām. Tad viņa uzmundrinoši pamāja. Džema ēdienam ķērās klāt nedroši, bet pēc tam notiesāja visu porciju. Baskājaina meitene, kuras āda bija olīvkrāsā, atnesa augļus. Džema priecājās par ledusauksto mango plūmju svaigo mīkstumu, sulīgajām melonēm, sarkanajām dateļplūmēm, lieliskajām papaijāņi, mango augļiem, adatainajiem rambutaniem, bet, kad galdā parādījās dorio, viņa izbailēs gribēja bēgt no briesmīgās trūdu dvakas, ko izplatīja šie gaļīgie augļi, kas pirmatnējos mežos ir tīģeru iecienīts kārums. Taču, kad Džema, pārvarot lielo pretīgumu, tos pagaršoja, viņa bija pārsteigta par šo augļu izsmalcināto riekstu krēma, mokas un putukrējuma garšu.

Pievakarē Džema un Sežūrs brauca uz pieņemšanu sultāna pilī. Ejot cauri dārziem ar puķu dobēm un koku puduriem, garām sultāna sievu pelddīķiem, viņi sasniedza pils terasi, pie kuras stāvēja divi ziloņi, kas, snuķus pacēluši, skaļi taurēja. No pils izsteidzās daudz ja- viešu un nokrita gar zemi. Parādījās ceremonijmeistars un aizveda

svešiniekus uz kratona zāli. Pie tās sienām no vienas vietas karājās krāsaini indiešu audumi. Zāles malās, saspiedušies cits pie cita, sēdēja javieši svētku drānās — spilgti sarkanās biksēs un zaļos vai baltos svārkos. Neskaitāmi prinči, notupušies uz flīžu grīdas, saliektām mugurām līda tuvāk sultāna tronim, kuru aizsedza pērļu virteņu aizkars.

Ceremonijmeistars pavadīja Džemu un Sežūru līdz sultāna tronim; tūliņ pazinis Sežūru, sultāns pabīdīja sānis pērļu virtenes un uzsāka ar viņu dzīvu sarunu. Sultānam bija izteiksmīga, tukla seja un biezi ar tušu apziestas uzacis. Pievērsies Džemai, sultāns kaut ko malajiešu valodā pajautāja Sežūram. Tas atbildot pakratīja galvu. Tad sultāns lūdza viņus ierasties vakarā vēlreiz. Spēlēšot gamelans.

Sultāna sievas gandrīz visas bija no Preangeras provinces. Viņas bija trauslas, ar brīnišķīgām gazeles acīm, kas piešķīra viņām grūtsirdīgu grāciju. Džema neatcerējās, ka jebkad būtu redzējusi tik zeltaini vizmojošu ādu.

Sultāna zirgu staļļus pārvaldīja vācietis ar sirmu bārdu. Tīros steliņģos stāvēja Austrālijas meļņi un palsi ērzeļi. Kratona pagalmos rotaļājās nosmulējušies bērneļi. Dažos no šiem pagalmiem pie sienas bija piesliets goda vairogs, kas liecināja par bērnu karalisko izcelsmi. Bērnu tuvumā slaistījās beteļpalmu lapas gremojoši kalpotāji.

Drīz vien pienāca nakts. Dārzu tumsā kā gaiša saliņa mirdzēja pils zāle. Galminieki tupēja uz flīzēm izliktās grīdas. Vienīgi sultāns sēdēja, taisni izslējies. Pēkšņi gamelana dalībnieki nosvērtā un drošā ritmā sāka spēlēt senu kaujas deju.

Zālē lēnām ienāca dejotājas. Kailo auguma augšdaļu greznoja šaurs, zeltīts ņieburs. Brīnišķīgos gurnus cieši apvija persikkrāsas un smaragdzaļi zīda lakati. Zem stingri piegulošā, plānā auduma ik solis šķita bezgala pavedinošs.

Meitenes nodejoja ainu no varoņteiksmas, kā arī topengu—masku deju. Tad mūzika mainījās — gamelans sāka spēlēt klusāk un maigāk. Džema aizrautīgi klausījās. Grūtsirdīgi ieskanējās vara šķīvji, klusināti ierībējās bungas, siongi un arfas, ieelsojās cītarai un vijolei līdzīgi instrumenti. Melodija pieauga līdz klusinātai, saldi plūstošai kantilēnai, tā ka šķita — nevis divi desmiti iezemiešu atskaņo šo svešādo mūziku, bet tā lāsēm pil no nakts tumsas, smaržīgajiem dārziem, no plašā debesjuma, izgaistot grūtsirdīgi drebošos akordos. Kad visi pārējie instrumenti apklusa, uzvirmoja aprauta, dreboša, dzīva melodija, tad liegi kā bišu strops sāka dūkt vibrējošas gonga skaņas, maigi ierībējās vara šķīvji, pa starpām sudrabainus arpedžo toņus bārstīja arfa, bet pāri šim liegam čukstam līdzīgajam skaņu virpulim te cēlās, te grima stīgu instrumentu balsis — tad šķita, ka muzicē pati dienvidu nakts, tā bija pamodināta sfēru harmonija, kas skanēja gluži kā serafu balsis.

Sultāns piecēlās un kopā ar trim slaidām dejotājām uzsāka deju — tā bija kāda liriska improvizācija. Izstiepušas rokas kā lidojoši tauriņi, meitenes liegām kustībām griezās ap sultānu. Pamazām meitenes kļuva aizvien rāmākas, viņu soļi aizvien īsāki, līdz beidzot, viegli trīsot, viņas sastinga, stāvot uz pirkstgaliem, kas tik tikko manāmi griezās. Bet visas jūtas, ko viņas grasījās izteikt, atspoguļojās uz augšu paceltajās sejās un rokās. Plaukstas atdzīvojās, rokas, kustēdamās ar čūskas piemīlīgo grāciju, izlocījās maigos apļos un spirālēs kā ziedoši zari vējā, pirksti sakustējās un izstiepās, dejoja tikai rokas — aizvien vēl tikai rokas — skaistās, slaidās rokas un pirksti — tikai tie izteica saviļņojumu, kamēr augums stāvēja kluss un nekustīgs.

Gamelans skanēja kā nogrimuši zvani jūras dzelmē «ka tik pārpasaulīga un sapņaini klusa bija tā balss. Un gluži kā raibi, dīvaini pasaku tēli, kas atrodas uz robežas starp augiem un dzīvniekiem, un kā jūras dzelmes ziedi kustējās dejotājas, kā arī sultāns šajā rāmi plūstošajā ritmā, kurā kopā savērpās gaisma, krāsas, sievietes un skaņas.

Džema un Sežūrs klusēdami atgriezās mājās. Vēl labu brīdi viņi nosēdēja kopā ar holandiešiem zem svētā varinga koka virszemes sakņu mudžekļa. Mājas saimnieki stāstīja par javiešu dīvaino mīlas mākslu; aptinušas iemīļotā matu ap tīģera galvaskausa šķembu, viņas nēsājot to līdzi tik ilgi, līdz mats satrūkstot. Tad iemīlētais vīrietis esot nonācis viņu varā. Holandietis stāstīja par baltajiem vīriešiem, kuriem, lai arī kā viņi pretotos, esot allaž jāatgriežas pie savām krāsainajām sievām. Džema bija mazrunīga... Kad sarunas apsīka, pavisam klusu no pretī esošās pils atskanēja gamelana skaņas... Dūca gongi, modinot tādas atmiņas, kas negribēja izbalēt.

Pulksten desmitos vakarā franču tvaikonis, dodamies uz Honkongu, uzņēma kursu uz Perlas upi. Džema stāvēja uz otrā klāja un nolūkojās ostas uguņu jūrā. Kā mirdzoši naktstauriņi tūkstošiem sampanu izspurdza cauri ostas ūdeņiem un sāka riņķot ap kuģi. Sampanu lukturīšu garās virtenes nokarājās pāri straumei. Mazliet tālāk spoži mirgoja laternas neskaitāmu burinieku, tvaikoņu un karakuģu mastos. Pavisam tālu zvīļoja trīs spoži apgaismoti pasažieru tvaikoņi. Uz sauszemes taisnā rindā stiepās ostmalas ielu elektriskā apgaismojuma spuldzītes. Pa starpām zibēja rikšu lukturīši un automobiļu starmešu kūļi. Aizmugurē rēgojās Praka tumšais siluets, pie kura gluži kā mirdzošas bezdelīgu ligzdas lipa eiropiešu mājiņas. Vientuļas un trīsošas šīs uguntiņas lidinājās naktī, kas lejā pavērās kā baiss bezdibenis un bija daudz spēcīgāka par visu pārējo... Reiz tumsa sacelsies un pēkšņi izlauzīsies — tad tumsas straumes putodamas trauksies uz priekšu un apris bezpalīdzīgo uguņu virtenes. No agrīnās rīta stundas vatei līdzīgā blāvuma, zeltainas saules apmirdzēti, iznira baltās katoļu katedrāles augstie torņi. Upi šķērsoja dzenratu kuģi, lejup pa straumi peldēja ķīniešu džonkas, pa divām piesietas pie neliela tvaikonīša un stāvgrūdām piebāztas ar jautri čalojošiem cilvēkiem. Plīkšķēdami vējā, plivinājās gari, daudzkrāsaini karodziņi. Zvejnieki, izvilkuši naktstīklus, pacēla enkuru, lai aizvestu zivis uz tirgu. Tad visapkārt parādījās vesels mudžeklis sampanu.

Šķita, ka uz šīm peldošajām bambusa laivām sev mājvietu ierīkojuši neskaitāmi cilvēkveidīgo grauzēju bari. Laivas priekšgalā atradās istaba ar apaļu jumtu, stūres galā — vēl viena, tāpat apjumta telpa. Starp abām bija atklāts, brīvs laukums — vienīgā vieta, kur laivas iemītnieki varēja izslieties pilnā augumā. Par spīti tam, visās laivās čumēja un mudžēja cilvēki. No visām istabām blenza dzeltenādaino kuģotāju sejas; ar zirnekļiem raksturīgu rosību tie cits citam pāri līda uz starptelpu tā, it kā viņu locekļiem būtu vairāk posmu nekā jebkuras citas rases piederīgajiem. Bērni, ar virvēm nodrošināti pret ievelšanos ūdenī, rāpoja šurpu turpu pieaugušajiem starp kājām; pinkaini, novārtā pamesti suņi tupēja uz apaļajiem jumtiem, sariedamies no laivas uz laivu; pa džonku malām, līdzsvaru ieturot, pastaigājās kaķi; šajā jūklī netrūka arī vistu, kas steidzīgi uzknābāja pa nejauši atrastam graudam.

Lejā, cieši līdzās kuģim, Džema kādā sampanā ieraudzīja vistu ar daudziem pūkainiem cālēniem; kladzinot un spārnus sitot, tā bezbailīgi meklēja barību saviem mazuļiem.

Ar garām kārtīnf laivas tika pastumtas katra savā virzienā. Ugunskuros, virs kuriem vārījās ēdiens, šaudījās liesmas. Citos sampanos tika izliktas apskatei un piedāvātas preces. Gaisā skanēja spalgi, skarbi kliedzieni. Tie lidoja no laivas uz laivu. Līdzko kāds garāmbraucošs tvaikonis sašūpoja laivas, veseli šīs peldošās pilsētas kvartāli izkliedza mežonīgus lāstus, ķēmīgi sašķobītas sejas izgrūda ķengas, kalsnējas dūres draudēja, bet rīta saule meta zeltainus, drebošus apļus pāri ūdens klaidam, pāri brūnajām laivām un mazajām istabiņām, tā ka tur novietotie mājas altāri un raibie izgreznojumi spīguļoja vien. No laivu biežņas atraisījās aizvien vairāk un vairāk laivu, un, mezdamas lokus ap tvaikoni, tās mēģināja turēties tam līdzās — kaķa veiklībā slaidi augumi, palēkušies gaisā, rāpās uz klāja, piedāvādami iznomāt savas laivas, kas trakā sacensībā traucās uz noenkurošanās vietu — lūza airi, izveidojās neatšķetināms mudžeklis, skanēja apdullinošas klaigas. Pie stūres stāvošās sievietes, savu draugu piekrišanas saucienu uzmundrinātas, griezīgā balsī izķērca cita citai veltītus lamuvārdus, līdz balsis aizrāvās — valdīja briesmīgs troksnis. — Tāda ir Āzija, — Džemai sacīja Sežūrs.

Pie mājām visas sienas garumā karājās zili un zeltaini lakotas plāksnes ar uzrakstiem. Pie zīda audēju letēm vilināja tabakbrūnā un baložzilā krāsā zaigojoša zīda baķi. Aiz galdiem vai blakus tiem bija novietotas stelles, kur pusauga zēni, šaudīdami atspoles, veidoja velkus. Citās ielās sēdēja zeltkaļi un sudrabkaļi, kā arī ziloņkaula griezēji. Šeit, uzcītīgi darbojoties, tika radīti bagātīgi gravēti, filigrāni darbi. Jaunas sievietes darināja zilus rotājumus, sirmgalvji neticami piesardzīgi darbojās ar šauro kaltu, lai no ziloņkaula izgrebtu trauslus meistardarbus. Pie plāksnītēm ar senču vārdiem, kā ari nelielo Būdas statuju priekšā ielas stūros dega kvēpināmās sveces.

Iekārti lūku pavedienā, tika svērti gurķi, ar milzīgiem nažiem grieztas gabalos asiņainas zivis, netīrs resnvēderis mazgāja rutkus, iemezdams tos toverī un mīdīdamies pa tiem ar kājām. Vienā no veikaliņiem divas sievas šņāca viena uz otru kā čūskas. Kādā citā bija izliktas pārdošanai pīles, vistas, suņi un žurkas. Miesnieka veikala priekšā patlaban tika kauts zirgs. Ar baismu kliedzienu, ārprātā plati ieplestām acīm, dzīvnieks sabruka uz ceļiem, no nāsīm tecēja sarkanas putas... Atskanēja mirstoša cilvēka nopūtai līdzīga aizkustinoša skaņa... Tad, ar pakaviem dauzīdams bruģi, dzīvnieks saļima... Vaļējos bārddziņu veikaliņos tarkšķēja visās pasaules valodās. Spēļu namos klaudzēja kauliņi — dažās stundās kūliji pazaudēja visa gada algu.

Kalpotāji, žvadzinādami maisiņus, staigāja apkārt, iekasēdami iemaksas un ar gariem kokiem padodami naudu lejup — uz apakšējo zāli, tādā pašā veidā paceldami augšup laimestus. Turpat līdzās atradās priekamājas, kurās bija istaba pie istabas, stāvs pie stāva... Mazi, bagātīgi apgleznoti stikla lodziņi, melnkoka sēdekļi ar perlamutra in- tarsijām, ārkārtīgi trausli tējas galdiņi, krāsotas, gandrīz vai ar emalju pārklātas sejas, kas, krāšņi tērptajiem augumiem automātiski kustoties dejā samisena skaņu pavadībā, dziedāja skumīgā falsetā, ar lūpās sastingušo smaidu izskatījās kā nedzīvas.

Daudzās istabās atradās mākslinieciski lakoti, noapaļoti mirušo zārki. Piederīgie uz tiem lika tēju un augļus, dega kvēpināmās sveces. Ejot tālāk, viņi nonāca pie cietuma ēkām. Sežūrs pameta vienam no sargiem, kam pieri bija saēdusi kāda slimība, pāris sudraba monētu. Sargs viņus izvadāja pa pagalmiem un kamerām. Cietumnieku kakli bija ieslēgti smagās dēļu siekstās. Ieraugot svešiniekus, viņi ķērca ne vairs cilvēciskās balsīs. Starp ieslodzītajiem bija arī novārgušas, skrandainas sievas ar bērnu pie krūts. Sargs pļāpīgi stāstīja, ka lielākā daļa šo sievu nekad īsti neizguļoties, jo smagie dēļu kluči viņas traucējot tā, ka, iemiegot uz ilgāku laiku, esot jābaidās no noslāpšanas. Tad sargs atslēdza kameru, karā sprieduma izpildīšanu gaidīja uz nāvi notiesātie. Ar velnišķīgu smīnu, kas atsedza melnas spraugas mutē, kā arī dažas nodzeltējušas zobu saknes, sargs aprakstīja soda vietu. Trīs dienu laikā šiem radījumiem tikšot nocirstas galvas. Tās ielikšot krūkās un iemetīšot ūdenī.

Ar riebumu, uzmācīgas ziņkāres tirdīta, Džema skatījās uz nožēlojamo cilvēku čupiņu, kas stingi vērās tālumā. Kāda veca sieva, uz visām četrām atrāpojusi pa grīdu, riebīgā veidā pacēla gaisā savas skrandas. Sargs, vienaldzīgi iespēris sievai pa vēderu, tā ka viņa sāka vemt, pastāstīja, ka šī sieviete tiks nogalināta par noindēšanu. Grīļodamās piecēlusies, sieva atkal rāpoja uz priekšu, cik tālu vien atļāva ķēde, vilka un raustīja to, vaidēja, kauca, tad, atrāvusi vaļā apģērbu, pastiepa rokas pretī jaunam kūlijam, kas stulbi blenza viņā.

Līdzās Džemai atskanēja vaidi. Netīras rokas lūdzās ubaga dāvanu. Džema nobālēja: pēc trim dienām šī dzīvā, posmos sadalītā, locītavās kustīgā, gribai paklausīgā roka būs pārvērtusies nekustīgā līķa ķetnā ar sarecējušām asinīm, stingā un nedzīvā... Acis būs sastingušas — pēc nedaudzām, skaitītām stundām pasaule šai radībai ies bojā. Taču vēl pēc trūcīgajiem ubaga grašiem pastiepa roku šī radība, kuras pasaule nogrims, pirms saule viņpus upes norietēs ceturto reizi... Cik bezjēdzīgi...

Nākamā apstāšanās vieta bija Hanko. Dažas dienas viņi nodzīvoja viesnīcā, kas piederēja kādam vācietim, — senlaicīgā ēkā ar šauru verandu, bet augstām, vēsām istabām un plašiem gaiteņiem. Pa Dže- mas istabas logiem varēja redzēt upi. Augu dienu viņas acu priekšā rēgojās balta lielgaballaiva, upes tvaikoņu silueti un džonku buras. Aiz tām vienkāršās līnijās pavērās Ķīnai raksturīgā ainava: lēzenais upes krasts, pelēkais, mājām aplipinātais Vutčangas pakalns, kāda pagoda, zemas zilganu kalnu grēdas pie apvāršņa. Džonkas atgādināja akmenī pārvērtušos gadus. Dažām no tām bija vēdekļveidīgi airi. Laivu aizmugures apēnoja bambusniedru buras. Airi atgādināja izstieptas ķetnas. Uz laivu malām tupēja cilvēki un no sarkanām un zilām bļodiņām ēda rīsus.

Tālāk viņi pa Jandzi upi brauca līdz Ičanai. Pilsētā valdīja satraukums. Daži laupītāji, turējuši bailēs visu apkārtni, bija notverti, un viņiem draudēja nāvessods. Kājās bija visi pilsētas iedzīvotāji. Soda vieta atradās tūliņ aiz pilsētas. Uz turieni tika aizvilkti visi notiesātie. Viņi izturējās vienaldzīgi. Pirmais nolaidās uz ceļiem. Bize viņam jau bija nogriezta. Sežūrs un Džema stāvēja tā, ka varēja pārredzēt visu laukumu. Džemas sejā ar sakniebtajām lūpām blāvi izcēlās vaigu muskuļi. Briesmīga ziņkāre, kas viņu pašu biedēja un šausmināja, salti lodāja pa dzīslām, paralizēdama viņu. Džema gribēja novērsties, taču locekļi atteicās klausīt — tie bija sastinguši kustībā...

Slēgtajā aplī ienāca bende. Pūlis atdzīvojās, uzvirmoja balsis, pa gaisu lidoja draudi, atskanēja ļauna prieka pilni kliedzieni, pret notiesātajiem pacēlās dūres. Sā trokšņa vidū plats, tauks un vienaldzīgs stāvēja kāds ķīniešu tirgonis ar daudziem masīviem, briljantiem rotātiem gredzeniem uztūkušajos pirkstos. Smēķēdams garu, melnu cigāru, viņš laiku pa laikam paskatījās pulkstenī. Tīksmīgi pagriezies, viņš kaut ko sacīja aiz muguras stāvošajiem. Bende, pasvārstījis rokā zobenu, no aizmugures piegāja pie ceļos noslīgušā ķīnieša. Pūlis aizturēja elpu. Klusumā ar novēlošanos atskanēja vienīgi kādas sievietes smiekli. Tuklais ķīnietis, izņēmis no mutes cigāru, smīnēdams aplaizīja lūpas.

Pēkšņi Džema ievēroja, ka bendem ir daudz gaišāka ādas krāsa nekā apkārt stāvošajiem. Viņa ķermeņa augšdaļa blāvoja olīvzeltaina. Pie mongoļu rases viņš acīmredzot nepiederēja. Sejas veidojums bija gandrīz vai eiropeisks. Ar pārsteidzošu skaidrību Džemas apziņā iespiedās ikviena šā cilvēka kustība, it kā smadzenes strādātu ar kinematogrāfisku laika lupu. Bendes plecu muskuļi sakustējās, bicepsi saspringa, paceļoties rokai, kam pārskrēja viļņaina ēna, muguras muskuļi savilnījās, nemanāmi sašūpojās ceļgali, augums noliecās, pagriezās sāņus, zobens lidoja atpakaļ... Tad acu priekšā mirgojošs nozib- snīja atspulgs, un pēkšņi tur, lejā, ripoja, ripoja, ripoja — šausmās Džema iecirta nagus delnās — tur, atdalīta no ķermeņa, viena pati ripoja cilvēka galva... un neizprotamā, neaptveramā kārtā tur uz ceļgaliem tupēja ķermenis ar briesmīgu brūci galvas vietā, ķermenis, no kura gaisā šļācās trīs asiņu strūklas.

Kad bende noliecās un pacēla zobenu, Džemu bija pārņēmusi neprātīga vēlme kliegt, lūgties, satvert viņa roku, lai atturētu no briesmīgā, kas draudēja notikt, — no dzīvības iznīcināšanas, no tā, kuru viņa tumši un juceklīgi nojauta kā neizpērkamu grēku... Vai bendes roka nevērsa šo iznīcības ieroci arī pret viņu, vai tur nemētājās viņas kakls, vai nāve kā asinskāra plēsoņa neuzbruka dzīvībai vispār — visām, visām dzīvībām... Bezpalīdzīgi ieplestām acīm Džema cīnījās ar savu satraukumu, viņa nespēja aptvert, kāpēc neviens nepretojas — šie nelgas tur, lejā, ar acīm, deguniem un mutēm dzeltenajās sejās, kāpēc viņi nekliedza, nerēca un nemetās kā vētra pretī briesmonim, kurš ar kailu muguru lunkani kustējās, baisā vieglumā cilādams zobenu... Viņai bija jākliedz, jāsauc, jāaizkavē... bet pēkšņi sirdi trāpīja it kā spožs zibens stars — sasprindzinājums atslāba, kliedziens izlauzās pāri lūpām kā kluss, aizsmacis vaids, krampjaini savilktās dzīslas kļuva mīkstas kā medūzas miesa. Bezgalvainais ķermenis sabruka, pārvērzdamies par asiņainu, mīklaini nekustīgu masu, un tika aizvilkts prom. Mazpamazām zemē iesūcās melnās asinis. Pienāca nākamais notiesātais. Atteicies no acu apsēja, viņš nometās ceļos pie pašas asiņu palts. Viņa seja pauda pilnīgu vienaldzību. Skatienu nepacēlis, viņš tūliņ nolieca galvu soda izpildīšanai. Pēkšņi Džema juta vēlmi paskatīties uz bendi. Viņš, atspiedies uz šķēpa, stāvēja notiesātajam aiz muguras, seju savilcis smaidā, kura nozīmi Džema ar saviem baismi saasinātajiem jutekļiem uztvēra uzreiz.

Spēji novērsdamās, Džema devās prom. Pēkšņi, iedomājot par tikko redzēto izrādi, kas palēnām sāka aizmirsties, viņu pārņēma spējš prieks par iespēju dzīvot — vēl dzīvot. Taču redzētais joprojām turēja viņu savā varā. Viņa ievaicājās Sežūram: — Kas ir šis... — viņa mirkli vilcinājās, — bende?

Kad Sežūrs neatbildēja, viņa, pēkšņa impulsa satraukta, ievaicājās vēlreiz: — Kas ir šis bende?

Viņa māte bijusi meksikāniete, tēvs — nēģeris. Viņš runā angliski, spāniski un ķīniski un dzīvo šeit jau piecus gadus. Šim cilvēkam ir dīvains dzīves gājums. Es pazīstu viņu, jo esmu šajā pilsētā sesto reizi un iepazinos ar viņu jau otrā apmeklējuma laikā. Jums šovakar vajadzētu aprunāties ar viņu...

Džema strauji pacēla skatienu. Izbrīnīta un juzdama kvēlu līdzjūtību. Tomēr viņa nepretojās.

Gaisā čaukstēja palmu lapu vēdekļi, jo vakars bija tveicīgs. Lēniem vēzieniem tie saviļņoja blīvo gaisa masu līdz gurdai kustībai. Pie pārceltuves piestāja Vučangas tvaikonis; balsu jūklis atplūda līdz Džemas istabai. Varēja saprast, ka tur par dienas peļņu strīdas Jandzi olu tirgoņi.

Uzskatiet, ka istabā neviena nav, Ben Minketon, — sacīja Sežūrs, un tā nu viņi runāja savā nodabā. — Es zinu, ka reizēm jūs tā darāt un ka jutīsieties atvieglots, uzzinot pārējo cilvēku domas. Šeit atrodas vienīgi tādi cilvēki, kas jūs sapratīs...

Vēl brīdi valdīja klusums. Tad Minketons, atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, stingi vērās kaktā. Pēkšņi viņš vienmuļā balsī ierunājās:

Tie ir seni notikumi, kurus esmu gandrīz jau aizmirsis, Sežūr. Pelnīju savu dienišķo maizi reiz, strādādams kolonijās par matrozi uz kāda holandiešu tvaikoņa, tad kādu dienu mūsu kuģis noenkurojās ostā. Vakarā es aizgāju kādai meitenei līdzi uz viņas dzīvokli. Bija pagājis jau krietns laika sprīdis, kopš pēdējo reizi redzēju sievieti, un es biju iemīlējies viņas gaišajā ādā gluži kā kuģapuika. Viņa bija tik paklausīga un pretimnākoša, cik vien varēja vēlēties. Taču ar to visu man nepietika — mani māca dīvains izmisums, ka nespēju iegūt viņu vēl pilnīgāk. Kad palaidu viņu vaļā, mēs atkal bijām divi cilvēki — es un tas otrs. Tad mani sagrāba niknums — kā tad tā? Mums bija jākļūst par vienu cilvēku... Es gribēju iespiesties viņā, ieplūst viņas asinīs, taču nezināju, kā to izdarīt. Tad es kļuvu mežonīgs un sāku viņu žņaugt. Taču tas nenotika apzināti — vienīgi tad, kad viņa, acis iepletusi, sāka pretoties, pamanīju, ko dara manas rokas. Tad es sapratu, ka žņaudzu viņu, taču palaist sievieti vaļā nespēju — trīsošais ķermenis, kas sitās uz visām pusēm, mani satrauca tik ļoti, ka nepamanīju: viņas pretestība kļūst vājāka. Atjēdzos tikai tad, kad sieviete bija jau mirusi. Man bija jābēg, un es arī aizbēgu. Taču atbrīvoties no atmiņām nespēju. Šīs jūtas bija stiprākas par visām, kuras līdz šim pazinu.

Sapratu, ka tāpat darītu arī turpmāk. Taču es negribēju nogalināt nevienu nevainīgu cilvēku. Varbūt nav liela bēda par novazātu netikli, jo viņa bija veca — vienīgi iepriekš nebiju to pamanījis, taču nogalināt es nebiju gribējis. Galu galā pēc daudziem klejojumiem nonācu šeit un dabūju šo vietu, jo mans priekšgājējs tikko bija nomiris. Šis amats ir godājams, un algu man maksā valsts. Un tāpēc viss ir kārtībā. Tagad jūtos mierīgi, jo esmu saņēmis to, kas man nepieciešams...

Domīgi pamājis, viņš vēroja savas rokas. Tad mazliet dzīvāk sacīja: — Pirāti, ja tie ir ķīnieši, vienmēr pret nāvi izturas vienaldzīgāk nekā pārējie. Taču dažkārt man pagadās arī krievu jaukteņi un metisi. Sākumā tie mierīgi nāk man līdzi. Taču, līdzko pirmais ir kritis, nākamais mēģina aizstāvēties un bailēs rausta savas važas kā tīģeris. Tad viņš ir jāsavalda, un es metos viņam virsū, kamēr piesienu pie mietiņa. Šie mirkļi man nozīmē daudz vairāk nekā nogalināšana. Tā raustās zem maniem pirkstiem, šī dzīvība, kas tiecas aizbēgt, bet es, turēdams to aiz rīkles, izjūtu savu pārspēku — esmu kungs pār to un neļauju tai izsprukt.

Viņš bija ļoti atdzīvojies un runāja satrauktā balsī. Tad pasmaidīja un sacīja: — Divdesmit septītajā jūlijā caur manām rokām izgāja uzreiz četrdesmit viens vīrs — visa laupītāju džonkas apkalpe. Kapteiņa galva, kad grasījos to ielikt krūkā, vēl iekoda man pirkstā. Viņš bija briesmīgi stiprā balsi kliedzis un, kad viņu sasēja, apvēmis visus apkārtstāvošos.

Jūs sacījāt, — no tumsas ierunājās Džema, — ka tā sieviete nebija jums vienaldzīga...

Jā, — atbildēja Minketons, — citādi jau nebūtu tā noticis.

Istabā iestājās klusums. Starp trim cilvēkiem, kuri domāja katrs savas domas, nostājās vakars. Aiz durvīm sacēlās troksnis. Švīkstēja soļi, tad garām aizdipēja basas pēdas. Sežūrs izgāja gaitenī, lai redzētu, kas noticis. Džema piecēlās kājās. Viņu bija pārņēmis dīvains noskaņojums. Dzirdētais burbuļoja viņas dvēselē kā verdoša lavas straume. Acu priekšā kā šaudīgi filmu kadri pēkšņi parādījās mirkļi, kad viņa stāvēja pie Puriškofa nāves gultas. Šim neaptveramajam sabrukumam, šim dzīvības noliegumam — nāvei — to viņa neskaidri nojauta — bija noslēpumains sakars ar visspēcīgāko dzīves apliecinājumu — erotiku, abas tās ieskāva viena otru un riņķodamas veidoja apli, nespēdamas viena bez otras iztikt — gluži kā mūžsenā ķīniešu rakstu zīme iņ-jan tās papildināja viena otru, veidodamas veselumu.

Minketons salīcis sēdēja krēslā, raudzīdamies tālumā. Kā smags lāsts un valdzinājums ap viņu vējoja nebūtība.

Šīs rokas reiz bija krampjaini žņaugušas elpojošu, gaišu rīkli, līdz elpa aprāvās. Tās bija kā nāves ceļamkrāna sviras, allaž gatavas tvērienam, nežēlīgas un bezjūtīgas. Un tomēr tās trīsēja aiz prieka, kad tam, kurš locījās zem to tvēriena, uzbruka tumsa. Šo roku priekšā viss aizplūda kā migla. Sienas atkāpās, it kā būtu veidotas no plūstošas līmes, māja nogrima, cilvēks Džemas acu priekšā pagaisa pelēkā krēslā, palika vienīgi rokas — stipras un drošas. Tās bija bālas. Raupjas uz tām izcēlās dzīslas. Tur, kur tās sazarojās, lai pievadītu asinis pirkstiem, uz āru izspiedās mezgli. Nagi bija izliekti un to rožaini caurspīdīgais pamats kā sētiņ nosēts ar neskaitāmiem baltiem punktiņiem. Pirkstu augšējiem posmiem bija milnas forma. Kad pacēlās šīs rokas, pacēlās nāve.

Smagu soli Džema šķērsoja istabu un nostājās viņa priekšā. Visas viņas sajūtas saplūda blīvā vēlmē pēc tuvības, tā ka līdzsvars bija apdraudēts un viņa gļēvi gaidīja pirmo pamudinājumu. Džema juta, ka viņas esība nonākusi līdz mistiskai robežai, kur jebkādai gribai un spēku sakopošanai nav ne mazākās nozīmes, un ka pienākusi stunda, kad viņa neaizsargāta tiek nodota nejaušības varā.

Bens Minketons to neaptvēra. Viņš redzēja sievieti stāvam savā priekšā un ieelpoja tās smaržu. Asinis iesitās viņam galvā, un rokas sāka trīcēt. Džema cieši skatījās viņam acīs. Nepakustēdamies viņš pacēla galvu un samulsis neveikli uzslējās kājās. Gandrīz vai bikli viņš pavērsa augšup acis, bezpalīdzīgi pūlēdamies pateikt kādu vārdu. Džema negaidīti pamāja un, izdzirdusi neveikli iesākto runu, pēkšņi skaļi iesmējās... Minketons iepriecināts grasījās turpināt, taču Džema viņā vairs neklausījās.

Ienāca Sežūrs, un Minketons devās prom. Džema atnesa svečturi, kuru allaž vadāja sev līdzi, un aizdedza sveces. Viņa bija pārvērtusies un sajuta it kā vieglu drudzi. Norādīdama uz aizejošo Minketonu, viņa iesaucās: — Tur nu viņš aizsoļo gluži kā pats liktenis, un viņš patiešām arī līdzinās liktenim... Tik truls un neveikls viņš ir... Un neaptēsts... Mēs esam izbēguši no nāves.

Sežūrs palika stāvam pie sienas. — Jā, tā patiešām ir, — viņš sacīja pārvērstā balsī. Džema kaisli un aizrautīgi turpināja: — Mēs esam vētras spārnoti viļņi... Mēs mīlam zemi un kā akli jūsmojam par apkārtējo pasauli. Agrāk miera mums nebūs, pirms tā nesabruks... Mīlestība ir iznīcināšana — jā, jā, es to zinu un galu galā ticu tam... Mīlestība ir izpostīšana... — Viņa svētlaimīgi smējās — kā bērns, kam izdevies atrisināt skolas uzdevumus. — Cīņa... cīņa... — Pēkšņi viņa apklusa — kurš tur bija saucis... kādu vārdu? Kur viņa atradās? Viesnīcas istabā, saiņojot koferus, sirdī lolodama domas par bēgšanu, juzdama aiz sevis zobgalīgu skatienu... Ak, pēkšņi viņa saprata visu... Cīņa... Iznīcināšana... Atgriezties... Atgriezties!...

Lieliem soļiem viņa steidzās pāri istabai un apstājās pie svečtura. Tajā dega septiņas sveces. Svinīgi, ar aizkustinātu seju viņa nodzēsa vienu no tām. Tad pagriezās pret Sežūru. — Skaistāk ir sveces apdzēst nekā aizdegt... Izdzēsīsim gaismu.

Viņa apdzēsa sveci pēc sveces, līdz palika degam tikai viena vienīga. Tā bija pēdējā. Šī svece taču ir tāda pati kā pārējās... Kāpēc gan šajā vārdā pēdējā ielikts tik daudz jūtu? Pēdējais droši vien allaž nes sev līdzi dzīves traģiku, atrazdamies starp pirms tam un pēc tam. Redz, kur ārā, starp zīdpapīra logiem, spīd apaļais ķīniešu mēness... bet šeit šaudās pēdējās sveces liesma... — Skaties, --- viņa satvēra Sežūru aiz rokas, — skaties, cik tā skaista... Būt pēdējam gaismas avotam naktī ir skaisti... Kas gan ir vēl sentimentālāks par sveci... Liksim tai nomirt muļķīgā, jūtu pārpilnā nāvē, nogalināsim to, iedomāsimies, ka esam gaismas bendes...

Džema nodzēsa liesmu un pēkšņi palaida vaļā Sežūra roku. Stipri drebēdama kā krampjos, viņa murmināja: — Es nezinu... nezinu... Nāc, mēness grib izbalināt mūsu asinis — tas ir auksts, un tā gaisma nogalina... Sašauj to*gabalu gabalos un ielec nakts atvarā...

Džema satvēra Sežūru aiz pleciem, un viņš padevās. Bāls kā nāve Sežūrs paņēma viņu un, kad Džema reiz pavēra acis, čukstēja it kā nomierinādams viņu un sevi: — Tas nav nekas... nekas... - Taču Džema, atvirzīdamās no viņa, paslējās, pieglauda vaigu viņa vaigam un, minējumu nogurdināta, sacīja: — Nogalini mani... — Iekliedzās:

Nogalini mani!...

Nemūžam! — iesaucās Sežūrs, kuru vairs nevarēja ne pazīt, gandrīz nosmacēdams viņu ar saviem glāstiem... Bet viņa murmināja spilvenā: — Es zinu cilvēku, kurš to būtu darījis.— Tad viņai uzbruka raudu lēkme, kas ilga līdz rītam.

Kad viņi burāja atpakaļ, Sežūrs sacīja: — Honkongā jūs izkāpsiet krastā un iegādāsieties biļeti līdz Singapūrai.

Džema pārsteigta atbildēja: — Jā, bet kā gan...

To var nojaust.

Pēc brīža Sežūrs ierunājās: — Lūdzu jūs — palieciet pie manis. — Pamanījis Džemas izbrīnīto skatienu, viņš steigšus turpināja: — Jūs esat kļuvusi man nepieciešama. Jūs izrādījāties stiprāka par manu pasaules modeli. Tam polu vairs netrūkst. Pirms sāku ar jums runāt, divas naktis gremdējos pārdomās. Arī šobrīd man nav viegli runāt. Tāpēc izvēlēšos kādu piemēru. Manus akumulatorus bija izslēgusi spēcīga strāva. Es pat nepamanīju, kā šī strāva tos izsūca. Nu šī strāva aizplūst, bet mana dzinējierīce nedarbojas, jo mani akumulatori pēc šīs aizplūšanas nesāk vis no jauna darboties, bet kļuvuši briesmīgi bezspēcīgi. Ja nav strāvas, mehānisms nedarbojas. Akumulatori nemūžam vairs neatsāks darboties — tie ir tukši. Man grūti atzīties, un es to daru, ziedojot savu pašcieņu: ja jūs aiziesiet, mehānisms salūzīs...

Džema skatījās uz stūres pusi. Ķīnieši, ēdot rīsus no sarkani lakotiem trauciņiem, dzīvi tērgāja savā starpā. Tas izskatījās tik nemainīgi — viss, ko tur varēja vērot...

Zinu arī to, — viņa vilcinādamās sacīja, — un tomēr es aiziešu... Protams, ir smagi un bēdīgi, ja tādēļ kaut kas salūzīs... Tomēr es aiziešu, jo cita ceļa man nav.

Pēkšņi šā brauciena laikā Džema sapņodama ieraudzīja kā no asi izgaismotas filmu lentes izgrieztu seju, kas negaidīti iznira viņas neskaidru nojautu un gaidu pilnajā krēslā: nevis mērķi nedz arī ceļi to īstenošanai nosaka cilvēka eksistenci, bet gan vienīgi sasprindzinājums. To nosaka daudzveidīgie līdzstrāvas ģeneratoru starojumi un savienojumi. Cilvēks ir tikai Geislera caurule, kas ieslēgtas strāvas ietekmē fosforiski spīd. Ilgstošs sasprindzinājums — lūk, viņas ceļš. Lai meklētu mērķi, ceļā doties nebūtu vērts. Apmierinājuma nebūs, lai ari ar kādu sofistisku mākslu palīdzību censtos to iegūt. Ja cilvēks nosprauž sev mērķi paša ceļa dēļ, tajā nojaušama smieklīga piesardzība, ko izjūt iepriekš apmānītais cilvēks, kurš nevēlas, lai to pieviļ vēlreiz. Viss dozētais, apzinātais, norobežotais, nomērītais atgādina skolniecisku zinātni un ir atbaidošs. Tas, kurš ceļā dodas paša ceļa dēļ, nespēj pārredzēt visu plašumu, un tā skatiens apstājas pie sīkumiem. Vienīgi tas, kurš izjūt sasprindzinājumu, spēj noteikt atšķirību un pārmaiņas uztver nevis kā traģisku nenovēršamību, bet gan kā sasprindzinājuma paplašināšanos, ir uzskatāms par līdzvērtīgu. Sasprindzinājumā, tā plašumā, slēpjas iespēja pārlidot pāri visam — vienmēr tālākām jūrām, vienmēr svešākiem krastiem... un beidzot ielidot bezgalīgajā zilgmē...

Džemas krūtīs klaudzināja nemiers — viņa nespēja atbrīvoties no pagājības, jo allaž tik dziļi pārdzīvoja tagadni, ka pagātne viņas acīs nebija nekas cits kā putās sakulta ķīļūdens virpuļi. Viņa jau sen saprata, ka pilnīgi un daudzpusīgi dzīvi izdzīvo vien tas, kurš dedzīgi ļaujas acumirklim un izdzīvo to tā, it kā tas būtu pēdējais...

Vai bija vēl kas bezsirdīgāks par šo patmīlību, kas pazina vienīgi savu noreibumu un pati sevi padarīja par mūžīgu pārdzīvojumu?... Vai bija vēl kas patiesāk par to?... Viņai prātā ienāca vārdi... nezin no kurienes... Viņa domāja par tiem, koši nosarkdama, atskārta, ka tie nāk no tā, kuram pretī viņa tiecas ar katru savu cīņai gatavo būtības šķiedru.

LAVALETS GULĒJA KRĒSLA zem sauljuma, jaukdams glāzē viskiju ar ledusaukstu sodas ūdeni. Izspiedis citronu, viņš tā sulu iepilināja sodas ūdenī. Pēc tam, nevērīgi nometis mizas zemē, iemērca rokas blakus esošajā bļodā un, paķēris frotē dvieli, nesteidzīgi nosusināja tās.

Pacēlis acis, viņš ieraudzīja tieši sev pretī stāvam Džemu. Bez mazākā pārsteiguma viņš to sveicināja, it kā viņi būtu šķīrušies tikai pirms stundas. Džema vērīgi ieskatījās viņam sejā. Tā nepauda neko.

— Jūs ierodaties pašā laikā, — Lavalets sacīja, — mans darbs būtu ļoti aizkavējies, ja jūs šobrīd neatrastos šeit. Taču par to aprunāsimies vakarā. Jūs droši vien gribēsiet pārģērbties. Jūsu istabās vēl nekas nav pārkārtots — tur jūs atradīsiet visu tā, kā atstājāt. Zēns jūs pavadīs uz augšējo stāvu un uzklausīs jūsu vēlmes. Es pa to laiku sākšu sagatavoties darbam un pēc tam darīšu jums zināmu pašu nepieciešamāko.

Vakarā Lavalets īsos vārdos viņai paskaidroja, ka runa esot par dažu svarīgu plānu iegūšanu. Tie atrodoties kāda meksikāņa rokās, kurš par tiem mēģinot vienoties ar diviem angļu rezidenta ierēdņiem. Lavalets esot paredzējis Kalkutā tikties ar vienu no saviem aģentiem, kurš viņu iepazīstināšot ar meksikāni. Un tur nu esot nepieciešama Džemas palīdzība. — Jums vajadzēs uzzināt, par ko īsti ir runa un cik tālu uz priekšu pavirzījušās meksikāņa pārrunas ar abiem angļiem. Liku ievākt ziņas par šo meksikāni. Tas ir ļoti piesardzīgs un izmanīgs vīrs. Viņam ir tikai viena vājība — tāda pati kā mums visiem, — Džema piesarka, — un tās ir sievietes. Ja rīkosieties veikli, viņš jums visu izstāstīs. Ļoti ceru uz to. Plāni, kuri šim meksikānim pieder, ir ļoti svarīgi. Mums jārauga tos iegūt. Un mēs tos iegūsim.

Džema izgāja dārzā. Viņa neatbildēja Lavaletam ne vārda, bet no lejas uzsauca: — Gaiss ir kā silta pelde... Tajā var noslīkt, jo pamata nav...

Lavalets, pielicis rokas pie mutes kā tauri, atsaucās: — Pamati... pamati... Kā tas skan? Pamati... pamats... Gluži kā svins vai līme...

Džema izstiepa rokas. — Es vēlētos peldēt... kādā caurspīdīgā fjordā... — Un ar noslēpumainu smaidu sejā noplūca tamarinda zaru...

Meksikānis, neuzticīgi uzlūkodams Lavaletu, neveikli paklanījās Džemai. Viņa sniedza meksikānim roku, taču prata to izdarīt tā, ka viņš to nenoskūpstīja. Runājot meksikānis mirkšķināja vienu aci un stipri mētāja rokas. — Viņam jāiedod kas dzerams, — zobgalīgi secināja Lavalets, — tad viņš pārtrauks mētāt rokas, jo būs jātur glāze... Kā redzat, esmu jau laikus apdomājis, kā novērst svarīgākos šķēršļus. — Un viņš devās pie sava aģenta.

Pēc dažām dienām meksikānis ielūdza Lavaletu un Džemu pie sevis. Bez mitas sarunādamies ar Džemu, viņš centās pamodināt tās interesi. Džema palika vēsa un atturīga. Zīmīgi viņu uzlūkojis, Lavalets uzaicināja savu kaimiņieni pastaigāties pa terasi. Kad meksikānis redzēja, ka palicis ar Džemu divatā, viņš mēģināja tai tuvoties. Pieņēmusi augstprātīgu izskatu, Džema neveltīja viņa vārdiem nekādu vērību. Meksikānis, to juzdams, apmulsa un aizmirsās tiktāl, ka pieminēja Lavaleta vārdu. Džema atbildēja ledainā tonī un pameta viņu stāvam. Neizskaidrojama naida dēļ viņa gribēja to aizvainot. Meksikānis steidzās viņai nopakaļ un, aiz rokas satvēris, grasījās izskaidroties. Džema apstājās, taču nepagriezās pret viņu. Vienīgi pāri plecam ar nicinājumu paskatījās uz roku, kas viņu turēja aiz locītavas. Nokaunējies viņš palaida roku vaļā.

Tieši tobrīd, izmantodams kādu ieganstu, atgriezās Lavalets. Viņš tūliņ pamanīja, ka Džema pretojas. Džema sasprindzināti vēroja, ko viņš tagad darīs. Viņai par pārsteigumu, Lavalets, pasacījis meksikānim pāris visai skarbu vārdu, piedāvāja viņai elkoni un lika atnest virsdrēbes.

Kad Lavalets arī turpmākajās dienās ne ar vārdu nepieminēja notikušo, Džema jutās pārsteigta un apmulsusi. Viņa nespēja noticēt, ka Lavalets tā pārvērties, un aizdomu pilna gaidīja turpmākos soļus.

Džema nogaidīja, jo priekšrocība allaž ir klusējošā pusē. Bet Lavalets kādu dienu it kā starp citu ieminējās: — Šajās dienās mēs atkal satiksimies ar meksikāni. Viņš atvainojās par toreizējo starpgadījumu. Pavisam aizmirsu izteikt jums atzinību par lielo māku, ar kādu jūs notikumiem devāt izšķirošo virzienu. Toreiz meksikānis neuzticējās nedz man, nedz jums. Tagad viņam šķiet, ka atrodas pilnīgā drošībā, jo es, pēc viņa domām... — Lavalets zobgalīgi paskatījās uz Džemu, — būtu rīkojies citādi, ja mani interesētu viņa labvēlības iegūšana.

Džema izvairījās iedziļināties šajā āķīgajā jautājumā. Viņa apvaicājās: — Kad mēs atkal sastapsimies?

Pēc divām dienām. Pie manis. Apspriešanās starp abiem angļiem un meksikāni tik ļoti ievilkusies garumā, ka šajā vakarā viņš visādā ziņā jāpiespiež runāt, jo mums jārēķinās ar to, ka pretējā puse kuru katru brīdi var parakstīt līgumu.

Džema rotaļājās ar aproci. — Bet ja nu termiņš tiks nokavēts?

Tas netiks nokavēts... Varbūt jūs atkal atradīsiet... Vai, labāk sakot, jūs noteikti atradīsiet kādu tikpat jauku viltībiņu, kas visu izšķirs mums par labu.

Izšķirs mums par labu... Ak!... Varbūt... jā...

Džema juta, ka aiz it kā jokojot izteiktajiem vārdiem slēpjas briesmas. Viņa nevēlējās... Kaut kas viņā saspringa. Klusi, aicinot cīņā, ieskanējās vairogs un zobens...

Meksikānis tuvojās viņai gandrīz vai pazemīgi. Džema pret viņu izturējās laipni. Atguvis paļāvību, meksikānis skatījās uz viņu gandrīz vai sirsnīgi. Tas Džemu aizkustināja, un viņa atļāva meksikānim pavadīt sevi pie galda. Pie tā sēdēja vēl daži cilvēki, kas sarunājās savā starpā. Lavalets izturējās sevišķi laipni. Izmantojot izdevību, viņš šķelmīgi uzsmaidīja Džemai. Šis smaids viņu mazliet mulsināja. Viņa juta, ka vēl nav pieradusi pie šīm pēkšņajām garastāvokļa maiņām. Lavalets izaicināja viņu ar savu dēmonisko būtību, bet, kad Džema, apbruņojusies un no visām pusēm nodrošinājusies, gribēja cīņu uzņemties, pēkšņi viņš tai izslīdēja no rokām, bet Džema atkal samulsusi stāvēja tā neaprēķināmā priekšā, kas slēpās šajā cilvēkā un patvarīgi visu pārvērta, apgriezdams otrādi un padarīdams par spēli.

Džema apbrīnoja viņu par to, ka, ieguvis vienu, viņš neatteicās no kaut kā cita. Zibensātri salīdzinot, Džema atskārta, ka šī īpašība bija daudz nozīmīgāka nekā Klērfeita sasprindzinājums un viengabalainā būtība, ka tā bija pārāka arī par Kinslija cilvēcību, jo skāra pašus slēptākos pamatus, nākdama no slēptākajiem pamatiem, kur viss parādās vienā un tajā pašā gaismā, saplūstot vienotībā... Tā bija neaprēķināma un tikpat pastāvīga savā nepastāvībā kā pati dzīve.

Tā bija neaizskarama, jo, līdzko tai tuvojās, tā mainījās līdzīgi Protejam*. Taču Džema juta mostamies sevī tos pašus spēkus. Lavaleta neievainojamība vilināja doties uzbrukumā. Džema mīlēja šos spēkus, tāpēc viņai vajadzēja tos aplenkt un uzspridzināt. Viņai vajadzēja ielauzties Lavaleta ierakumu grāvjos un tos izpostīt, lai vēlāk justu neremdināmas skumjas par savu rīcību. Bet vai viņa to spēja?... Vai šie grāvji nebija gludi un augsti?... Tiem ne prātā nenāca liekties vai rādīt kādas spraugas...

Džema iecietīgi uzklausīja meksikāņa bikli izteikto atvainošanos. Viņai pat izdevās ar vienu žestu pārvarēt šo neveiklību, un viņa sāka runāt par meksikāņu dzimteni.

Viņš tūlīt iesvilās sajūsmā un vairs neatkāpās no Džemas sāniem. Kad mielasts beidzās, meksikānis pavadīja Džemu uz blakus istabu un, saņēmis uzaicinājumu sēsties pie spēļu galda, atteicās. Džema jautāja, vai viņš mīl savu dzimteni. Nebija daudz kā tāda, ko viņš mīlētu vairāk.

Džema nepainteresējās, ko vēl viņš mīl, taču nevis sarunu pārtrauca, bet gan apvaicājās, kad viņš nodomājis tur atgriezties.

Pēc pāris nedēļām — viņam jānokārtojot vēl daži, īstenībā tikai viens jautājums, tad viņš došoties atpakaļ.

Džema atkal nejautāja, kas viņam kārtojams, vienīgi piebilda:

Ja tas ir viens vienīgs darījums, tad tam droši vien jābūt ļoti svarīgam.

—- Jā, tas ir ļoti svarīgs... un izdevīgs.

Tad jau runa droši vien esot par kādu izgudrojumu...

Ne gluži. Drīzāk tam ir militāra nozīme.

Tas esot interesanti. Taču, jādomā, arī bīstami.

Jā, bīstami tas esot...

Džema savā nodabā pasmaidīja. Viņa zināja, ka tagad tikai jāturpina izvaicāt. Taču viņa gribēja rīkoties pretēji — brīdināt meksikāni. Kad it kā nejauši garām gāja Lavalets, viņa to pasauca. — Cik nepiesardzīgi izturas mūsu draugs, — viņa sacīja, un viņas sarkanās lūpas smējās, — viņam, izrādās, esot glabājami svarīgi noslēpumi...

Taču Lavalets neizrādīja ne mazāko pārsteigumu. Viņš pievilka Džemas roku pie lūpām un laipni sacīja meksikānim: — Tad jums jāprot klusēt. Par noslēpumiem pat domāt nedrīkst, lai tos nejauši neizpaustu. Un ziniet, — Lavalets pamāja meksikānim, — ka tieši sieviešu sabiedrībā visvieglāk izpļāpāties... Priecājos, ka ierados īstajā laikā, lai jūs brīdinātu... Labāk uzspēlējiet — tas ir mazāk bīstami un, — viņš zobgalīgi ieskatījās Džemai acīs, — arī vieglāk...

Pa Džemas dzīslām izskrēja ugunīga straume. Lavalets bija viņas nodomu atminējis un viņu atmaskojis. Bez mazākā satraukuma viņš bija izdarījis to, kas viņai bija padomā: brīdinājis meksikāni. Lavalets bija izsitis viņai no rokām ieročus; un pretoties būtu vienkārši smieklīgi. Pēc Lavaleta uzvaras Džema juta, ka viņai ir pat pienākums izpildīt viņa uzdevumu. Viņas dvēselē plosījās vētra, un viņa nezināja, kas to uzjundījis. Taču tad viņa uzsmaidīja meksikānim un, būdama domās tālu prom un tomēr saasinājusi uzmanību savam uzdevumam, nospēlēja viņa priekšā tik meistarīgu komēdiju, ka aizvien no jauna pārsteigta vaicāja pati sev: “Vai tā esmu es, kas to saka? Vai tā esmu es, kas tā rīkojas?”... Viņa vēroja sevi it kā no malas, kā skolotājs, kurš apstājies blakus skolēnam, pārsteidzot to... Viss norisa it kā pats no sevis un šķita tīrā burvestība — to viņa apzinājās pirmo reizi mūžā; pati viņa, to darot, palika salta kā ledus — tas, kam viņa gluži kā komediante piešķīra siltumu un uzsvaru, bija kaut kas ārpus viņas.

Meksikānis bija pavisam apmulsis no laimes, kuru uzskatīja par savu nopelnu. Lai neizrādītos nepateicīgs, viņš deva aizvien neslēptākus mājienus attiecībā uz saviem pienākumiem un, kad Džema šķietami nesaprata viņu, ar svarīgu sejas izteiksmi pievirzījies tuvāk, paskaidroja visu sīki jo sīki. Apmierināts ar atstāto iespaidu un apziņu, ka tomēr neko nav izpaudis, jo, pēc viņa domām, tikai noslēpuma līdzzinātājs varēja kaut kā izmantot pāris nejaušo izteicienu, viņš atgāzās sēdeklī, lai izbaudītu sava svarīguma apziņu.

Tomēr Džema visai drīz nogura un kļuva izklaidīga. No blakus telpām atgriezās spēlmaņi un sāka atvadīties. Lavalets, devis Tamilam vēl dažus rīkojumus, pievērsās Džemai - Atvainojiet mani... Man vēl kaut kas jāuzraksta... Arī jūs droši vien esat nogurusi un gribat doties uz savām istabām... Ceru jūs rīt no rīta sastapt labi atpūtušos...

Tamils sakārtoja mēbeles. Šad un tad viņš mirdzošām acīm pavērās Džemā. Viņa bija nogrimusi domās. Klusi un ātri zēns kustējās pa istabu šurpu turpu. Skopajā apgaismojumā uz sienām rotaļājās viņa groteskā ēna, te izaugdama līdz milzu apmēriem, te sarukdama. Džema pamanīja šo spēli un nepakustēdamās sekoja tai ar acīm... Ta- mils apstājās un skumīgi noskatījās uz viņu...

Tad arī Džema pamanīja viņu un, ar mājienu pieaicinājusi zēnu klāt, noglauda viņa spurainos matus. Džema bija nogurusi, bezgala nogurusi un tajā pašā laikā pilna brīnumainas pašuzupurēšanās dziņas. — Bet nu dosimies pie miera — jā gan...

Viņa devās augšup pa kāpnēm uz Lavaleta istabām. Ik solis šķita smags, it kā viņa kāptu kalnā. Margas šķita kā dīvaini sazarots tilts, kas veda nezināmajā. Durvju rokturi ar ķēmīgajām viepļu sejām reizē dzīvnieciski draudēja un glaimoja. Pāri tiem kā vilnis vēlās tumsa, veidodama plūdus un atplūdus. Beidzot palika vairs tikai vienas durvis, kuras vajadzēja atvērt. Cik bieži bija jāatver durvis un jānāk, un jāiet... Cik grūti tas bija...

Lavalets rakstīja skaitļus šaurā kabatas grāmatiņā. Džema tikai ar pūlēm turējās kājās. Viņa nesaprata, no kurienes radies šis plūstošais smagums, kas lika krist no kājām un meklēt atbalstu... Brīdi klusējusi, viņa sacīja: — Runa ir par plānu celt aizsprostu Honkongā un zemūdens mīnu staciju Gibraltārā.

Lavalets jautāja: — Vai jums izdevās uzzināt, cik lielu summu piedāvājuši angļi?

Viņa to nosauca.

Lavalets satvēra telefona klausuli un nodiktēja pieņēmējai steidzamu ciparu telegrammu. Tad viņš nolika klausuli un sacīja: — Pateicos. Jūs esat uzzinājusi visu, ko gribēju zināt, — un no jauna grasījās noliekties pār saviem papīriem.

Džema steigšus paspēra soli uz priekšu un izstiepa rokas. Lavalets piecēlās kājās. — Šodien notika tā... Nomierinieties... Šodien... Rīt jūs atkal varēsiet kalt nodevības plānus. Brīnumainā kārtā tie allaž savijas kopā. Un tā jau tam laikam arī jābūt... Citādi... — Viņš uz mirkli sarauca uzacis, tad pakratīja galvu un aplika viņai roku ap pleciem. Džemu pārņēma svešāda laimes sajūta, kurā vienkop jaucās nevarība, spītība, maigums un naids. Viņa piekļāvās Lavaletam un, paslēpusi seju viņam pie pleca, murmināja: — Ai, kā es tevi mīlu...

Pieņemot, ka meksikāņa pārrunas ar angļiem pavirzījušās uz priekšu jau tiktāl, ka mēģinājums pārliecināt viņu mainīt savas domas būtu veltīgs, devu rīkojumu pārskaitīt viņa kontā jūsu nosaukto summu. Taču darīju to tikai jūsu dēļ citādi es diezin vai būtu uzskatījis to par nepieciešamu, jo tādējādi aizdomas ļoti viegli novirzīt zināmā virzienā.

—- Kādas aizdomas?

Aizdomas par zādzību. Tamils šonakt nozaga meksikāņa plānus. To vērtība ir tik liela, ka biju spiests iegūt tos šādā varmācīgā veidā.

Plāni ir pie jums?

Jā, tagad man atliek vienīgi aizgādāt tos prom. Braukt ar kuģi par vēlu. Jau stundu pēc dokumentu nolaupīšanas meksikānis par to paziņoja slepenajiem dienestiem. Visi izejošie tvaikoņi tiek pārbaudīti. Pēc trim dienām viņš saņems naudu. Tajā laikā mums jāatrodas zemes iekšienē.

Kāpēc jūs tā darījāt?

Jā, kāpēc? Kas par jautājumu... Visi jautājumi, kas sākas ar “kāpēc” un “kādēļ”, ir garlaicīgi.

Paredzēti ļoti stingri sodi par... par spiegošanu...

Tur jau ari meklējams viss noslēpums. Tieši tāpēc. Darbības veids ir tīrā nejaušība. Tikpat labi es būtu varējis vadīt kādu ekspedīciju, kas dodas uz Kongo. Taču tur darīšana būtu tikai ar nēģeriem, un daudz lielākas briesmas draudētu miesai, nevis garam. Tur būtu diezgan ar pietiekamu daudzumu šaujamieroču. — Šeit ne. Briesmas modina spēcīgu satraukumu, lai arī cik ļoti sīkpilsoņi šo vārdu novazājuši un cik sliktu skaņu tas tādēļ, pats par sevi saprotams, ieguvis... Nekur nav tik daudz saspringtu situāciju, draudošu briesmu un sarežģījumu kā šajā darbā — pārējie iemesli man nav svarīgi... Taču beidzot kļūst vēsāks... Izbrauksim ārpus pilsētas...

Bija jau satumsis, kad Lavalets tālu aiz pilsētas apgrieza automobili. Lielā ātrumā viņš brauca atpakaļ, līdz starmeši no kraukļa melnās tumsas izrāva kaļķu baltus mūrus. Lavalets pieturēja un sacīja: — Kapsēta... To jūs vēl neesat apskatījusi...

It kā Aonijas mūzu šķirtas no pasaules, aiz mūriem atradās kapu kopiņas. Pāri tām slējās naksnīgais debesjums, kurā mirdzēja tūkstošiem zvaigžņu. Dilstošais mēness bija pusapaļš, taču tā gaisma spēcīga diezgan, lai varētu saskatīt apkārtni.

Lavalets satvēra Džemas roku un, norādīdams uz kapu kopiņām, sacīja: — Visi indieši tic dvēseļu ceļošanai. Šī doma arī skan daudz pārliecinošāk nekā tas, ko stāsta mūsu priesteri. Turklāt kapsēta allaž nomierina domas. Pēdējais vārds vienmēr pieder tai. Cilvēks sajūt pretošanās veltīgumu un atkāpjas...

Neaptverami... — sacīja Džema.

Zem viņas pazoles iekrakšķējās lūstošs zars. Satrūkusies viņa atkāpās. Kaut kas iečabējās. Lavalets noliecās un pacēla no zemes ķirzaku. Zvīņainais dzīvnieciņš, locīdamies starp viņa pirkstiem, izgrūda kurkstošu skaņu. To darot, tas iepleta mazo rīklīti ar smailajiem zobiņiem. Lavalets nolika dzīvnieciņu zemē.

Šeit beidzas viss. šīs atziņas dēļ mēs zaudējam pamatu zem kājām. Tie, kas šeit trūd, elpoja un dzīvoja pirms mums tāpat kā mēs. Ir muļķīgi samierināties ar to. Cilvēks, kurš to spēj, ir truls un nenieka nesaprot no savas eksistences problēmām. Viņš nocietinās aiz godājamiem jēdzieniem, bet aiz neizbēgamības, ar kādu ikviena dzīvība pakļauta nāvei, ieprātojas saskatīt likumību, kas, saskaņota ar pāris frāzēm no viņa ticības apliecības un pasaules uzskata, viņu nomierina. Kāda nozīme būtu uzzināt patiesību? Bet tas, pa kura dzīslām kā silta, sarkana straume palo dzīvība, jau dzirdot vārdu “nāve”, jutīsies kā bezdibeņa malā. Tas, kurš pārmēru mīl dzīvi, nezina mēru arī šeit.

—Vai drīkst minēt nāves vārdu, nepiesaucot to? — vaicāja Džema.

Skaties, — sacīja Lavalets, atstumdams Džemu no sevis, — tur nu tu stāvi, gaismas apmirdzēta, ar rokām un muti, ar acīm un skatienu, ar kājām, kas tevi nes... Taču zem tevis jau mostas kāda vēlēšanās, tā izstiepj rokas pēc tevis un grasās pavilkt tevi atpakaļ, tā uzglūn un nogaida — ak, tā gaida briesmīgi pacietīgi — tā ir zeme tev zem kājām — tā ieaug tavās kājās, sauc un grib novilkt tevi lejā — tā jau iznirst zem tevis tūkstoš atomos... Vai tad tu nejūti, kā zeme kļūst mīksta un padodas?... Tu grimsti...

Džema, patvērumu meklēdama, metās pie Lavaleta un drebēdama cieši pieķērās viņam.

Ko tu zini par miroņiem tur, lejā? Pāri kapiem blāvi mirgo iznīcība — tā kāpj augšup no kapiem un nogulstas pāri tiem — tveicīga, mikla un drausmīga tā apņem mūs... Taču mūsos vēl slēpjas dzīvība — sajūti taču, kā pukst mūsu sirdis... Tavas rokas ir siltas un apskauj manu kaklu... Tava elpa ir dzīvība, tavas lūpas — esamība... Nāc man tuvāk, lai varam sargāt viens otru...

Džema tik cieši iekļāvās viņa rokās, it kā gribētu viņu uzspridzināt...

Bet tur — vai redzi, kā tur paveras dobums? Kaps ir iebrucis... Zārks ir satrunējis un nogrimis... Zeme rībēdama nogrimusi tukšumā, skanot naktī kā vaidi... Bet tagad, redz, pāri šiem iegruvumiem cits pēc cita izaug kapi ar leknu zāli, kas uz visām pusēm izplata no augsnes uzsūkto, pretīgo valgmi...

Pāri zemei nekautrīgi plūst migla, tā ieveļas dobumā pie kauliem un ģindeņiem... Skaties, kā tā šūpojas virs tiem, kā mirgo un spīguļo — tā ir neizdzīvotā dzīve, kas lidinās virs kapiem klusi, bez skaņas, rāmi, biedējoši rāmi...

Piespiedusi seju pie viņa kakla, Džema neuzdrīkstējās paraudzīties atpakaļ...

Ļauj man pārliecināties, ka mēs dzīvojam! Tas klusums, kas valda visapkārt, ir nāve... Bet mēs kliegsim un kliegsim... Kliedziens ir dzīve, bet mēs esam dzīvi... Siltas mūsos plūst asinis... Nāc man tuvāk — tava elpa, tava āda... Kas tad tas?... Nost ar to!

Lavalets, ieķēries viņas apģērbā, rāva to... — Nost!... Te jau ir tava āda... tavi sirdspuksti, tava dzīvība... Es smejos par nāvi... — Lavalets kliedza, plēsdams Džemas apģērbu un skrandas izmētādams pāri kapu kopiņām, — rijiet un klusējiet, blenziet ar savu ļauno aci, jūs, neapmierinātie!... Es pieņemu jūsu izaicinājumu uz cīņu... Vilnis putodams paceļ mani savā galotnē... Es, veroties jūsu atvarā, kas grasās mani iesūkt sevī, kliedzu aiz dzīvības pārpilnības... Es rēcu aiz dzīvības alkām... Es satriekšu jūs!... Lavalets rāva Džemu uz priekšu pa celiņu starp kapu rindām. Viņi paklupa un nokrita zemē. Piespiedis Džemu pie zemes, viņš atbalstījies paslējās uz augšu... — Es iespraucos starp jums, iespiežos mūžīgajā aukstumā — esmu dūre, tvēriens un rīkle — es iespiežos pēdējo durvju spraugā, es plūstu, kā straume es leju dzīvību, dzīvību, dzīvību siltā klēpī... Jūtos pasargāts... Es smejos, smejos, smejos un izlejos kā straume.

Viņš apklusa, pauzdams savu niknumu vairs tikai ar rokām, bez vārdiem, plūdu un viesuļvētras aizrauts.

Džemas acīs, mezdams tajās liektus atspulgus, spoguļojās mēness. Acis bija plaši atvērtas un visnotaļ spožas. Stingais skatiens vērās tieši debesīs, kas bija sētiņ nosētas zvaigznēm. Viņas rokas raustījās, bet pāri augumam pārskrēja trīsas.

Sacēlās vējš, atnesdams vēsumu un rasu. Kā dzidras lāses tās cieši cita pie citas sakrita matos, veidodamas dižciltīgu, dzirkstošu zvaigžņu virteni. Ar dīvainu skaņu tās urdzēja lejup — pāri kapu kopiņām.

Džema pamodās no vieglas snaudas. Viņas priekšā stāvēja Lavalets. — Piedodiet, ka man bija jūs jāpamodina. Šķiet, ka meksikānis pāragri brīdinājis angļus un tie tūliņ nākuši uz pareizām domām, kur plāni meklējami. Pirms pāris minūtēm pārliecinājos, ka parks ir ielenkts. Nedrīkstu vairs zaudēt laiku. Ja jums izdotos uz dažām minūtēm aizkavēt komisārus, kas ieradušies pārmeklēt māju, es, savācis svarīgos dokumentus, būtu jau prom. Zēns jums pateiks, kur mani meklēt.

Džema pamāja, steidzinādama viņu prom. — Ejiet taču — gan jau man izdosies viņus aizkavēt!

Lavalets, noskūpstījis Džemai roku, smiedamies ielūkojās viņai acīs. Džema nodomāja: “Cik viņš ir jauns...” Tad viņš, sperdams garus, atsperīgus soļus, aizskrēja uz mājas pusi. Uz sliekšņa apstājies, viņš pamāja un atslēdza durvis. Džema ļoti lēnā solī viņam sekoja. Visos locekļos viņa sajuta gaidu pilnu spraigumu.

Visapkārt joprojām valdīja klusums. Tāds klusums, ka Džemai šķita — nemūžam viņa nav piedzīvojusi klusākus mirkļus. Taču viņa zināja, ka aiz šā klusuma slēpjas briesmas, un, uzrāvusi plecus, salieca muguru, bet tūliņ atslābināja muskuļus, kad viņu gluži kā kaķi sadrebināja bailes no nezināmajām briesmām.

Pēkšņi uz terases kaut kas ļoti tuvu iedžinkstējās. Tūliņ pēc tam atskanēja klauvējieni, un vaļā tika atgrūstas durvis. Džema tam nepievērsa ne mazāko uzmanību, bet, uz elkoņa atbalstījusies, skatījās pa logu uz parku. Tikai tad, kad viņu uzrunāja, Džema atskatījās un piecēlās kājās.

Jūs netikāt man pieteikti...

Tāda ir mūsu uzdevuma īpatnība — izvairīties no pieteikšanas. Varbūt jūs būtu tik laipna un papūlētos to saprast...

Džema noraidoši pamāja, lai gan tūliņ atskārta, ka tādējādi iegūs laiku. — Redzu, ka viens no jums, mani kungi, ģērbies britu uniformā...

Abi nosauca savus vārdus.

Tas pilnībā attaisno jūsu apmeklējuma dīvainības. Lūdzu jūs pateikt man, ko vēlaties....

Mēs meklējam Lavaletu.

Ar nožēlu man jāsaka, ka esmu mājā viena. Tāpēc jums būs jārunā ar mani... lūdzu, sēdieties...

Abi angļi saskatījās un apsēdās. Virsnieks, neizlaižot no acīm durvis, laipni palocījās Džemai un sacīja: — Apbrīnoju jūsu savaldību, tomēr man jāsaka, ka māja no visām pusēm ielenkta, tā ka to atstāt neizdosies nevienam. Jums būs jāsamierinās ar mājas pārmeklēšanu. Mums ir svarīgs iemesls domāt, ka zināmie dokumenti atrodas šeit.

Jūs grasāties pārmeklēt arī manas personiskās istabas?

Iespējams. Jūs taču sapratīsiet, ka šādai pārbaudei ir nozīme vienīgi tad, ja to veic no sākuma līdz galam. Apsolu, — virsnieks atkal palocījās, — jūsu istabas pārmeklēt pēdējās. Tas notiks ar vislielāko saudzību. Mums nav vajadzīgs nekas cits kā vien piezīmes. Vai drīkstu lūgt, lai esat tik laipna un pavadāt mūs? Vislabāk būtu, ja mēs dokumentus atrastu drīz — tādējādi jūs aiztaupītu sev dažu labu neērtību, jo agri vai vēlu mēs tos atradīsim tik un tā. Kopš divām dienām — tātad tūliņ pēc zādzības — visi kuģi tiek aizturēti un rūpīgi pārmeklēti. Turklāt — varu bez bažām jums atzīties — nekas nav atrasts. Tātad dokumenti joprojām atrodas šeit. Diez vai mūsu apciemojums tik drīz maz tika gaidīts? Taču ceļu mums parādīja kāds pāragri pārskaitīts bankas čeks... Nāciet, lūdzu, līdzi...

Džema vārgi pasmaidīja. — Lūdzu... — Pēkšņi viņa paķēra no galda šauru sējumiņu un izmeta to pa logu parka krūmājā.

Virsnieks jau grasījās izlēkt pa logu, taču savaldījās un nosvērtā balsi sacīja: — Jūs atvieglojat manu darbu, taču šis sviediens bija gluži lieks... Es jau sacīju, ka māja ir aplenkta. Vai gan citādi es tik mierīgi būtu sarunājies ar jums? Šobrīd grāmatiņa jau atrasta.

Džema nomērīja viņu ar ļoti vēsu un izbrīnītu skatienu. — Jūs maldāties. Gribēju vienīgi aizkavēt jūs šīs veltīgās izmeklēšanas laikā izokšķerēt manas personiskās mantas vai, iespējams, pat paņemt tās līdzi. Grāmatā bija manas vēstules vīram.

Anglis zobgalīgi atbildēja: — Par to es nešaubos. Taču jūs atļausiet man tajās iemest aci... Tas ir nepieciešams kaut vai tāpēc, ka grāmata jums šķiet tik svarīga.

Džema ieraudzīja ap mājas stūri nākam tamilu. Zēnu pavadīja angļu karavīrs. Džema bailēs nodrebēja, taču tūliņ atviegloti uzelpoja — tamils bija viens. Viņai izdevās uztvert tikai zibenīgu šauro acu spraugu raidīto skatienu, lai saprastu: Lavaletam izdevies aizbēgt.

Vēsi viņa sacīja anglim: — Jūsu izturēšanās spiež mani lūgt, lai pievēršaties vienīgi dienesta pienākumiem, kādi jūs atveduši šurp. Man nav vēlēšanās turpināt bezmērķīgas sarunas.

Tika ienesta Džemas izsviestā grāmata. Anglis to steidzīgi satvēra un sāka šķirstīt. Neko neatradis, viņš vēlreiz to pāršķirstīja. Katru lappusi viņš cītīgi pārbaudīja, pārlaižot acis rindiņām. Tad, noņēmis apvāku un izklaudzinājis pa grāmatas vāku, atdeva to Džemai. — Kāpēc tad jūs šo grāmatu izmetāt? Tajā patiešām nekā nav. — Neizlēmīgi paskatījās uz Džemu, jo nesaprata, ko šobrīd par viņu domāt.

Džema paraustīja plecus, taču neatbildēja. Piegājusi pie flīģeļa, viņa sacīja: —- Es nevēlētos piedalīties turpmākajā pārbaudē. Lūdzu, dodiet rīkojumu kādam no saviem ļaudīm pa izmeklēšanas laiku uzkavēties šajā istabā. Es palikšu šeit. — Viņa piegāja pie flīģeļa un pārlaida pirkstus taustiņiem.

Pēc trim stundām pārbaude bija pabeigta. Atrasts nebija nekas. Virsnieks, atlaidis sargu, sacīja Džemai: — Šābrīža rezultāti ir neapmierinoši. Tāpēc manu pienākumu izpilde uz laiku tiek atlikta. Taču ne jau uz ilgu laiku... — Virsnieks grasījās vēl ko piebilst, jo bija jauns... Tad, steigšus pagriezies uz iešanu, viņš atsveicinājās.

Kāpēc jūs gaidījāt mani? — vaicāja Džema.

Mums vēl tāls ceļš priekšā...

Vai nebūtu bijis labāk, ja jūs tajā dotos viens?

Jūs baidāties?

Džema rāmi pasmaidīja. — Es baiļojos par jums...

Cik cildeni... — atsaucās Lavalets.

Varbūt es, būdama kopā ar jums, bēgšanu aizkavēšu...

Nekādā ziņā...

Jūs nesapratāt mani pareizi. Es domāju, vai netraucēšu jūsu kustības brīvību.

Lavalets atbildēja izsmējīgi: — Šodien jūs runājat briesmīgi simboliski...

Tā ir nejaušība...

Jo sliktāk...

Šobrīd jūs jau varētu atrasties Malakā...

Tam nebūtu nekādas nozīmes...

-— Jūs varētu jau atrasties kuģī...

Jūs nezināt, ka mani var aizturēt jebkurš angļu ierēdnis, ka puse šejienes angļu mani pazīst, ka dots rīkojums pārbaudīt ikviena eiropieša pasi tiklab ostās, kā dzelzceļu stacijās, ka manas personas apraksts pa telegrāfu jau izsūtīts līdz Džordžtaunai, ka šajā gadalaikā šeit uzturas maz iebraucēju eiropiešu un, beidzot, — ka man caur Siāmu jāatgriežas Kolumbijā.

Tā joprojām nav nekāda atbilde...

Labi, jūs to saņemsiet, — viņš savilka lūpas, — lai nomierinātos.

Atzīstos, ka nokavēju kuģi, kas reidā gaidīja tieši mani. Un piekrītu, ka nebūtu to nokavējis, ja būtu viens.

Džema pārsteigta pacēla acis.

Lūdzu, — Lavalets apklusināja viņu, — tikai netriumfējiet priekšlaikus. Es pat atzīstu, ka iemesls, kāpēc neaizbraucu to pašu nakti, bijāt jūs. Tieši tobrīd mūsu attiecības man šķita pārāk sarežģītas, lai varētu aizbraukt. Vispirms bija nepieciešams tās sakārtot, jo es jau sacīju: mums priekšā ir tāls ceļš... Un es vēlējos būt pārliecināts par jums. Pārsteidzīga izrādījās vienīgi mana untumainā iegriba pārskaitīt meksikānim naudu — tā nāca pārāk agri. Tā mainīja manus nodomus — es tīšuprāt saku -—nodomus, jo tie pat nebija īsti plāni un es tos mainīju atbilstoši apstākļiem.

Jūs, šķiet, neuzticējāties man...

Loģika, ar kādu jūs turpināt sarunu, ir uzslavas vērta. Es nebiju pārliecināts par jums, bet vai jūs esat pārliecināta, ka tā nebija jūsu vaina? Ir lietas, kurām atliek tikai pieskarties, lai tās ieņemtu pareizo stāvokli; citas jāsatver cieši un jānoliek īstajā vietā.

Džemas seja noskaidrojās. — Jūs, šķiet, drīzāk raizējaties par to, vai pareizi jūs saprotu...

Bez šaubām, jo citādi diez vai būtu ielaidies tik garos skaidrojumos. Tomēr pirms dažām minūtēm biju tikpat bezrūpīgs. Jūs neatlaidīgi prasījāt no manis atbildi, un es, kā jau iepriekš uzsvēru, devu to, lai jūs nomierinātu. Jūs jau dzirdējāt, kāpēc tā darīju... Izklāstīju jums visus iemeslus, kurus jūs iztulkosiet pavisam nepareizi, jo kura sieviete gan ar prieku neiztulkotu tos aplam, — tomēr es tos nenoklusēju. Ļoti jauki, ka, jūsuprāt, esat atstājusi uz mani tādu iespaidu, kas ierobežo manu brīvo izvēli; tomēr, kundze, ja šāda ietekme būtu — un tā nav noliedzama —, tad tā nebūtu nekas cits kā garastāvokļa untums — lūdzu, nesteidzieties ar saviem iebildumiem! —, kā ar vēsu prātu apsvērtu pārdomu rezultāts, darījums, ja šis vārds jums patīk labāk.

Kāpēc tik spēcīgi izteicieni...

Lai jūs uzreiz saprastu mani pareizi. Jūs esat neparasta sieviete... Vai man no šā sprieguma, kas solīja mums, — viņš mazliet ārišķīgi paklanījās, — dažas interesantas nedēļas, būtu vajadzējis atteikties? Tā rīkoties man nepavisam negribējās.

Jūs izsakāt to pašu domu, tikai citiem vārdiem...

Tikai šķietami. Jāprot atšķirt nokrāsas, lai arī cik nepatīkamas tās būtu.

Jebkura nianse ir pamattoņa nokrāsa.

—Lieliski. Pamattonis ir tagadne... Tēma—acumirklis... Viena no Šā brīža varoņiem — lai jūs justos gandarīta — esat jūs... Jūs — kādā zināmā stundā...

Sofismi...

Vai pasaulē ir kaut kas tāds, kas nebūtu sofisms?... Vai vispār iespējams būt nopietnam? Ja kaut reizi pasaule skatīta pussnaudā — starp nomodu un miegu... uz šās plūstošās robežas, skatīta no pretējās puses, tad, vēloties, lai tā būtu īstenība, allaž pārņem dīvaina sajūta. Ak, šie filozofi, kas tik ļoti nicina sofistus, ka aiz pārliekas centības izdibināt cēloņus aizmirst pat paēst... Ak mēs, laimīgie sofisti, — mēs gribam ēst... Ar visiem jutekļiem gribam izbaudīt zelta putekļiem klāto banānu irdeno mīkstumu, Singapūras Palace restorānā pasniegtā sarkanā omāra spīles... Un nobriedušu ananasu blāvās šķēles, bet pērtiķiem jānomet mums lejā kokosrieksti un pēc tam jātup lokā ap mums kā aizvēsturiskiem vērotājiem... kā atgādinājumam nedomāt par pagātni, kā brīdinājumam pārāk daudz nedomāt par pāreju no vienas formas citā...

Cik dievišķīgs tomēr ir izsalkums! Citādi mēs vēl joprojām sēdētu kokos... Izsalkums, mūžīgais izsalkums... — Un Lavalets ķērās pie omāra spīlēm, jo nevēlējās šo darbu atstāt kādam citam... Bet Džema sajūsmināta mizoja banānus un ananasus.

Lavalets nolēma Malakas vai Diksonas ostā sēsties kādā tvaikonī, lai mēģinātu nokļūt līdz vienalga kurai Sumatras ostai. Tā kā piekrastes tvaikonis bija vai ar roku sasniedzams, vakarā viņi uzkāpa uz tā klāja. Kapteinis un apkalpes locekļi bija ķīnieši. Džema un Lavalets izrādījās vienīgie baltie uz šā kuģa. Kapteinis ierādīja viņiem niecīgu kajīti, kurā atradās tikai pāris krēslu. Gaiss bija sakarsis tā, ka smacēja vai nost. Visi krāsainie pasažieri bija ērti iekārtojušies uz klāja, Lavalets, uzdevis tamilam izņemt no bagāžas saiņiem divus lūku guļamtīklus, lauzās cauri cilvēku biežņai uz klāja. Nejauši viņš uzkāpa uz rokas kādam ķīnietim, kurš, šņācot kā rāpulis, piecēlās sēdus, bet pēkšņi, plati iepletis acis, atkrita atpakaļ. Izlikdamies, ka neko nav pamanījis, Lavalets devās tālāk, taču, nostiprinot guļamtīklus, cieši nopētīja šo vīru.

Palīdzējis Džemai iekāpt līganajā guļvietā, viņš pamāja tamilam. Lavalets uzdeva zēnam novērot kapteini un, pamanot kaut ko aizdomīgu, bez kavēšanās ierasties pie viņa. Tad, uzvilcis revolvera gaili, viņš izstiepās guļamtīklā.

Mēnesnīcā klājs bija gandrīz tikpat gaišs kā dienā. Pāri tam vējoja sāja, salkana smaka: kaut kur sēdēja ķīnieši un pīpēja opiju. Pret kuģa sāniem, vienmērīgi žvadzēdamas, sitās ķēdes un troses, bet mašīnas vientuļas un steidzīgas klaudzēja naktī. Taču sakustējās kāda ēna — gaismas stars pārskrēja pāri slīdošai, saliektai mugurai.

Tūliņ pēc tam ieradās tamils un ziņoja, ka kuģa kapteinis dzīvi apspriežoties ar kādu ķīnieti. Lavalets pavēlēja viņam uzraudzīt Džemu. Pēc īsa brīža tuvojās klusi, šļūcoši soļi — kopā ar diviem pavadoņiem ieradās kapteinis. Lavīdamies garām dūmenim, viņi centās nepamanīti piekļūt Lavaletam.

Viņš ļāva tiem pievirzīties pavisam tuvu, līdz tie, no ēnas iznākuši, stāvēja spožajā mēnessgaismā. Tad viņš čukstus sacīja: — Stāt!... Rokas augšā...

Pārsteigti vīri pacēla rokas. Lavalets turpināja: — Kurš pakustēsies, saņems lodi... Kaptein, šurp — pie manis... Ko tu gribi?

Dzeltenādainais smīnot kaut ko tarkšķēja par bēguļojoša noziedznieka apcietināšanas pavēli un valdības solīto atlīdzību, kā arī norādīja uz ķīnieti, kas viņu bija pazinis...

Cik liels ir atalgojums? — vaicāja Lavalets. Kapteinis nosauca iespaidīgu summu.

Tu melo, — sacīja Lavalets, — man šī summa skaidri zināma. Tagad saki taisnību vai es zaudēšu pacietību.

Iebiedētais dzeltenādainis nosauca pusi no iepriekšējās summas.

— To tu saņemsi no manis, taču iepriekš tev būs jāapstājas stundas brauciena attālumā no Malakas un laivā jānogādā mani līdz krastmalai. Saprati?

Jā...

Tava laime. Bet tagad es nevēlos vairs, ka mani traucē.

Ķīnieši nozuda. Lavalets uzelpoja un pētoši paskatījās uz Džemu.

Viņa gulēja un neko nebija dzirdējusi. Tad Lavalets savu ieroci atdeva tamilam un aizsūtīja viņu stāvēt sardzē. Taču nekas vairs nenotika...

Rītausmā laiva atsitās pret krastu. Lavalets pasvieda naudu stūrmanim un, stāvēdams krastmalā, nogaidīja, līdz tvaikonis atkal uzņem ātrumu. Tad viņš pievērsās Džemai. — Mūsu stāvoklis ir grūtāks, nekā biju domājis, — pirmkārt jau neērtāks. Ja jau ķīniešiem zināma mūsu atrašanās vieta, izkļūt no ostas nebūs iespējams. Mums steigšus jādodas prom, jo ķīnieši gribēs nopelnīt divkāršu atlīdzību un bez kavēšanās brīdinās Malakā esošos angļus. Bet to rīcībā allaž ir pāris sikhu karavīru, kas var mums sagādāt grūtības. Mums jātiek pāri kalniem.

Viņiem izdevās nolīgt dažus nesējus, pavāru un divus singāļus, turklāt vēl četrus ķīniešu kūlijus bagāžas nešanai. Tamilam izdevās sameklēt divriteņu ķerras, un drīz vien tās izripoja pretī austošajai dienai.

Sākumā abpus ceļam pletās kafijas plantācijas. Tad sākās alvas raktuves, no kurām ķīnieši grozos un maisos stiepa ar rūdu bagāto zemi un bēra to ar dēļiem nostiprinātos kanālos. Strauji plūstošais ūdens aizskaloja prom smiltis un to piemaisījumus. Turpat līdzās atradās nelielas kausējamās krāsnis, kurās tika izkausēta alva un no tās izlieti gareni stieņi. Kualalumpurā Lavalets papildināja bagāžu.

Pēc tam mazā karavāna devās uz Kualakubu un tālāk uz kalniem. Pārnakšņojuši kādā bungalo, nākamajā rītā viņi sāka kāpt kalnos. Džema bija nosaitējusi kājas ar impregnētām auduma strēmelēm, lai aizsargātos no dēlēm, kas, būdamas itin visur — gan krūmos, gan uz zemes, centās piesūkties ikvienam brīvas ādas laukumiņam. Lija lietus, un koku galotnēs karājās miglas vāli. Lavalets, soļodams līdzās Džemas ēzelim, brīdināja viņu neatraut no rokas dēli, kas bija piesūkusies un kārīgi sūca asinis, jo tādējādi paliktu riebīga brūce. Viņš pielika nešķīstenim aizdedzinātu cigareti — tas, aiz sāpēm locīdamies, novēlās zemē.

Man vajadzēja aizsūtīt jūs uz Saigonu... -— viņš ieminējās.

Jūs droši vien nejūtaties labi savā ādā, ja jau nododaties tik sentimentālai prātošanai.

Gluži otrādi. Jūtu sasprindzinājumu nezināmo briesmu priekšā. Es ar viltu cenšos uzveikt pretinieku, kurš atrodas labākā stāvoklī. Tas, manuprāt, atsver jebkuru piepūli. Taču jūs tas skar mazāk, tāpēc arī neērtības jūs izjūtat jo asāk.

Ak nē... Esmu tikpat satraukta... — atbildēja Džema, uzmetot viņam ātru skatienu.

Ap pusdienlaiku soļošana kļuva sevišķi smaga. Svelmainajā karstumā karavānai bija jāpārbrien pāri vairākām upītēm; Džema iegrima ūdenī līdz pleciem. Lavalets balstīja viņu no vienas, bet kāds singālis no otras puses. Nokļuvusi krastā, Džema smiedamās purinājās, piebilzdama, ka gan jau saule drīz vien viņu izžāvēs. Taču Lavalets tik ilgi stāstīja par purva drudzi un malāriju, līdz viņa izbijās un novilka slapjo apģērbu. Tamils atnesa tērauda koferi, kurā atradās veļa, un Džema starodama izbaudīja pretstatu burvību: Dienvidaustrumu Āzijas mūžamežā ļaut mīkstam, vēl pēc angļu parfīma smaržojošam zīdam pieskarties ādai.

Apģērba apmaiņa Džemu spārnoja. Viņa izlēca no palankīna un tērzēdama soļoja līdzās Lavaletam.

Cik dīvaini, ka cilvēka garastāvoklis, šis slepenais, no daudzām dvēseles izpausmēm kopā saplūdušais spēks, ir atkarīgs no ārējiem apstākļiem. Es pārģērbjos, sajūtu sausā zīda auduma pieskārienu, ieelpoju veļas rūgteno smaržu — un jūtos līksma...

Viens no dzīves meistariskajiem gājieniem ir pašas slēptākās izpausmes savienot ar virspusējām parādībām, lai patiesības cienītāji, esības ģeometri, centīgie darboņi — ak, cik viņi ir centīgi! — kratītu galvas un neticētu šai saistībai, jo viņi, lūk, domā, ka tā taču nevar būt. Tāpēc viņi arī nekad neatrod dzīves atslēgu un allaž ir nevis tās kungi, bet gan ierēdņi... Vieni visu paļā, citi turas braši, bet vēl citi darbojas ar tipisku pakļauta cilvēka pārākuma apziņu, taču visi viņi vienīgi kalpo.

Esība pakļauta instinktam, nevis loģikai. Pats smieklīgākais pasaulē ir šo sīkbodnieku lepnums — viņi iedomājas, ka spēj izdarīt loģiskus secinājumus un domāt. To viņi sauc par filozofiju un apvij ar slavas vainagu. It kā izšķiroša nozīme nebūtu pēkšņām iedomām, bet uz to pamata radītā sistēma nekalpotu vienīgi par margām pilsonim, lai tas bez galvas reiboņa varētu pāriet pāri tiltam... un tomēr nenieka nesaprast. Jo — slava Budam! — dzīve pati aizsargā sevi, lai ne jau katrs to saprastu. Un ko gan nozīmē saprast — dzīvi var vienīgi izjust. Notiek tik daudz kā jocīga: jautras pārpratumu komēdijas — sacīsim, pēkšņi ceļā pagadās kādas durvis. Tam, kurš grib doties uz priekšu, tās jāatver. Durvis ir masīvas, smagas, apgādātas ar daudzām atslēgām un aizbīdņiem... Lai tās atvērtu, ar loģisko domāšanu apveltītais sīkbodnieks tver pēc vissmagākā rīka. Durvis pretojas. Zinātājs viegli pagrūž tās — un durvis atveras.

Taču nevajag tik daudz runāt par dzīvi — spriedelētāju par to netrūkst..— Lavalets iesvilpās kā meža dūja. Džema ieklausījās, vai neatskanēs atbildes sauciens.

Džema saprata, kāpēc negaidot no Lavaleta izvirda šis zēniskums, kāpēc viņā kaut kas pēkšņi aprāvās un pārtapa bērnišķīgā naivitātē, jo visām dziļākajām parādībām ir divējas sejas, tikai viduvējība allaž ir nemainīga.

Pāri purvainiem rīsa laukiem karavāna beidzot sasniedza Me- kongu. Ciemata vecākais pavadīja viņus uz bungalo. Taču viņi vēl nebija mājvietu sasnieguši, kad aiz muguras atskanēja jauneklīga balss, kas viņiem angliski kaut ko uzsauca. Kāds jātnieks, izlauzies no koku plantācijas biezokņa, vicināja pa gaisu platmalaino salmu cepuri.

Eiropieši? Cik patīkami ciemiņi! Jums jāapmetas pie manis...

Jātnieks apturēja zirgu un stādījās priekšā: Skraimūrs, tad lūdza atnācējus ciemoties pie viņa tik ilgi, cik vien vēlas, un veda tos uz savu māju. Uz viņa saucienu no mājas izskrēja kalpotājas japānietes un aizveda atbraucējus uz mazgāšanās telpu. Pēc tam Skraimūrs izrādīja viņiem savu īpašumu. Kaučuka plantācijā tieši patlaban tecināja sulu. Asie griezumi koka mizā vīdēja balti kā rentgena aparātā skatīti koku skeleti. Malajietes alvas traukos stiepa pienaino sulu uz sarecināšanas mašīnām. Viena no tām pameta zibošu skatienu uz Lavaletu.

Cik viņa lunkana, — Lavalets sacīja Skraimūram.

Izrādīdams viesim laipnību, tas pasauca malajieti un pavēlēja tai vakarā ierasties, iepriekš sagatavojot samisenu, lai varētu spēlēt. Malajiete dedzīgi māja ar galvu un tik strauji metās prom, ka viņai bija jāpaceļ uz augšu saronga. — Viņa vienīgi piepalīdz novākt ražu, — paskaidroja Skraimūrs, — parasti viņa darbojas pa māju.

Mazliet nostāk Skraimūrs bija uzcēlis stikla mājokli dzīvām čūskām. Skraimūrs atvēra durvis: pretī sitās smacīga siltumnīcas tveice. Aiz biezas stikla sienas, kamolos saritinājušies, zaros karājās rāpuļi un sildījās saulē. Lēnām un gandrīz vai saldkaisli, mēli šaudot, pacēlās smailās galvas ar bezplakstiņu acīm, neaptveramā kārtā vilkdamas aiz sevis lāsumaino ķermeni. Pēkšņi Džema saprata, kāpēc tas šķita tik neizprotami un baisi: šiem radījumiem nebija nedz ķetnu, nedz kāju. Pretēji visiem cilvēkiem zināmajiem likumiem šie bezlocekļu ķermeņi pārvietojās ar šaušalīgu lokanību, vienīgi ar astes galu apviļoties ap koku un, tādējādi spītējot visiem likumiem par atbalsta punktu, izslēja gaisā slīdošo ķermeni, lai izmantotu to par tiltu no koka uz koku. Tā bija dzīvības izpausme pašā atbaidošākajā veidā. Riebīgos lokos starp lapām kustējās anakonda; žņaudzējčūskas kā ūdens straumes iztecēja no koku sakņu mudžekļa; nekustīgi no kāda zara lejup nokarājās boa; bet koraļļčūskas, skaistas kā pats Lucifers, vijās gredzenos ap koku stumbriem.

Lavalets pievērsa Džemas uzmanību kādam centimetru tievam, melnūksnējam pavedienam, kas gulēja zemē tieši pie pašas stikla sienas. Negaidīti tas lēnām sakustējās, — Tā ir cobra capella, — Skrai- mūrs sacīja, — bīstamāka par visām pārējām. Tās kodiens nozīmē drošu nāvi. — Odze aizlīda tālāk. Lavalets ar diviem pirkstiem piesita pie stikla... Rāpulis pašāvās uz augšu un metās pret stikla sienu. Brūna delna pagrūda malā Lavaleta roku; malajiete bija pieskrējusi un ar šausmām skatījās uz viņu. — Jūs mirsiet, kungs...

Skraimūrs smaidīja. — Iedzimto māņticība... Kobra tiek uzskatīta par svētu...

Kad viņi atgriezās, kāda jauktene—pa pusei ķīniete — klāja galdu. Viņa grasījās steigšus izskriet ārā. Taču Lavalets viņu aizturēja. — Jūsu draudzene var mierīgi ieturēt pusdienas kopā ar mums, — viņš sacīja Skraimūram. — Viņa pie tā nav pieradusi, — uzrunātais atbildēja.

Ciematā plosījās malārija. Skraimūrs šeit aizvietoja ārstu; viņam bija lieli hinīna un dažādu citu medikamentu krājumi, kurus viņš ar devīgu roku izdāļāja. Viņš pastāstīja, ka tieši ķīniešiem esot vismazāk spēka pretoties slimībai. Jau pirmās drudža lēkmes reizē viņi liekoties guļus un sagatavojoties nenovēršamajām beigām.

Pie maltītes ķīniete atnesa tēju un viskiju. Skraimūrs kārīgi dzēra. Nedēļām ilgi viņš nebija redzējis balto sievieti, un tagad viņu bija pārņēmis viegls drudzis. Džema bija izmantojusi atpūtas brīdi, lai pārlūkotu tērauda lādes saturu, un tagad valkāja tērpu, kas būtu piesaistījis uzmanību arī Senžermēnā. Pēc dienas piepūles viņu bija pārņēmis tīkams gurdums, kas kustībām piešķīra mierīgas atraisītības burvību. Viņas āda mirdzēja blāvi kā nogatavojies firziķis. Uz viena delma viņa citu pie citas bija uzmaukusi rokassprādzes, otras rokas pirkstus rotāja neskaitāmi gredzeni, bet ausī viņa bija ielikusi garum garu karekli.

Pēkšņi izrādījās, ka Skraimūrs palicis ar Džemu divatā. Ņemot glāzi, viņa rokas trīsēja. Ķīniete ienesa smalki sagrieztu tabaku un augļus un, uzmetusi viņam skumīgu skatienu, grasījās iziet no istabas. Džema, kaut ko vaicādama, viņu aizturēja. Ķīniete atbildēja sīkā putna balstiņā un, līdzko Džema palaida vaļā viņas roku, manījās prom. Skraimūrs grasījās stāstīt par tīģeru medībām, taču aprāvās un skatījās tālumā. — Dzīvoju šeit jau četrus gadus. Biju pieradis un domāju, ka palikšu šeit uz visiem laikiem. Kad ierados, nebiju vairs tik ļoti pieķēries savai dzimtenei. Liutseki ir pazemīga un paklausīga. Turklāt klusa. Es mīlu klusumu. Nu esat ieradusies jūs un līdz ar jums visa Eiropa. Tā ienāca manā mājā un ar vienu vēzienu aizslaucīja prom šeit nodzīvotos četrus gadus un gadu desmitu ilgu pieredzi. Kamēr jūs esat šeit, tas ir labi. Taču tā paliks arī pēc jūsu aizbraukšanas. Tukšā mājā. Būs grūti.

Es tik labprāt pasacītu jums kādu labu vārdu, taču man nenāk prātā neviens mierinājums. Ja nu vienīgi šis: agrāk vai vēlāk šī vētra būtu nākusi — tā ir mantota un slēpjas jūsu asinis. Ikviens reiz apzinās savas saknes. Un varbūt ir labāk, ka tas notiek tagad, nevis vēlāk...

Skraimūrs pacēla galvu. — Tropi iemāca rīkoties ātri. Palieciet pie manis — es pārdošu plantācijas Pinangā, un mēs dosimies uz Eiropu...

Bet...

Es parunāšu ar viņu. Viņš sapratīs. Viņam jāsaprot. Viņš nemīl jūs — es to redzu...

Jūs esat pelnījis mīlestību, tāpēc ka jūsu priekšlikums ir tik... neprātīgs. Vienīgi tāpēc... Cik vienkārši jūs domājat visu atrisināt! Lieciet vērā: vientulība uz visu liek raudzīties vienkārši. — Viņa pacēla ar rokassprādzēm greznoto roku. — Ko jūs zināt par to, kas šeit norisinās un tiecas pretī atrisinājumam...

Malajiete, raustīdama samisena stīgas un izvilinādama no tām smalku skaņu, savā vienmuļajā balsī nodziedāja kādu melodiju. Tajā bija saklausāmas dzimtenes ilgas, un tā klausītājus darīja sentimentālus. Skraimūrs ar rokas mājienu viņu apklusināja un pavēlēja dejot. Malajiete uzmeta Lavaletam šķelmīgu skatienu un novilka batikoto jaciņu. Krūtis bija skaistas — pilnīgas, taču stingras un cēli veidotas.

Ķīniete nenovērsa acis no Džemas. Kad Skraimūrs viņu pasauca, sieviete satrūkās — tik dziļi viņa bija iegrimusi domās. Džemu šī sieviete ļoti saistīja: viņa nojauta tās rūpju iemeslu un labprāt būtu ar to parunājusi. Cik dīvaini tas bija: šis eiropietis, atkal ieraudzījis savas rases piederīgo, ar vienu vēzienu aizmeta prom visu, kamēr sieviete ar puseiropeiskajām asinīm bija pilnībā pakļāvusies citas, svešu asiņu rases iespaidam.

Vēlāk, lai izbaudītu vakara vēsumu, Skraimūrs, Lavalets un Džema sēdēja uz terases. Koku kuplajās galotnēs klusu iešalcās vējš. Tumsā dzīvnieku balsis skanēja citādi nekā dienā. Garām mājai lēnā solī, gurnus šūpodama, pagāja malajiete, dodamās uz dārzu.

Atskanēja satrauktas balsis, noklaudzēja steidzīgi soļi. Pie terases, skaļi saukdami Skraimūru, pieskrēja divi ķīnieši. Spēļu nama īpašniekam uznākusi drudža lēkme. Priecīgs par iespēju izbēgt no apburtā loka, kuru juta saslēdzamies ap sevi, Skraimūrs atvainojās un iegāja mājā lai paņemtu ārstniecības piederumus.

Džema un Lavalets palika uz terases vieni. — Šodien jūs izskatāties ļoti skaista, Lavalets sacīja un noskūpstīja Džemas rokas locītavu. Viņa neatbildēja, bet vēroja kāda putna ēnu, kurš lidinājās ap terasi. Lavalets, pa pusei pārliecies viņai pāri, stāvēja Džemas priekšā. Maigi ar roku viņš aizskāra Džemas seju, tā ka tai gribot negribot bija jāpaskatās uz viņu. Džema atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un, pilnīgi atslābinājusies, rokas uz krēsla balstiem uzlikusi, sēdēja, atpakaļ paliekusies, un padevīgi vērās acīs vīrietim, kurš bija noliecies viņai pāri un aiz kura muguras satumsa vakars.

Abi klusēja. Taču, kad Lavalets grasījās pacelt Džemu no krēsla un uznest augšstāvā, skatienu nenovērsusi, viņa pretojās. Lavalets tūliņ palaida viņu vaļā un iegāja parkā. Pēc brīža viņš atgriezās un atrada Džemu sēžam tajā pašā stāvoklī. Viņš mēģināja satvert Džemas rokas. Viņa tās atrāva. — Jūs pieprasāt no manis paskaidrojumu, — viņa sacīja, — un jums uz to ir tiesības. Taču es lūdzu — atbrīvojiet mani no šā pienākuma...

— Kad gan es esmu pieprasījis kādu paskaidrojumu? — zobgalīgi ievaicājās Lavalets. — Bez tam šāds pieprasījums jau pa pusei attaisno jūsu izturēšanos. Un tas nepavisam nav mans nolūks.

Šķiet, ka jūsu nolūks ir kaut ko panākt ar neatlaidību...

Tikai īslaicīgi...

Tātad tomēr nolūks...

Nē. Tas ir garastāvokļa untums, no kura es negribētu atteikties.

Es šo nakti labprāt pavadītu viena...

Šķiet, ka jūsu nolūks ir ar neatlaidību panākt kādu mērķi.

Nē, tas ir garastāvokļa untums, no kura es negribētu atteikties.

Piedodiet, ka aiz nepacietības šo atkārtošanos pārtraucu. Es sacīju, ka šodien izskatāties ļoti skaista. Ļoti iekārojama. Jūs arī zināt, ka pēdējo nedēļu pārdzīvojumi manās asinīs šodien pārtapuši tādā jūtu pacilātībā, kas prasīties prasās pēc piepildījuma. Apspiest tās nozīmē atteikties no savas dzīves pamatprincipiem. Apspiest tās kāda untuma dēļ... varbūt nozīmētu... ka saistīts esmu es. Kurš gan spētu to paciest:..

Džema savā krēslā nepakustējās. Nakts slīga pāri mežiem, brīva un atraisīta. Apvārsnis vibrēja. Valdīja tāds klusums! Kā gaidās. Kā atvelkot elpu. Kas uzglūnēja aiz šā klusuma? Iečirkstējās smilts. Atkal mājai garām pagāja malajiete ar trauslajiem, noapaļotajiem gurniem, kas zem cieši piegulošās, ar zeltu izšūtās sarongas šūpojās soļu ritmā.

— Jūs zināt, ka man šodien nepieciešama sieviete. Bet varbūt jūs nezināt, ka man nepieciešama tikai sieviete. Palieciet sveika...

Lavalets, nokāpis pa terases kāpnēm, ļoti strauji pagriezās — Džema joprojām gulēja nepakustēdamās — un pamājis sekoja malajietei, kas viņu jau gaidīja.

Džema satraukta, ar pukstošu sirdi paliecās uz priekšu. Tad klusi sasita plaukstas. Atnāca ķīniete un apvaicājās, ko viņa vēlas. Džema lūdza viņu brīdi uzkavēties. Paklausīgi viņa notupās uz lūku paklāja un atbildēja uz Džemas jautājumiem. Runādama Džema pamanīja, ka ķīniete sakārtojusi matus pēc viņas parauga. Aizkustināta Džema satvēra uz paklāja sēdošās sievietes roku un, pēkšņas līdzjūtības un labestības pārņemta, sacīja, ka uz laiku laikiem viss paliks, kā bijis, ka Skraimūrs viņu mīlot un paturēšot pie sevis. Ķīniete, cieši piekļāvusies viņas ceļgaliem, kaut ko savā valodā lūdza. Tad pēkšņi aprāvās un lauzītā angļu mēlē lūdza Džemu atklāt savas burvestības noslēpumu. Malajiete pirmīt viņai bija sacījusi, ka Džemai tāds esot. Džema mēģināja visu paskaidrot. Taču ķīniete strauji papurināja galvu un atkārtoja savu lūgumu. Džema saprata, ka pārliecināt lūdzēju neizdosies. Labāk bija atstāt ķīnietei viņas pārliecību. Džema noņēma no rokas sprādzi un sniedza to ķīnietei, kas, acīm zibot, to satvēra un noglabāja uz krūtīm.

No sava apmeklējuma atgriezās Skraimūrs. Kaut ko pajautājis ķīnietei, viņš aizsūtīja to prom. Viņa, cieši piespiedusi talismanu pie krūtīm, steigšus aizgāja.

Tagad atkārtošu to, ko pirmīt jau sacīju, — Skraimūrs iesāka,

jūs droši vien zināt, kas noticis. Jūs esat viena...

Es gribēju palikt viena...

Tātad jūs nezināt...

Jā...

Nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt. Man jums jāatklāj patiesība...

irak...

— Lai sasniegtu savu mērķi. Lavalets un malajiete...

Džema pietrūkās kājās. — Kurš to apgalvoja?

Tātad jūs nezināt. Liutseki abus redzējusi...

Kur? Kurš zina? — Aiz satraukuma trīsot, Džema stāvēja Skrai- mūra priekšā. — Man svarīgi to uzzināt! Man tas jāzina! Vai varat noskaidrot?

Malajiete ir mana kalpone. Jau pēc stundas viņa sāks lielīties...

Džema bija nobālusi un cīnījās, lai sevi pārvarētu. Viņa sacīja:

Rīt jūs man pateiksiet... — Pēkšņi viņu pārņēma kauns, un viņa neatvadījusies iegāja guļamistabā. Taču savus pēdējos vārdus viņa neatsauca.

Visu dienu Džema neredzēja malajieti. Lavalets un Skraimūrs bija aizgājuši medībās, jo tuvumā bija manītas tīģera pēdas. Neko nenomedījuši, abi atgriezās — Lavalets izturējās nepiespiesti, Skraimūrs bija bāls un nomākts.

Vēlāk Skraimūram izdevās sastapt Džemu vienu. Viņa vaicājoši to uzlūkoja. Skraimūrs skatījās sāņus, grasījās runāt, pārdomāja un neizlēmīgi aprāvās, taču beidzot saņēmās, pacēla galvu un caur zobiem izmeta: — Nē, nē... Viņš pārmijis ar malajieti dažus vārdus un pat atraisījis tās sarongu, bet pēc tam pametis to stāvam un devies prom, pat nepamājis, lai tā seko. Kad malajiete tomēr gājusi viņam nopakaļ, viņš uzdāvinājis tai pāris rūpiju un aizsūtījis prom.

Džema strauji ievilka elpu. Pateicos.... — Viņa žigli pastiepa Skraimūram roku, viņas acis mirdzēja, seja te piesarka, te nobālēja.

Cik ļoti jūs viņu mīlat... — nomurmināja Skraimūrs.

Skraimūram aizejot, viņa pasmaidīja. — Ko gan jūs par to zināt...

Džema bija satraukta. Vai Lavalets jutās nebrīvs? Kāpēc viņš atstūma malajieti? Viņas dēļ? Džemas sirdī ieplūda sāpīga laimes sajūta, un viņu uzveica vētra, kas brāzās pāri. Un tomēr viņa juta: priekšā atkal bija ceļš, kas tik drīz nebeigsies, sajūsmas vilnis izčākstēs putās, un viņa atkal klusēdama gaidīs, ko nesīs nākotne...

Šajā vakarā Džema bija neparasti jūtīga un bieži, lai nesāktu raudāt, nespēja pat parunāt. Skraimūrs klusēdams viņu vēroja un tūliņ pēc maltītes devās uz ciematu, lai apmeklētu kādu slimnieku. Lavalets pārskatīja savus dokumentus. — Šie plāni ir vēl svarīgāki, nekā domāju, — viņš sacīja, — es sāku saprast, kāpēc sacelta tāda trauksme. Man katrā ziņā tie jānogādā uz Siāmu drošībā. Rīt dosimies tālāk. Turklāt šis Skraimūrs, man šķiet, sāk kļūt jums par nastu...

Lavalets paskatījās uz Džemu un ievēroja, ka viņas acīs ir asaras. Viņa pievilka sev klāt Lavaleta roku un pieglauda tai vaigu. Drošības sajūtā, ko sniedza šī roka, viņa juta piepildījumu un atvadas.

Jūs maldāties, — jautri sacīja Lavalets, — es nebiju pie malajietes.

Džema pamāja, taču stāvokli nemainīja.

Tomēr arī jūsu secinājumi ir pārsteidzīgi.

—-Tu nespēji...

Tieši tā.

Manis dēļ...

Piekrītu... Un nu nāk loģiskais secinājums, kas sākas ar tātad, ^ lieliski! Cik viegli, ja tas jums ir izdevīgi, jūs kļūstat vienpusīga! Vai jūs no visas tiesas ticat sava slēdziena pareizībai? Jums drīzāk vajadzētu ticēt pretējam viedoklim...

Tie ir tikai vārdi...

Jūs piedēvējat man daudz neizveicības. Bet vai jums nešķiet, ka izdevīgā brīdī es viegli vien būtu varējis rīkoties arī pretēji? Tas, ka spēju atteikties no tā, skaidri pierāda: manos spēkos ir atteikties arī no iespaida radīšanas.

Džema stingi raudzījās viņā. ^ Tā nav tiesa...

Domājiet, kā gribat. Jūs redzat, ka tā, ko jūs uzskatāt par nebrīvību, var izrādīties par vislielāko brīvību. Vienīgi jāprot pareizi skatīties. Un uz šīm parādībām jāskatās ar manām acīm.

Kāpēc jūs man to sakāt...

Tāpēc, ka neturu par vajadzīgu to slēpt. Vēl ne...

Džema gribēja Lavaletam noticēt, taču viņu tirdīja šaubas, jo viņa zināja, ka, nonākot līdz šai robežai, vārdi spēj izteikt visu vai neko. No iznākuma baidoties, viņai tomēr vajadzēja Lavaletu pārbaudīt atbilstoši neizbēgamajam likumam, šim maigākajam iznīcināšanas likumam, kuru tik briesmīgi pārpratuši visu gadsimtu sapņotāji. Viņi to bija izgreznojuši ar labsirdības emblēmu, kaut arī tas nepazina nekādus citus likumus kā pašu visvienkāršotāko esību, šo proletariāta likumu, kuru bija nosaukuši visneprātīgākajā no visiem vārdiem — par mīlestību.

Aiz šā vārda mīlestība rēgojās bezdibenis. Cilvēki allaž gribējuši šā vārda nozīmi aizbērt ar ziediem un tā krāterus apaudzēt ar dārziem, taču tas atvērās allaž no jauna — kails un mežonīgs, un nepielūdzams, noraudams lejā to, kas tam uzticīgi ziedojas. Ziedošanās nozīmēja nāvi, bet, lai iemantotu, vajadzēja bēgt. Zem ziedošajām rozēm slēpās uzasinātais zobens. Dievs lai žēlīgs tam, kurš uzticējās! Un Dievs lai žēlīgs tam, kurš tika atmaskots! Ne jau iznākumā slēpās traģisms, bet gan attieksmē. Lai uzvarētu, vajadzēja zaudēt; lai paturētu — palaist vaļā. Bet vai šeit atkal nebija jaušams noslēpums, kas zinātāju šķīra no atzinēja? Un vai atskārtā par šo traģismu neslēpās spēja to pārvarēt? Atzīšana nekad neveicināja brīvu rīcību: īstenībā robeža starp tām bija stingri nosprausta. Par to liecināja cēloņsakarīga norise un liktenis. Taču zinātājam īstenība bija vienīgi simbols, aiz kura sākas bezgalības loki. Taču šis simbols bija viltīgs, jo dieviem piemita jautrība un izmanība. Un cik daudz cietsirdības slēpās šajā jautrībā, cik daudz zem ziediem paslēptu dunču? Kas gan ir vēl divkosīgāks par dzīvi!

...kādi tik vārdi tikuši doti — mīlestībai... Gluži kā fata morgana tā izpleta pāri cilvēku dzimumam mūžības vilinošo veidolu, kam tika doti zvēresti un kas tomēr atradās nepielūdzamā plūdumā un nekad nepalika viens un tas pats, tāpat kā tā, kuras simbols tas bija - dzīve.

Ar virvju dzelzceļu šķērsojuši Lipes upi, viņi pamanīja, ka iekļuvuši Austrumu krastmalas lielā ūdensceļa tīklā. Visapkārt starp kafijas plantācijām bija redzamas prāvas ķīniešu apmetnes. Viņi tika brīdināti, ka tūliņ aiz Pundžomas zelta raktuvēm sāksies džungļi. Tomēr viņi devās ceļā, jo uzskatīja, ka tīģeri, kuri tur it kā mītot, gaišā dienas laikā neuzdrošināsies uzbrukt karavānai.

Rītam bija svaiguma elpa. Dižmeža koku galos draiskojās pērtiķi. It kā sacenšoties ar papagaiļiem, klaigāja pāvi. Pāri meža zemei šaudījās milzu tauriņi un mirdzoši kolibri. Mazpamazām brikšņi kļuva biezāki, bet ceļš šaurāks. Pie debesīm parādījās saule.

Brikšņos atskanēja dipoņa. Ceļu šķērsoja meža cūku bars. Pēkšņi caur zaru spraugu skumīgi noraudzījās bifelis — diezin no kurienes nācis. Kādā vietā, kur taka kļuva platāka, viņi apstājās atpūsties. Viens no nesējiem bija paklupis un savainojis roku. Lavalets to pārsēja.

Džema pagāja pāris soļu atpakaļ, lai aplūkotu kādu spilgtu puķi. Pēkšņi viņa izdzirdēja takas kreisajā pusē lūstam zarus. Viņa palūkojās turp, bet ieraudzīt neko nevarēja. Kad viņa jau grasījās acis novērst, viņa pamanīja zemē, starp lapām, pazibam divas zaļas, spīguļojošas uguntiņas. Zeme aiz tām it kā sakustējās un elpoja: tas izrādījās leoparda svītrotais ķermenis.

Džema nespēja paspert ne soli. Kā pamirusi viņa stingi raudzījās briesmīgajās acīs. Leopards, ar asti zemi kūļādams, rūca. Varmācīgais dzīvības spēks, kas gailēja zvēra acīs, iedvesa Džemā pazemīgas šausmas, atstādams tik spēcīgu iespaidu, ka pievilka viņu kā atvars. Viņa tuvojās tam nedrošiem soļiem, grīļodamās, ar baismu gatavību padoties, nespēdama pretoties šim aiz spēka pārpilnības drebošajam, spalvainajam ķermenim, kura acīs zibēja postīšanas kāre.

Ar vienu lēcienu leopards metās atpakaļ un bēga. Viņam aiz muguras sakļāvās brikšm. Mirkli Džema stāvēja apmulsusi. Tad attapās un, auksta viļņa apskalota no galvas līdz papēžiem, šausmās drebēdama, metās atpakaļ, aiz bailēm kā sajēgu zaudējusi, un Lavaletam tikai ar lielām pūlēm izdevās no viņas uzzināt, kas noticis.

Kaut arī viņš uzmanīgi pārlūkoja visu apkārtni, zvērs bija kā ūdenī iekritis. Vienīgi zem ceļa malā augošās vēdekļpalmas viņš ieraudzīja izkašņātajā zemē iemītās pēdas. Džema bija mazrunīga un nākamajā dienā žēlojās par galvassāpēm. Izmērījis temperatūru, Lavalets secināja, ka viņai ir neliels drudzis. Viņš steidzināja nesējus, lai drīzāk sasniegtu Čapingu, kur cerēja atrast ārstu.

Temperatūra cēlās. Lavalets pavēlēja apstāties un uzsliet telti. Tad viņš aizsūtīja tamilu uz Čapingu pēc ārsta. Pagaidām viņš deva Džemai hinīnu un uzmanīja, lai viņa gulētu.

Beidzot tamils atgriezās. Zēns gandrīz vairs neturējās uz kājām — tik ātri viņš bija skrējis. Viņš atnesa ziņu, ka kuru katru brīdi ieradīsies ārsts.

Tas izrādījās smagnēja auguma skots ar iesarkaniem matiem. Apskatot Džemas muguru, viņa īgnais skatiens drīz vien iegailējās.

Būtu vēlams viņu pārvest uz Čapingu. Taču jums droši vien svarīgi nokļūt līdz Bufalo upei, lai saņemtu koncesiju.

— Jums taisnība — gribu doties uz Siāmu.

Iemeslu es zinu.

Kā redzu, savu popularitāti esmu novērtējis pārāk zemu. Šķiet, ka par to man jāpateicas angļu varas iestādēm.

Diez vai. Es redzēju jūs, kad jums pēc pēdējā veiksmīgā laimesta bija jāatstāj Madride...

Domāju, ka varētu pamēģināt doties uz Čapingu...

To jūs varētu gan. Postenī atrodas tikai divi apakšvirsniekijgy leitnants devies uz zemes iekšieni un atgriezīsies pēc dienām četrām... Bet nu es gribētu izmeklēšanu turpināt.

Lavalets redzēja, kā īsie, resnie pirksti slīd pāri Džemas krūtīm. — Kas viņai par vainu?

Pleirīts.

Tā jau man šķita. Vai drīkstu jūs lūgt uzskatīt izmeklēšanu par izbeigtu?

Par to parasti izšķiras ārsts.

Gluži pareizi — parasti...

Es negribētu apmierināties ar tik virspusēju slimības simptomu novērtējumu. — Ārsts pasmaidīja. — Turklāt baltais pacients ir tīrā atpūta pēc tiem brūnajiem salašņām...

Tāpēc uzdrošinos lūgt jūs pateikt, cik esmu jums parādā...

Skots dusmīgi paskatījās uz viņu. Tad piecēlās un indīgi izmeta:

Necik... — Nebilstot vairs ne vārda, viņš devās pie sava zirga un aizjāja.

Džema paslējās sēdus. — Viņš sacels kājās visu apkārtni. Mums tūliņ jādodas tālāk.

Lavalets ielika viņai padusē termometru. — Tas nozīmētu tikai vēl vienu atelpas brīdi. Tik un tā viņi sekos mums pa pēdām.

Džema iesaucās: — Tev jātiek prom! Es palikšu. Ņem plānus un tamilu, kā arī pāris nesēju — un tu izglābsies. Ej! Uz karstām pēdām!

Lavalets neatbildēja ne vārda. Viņš izgāja no telts, lai dotu dažus rīkojumus. Tad atgriezās un sacīja: — Slimība atbrīvo no jebkuras atbildības. Ja jūs būtu vesela, par jūsu priekšlikumu varētu strīdēties. Turklāt — vēl jau es neesmu Singapūrā. Līdz tam laikam var atgadīties daudz kas.

Pēc dažām stundām ieradās abi apakšvirsnieki un liels skaits sikhu. Lavalets, nejāvis viņiem pat muti pavērt, mierīgi sacīja: — Es jau jūs gaidīju. Telts ir jānojauc. Ar sevišķu rūpību jāsakārto palankīns — tas jāpārvērš par nestuvēm. Gan jau tiksiet ar to galā. Šajā tērauda koferī atrodas svarīgi dokumenti — rūpīgi uzmaniet to.

Lāpu gaismā pa meža taciņu karavāna devās uz apmetni. Džema nestuvēs gulēja. Tikai laiku pa laikam viņa atvēra acis un uzlūkoja Lavaletu.

Abi apakšvirsnieki gribēja nogaidīt leitnanta atgriešanos. Pagaidām viņi gūstekni atstāja brīvībā. Pusdienlaikā ieradās ārsts, lai apraudzītu Džemu. Lavaleta viņai līdzās nebija. Kad skots ienāca, Džemas sejā nepakustējās ne vaibsts. — Nožēloju, — ārsts sacīja, — ka man vajadzēja ķerties pie šāda līdzekļa, lai panāktu jūsu palikšanu šeit. No tā jūs varat spriest, cik daudz tas man nozīmē.

Džema izsmējīgi pasmaidīja^ Jūs esat britu pavalstnieks.

Šeit es par to nedomāju.

Cieši viņu uzlūkodama, Džema mainīja toni. — Starp citu, jūs pārvērtējat manu lomu šajos darījumos.

Saprotu. Šobrīd tam tik un tā nebūtu nekādas jēgas. Angļu varas iestādes mēdz šādus bīstamus cilvēkus aizturēt, turklāt gadiem ilgi.

“Gadiem ilgi,” Džema nodomāja un sacīja: — Tam nebūtu nekādas nozīmes. Es tik un tā nerīkotos citādi.

Jūs esat dīvaina sieviete. Citādi izskaidrot jūsu ceļojumu es nespēju...

Tomēr Eiropā tas ir izskaidrojams...

Tā ir taisnība. Ierados šeit, līdzīgu apstākļu spiests. Taču desmit gadi iezemiešu vidū dara ārkārtīgi jūtīgu pret Eiropas kārdinājumiem. Vai drīkstu izmērīt jums temperatūru?

Šodien man drudža nav, — sacīja Džema, paņemdama termometru.

Jums taisnība. Pārsteidzošs panākums.

Atrisinājums allaž nodrošina panākumus.

Jūs pašreizējos apstākļus uzskatāt par atrisinājumu?

Ja vēlaties to nosaukt šādā vārdā, tad — jā. Mazliet varmācīgs, tomēr atrisinājums.

Vakarā ieradās virsnieks, kurš bija izsaukts pa telefonu. Džema dzirdēja, kā automobilis dūkdams tuvojas, un apģērbās. Pēc paviršas nopratināšanas leitnants lūdza Džemu droši griezties pie viņa, ja tai būtu nepieciešama palīdzība. Viņa esot brīva. Lavaletam virsnieks apliecināja savu cieņu, kā arī izteica nožēlu, ka spiests rīkoties saskaņā ar pavēli. Nākamajā rītā viņš tikšot nogādāts uz garnizona mītni, bet no turienes vests tālāk. Džema uzsmaidīja jauniņajam virsniekam. Pēc tam viņa lūdza parādīt ceļu uz ārsta māju.

Skots sagaidīja viņu pagalam pārsteigts. Džema izturējās nepiespiesti, tādējādi vēl pastiprinot viņa apjukumu. Murminot dažas nesakarīgas frāzes, skots piedāvāja viešņai apsēsties. Nejauši viņam pieskārusies, Džema nodrebēja aiz nicinājuma, tad apsēdās. Šaudīgām acīm viņš alkatīgi sekoja ikvienai Džemas kustībai. Mierīgi viņa sēdēja ārstam iepretī un nogaidīja. Viņš uzsāka sarunu, piesmakušā balsī sacīdams: — Rīt pašā agrumā Lavalets tiks aizvests.

Džema vienaldzīgi paraustīja plecus.

Jūs brauksiet... viņam līdzi?

Nezinu... Iespējams, ka palieku šeit... — viņa sacīja gandrīz vai izklaidīgi, taču nodomāja: “Gadiem ilgs ieslodzījums cietoksnī.”

Es reiz jau paskaidroju jums, cik man tas svarīgi...

Ir kāds nosacījums...

Attiecībā uz Lavaletu?

Jau šonakt viņam jābēg.

Nekas nav vieglāk izdarāms kā tas. Viņš taču var gandrīz vai brīvi pārvietoties.

Jūs lieliski saprotat, ka bez atbalsta aizbēgt nav iespējams.

Nesaprotu...

Es jau reiz sacīju, ka gaidīju atrisinājumu. Taču ne šo negaidīto. Bet, ja nu tā ir noticis, es uzskatu, ka mans pienākums ir šo dēku, kas uzsākta manis dēļ un tik bēdīgi beidzās, novest līdz galam, lai nākotnē mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi.

Ārsts pamāja. — Līdz ar to viss būtu atrisināts?

Jums ir automobilis?

Jā...

Pieņemu, ka stundas laikā tas būs sakārtots tā, lai varētu doties ceļā.

Iespējams tas būtu. Es pats varētu to sakārtot.

Labi. Vai ceļi ir izbraucami?

Ar nelielu pieredzi braukšanā tas nebūtu nekas neiespējams.

Tātad automobilis būs kārtībā?

Ari ar vienu nosacījumu...

Zinu šo nosacījumu un neturu par vajadzīgu to apspriest.

Tā vis nav. Kas varētu jūs aizkavēt doties viņam līdzi...

Jūs esat izmanīgs aprēķinātājs. Automobilis ir braukšanas kārtībā?

Kā jau sacīju. Man vienīgi jāuzpilda degviela.

Norunāts. Automobilī jūs ieliksiet pārtiku, segas un ieročus.

Skots klusēdams sāka vākt kopā dažādas mantas.

Un pēc tam?

Automobilis jums tiks nozagts. Jūs turēt aizdomās par palīdzību bēgšanā būtu bezjēdzīgi, jo apcietināšanu taču ierosinājāt jūs. Zādzību atklāsiet rīt no rīta.

Rīt no rīta kopā ar jums... — ārsts aizsmakušā balsī piebilda.

Ielieciet automobilī arī kādu ceļa karti. Jūs kopā ar mani dosieties uz leitnanta Brauna bungalo. Gan jau man izdosies pārliecināt Lavaletu. Viņš atgriezīsies savā istabā. Lai viss izskatītos ticamāk, jūs viņam konstatēsiet purva drudža lēkmi. Pēc divām stundām došos jums līdzi uz jūsu dzīvokli...

Pēc divām stundām. Šajā laikā viņi vēl varētu sacelt kājās visus karavīrus... Kā redzat, es spriežu loģiski...

Piekrītu. — Skots ielika automobilī bagātīgus pārtikas krājumus, uzpildīja benzīnu un eļļu. Pēc tam, ielicis tajā šauteni, sacīja Džemai: — Tas ir mans labākais ierocis! — Beidzot pievienoja munīciju un binokli. Tad viņš teica: — Jums jāsaprot, ka visu to nedarīju ar vieglu sirdi. Ir brīži, kad jēdzieni “nelietība” un “nodevība” maz ko nozīmē, un šeit, šajā mūžamežā, iemācās saprast, ka visi līdzekļi ir labi.

Varu to apgalvot gandrīz vai droši, — atbildēja ārsts, sniegdams viņam balto kārbiņu.

Par to parunāsim vēlāk, — atbildēja Džema, steidzinādama viņu. Skots noņēma drošības ķēdes un iedarbināja motoru. Džemu> dzirdot motora dūkšanu, pārņēma mežonīgs prieks.

Ejam, — viņa sacīja un ārstam pa priekšu devās prom.

Džemai izdevās parunāties ar Lavaletu divatā, kā arī pačukstēt, ka bēgšanai viss sagatavots. Viņš samulsa: — Kurš tad saka, ka gribu bēgt?

Klusē! Tev jādodas prom!

Labi! Dokumentus es ņemšu līdzi.

Dokumentus tu nedabūsi. Brauc bez tiem!

Nē. Es tos dabūšu vienā mirklī. Man ir kasetes otrā atslēga, un es izņemšu no tās vienīgi plānus, bet koferi atstāšu. Dokumentu pazušanu nepamanīs ātrāk nekā bēgšanu. Drīz pēc tam, kad būšu aizgājis uz savu istabu, jūs, aizbildinoties ar, vienalga, kādu ieganstu, iziesiet ārā un skriesiet pie manis, cik vien ātri spējat, lai iekāptu automobilī.

Tas nav iespējams. Es palikšu šeit.

Tu esi ārstam apsolījusi...

Nē, nē... Vienīgi — svarīga ir katra minūte...

Lavalets raudzījās tālumā. — To mēs vēl redzēsim...

Viņš iegāja bungalo, un Džema viņam sekoja. Ārsts un leitnants sēdēja pie viskija pudeles. Ieraudzījis Džemu, skots atviegloti uzelpoja. Lavalets, izskatīdamies izklaidīgs, apsēdās pītā sēdeklī. Džema nostājās līdzās virsniekam — viņa bija apburoša.

Lavalets piecēlās.un atvadījās. — Nejūtos visai labi, iešu un iedzeršu pirms iemigšanas pāris tablešu, lai rītdien būtu atkal spirgts.

Ārsts jautāja: — Varbūt iedot jums kādu pulveri pret drudzi? Daži man ir tepat kabatā.

Lavalets sacīja: — Ceru, ka tie palīdzēs.

Kad Lavalets bija aizgājis, leitnants mainīja sarunas tēmu, sākdams runāt par viņu. Džema, lakstodamās ar leitnantu, no šīs tēmas izvairījās. Pēc īsa brīža leitnants, piesarcis kā ģimnāzists, runāja jau visnotaļ dedzīgi. Ārsts bija vārdos skops. Tikai retumis viņš piemetināja pa vārdam. Pēkšņi viņš piecēlās kājās. — Ir jau vēls, leitnant Braun... Es nu iešu un pie viena ieelpošu mazliet gaisa.

Džema smaidīja. — Jūs ar savu vēlēšanos aizsteidzāties man priekšā. Lūdzu, pavadiet mani—tā varbūt būs drošāk... — Un, pirms leitnants paspēja kaut ko iebilst, Džema novēlēja viņam labu nakti. Leitnants, noliecies pār viņas roku, ilgi nepacēla galvu. Ārsts noskatījās viņā zobgalīgi, taču ne bez satraukuma.

Klusēdami viņi soļoja viens otram līdzās. Spīdēja spožs mēness, un ainava tā puskrēslā slīga vēl dziļākās ēnās, it kā šūpodamās karātos tumšās virvēs. Aizvien vairāk tuvojās skota māja ar saviem apgaismotajiem logiem — liela kā liktenis un visa beigas.

Garāžas durvis bija līdz kājai vaļā: automobili tur nemanīja. Skots ar plašu žestu pamāja uz tukšo garāžu, kas rēgojās kā vaļējs bezdibenis, un gandrīz vai pazemīgi atvēra Džemai sava bungalo durvis. Tik klusiem soļiem, it kā kājas grimtu vatē, Džema iegāja mājā. Ārsts sekoja. Viņš elpoja skaļi un satraukti. Džema bija aizgājusi jau gandrīz līdz logam, kad pēkšņi pamanīja, ka istabā atrodas Lavalets. Viņš stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, tad steigšus piegāja pie durvīm un, atslējies pret tām, pacēla uz augšu ieroča niķelēto stobru.

Atvainojiet par šo pārāk romantisko izdarību: manā stāvoklī tā ir vienīgā, kas iedarbojas. Jūsu norunā nepieciešams vēl kāds labojums, kurš atrisināms vienīgi šādā veidā. Es patiešām šaušu, tāpēc turiet rokas mierīgi.

Ārsta seja bija nobālējusi pelnu pelēka. Viņa acu āboli trīsēja. Pelēkajā sejā spokaini spīdēja to baltumi. Lūpas krampjaini raustījās. Tās šļupstēja nesakarīgus vārdus. Pēkšņi visu augumu satricināja konvulsīvas trīsas. Aiz niknuma sēkdams, viņš metās uz priekšu, taču to pašu brīdi grīļodamies atsprāga atpakaļ. Lavalets viņu viegli pagrūda, un viņš nokrita gar zemi. Ātri Lavalets sasēja viņam rokas un kājas, tad, sataisījis vīkšķi, iesprauda to viņam starp zobiem.

Diemžēl tas ir nepieciešami, — Lavalets mierīgi paskaidroja,

ņemot vērā, ka reiz jau man bija tas prieks iepazīties ar jūsu nodomiem. Jūs zināt, ka man par stundu jāapsteidz garnizona automobilis, kas ir smagāks nekā jūsējais.

Viņš pievērsās Džemai, kas stāvēja kā sastingusi. — Tu vēl esi šeit... — viņa izstomīja. Lavalets izvilka Džemu ārā. Viņi skrēja pa taku, cenšoties ātrāk nokļūt līdz ciemata malai. Garām mēnesim slīdēja mākoņi, visi priekšmeti zaudēja aprises — pāri palika tikai trīsošs piedzīvojums, kam piemita vēja un nakts, un brīvības smarža. Kā dambis mēnesnīcas apmirdzētajā, tumšajā krēslā melnēja automobiļa siluets.

Lavalets iecēla Džemu automobilī. Starmeši dūkdami meta gaismas kūļus tumsā, lauzdami ceļu, iekaucās motors, un automobilis, spēji sakustējies, aiztraucās uz priekšu.

Garām aizvirpuļoja būdiņas ar bambusniedru jumtiem, no gaismas kūļa grīļodamies bēga iezemieši, zem čirkstošajām riepām no- plīvoja krāsaina milzu salmenīca, angsenas koku aleja plašā lokā pāri automobilim kaisīja siftaržu un zeltainus ziedputekšņus.

Tūliņ aiz parka sākās džungļi, kas, traukdamies garām ar neskaitāmajām bambusa krūmāju maikstēm, abpus ceļam izveidoja it kā būra sienas. Sākumā garām aizvirpuļoja rīsa lauki un tējas plantācijas, tad pēkšņi kā apakšzemes tunelis iznira tumšais mežs un, palēcies uz augšu gluži kā grūsnējs dzīvnieks, pārvilka viņiem pāri savu tumšo vēderu.

Mazliet gaišākās klajuma malas slīga violetās ēnās. Pēkšņi šīs ēnas trauksmaini pacēlās, noraudamas lejup no debesīm tumsu. Kā mikls, smacējošs lakats tā noslīga pāri biezokņa tveicīgajam gaisam un aizcirta elpu.

No visām pusēm atbalsojās motora dārdoņa. Koku galotnēs spiegdami kur kurais pašķīda pērtiķu bari. Zaros ķērca iztramdīto papagaiļu ņūklis. Automobiļa priekšā žigli pāri ceļam pārslīdēja kāda ēna. Riteņi, šie negausīgie laupītāji, satvēra to un, traukdamies tālāk, atstāja guļam plakanu, tumšu un nekustīgu. Džema paliecās uz priekšu. — Kāpēc tu gaidīji?

Lavalets pārliecās pāri panelim ar raibajām spuldzītēm un cieši ar ceļgaliem piespieda pie tā karti, lai labāk orientētos.

Vai tad tā nav labāk?

Bēgšanu varēja atklāt ari agrāk, un tad tā vairs nebūtu iespējama.

Lavalets paraustīja plecus. — Lielāka iespējamība vēl nekad neko nav mainījusi. Tas, kuram piemīt nojauta, pakļauj gadījumu sev.

Automobilim pa priekšu kā medību suņi traucās gaismas kūļi, ieraudami ceļu mazliet blīvākā, mokošākā spožumā, kurš aiz automobiļa muguras atkal savienojās ar augšup kāpjošo, melnādainam einuham līdzīgo tumsu, saputodams gaismu un ēnu vienā mistrā. Gar ceļa malām kā mēmā parādē svina pelēki vīdēja palmu stumbri.

Balts un sudrabains prožektoru mestajos gaismas kūļos ietriecās kaut kas mirdzošs un, it kā staru apburts, bez skaņas lidinājās automobilim pa priekšu — putns ar platiem spārniem. Gluži kā no brīnumpasakas nācis piejūga zirgs tas pavadīja automobili — bēgšanas apburts gūsteknis. Taču visapkārt spožajiem, šaurajiem gaismas kūļiem un uz priekšu joņojošajam automobilim pletās nakts — un mežs ar savu laupīšanas kāri, ar saviem svītrainajiem kaķiem, savu tveici un saviem noslēpumiem, ar tieksmi slepkavot un pēkšņi izgrūstu izbaiļu kliedzienu, ar bēgšanu un alkatīgu pakaļdzīšanos.

Tu negribēji mani atstāt?

Džemas sirds pamira — tik ļoti viņa gaidīja atbildi. Tad tā atkal sāka pukstēt — sāpīgi, kaut kur kaklā, skaļāk nekā automobiļa motors. Lavalets, pa pusei pagriezies pret viņu, skaļā balsī sacīja:

Nē...

Džemas galvā ar tādu spēku iesitās asinis, ka viņa gandrīz nokrita zemē. Skaidra un gandrīz rokām tverama iztēlē viņai garām paslīdēja aina, uz mirkli sastingdama nedabiskā spožumā un piepildīdama viņas dvēseli — tamarindu zari sveču gaismā, siltums, aiz loga Annamas nakts, divas mierīgas rokas un kāda balss: “Es paliku... Pazaudēju un beidzot biju spiests likt uz spēles jūs. Kolins laimēja... Visviens — rīt jūs spēlēsiet ar viņu polo...” Vilciens rībēdams traucās cauri nakts biezajai, melnajai tumsai... Kupejas stūrī viņa pati, bēgot no šīs pavēlnieciskās balss un šajā bēgšanā vairāk nekā jebkad juzdamās tai pakļauta...

Tad aina pazuda — brāzmojot tai pāri šalkoja viļņi, kas aprija visas domas, bez elpas pa priekšu trencot atziņu: viņš bija licis uz spēles savu brīvību, lai nebūtu viņa jāatstāj... Lai pasargātu viņu no solījuma pildīšanas...

Bezgalīgā satraukumā viņa apzinājās tikai vienu: viņš bija ne vairs brīvs, bet sasaistīts — bija iejaucies kaut kas stiprāks par viņu, kas uzspieda viņam savus likumus, kāds spēks, kas bija pārāks par viņu— tā bija viņa -— pasaule. Džema metās viņam klāt un satvēra aiz pleciem. — Tu... — karsti viņa čukstēja Lavaletam sejā. — Tu...

Kad Lavalets pagriezās, viņa sejā atspoguļojās vislielākais sasprindzinājums. Tad viņš ieklausījās un pārvērtās. Bēgšanas radītais drudžainais satraukums, izskrējis pa visu ķermeni līdz pat nervu galiņiem, aizbrāzmoja, un visu instinktu radītais spēcīgais saviļņojums pārtapa ne ar ko nesalīdzināmā atslābumā, paceldams viņu, par spīti modrībai, noreibuma kalngalos. — Jā, — viņš iekliedzās, — jā, es negribēju, ka viņš tev pieskaras — šis lipīgais kukainis...

Kauca Kā zāģi, automobilis krakšķēja, slīdēja, apstājās, verdošais motors, trakā skrējienā sagūstīts, elsdams pamazām norima. Lavalets izlēca no tā un kā neprātīgs sāka lauzt ceļa malā augošo koku zarus ar visām lapām, puķes, ligzdu mudžekļus—visu, kas pagadījās pa rokai — un, aiznesis uz automobili, apbārstīja ar šo nastu Džemu no galvas līdz kājām, tad skrēja atpakaļ, savāca vēl vairāk zaļumu, uzmeta tos Džemai, saukdams: — Es iemetīšu tev automobilī mežu... Es nolikšu visu pasauli tev pie kājām... — Tad, atstiepis izrautu krūmu, ostīdams paslēpa tajā seju un pēkšņi sāka klaigāt kā jaguārs.

Tajā brīdī kā zibens Džemas smadzenēs uzplaiksnīja doma; viņa gribēja Lavaletu aizturēt, iespiest sēdeklī, taču viņš bija stiprāks par viņu un izslīdēja no viņas rokām; kaut kas varenāks par viņas aizrautību un laimes sajūtu iemeta Džemu vismežonīgākā atvara virpulī — viņa to nevēlējās, taču nespēja pretoties — tas ar kliedzienu lauzās ārā no viņas būtības dziļumiem, tas nebija patiess — viņa to juta — un tomēr kaut kādā dīvainā veidā tas bija saistīts un patiess — tas sauca no viņas būtības dziļumiem: — Es būtu to izdarījusi...

Lavalets sagrāba Džemas rokas un, ar acīm cauri tumsai ieurbies viņā, gluži bez elpas aiz iekāres, čukstēja viņai tieši sejā vārdus, kas trāpīja kā pātagas cirtiens: — Manis dēļ!

Drebošajā automobilī, sajuzdama plecos dzelžainas rokas tvērienu, Džemā ierēcās kāda balss—varena kā jūra, kas satraukta plosās viesuļvētrā, tā izlauzās kā gārdziens: — Nē... Sevis dēļ... Nē...

Lavalets atgrūda viņu un, ar dūrēm dauzīdams automobiļa virsbūvi, sašķobītu seju, bāls un draudošs, kliedza: — Tu melo!

Džema pieturējās pie automobiļa šķērssienas. Cieši tverdamās pie šā trakojošā dabas elementa — šā cilvēka —, viņa juta tā roku un pēkšņi atviegloti, ar mistisku sajūsmu izsaucās: — Viss beidzies! Tu esi zaudējis! Es atstāju tevi! Esmu brīva! Brīva! Tev atkal ceļš aiz muguras!

Vienā rāvienā Lavalets iedarbināja bremzes un gāzes sviras. Automobilis sazvāļojās, gandrīz skardams ceļa malu, tad izlīdzināja gaitu un sāka braukt. — Vēl ne... Šis ir mans brauciens un mans ceļš! — kliedza Lavalets motora dārdoņai pa vidu.

Nezināms spēks spieda Džemu atskatīties. Ceļa galā — viņiem aiz muguras — cauri naktij urbās divas ļaunas, žilbinošas acis — kāda automobiļa starmeši — viņai aizrāvās elpa — sekotāju automobiļa starmeši. Džema paliecās uz priekšu. — Mums dzenas pakaļ... — viņa sacīja, norādīdama uz aizmuguri. Lavalets atskatījās, ierēcās, sāka smieties un juceklīgi klaigāt... Džema, piespiedusies viņa plecam, nenovērsa stingo skatienu no lēnām kāpjošās spidometra šautriņas.

Ātrāk uz priekšu, ātrāk...

Trakā ātrumā viņiem garām uz nekurieni aiztraucās ķēmīgi saraustītā ainava. Sikspārņi atsitās pret automobili, naktstauriņi virpuļoja kā lapas tā saceltajā vējā — tas aprija visu, kas grasījās šķērsot tā ceļu, milzu aizvēsturiskais briesmonis, kurš līdzīgi žiglam laupītājam iebrūk sieviešu guļamtelpās, cauri skrienot apgaismodams apmulsušās iemītnieces ar vējlukturi. Džema juta, kā viņai aiz muguras joņo nāve, kā tā uzglūnēdama tuvojas un aizēno pasauli kā mākonis, kā negaiss ar aizturētiem zibeņiem un iznīcības draudiem. Briesmas... briesmas... Briesmas!

Džema atskatījās: attālums bija palielinājies. Viņa pieglauda pieri Lavaleta deniņiem. Viņš tik tikko sajuta šo pieskārienu — tik ārkārtīgi liels bija spēks, kas vibrēja ap viņu, kas rāva viņu sev līdzi, spēks, kuram viņš padevās bez pretošanās, apzinādamies šīs vētras iznīcinošo spēku — visi viņa dzīves notikumi nebija nekas salīdzinājumā ar šo mirkli, kurā viņam pāri brāzās straume un viņš ar skaidru skatienu metās iekšā bezgalībā, kuras priekšā sabrūk jebkurš aizsprosts, viņš pats tiecās tajā mistiski iesaistīties, meta savu dzīvību ugunī pašu liesmu dēļ, aizdegās un traucās pretī savas dzīves virsotnei, kliedza, neskatīdamies turp; vējš izrāva viņam no mutes vārdus gluži kā strēmeles. — Ko gan tu zini par to... Tu biji mana mūža sasprindzinājums un briesmas... Un tādu tevi padarīju es — par savu spēcīgāko sasprindzinājumu un visnepielūdzamākajām briesmām... Ko gan tu zini par to... Un nekas nebija tik pārsteidzošs... kā Sl... kā... kā šī sakāve...

Aiz muguras rībēja šāvieni. Ar sausu, metālisku skaņu pret automobiļa virsbūvi atsitās lode. Dobji nopakaļ aizvēlās atbalss. Šāvieni naktī... Un kāda elpa uz pieres... Viņš pielēca automobilī stāvus, ar kāju uzmina gāzes pedālim, ar vienu roku turot stūri, ar otru pievilka un cieši pieglauda sev klāt Džemu, kas, zaudējusi gribu, tvērās pie viņa, un turpināja brāzties uz priekšu.

Liels ceļa posms veda taisni uz priekšu; tas, motoram dūcot, aiz- traucās garām kā ērģeļu atskaņota dziesma. Automobilis lidoja pāri bedrēm, tika uzmests gaisā, sašūpojās, izlīdzināja gaitu un traucās tālāk. Tam sekoja abi starmeši, virs kuriem, saplosīdamas nakts tumsu, kā zibens šautras šaudījās lodes.

Lavalets paskatījās uz Džemu. Cieši pieglaudušies, ar abām rokām apskāvusi viņa kaklu, Džema kaut ko nesakarīgu murmināja. Vētra, kas plosījās viņa dvēselē, pieauga. Viņš palaida Džemu vaļā un tvēra pēc ieroča. Vēsi un mierīgi pirksti uzvilka gaili. Viņš izšāva. Tūkstoš baisās atbalsīs šāviena troksnim atsaucās mūžamežs. Lavalets, palaidis vaļā stūri un gāzes pedāli, izslējās automobilī visā augumā, klaigāja un šāva. Džema, drudžaini apķērusies viņam ap kaklu, pūlējās novilkt viņu lejā; viņš atgrūda to un šāva, šāva klaigādams — šie kliedzieni skanēja kā varena dziesma —, šāva, šāva žilbinošajā gaismā, kas tuvojās ātri kā zibens un, abām gaismas straumēm saplūstot, pārtapa žilbinošā sienā, šāva, kliedza un dziedāja, sagaidot tās tuvošanos, kājās stāvēdams, iemeta tajā — automobilis jau bija apstājies — ieročus, sagrīļojās, atstreipuļoja atpakaļ, lodes ķerts, saļima, galva atsitās pret mašīnas apšuvumu... Pāri Džemas ievainotajām rokām tecēja kaut kas silts... un nāvi vēstījošs, viņa juta, ka tās ir asinis... asinis... Bet pēc tam vairs nejuta neko.

EPILOGS

Līdz ar rīta vēju pamodās diena, lēnām, lēnām paceldamās virs kalniem, līdz beidzot zenītā sakļāvās trīsošā spožumā, no kura atkal izplūda pa visu apvārsni. Kalnos vēl šaurām svītrām vīdēja sniegs, taču vienīgi virsotnēs. Ap pusdienlaiku tas mirgoja tik stipri, ka žilbināja acis, it kā būtu pati saule, nevis tās atspulgs. Un, kad vakaros virs kalniem nolaidās nakts un visa apkārtne slīga ēnās, tas vēl brīdi mirdzēja, pirms apdzisa pavisam.

Tad iestājās pilnīga nakts — un pabeidza to, ko nebija paspējusi diena: uzrunāja sirdi. Nakts bija tik tumša un tik plaša, ka tās robežas nevarēja saskatīt — bezgalīga tā rēgojās aiz visa; varēja tai padoties, pazūdot tajā bez miņas, neskatoties, kurp tā aiznesīs... Un jo vairāk cilvēks ar to saplūda, jo vairāk tā plūda atpakaļ, un visi šaubu un jautājumu kuģi, kuri tika sūtīti tajā, atgriezās no nezināmiem krastiem, atnesdami mieru.

Mīksta kā spilvens starp atziņu un pasauli iespraucās migla, neļaujot tām atsisties vienai pret otru. Viss aizpeldēja, apveidi izplūda, virsmas atkāpās. Priekšmeti bēga.

Džema šo slīdēšanu atpakaļ no telpas dziļuma uz tās virspusi sevišķi spēcīgi izjuta īsajās krēslas stundās starp dienu un tropisko nakti. Mijkrēslis priekšmetus tuvināja un, atņemdams tiem parasto veidolu, darīja tos bālus, bez savstarpējas saistības, ēnaini nereālus, bez dimensijām, svešus un neaptveramus. Tie kļuva auksti un neskarti un, ja arī dzīvoja un kustējās, palika vērotājam sveši un ārpus uztveres loka.

Džema, mierīgi atpūzdamās savā guļamkrēslā, skatījās uz logu. Kad kalpone, sakārtojusi spilvenus, aizgāja, līdz ar klusajiem soļiem, kas attālinājās, pazuda jebkura cēlonība. Viņa juta sevī mostamies pacilātību — tūliņ viņa skatīs kaut ko dīvainu, kas bija daudz vairāk nekā atmiņas, no kurām viņa dienā baidījās un kuras vēl joprojām slēpās dvēseles dzīlēs. Viņa negribēja bēgt no tām, citādi kristu tām par upuri. Un tāpēc, ka to apzinājās, Džema piekāpās un nodevās tām.

Taču tagad, kad viņa bija gatava sastapties ar pagātni, tā pēkšņi atkāpās. Neatturami bēgot, viņai gar acīm slīdēja aina pēc ainas, taču neviena no tām neizlēca no kopsakarību ķēdītes, lai sagrābtu viņu ar varu. Cits aiz cita risinājās atsevišķi notikumi, pēc sveša likuma savienodamies esībā, kuru viņa izjuta kā paralēlu, bet nevis savu dzīvi. Kaut kas viņas dvēselē atsaucās šīm epizodēm — viņas jūtas spēcīgā rezonansē vibrēja tām līdzi... Taču zem tām atradās jomas, kam ar notiekošo nebija nekāda sakara, jomas, kuras viņa vēl nepazina, tomēr instinktīvi juta, ka tās kādu dienu iznirs no saviļņotās jūras dzīlēm kā koraļļu atoli, lai valdītu un kļūtu pārākas par visu citu. Viņa tām uzticējās akli — bez ierunām, juzdama, ka tās arī snaužot izstaro savus noslēpumainos spēkus, tāpēc ar gandrīz mierīgu paļāvību nodevās savas pagātnes atmiņām.

Vairākas nedēļas Džema uzturējās Nuvaras—Elijas augstkalnē, neredzēdama nevienas citas dzīvas dvēseles kā vien savu kalpotāju. Vakaru pēc vakara viņa gulēja atpūtas krēslā un vēroja, kā loga ailē iznira un pārveidojās pasaule. Klusēšana bija viss: tas, kurš klusēja, iepazina pasauli, bet tas, kurš elpoja, — notikumu jēgu.

Tad kādā vakarā viņa saprata, ka reiz jau piedzīvojusi kaut ko līdzīgu — apkārtējo lietu mistiku. Pēkšņi viņa jutās pasargāta un atgriezusies pagātnē — tā sveicināja viņu kā pazīstama zīme ceļa malā, kas apliecina, ka izvēlēts pareizais ceļš.

Pasaule atkāpās un kļuva caurspīdīga. Vērtējumi sabruka, arī pēdējie — tie, kas atradās aiz ētikas robežām. Atklājās pati vienkāršākā patiesība: viss allaž notiek labi un pareizi. Kas sekoja sev, nemaldījās. Kas sevi pazaudēja, atrada pasauli, atrada sevi. Kas apjauta sevi, pacēlās pāri visam un sasniedza mūžību. Cilvēks allaž apjauta vienīgi sevi. Atceļā Džema dažas dienas uzturējās Kandl. Kaut ari viņa dzīvoja ļoti noslēgti un izvairījās no cilvēkiem, pēdējā vakarā viņa apmeklēja templi. Domās iegrimusi, lēnā solī viņa Šķērsoja milzīgo telpu, kurā skanēja pūļa vienmuļās lūgšanas. Pēkšņi viņas acu priekšā iemirdzējās dzeltens tērps. Džema pazina svētnīcas virspriesteri un atcerējās viņa vārdus, ka reiz tā vēl šeit atgriezīšoties. Viņa necentās apgalvot pretējo; viņa izjuta šīs vietas mieru, kam jebkādas vēlmes bija svešas, un pilnībā izbaudīja to. Viņai pa priekšu priesteris devās uz tempļa bibliotēku. Džema apsēdās uz akmens margām. Kad viņa ieskatījās lamas sejā, viņai šķita, ka pēdējo reizi bijusi šeit tikai pirms pāris stundām, un stiprāk nekā iepriekšējās dienās viņa izjuta, ka apkārtējās lietas atvirzījušās un kļuvušas tālas un nesvarīgas.

Ticīgajiem Tibetā, — iesāka lama, — ir kāda sena lūgšanas ieraža, kuru Rietumu cilvēki nesaprot un tāpēc bieži smejas par to. Tibetieši griež savas lūgšanu dzirnas simt, tūkstoš, neskaitāmas reizes dienā, atkārtojot vienu un to pašu teikumu: Om mani padme hum. Rietumu cilvēkiem aiz viņu baltajām pierēm mājo nemierīgs zvērs, kuru viņi dēvē par domāšanu, un tomēr tā nav. Jo arī Austrumu cilvēki domā — turklāt dziļas domas... ne velti visas reliģijas ir cēlušās Austrumos... Taču austrumniekiem nav šā zvēra, kas viņus kavētu izprast lietu būtību. Toties viņiem ir meditācija. Tibetiešu lūgsnas vienveidība, kuru nicina rietumnieki, ir viņu spēks. Ikviens, kurš kādā lietā ieliek savu spēku, virza to uz priekšu, cik nu spēki to ļauj, bet pēc tam visam pienāk gals. Taču tas, kurš norobežojas no lietām, kļūdams pats līdzīgs«tām, iegūst daļu no šo lietu iekšējās likumības mēmā spēka. Viņš iesaistās riņķošanā pa apli un nekad nevar nedz pazust, nedz aiziet bojā... Rietumu cilvēki ir tik augstprātīgi.

Esmu uz bojāejas sliekšņa, — atzinās Džema.

Jebkuras beigas ir tikai sākums. Jūs ticat beigām un domājat par tām. Visi Rietumu cilvēki uzskata, ka tad, ja viņi kaut ko izmērojuši ar šo nepilnīgo instrumentu — saprātu — un tas izrādījies nedalāms un ticis viņiem atrauts, klāt jau ir beigas. Rietumnieki ari apgalvo, ka nāve, stiprākā no visa mainīgā un pārejošā, nozīmējot beigas. Rietumnieki grib visu saprast; taču viņiem grūti ir atzīt, ka saprāts un loģika piemēroti vienīgi ikdienas dzīvei, nevis tam, ko viņi dēvē par metafizisko un transcendentālo. Viņiem ir arī dzīvnieki, kurus jūsu nežēlīgās rietumnieku reliģijas pat nepiemin, un tie izrādās viņiem visnotaļ nepieciešami, lai uzmeklētu barību, kā arī lai uzturētu un nodrošinātu eksistenci. Taču dzīves straume plūst un ielaužas dziļāk... Un kas gan būtu pasaule, ja cilvēki spētu to saprast un aptvert?

Priesteris uzlūkoja Džemu ar savām rāmajām acīm. — Dažas dzīves noris līdzenumā, un arī cilvēki paši atgādina līdzenumu... Bet citi ir kā pauguri un kalni, kas tiecas augšup, un viņu virsotne ir ilgās kāpšanas rezultāts; vēl citi gūst piepildījumu, ejot pa apli, bet, kad viņi vienu nogājuši un domā, ka ārpus tā nekā nav, tad pēkšņi bez jebkādas pārejas atrodas jaunā aplī. Tā ir dzīve bez īstas pagātnes, un šie cilvēki atdzimst no saviem pelniem. Šādiem cilvēkiem pieredze neko nenozīmē, kaut arī citiem tā nozīmē visu; viņus vada mistiski likumi, un viņu saknes slēpjas dziļāk. Tāda esat jūs. Kad jūs pirms vairākiem mēnešiem šeit bijāt, es redzēju, ka līdz brīdim, kad jūsu pašreizējās dzīves loks noslēgsies, jūsu ceļš vēlreiz ies man garām. Jūs esat ieradusies — loks ir noslēdzies... Sākas jauns loks...

Džema skumīgi pavērās lamā. — Es zinu, ka tā ir neatsaucami tāla pagātne... Zinu ari to: ja tā atgrieztos, es vairs nezinātu, kā rīkoties, turklāt viņu es tik tikko atceros... Tad kāpēc man tik smaga sirds?

Pirms dažām dienām debesis virs Kolombo aizvilkās ar smagiem mākoņiem. Sacēlās vētra un plosījās tā, ka bangas uzvilnīja līdz pat palmu galotnēm. Nākamajā rītā debesis atkal bija dzidras un tik zilas, ka grūti būtu noticēt vētrai, ja tā nebūtu piedzīvota. Taču jūra vēl viļņoja augstu. Gaiss bija silts un rāms, bez vēja— un varēja rasties jautājums: kāpēc gan jūra tā viļņo? Varēja jautāt arī tā: kāpēc tā joprojām vēl viļņo? Jūra nespēj norimt uzreiz. Tikai dīķi norimst tūliņ.

Lama piecēlās. — Rietumu cilvēki pie manis nāk reti. Tas, kura dzīves ceļš krustojās ar jūsējo, arī nesa šo zīmi. No sākuma viņš meklēja glābiņu klusēšanā. Būt mēmam nozīmē nespēt runāt, klusēšana — meklēt dzīves jēgu viņpus vārdiem...

Mūžīgais ir mainība. Dzīvība ir mūžīga. Dzīvojiet tā, kā to prasa jūsu dvēsele. Tas nav nekāds likums — tas ir sākums, taču sākums jau nozīmē daudz — tas noslēdz apli... Un kas gan nesavienojas lokā?

Kolombo Džemu naktī pamodināja troksnis. Viņa ieklausījās sienāžu čirkstināšanā un jau nodomāja, ka tā bijusi ķirzaka, kas ierāpusies istabā un nokritusi no sienas, kad troksnis atkārtojās. Izklausījās tā, it kā zem apdomīgi un visnotaļ piesardzīgi sperta soļa iekrakšķētos grīdas dēļi. Troksnis atskanēja no blakusistabas.

Džema paņēma ieroci un klusiņām pabīdīja aizkaru mazliet sāņus, lai varētu izspraukties cauri. Istabā neviena nebija. Taču loga pienbaltie muslīna aizkari bija pašķīrušies un starp tiem vīdēja melna sprauga. Kāda roka pabīdīja tos katru uz savu pusi un izspraucās cauri — tai sekoja galva un pārējais ķermenis. Lieliem lēcieniem iebrucējs metās pie sienas un, noņēmis kādu paklāju, sāka to saritināt.

Džema ieskatījās viņā ciešāk, tad pēkšņi nolika ieroci un iegāja blakusistabā. Iebrucējs apcirtās apkārt, it kā grasīdamies mesties uz priekšu — pēc lunkanajām plecu kustībām viņa pārliecinājās, ka nav maldījusies: tas bija kreols.

Iebrucējs atlēca atpakaļ. Džema nospieda elektrības slēdzi. Istabu pārplūdināja spilgta gaisma. Satvēris pa pusei saritināto paklāju, kreols instinktīvi kāpās atpakaļ, lai izmestu to pa logu. Džemas mājiens viņu apturēja. Viņa nopietni uzlūkoja kreolu. Viņam padusē bija zaļais lūgšanu paklājs, kuru viņš bija uzdāvinājis Džemai.

Jūs aizsteidzāties man priekšā, — viņa sacīja, — es tik un tā grasījos tuvākajās dienās jums to aizsūtīt. Dodos atpakaļ uz Eiropu.

Jūs neatgriezīsieties?

Nezinu.

Jūs grasījāties paklāju man...

Tas allaž ir bijis jūsu īpašums. Pateicos, ka vispirms apjautājāties par manu aizbraukšanu un tikai tad par savu paklāju. Protu to novērtēt.

Jūs grasījāties man to atdot? — kreols neizpratnē vaicāja.

Gribēju jums to aizsūtīt, jo tas pieder jums. Par to vairāk nekā jebkas cits liecina šābrīža situācija...

Tikai nedomājiet, ka atgūt paklāju šādā ceļā mani mudināja kaut vai tā vērtība. Zinu, ka tā jūs arī nedomāsiet. Tāpat kā nedomāsiet arī par to, par ko nevēlos runāt. Es bez šā paklāja nespēju dzīvot — man vajadzēja to atgūt.

Džema sacīja: — Jums nav jātaisnojas. Jūsu šāsdienas apmeklējums parāda, ka savulaik neesmu jūs pareizi sapratusi. Piedodiet man. Tāpēc jo lielāks man prieks par to, ka pēc īsas bēgšanas no sevis esat atradis ceļu atpakaļ... Saku to bez mazākās ironijas. Neskatieties uz mani tik drūmi!

Jūs esat dīvains cilvēks...

Nesāksim nu apspriest šo tēmu no psiholoģiskā viedokļa... Tas, ka es no Indijas šķiros priecīgi, ar tādu kā mazu, bērnišķīgu apmierinājuma sajūtu, it kā man kaut kas būtu izdevies, ir jūsu šāsdienas apmeklējuma nopelns. Par to es pateicos jums...

Džema bija likusi ienest koferus plašajās, gaišajās istabās. Caur platajiem kādreizējā klostera logiem pavērās skats pāri Itālijas līdzenumam līdz pat kalnu grēdām, kas zilganas vīdēja tālumā. Kā sudraba kauss vienā šās ainavas malā iekļāvās ezera līcis. Pa putekļaino lielceļu pēcpusdienas saulē gausi kustējās ēzeļu vilkti pajūgi. Dažbrīd, automobiļa dobjās taurēšanas izbiedēti, dzīvnieki, paklausot saimnieku satrauktajai roku svaidīšanai, steigšus metās uz pašu ceļa malu. Zvani zem klostera ēdamtelpas jumta klusām ieskandēja Angelus*. Durvju slēdzējas sāka skaitīt felissima notte**.

Džema izkravāja koferus, novietodama to saturu lielajos, iebūvētajos skapjos, jo bija nodomājusi šeit uzturēties ilgāku laiku. Neviens viņai nepalīdzēja — to viņa bija īpaši izlūgusies. Nemanot pienāca vakars. Džema, pavisam nogrimusi lietu kārtošanā, liekot un pārliekot tās, to pat nemanīja. No Kantonas un Birmas audumu kaudzes izkrita šaurs sainītis, kas bija ievīstīts zaļā zīdā. Izklaidīgi viņa to atvēra. Tā bija grāmatiņa blāvi sārtā ādas iesējumā. Atslēgu veidoja ar gravējumiem rotāts fails un smalkā filigrānā darināts galvaskauss. Burti bija gleznoti ar tušu, iniciāļi īpaši ietonēti. Ikvienam no septiņpadsmit dziedājumiem, kas veidoja grāmatas saturu, bija pievienota ilustrācija. Katrā no šiem attēliem aizvien no jauna pavīdēja dzidrais tirkīz- zilums. Šī grāmata bija Abū Nuvāsa “Dīvāns” — sens izdevums, kuru viņa bija nopirkusi pirms trim gadiem Kairā. Kopš tās dienas viņa grāmatu šodien turēja rokā pirmo reizi.

Ar grāmatu rokā Džema piegāja pie loga. Vakarīgās debesis pie apvāršņa liesmoja tumšā karmīnsārtumā; tad, slāni pa slānim kļūdamas gaišākas, ieguva krāsu no ābolzaļās un nefrītzilās zenītā līdz liegam zilgumam pamalēs. Ārā valdīja klusums.

Džema aplūkoja šauro grāmatu lapu pa lapai, it kā uz katras no tām būtu uzzīmēts kāds viņas dzīves notikums. Uzmanīgi viņa šķīra lapu pēc lapas un, aizverot grāmatu, jutās tā, it kā līdz ar to būtu noslēdzies arī kas cits. *

Noticis nebija nekas; un tomēr viņai šķita, ka saņēmusi brīnumainu mierinājumu un piedzīvojusi kaut ko tādu, kam ir izšķiroša nozīme. Taču viņa nespēja atcerēties — ko, kaut gan tam vajadzēja būt notikušam nupat. Bet varbūt, viņa klusībā nodomāja, kaut kas vienkārši bija nobriedis — gluži kā auglis, kas garas nedēļas vētrā cieši turējies pie zara, bet kādu dienu mierīgā laikā, bez jebkāda iemesla atraisās no zara, jo ir pienācis īstais laiks. Šobrīd nebija gluži tā, tomēr attēls iespiedās atmiņā. Vai kaut kas bija atgriezies? Vai kaut kas bija atjaunojies? Kas gan pēkšņi ieskanējās tik pilnskanīgi un labi pazīstami? Ko nozīmēja maigais siltums, kas plūda pa viņas dzīslām? Kam bija jāpateicas par liego svētlaimi, kas jautās viņas asinīs?

Viņa paņēma sējumiņu un nolika to malā. Tas bija atnācis pie viņas — pēc trim gadiem. Viņa vairs nebija par to domājusi — taču tas allaž bija atradies šeit un šodien atkal nonācis viņas rokās. Viņa nemīlēja simbolus, taču pēkšņi saprata: viss atgriežas...

Pāri narcišu laukiem pludoja gaismas pali. Slaidās lapas zem blāvajiem ziedu vainadziņiem atgādināja sargus. Noreibuši pie ziedlapām turējās tauriņi; pa kātiem veikli augšup rāpās kukainīši. Cauri stiebru biežņai zeltaini un zaļi vīdēja to segspārni. Bites dūca kā nogrimušas ērģeles.

Džema soļojot sajuta savu ķermeni. Sajuta kājas, kas skāra zemi, pirkstgalus, kas pirmie tai pieskārās, un pēdu, kas izliecās elastīgā lokā. Soļošanas ritmā šūpojās ceļgalu locītavas. Gurni, balstīdami muguru, šūpojās tajā pašā ritmā kā pleci. Cik gan liela žēlastība bija spēja pacelt galvu, kā arī atliekt to... un sajust pāri sejai plūstam gaisa strūklu.

“Dzīvība ir viss,” it kā pauda Džemas gaita; viņa pat nedomāja par šiem vārdiem — tie jautās katrā viņas solī... “Dzīvība ir viss... es to jūtu — šī sajūta ir dievišķīga... Pasaule ir jauna, tāpat kā es... Cik ilgi es sajūtu sevi, tik ilgi pastāv pasaule... Cik ilgi izjūtu savu dzīvību, es dzīvoju Visumā...”

Aiz pļavām sākās mežs. Ozoli bija vareni un sniedzās augstu pāri citiem kokiem. Pie viņu kājām kupli zaļoja brikšņi un krūmāji. Pastarpām uz zemes gulēja vētras nogāzti koku stumbri. Taču uz tiem jau auga sēnes un zaļoja vīteņaugi. Mežs auga... un auga bez apstājas, spēcīgs un dzīvs. Tas auga un auga...

Džema ieelpoja zemes un zāļu smaržu. Viņa nolauza mizas gabaliņu un pagaršoja to. Sacēlās vējš. No zemes kukuržņa dzima jauns gads. Viss bija sākums. Tagad viņa zināja visu. Viņa nolieca galvu...

Vai kāda balss viņai līdzās nesacīja: — Es sākos — esmu tam nobriedis?...

Content

Remarks Ērihs Marija Džema

I

II

III

IV

V

VI

VII

EPILOGS