Remarks Ērihs Marija

Ēnas paradīzē

Ērihs Marija Remarks

Ēnas paradīzē

.

.

PROLOGS

Kara beigas es piedzīvoju Ņujorkā. Apvidus ap 57. ielu man, cilvēkam, kurš bija palicis bez dzimtenes un visai maz saprata šis zemes valodu, bija kļuvis gandrīz vai par jaunu dzimteni.

Biju nostaigājis garu, bīstamu ceļu, vi$u to cilvēku Ma dolorosa, kam vajadzēja bēgt no Hitlera režīma. Ciešanu ceļš no Holandes, Beļģijas un Ziemeļfrancijas veda uz Parīzi. Tur tas sadalījās. Viens caur Lionu nozarojās uz Vidusjūras piekrasti, otrs, šķērsojis Bordo un Pirenejus, beidzās Spānijā, Portugālē un Lisabonas ostā.

Es, tāpat kā daudzi, kas bija izsprukuši no gestapo nagiem, devos pa šo ceļu. Taču ari valstīs, kuras šķērsojām mūsu bēgļu gaitās, mēs vēl nejutāmies drošībā, jo tikai reti kādam bija derīgas personu apliecības vai vīzas. Ja žandarmi mās notvertu, mūs arestētu, ieslodzītu cietumā un mēs tiktu izraidīti. Dažās no šīm valstīm, jāteic, izturējās pietiekami iejūtīgi, vismaz nesūtīja mūs pāri Vācijas robežai, kur mēs būtu nobeigušies koncentrācijas nometnēs. -

Tā kā tikai daži bēgļi bija varējuši paņemt līdzi derīgas pases, mēs nemitīgi bēguļojām. Bez personu apliecības nebija iespējams ari legāli iekārtoties kādā darbā. Vairums no mums bija izsalkuši, likteņa pamesti, tāpēc mūsu klejojumu ceļu dēvēja par Ma dolorosa.

Mūsu pieturvietas bija mazo pilsētiņu pasta ēkas un baltās mūra sienas gar ietvju malām. Pasta ēkās mēs cerējām dabūt uz pieprasījumu ziņas no piederīgajiem un draugiem; mūra žogi un namu sienas izvērtās par mūsu laikrakstiem. Tur bija rodami ar krītu un ogli rakstīti dati par pazudušajiem, kas meklēja cits citu,— adreses, brīdinājumi, norādījumi, palīgā saucieni tukšumā, turklāt laikposmā, kas visu stindzināja vienaldzībā un kam sekoja necilvēcības laikmets — karš, kurā gestapo un policija, bieži ari žandarmi rīkoja medības uz mums, nelaimes piemeklētajiem.

I

Es biju pirms dažiem mēnešiem ar preču kuģi no Lisabonas ieradies Amerikā un angļu valodu tikpat kā nepratu —šķita, ka mani, pa pusei mēmu, pa pusei kurlu, būtu te izsēdinājuši no kādas citas planētas. Bija jau ari cita planēta, jo Eiropā plosījās karš.

Turklāt mani dokumenti nebija kārtībā. Brīnumainā kārtā man kabatā bija derīga amerikāņu vīza, ar kuru biju ieceļojis, turpretī pase uz cita, nevis mana vārda. Imigrācijas iestādes uz aizdomu pamata mani aizturēja Elisa salās. Pēc sešām nedēļām man izsniedza uzturēšanās atļauju, kas bija derīga trīs mēnešus. Sai laikā man vajagot sev pagādāt ieceļošanas atļauju kādā citā valstī. Šāda situācija man bija pazīstama jau no Eiropas laikiem. Tur biju gadiem ilgi tā eksistējis — nevis no mēneša uz mēnesi, bet no dienas uz dienu. Turklāt kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada oficiāli biju miris. Tagad, kad veselus trīs mēnešus drīkstēju dzīvot un nedomāt par bēguļošanu, tas bija kā neaptverams sapnis.

Man jau sen nelikās nekas sevišķs, ka dzīvoju ar cita vārdu, ar miruša cilvēka pasi,— gluži otrādi, tas šķita pareizi un lietderīgi. Pasi biju iemantojis Frankfurtē no kāda cilvēka, kurš man to uzdāvināja tieši tai dienā, kad nomira. Viņa vārds bija Ross. Tātad arī mans vārds bija Roberts Ross. Savu īsto vārdu biju gandrīz aizmirsis. Daudz ko iespējams aizmirst, ja runa ir par kailas dzīvības saglabāšanu.

Elisa salās satiku kādu turku, kurš pirms desmit gadiem jau reiz bijis Amerikā.'Nezinu, kāpēc viņam tagad liedza ieceļot, es arī to nejautāju. Biju pietiekami bieži pieredzējis, ka cilvēkus tikai tāpēc izraida, ka viņi neiederas nevienā anketas ailē. Turks iedeva man kāda krieva adresi, kurš dzīvoja Ņujorkā un kuru viņš pazina no agrākiem gadiem. Viņš gan nezināja, vai krievu paziņa ir vēl dzīvs. Un tomēr, tiklīdz tiku brīvībā, es tūlīt devos turp. Tas likās pats par sevi saprotams; jau gadiem ilgi biju šādi dzīvojis. Cilvēkiem bēguļojot vajadzēja paļauties uz nejaušību, un, jo neticamāka tā bija, jo dabiskāka likās. Mūsdienu pasakas; tās nebija pārāk uzmodrinošas, taču pārsteidzošā kārtā bieži beidzās labāk, nekā varētu gaidīt.

Krievs strādāja kādā mazā, ļoti nolaistā hotelī Brodvejas tuvumā. Viņa uzvārds bija Meļikovs, viņš runāja vācu valodā un bez vilcināšanās pieņēma mani pie sevis. Kā jau pieredzējušam emigrantam, viņam bija skaidrs, kas man nepieciešams — patvērums un darbs. Patvērums bija viegli nodrošināms; viņam bija vēl viena gulta, ko novietot savā istabā. Ar tūrista vīzu

strādāt bija aizliegts, lai to drīkstētu, vajadzētu būt citai — ieceļošanas vīzai ar kvotas norādījumu. Tātad strādāt man vajadzēja slepus. Tas man bija zināms jau kopš Eiropas laikiem un pārāk nemulsināja. Ari kāds mazumiņš naudas man vēl bija.

— Vai jums ir kāda nojausma, no kā jūs varēm dzīvot?— man jautāja Meļikovs.

— Francijā pēdējā laikā esmu strādājis par tirdzniecības aģentu apšaubāmām gleznārņ un pakaļdarinātiem antīkiem priekšmetiem.

— Vai jums ir kāda izpratne par to?

— Nekāda lielā, bet šo to esmu apguvis.

— Kur?

— Divus gadus pavadīju Briseles muzejā.

— Strādājāt?— Meļikovs pārsteigts jautāja.

— Slēpos,— atbildēju.

— No vāciešiem?

— No vāciešiem, kas bija ieņēmuši Beļģiju.

— Divus gadus?— jautāja Meļikovs.— Un jūs neatrada?

— Mani ne. Bet to gan, kurš mani slēpa.

Meļikovs mani uzlūkoja.

— J ūs izbēgāt?

— Jā.

— Vai esat vēlāk par šo cilvēku kaut ko dzirdējis?

— To pašu, ko parasti. Viņu ievietoja nometnē.

— Viņš bija vācietis?

— Beļģietis. Muzeja direktors.

Meļikovs pamāja.

— Kā tas gadījās, ka jūs tik ilgi neatklāja?— viņš pēc brīža jautāja.— Vai tad muzeju neviens neapmeklēja?

— Apmeklēja. Pa" dienu biju ieslēgts pagrabā, vienā no noliktavas telpām. Vakaros atnāca direktors, atnesa ēdienu un pa nakti atstāja manu slēptuvi vaļā. Es paliku muzejā, bet no pagraba varēju iet laukā. Gaismu, protams, iedegt nedrīkstēju.

— Vai pārējiem darbiniekiem tas bija zināms?

— Nē. Noliktavai nebija logu. Ja kāds nokāpa pagrabā, man vajadzēja izturēties klusi. Visvairāk baidījos, ka tādā brīdī neuznāk šķavas.

— Vai tāpēc jūs atklāja?

— Nē. Kādam bija licies aizdomīgi, ka direktors bieži paliek muzejā pa vakariem vai arī atgriežas tanī vēlreiz.

— Saprotu,— sacīja Meļikovs.— Vai varējāt lasīt?

— Tikai naktī, vasarā, kad spīdēja mēness.

— Bet naktīs jums bija iespējams staigāt pa muzeju un aplūkot gleznas?

— Kamēr varēja tās saredzēt.

Meļikovs smaidīja.

— Bēgot no Krievijas, man reiz vajadzēja pie Somijas robežas sešas dienas nogulēt zem malkas grēdas pie kāda bloknama. Kad izlīdu, biju pārliecināts, ka pagājis daudz ilgāks laiks. Vismaz divas nedēļas. Es toreiz biju jauns, un jaunam cilvēkam laiks vispār paiet lēnāk. Vai esat izsalcis?— viņš piebilda tai pašā elpas vilcienā.

— Jā,— es teicu.— Pat ļoti.

— Tā jau es domāju. Cilvēks vienmēr ir izsalcis, kad tiek brīvībā. Ieiesim aptiekā paēst.

— Aptiekā?

— Aptiekas preču veikalā. Tā ir šīs zemes īpatnība. Tur iespējams gan aspirīnu nopirkt, gan ari paēst.

— Ko jūs augām dienām darījāt muzejā, lai nesajuktu prātā?— jautāja Meļikovs.

Es paraudzījos uz cilvēkiem, kas steigšus ēda pie garās letes ar reklāmu plakātiem un zāļu pudelēm acu priekšā.

— Ko mēs te ēdīsim?— es atjautāju.

— Kapātu šniceli. Te visvairāk iecienīts ēdiens līdz ar Vīnes desiņām. Bifšteki ir pārāk dārgi vienkāršam cilvēkam.

— Es gaidīju vakarus. Protams, izmantoju jebkuru līdzekli, lai nedomātu nemitīgi par briesmām, kas man draudēja. Tad es ļoti drīz sajuktu prātā. Zināms treniņš man jau bija. Vairākus gadus bēguļojot, viens no tiem pagāja, bēgot no Vācijas. Atvairīju jebkuru domu, ka esmu kaut ko izdarījis aplam. Sāpīgāk par sālsskābi, kas saēd cilvēka miesu, dvēseli saēd nožēla — lai tā paliek mierīgākiem laikiem. Nepārtraukti atsvaidzināju savas franču valodas zināšanas un pats sev- sniedzu neskaitāmas palīgstundas. Tad pasāku naktis klaiņot pa muzeja zālēm, vērot un iegaumēt gleznas. Drīz vien pazinu tās visas. Tad savu tumšo dienu pamestībā ņēmos tās atsaukt atmiņā. Darīju to sistemātiski, gleznu pēc gleznas, nevis kā pagadās, un bieži vien man bija nepieciešamas vairākas dienas vienai pašai gleznai. Laiku pa laikam mani sagrāba izmisums, bet katrreiz sāku no jauna. Būtu gluži vienkārši, sevi pārbaudīdams, gleznas apskatījis* izmisums man uzbruktu biežāk. Pārvērzdams šo pasākumu par tādu kā atmiņas treniņu, biju guvis iespēju kaut ko sasniegt. Es netriecos vairs ar pieri mūrī, bet kāpu pa kāpnēm augšup. Vai saprotat?

— Jūs nepārtraucāt darbošanos,— sacīja Meļikovs.— Un jums bija mērķis. Tas jūs paglāba.

— Vienu vasaru es nodzīvoju ar Polu Sezannu un dažiem Edgara Degā darbiem. Tās, protams, bija iztēles ainavas un iztēles salīdzinājumi. Lai vai kā, tomēr salīdzinājumi un tāpēc kļuva par izaicinājumu. Es iekalu galvā krāsas un kompozīcijas, bet šīs krāsas nekad nebiju skatījis dienas gaismā. Tie bija mēnesnīcas Sezanni un nakts Degā, kurus iegaumēju un salīdzināju. Vēlāk bibliotēkā atradu mākslas grāmatas. Notupies zem palodzes, izstudēju tās. Tā bija nereāla pasaule, taču pasaule.

— Vai muzejs netika apsargāts?

— Tikai dienā. Vakaros to noslēdza. Tā bija mana laime.

— Un tā cilvēka nelaime, kurš jums nesa ēdienu.

Es uzlūkoju Meļikovu.

— Un tā cilvēka nelaime, kurš mani slēpa,— es mierīgi piebildu. Sapratu, ka viņš to nebija ļauni domājis, nav gribējis man kaut ko pārmest. Konstatēja faktus, vairāk neko.

— Jūs nevarat sākt kā nelegāls šķīvju mazgātājs, lai nopelnītu sev iztiku,— viņš teica.— Tās ir romantiskas blēņas, un, kopš pastāv arodbiedrības, tādas iespējas vairs nav. Cik ilgi varat iztikt, lai nenomirtu badā?

— Ne pārāk ilgi. Cik maksā šī maltīte?

— Pusotra dolāra. Kopš kara sākuma te viss kļuvis dārgāks.

— Karš? Te taču nav kara!

— Un tomēr!— atteica Meļikovs.— Atkal jums par laimi. Vajadzīgi cilvēki. Nav vairs bezdarbnieku. Jums būs vieglāk kaut ko atrast.

— Pēc diviem mēnešiem man atkal jādodas no šejienes prom.

Meļikovs smiedamies samiedza savas mazās ačeles.

— Amerika ir ļoti liela. Un ir karš. Atkal jums par laimi. Kur jūs esat dzimis?

— Pēc pases Hamburgā. Patiesībā Hannoverē.

— Izraidīt jūs nevarēs ne vienas, ne otras dēļ. Bet kādā nometnē jūs internēt varētu.

Es paraustīju plecus.

— Esmu vienā bijis, Francijā.

— Izbēgāt?

— Drīzāk varētu teikt, ka vienu dienu aizgāju. Vispārējā sakāves apjukumā.

Meļikovs pamāja.

— Es arī esmu bijis Francijā. Vispārējā uzvaras apjukumā, kura bija tikai teorētiska. Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā. Biju ieradies no Krievijas — cauri Somijai un Vācijai. Pirmajā mazajā tautu staigāšanas vilnī. Vai jums nešķiet, ka mums tagad derētu mazliet iedzert?

— Esmu guvis mācību, ka uz degvīnu nevar paļauties,— es paskaidroju.—- Tas vairākkārt mani uzjundījis pārāk paļauties pašam uz sevi. Divas reizes ar ^drausmīgām sekām — cietumi ar kukaiņiem.

— Spānijā?

— Ziemeļāfrikā.

— Un tomēr pamēģināsim vēl trešo reizi. Šejienes cietumi ir tīri. Vodka man ir hotelī. Te neko nedabūs… Vai jūs esat romantiķis?— jautāja Meļikovs.

— Tikai reizēm. Policija notver romantiķus vieglāk nekā citus.

— Par to taču jums pāris mēnešus galva nav jālauza.

— Taisnība gan. Neesmu vēl pie tā pieradis.

Mēs aizgājām uz Meļikova hoteli, bet ilgi ,eš tur neizturēju. Negribēju ne dzert, ne arī zvilnēt nobružātajā plīša atzveltnī, un Meļikova istaba bija pārāk šaura. Gribēju vēlreiz iziet laukā. Diezgan ilgi biju smacis ieslodzījumā. Pat Elisa salas bija cietums, lai arī komfortabls. Man bija iesēdusies galvā Meļikova piezīme, ka turpmākos divus mēnešus man nav no policijas jābaidās. Neiedomājami garš laika sprīdis.

— Cik ilgi drīkstu vēl būt prom?— es jautāju.

— Cik ilgi gribat.

— Kad jūs ejat gulēt?

Meļikovs nevērīgi atmeta ar roku.

— Agri no rīta, ne ātrāk. Man tagad ir ko darīt. Vai gribat sameklēt sievieti? Ņujorkā tas nav tik vienkārši kā Parīzē. Un drusku bīstamāk.

— Nē. Gribu vēl tikai mazliet pastaigāties.

— Sievieti jūs vieglāk dabūsiet šeit pat, hotelī.

— Man tā nav vajadzīga.

— Tā vienmēr ir vajadzīga.

— Ne jau šodien.

— Jūs tomēr esat romantiķis,— sacīja Meļikovs.— Iegaumējiet šīs ielas numuru un hoteļa nosaukumu: hotelis «Reuben». Arī Ņujorkā var viegli orientēties, gandrīz visām ielām ir numuri, tik^i dažām ir doti nosaukumi.

Tāpat kā man, es domāju, esmu numurs ar nejaušu uzvārdu. Tā bija tīkama anonimitāte, uzvārdi man bija pietiekami nepatikšanu sagādājuši.

Es klaiņoju pa anonīmo pilsētu, kuras gaišā dūmaka cēlās pret debesīm. Drūms ugunīgs stabs naktī un miglains mākoņu balsts dienā — vai līdzīgā veidā dievs nebija norādījis tuksnesī

ceļu pirmajai emigrantu ciltij? Es gāju, un pār mani brāzās vārdu, trokšņu, smieklu un klaigu krusa, kas dobji sitās pret ausīm,— sapratu tikai troksni, nevis tā jēgu. Pēc Eiropas tumsas gadiem man te ikviens likās kā Prometejs — gan nosvīdušais vīrs spožās gaismas žilbos, kas sava veikala durvīs stiepa pretī, piedāvādams pirkšanai, uz rokas sakarinātās zeķes un dvieļus, gan pavārs, kurš gluži kā neapqlitāņu dievs dzirksteļu spieta starojumā cepa lielā pannā itāliešu gardumus. Tā kā es viņus nesapratu, visa šī rosīšanās man likās vienīgi simboliska. Radās iespaids, ka viss norisinātos uz skatuves. Tie nebija tikai viesmīļi, pavāri, iekšārāvēji un pārdevēji vien, tās reizē bija marionetes, kas nodevās neizprotamai rotaļai, kurā es nepiedalījos un kuru tikai aptuveni apjautu. Biju viņu vidū un tomēr viens, atšķirts ar kaut ko neredzamu, nevis ar stikla sienu, nevis ar distanci, naidīgumu vai svešatni, bet ar kaut ko, kas slēpās tikai manī un tikai manis paša ietekmē pārņēma visu pārējo. Neskaidri apjautu, ka šis bija vienreizējs brīdis, kas nekad vairs neatkārtosies. Jau rit izjūtas nebūs vairs tik asas — nevis tāpēc, ka būšu tam visam ticis tuvāk, gluži otrādi — iespējams, ka -jau rīt uzsākšu cīņu pret pakļaušanos, kaulēšanos un viltojumiem, un to pusmelu riecieniem, kas bija katras dienas tiesa, bet šai naktī pilsēta vēl bija pavērsusi man pretī savu aizplīvuroto seju.

Un pēkšņi sapratu, ka tagad, kad biju nonācis svešajā krastā, briesmas vēl nebija pārvarētas, gluži otrādi, tās nu tikai īsti sākās. Ne jau ārējās, bet tās, kas apdraud no iekšienes. Ilgi biju aizņemts ar kailās dzīvības pasargāšanu, un tas bija mans glābiņš. Primitīva dzīvības saglabāšanas dziņa — kā panikas brīdī, kad kuģis grimst un nav cita mērķa kā vien glābt dzīvību. Tagad, jau sākot ar rītdienu, pat sākot ar šo, visai neparasto bridi, dzīve no jauna vēdekļveidīgi pletīsies plašumā, būs atkal nākotne, tātad arī pagātne, kas var mani nāvējoši trāpīt, ja nespēšu to aizmirst vai nomākt. Pēkšņi apzinājos, ka ledus, kas uzradies zem kājām, vēl ilgu laiku būs pārāk trausls, lai pa to staigātu. Es ielūztu. Tas nedrīkst notikt. Vai iespējams vēlreiz sākt no gala, tāpat kā apgūt valodu, jauno, nepazīstamo, kas man jāuzveic, lai izprastu, vai iespējams vēlreiz sākt dzīvi no gala un vai pret mīļajiem aizgājējiem tā nav nodevība, slepkavība, divkārša slepkavība?

Spēji pagriezos un devos atpakaļ, apmulsis un dziļi satraukts, es neskatījos vairs apkārt, biju gandrīz bez elpas, kad ieraudzīju hoteli — nevis plati iepletušos, līmenisku, acīs krītošu kā citi hoteļi, bet šauru, neuzkrītošu namu.

Iegājis pa durvīm, kas bija apdarinātas ar neīstu marmoru, ieraudzīju aiz letes šūpuļkrēslā snauduļojam Meļikovu. Viņš atvēra acis, kas vienu bridi gluži kā vecam papagailim likās zaudējušas plakstiņus, tad atkal iemirdzējās gaišas un zilas.

— Vai jūs spēlējat šahu?— viņš pieceldamies jautāja.

— Kā visi emigranti.

— Labi. Es atnesīšu vodku.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm augšā. Es paskatījos visapkārt. Radās sajūta, ka būtu pārnācis mājās. Tas, kuram nekur nav māju, labprāt ļaujas šādai iztēlei.

II

Angļu valodā man veicās, divu nedēļu laikā biju apguvis gadus piecpadsmit veca angļu zēna zināšanas. Rītos pavadīju vairākas stundas ar gramatiku rokā uz «Reuben» hoteļa sarkanā plīša zviļņiem un pēcpusdienās izmantoju jebkuru izdevību parunāties angļu valodā. Darīju to bez kauna un kautrības. Kad pēc desmit kopā ar Meļikovu pavadītām dienām ievēroju, ka biju piesavinājies krievu akcentu, pievērsos hoteļa apmeklētājiem un darbiniekiem. Un tā mana angļu valoda brīžiem pieņēma vācu, brīžiem ebreju, franču akcentu, un, kad beidzot biju pārliecināts, ka saskarē ar apkopējām un apteksnēm esmu trāpījis uz īstām amerikānietēm, tiku pie smagnēja Bruklinas akcenta. • •

— Tev vajag stāties sakaros ar kādu jaunu amerikānieti,— sacīja Meļikovs, ar kuru jau bijām pārgājuši uz «tu».

— No Bruklinas?— es jautāju.

— Labāk jau no Bostonas. Tur ir vispareizākā valoda.

— Kāpēc ne ar kādu skolotāju no Bostonas? Tas būtu vēl ekonomiskāk.

—Šis hotelis diemžēl ir tikpat kā iebraucamā vietā. Akcenti te lidinās gaisā kā tīfa baciļi, un tev diemžēl ir dzirdīgas ausis pret visu ārkārtējo, toties pret normālo valodu esi kurls. Varbūt te var līdzēt jūtas.

— Vladimir,— es teicu.— Pasaule, manuprāt, jau tā pārāk aši pārvēršas. Nepaiet ne pāris dienu, un mans angliskais «es» top par vienu gadu vecāks, un man par nožēlošanu zud arī visa šī «es» pasaules burvība. Jo* vairāk saprotu, jo vairāk zūd noslēpumainība. Lai paiet vēl pāris nedēļu, un abi mani «es» atradīsies līdzsvarā. Amerikāniskais tad būs tikpat atskurbis kā eiropeiskais. Tāpēc nesteicfzini mani! Arī ar akcentiem ne. Es negribētu tik ātri pazaudēt savu otro bērnību.

— Nepazaudēsi. Pagaidām tev vēl ir melanholiska dārzeņu tirgotāja garīgais apvārsnis. Anibales Balbo, kurš tirgojas uz

ielas stūra. Tu pat lieto viņa itāliešu vārdu drumslas; tās peld kā gaļas gabaliņi tavā angļu virā.

— Vai tad īsti amerikāņi vispār ir?

— Protams. Bet Ņujorka ir emigrantu osta, kur gluži kā lavīna veļas iekšā īri, itālieši, vācieši, ebreji, armēņi, krievi un vēl daži desmiti citu tautību ļaužu. Kā jūs mēdzat teikt: «Te tu esi cilvēks, te tu drīksti būt.» Te tu esi emigrants, te tu drīksti būt. Šo zemi nodibinājuši emigranti. Met tātad nost savus eiropeiskos nepilnvērtības kompleksus. Te tu esi atkal cilvēks. Nevis jēls miesas gabals, kas pielipināts pie kādas pases.

Es pacēlu acis no šaha galdiņa.

— Tā tas ir, Vladimir,— es apdomīgi noteicu.— Redzēsim, cik ilgi tas turpināsies.

— Vai tad tu nedomā, ka tas turpināsies ilgi?

— Kā es varētu tā domāt?

— Ko tu īsti domā?

— Ka viss kļūs arvien ļaunāk,— es teicu.

Kāds iekliboja priekštelpā. Mēs sēdējām mijkrēslī, un ienācēju varēju tikai neskaidri saskatīt, taču viņa savādā, gluži kā trīsceturtdaļtaktī klibošana man neskaidri atgādināja kādu paziņu.

— Lahmani,— es paklusi sacīju.

Vīrietis apstājās un paraudzījās uz mani.

— Lahmani!— es atkārtoju.

— Es esmu Mertons,— attoica ienācējs.

Es ieslēdzu gaismu — vienkāršu visnejēdzīgākā jūgendstila lustru pie griestiem, kas bezcerīgi palsnīja dzeltenīgu un zilganu gaismu.

— Mans dievs, Robert!— viņš pārsteigts iesaucās.— Tu esi dzīvs? Es domāju, ka sen jau esi miris!

— Tāpat es domāju par tevi! Bet pazinu tevi pēc soļiem.

— Pēc manas trohaiskās klibošanas?

— Pēc taviem valša soļiem, Kurt. Vai pazīsti Meļikovu?

— Protams, pazīstu.

— Vai tu te dzīvo?

— Ne. Bet reizēm te iegriežos.

— Un tagad tavs uzvārds ir Mertons?

— Jā. Un tavs?

— Ross. Vārds palicis vēl tas pats.

— Tā, redz, iznāk satikties,— Lahmanis pasmīkņāja.

Mēs klusējām abi. Parastais apmulsuma brīdis, emigrantiem

sastopoties. Kā lai zina, ko drīkst jautāt. Kā lai zina, kurš vēl ir dzīvs.

— Vai esi kaut ko dzirdējis par Konu?— pēc brītiņa vaicāju.

Ari tas bija parastais paņēmiens. Vispirms piesardzīgi apjautāties par cilvēkiem, kas bija attālāk pazīstami.

— Viņš ir Ņujorkā,— atteica Lahmanis.

— Viņš arī? Kā viņš tika šurp?

— Kā jau visi esam tikuši. Simtiem nejaušību. Neviens no mums nebija amerikāņu sastādītajā prominento intelektuāļu sarakstā, kurus vajadzēja glābt.

Meļikovs nodzēsa gaismu un izvilka no letes apakšas pudeli.

— Amerikāņu vodka,— viņš teica.— Līdzīgs Kalifornijas bordo un Sanfrancisko burgundietim. Vai arī Čīles reinvīnam. Servus. Viena no emigrācijas priekšrocībām ir pēc biežajām atvadām iespēja svinēt tikšanos. Rodas gara mūža ilūzija.

Ne Lahmanis, ne es neatbildējām. Meļikovs bija no citas paaudzes — no tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada. Tas, kas mūsu sirdis vēl svilināja, viņam jau bija pārvērties par atmiņām.

— Servus, Vladimir,— es beidzot teicu.— Kāpēc mēs neesam piedzimuši par jogiem?

— Man jau pietiktu, ja es nebūtu Vācijā dzimis ebrejs,—

- paskaidroja Lahmanis-Mertons.

— Jūs esat pasaules pilsoņu priekšpulki,— Mēļiķovs atbildēja vienā mierā.— Izturaties vismaz kā šī posteņa pionieri. Kādreiz jums cels pieminekļus.

— Kad?— jautāja Lahmanis.

— Kur?— jautāju es.— Vai Krievijā?

“ — Uz mēness,— paskaidroja Meļikovs un aizgāja pie reģistrācijas galda, lai izsniegtu kādam atslēgu.

— Jokupēteris,— sacīja Lahmanis, pavadīdams viņu ar acīm.— Vai tu viņam strādā?

— Tas ir, ko?

— Meitenes. Pie gadījuma morfijs un tamlīdzīgi. Arī buk-meikers, man tā liekas.

— Vai tāpēc tu esi te?

— Nē. Esmu vienas sievietes dēļ prātu zaudējis. Vai vari iedomāties? Viņa ir piecdesmit gadus veca, no Puertoriko, katoliete ar vienu kāju. Otra nobraukta. Viņai ir sakars ar kādu meksikāni. Meksikānis ir suteners. Par pieciem dolāriem viņš būtu ar mieru mums gultu uzklāt. Bet viņa negrib. Neparko. Viņai liekas, it kā dievs no kāda mākoņa raugās lejup. Ari naktī. Es viņai paskaidroju, ka dievs ir tuvredzīgs; jau sen. Nekas

nelīdz. Bet naudu viņa ņem. Un apsola. Un tad smejas. Un sola atkal. Ko tu par to saki? Vai tāpēc esmu atbraucis uz Ameriku? Bezjēdzīgi!

Lahmanim bija komplekss, tāpēc ka viņš kliboja. Kā pats stāstīja, viņš bijis varens brunču mednieks. Kāds esesietis, to padzirdējis, esot viņu Berlīnē Vilmersdorfā aizvilcis uz savu štābu, lai izkastrētu, taču viņu iztraucējusi policija — tas noticis tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtajā gadā. Lahmanis ticis cauri ar pāris rētām un četrkārt lauztu kāju, kas slikti sadziedēta. Kopš tā laika viņš kliboja un īpašu vērību pievērsa sievietēm ar vieglu fizisku defektu. Viss bija vienalga, lai tikai būtu tukls, stingrs dibentiņš. Pat Francijā, gaužām smagos apstākļos, viņš pamanījies tikt pie sava prieciņa. Viņš apgalvoja, ka Ruānā pazinis sievieti, kurai bijušas trejas krūtis, turklāt uz muguras. Anadīomenas Venera salīdzinājumā viņam būtu likusies nožēlojami ķēmīga, jo Ruānas dāmai viss bijis, kā nākas, acu priekšā, neesot bijis vajadzības viņu pagriezt otrādi.

— Turklāt cieta kā akmens!— viņš jūsmoja.— Karsts marmors!

— Tu nemaz ar neesi pārvērties, Kurt,— es sacīju.

— Cilvēks nepārvēršas. Kaut arī simtiem reižu zvēr sākt citu dzīvi. Gadās, ka, pie zemes notriekts, to arī cenšas darīt. Bet, tiklīdz spēj pār lūpu pārspļaut, viss aizmirsts.— Lahmanis aiz satraukuma sēca.— Nezin vai tas ir varonīgi vai idiotiski?

Ievēroju, ka uz viņa grumbainās, pelēkās pieres izspiedušās lielas sviedru lāses.

— Varonīgi,— es sacīju.— Mūsu stāvoklī jāgreznojas tikai ar izciliem adjektīviem. Tas, kurš pārāk cenšas izpētīt savas dvēseles dzīles, tikpat drīz vien uzduras sietam, kurš ved uz notekūdeņu kanāliem.

— Tu arī esi palicis tas pats.— Lahmanis-Mertons slaucīja sviedrus saburzītā mutautiņā.— Joprojām patīk filozofēt, ko?

— Nespēju to atmest. Tas mani nomierina.

Lahmanis smīkņāja.

— Tas sniedz tev lēta pārākuma apziņu, tā tas ir.

— Pārākuma apziņa nemaz nevar būt pietiekami lēta.

Lahmanis apklusa.

— Ko tur lai saka,— viņš nopūtās un izvilka no svārku ārkabatas zīdpapīrā ietītu paciņu.— Rožukronis,— viņš teica.— Paša pāvesta svētīts. īsts sidrabs un ziloņkauls. Kā tev liekas, vai tas varētu viņu padarīt piekāpīgu?

— Kāda pāvesta?

— Pija! Kura tad vēl?

— Labāk būtu Benedikta Piecpadsmitā.

— Ko?— Viņš apjucis mani uzlūkoja.— Tas taču ir miris. Kāpēc?

— Tas sniegtu lielāku pārākuma apziņu. Mirušajiem tās ir vairāk. Un nav tik lēta.

— Ak tā! Ari tev gribas pajokot! Biju aizmirsis. Pēdējo reizi, kad es tevi…

— Pietiek!— es pārtraucu.

— Ko?

— Pietiek, Kurt. Nevajag!

— Nu labi.— Lahmanis bridi vilcinājās. Tad viņš vairs nenocietās un attina gaiši zilu zīdpapīru.— Mazs gabaliņš no Ģetzemanes, no kokiem tur, Eļļas kalnā. Oriģināls, ar spiedogu un rakstisku apstiprinājumu. Vai tad nu viņa neatkusīs, ko?— Viņš lūdzoši blenza manī.

— Droši. Vai tev nav kāda pudele ar Jordānas ūdeni?

— Nē, nav.

— Piepildi kādu.

— Ko?

— Piepildi kādu pudeli. Tur laukā ir krāns. Iemet mazliet putekļu, lai izskatās pārliecinošāk. Neviens jau nevar pārbaudīt. Tā kā tev jau ir apliecināti rožukronis un eļļas koka zars, tad Jordānas ūdenim arī jābūt.

— Bet ne jau vodkas pudelē!

— Kāpēc ne? Nomazgā etiķeti nost. Pudele izskatās gaužām austrumnieciska. Droši, ka tava puertorikāniete vodku nedzer. Ja nu vienīgi rumu.

— Viskiju. Savādi, vai ne?

— Nē.

Lahmanis iegrima pārdomās.

— Pudeli vajadzētu aizzīmogot, tad izskatītos pārliecinošāk. Vai tev nav zīmoglaka?

— Ko vēl ne? Vīzu un pasi? No kurienes lai man gadītos zīmoglaka?

— Reizēm cilvēkam gadās visneiedomājamākās lietas. Man gadiem ilgi bija visur līdzi truša ķepiņa…

— Var jau būt, ka Meļikovam ir.

— Patiešām. Viņš taču pastāvīgi apzīmogo paciņas. Kā man tas neienāca prātā!

Lahmanis izkliboja laukā.

Es atslējos pret krēsla atzveltni. Bija jau manāmi satumsis. Ēnas un parādības metās pa gaišajām durvīm laukā, vakara krēslībā. Spoguli pāri pretī bija apņēmis blāvs pelēcīgums, kas

veltīgi tiecās pārvērsties sidrabotā. Plīša sēdekļi kļuva violeti, un vienu mirkli man šķita, ka redzu uz tiem sarecējušas asinis. Ļoti daudz asiņu. Kur gan esmu to redzējis?… Asinis uz līķiem mazā, pelēkā istabā, kur aiz logiem liesmoja krāšņs saulriets, kas visu vērta dīvaini bezkrāsainu, pelēcīgu un melnu, arī šinī tumši sarkanā un violetā sajaukumā,— visu, tikai ne seju pie loga, kas pēkšņi pagriezās un ko trāpīja mirstošās saules stars: viena sejas puse uguņīgi sārta, otra puse ēnā un baiss, pārsteidzoši augsta un pīkstīga, kas ar saksiešu pieskaņu sacīja: «Turpināt! Nākošos!»

Es pagriezos un no jauna ieslēdzu gaismu. Vajadzēja paiet gadiem, līdz iemanījos gulēt bez gaismas, bet arī tad modos, atbaidošu sapņu satraukts. Vēl tagad nelabprāt naktīs izdzēsu gaismu un nepatika guiēt vienatnē. Piecēlos un izgāju laukā. Lahmanis un Meļikovs stāvēja pie mazās letes līdzās ieejai.

— Kārtībā,— Lahmanis triumfēja.— Paskaties! Vladimiram atradās sena krievu monēta, ar to mēs apzīmogojām korķi. Kiriliskais raksts. Vai nu būtu jāšaubās, ka to pie Jordānas piepildījuši kāda klostera grieķu mūki!

Zīmoglaka sveces gaismā lāsoja gaišā sārtumā uz korķa. Kas ar mani notiek?— es domāju. Viss taču jau pagājis! _Esmu izglābies! Tur laukā mutuļo dzīve! Izglābies! Bet vai esmu izglābies? Vai tiešām esmu izbēdzis? Arī no ēnām?

— Iziešu vēl mazliet svaigā gaisā,— es teicu.— Galva pārpilna ar angļu vārdiņiem! Jāizpurina tukša. Servus!

Kad atgriezos, Meļikovs jau bija stājies pie saviem pienākumiem. Pienākumi viņam bija vienlaikus visai dažādi — viņš strādāja par dienas portjē, citreiz par nakts portjē un pa starpām uzņēmās mazākus papildu pasūtījumus. Patlaban viņš bija šīs nedēļas nakts portjē.

— Kur ir Lahmanis?— es jautāju.

— Augšā, pie savas sirdsdāmas.

— Kā tev šķiet, vai viņam šodien uzsmaidīs laime?

— Nedomāju vis. Viņa aizvedīs to un meksikāni vakariņās. Viņam būs jāmaksā. Vai viņš vienmēr bijis tāds?

— Jā. Vienīgi viņam vairāk veicās. Viņš apgalvo, ka pievērsies kropļiem un gaudeniem, tikai kopš pats sācis klibot. Pirms tam esot bijis tāds pats kā visi. Var jau būt, ka viņam ir tik maiga dvēsele, ka no skaistām sievietēm jākaunas. Kas zina…

Durvīs pavīdēja ēna. Slaika, pagara auguma sieviete ar smalku sejas ovālu. Bāla, pelēkām acīm, gaišiem matiem, kas izskatījās krāsoti. Meļikovs piecēlās.

— Nataša Petrovna, kad jūs atgriezāties?

— Kopš divām nedēļām.

Arī es piecēlos. Sieviete bija gandrīz manā augumā. Viņai bija mugurā cieši piegulošs kostīms, un viņa likās ļoti vāja. Viņa runāja, apsteigdama vārdus, balss paskaļa, šķiet, no smēķēšanas piesmakusi.

— Glāzīti vodkas?— j.autāja Meļikovs.— Varbūt viskiju?

— Vodku. Tikai vienu malciņu. Man atkal jāiet. Fotografēties.

— Tik vēlu vēl?

— Visu vakara cēlienu. Fotogrāfs ir tikai vakaros brīvs. Kleitas un cepures. Mazas cepurītes. Pavisam mazītiņas.

Tagad ievēroju, ka Natašai Petrovnai bija galvā cepurīte — ne īsti cepurīte, drīzāk kapuce, tāds kā melns nieciņš, kas ieslīpi turējās matos. .

Meļikovs aizgāja pēc dzeramā.

— Jūs neesat amerikānis?— jautāja meitene.

— Nē. Esmu vācietis.

— Es ienīstu vāciešus.

— Es arī,— atteicu.

Viņa pārsteigta mani uzlūkoja.

— Es nerunāju par klātesošiem.

— Es ari ne.

— Esmu francūziete. Jums jāsaprot. Karš…

— Saprotu,— es vienaldzīgi piekritu. Tā nebija pirmā reize, kad mani darīja atbildīgu par fašistiskā režīma noziegumiem Vācijā. Ar laiku tas notrulina. Galu galā biju sēdējis arī internēto nometnē Francijā un tomēr neienīdu frančus. Bet nebija jēgas to skaidrot. Var tikai apskaust cilvēkus, kas spēj tik primitīvi ienīst un mīlēt.

Atnāca Meļikovs, nesdams pudeli un trīs mazas glāzītes, kuras pielēja līdz malām.

— Man ne,— es teicu.

— Vai esat apvainojies?— jautāja meitene.

— Nē. Tikai patlaban negribas dzert.

Meļikovs smīkņāja.

— Uz jūsu veselību! — viņa teica, paceldama glāzīti.

— Dievišķīgs dzēriens,— teica meitene, ar rāvienu iztukšodama glāzīti.

Gluži kā muļķis biju atteicies, bet nu vairs neko nevarēja darīt. Meļikovs pacēla pudeli.

— Vēl vienu, Nataša Petrovna?

— Mērci , Vladimir Ivanovič. Pietiks! Man jāiet. Au re~ voir .— Viņa sniedza man roku.— Au revoir , msjē.

Rokas spiediens bija ciešs.

— Au revoir, madame.

Meļikovs, pavadījis viņu-līdz durvīm, atgriezās.

— Vai viņa tevi aizkaitināja?

— Nē.

— Neliecies zinis. Viņa visus kaitina. Bet tas nav ļauni domāts.

— Viņa nav krieviete?

— Ir. Tikai Francijā dzimusi. Kāpēc tu jautā? _

— Esmu kādu laiku dzīvojis kopā ar krieviem. Un ievēroju, ka viņu sievietes uzskata par sava veida sportu iedzelt vīriešiem. Vairāk nekā citu tautību sievietes.

Meļikovs pasmīnēja.

— Lai nu, lai! Nav nekāda nelaime, ja vīrieša cilvēku ari mazliet patramda. Tomēr labāk nekā rītos lepni spodrināt formas tērpa pogas un zābakus, ar kuriem pēc tam viņš. samīs ebreju bērnu rociņas!

Es pacēlu rokas.

—Žēlastību! Šodien vācu emigrantiem gadījusies nelāga diena. Labāk ielej man vodku, no kuras pirmīt atteicos.

— Lai notiek. .

Meļikovs ieklausījās.

— Tur viņi nāk.

Uz kāpnēm bija dzirdami soļi. Saklausīju neparasti labskanīgu, zemu sievietes balsi. Tā bija puertorikāniete un Lahmanis. Viņa gāja Lahmanim pa priekšu, nelikdamās zinis, vai viņš tiek līdzi. Sieviete nekliboja, un nevarēja arī manīt, ka viņai būtu mākslīga kāja.

— Iet pakaļ meksikānim,— pačukstēja Meļikovs.

— Nabaga Lahmanis,— es teicu.

— Nabaga?— pārjautāja Meļikovs.— Viņš vēlas tikai to, kā viņam nav!

— Vienīgais, ko nevar zaudēt, vai ne?— es smējos.

— Nabags ir tikai tad, kad nav vairs nekādu vēlēšanos.

— Tā?— es teicu.— Un es domāju, ka cilvēks tad kļūst viedīgs.

— Es tā nedomāju. Kas ar tevi šodien notiek? Vajadzīga sieviete?

— Nē. Vispārējs atslābums pēc pārdzīvotām briesmām,— es pasmaidīju.— Atceries vien pats savu jaunību.

— Mēs pastāvīgi turējāmies kopā. Turpretī tu neko daudz par pārējiem emigrantiem neliecies zinis.

— Negribu neko atcerēties.'

— Vai tāpēc?

— Un negriba ienirt neredzamajā emigrantu cietuma atmosfērā. Pārāk labi jau to pazīstu.

— Gribi tātad pārvērsties par amerikāni?

— Negribu ne par ko pārvērsties, gribētu beidzot kaut kas būt. Ja man to atļaus.

— Skaļi vārdi.

— Vajag pašam sev iedvest drosmi,— es teicu.— Citi jau to nedarīs.

Mēs izspēlējām vēl vienu šaha partiju. Es zaudēju. Tad pamazām sāka atgriezties hoteļa iedzīvotāji, un Meļikovam vajadzēja izsniegt atslēgas un nest istabās pudeles un cigaretes. Es paliku sēžam. Tiešām, kas ar mani bija noticis? Es apņēmos Meļikovam pateikt, ka gribētu atsevišķu istabu. Pat nezinu īsti, kāpēc, mēs netraucējām viens otru, un Meļikovam bija vienalga, vai es dzīvoju viņa istabā vai ne. Taču pēkšņi man sāka likties ļoti svarīgi gulēt vienatnē. Elisa salās vajadzēja gulēt plašā zālē kopā ar citiem, tāpat tas bija franču internēto nometnē. Es zināju, tiklīdz palikšu istabā atkal viens, man vajadzēs atcerēties to, ko labprāt pamestu aizmirstībā. Taču neko nevarēja darīt, nebija iespējams pastāvīgi izvairīties no atmiņām.

III

Ar brāļiem Louī iepazinos brīdī, kad saules slīpie stari avēnijas labajā pusē uzbūra antikvitāšu veikalos zeltainu pasaku brīnumu, bet skatlogus kreisajā pusē apņēma novakara tīmeklis. Šis bija tas bridis, kad logi atdzīvojās — atspoguļodami dzīvību ar aizgūtu gaismu, maldinošu dzīvību, gluži tāpat kā ik dienas virs optikas veikala uzkrāsotā pulksteņa nekustīgie rādītāji, atrazdamies uz cipariem, kas tobrīd rāda patieso laiku. Es atvēru veikala durvis, no akvārijam līdzīgas telpas iznāca viens no brāļiem Louī — sarkanmatis, viņš samirkšķināja acis, nošķaudījās, pavērās maigajā rieta gaismā, nošķaudījās vēlreiz un pamanīja mani tobrīd, kad es vēroju, kā antikvitāšu veikals pamazām vērtās Aladīna dārgumu alā.

— Jauks vakars, vai ne?— viņš teica, ne pie viena nevērsdamies.

Es pamāju.

— Kāda jums tur skaista bronza.

— Pakaļdarinājums,— noteica Louī.

— Tā laikam nav jūsu?

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Tāpēc, ka jūs sacījāt, tā esot pakaļdarinājums.

— Es saku, ka tā ir pakaļdarinājums, tāpēc ka tā ir pakaļdarinājums.

— Drosmīgi vārdi,— es teicu,— tirgotāja mutē.

Louī vēlreiz nošķaudījās un atkal pamirkšķināja.

— Es to nopirku kā pakaļdarinājumu. Mēs te esam godīgi ļaudis.

Šai brīdī, kad vitrīnas sāka mirguļot, kombinācija ar jēdzieniem «pakaļdarinājums» un «godīgs» mani sajūsmināja.

— Vai jums nešķiet, ka tā varētu tomēr būt īsta?— es jautāju.

Louī panācās no durvīm tuvāk un apskatīja bronzu, kas atradās uz amerikāņu šūpuļkrēsla.

— Jūs varat to dabūt par trīsdesmit dolāriem,— viņš paskaidroja.—; Ar visu tīkkoka paliktni. Kokgriezums!

Man vēl bija apmēram astoņdesmit dolāru.

— Vai drīkstu to uz dažām dienām paņemt līdzi?— jautāju.

— Ja samaksāsiet, varat paņemt vai uz visu mūžu.

— Un izmēģināšanai? Uz divām dienām?

Louī pagriezās pret mani.

— Es taču jūs nepazīstu. Pēdējo reizi kādai dāmai, kas iedvesa uzticību, iedevu līdzi divas Meisenes porcelāna figūras. Uz laiku.

— Un? Pazuda un vairs neatgriezās?

— Atgriezās. Ar saplēstām figūriņām. Kāds cilvēks pārpilnā omnibusā ar darbarīku kasti viņai tās izsitis no rokām.

— Kaut kas traks!

— Viņa tā raudāja, it kā būtu zaudējusi bērnu. Divus bērnus, dvīnīšus. Figūras bija saskaņots pāris. Kas mums atlika? Naudas viņai nebija, lai samaksātu. Bija tikai uz dažam clienām paņēmusi acu priecēšanai. Un kādas bridža partijas laikā pakaitināt ar tām draudzenes. Gaužām cilvēcīgi, vai ne? Kas mums atlika? Zaudējumu ierakstīt skurstenī. Redziet, kā…

— Bronzu nav tik viegli salauzt. It īpaši, ja tā nav īsta.

Louī vērīgi paraudzījās manī.

— Jūs tam neticat?

Es neatbildēju.

— Maksājiet trīsdesmit dolāru,— viņš teica.— Paturiet to vienu nedēļu, tad nesiet atpakaļ. Ja paturēsiet un pārdosiet, peļņā dalīsimies. Vai esat ar mieru?

Rīkļurāvēja priekšlikums. Bet es piekritu.

Nebiju parak drošs par savu taisnību, tapec piedāvājumu pieņēmu. Noliku bronzu savā istabā hotelī. Louī, seniors, bija

man teicis, ka bronza esot no kāda muzeja Ņujorkā, tā norakstīta kā pakaļdarinājums. Šai vakarā paliku mājās. Kad satumsa, es uguni neiededzināju. Gulēju gultā un skatījos uz bronzu, kas atradās uz palodzes. Briseles muzejā pavadītajā laikā biju apguvis šādu patiesību — priekšmeti atklāj sevi tikai tad, kad uz tiem ilgi raugās, tie, kas uzrunā tevi tūlīt, ne tuvu nav paši labākie. Savos naksnīgajos klejojumos biju reizēm kādu mazāku priekšmetu paņēmis līdzi tumšajā skabūzī, lai tur to aptaustītu. Lielākoties tās bija bronzas statuetes; muzejam bija ievērojama senās ķīniešu bronzas kolekcija, un ar mana glābēja atļauju es reizēm kādu priekšmetu ienesu līdzi savā vientulībā. Varēju to atļauties, jo viņš pats bieži paņēma vienu otru priekšmetu pētniecības darbam uz mājām līdzi un, ja kāda statuete trūka, paskaidroja, ka tā ir viņa mājās.

Šādā veidā biju apguvis prasmi ar tausti izjust patinu, turklāt naktīs, daudzas stundas pavadīdams pie eksponātu vitrīnām, ieguvu zināmu sajēgu par tekstūru, lai gan nekad nebiju, kā nākas, redzējis krāsu dienas gaismā. Tāpat kā aklajiem lieliski attīstās tauste, arī man laika gaitā bija izveidojies kaut kas līdzīgs. Protams, pilnīgi uz to es nepaļāvos, bet reizēm varēju būt par savu pārliecību drošs.

Veikalā taustot šis bronzas priekšmets bija licies īsts, lai arī kontūras un reljefi bija ļoti asi izteikti, un tas varbūt bija par iemeslu muzeja eksperta slēdzienam, bet nelikās, ka tie būtu darināti no jauna. Tie bija arī skaidri iezīmēti, un, kamēr es, aizvēris acis, tos ilgi un gausi taustīju, iespaids, ka bronza ir īsta, pastiprinājās.

Ar līdzīgām bronzas figūrām man bija gadījies saskarties Briseles muzejā, ari tur sākumā tās noturēja par Tangu vai Mingu laikmeta mākslas darbu kopijām. Jāteic, ka ķīnieši jau Hana dinastijas laikposmā, ap Kristus dzimšanas laiku kopēja un apraka savas Šanga un Čšou laikmeta bronzas skulptūras. Tāpēc bija grūti pēc patinas noteikt, vai mākslas darbs ir īsts, ja ornamentā un lējumā nebija kādas sīkas kļūdas.

Es noliku bronzu atpakaļ uz palodzes. No pagalma atskanēja virtuves strādnieku metāliskās klaigas, konteineru stumdīšana un nēģera, kurš konteinerus nesa laukā, guturālais, mīkstais bass. Durvis atsprāga vaļā. Apgaismotajā četrstūrī ieraudzīju apkopējas siluetu un ievēroju, ka viņa pasitās atpakaļ:

— Mironis!

— Blēņas,— es teicu.— Es guļu. Aizveriet durvis. Mana gulta ir jau uzklāta.

— Jūs jau nemaz neguļat! Kas tad tas?— Viņa bija pamanījusi bronzu.

— Zaļš naktspodiņš,— es paskaidroju.— Kas tad cits.

— Ko tik visu ar negādā! Bet to es jums saku: rītos es to laukā nenesīšu! Es ne! Nesiet pats. Mājā netrūkst tualešu.

— Norunāts.

Es atlikos atkal gultā un neviļus aizmigu. Pamodos dziļā naktī. Pagāja zināms laiks, iekams attapos, kur atrodos. Tad ieraudzīju bronzu un gandrīz noticēju, ka esmu atkal muzejā. Apsēdos un dziļi ievilku elpu. Es neesmu vairs tur, teicu nedzirdami pats sev, esmu izbēdzis, esmu brīvs, brīvs, brīvs, un vārdu «brīvs» atkārtoju primitīvā, apnicīgā ritmā, atkārtoju tagad dzirdami, bet klusi un neatlaidīgi tikmēr, kamēr nomierinājos. Biju tā bieži darījis, kad bēguļošanas laikā trūkos augšā no miega. Paskatījos uz bronzu, kas savā pēdējā krāsu atspulgā uztvēra nakts krēslību, un pēkšņi jutu, ka tā ir dzīva. Ne tik daudz formas kā patinas dēļ. Patina nebija darināta, tā nebija uztriepta, nebija mākslīgi ar skābēm izraisīta raupjajā virsmā, tā bija augusi, augusi lēnām, gadsimtiem ilgi —ūdens ietekmē, kas apskaloja bronzu, Tzemes minerālu ietekmē, ar kuriem tā bija sakususi, un, kā norādīja dzidri zilā svītra skulptūras pamatnē, laikam fosfora savienojumu ietekmē, kas radušies pirms vairākiem gadsimtiem kāda tuvu guloša līķa dēļ. Patina viegli spīguļoja kā Čšou laikmeta nepulētā porainā bronza, porainums, kas neaprij gaismu, kā tas ir mākslīgi apstrādātajām bronzām, bet drīzāk vērta to zīdainu, līdzīgu raupjam jēlzīdam.

Es piecēlos un apsēdos pie loga. Paliku tā labu laiku sēžam, gandrīz vai neelpodams, pilnīgā klusumā atdevies redzējumam, kas pamazām apslāpēja jebkuru domu.

v Paturēju bronzu vēl divas dienas un tad atkal devos uz Trešo avēniju. Šoreiz veikalā bija otrs brālis, Louī, līdzīgs pirmajam, tikai drusku elegantāks un sentimentālāks, cik nu tas vispār mākslas priekšmetu tirgotājam iespējams.

— Vai atnesāt bronzu atpakaļ? viņš jautāja, bāzdams roku krūšu kabatā, lai atdotu man trīsdesmit dolāru.

— Tā ir īsta,— es teicu.

Viņš uzjautrināts mani labsirdīgi uzlūkoja.

— Muzejs no tās atteicās.

— Esmu pārliecināts, ka tā ir īsta. Atnesu to atpakaļ, lai jūs varētu pārdot.

Un jūsu nauda? ^

— Jūs atdosiet man to kopā ar pusi no peļņas. Tā bija norunāts.

Loul izņēma no labās krūšu kabatas desmit dolāru naudaszīmi un pārlika kreisajā kabatā.

— Ko drīkstu jums izmaksāt?— viņš jautāja.

— Kāpēc? Vai jūs man ticat?—Es jutos aizkustināts. Biju tik ļoti pieradis, ka man neviens neticēja: ne policisti, ne sievietes, ne inspektori imigrācijas lietās.

— Nē,— Louī, juniors, priecīgi iebilda.— Biju tikai saderējis ar- brāli: pieci dolāri viņam, ja jūs bronzu atdosiet tāpēc, ka tā ir viltojums, desmit — man, ja jūs to atdosiet pat tad, ja tā ir īsta.

— Jūs, kā redzams, esat ģimenes optimists.

— Profesionāls optimists. Brālis ir profesionāls pesimists. Tā mēs šajos grūtajos laikos dalām risku uz pusēm. Neviens nevar vairs sev atļauties abas šīs īpašības. Kā būtu ar vienu melno?

— Jūs esat vīnietis?

— Jā. Vīnes amerikānis. Un jūs?

— Esmu vīnietis pēc pārliecības un pilsonis bez pavalstniecības. ‘

— Labi. Izdzersim tasīti melnās kafijas pāri pretī pie Emmas. Runājot par kafiju, amerikāņi ir spartiska tauta. Vāra kafiju līdz nejēdzībai vai arī pagatavo to no rīta visai dienai. Viņiem neliekas nekas īpašs stundām ilgi karsēt to uz plīts, nevis uzliet katrreiz svaigu. Emma tā nedara. Viņa ir čehiete.

Mēs šķērsojām trokšņainu ielu. Ielu laistāmā mašīna šļāca ūdens strūklas uz visām pusēm. Kāda violeta bērnu autiņu piegādes mašīna tikko mums neuzbrauca virsū. Louī paglābās ar graciozu palēcienu. Pamanīju, ka viņam kājās laka kurpes.

— Vai jūs neesat vienā vecumā ar brāli?— es jautāju.

— Dvīņi. Taču pircēju ērtības labā esam seniors un juniors, Brālis ir par trim stundām vecžjks. Tāpēc arī astroloģiski viņš ir dvīnis. Es esmu vēzis.

Nedēļu vēlāk no sava ceļojuma atgriezās firmas «Loo &amp; Co» īpašnieks, ķīniešu mākslas lietpratējs Viņš nespēja saprast, kāpēc muzejs uzskatījis skulptūru par neīstu.

— Tas nav šedevrs,— viņš paskaidroja.— Taču neapšaubāmi Čšou laikmeta bronza. Vēlā Čšou laikmeta, pārejas periodā uz Hana laikmetu.

— Ko tā ir vērta?— jautāja Louī, seniors.

— Vairāksolīšanā par to varēs dabūt kādus četrus piecus simtus dolāru, neko daudz vairāk. Ķīniešu bronza mūsdienās ir lēta.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka vispār cenas kritušas. Karš. Nav daudz tādu, kas kolekcionētu Ķīnas bronzu. Es varu to no jums nopirkt par trīssimt dolāriem.

Louī papurināja galvu.

— Domāju, ka vispirms man tā jāpiedāvā atpakaļ muzejam.

— Kāpēc tā?—es jautāju.— Puse no tās pieder man. Jūs gribat atdot par tiem piecpadsmit dolāriem, kurus samaksājāt par to? Tā tas neies.

— Vai jums ir rakstisks pierādījums?

Es iepletu acis. Viņš atvairīdams pacēla roku.

— Acumirkli, iekams sāksiet brēkt! Lai tā būtu jums laba mācība. Neielaidieties nekādos darījumos bez rakstiska pierādījuma. Man tāpat ir gadījies.

Es joprojām raudzījos viņā.

— Došos uz muzeju un paskaidrošu, ka būtu gandrīz skulptūru pārdevis. Tā, kā tas ir. Piedāvāšu to no jauna muzejam, jo Ņujorka ir ciems. Vismaz attiecībā uz antikvariātiem. Nepaies ne divas nedēļas, kad jau visi būs notikušo uzoduši. Bet muzejs mums vēl var noderēt. Tā tas ir. Es pieprasīšu jūsu daļu.

— Cik?

— Simt dolāru.

— Un cik sev? •

— Pusi no tā, ko samaksās pa virsu. Esat ar mieru?

— Jums tas viss ir tikai labs joks,— es teicu,— bet es riskēju gandrīz ar pusi no sava kapitāla.

Louī, seniors, smējās. Viņam bija pilna mute zelta.

— Turklāt jūs to visu atklājāt. Tagad arī man skaidrs, kā tas varēja notikt. Muzejs bija pieņēmis darbā jaunu ekspertu. Tas gribēja pierādīt, ka iepriekšējais nav neko daudz sajēdzis un pircis neīstus mākslas priekšmetus. Man būtu jums kāds priekšlikums.. Pagrabā ir vēl lērums mantu, par kurām mums nav nekādas lielas izpratnes. Cilvēks jau nevar zināt visu. Kā būtu, ja jūs tās apskatītu? Par desmit dolāriem dienā un, ja laimējas, panākumu reizēs prēmijas?

— Vai tā būtu kompensācija par bronzu?

— Daļēji. Protams, tas tikai pagaidām. Veikalā mēs ar brāli tiekam paši galā. Esat ar mieru?

— Esmu ar mieru,— es teicu, vērodams pa skatlogu mutuļojošo ielas satiksmi.

Kā reizēm arī bailēm ir savs labums, es rāmā garā nodomāju. Galvenais, jābūt atraisītam. Ja par vari cenšas noturēties, saņem belzienus. Dzīve ir kā rotaļbumba. Lai vai kā, allaž saglabā līdzsvaru.

— Tūkstošiem līķu,— sacīja vecākais Louī.— Miljoniem. Vienīgi masu slepkavošanā cilvēce ir gājusi uz priekšu.— Viņš nikni nokoda cigāra galu.— Vai varat to saprast?

— Vislētāk cilvēks tiek vērtēts Vācijā,— es teicu.— Koncentrācijas nometnēs aprēķināts, ka jauns un darbaspējīgs ebrejs ir tikai tūkstoš seši simti divdesmit mārku vērts. Par sešām markām dienā viņu izīrē kā vergu vācu rūpniecībai — viņa uzturēšana nometnē noteikta sešdesmit feniņu dienā. Vēl desmit feniņi paredzēti apģērba amortizācijai. Caurmērā veģetēšanas ilgums — deviņi mēneši. Tādā veidā ienākums ir vairāk nekā tūkstoš četri simti mārku. Turklāt vēl racionāla līķa izmantošana: zobu zelts, sākotnējais apģērbs, vērtslietas, līdzpaņemtā nauda, mati, atskaitot divas markas sadedzināšanas izdevumus, ieguvums ir aptuveni tūkstoš seši simti divdesmit mārku. No tā jāatskaita sievietes un bērni, kas nekā nav vērti, viņu iznīcināšana ar gāzi un sadedzināšana maksā apaļas sešas markas, tāpat kā sirmgalvju, slimo utt. Caurmērā, apaļos skaitļos joprojām tūkstoš divi simti mārku ienākuma.

Louī nobāla.

— Vai tā ir taisnība?

— Tā tas bija aprēķināts. Oficiālās vācu iestādēs. Bet var būt zināmas svārstības aprēķinā. Grūtības nerada nogalināšana. Lai arī cik tas liktos savādi — grūtības rada līķu iznīcināšana. Paiet zināms laiks, kamēr līķis sadeg. Arī aprakšana nav tik vienkārša, ja runa ir par desmitiem tūkstošiem un ja to grib paveikt rūpīgi. Pārāk maz krematoriju. Ne jau vienmēr naktīs var'dedzināt. Uzlidojumi. Nabaga fašistiem tomēr nav viegli. Un viņi taču nevēlas neko citu kā vien mieru.

— Ko?

— Protams. Ja visa pasaule darītu tā, kā vēlas Hitlers, nekāda kara nebūtu.

—1 Jokdaris,— noburkšķēja Louī.— Sasodītais jokdaris! Lai nu joki paliek!— Viņš nokāra savu rudo galvu.— Kā tas ir iespējams? Vai jūs to saprotat?

— Nē. Bet pavēles jau pastāvīgi ir bezasiņainas. Ar to sākas. Tam, kurš sēž pie rakstāmgalda, nav jāķeras pie cirvja.— Es līdzjūtīgi noskatījos uz savu sarunu biedru.— Un cilvēku, kas pavēles pilda, netrūkst, it īpaši Vācijā.

— Arī asiņainās? /

— Jo sevišķi asiņainās, pavēle taču atbrīvo no atbildības. Tātad rodas iespēja ļaut vaļu zemiem instinktiem.

Louī pārvilka ar delnu pār matiem.

— Vai esat to visu piedzīvojis?

— Jā,— es atbildēju.— Labprat gribētu, lai tas tā nebutu bijis.

— Te nu mēs stāvam,— viņš teica.— Trešajā avēnijā ir rāma pēcpusdiena. Kā jums tas viss liekas?

— Ne jau, ka būtu karš.

— Tā es nedomāju. Ka pasaulē kaut kas tāds notiek un citi mierīgi dzīvo, it kā viss būtu kārtībā.

— Citi nedzīvo mierīgi. Ir karš. Jāteic, ka man tas ir visai dīvains, nereāls karš. Reāls karš ir tikai pašu zemē. Viss pārējais ir nereāls.

— Bet cilvēki tiek nogalināti.

— Iztēle diezin cik tālu vis nesniedzas. Patiesībā skaits sniedzas tikai līdz vienam. Līdz tuvākajam, sevis pašam.

Veikala durvju zvaniņš iešķindējās. Sieviete sarkanā apģērbā gribēja nopirkt sidraba persiešu kausu. Nez vai to varētu izlietot par pelnu trauku? Es izmantoju gadījumu, lai pazustu pagrabā, kas pletās tālu zem ielas. Necietu šāda veida sarunas. Tās man likās naivas un bezjēdzīgas. Tādu cilvēku sarunas, kuri nebija karu redzējuši un domāja jau kaut ko paveikuši, ja uztraucās. Tādu cilvēku sarunas, kas briesmas nebija piedzīvojuši.

Bet cik vēsi bija pagrabā, kā patvertnē ar komfortu. Kolekcionāra patversmē. Apslāpēti, kā lidmašīnu dūkoņa bija dzirdama no augšas automašīnu švīkoņa un smago mašīnu dārdoņa. Bet pie sienām karājās pagātnes kluss pārmetums.

Hotelī 'atgriezos vēlu vakarā. Louī, seniors, savas naivās sirds aizkustinājuma brīdī man iedeva avansā piecdesmit dolāru. Tūlīt gan arī, kā es manīju, to nožēloja. Taču mūsu iepriekšējā saruna bija pietiekami nopietna, lai uzdrīkstētos naudu atprasīt. Tā es biju no sarunas ieguvis negaidītu priekšrocību.

Meļikovu hotelī nesastapu, toties uzradās Lahmanis. Kā vienmēr uztraucies un nosvīdis.

— Vai kārtībā?— es jautāju.

— Kas?

— Ar Lurdas ūdeni?

— Lurdas? Tu gribēji teikt - ar Jordānas ūdeni? Ko nozīmē «kārtībā»? Tas nav tik vienkārši. Bet zināms sasniegums ir. Šī sieviete mani padara traku! Es vienā laidā stūrēju starp Skillu un Haribdu. Tas nogurdina.

— Skilla un Haribda?

— Vai tad tu nezini. Grieķu mitoloģijā. Klinšu lamatas kuģotājiem. Jālavierē, jālavierē, citādi gals klāt.— Viņš tramīgām acīm raudzījās manī.— Ja šī sieviete nebūs mana, es kļūšu impotents. Tu jau zini, kāds man ir smags komplekss. Jau atkal moka murgi. Pamostos pats no savas kliegšanas, viss vienos sviedros. Tu taču zini, ka tie bandīti grasījās mani kastrēt. Ar šķērēm, nevis ar nazi. Un tā ņirdzīgā zviegšana! Ja man drīzumā neizdosies pārgulēt ar šo sievieti, man sapņos rādīsies, ka viņi savu panākuši. Drausmīgi murgi. Kā īstenība! Viņu rēkšana -man skan ausīs vēl tad, kad esmu izlēcis no gultas.

— Guli ar kādu prostitūtu.

— To es nespēju. Arī ar nevienu normālu sievieti. Tik tālu jau viņi mani noveduši.

Lahmanis ieklausījās.

— Tur viņa nāk! Mēs ēdīsim vakariņas restorānā «Blue Ribbon», viņa labprāt ēd marinētu cepeti. Nāc līdzi! Varbūt tu varēsi viņu ietekmēt. Tu jau runāt proti.

Izdzirdu kāpnēs labskanīgo balsi.

— Man nav laika,— es teicu.— Var jau būt, ka arī sievietei ir nepilnvērtības komplekss amputētās kājas dēļ, tāpat kā tev rētu dēļ?

— Tu tā domā?— Lahmanis jau bija piecēlies kājās.— Vai tu tiešām tā domā?

Biju tāpat vien runājis, gribēdams viņu mierināt. Redzēdams, kā viņš satraucas, nolādēju savu pļāpīgurnu, Meļikovs taču bija man teicis, ka viņa dzīvo ar meksikāni. Bet nu vairs nebija iespējams kaut ko skaidrot. Lahmanis arī vairs neklausījās, viņš kliboja uz durvju pusi.

Es devos uz savu istabu, taču gaismu neiededzu. Pāri pretī daži logi bija gaiši, vienā no tiem pamanīju vīrieti, kurš vilka mugurā sieviešu veļu. Mirkli' viņu vērojis, novērsos, sametās nelaba dūša, šādu skatu redzot, es kāpu lejā, lai sagaidītu Meļikovu.

IV

Lahmanis bija man iedevis Harija Kāna adresi. Par viņa leģendāro darbošanos biju dzirdējis jau Francijā. Viņš bija uzradies Provansā kā Spānijas konsuls tai laikā, kad vācu okupācija šai apvidū bija beigusies un Hitlera ieceltā franču valdība Viši arvien pieļāvīgāk un piekļāvīgāk izturējās pret vāciešu negodīgo izrīcību.

Kādā dienā Kāns ieradās Provansā kā Rauls Tenjē ar spāņu diplomātisko pasi kabatā. Neviens nezināja, no kurienes viņam šī pase. Domāja, ka pase ir franču, reģistrēta Spānijā, Kāns esot Bordo vicekonsuls; citi apgalvoja, ka paši redzējuši — pase esot īsta, Spānijas. Kāns neatklāja neko, viņš rīkojās. Viņam bija auto ar diplomāta nozīmi pie radiatora, eleganti uzvalki un nekaunīga aukstasinība. Viņa uzstāšanās bija tik pārliecinoša, ka pat emigranti nešaubījās, ka ar viņu viss kārtībā. Patiesībā, jādomā, kārtībā nebija nekas.

Kāns ceļoja pa Vāciju. Pats neaptveramākais bija tas, ka viņš ceļoja kā cita diktatora pārstāvis, kuram par viņu nebija ne mazākās jausmas. Viņš ieguva leģendāra labdara slavu. Diplomāta nozīme pie Kāna mašīnas šai laikā vismaz viņu drusku pasargāja. Viņš gan izskatījās pēc ebreja, taču augstprātīgi izskaidroja to ar spāņu asinīm un, ja gadījās, ka viņu aizturēja, kļuva tik agresīvs, ka esesiešu patruļas vai vācu zaldāti, tūlīt pat šaubu sagrābti, labāk atkāpās nekā riskēja saņemt. brāzienu no priekšniecības. Kāns bija iegaumējis, ka nacistiem imponē rupja uzbrēkšana, un to viņš veikli iika lietā. Spānija un Franko tika uzskatīti par Hitlera draugiem.

Jebkurā diktatūrā rodas bailes un nedrošība pašu, bet it īpaši pakļauto rindās, jo šis režīms padara tiesības subjektīvas un tāpēc apdraud jebkuru rīcību, ja tā neatbilst pašreizējai mainīgajai situācijai, tāpēc Kāns veikli izmantoja fašistu gļēvulību, kas kopā ar brutalitāti ir jebkuras tirānijas loģiskas sekas.

Viņam bija sakari ar Pretošanās kustību. Jādomā, ka tā viņu apgādāja ar līdzekļiem, ar mašīnu un galvenokārt ar benzīnu. Kānam tā nekad netrūka, lai gan vispār ar benzīnu bija lielas grūtības. Kāns transportēja skrejlapas un pirmos pagrīdes laikrakstus, nelielas, divsleju lapas. Man bija zināms gadījums, kad vācu patruļa viņu aizturēja un grasījās pārmeklēt mašīnu, kurā viņam bija nelegāla literatūra. Kāns sacēla tādu brēku, ka patruļa atkāpās, it kā būtu satvērusi kobru aiz astes. Kāns ar to vēl nesamierinājās, sekoja patruļai un apsūdzēja to tuvākajā komandantūrā — gan pēc tam, kad bija atbrīvojies no bīstamā saiņa. Kāns panāca pat tādu situāciju, ka dežurējošais virsnieks atvainojās par savu padoto neattapību. Beidzot Kāns nomierināts atvadījās ar falangistu sveicienu, ko virsnieks atņēma ar brašu «heil Hitler!». Tikai vēlāk Kāns attapās, ka mašīnā bija vēl palikuši divi saiņi ar skrejlapām.

Reizēm Kānam atradās pa neaizpildītai spāņu pasei. Ar tām viņš vairākiem emigrantiem izglāba dzīvību. Viņiem radās iespēja pāriet robežu uz Pirenejiem. Cilvēkiem, kurus meklēja gestapo. Kāns pamanījās viņus tik ilgi slēpt franču klosteros, līdz gadījās izdevība nosūtīt tālāk. Man bija zināmi divi gadījumi, kad viņš bija pratis aizkavēt emigrantu nosūtīšanu atpakaļ uz Vāciju. Vienā gadījumā viņš feldfēbelim paskaidroja, ka Spānija ir īp^ši ieinteresēta par apcietinātā valodas prasmi un grasoties viņu izmantot par spiegu Anglijā, otrā gadījumā viņš darbojās ar konjaku un rumu un pēc tam draudēja uzrādīt sardzi par kukuļņemšanu.

Kad par Kānu nekas vairs nebija dzirdams, kā bars vārnu uzvērpās baumas. Katram bija skaidrs, ka šāds viena cilvēka karš var beigties tikai katastrofāli. Turklāt Kāns bija rīkojies arvien pārdrošāk un pārdrošāk, tā vien likās, it kā viņš izaicinātu likteni. Pēkšņi iestājās klusums. Es biju pārliecināts, ka vācieši kādā koncentrācijas nometnē viņu ar sitieniem iedzinuši nāvē vai arī uzkarinājuši uz āķa, kā miesnieki mēdz darīt ar nokautiem lopiem,— līdz no Lahmaņa dabūju zināt, ka viņam izdevies bēgt.

Es sastapu viņu kādā veikalā, kur patlaban pa radio translēja prezidenta Rūzvelta runu. Pa vaļā pamestajām durvīm brāzmo-ja laukā uz ielas neciešams troksnis. Skatloga priekšā pulcējās cilvēki un klausījās.

Es mēģināju uzsākt sarunu ar Kānu. Tas nebija iespējams, mums vajadzētu kliegt. Sapratāmies ar žestiem. Viņš’nožēlodams paraustīja plecus, norādīja uz radio, uz ļaudīm laukā un pasmaidīja. Es sapratu — viņam bija svarīgi, lai cilvēki klausītos Rūzveltu, un arī pats negribēja manis dēļ neko palaist garām nedzirdētu. Es apsēdos pie vitrīnas, aizsmēķēju cigareti un klausījos. Klausījos prezidentā, kurš bija gādājis, lai mums būtu iespējams tikt Amerikā.

Kāns bija trausls tumšmatis ar lielām, melnām, dedzīgām acīm. Jauns, ne vecāks par trīsdesmit gadiem. Nekas viņa izskatā neatspoguļoja viņa pārdrošo dzīves veidu, viņu drīzāk varētu noturēt par dzejnieku, tik domīga un atklāta bija viņa seja. Taču Rembo un Vijons ari bijuši dzejnieki; tikai dzejniekam varēja rasties tamlīdzīgas idejas.

Skaļrunis pēkšņi apklusa.

— Atvainojiet,— sacīja Kāns,— gribēju noklausīties runu līdz galam. Vai redzējāt .cilvēkus uz ielas? Daļa labprāt Rūzveltu nožmiegtu, viņam ir daudz ienaidnieku. Viņi ir pārliecināti, ka viņš iesaistījis Ameriku karā, un dara viņu atbildīgu par amerikāņu zaudējumiem.

Eiropā?

Arī Klusajā okeānā. Tur gan japāņi viņu atbrīvoja no atbildības. Kāns ciešāk manī paraudzījās.— Vai mēs neesam kaut kur tikušies? Francijā?

Es pastāstīju par savām grūtībām.

Kad jums jābūt prom?— viņš jautāja.

— Pēc divām nedēļām.

Uz kurieni?

— Nav ne jausmas.,

— Uz Meksiku,— viņš teica.— Vai Kanādu. Uz Meksiku ir vienkāršāk, valdība tur labvēlīgāka, tā uzņēma arī spāņu bēgļus. Jāapjautājas sūtniecībā. Kādi jums ir dokumenti?

Es pateicu. Smaids pārvērta viņa seju.

— Allaž tas pats,— viņš nomurmināja.— Gribat paturēt šo pasi?

— Man jāpatur. Tas ir mans vienīgais dokuments. Ja atzīšos, ka tas nav īsts, mani iesēdinās.

— Tas varbūt vairs nenotiks. Bet līdzēt tas jums arī nelīdzēs. Vai esat šovakar aizņemts?

— Protams, ne.

— Atnāciet man pakaļ pulksten deviņos. Mums nepieciešama palīdzība. Ir tāda vieta, kur to dabūsim.

Apaļā seja ar sārtiem vaigiem, apaļām acīm un samudžināto matu ērkuli virs tās laistījās smaidā kā laipns mēness.

— Robert!— iesaucās Betija Šteina.— Mans dievs, kā jūs te gadījāties! Kopš kura laika esat te? Kāpēc neesmu neko par jums dzirdējusi? Vajadzēja taču dot par sevi kādu ziņu! Nu, protams, jums ir svarīgākas darīšanas nekā domāt par mani. Raksturīgi…

— Vai esat pazīstami?— jautāja Kāns.

Grūti iedomāties, ka šajā tautu staigāšanā varētu būt kāds, kurš nepazītu Betiju Šteinu. Viņa bija emigrantu labvēle, tāpat kā agrāk bija vēl neatzīto Berlīnes aktieru, gleznotāju un rakstnieku atbalstītāja un labvēle. Viņai bija draudzības pārpilna sirds visiem, kas to atzina. Viņas draudzība bija tik labdabīga, ka reizēm tanī jautās kaut kas no tirānijas. Bija tikai divas iespējas, vai nu būt piederīgam viņai, vai nostāties pret viņu.

— Jūs redzat, ka esam pazīstami, — es teicu Kānam.

— Neesam dažus gadus tikušies, bet jau durvīs saņemu pārmetumus. Ko lai dara, slāvu asinis.

— Esmu dzimusi Breslavā,— Betija Šteina paskaidroja.— Un joprojām lepojos ar to.

— Gadās tādi aizvēsturiski aizspriedumi,— Kāns rāmi piebilda.— Labi, ka esat pazīstami. Mūsu draugam Rosam nepieciešama palīdzība un padoms.

— Rosam?

— Rosam, Betij,— es teicu.

— Vai viņš ir miris?

— Jā, Betij.* Un es esmu viņa mantinieks.

— Saprotu.

Es paskaidroju situāciju. Viņa tūlīt pat dedzīgi ņēmās apspriest dažādas iespējas ar Kānu, kurš joprojām kā Pretošanās kustības varonis baudīja dziļu cieņu. Tikmēr palūkojos visapkārt. Istaba nebija liela, bet viscaur pieskaņota Betijas raksturam. Pie sienām ar spraudītēm piestiprinātas fotogrāfijas — attēli ar jūsmīgiem veltījumiem. Lasīju parakstus, daža laba no šiem cilvēkiem vairs nebija starp dzīvajiem. To vidū bija seši, kas nebija paguvuši tikt prom no Vācijas, viens bija - tur atgriezies.

— Kāpēc Forstera attēls jums arī ielikts sēru ietvarā?— es jautāju.— Viņš taču ir dzīvs.

— Tāpēc, ka viņš atgriezās Vācijā,— Betija pagriezās pret mani.— Vai jūs zināt, kāpēc viņš atgriezās?

— Tāpēc, ka viņš nebija ebrejs un skuma pēc dzimtenes,— sacīja Kāns.— Un neprata angļu valodu.

— Nemaz ar ne, tāpēc, ka Amerikā neprot gatavot viņa iemīļotos salātus,— uzvaroši paziņoja Betija.— Tas viņu padarīja grūtsirdīgu.

Atskanēja apslāpēti smiekli. Man bija pazīstami šie emigrantu pusē ironiskie, pusē izmisuma pilnie joki. Netrūka arī anekdošu par Gēringu, Gebelsu un Hitleru.

— Kāpēc tad jūs viņa portretu gluži vienkārši nenoņēmāt?— es jautāju.

— Tāpēc, ka es viņu tomēr mīlu, un tāpēc, ka viņš ir izcils aktieris.

Kāns sāka smieties.

— Betija, kā vienmēr, objektīva,— viņš teica.— Kad viss būs beidzies, viņa pirmā secinās, ka mūsu senākie draugi, kuri pa kara laiku rakstījuši antisemītiskas'grāmatas un tikuši par oberšturmfīreriem, to darījuši tikai tāpēc, lai glābtu ebrejus vai novērstu vēl lielāku ļaunumu!— Viņš paplikšķināja Viņai pa taucīgo kumbru.— Vai tā nav, Betij?

— Ja citi pārvēršas par cūkām, tad mums taču nav jāuzvedas cūciski,— Betija paskarbi attrauca.

— Ar to jau viņi rēķinās,— atteica Kāns rāmā garā.— Tāpat kā kara beigās rēķināsies ar to, ka amerikāņi, izšāvuši pēdējo lādiņu, tūlīt pat sūtīs atkal vilcienus ar speķi, sviestu un gaļu nabaga vāciešiem, kuri tik vien gribēja kā viņus iznīcināt.

— Un kā jūs domājat, ja vācieši karā uzvarēs, vai viņi arī dalīs zaudētājiem speķi?— kāds ieklepodamies jautāja.

' Es neatbildēju. Šādas sarunas biju dzirdējis pārpārēm. Joprojām aplūkoju fotogrāfijas.

— Betijas piemiņas reģistrs,— noteica kāda trausla, ļoti bāla sieviete, kura sēdēja uz soliņa zem fotogrāfijām.— Tas ir Hastenekera portrets.

Es atcerējos Hastenekeru. Franči bija viņu kopā ar visiem emigrantiem, ko vien paguva notvert, iesēdinājuši koncentrācijas nometnē. Viņš bija rakstnieks un labi apzinājās, ka glābiņa nebūs, ja nonāks vāciešu nagos. Zināja ari, ka koncentrācijas nometnes pārbauda gestapovieši. Kad vācieši bija dažu stundu gājiena attālumā no nometnes, viņš izdarīja pašnāvību.

— Frančiem raksturīgā apātija,— Kāns sarūgtināts noteica.— Viņiem nav nekas ļauns prātā, bet cilvēkam tas maksā dzīvību.

Es tobrīd atcerējos, kādā veidā Kāns piedabūja franču koncentrācijas nometnes komandantu atbrīvot piecus emigrantus. Viņš tikmēr nelikās mierā, kamēr komandants, kurš savā nenosvērtībā, kā aiz vairoga slēpdamies aiz sava virsnieka goda, padevās un naktī palaida brīvībā emigrantus, kam draudēja bojāeja. Šis pasākums bija riskantāks nekā parasti, jo nometnē atradās ari vairāki nacisti. Kāns vispirms pārliecināja komandantu, ka jāatbrīvo nacisti, citādi gestapo/ pārbaudot nometni, apcietinās viņu pašu. Kad tas bija izdarīts, viņš izmantoja nacistu atbrīvošanu kā līdzekli draudiem, paskaidrodams, ka darīs šo gadījumu zināmu valdībai Višī. Kāns šādu gājienu sauca par «posmveida morālu izspiešanu». Manevrs izdevās.

— Ka jums paveicas tikt lauka no Francijas?— es jautaju Kānam.

— Tolaik gluži normālā ceļā. Fantastika. Gestapo bija kaut ko saodis. Mana nekaunība un apšaubāmais vicekonsula tituls vairs nelīdzēja. Kādu dienu mani apcietināja… Par laimi, komandantūrā uzradās tie divi nacisti, kas bija ar manu palīdzību atbrīvoti, viņi grasījās atgriezties Vācijā. Atkal reiz grotesks gadījums, bez kura mēs jau sen būtu beigti. Pie visiem svētajiem abi zvērēja, ka esmu nacistu draugs. Ka esmu viņu labā daudz darījis. Tas visu izšķīra. Tā kā es arvien dziļāk grimu biedinošā klusēšanā un tikai nevilšus minēju pāris uzvārdu, viņi neizdarīja to, no kā es visvairāk baidījos,— nenodeva mani augstākajām instancēm. Bija nobijušies, ka šāda pārpratuma dēļ tiks sodīti. Beigās, kad es apsolīju neko neuzsākt, šie bija gandrīz vai pateicīgi un ļāva man iet savu ceļu. Es gāju tālu, līdz pašai Lisabonai. Ir jāzina, kad vairs nedrīkst riskēt. Rodas tāda sajūta kā pirmajās, vieglajās Angina pectoris

Jēkmju reizēs, Jr jau iepriekš bijušas netīkamas nojausmas, taču šī sajūta ir atšķirīga, un labi, ja to ņem vērā. Nākošā lēkme var būt nāvējoša.

Mēs sēdējām neapgaismotā veikalā.

— Vai šis veikals pieder jums?— es jautāju.

— Nē. Es šeit strādāju. Esmu labs pārdevējs.

— Ticu.

Laukā cilvēki un gaisma, mutuļoja lielpilsētas nakts. Šķita, ka neredzamā vitrīna sargā mūs ne tikai no trokšņa — mēs sēdējām kā alā.

— Tumsā pat cigarete lāgā negaršo,— sacīja* Kāns.— Vai nebūtu lieliski, ja tumsā cilvēks nejustu vairs arī sāpes?

— Jūt vēl vairāk, jo tumsā cilvēks baidās. No kā?

— Pats no sevis. Iedomas. Vajadzētu tikai no citiem baidīties.

— Arī iedomas.

— Nē,— Kāns rāmi iebilda.— Tā domāja līdz tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajam gadam. Kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā ir skaidrs, ka tas tā nav. Kultūra ir plāns slānis, jau lietus var to aizskalot. To mums iemācīja dzejnieku un domātāju tauta. Augstas civilizācijas tauta. Pārspēja Atilu un Čingishanu. Ar vienu vienīgu līksmu apsviedienu barbarismā.

— Vai neiededzināt gaismu?— es jautāju.

— Protams.

Gaisma mūs pēkšņi nežēlīgi apžilbināja, miegdami acis, mēs raudzījāmies viens otrā.

— Vai nav savādi, kādās tik pasaules malās liktenis cilvēku aizved,— sacīja Kāns, izņemdams no kabatas ķemmi un sukādams matus.— Bet galvenais, ka aizved, un var šo to sākt. Nedrīkst gaidīt. Citi…— Viņš plaši pavēza ar roku.— Citi gaida. Ko īsti? Ka laiks viņu dēļ tiks pagriezts atpakaļ? Nelaimīgie nelgas! Un ko jūs darāt? Vai esat jau atradis kādu nodarbošanos?

— Esmu izpalīgs antikvariātā.

— Kur? Otrajā avēnijā?

— Trešajā.

— Tas pats velns. Nekādu izredžu. Pamēģiniet uzsākt kaut ko uz savu roku. Pārdodiet kaut vai akmeņus. Vai matadatas. Es arī padarbojos ar šo to līdztekus. Patstāvīgi.

— Grasāties par amerikāni pārtapt?

— Gribēju kļūt par austrieti, tad par čehu. Diemžēl vācieši sagrāba abas šīs valstis. Tad nolēmu kļūt par francūzi — tas pats gals. Tagad gribētos zināt, vai vācieši ieņems arī Ameriku?

— Man gribētos zināt, pie kuras robežas pēc dienām desmit es tikšu nogādāts…

Kāns pašūpoja galvu.

— Nemaz nav teikts. Betija jums pagādās triju ietekmīgu emigrantu ieteikumus. Feihtvangers arī dotu rekomendāciju, bet tai nav diez kāda nozīme. Pārāk kreiss; Amerika ir gan Krievijas sabiedrotā, bet ne tiktāl, lai atzītu komunismu. Tomass un Heinrihs Manni būtu tie īstie, taču vairāk vērti amerikāņu ieteikumi. Pazīstu kādu izdevēju, viņš grasās publicēt manas atmiņas. Es tās nekad neuzrakstīšu, bet to varu viņam arī pēc pāris gadiem pateikt. Viņš interesējas par emigrantiem. Laikam saož biznesu. Kopā ar zināmu ideālisma devu tai jābūt ienesīgai kombinācijai. Rīt viņam piezvanīšu. Pateikšu, ka esat viens no tiem, ko man izdevās dabūt laukā no Gīres ieslodzīto nometnes.

— Esmu bijis Gīres nometnē.

— Tiešām? Izbēgāt?

Es pamāju.

— Uzpirku sardzi.

Kāns atdzīvojās.

— Tas ir ko vērts! Sameklēsim dažus lieciniekus. Betijai ir plašs paziņu loks. Vai nezināt kādu, kurš būtu no turienes atkļuvis uz Ameriku?

— Kāna kungs,— es teicu,— Amerika bija mums Apsolītā zeme. Tolaik mūsu sapņi nesniedzās tālāk par nometnes žogu. Neesmu arī nekādus dokumentus paķēris līdzi.

— Nav liela nelaime. Gan jau kaut ko sadabūsim. Galvenais — lai jūsu uzturēšanās laiks tiktu pagarināts. Kaut vai par dažām nedēļām. Vai mēnešiem. Būs nepieciešams advokāts — pārāk maz laika atlicis. Ir pietiekami emigrantu bijušo juristu. Betija par to parūpēsies. Taču laika trūkuma dēļ mums nepieciešams amerikāņu advokāts. Arī to Betija pratīs nokārtot. Vai nauda jums ir?

— Dienām desmit.

— Tā jums pašam nepieciešama. Jāsameklē nauda advokātam. Domāju, ka viņš pārāk daudz neprasīs.— Kāns pasmaidīja.— Pagaidām vēl emigranti turas vienkop. Nelaime vieno vairāk nekā veiksme.

Es paskatījos uz Kānu. Viņa bālā, izdēdējusī seja likās savādi satumsusi.

— Jums salīdzinājumā ar mani ir zināma priekšrocība,— es teicu.— Jūs esat ebrejs. Un saskaņā ar to ļautiņu doktrīnu nepiederat pie viņu nācijas. Es nevaru ar šādu godu lepoties. Piederu pie tās.

Kāns pagriezās pret mani.

— Piederat pie viņu nācijas?… «Mana tauta?»— Viņa balsī bija saklausāma ironija.— Vai esat par to pārliecināts? .

— Jūs neesat?

Kāns mani klusēdams vēroja. Man kļuva neomulīgi.

— Es gvelžu muļķības,— beidzot paskaidroju, lai kaut ko teiktu.— Domāju, ka tas neattiecas uz mums.

Kāns joprojām nenovērsa no manis acu.

—«Mana tauta…»— viņš ierunājās un aprāvās.— Arī es sāku melst niekus. Iesim! Izdarīsim kaut ko neebrejisku — iztukšosim kopīgi kādu pudeli!

Dzert man negribējās, bet atteikties arī nevarēju. Kāns izturējās nepārprotami mierīgi un savaldīgi, bet tikpat mierīgs bija Parīzē Jozefs Bērs, kad es jutos pārāk noguris, lai kopā ar viņu cauru nakti dzertu, un no rīta ieraudzīju viņu nožēlojamā hoteļa istabā pakārušos. Visiem vējiem pakļautie cilvēki ir gaužām nestabili, un nejaušam gadījumam viņu dzīvē ir liela nozīme. Ja tai vakarā, kad Stefans Cveigs un viņa sieva Brazīlijā izdarīja pašnāvību, viņiem būtu bijusi iespēja ar kādu parunāt vai vismaz sazināties pa tālruni, iespējams, ka nelaime nebūtu notikusi. Cveigs atradās svešumā starp svešiem, turklāt vēl bija uzsācis liktenīgu kļūmi — rakstīt atmiņas, no kurām vajadzēja bēgt kā no mēra. Atmiņas bija viņu pievārējušas. Tāpēc es arī vairījos no tām, kamēr vien biju nosodīts uz bezdarbību. Zināju, ka man kaut kas jādara, un darīt gribēju, šī apziņa mani nomāca kā smags slogs,— bet vispirms jāpiedzīvo kara beigas un jātiek atpakaļ Eiropā…

Es atgriezos hotelī, kas man likās vēl nožēlojamāks nekā iepriekš. Apsēdos veclaicīgajā hallē, lai sagaidītu Meļikovu. Nebiju te nevienu pamanījis, līdz man šķita, ka dzirdu kādu šņukstam. Kaktā blakus istabas puķu paliktnim sēdēja sieviete. Nespodrajā gaismā pēc brīža pazinu Natašu Petrovnu.

Jādomā, ka arī viņa gaidīja Meļikovu. Raudāšana padarīja māni nervozu. Izdzertā alkohola dēļ jutos paguris, brīdi pavilcinājies, piegāju pie villas.

— Vai varu jūsu labā kaut ko darīt?

Viņa neatbildēja.

— Vai kaut kas atgadījies?— es jautāju.

Viņa papurināja galvu:

— Kāpēc tad kaut kam jāatgadās?

— Tāpēc, ka jūs raudat.

— Vai tāpēc kaut kam jāatgadās?

Es ieptetu acis.

— Kādam iemeslam taču jābūt, ja jūs raudat?

— Tā gan?—viņa pēkšņi naidīgi apvaicājās.

Es būtu labprāt gājis prom, bet manā galvā bija juceklis.

_Parasti iemesls mēdz būt,— es pēc brīža secināju.

_Tā? Vai tad nevar raudāt bez iemesla? Vai katrreiz jābūt

iemeslam?

Es nejustos pārsteigts, ja viņa paziņotu, ka tikai stulbiem vāciešiem nepieciešams, lai visam būtu savs iemesls. Es pat gaidīju to sakām.

— Vai jums tā nav gadījies?— Viņa jautāja.

— Varu to iedomāties.

— J ums tā nav gadījies?

Es būtu varējis paskaidrot, ka man diemžēl vienmēr bijis pārāk daudz iemesla asarām. Iedomai, ka varētu raudāt bez iemesla, ' aiz neremdināmām skumjām vien, vai sāpēs visas pasaules dēļ, būtu vieta gadsimtā, kur vairāk iejūtības.

— Nebija nekad tam iemesla.

— Protams. Kāpēc lai jums būtu.

Tiktāl nu mēs būtu, es nodomāju.

— Atvainojiet,— es nomurmināju un dzīros pazust. Vēl tikai trūka raudošas sievietes uzbrukuma.

— Zinu,— viņa ar rūgtumu noteica.— Ir karš, un tāpēc smieklīgi tāpat vien raudāt. Bet es, lūk, raudu! Raudu, lai vai simtiem kauju tiktu izcīnīts.

Es paliku stāvot.

— To es saprotu. Karam te nav nekāda nozīme. Lai arī kaut kur tiek nogalināti simtiem tūkstošu cilvēku — ja iegriež sev pirkstā, tāpēc nesāp mazāk.

Kādas muļķības te gvelžu, es nodomāju. Kāpēc neļauju šai histēriķei izraudāties pēc sirds patikas? Kāpēc neeju prom? Bet es nekustēju no vietas, it kā viņa būtu pēdējais cilvēks uz šīs zemes, un tad sapratu: negribēju palikt vienatnē.

— Viss velti,— viņa teica.— Viss, viss, lai arī ko mēs darītu! Mums jāmirst, un neviens no tā neizbēgs.

Debess augstā! Ari tas vēl! , .

— Ir tomēr atšķirības,— es teicu.— Viena no tām — cik ilgi cilvēks izbēg no nāves.

Viņa neatbildēja.

— Vai negribat kaut ko iedzert?— es jautāju.

— Ciest nevaru to kokakolu,— viņa atteica.— Kādi muļķīgi dzērieni! .

— Kā būtu ar vodku?

Viņa pacēla galvu.

— Vodku? To nevar dabūt, ja nav Meļikova. Kur viņš vispār ir? Kāpēc nav te?

— Nezinu. Bet man istabā ir vodka. Varu atnest.

— Prātīgs vārds,— sacīja Nataša Petrovna. Tad piebilda — un tas atgādināja man visus krievus, kādus esmu savā mūžā sastapis:— Kāpēc neteicāt to jau agrāk?

Paņēmu vodku, cik man vēl bija atlicis, un negribīgi devos atpakaļ. Varbūt drīz atnāks Meļikovs un es mēģināšu ar viņu spēlēt šahu tikmēr, kamēr nomierināšos. Uz Natašu Petrovnu lielas cerības neliku. Kad piegāju hallē pie viņas galda, šķita, ka tur sēž cits cilvēks. Asaras pazudušas, seja nopūderēta, un viņa pat smaidīja.

— Kā tas izskaidrojams, ka jums garšo vodka?— viņa jautāja.— Jūsu dzimtenē to taču nedzer?

— Tā ir,— es teicu.— Vācijā dzer alu un šņabi. Bet es esmu savu dzimteni aizmirsis un nedzeru ne alu, ne šņabi. Neesmu gan arī nekāds liels vodkas cienītājs.

— Ko tad jūs dzerat?

Kāda idiotiska saruna, es nodomāju.

— Visu, kas pagadās. Francijā dzēru vīnu, ja liku pie tā.

— Francija…-^- teica Nataša Petrovna.— Par ko vācieši to pataisījuši!

— Manis tur nebija. Tai laikā sēdēju franču internēto nometnē.

— Protams! Kā ienaidnieks.

— Pirms tam vācu koncentrācijas nometnē. Arī kā ienaidnieks.

— To es nesaprotu.

— Es arī ne,— atbildēju pikti. Kāda sasodīta diena, nodomāju. Vienā laidā grozos apburtā lokā. Un vienīgā doma — tikt laukā.— Vai gribat vēl glāzīti?— es jautāju. Mums patiesi nebija par ko runāt.

— Paldies. Labāk ne. Esmu jau pirms tam diezgan daudz dzērusi.

Es klusēju. Jutos velnišķīgi nelāgi. Vientulīgi, nekur nepiederīgs.

— Vai jus te dzīvojat?— jautāja Nataša Petrovna.

— Jā. Pagaidām.

— Ikviens te dzīvo pagaidām. Bet daudzi paliek pavisam.

— Tas var būt. Vai jūs arī te dzīvojāt?

— Jā. Tagad vairs ne. Kaut nebūtu nekad braukusi prom. Un kaut nebūtu nekad braukusi šurp, uz Ņujorku.*

Biju pārāk noguris, lai vēl ko jautātu. Un biju jau pārāk daudzos likteņstāstos noklausījies, gan neparastos, gan parastos, lai vēl rastos ziņkāre. Cilvēks, kurš vaimanāja, ka ieradies Ņujorkā, mani neinteresēja. Šāds cilvēks piederēja citai, spokainai pasaulei.

_Man jāiet,— pieceldamās sacīja Nataša Petrovna.

Uz bridi mani sagrāba tāda kā panika.

— Vai jūs negaidīsiet Meļikovu? Viņam jābūt drīz klāt.

— Neticu vis. Ieradies Fēlikss, kurš viņu aizvieto.

Tagad ari es pamanīju mazo plikgalvi. Viņš stāvēja pie durvīm un smēķēja.

— Paldies par vodku,— sacīja Nataša. Viņa raudzījās manī ar savām pelēkajām, neizteiksmīgajām acīm.— Savādi, cik maz kādreiz vajadzīgs, lai būtu līdzēts. Pietiek ar cilvēku, kuru nemaz nepazīsti.

Viņa pamāja un gāja prom. Viņa bija vēl garāka auguma, nekā biju domājis. Skaļi un enerģiski klaudzēja viņas papēži, ejot pa koka grīdu, it kā viņa pūlētos kaut ko samīt. Viņas soļi likās nemaz nesaderam ar trauslo, slaido augumu, kas mazliet svārstījās.

Es uzliku pudelei korķi un piegāju pie Fēliksa, Meļikova vietnieka, kurš stāvēja durvīs.

— Kā klājas, Fēliks?— es pajautāju.

— Kā jau klājas,— viņš atteica, vienaldzīgi raudzīdamies laukā uz ielu.— Kā tad lai man klātos?

Raugoties, kā viņš vienā mierā smēķē, mani sagrāba mežonīga skaudība. Viņa cigaretes uguntiņa pēkšņi kļuva par visas pasaules miera un labklājības simbolu.

— Ar labunakti, Fēliks,— es teicu.

— Arlabunakti. Vai vēlaties vēl kaut ko? Ūdeni? Cigaretes?

— Nē, paldies, Fēliks.

Atvēru durvis uz savu istabu. Kā to vien gaidījis, man uzbruka vesels pagātnes atmiņu spiets. Iemetos gultā un raudzījos loga pelēkajā četrstūri. Nebija vairs spēka, redzēju daudzas sejas un dažas vairs nespēju saredzēt, es neskanīgi brēcu pēc atriebības un sapratu, ka tas ir veltīgi, grasījos kādu nožņaugt un nezināju, kuru. Atlika tikai gaidīt, un es manīju, ka manas delnas ir slapjas, ka es raudu.

V

Advokāts lika man gaidīt veselu stundu. Nolēmu, ka tā ir sen zināma taktika — pataisīt klientu pagalam flegmatisku. Šoreiz gan vēl flegmatiskāku mani pataisīt nebija iespējams. Kavēju laiku, vērodams uzgaidāmā istabā divus apmeklētājus. Viens košļāja gumiju, otrs mēģināja pierunāt sekretāri pusdienas pārtraukumā uz tasīti kafijas. Sekretāre tikai smējās par viņu. Un pareizi darīja. Vīrietim bija liekie zobi un uz strupā, resnā mazā pirksta ar apgrauztu nagu neliels briljanta gredzens. Iepretī sekretārei starp divām krāsainām gravīrām ar Ņujorkas ielu skatiem ietvarā plāksnīte ar vienu vienīgu vārdu — «Think!»[1]: Biju šo nepārprotamo aicinājumu jau vairākkārt ievērojis —«Reuben» hoteļa gaitenī pat gluži neparastā vietā: pie tualetes durvīm. Pais prūsiskākais, ko man līdz šim bija gadījies redzēt Amerikā.

Advokāts bija platiem pleciem, platu, plakanu seju, ar zelta brillēm uz acīm. Balss viņam bija pārsteidzoši augsta. Viņš, to apzinādamies, centās runāt iespējami zemākā tonī, tāpēc tā skanēja ļoti klusi.

— Vai jūs esat emigrants?— viņš čukstēja, vērdamies vēstulē, ko, jādomā, bija rakstījusi Betija.

— Jā.

— Ebrejs, protams.

Es klusēju. Viņš pacēla acis.

— Vai ebrejs?— viņš nepacietīgi atkārtoja.

— Nē.

— Ko? Jūs neesat ebrejs?

— Nē,— es izbrīnījies sacīju.— Kāpēc jūs jautājat?

— Ar vāciešiem, kas nav ebreju izcelsmes, bet grib tikt Amerikā, es nekādās darīšanās neielaižos.

— Kāpēc?

— Tas man droši vien nav jums, mister, jāpaskaidro.

— Droši vien. Bet, lai to pateiktu, nevajadzēja likt man veselu stundu gaidīt.

—Šteina kundze neraksta, ka jūs neesat ebrejs.

—Šķiet, ka vācu ebreji ir iecietīgāki par amerikāņu,— es atteicu dzēlīgi.— Atļaujiet jūsu paša jautājumu — vai esat ebrejs?

— Esmu amerikānis,— advokāts atbildēja skaļāk nekā iepriekš un' reizē arī spalgāk.— Un es neiestāšos par nacistiem.

Sāku smieties.

— Jūsu acīs katrs vācietis ir nacists?

Balss skanēja skaļāk un .augstāk.

— Vismaz katrā vācietī slēpjas sava tiesa no nacista.

Es atkal iesmējos.

— Un katrā ebrejā sava tiesa no slepkavas.

— Ko!— Balss ar rāvienu uzšāvās falsetā.

Es norādīju uz plāksnīti, tādu pašu kā uzgaidāmā istabā, tikai te «Think!» rakstīts ar zelta burtiem.

— Vai katrā velosipēdistā,— es teicu.— Ir tāda veca anekdote, tika stāstīta tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitajā gadā. Ja kāds apgalvoja, ka ebreji vainīgi, ka vācieši zaudējuši karu, toreiz mēdza atbildēt: «Arī velosipēdisti.» Ja tika jautāts: «Kāpēc velosipēdisti?»— atbildēja: «Kāpēc ebreji?» Bet tas bija tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitajā gadā. Toreiz Vācijā vēl bija atļauts domāt, lai arī ar zināmiem ierobežojumiem.

Gaidīju, ka advokāts liks mani izsviest laukā. Taču viņa seja papletās smaidā un vērtās vēl platāka.

— Nav slikta,— viņš noteica zemā balsī.— Nebiju to dzirdējis.

— Veca anekdote,— es atteicu.— Tagad nejoko, tagad šauj. .

Advokāts kļuva atkal nopietns.

— Mums ir liela vājība uz jokiem,— viņš teica.— Tomēr palieku pie tā, ko teicu.

— Es arī.

— Vai varat to pierādīt?

— Labāk nekā jūs. Ebreji pameta Vāciju aiz nepieciešamības: tur viņus vajāja. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņi būtu aizbraukuši, ja netiklu vajāti. Taču neebreji, kas brauca no Vācijas prom, darīja to tāpēc, ka ienīda nacistisko režīmu.

— Izņemot spiegus un provokatorus,— advokāts sausi noteica.

— Spiegiem un provokatoriem vienmēr ir pirmklasīgi dokumenti.

Advokāts izlikās to nedzirdam.

— Vai jūsu apgalvojums, ka ne visi ebreji būtu nacistiskās varas pretinieki, nepierāda jūsu antisemītisko uzskatu?

— Iespējams. Tikai ne manu, bet ebreju. Tas ir mans ebreju draugu uzskats.

Es piecēlos. Man šī muļķīgā vārdu spēle bija apnikusi. Nekas nav tik nogurdinoši kā noklausīties, ja kāds cenšas demonstrēt savu gaišo prātu, it īpaši, ja tāda nav.

— Vai jums ir tūkstoš dolāru?— jautāja platā seja.

— Nē,— es skarbi attraucu.— Pat ne simta man nav.

Viņš ļāva man aiziet gandrīz līdz pašām durvīm un tad

jautāja:

— Kā tad jūs bijāt domājis maksāt?

— Mani paziņas grasījās palīdzēt. Bet labāk atgriezīšos internēto nometnē nekā lūgšu tādu summu.

— Vai esat jau kādā sēdējis?

— Jā,— es īgni attraucu.— Pat Vācijā. Un tur tās sauc

savādāk.

Sagaidīju jau, ka šis prātvēders sāks man skaidrot, ka koncentrācijas nometnēs tika ieslodzīti arī kriminālisti un noziedznieki — tas nebija apstrīdams. Tad es nebūtu vairs savaldījies. Bet viss pavērsās citādi. Advokāta aizmugurē kaut kas noskrapstēja un melanholiski atskanēja: «ku-ku, ku-ku». Divpadsmit reizes. Tā bija Švarcvaldes pulksteņdzeguze; melodija, kuru nebiju dzirdējis kopš bērnības.

— Cik jauki!— es ironiski noteicu.

— Dāvana manai sievai,— advokāts mazliet samulsis paskaidroja.— Kāzu dāvana.

Es nomācu vēlēšanos pajautāt, vai pulkstenis arī nav anlise-mītisks. Bet man šķita, ka ar dzeguzi esmu ieguvis negaidītu sabiedroto. Advokāts pēkšņi gandrīz maigi teica:

— Darīšu jūsu labā, ko spēšu. Piezvaniet parīt.

— Un honorārs?

— Pārspriedīšu to ar Šteina kundzi.

— Man labāk patiktu, ja es to zinātu.

— Piecsimt dolāru. Maksājiet pa daļām, ja gribat.'

— Vai jūs domājat, ka jums izdosies kaut ko panākt?

— Vīzas pagarinājumu dabūsim. Tad vajadzēs padarboties.

— Paldies,— es teicu.— Piezvanīšu parīt… Kumēdiņi!— * es neviļus noteicu, braukdams lejā šaurajā liftā.

Sieviete ar cepuri kā bezdelīgu ligzdu galvā sašutusi manī pavērās, katrreiz, kad lifts ar rāvienu apstājās, viņai no vaigiem nobira pūderis. Es blenzu pāri viņas galvai ar tik vienaldzīgu seju, cik vien iespējams. Biju jau informēts, ka sievietes Amerikā, vajag vai nevajag, sauc policiju. «Think !»— stāvēja rakstīts uz sarkankoka plāksnītes liftā virs galvas ar trīsulīgajām dzeltenajām sprodziņām un nekustīgo bezdelīgu ligzdu.

Lifta kabīnes arvien mani padara nervozu. Tām nav papildu izejas, un izbēgt no tām būtu grūti.

Jaunībā man patika vientulība. Klaiņojumu un bēguļo-šanas gados pieradu no tās bīties. Ne tikai tāpēc, ka vientulība rosina pārdomas un līdz ar to uzdzen skumjas, bet arī tāpēc, ka tā ir bīstama. Tas, kuram pastāvīgi jāslapstās, biežāk uzturas pūlī. Pūlis padara viņu anonīmu. Viņam nepievērš uzmanību.

Es izgāju uz ielas, kas mani apņēma apskāvienā kā tūkstoš citu anonīmu draugu. Iela atklāta, daudzas durvis, izejas, nostūri un labirinti, un pats galvenais — cilvēku biezums, kuru vidū var iegrimt un pazust.

— Paši to nemanīdami, esam aiz nepieciešamības pārņēmuši noziedznieku mentalitāti,— es sacīju, ēzdams kopā ar Kānu

kafejnīcā pusdienas.— Jūs varbūt mazāk nekā mēs, pārējie. Jūs bijāt agresīvs un uz sitienu atbildējāt ar - sitienu, mēs, pārējie, tik vien darījām kā saņēmām zvēlienus. Vai jums šķiet, ka tas kādreiz pāries?

_Bailes no policijas laikam jau ne. Tās ir likumsakarīgas.

Katrs kārtīgs cilvēks baidās no policijas. Vaina slēpjas mūsu sabiedriskās iekārtas trūkumos. Viss cits?… Tas ir katra paša ziņā. Ja ir kāda vieta, kur tikt no bailēm vaļā, tad tā ir šeit. Ameriku izveidojuši emigranti. Un katru gadu te vēl tūkstoši tiek pie pilsoņa tiesībām.— Kāns iesmējās.— Vai nav lieliska valsts! Pietiek, ja jūs atbildat apstiprinoši uz diviem jautājumiem, un ikviens jūs uzskata par varenu puisi… «Vai mīlat Ameriku?»—«Jā, tā ir kolosālākā valsts pasaulē.»—«Vai gribat kļūt par amerikāni?»—«Jā, protams!» Un jums uzsit pa plecu un atzīst, ka esat «uz goda».

Es atcerējos advokātu, pie kura nupat biju.

— Ku-ku!;— es atbildēju.

— Kā?— Kāns bija pārsteigts.

Es pastāstīju par sava apciemojuma noslēguma epizodi.

—Šis kreklā izmeties Jehovas trieciennieks apgājās ar mani kā ar spitālīgu.

Kāns bija sajūsmā.

— Ku-ku!— viņš atkārtoja.— Toties advokāts pieprasa no jums tikai piecsimt dolāru. Tā ir viņa atvainošanās. Kā garšo pica?

— Labi. Tikpat kā Itālijā.*

— Labāk nekā Itālijā. Ņujorka ir itāliešu pilsēta. Turklāt vēl spāniešu, ebreju, ungāru, ķīniešu, afrikāniešu un īsteni vāciešu.

— Vāciešu?

— Un kā vēl! Aizbrauciet uz Astoņdesmit sesto ielu, tur ik uz soļa «Heidelbergas» alus pagrabi, «Hindenburga» kafejnīcas, nacistu, vācamerikāņu vingrotāju klubi, koru biedrības ar savu «Slava tev, varoni, lauru vainagu galvā» un pastāvīgo apmeklētāju galdiņi ar melnbaltsarkaniem, protams, nevis melnsarkan-zelta karodziņiem.

— Bez kāškrusta?

— Ne jau atklāti. Bet visumā amerikāņu vācieši ir bieži vēl krasāki par pašas Vācijas vāciešiem. Tālums iedarbojas kā sentimentalitātes zelta tīmeklītis ap neredzamo, mīļoto dzimteni, ko savā laikā pameta tāpēc, ka tā nemaz ar nebija tik labvēlīga,— Kāns zobgalīgi noteica.— Jums vajadzētu dzirdēt, kā te vervelē par patriotismu, plūst alus, skan dziesmas par Reinu un salkanas runas par fīreru.

Es uzlūkoju viņu.

— Kas noticis?— jautāja Kāns.

— Nekas,— es piespiedu sevi atbildēt.— Un tas viss šeit notiek?

— Amerikāņiem ir plašs vēriens. Viņi neko neņem nopietni. Pat ne kara laikā.

— Kara laikā,—• es atkārtoju.

Atkal jau kaut kas, ko es nespēju saprast. Zeme, ko no kariem nošķīra okeāns un puse pasaules. Tās robežas nekur nesaskārās ar naidīgo valstu robežām. Tā netika bombardēta. Netika apšaudīta.

— Karš ir tad, ja armijas pāriet naidīgo kaimiņvalstu robežas,— es teicu.— Kur te ir tādas robežas? Japānā, Vācijā? Tas karu padara tik nereālu. Ir redzami kareivji, bet nav ievainoto. Laikam paliek tur, ārpusē. Vai varbūt amerikāņiem to nav?

— Ir. Arī nogalinātie.

— Un tomēr nav ticamības. It kā īstenībā nekā nebūtu.

— Ir, ir īsts karš. Un kāds. vēl!

Es paraudzījos uz ielu. Kāns bija sekojis manam skatienam.

— Vai pilsēta vēl ir tā pati? Tagad, kad jūs daudz labāk saprotat angļu valodu?

— Sākumā tā bija līdzīga attēlam vai pantomīmai, tagad jau kļuvusi par reljefu. Ieguvusi izliekumus un ieliekumus. Tā runā, un šo to var saprast. Vēl ne pārāk daudz, tāpēc situācija liekas nereāla. Sākumā katrs taksometra šoferis bija sfinksa un katrs laikraksta pārdevējs pasaules noslēpums. Vēl šobrīd ikvienā viesmīlī es redzu mazu Einšteinu, taču Einšteinu, kuru jau spēju saprast — ja vien tas nerunā par fiziku un matemātiku. Burvestība paliek tikmēr, kamēr nekas nav vajadzīgs. Bet, tiklīdz kaut kā ievajagas, sākas grūtības, cilvēks atgūstas no saviem filozofiskajiem sapņiem un jūtas kā desmit gadus vecs, no saviem klases biedriem atpalicis skolēns.

Kāns pasūtīja divkāršu saldējuma porciju.

— Riekstu un citrona!— viņš uzsauca nopakaļ oficiantei. Kāns pasūtīja saldējumu jau otrreiz.— Pavisam te ir dabūjamas septiņdesmit divas saldējuma šķirnes,— viņš jūsmīgi stāstīja.—Ne jau šinī bodītē, bet Džonsona uzņēmumos un aptiekas preču veikalos. Kādas četrdesmit šķirnes esmu jau nogaršojis. Šī zeme ir paradīze saldējuma kārumniekiem. Par laimi, esmu negausīgs saldējuma rijējs. Jāteic, ka šī saprātīgā zeme saviem karavīriem, kuri nez kādā pasauies.malā karo ar japāņiem, sūta kuģus, piekrautus ar saldējumu un bifštekiem.

Viņš vērās oficiantei pretī tādām acīm, it kā viņa nestu svēto Grāla kausu.

_Riekstu saldējuma nav,— viņa teica.— Es atnesu piparmētru un citrona. Okei?

— Okei.

Oficiante pasmaidīja.

— Cik te kairinošas sievietes,— sacīja Kāns.— Tikpat kairinošas kā visi septiņdesmit divi saldējumi. Trešo daļu no saviem ienākumiem viņas izdod par kosmētiku. Jāteic gan, ka citādi viņas arī nedabūtu darbu. Dabas vulgārā nenovēršamība te bez aplinkiem tiek ignorēta. Noteicēja ir jaunība, un, kur tās nav, tā tiek mākslīgi uzburtā. Arī tas iederas jūsu nodaļā par nereālo pasauli.

Mierīgi, neko nedomādams, klausījos Kāna čalošanā. Saruna ritēja rāmi.

— Atcerieties «Aprиs-midi d’un Faune»[2], — sacīja Kāns.— Te ir savādāks Debisī: «Saldējuma ēdāja diendusa». Kaut tādu diendusu būtu vairāk. Tās dziedē sašķobīto dvēseli. Vai jums tā neliekas?

— Senlietu veikalā esmu kaut ko tamlīdzīgu pieredzējis. «Ķīniešu mandarīna diendusa jsi pirms tam, kad viņam nocērt galvu.»

— Jums labāk derētu laisties diendusā ar kādu amerikāņu meiču. Tā kā sapratīsiet tikai pusi no tā, ko viņa teiks, tad bez īpašas iztēles atgūsiet kaut ko no savas agrās neprāta jaunības zelta atmiņām. Viss, kas nav saprotams, ir noslēpumā tīts. Jūsu pieredze neizgaisinās šo burvestību, jo jums trūks vārdu un rodas iespēja īstenot nelielu cilvēces sapni — vēlreiz izdzīvot kādreiz pārdzīvoto, tikai tagad ar gados uzkrātām atziņām un no jauna atgūto jaunības jūsmu.— Kāns iesmējās.— Nepalaidiet garām izdevību! Ar katru dienu kaut kas no tā zūd. Jūs apgūstat arvien vairāk vārdu, un burvestība mazinās. Vēl jums šejienes sievietes liekas aizjūras brīnums, ko apņem eksotika un noslēpumainība,— ar katru jauno vārdu, ko iemācāties, tās arvien vairāk taps jūsu acīs par mājsaimniecēm, vellatām un izkrāšļotām skaistulēm. Sargājiet savu atgūto desmitgadīgā jaunību. Vecums pienāks drīz, pēc viena gada jums būs jau trīsdesmit četri!— Paraudzījies pulkstenī, Kāns pamāja oficiantei zilsvītrotā priekšautā.— Pēdējo porciju! Vaniļas!

— Mums ir arī mandeļu.

— Tad mandeļu! Un mazliet aveņu!— Kāns paskatījās uz mani.— Arī es īstenoju kādu no saviem jaunības sapņiem, tikai primitīvāku —ēst tik daudz saldējuma, cik vien gribas. Te es to pirmo reizi mūžā varu. Tas man ir brīvības un bezrūpības simbols. Un tie ir jēdzieni, kuriem mēs tur, pāri okeānam, vairs lāgā neticējām. Kādā veidā mēs šeit pie tiem esam tikuši, nav svarīgi.

Piemiegtām acīm raudzījos automašīnu pārpilnajā ielā, putekļu aizplīvurotajā gaismā. Mašīnu dūkoņa un riepu švīkstoņa saplūda monotonā, iemidzinošā troksnī.

— Ko jūs tagad gribētu darīt?— brīdi paklusējis, jautāja Kāns.

— Neko nedomāt,— es teicu.— Cik ilgi vien iespējams.

Louī, seniors, nokāpa pie manis pagrabā, kas atradās zem ietves. Rokā viņam bija bronzas skulptūra.

— Ko jūs par to sakāt?

— Kam tai jābūt?

—Cšou laikmeta bronza. Vai pat Šanga. Patina izskatās labi, vai ne?

— Vai jūs skulptūru nopirkāt?

Louī smīkņāja.

— Bez jums to nedarītu. Kāds cilvēks to atnesa. Gaida veikalā. Prasa simt dolāru par to. Tātad atdos par astoņdesmit. Šķiet, ka lēti.

— Pārāk lēti,— es teicu, apskatīdams skulptūru.— Vai tas cilvēks ir tirgotājs?

— Neizskatās. Jauns cilvēks, apgalvo, ka saņēmis to mantojumā un viņam vajadzīga nauda. Vai tā ir īsta?

— Tā ir ķīniešu bronza. Bet nav Čšou laikmeta. Arī ne Hana. Drīzāk Tanga vai vēl jaunāka laikmeta. Sunga vai Minga. Minga laikmeta kopija, senas skulptūras atdarinājums. Nav diezin cik rūpīgs atdarinājums. Tao-dzi maskas nav precīzi izpildītas, spirāles arī te neder —šādā veidā tās tika pielietotas tikai pēc Hana dinastijas. Turpretī dekors ir Šanga laikmeta kopija — saspiesta, vienkārša un spēcīga. Bet, ja negausības maska un pamata ornaments attiektos uz to pašu laikposmu, tad tiem vajadzētu būt daudz skaidrākiem un izteiktākiem. Turklāt te ornamentā ir daži sīki līkloči, kādi patiesi vecajās bronzās nemēdz būt.

— Bet patina! Tā taču ir ļoti skaista.

— Louī kungs,— es teicu.— Droši, ka tā ir samērā sena patina. Bet tai trūkst malahīta dzīslojuma. Neaizmirstiet, ka ķīnieši jau Hana laikposmā kopēja un apraka zemē Čšou laika bronzu — patina izdevās lieliski, kaut arī nebija Čšou laikmeta.

_Cik šī lieta ir vērta?

_Divdesmit trīsdesmit dolāru, bet tas jau jums labāk nekā

man zināms.

— Vai uzkāpsiet man līdzi augša?— jautaja Loui, viņa zilajās acīs ieplaiksnījās medību prieks.

— Vai tas ir nepieciešami?

— Un jūs tas neuzjautrina?

— Atklāt mazu blēdīšanos? Kāpēc? Droši vien viņš arī nav nekāds krāpnieks. Kuram tad arī patiesi ir kāda jēga par arhaisko Ķīnas bronzu?

Louī pameta uz mani mirkli.

— Iztiksim bez mājieniem, Rosa kungs!

Mazais resnītis enerģiski soļoja ar savām līkajām kājām pa kāpnēm augšup. Kāpnes drebēja. No pakāpieniem pacēlās putekļi. Kādu brīdi bija redzamas tikai plīvojošās bikšu starma-las un kurpes, vīreļa auguma augšdaļa jau atradās veikalā. Likās, it kā Louī, seniors, būtu varietē zirdziņa pakaļpuse.

Pēc kāda brīža kājas parādījās no jauna. Arī bronzas skulptūra.

— Es to nopirku,— sacīja Louī.— Par divdesmit dolāriem. Mings jau galu galā arī nav peļams.

— Nemaz ar ne,— es piekritu.

Sapratu, ka Louī bija to nopircis, lai tikai man pierādītu, ka tomēr kaut ko sajēdz. Ja ne ķīniešu mākslas priekšmetos, tad veikala darījumos gan. Viņš mani vēroja.

— Cik ilgi jums te vēl ir ko darīt?— viņš jautāja.

— Vai pavisam?

— Jā.

— Tas atkarīgs no jums. Vai gribat, lai es eju?

— Nē, nē. Bet mūžīgi jau mēs jūs te nevaram paturēt. Jūs būsiet te drīz galā. Ko jūs darījāt agrāk?

— Biju žurnālists.

— Vai nevarat pie tā atgriezties?

— Ar manām angļu 'valodas zināšanām?

— Esat jau gluži labi ielauzījies.

— Ko nu, Louī kungs! Neprotu pat ne vēstuli uzrakstīt bez kļūdām.

Louī pakasīja ar bronzas statueti kailo . galvvidu. Bijusi statuete Čšou laikmeta, viņš droši vien tā nedarītu.

— Vai par glezniecību jums ir kāda izpratne?

— Neliela. Tāpat kā par bronzu.

Viņš pasmīkņāja.

— Labāk nekā nemaz. Jāpadomā. Varbūt vienam otram manam kolēģim ievajagas palīga. Ar veikaliem pašreiz nekāda prāta nav, pats redzat, kā ir ar senlietām. Taču gleznas ir kaut kas cits. It īpaši impresionisti. Veclaiku gleznām šobrīd nav nekādas vērtības. Nu, paskatīsimies.

L'ouī svempās atkal pa kāpnēm augšup.

Au revoir, pagrabiņ, es domāju. īsu brīdi tu biji man tumšs patvērums, kaut kas no dzimtenes. Uz redzēšanos, deviņpadsmitā gadsimta beigu apzeltītās lampas, tūkstoš astoņi simti deviņdesmitā gada raibās aplikācijas, karaļa Luī Filipa laikmeta mēbeles, palieciet sveikas, Persijas vāzes, Tangu dinastijas kapeņu graciozās dejotājas, terakota zirgi, jūs visi aizšalkušās kultūras mēmie liecinieki! Biju jūs no sirds iemīļojis un jūsu vidū vēlreiz pavadījis savas agrās jaunības dienas, amerikāņu bērnību — desmit līdz piecpadsmit gadu vecumā! Lai siava jums! Es, nevilšus viena no visderdzīgākā gadsimta piederīgais, sveicu jūs, esmu vēlīns gladiators bez ieročiem arēnā, kas pārpilna hiēnu un šakāļu, bet kur tikpat kā nav lauvu. Sveicu kā cilvēks, kurš priecājas par dzīvi, iekams vēl nav aprīts.

Es noliecos sveicienam uz visām četrām pusēm, svētīju visu pa labi un pa kreisi, tad paraudzījos pulkstenī. Mana darba diena bija beigusies. Namu jumtus sārtoja vakarblāzma, un bāli iemirgojās rētās gaismas reklāmas. No restorāniem vēdīja mājīga tauku un sīpolu smarža.

— Kas tad te notiek?— ienācis hotelī, es jautāju Meļiko-vam.

— Rauls. Nolēmis izdarīt pašnāvību.

— Kopš kura laika?

—Šodien pēcpusdienā. Pazaudējis Kiki, kurš jau četrus gadus bija viņa draugs.

—Šinī hotelī mūždien kāds raud,— es teicu, ieklausīdamies apslāpētajos šņukstos, kas atskanēja no plīšāinā nostūra ar stādiem.— Un allaž zem palmām.

— Jebkurā hotelī tiek asaras lietas,— paskaidroja Meļikovs.

— Vai «Ričā» arī?

—«Ričā» raud, kad biržā krīt akciju kurss. Pie mums tad, kad cilvēks pēkšņi atskārst, ka ir bezcerīgi vientuļš, kaut arī nav gribējis tam ticēt.

— Vai Kiki ir pakļuvis zem mašīnas?

—Ļaunāk. Saderinājies. Sieviete. Raulam tā ir traģēdija. Būtu tas aizlaidies lapās ar kādu citu draugu, tad viss paliktu pašu mājās. Bet sieviete! Mūžsens ienaidnieks. Nodevība! Svētāko jūtu noniecināšana. Ļaunāk par nāvi!

— Nabaga mīkstie! Jāturas divās frontēs. Vīriešu un sieviešu konkurencei pretī.

Meļikovs pasmīnēja.

— Pirmīt Rauls bārstin bārstīja ievērības cienīgus izteicienus, mērķētus vājajam dzimumam. Pats bālākais to vidū bija: roņi ar nodīrātu ādu… Arī par Amerikā tik ļoti iecienītu sieviešu rotu — pilnīgām krūtīm — viņš izteicās visai nicīgi. «Deģenerētu zīdītāju šļauganie govs tesmeņi!» Un tas vēl bija viens no maigākiem teicieniem. Katrreiz, kad Rauls iedomājās, ka Kiki galva atdusas pie šāda tesmeņa, viņš skaļi iebrēcās.'Labi, ka tu atnāci. Jādabū viņš savā istabā. Te viņam nav nekāda palikšana. Palīdzi. Viņš sver savus simt kilo.

Mēs iegājām palmu nostūrī.

— Gan jau viņš atgriezīsies, Raul,— pačukstēja Meļikovs.

— Kam gan negadās kļūdīties. Kiki atgriezīsies. Nomierinieties.

Velti mēs mēģinājām viņu uzdabūt kājās. Viņš iekrampējās marmora galdiņā un īdēja. Meļikovs centās viņu pārliecināt.

— Jums jāizguļas, pēc tam viss izskatās savādāk. Viņš atgriezīsies. Kaut ko tādu esmu jau ne vienreiz vien pieredzējis. Viņš atgriezīsies.

— Apgānīts!— Rauls novilka caur zobiem.

Kad atkal lūkoju viņu piecelt, viņš man uzmina uz kājas. Simt kilogramu dzīvsvara!

— Uzmanīgāk, vecā bābiete!— es iebrēcos.

— Ko?

— Jā, jūs uzvedaties kā veca pinkšķe!

— Es — veca bābiete?— Rauls pēkšņi kaut cik normālā balsī atkārtoja.

— Rosa kungs tā nebija domājis,— Meļikovs viņu mierināja.

— Domāju gan tieši ta!

Rauls pārlaida ar plaukstu pār acīm. Mēs raudzījāmies viņā, gaidīdami histērisku brēcienu.

— Es — bābiete!— viņš turpretī klusi, dziļi aizvainots, noteica.— Es — bābiete!

—r Tā viņš neteica,— Meļikovs meloja.— Viņš teica — kā bābiete.

— Tā tu tiec pamests,— izmeta Rauls un piecēlās bez mūsu palīdzības.

Bez kādām grūtībām pavadījām viņu līdz kāpnēm.

— Pāris stundu pagulēt,— Meļikovs ieteica.— Vienu divas tabletes sekonāla — un būs atspirdzinošs miegs. Pēc tam tase stipras kafijas. Un viss rādīsies citā gaismā!

Rauls neatbildeja. Viņš' jutās visu pamests. Ari mes, visa pasaule bija viņu pametusi.

— Kāpēc jūs tā auklējaties ar šo tauko tukšpauri?— es jautāju.

— Viņš ir mūsu labākais klients. īrē divas istabas ar vannu.

VI

Vairīdamies atgriezties hotelī, bez mērķa klaiņāju pa ielām. Naktī biju sapņojis kaut ko baismīgu un pamodos pats no sava kliedziena. Bija jau šad tad gadījies, ka pa sapņiem man dzenas pakaļ policija vai arī mani vajā visu emigrantu parastie murgi — esmu ticis viņpus Vācijas robežas, bet tur mani notver esesieši. Izmisuma uzvandītie sapņi — tā iekrist paša muļķības dēļ. Arī no tiem reizēm pamodināja paša kliedziens, bet tad, attopoties, ka atrodos Ņujorkā, paraudzījies pa logu nakts sārtblāzmainajās debesīs, varēju atkal piesardzīgi gultā izstaipīties: šoreiz glābts! Šis sapnis bija citāds, neskaidrs, izplūdis, saraustīts, nepiekāpīgs kā slīkšņains piķis un nebeidzams… Kāda sieviete — satraukta un ļoti bāla — bez skaņas brēca pēc palīdzības, bet palīdzēt es nevarēju, viņa slīga valkanā piķa, sarecējušu asiņu rāvā, un viņas baiļpilnās acis kā piekaltas ne mirkli nenovērsās no manis, balta seja, kliedzienā bez skaņas plaši ieplestās mutes melnais dobums, kam neatlaidīgi tuvojās glumīgā, melnā masa, atskanēja komandas, skarbā balss ar sakšu akcentu izkliedza pavēles, formas tērpi, neciešama nāves, trūdu dvaka, šāviņu zibšņi, liesmas, vaļā pamestas durvis krāsnij, kur plosījās liesmas, cilvēks, kas kustējās, kustējās tikai roka, nē, viens vienīgs pirksts, pirksts lēnām, ļoti lēnām saliecās, un kāds tam uzmina virsū, un tad pēkšņs kliedziens, kliegšana atskanēja no visām pusēm un ilgi atbalsojās…

Es apstājos pie kāda skatloga, bet neredzēju neko. Tikai pēc brīža atskārtu, ka atrodos Piektajā avēnijā pie «van Cleef and Arpels» veikala. Biju, daudz negudrodams, no brāļu Louī veikala aizgājis. Šodien pirmo reizi pagrabs bija man atgādinājis cietuma kameru. Meklējot cilvēku sabiedrību, platas ielas, nonācu Piektajā avēnijā.

Es vēroju diadēmu, kas piederējusi Francijas karalienei Eiženijai. Tā spīguļoja mākslīgajā gaismā ar saviem briljantu ziediem uz melna samta. Līdzās atradās rokassprādze ar rubīniem, smaragdiem un safīriem, otrā pusē — gredzeni un solitāri.

— Vai tu gribētu kaut ko tādu?— jautāja sieviete sarkanā kostīmā otrai.

— Tagad ir modē pērles,— skanēja atbilde.— Labākā sabiedrība valkā pērles.

— Audzētas vai īstas?

— Gan vienas, gan otras. Pērles uz melnas kleitas. Tā ir augstākās sabiedrības elegance.

— Vai tu domā, ka Eiženija nepiederēja pie labākās sabiedrības?

— Tie bija citi laiki.

— Man nebūtu iebildumu tikt pie šīs rokassprādzes,— sacīja sarkanais kostīms.

— Pārāk raiba,— iebilda otra.

Es devos tālāk. Paliku stāvam pie tabakas izstrādājumu veikaliem, apavu, porcelāna veikaliem un modes veikalu milzīgajiem skatlogiem, kur cilvēku bari blenza uz zīdiem ar bagātīgajām krāsu kaskādēm. Es iejuku pūlī, vēroju, klausījos un, kā sausumā izmesta zivs tvīkst pēc ūdens, tvēru pēc sarunu drumslām; es gāju šai vakarīgajā dzīves plūsmā, tiekdamies tanī peldēt kopā ar citiem, bet netiku līdzi, mani nepameta blāva ēna kā Orestu, kam seko tālā fūriju ķērkšana.

Es pārdomāju, vai nesameklēt Kānu, taču nebija vēlēšanās runāt ne ar vienu, kurš atgādinātu pagājušo. Pat ne ar Melikovu.

Bija grūti tikt vaļā no murgainā sapņa. Parasti dienā sapņi izzuda, izplēnēja un pēc dažām stundām palika tikai arvien vairāk gaistošas, netveramas atmiņas, un tad arī to nebija. Taču šis kā bija, tā palika. Dzinu to prom, bet tas neatkāpās. Bija palikusi draudu sajūta — drūma, ik brīdi gatava izlauzties.

Eiropā man reti gadījās redzēt sapņus, pārāk aizņemts biju ar domām, kā palikt dzīvam, bet te man šķita, ka esmu glābts. Okeāns ar savu šalkoņu bija mani tik tālu aizrāvis, ka man atausa cerība — aptumšotais kuģis, kas līdzīgi spokainai parādībai bija izslīdējis starp zemūdens laivām, būs aizvedis mani arī prom no pagātnes ēnām. Nu es zināju, ka ēnas nav atkāpušās. Tās bija iezagušās tur, kur es tām netiku klāt: miegā, dīvainajā pasaulē, ko pats katru nakti cēlu, pamatus neielicis, un rītos tā atkal pagaisa. Taču šīs na’kts parādības palika gluži kā līmīgi, mikli dūmi. Krematoriju dūmi.

Es paskatījos visapkārt. Neviens man nepievērsa uzmanību. Skaistā vakara piemīlīgais gurdenums glaudās pie akmens milzeņiem, kam spīguļoja neskaitāmas logu acis. Divu trīs stāvu augstumā cita virs citas rindojās zelta vitrīnas ar vāzēm, gleznām, kažokādām un istabas ar spoži brūnām senlaiku

mēbelēm un zīda abažūriem. No visām pusēm raudzījās pretī neiedomājama mietpilsoniska labklājība; devīga dieva izšķērdīgu dāvanu bilžu grāmata, tā vien šķiet, ka dzird viņu čuk-stam:«Ņemiet, ņemiet! Pietiks visiem!»

Kāds miers! Kāds rāms vakars pastaigai ar atkal pamodinātām ilūzijām, atplaukst pavītusī mīlestība, sāk zaļot cerība žēlsirdīgu meļu maigajā lietū, stunda, kad sevi piesaka lielības mānija, vēlēšanās, klusē rezignācija, stunda, kad pat ģenerāļi un politiķi ne vien tic, bet īsu brīdi arī jūt, ka ir cilvēki un mūžīgi nedzīvos.

Es alku pieglausties pie šīs zemes, kur mirušie tiek krāšļoti, jaunatne dievināta un kareivjus sūta nāvē valstīs, kuras viņi nekad nav redzējuši, par kurām viņiem nav bijis ne mazākās nojausmas un par kurām labprātīgi devās nāvē. Pirmie kosmo- • polīti formas tērpos.

Kāpēc es nevarēju būt viens no šīs zemes apdzīvotājiem? Kāpēc man mūždien vajadzēja būt vienam no tiem, kam nav dzimtenes, kas stostīgi, nožēlojami runā angļu valodā un, sirdij bailīgi pukstot, nedroši kāpj pa bezgalīgām kāpnēm augšup, lejup, brauc liftos, klīst no iestādes iestādē, tiek paciesti, bet ne mīlēti un tad iemīl šo zemi, tāpēc ka tiek paciesti?

Es stāvēju «Dunhills» tabakas preču veikala priekšā. Gan spoži brūnas, gan matēti pulētas pīpes dižojās, simbolizēdamas« pilsonisku mieru un drošību, solīdamas lielisku atpūtu, vakarus ar tīkamām sarunām, naktis ar medus, ruma un pīpes tabakas dūmu aromu matos, kad līdzās vannas istabā dzirdama ne pārāk kalsnas namamātes rosīšanās, gatavojoties naktij ērtajā gultā. Cik ļoti tas atšķīrās no viņpus okeāna cigaretēm, izsmēķētām līdz pēdējam, tad steigšus nospiestām,— melnajām «gauloises», kas uzvēdīja baiļu, nevis mājīguma un tīkama miera smaržu.

Kļūstu neganti sentimentāls, nodomāju. Smieklīgi! Vai es būtu pārvērties par vienu no neskaitāmiem ahasvēriem, lai tagad gaustos pēc siltas krāsns un izšūtām rīta^upelēm? Pēc bezcerīgi sasmakuša apraduma un kūtrās mietpilsoniskās garlaicības?

Es apņēmīgi pagriezos un devos prom no Piektās avēnijas veikaliem. Gāju uz rietumu pusi un, šķērsojis skvēru, izslavētu ar saviem krāpniekiem un burleska teātriem, nonācu ielās, kur cilvēki klusēdami sēdēja uz pakāpieniem namu priekšā un bērni kā nosmulēti tauriņi rosījās tepat, šo šauro, tumšo namu tuvumā; pieaugušie likās noguruši, un, ja varētu ticēt krēslas aizsegam, viņus nenomāca smagas rūpes.

Jo tuvāk nācu hotelim «Reuben», jo biežāk iedomājos par sievieti — stulbu, smejošu radījumu ar dzelteniem matiem, līganām gūžām, sievieti, kas neko nezina, neko nejautā,

vienīgi — vai ir pietiekami naudas un ka derētu pudele Kali-fornijas burgundieša, to varētu sajaukt ar rumu, tas ir lēts; nakti pavadīt sievietes dzīvoklī, lai nevajadzētu atgriezties hotelī — šai naktī ne, tieši šai naktī ne. Bet kur lai tiek pie tādas sievietes? Meičas? Staigules? Te nebija Parīze, un es jau zināju, cik ļoti Ņujorkas policija norūpējusies par nabaga ļaužu morāli, netikles neklaiņo pa ielām, tās nevar pazīt pēc pārmērīgi lielajām rokassomām un lietussargiem, bija gan telefonu numuri, bet tam nepieciešams laiks un telefoni jāzina.

— Labvakar, Fēliks,— es teicu.— Vai Meļikova nav?

—Šodien sestdiena,— Fēlikss atbildēja.— Mana reize strādāt.

— Pareizi. Sestdiena, arī tas vēl! Biju to aizmirsis.— Mani sagaidīja gara, tukša svētdiena, kas biedēja.

Man istabā bija vēl drusku vodkas. Varbūt arī pāris miega tablešu. Neviļus ienāca prātā tuklais Rauls. Vēl tikai-iepriekšējā vakarā es viņu izsmēju. Tagad arī es jutos nomācoši vientuļš.

— Mis Petrovna arī nupat apjautājās pēc Meļikova kunga,— Fēlikss nevērīgi piebilda.

-—Vai viņa jau aizgāja?

— Domāju, ka ne. Viņa gribēja kādu brīdi pagaidīt.

Trūcīgi apgaismotajā plīša nostūrī man pretī nāca Nataša

Petrovnli.

Cerams, ka šoreiz viņa neraudās, es nodomāju, un atkal mani pārsteidza viņas garais augums.

— Vai jūs esat ceļā pie fotogrāfa?— es jautāju.

Viņa pamāja.

— Gribēju vēl izdzert glāzīti vodkas, bet Vladimira Ivanovi-ča‘ šodien nav. Biju aizmirsusi, ka viņam šodien brīvs vakars.

— Man ir vodka,— es steidzos paziņot,— nonesīšu pudeli lejā. _ _ • .

— Nepūlieties. Fotogrāfam ir visa kā papilnam. Grasījos tikai te vēl drusku pasēdēt.

— Es atnesīšu. Tas būs ātri.

Uzskrēju augšā un atvēru durvis.' Uz palodzes spīguļoja pudele. Es neraudzījos ne pa labi, ne pa kreisi, paņēmu pudeli un divas glāzītes. Durvīs atskatījos. Nekas nebija redzams. Ne parādības, ne spoki. Tumsā blāvoja gulta. Neapmierināts ar sevi, pašūpoju galvu un devos lejā.

Nataša Petrovna likās savādāka, nekā palicis manā atmiņā. Ne tik histēriska un stipri amerikāniska. Vienīgi aizsmakusi balss ļāva nojaust nelielu akcentu, taču drīzāk franču nekā krievu, cik nu es varēju spriest. Ap galvu viņa bija kā turbānu vaļēji apņēmusi violetu zīda lakatu.

— Lai nesabojātu frizūru,— viņa sacīja.— Mēs fotografēsim vakartērpus.

— Kas jūs velk šeit sēdēt?— es jautāju.

— Es labprāt mēdzu pakavēties hoteļos. Te nekad nav garlaicīgi. Cilvēki nāk un iet. Sasveicinās, atvadās. Tie ir mūža labākie brīži.

— Jūs tā domājat?

— Tie vismaz nav garlaicīgi. Un kas pa vidu…— Viņa nepacietīgi atmeta ar roku.— Lielie hoteļi visi ir bezkrāsaini. Ikviens cenšas pēc iespējas labāk apslēpt savas emocijas. Rodas sajūta, ka gaisā jaušas kaut kas noslēpumaini dēkains, bet saskarties ar to nav iespējams.

— Vai te ir iespējams?

— Tomēr. Cilvēki ļauj sev vaļu. Arī es.— Viņa iesmējās.— Jūs jau redzējāt. Turklāt man patīk Vladimirs Ivano-vičs. Viņš ir tikpat kā krievu cilvēks.

— Vai tad viņš nav krievs?

—Čehs. Bet ir bijis daudz kas. Senāk ciems, kurā viņš dzīvoja, piederēja krieviem, pēc tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada čehiem. Pēc nacistu ielaušanās atkal vāciešiem. Tagad, tā liekas, it kā būs atkal krieviem — vai arī čehiem. Varbūt amerikāņiem?— Nataša smējās un piecēlās.— Man jāiet.— Brīdi pavilcinājusies, jautāja:— Jūs varētu nākt līdzi? Vai esat aizņemts?

— Neesmu vis. Bet vai fotogrāfs neizmetīs mani laukā?

— Niki? Vai nu prāts! Kas tur vienmēr ļaužu! Vai nu viens vairāk vai mazāk, neko nenozīmē. Pāris krievu arī ierodas. Tam visam ir tāda kā bohēmas nokrāsa.

Es nopratu, kāpēc viņa mani aicināja līdzi. Gribēja izkliedēt pirmās tikšanās iespaidu. Īstenībā nekādas lielas vēlēšanās doties līdzi man nebija, ko lai es tur darītu? Taču šai vakarā biju priecīgs par jebkuru iespēju, lai tikai nepaliktu sēžam hoteļa istabā. Dēkas tur bija sagaidāmas Nafašai Petrovnai, ne jau man. Un šai naktī nepavisam.

— Vai paņemsim taksi?— es jautāju pie durvīm.

Viņa iesmējās.

— Mūsu hotelī nemēdz izmantot taksometrus. To es esmu apguvusi. Nav tālu. Un vakars ir tik skaists! Sīs Ņujorkas naktis! Es neesmu lauku romantikas cienītāja. Un jūs?

— Nudien nezinu.

— Vai neesat nekad par to domājis?

— Nekad,— es atteicu. Kad gan es būtu varējis atļauties tādas greznas domas. Vienmēr priecājos, ka esmu vēl vispār dzīvs.

— Tad jau jūs vēl daudz kas gaida nākotnē, secināja Nataša Pelrovna. Viņa slīdēja pretī gājēju straumei kā slaida burulaiva, un viņas violetā turbāna apņemtais profils atgādināja galjonas priekšgalu, kas, mierīgi paceļoties virs ūdens, šķeļ okeāna viļņus un, putu ieskauts, ļaujas tāluma vilinājumam. Viņa gāja ātri, sperdama tik slaidus soļus, ka svārki likās pārāk šauri. Un, rāmā garā ejot, elpoja dziļi un vienmērīgi. Man iešāvās prātā, ka es pirmo reizi Amerikā šādi eju divatā ar sievieti, un to es apjautu.

Viņu saņēma kā mīļotu bērnu, kas ilgi bijis kaut kur pazudis. Plašajā, kailajā telpā, ko apgaismoja prožektori un kur bija gaišas bīdāmas sienas, knosījās kāds pusducis cilvēku. Fotogrāfs un vēl divi vīrieši apkampa un noskūpstīja Natašu, uzvirmoja sarunu dzirkstis, starp citu iepazinās ar mani, nesa un sniedza apkārt vodku, viskiju un cigaretes, un tad izrādījās, ka es sēžu krēslā aizmirsts, mazliet nomaļus no visas rosības.

Toties man acu priekšā pavērās skats, kādu nekad nebija gadījies redzēt. Tika izkravātas lielas kartona kastes ar drēbēm, nestas aiz aizkara, nestas atpakaļ. Sākās dedzīgas pārrunas, ko vajadzētu fotografēt vispirms. Bez Natašas Petrcvnas te bija vēl divas tērpu demonstrētājas, gaišmate un tumšmate, abas ļoti skaistas, ar augstpapēžu sidraba kurpītēm kājās.

— Vispirms mēteļus,— paziņoja kāda enerģiska dāma.

— Nē, vispirms vakartērpus,— protestēja fotogrāfs, kalsns vīrietis ar smilšu krāsas matiem un zelta ķēdīti ap roku.— Citādi tie saburzīsies.

— Nav jau tie jāvelk zem mēteļiem. Mēteļi jāgādā vispirms atpakaļ. It īpaši kažoki. Firma tos gaida.

— Labi, lai tā būtu! Vispirms kažokapmetni!

Un atkal aizrautīga spriešana, kā to vajag fotografēt. Es klausījos, neko īpaši, nedzirdēdams. Jautrais satraukums un neatlaidība, ar kādu katrs aizstāvēja savas domas, atgādināja skatu no kādas lugas. Varētu tā iedomāties «Sapni vasaras naktī» vai arī kaut ko rokoko stilā, «Rožu kavalieri» vai arī Nestroja joku lugu — tikai te viss norisa dziļā nopietnībā. Valdīja pacilāts satraukums, kas atgādināja baletu, kaut ko nereālu. Šķita, ka ik brīdi var sagaidīt ragu mūzikas pavadībā parādāmies Oberonu.

Pēkšņi gaismas stari sakrita kūlī uz baltas sienas, pie kuras tika pievilkta milzum liela vāze ar mākslīgām puķēm — bruņinieku piešiem. Tērpu demonstrētāja ar augstpapēžu sidraba kurpītēm iznāca ar smilšu krāsas kažokādas apmetni ap pleciem.

Direktore to raustīja un apglauda, divi starmeši, kas atradās zemāk par pārējiem, iedegās, un sieviete sastinga, it kā uz viņu būtu izšauts.

— Lieliski!— iesaucās Niki.— Vēlreiz, darling!

Es atslējos krēslā. Labi gan, ka atnācu šurp. Neko labāku nevarētu vēlēties.

— Un tagad Nataša,— kāds teica.— Karakula mēteli.

Viņa uzradās negaidot, slaiko augumu apņēma melns, spožs

kažoks, galvā kaut kas līdzīgs beretei no tās pašas spožās zvērādas.

— Vareni!— iekliedzās Niki.— Paliec tā!— Viņš novēci-nāja ar roku, lai direktore, kura grasījās kaut ko palabot, netraucē.— Vēlāk. Mēs izdarīsim vairākus uzņēmumus. Šoreiz vienkārši, bez pozēšanas.

Malējie starmeši sameklēja mazo sejiņu. Acis spilgtajā gaismā, kas plūda no visām pusēm, vērās gaiši zilas un staroja kā zvaigznes.

— Uzņemu!— iesaucās Niki.

Nataša Petrovna nesastinga kā abas pārējās tērpu demonstrētājas. Viņa palika stāvam tik dabiski, it kā jau iepriekš nebūtu , kustējusies.

— Labi!— noteica Niki.— Un tagad paver mēteli vaļa.

Viņa papleta kažoka malas kā tauriņa spārnus. Kažoks, kas

nupat vēl izskatījās šaurs, īstenībā bija ļoti plats, ar baltu padrēbi, ļoti lielām, pelēkām rūtīm.

— Turi tā!— sauca Niki.— Kā lidojumam sagatavojies glezns tauriņš. Tā ir labi!

— Ka jums šeit patīk?— kāds man līdzās apjautājās.

Tas bija bāls vīrietis melniem matiem, viņa tumšās acis tik neparasti spožas kā ķiršogas.

— Vareni,— es vaļsirdīgi atzinos.

— Mums, protams, nav vairs Balaņsiaža un ievērojamo franču drēbnieku modeļu. Diemžēl tās ir kara sekas,— viņš, paklusu nopūties, piebilda.— Taču Meinbohers un Valentina arī nav zemē metami, vai ne?

— Pilnīgi pareizi,— es apstiprināju, nenieka nesaprazdams, par ko ir runa.

— Jācer, ka tas viss drīz beigsies un mēs atkal tiksim pie pirmklasīgiem audumiem. Lionas zīdiem…

Manu sarunu biedru kāds sauca, viņš piecēlās. Iemesls, kāpēc viņš lādēja karu, man nemaz nelikās smieklīgs, gluži otrādi, šeit sēžot, es to uzskatīju par gaužām saprātīgu.

Tad sāka fotografēt vakartērpus. Un pēkšņi man iepretī

uzradās Nataša Petrovna. Viņai bija mugurā-balta, gara, cieši pieguloša kleita, kas plecus atstāja kailus.

— Vai jums ļoti garlaicīgi?— viņa jautāja.

— Nē, gluži otrādi,— es apjukumā nenovērsu no viņas acu.— Ir pat tā, ka mani sāk vajāt tīkamas halucinācijas. Man liekas, it kā diadēmu, kas jums galvā, es būtu šodien pēcpusdienā redzējis «vati Cleef and Arpels» veikala vitrīnā. Tas taču nav iespējams.

Nataša sāka smieties.

— Jums ir vērīga acs.

— Vai tiešām tā pati diadēma?

— Jā. Žurnāls, kam mēs taisām uzņēmumus, to izīrējis. Vai tad jūs domājat, ka esmu to nopirkusi?

— Dievs to zina! Šonakt man viss liekas iespējams. Savu mūžu neesmu tik daudz tērpu un kažoku vienkop redzējis.

— Kas jums patika visvairāk?

— Daudz kas. Varbūt platais, garais, melnais samta apmetnis, kas jums bija mugurā. Tas varēja būt no Balansiaža.

Nataša pagriezās un cieši uzlūkoja mani.

— Tas ir no Balansiaža! Vai jūs esat spiegs?

— Spiegs? Par spiegu mani vēl neviens nav noturējis. Kādai valstij es spiegotu?

— Konkurencei. Citai firmai. Jums ir tā pati specialitāte? Kā citādi jūs būtu zinājis, ka apmetnis ir no Balansiaža?*

— Nataša Petrovna,— es svinīgi uzsāku.— Zvēru, ka pirms desmit minūtēm man Balansiaža vārds bija pilnīgi svešs. Es domātu, ka tā ir mašīnas marka. Tur tas bālais kungs man pirmoreiz minēja šo vārdu. Viņš gan teica, ka Balansiaža tērpus vairs nevar dabūt šurp pāri okeānam. Tad es nolēmu pajokot.

— Un trāpījāt naglai uz galvas! Apmetnis patiesi ir no Balansiaža. Atgādāts šurp ar bumbvedēju. Lidojošā cietoksnī. Nelegāli.

— Lielisks bumbvedēju pielietojums. Tiklīdz tas ieviesīsies, tā iestāsies zelta laikmets.

— Tā. Tātad jūs neesat spiegs. Lai gan žēl. Bet, kā rādās, ar jums jābūt piesardzīgam. Jūs ātri uztverat. Vai ko dzert pietiek?

— Paldies, pietiek.

Viņu pasauca.

— Vēlāk ,mēs vēl kādu stundu pasēdēsim kaut kur. «El Morocco». Tā tas ir parasts,— viņa, prom ejot, noteica.

— Nāksiet?

Es neatbildēju. Protams, es nevarēju doties līdzi. Tādam nolūkam man nebija naudas. Vēlāk vajadzēs viņai pateikt. Diezin cik patīkami vis nebūs. Bet vēl ir laiks. Pagaidām ļāvu,

lai notikumi rit savu gaitu. Negribējās domāt, ko rītdiena, ko pat nākošā stunda nesīs. Tumšmate, kas tika fotografēta garā, jūras zaļā tūka mētelī, to nometa, lai uzvilktu citu. Kleitas viņai mugurā nebija, tikai pati nepieciešamākā veļa. Neviens par to nelikās zinis. Laikam jau diendienā bija pie tā pieraduši. Turklāt starp vīriešiem vairāki bija homoseksuālisti. Tumšmate tērpu demonstrētāja bija ļoti skaista, viņai piemita nevērīga, gausa sievietes pārliecība, ka pastāvīgi gūs uzvaru, un viņa par to nedomā. Redzēju arī Natašu Petrovnu mainām tērpus. Gaišiem matiem, gara un slaika. Viņas ādai piemita kaut kas no mēness starojuma, kas atgādināja pērles. Viņa nebija mans tips kā tumšmate, vārdā Soņa… Domas man nebija skaidras, tās izplūda, un es arī nemaz negribēju, lai tās vērstos salīdzinājumos, lai rastos kādas vēlēšanās. Biju pārpārēm priecīgs, ka nav jāsēž hotelī. Tiesa, zināmā mērā bija savādi, ka šīs man tikko pazīstamas sievietes skatīju te tik dažādās situācijās, it kā mēs būtu jau seni paziņas. Tas atsauca' atmiņā gleznojumu ar daudzām lazūras krāsām virs pamatkrāsas, kas tikpat kā neredzama, tomēr .jaušama, piešķirot visam siltumu.

Pēc tam kad tualetes bija saliktas papes kastēs, es Natašai Petrovnai pateicu, ka nevarēšu iet līdzi uz «El Morocco». Biju dzirdējis, ka tas ir pats labākais Ņujorkas nakts kabarē.

— Kāpēc tad ne?— viņa jautāja.

— Man nav tik daudz naudas līdzi.

— Ak, aitasgalva! Mēs taču visi esam ieaicināti! Vai tad jūs domājat, ka es jums ļautu maksāt?

Viņa smējās savā no smēķēšanas piesmakušajā balsī. Kaut arī tas man nezin kāpēc mazliet atgādināja žigolo smieklus, pēkšņi radās tik patīkama sajūta, it kā es atrastos starp savējiem.

— Vai tad nevajag vispirms aiznest atpakaļ dārglietas?

— Rīt. To nokārtos žurnāls. Mēs tagad dzersim šampanieti.

Es vairs neprotestēju. Diena bija man pavērusies necerēti

daudzkrāsaina, sākot ar ironiju un beidzot ar patiesu pateicību. Nejutos arī vairs pārsteigts, kad bijām nonākuši kādā «El Morocco» atsevišķā telpā un kāds Vīnietis spēlēja vācu dziesmas, lai arī Amerika karoja ar Vāciju. Zināju vienīgi, ka Vācijā tas nebūtu iespējams. Un restorānā sēdēja daudz virsnieku. Man radās sajūta, it kā es garā ceļojumā pa tuksnesi būtu uzdūries oāzei. Paslepen pārskaitīju bikšu kabatā savus piecdesmit dolārus, gatavs atdot visu bagātību, tiklīdz man to prasīs, bet neviens neko neprasīja. Tāda ir mierpilna dzīve, es apsvēru, miers, kas man ir svešs, bezrūpība, ko nekad neesmu izjutis un par ko domāju neskaužot. Labi gan, ka kaut kas tāds vēl ir. Sēdēju kopā ar svešiem cilvēkiem, kas bija man tuvāki un draudzīgāki nekā tie, ko es pazinu labāk, sēdēju līdzās skaistai sievietei, kuras patapinātā diadēma sveču gaismā mirguļoja, sēdēju kā sīks parazīts, dzēru piedāvāto šampanieti, un man radās sajūta, it kā es būtu sev vienam vakaram aizņēmies gluži citu dzīvi, kuru rīt vajadzēs atdot atpakaļ.

VII

— Nebūs nekādu grūtību jūs iekārtot kādā mākslas salonā,— sacīja Louī, seniors.—Šai ziņā karš jums nāks par labu. Mūsdienās ir liels cilvēku roku trūkums.

— Man jau sāk likties, ka esmu karalaika spekulants,— es īgni atteicu.— Vienā laidā jādzird, kādas priekšrocības man karš sagādājis.

— Vai tad tā nav?— Louī kasīja pliko pakausi ar pākaļda-rinātā svētā Mihaēla figūras šķēpu.— Nebijis kara, jūs taču neatrastos Amerikā.

— Tiesa. Bet nebijis kara, vācieši arī neatrastos Francijā.

— Vai tad jums te nav labāk kā Francijā?

— Louī kungs, šiem jautājumiem nav jēgas. Gan vienā, gan otrā valstī jūtos kā parazīts.

— Parazīts!— Louī sejā atplauka smaids.— Pareizi teikts.To es jums gribēju izskaidrot. Jūsu situācijā pagaidām nav iespējams jūs pieņemt pastāvīgā darbā kādā mākslas salonā. Jums jāatrod nodarbošanās līdzīga tai, kāda bija te. Vārdu sakot, melnais tirgus. Esmu runājis ar kādu, pie kura jūs varbūt varētu iekārtoties. Viņš ir parazīts. Bagāts parazīts. Arī mākslas priekšmetu tirgotājs. Tirgojas ar gleznām. Tomēr parazīts!

— Vai viņš tirgojas ar pakaļdarinājumiem?

—-Dievs pas’!— Louī nolika nost pakaļdarināto svēto Mi-haēlu un apsēdās manāmi izlabotā Savonarolas laikmeta Flo-rences krēslā, kam augšdaļa bija īsta.— Tirgošanās ar mākslas priekšmetiem ir amats, kas saistās ar netīru sirdsapziņu, — viņš pamācīja.— Mēs pelnām naudu, ko īstenībā vajadzētu saņemt māksliniekam. Un allaž nopelnām daudzkārt vairāk, nekā kādreiz saņēmis mākslinieks. Ar senlietām un mākslas priekšmetiem nav tik ļauni, ļaunāk kļūst ar«tīro mākslu». Atcerēsimies Van Gogu. Viņš nevarēja nevienu darbu pārdot un dzīvoja pusbadā; tagad tirgotāji nopelna ar viņa gleznām miljonus. Tā ir vienmēr. Mākslinieki cieš badu, tirgotāji pērk pilis.

— Vai jūs domājat, ka tirgotājus moka sirdsapziņa?

Louī pamirkšķināja.

— Tikai tad, ja peļņa kļūst pārāk sālīta. Gleznu tirgotāji ir

savdabīgi ļaudis. Viņi vēlētos ar mākslinieka darbiem ne vien tikt pie bagātības, bet bieži arī justies kā līdzīgi starp līdzīgiem, _ jo mākslinieks, kurš grasās tirgotājam kaut ko pārdot, gandrīz vienmēr ir tik nabags, ka viņam nav pat naudas vakariņām. Un te nu rodas pārākuma apziņa, jo tirgotājs var samaksāt māksliniekam vakariņas, vai saprotat?

— Pilnīgi. Kaut arī neesmu mākslinieks. Esmu šai ziņā lietpratējs.

— Tā tas ir. Mākslinieks vienmēr tiek izmantots. Un, lai vismaz rastos iespaids, ka tirgotājs mīl mākslu, kas viņam dod iespēju dzīvot pārpilnībā, mīl mākslinieku, ko viņš izmanto, tirgotājs atver mākslas salonus. Pareizāk sakot, laiku pa laikam sarīko izstādes. To tirgotājs, protams, dara, lai ar mākslinieka starpniecību, kuram ar līgumiem ir saistītas rokas, nopelnītu naudu, bet arī lai gleznotājs tiktu popularizēts. Tāds ir visai nepārliecinošais alibi, ka mākslas labad tiekot kaut kas darīts.

— Tad tie ir tie mākslas parazīti?— es jautāju uzjautrināts.

— Nē, tie ne!— paskaidroja Louī, seniors, aizkūpinādams cigāru.— Tie vismaz kaut ko dara mākslas labā. Parazīti ir tirgotāji, kas pārdod gleznas, kaut arī viņiem nav ne veikalu, ne salonu. Viņi izmanto interesi, ko citi rosinājuši ar izstādēm, un paši iztiek bez jebkādiem izdevumiem._ Viņi tirgojas savos dzīvokļos. Jāmaksā vienīgi sekretārei. Iri par dzīvokli viņi atskaita veikala darījumā no apmaksājamā nodokļa, jo gleznas atradušās dzīvoklī. Un tā visa ģimene līksmi un lēti izmanto šo dzīvokli. Tai pašā laikā, kad mēs, pārējie, noņemamies pa veikalu, strīdoties un maksājot kalpotājiem, parazīts gulšņā līdz deviņiem, pēc tam diktē vēstules sekretārei un kā zirneklis uzglūn pircējiem.

— Vai tad jūs negaidāt pircējus?

— Ne jau tik greznos apstākļos. Pats esmu kalpotājs savā veikalā. Nevis pirāts!

— Kāpēc jūs arī nekļūstat par parazītu, Louī kungs?

Viņš sarauca pieri. Es sapratu, ka esmu pateicis kaut ko

aplam.

—Ētisku apsvērumu dēļ, vai ne? — es jautāju.

—Ļaunāk. Finansiālu apsvērumu dēļ. Ar pirātismu var nodarboties tikai tad, ja ir nauda. Un laba prece. Citādi nekas neiznāks. Ļoti labai precei jābūt.

— Vai pirāts pārdod lētāk? Viņam taču mazāk izdevumu.

Louī iegrūda cigāru Renesanses laikmeta miezerī, bet tūlīt atkal izvilka to laukā, izgludināja un aizkūpināja no jauna.

— Dārgāk!— viņš iebrēcās.— Tur jau ir tas joks! Un bagātie āmurgalvas ļauj sevi šmaukt pārliecībā, ka tikuši pie

izdevīga pirkuma. Ļaudis, kas sūrā darbā tikuši pie miljoniem, iekrīt savas muļķības pēc. Vajag tikai paglaimot viņu snobis-mam, prestižam, tā uzķeras kā mušas uz mušpapīra!— Louī cigārs dzirksteļoja kā bengāliskās ugunis.— Iepakojums! viņš kliedza.— Ieteiciet jaunizceptam miljonāram nopirkt Renuāru — viņš jūs izsmies, jo nodomās, ka tas ir velosipēds! Bet pasakiet, ka Renuārs pacels viņa sabiedrisko prestižu, un viņš tūlīt nopirks vairākas gleznas! Vai sapratāt?

Es klausījos ar sajūsmu. Laiku pa laikam Louī sniedza man šīs bezmaksu dzīves gudrības. Parasti tas notika pēcpusdienās, kad nebija daudz darba, vai arī vakaros, iekams beidzu darbu pagrabā. Šoreiz tas notika agrā pēcpusdienā.

— Vai jūs zināt, kāpēc es jums nolasīju lekciju par augsti kvalificētu tirgošanos ar gleznām?— jautāja Louī, seniors.

— Lai mani sagatavotu karam veikalu darījumos. Ar otro esmu jau iepazinies.

— Jūs esat iepazinis kaut ko no pasaulē pirmā totālā kara un domājat, ka tas ir kaut kas nebijis. Veikalu darījumos kopš pasaules sākuma nekas cits nav bijis kā vien totālais karš. Fronte visur.— Louī, seniors, izstaipījās.— Tāpat kā laulībā.

— Vai jūs esat precējies?— es jautāju. Man nepatika, runājot par karu, klausīties muļķīgos salīdzinājumos. Man karš bija pārāk tāls no visāda veida salīdzinājumiem, kaut arī tie nebūtu muļķīgi.

— Es nē!— Louī, seniors, pēkšņi sadrūma.— Mans brālis nokaujas ar šādām domām. Vai varat iedomāties! Traģēdija! Grasās apprecēt kādu jenkieti! Tās būtu beigas.

— Jenkieti?

— Nu jā, tādu kristieti ar izbalinātām pluskām ap ausīm, acis tai kā siļķei un kārīgi ieplesta mute ar saviem četrdesmit astoņiem zobiem, kas mērķē uz mūsu sūri grūti pelnītajiem grašiem. Mūsu dolāriem, es gribu teikt. Nedabiski blonda hiēna ar divām līkām kājām, turklāt abas ir labās!

Es brīdi nogaidīju, mēģinādams to iztēloties.

— Mana nabaga māmiņa, būtu viņa to piedzīvojusi,— Louī turpināja,— viņa kapā apgrieztos otrādi, ja pirms astoņiem gadiem nebūtu pārvērtusies pelnos.

Es netiku gudrs no šīs vāvuļošanas. Taču viens vārds mani skāra kā trauksmes sirēna.'

— Pelnos?

— Krematorijā. Viņa bija ticīga ebrejiete, vēl Polijā dzimusi. Te nomira. Vai zināt…

— Zinu,— es steigšus pārtraucu.— Bet jūsu brāl’is? Kāpēc viņš nevarētu preceties?

Taču ne ar jenkieti!— Louī sašuta.—Ņujorkā ir vairāk kārtīgu ebreju meiteņu nekā jebkur citur. Un tad viņš nevarētu sev vienu dabūt? Te ir veseli ebreju kvartāli. Bet nē, viņš paliek pie sava. Tas būtu tikpat kā Jeruzalemē sadomāt apprecēt meiteni, vārdā Brunhilde.

Es klusuciešot klausījos viņa dusmu izvirdumā. Sargājos darīt viņu uzmanīgu, ka viņš spriež kā antisemīts pretējā nozīmē. Tas bija tāpat kā sarunās par karu: te nebija vietā joki, pat ne ironiski salīdzinājumi.

Louī nomierinājās.

Atvainojiet,— viņš teica.— Reizēm pietrūkst pacietības. Bet mēs runājām par kaut ko citu. Par parazītiem. Vakar es minēju par jums vienam parazītam. Viņam noderētu palīgs, kam ir zināšanas glezniecībā. Ne jau tik labas, lai pats kaut ko apsvērtu un tad nodotu tālāk konkurencei. Tāds cilvēks kā jūs, kurš necenšas durties acīs un nestaigā apkārt tērgādams. Jums vajadzētu pie viņa aiziet parādīties. Šovakar pulksten sešos. Es jau pieteicu. Vai jā?

— Liels paldies,— es jutos pārsteigts.— Sirsnīgi pateicoši

— Pelnīt jūs diez cik daudz vis nepelnīsiet. Galvenais nav apmaksa, galvenais ir nākotnes iespējas, tā mēdza teikt mans tēvs. Te,— Louī aprādīja sev visapkārt,— te jums nav nekādu nākotnes izredžu.

— Esmu jums pateicīgs par te pavadīto laiku. Esmu pateicīgs ari, ka palīdzat man joprojām. Kāpēc jūs to darāt?

— Nekad nejautājiet — kāpēc?— Louī pētoši mani noskatīja.— Jā, kāpēc? Mēs citkārt nemaz ar neesam tādi labvēļi. Vai zināt, kāpēc? Laikam tāpēc, ka jūs liekaties tik nevarīgs!

— Ko?— es biju ļoti pārsteigts.

— Tā tas, jādomā, ir,— Louī pats jutās pārsteigts.— Kaut gan nemaz tāds neizskatāties. Bet tāds iespaids rodas. Tā secināja brālis, kad mēs runājām par jums. Viņš saka, jums būšot panākumi pie sievietēm.

— Tad. nu gan!— es biju gandrīz vai sašutis.

— Neņemiet ļaunā. Es jau jums paskaidroju, kāds nīlzirgs šai ziņā ir mans brālis. Aizejiet pie pirāta. Zilverss ir viņa vārds. Aizejiet jau šovakar.

*

Pie Zilversa durvīm nebija plāksnītes ar vārdu. Viņš dzīvoja savrupmājā. Biju sagatavojies ieraudzīt divkājainu haizivi. Taču mani saņēma pēc skata maigs, vājš un drīzāk bikls cilvēks, ļoti labi ģērbies un atturīgs. Pacienājis ar viskiju un sodu, viņš

sāka mani piesardzīgi izprašņāt. Tad iznesa no kādas blakus istabas divus zīmējumus un novietoja uz molberta.

— Kurš jums patīk labāk?

Es norādīju uz to, kas bija pa labi.

— Kāpēc?—jautāja Zilverss.

— Vai tad katrā ziņā jābūt kādam iemeslam?

— Intereses pēc. Vai jūs zināt šo zīmējumu autorus?

— Abi ir Degā darbi. Tas jau katram redzams.

— Ne jau katram,— iebilda Zilverss, dīvaini kautrīgi .pasmaidīdams.— Dažiem maniem klientiem tas nav tik skaidrs.

— Kāpēc tad viņi pērk?

— Lai mājās būtu kāds Degā,— Zilverss melanholiski paskaidroja.

Es atcerējos Louī, seniora, nolasīto lekciju. Šķiet, ka viss atbilda īstenībai. Protams, labi ja pusi noticēju no tā, ko stāstīja Louī, jo viņam patika pārspīlēt, it īpaši — ja pats nebija drošs par saviem vārdiem.

— Gleznas ir tādi paši emigranti kā jūs,— paskaidroja Zilverss.— Un bieži nonāk visneiedomājamākās. vietās. Cits jautājums, vai tās tur jūtas labi.

Viņš iznesa no blakus istabas divus akvareļus.

— Vai zināt, kā darbi tie ir?

— Tie ir Sezanna akvareļi.

Zilverss bija pārsteigts.

— Vai varat man arī pateikt, kurš ir labāks?

— Visi Sezanna akvareļi ir labi,— es atteicu.— Vērtīgākais laikam gan būs tas pa kreisi.

— Kāpēc? Vai tāpēc, ka tas ir lielāks?

— Ne jau tāpēc. Tas ir Sezanna vēlāko laiku darbs, un tanī jau manāms kubisms. Ļoti skaidra Provansas ainava ar Sanvik-tuāra kalnu. Briseles muzejā atrodas līdzīgs akvarelis.

Zilvērsa seja pārvērtās. Viņš piecēlās.

— Kur jūs agrāk strādājāt?— viņš bez aplinkiem noprasīja.

Es atcerējos gadījumu ar Natašu Petrovnu.

— Nekur neesmu strādājis,— es mierīgi atteicu.— Ne pie viena konkurenta, un es neesmu spiegs. Kādu laiku pavadīju Briseles muzejā.

— Kad?

— Okupācijas laikā. Mani tur paslēpa, pēc tam izdevās tikt pāri robežai. Tur esmu apguvis savas pieticīgās zināšanas.

Zilverss no-jauna apsēdās.

— Mūsu darbā piesardzības nevar būt par daudz.

— Kāpēc?— es pajautāju, priecīgs, ka nav jāsniedz tālāki paskaidrojumi.

Zilverss brīdi vilcinājās ar atbildi.

— Gleznas ir gluži kā dzīvas radības. Kā sievietes. Nedrīkst rādīt visur un katram, tad tās zaudē savu valdzinājumu. Un vērtību.

— Bet tāpēc jau tās ir radušās, lai uz tām skatītos?

— Iespējams, bet neesmu par to pārliecināts. Tirgotājam ir svarīgi, lai tās nebūtu plaši pazīstamas.

— Savādi. Es domāju, ka tieši tas paceļ cenu.

-— Ne vienmēr. Gleznas, kas tiek pārāk bieži izstādītas, lietpratēju valodā sauc par «sadegušām». Tām pretstatā ir «jaunavīgās», kas vienmēr glabājušās vienā un tai pašā privātko-lekcijā, un tikpat kā neviens tās nezina. Tām ir augstāka cena. Nevis tāpēc, ka tās ir labākas, bet tāpēc, ka te vēl nāk klāt lietpratēja un kolekcionāra atklājēja prieks.

— Un par to maksā?

Zilverss pamāja.

— Diemžēl mūsdienās kolekcionāru ir desmitkārt vairāk nekā lietpratēju. Kolekcionāru, kas reizē bija arī lietpratēji, laikmets beidzās pēc kara, tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā. Jebkuram politiskajam un saimnieciskajam apvērsumam seko arī finansiālais. īpašumi pārvietojas. Vieni tiek zaudēti, citi rodas no jauna. Veciem kolekcionāriem jāpārdod savas kolekcijas, viņu vietā stājas citi kolekcionāri, bet, lai arī tiem bieži vien ir nauda, tomēr trūkst zināšanu mākslas jautājumos. Lai kļūtu par lietpratēju, nepieciešams laiks, pacietība un mīlestība.

Es klausījos. Šķita, ka ar pelēku samtu iztapsētajā telpā, kur atradās abi molberti, paglābies kāds mierpilna laikmeta zudušais klusums. Zilverss uzlika uz viena no molbertiem jaunu gleznu.

— Vai pazīstat? *

— Monē. Magoņu lauks.

—Patīk?

— Tas ir lielisks darbs. Kāds miers! Un saule! - Francijas saule.

— Nu, mēs jau varam pamēģināt,— Zilverss beidzot noteica.

— Nekādas īpašas zināšanas te nav vajadzīgas. Svarīgāk, ja uz cilvēku var paļauties un viņš prot klusēt. Kā būtu ar sešiem dolāriem dienā?

Es sarāvos.

— Par kādu laiku? Priekšpusdienā, pēcpusdienā?

— Priekšpusdienā un pēcpusdienā. Bet pa starpām jums atliks daudz laika.

— Tas ir apmēram tik daudz, cik saņem veikls izsūtāmais.

Sagaidīju Ziiversa paskaidrojumu, ka mana darbošanās neko

neatšķiras no tā, ko dara izsūtāmais. Bet viņš bija smalkjūtīgāks. Viņš, man dzirdot, aprēķināja, cik pelna veikli izsūtāmie.

— Mazāk par desmit dolāriem man nebūs iespējams,— es teicu.— Man ir parādi, kas jānomaksā.

— Jau parādi?

— Advokātam, kurš pagarina manu uzturēšanās atļauju.

Es zināju, ka Zilverss to jau dzirdējis no Louī, taču izlikās, it

kā šis apstāklis būtu darbam nelabvēlīgs un viņam tagad vajadzētu no jauna apsvērt, vai var ar mani saistīties. Beidzot laupītājzvērs izlaida nagus.

Mēs vienojāmies par astoņiem dolāriem, pēc tam kad Zilverss, bikli smaidīdams, piebilda, ka man nevajadzēšot maksāt nodokļus, jo strādāšot nelegāli. Turklāt mana angļu valoda neesot pietiekami brīva. Tomēr šai reizē es nepadevos.

— Toties es runāju franču valodā,— teicu.— Un tam jūsu veikalā ir savas priekšrocības.

Tad viņš arī bija ar mieru maksāt šos astoņus dolārus, apsolīdams, ka, gadījumā ja es tikšot ar savu darbu labi galā, mēs varēšot vēl pie šī jautājuma atgriezties.

Kad es iegāju hotelī, man pavērās neparasta aina. Vecmodīgais nams bija spožāk apgaismots nekā parasti. Dega arī tās spuldzes, kuras taupīgā direkcija parasti izslēdza. Telpas vidū ap galdu bija sapulcējusies visai neparasta, jaukta sabiedrība. Pašā vidū Rauls. Izskatā' līdzīgs milzīgam svīstošam krupim, smilšu krāsas platum platā uzvalkā — viņš sēdēja galda galā, galds man par pārsteigumu bija apklāts ar baltu galdautu, un viesus apkalpoja viesmīlis. Raulam līdzās Meļikovs, tad vēl Lahmanis ar savu puertorikānieti, meksikānis ar sārtu kaklasaiti, akmeņainu seju un trauksmainām acīm, kāds jauneklis ar ļoti gaišiem matiem un basa balsi, kaut gan varētu likties, ka viņam ir augsts soprāns, divas spāniski skaistas nenosakāma vecuma tumšmates — starp trīsdesmit un četrdesmit. Meļikovam otrā pusē sēdēja Nataša Petrovna.

— Rosa kungs!— uzsauca Rauls.— Parādiet mums to godu!

— Kas te notiek?— es jautāju.— Masveidīgas dzimšanas dienas svinības? Vai arī kādam kritis lielais vinnests?

— Sēdieties, Rosa kungs,— Rauls ar grūtībām izmocīja.— Viens no maniem glābējiem,— viņš paskaidroja jaunajam gaišmatim, kurš runāja basa balsī.— Paspiediet viens otram roku! Tas te ir Džons Boltons.

Man radās sajūta, ka turu saujā beigtu zivi. No tik zemas balss īpašnieka varēja sagaidīt spēcīgu rokasspiedienu.

— Ko jūs vēlētos dzert?—jautāja Rauls.— Mums ir viss,

ko jūsu sirds kāro: kokakola, «seven up», «aalborg», «bourbon», «rye-Scotch »— ja gribat, pat šampanietis. Kā jūs teicāt tai reizē, kad mana sirds skumjās vai pušu plīsa? Viss plūst, jūs teicāt. Kāda sena grieķa izteiciens? Vai ne? Heraklīta, Dēmokri-ta vai Demokrāta. Tādās reizēs Septītajā avēnijā mēdz teikt: «Nekas nav mūžīgs, pat lāga žvingulis ir zūdīgs.» Cik patiesīgi!

Bet nāk cita paaudze, un viss sākas no jauna. Tātad — ko dzersiet? Alfons!— Ar Romas ķeizara cienīgu žestu viņš paaicināja viesmīli.

— Ko jūs dzerat?— es jautāju Natašai Petrovnai.

— Vodku, ko tad citu!— viņa jautri attrauca.

— Vodku,— es teicu Alfonsam.

— Dubulto!— piebilda Rauls aizmiglotām acīm.

— Vai tā ir cilvēka dvēseles mistērija, mīlestība?— es pajautāju Meļikovam.

— Tā ir cilvēka maldu mistērija, kad katrs pārliecināts, ka otrs atrodas viņa gūstā.

— Le coup de foudre , [3] — sacīja nataša petrovna.— Vienpusēji!

— Ko jūs darāt te, šajā kompānijā?

— Sagadīšanās.— Viņa smējās.— Turklāt kāda! Man vajadzēja reiz izrauties no apnicīgo pieņemšanu sterilās, vienveidīgās atmosfēras. Bet kaut ko tādu nevarēju iedomāties!

— Vai esat atkal ceļā pie fotogrāfa?

—Šodien ne. Kāpēc jūs jautājat? Vai būtu nācis līdzi?

Patiesībā nemaz negribēju tik tieši pateikt un tomēr pateicu:

— Jā.

— Beidzot skaidra valoda,— atteica Nataša Petrovna.

— Servus!

— Servus!

— Servus, servus, servus!— iebrēcās Rauls un ņēmās ar visiem saskandināt. Viņš pat grasījās uzsvempties kājās, bet atslīga atpakaļ tā, ka tronim līdzīgais sēdeklis nobrakšķēja. Vecajai viesnīcai līdz ar visu pārējo, kas tanī bija atbaidošs, netrūka arī stīvo pseidogotisko mēbeļu.

Kamēr citi saskandināja, pie manis pienāca Lahmanis.

—Šovakar,— viņš pačukstēja,— es meksikāni piedzirdīšu.

— Un kā tad pats?

— Es piekukuļoju Alfonsu. Viņš lej man tikai ūdeni. Meksikānis domā, ka mēs abi dzeram tekilu. Krāsa jau tā pati, proti, bezkrāsaina.

— Labāk būtu apreibināt sievieti. Meksikānim jau nav iebildumu. Tā jau ir viņa, kas nevēlas.

Lahmanis uz bridi saminstinājās.

— Nekas,— viņš iecirtīgi palika pie sava.— Gan jau sanāks. Jāsanāk. Saproti?

— Dzer labāk ar abiem… un ari pats. Var gadīties, ka skurbumā tev iešausies kaut kas prātā, par ko skaidrā nemūžam nespētu iedomāties. Daži skurbulī ir neatvairāmi.

— Bet tad jau man nekas netiks. Viss pagaisīs. Būtu tā, it kā nekas nebūtu bijis!

— Ja tu varētu iztēloties gluži pretējo. It kā tas būtu bijis un tikai pagaisis.

— Nu, paklausies, tā jau būtu krāpšanās!— satraukti protestēja Lahmanis.— Spēlei iābūt godīgai!

— Vai tad ūdeni dzert ir godīgi?

— Esmu godīgs pats pret sevi,— Lahmanis pieliecās man pie auss. Viņa elpa bija karsta un mikla, kaut arī viņš sūca tikai ūdeni.— Es dabūju zināt, ka Inesei kāja ir tikai stīva un nemaz nav amputēta. Hroma atbalstu viņa lieto tikai aiz iedomām!

— Lahmani!

— Es zinu. Tu nepazīsti sievietes. Varbūt viņa tāpēc man atsaka? Lai es netiktu pie skaidrības.

Uz brīdi es paliku vaļā muti. Amore, amour, maldu zibsnis, cerība visdziļākajā bezcerībā, dzīvinošs baltās un melnās maģijas brīnums, esi sveicināts! Es svinīgi palocījos:

— Mīļais Lahmani, es sveicu tevī mīlestības zvaigžņu sapni!

— Mūždien tu ar saviem jokiem! Es runāju pavisam nopietni.

Raulam bija izdevies uzsvempties kājās.

— Mani kungi,— viņš sacīja, sviedriem plūstot,— lai dzīvo dzīve! Es gribu teikt, cik labi, ka mēs vēl dzīvojam. Kad es iedomājos, ka vēl nesen grasījos šo dzīvi izbeigt, esmu gatavs sevi izpļaukāt. Esam nu gan idioti, iedomādamies sevi par nezin cik cildeniem.

Pēkšņi puertorikāniete sāka dziedāt. Tā bija spāniešu dziesma, laikam no Meksikas. Viņai bija lieliska balss, dziļa un spēcīga, dziedot viņa nenovērsa acu no meksikāņa. Tā bija skumju un saldkaisles apdvesta dziesma, gandrīz vai žēlabaina, tanī nebija ne pārdomu, ne miņas no civilizācijas, tā likās skanam no laika, kad cilvēce vēl nebija apguvusi savu cilvēciskāko īpašību — humoru, tā plūda tieši, nepazīdama aizspriedumu, skaidri un nevainīgi. Meksikāņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Arī dziedātāja bija nekustīga, runāja tikai mute un acis. Abi raudzījās viens otrā, ne ar acīm nepamirkšķinot, un tikai melodija plūda un plūda. Tā bija saplūšana vienkop bez pieskāriena, un abi zināja, ka tas ir tā. Es redzēju, kā visi klusēja, redzēju viņus visus, bet dziesma joprojām lēni plūda — Rauls un Džons, Lahmanis un Meļikovs, Nataša Petrovna, visi nopietni klausījās sievietē, kas bija pacēlusi viņus pāri ikdienībai un kas pati neredzēja neko citu kā vien meksikāni un viņā, viņa apbružātajā žigolo sejā pašu dzīvi, un tas nebija ne dīvaini, ne smieklīgi.

VIII

Iekams stājos pie saviem pienākumiem, es dabūju trīs dienas atvaļinājuma. Pirmajā dienā es pārstaigāju Trešo avēniju laikā, kurš man tur visvairāk patika,— vēlā pēcpusdienā, kad senlietu veikalos laiks šķiet apstājies, ēnas metas zilas, bet vitrīnas atdzīvojas. No restorāniem sāk vēdīt ceptu sīpolu un kartupeļu smārds, viesmīļi steidz klāt galdus, un omāri uz sava moku ledus lielajos «Jūras karaļa» skatlogos mēģina ar spīlēm, ko asi koka irbuļi padarījuši nevarīgas, bēgt prom. Nekad neesmu spējis bez šausmu trīsām noraudzīties uz viņu apaļajiem, izliektajiem augumiem, tie atsauca atmiņā moku kambarus koncentrācijas nometnēs dzejnieku un prātnieku dzimtenē.

— Reiha jēgermeisters Hermanis Gērings kaut ko tādu nepieļautu,— sacīja Kāns, kuru es sastapu pie vitrīnas ar milzu krabjiem.

— Jūs runājat par omāriem? Krabji ir jau sodīti ar nāvi!

Viņš pamāja.

— Trešais reihs ir slavens ar savu mīlestību uz dzīvniekiem. Fīrers ar savu aitu suni Blondi apietas kā ar bērnu. Impērijas jēgefmeisters Prūsijas ministru prezidents utt. un viņa gaišmatainā Emmī Zonnemane tur savā Valhallā jaunu lauvu, ar kuru herusku Hermanis, laipni smaidīdams, uzvilcis senģermāņu tērpu, ar mednieku ragu pie sāniem, labprāt mēdz aprunāties. Savukārt visu koncentrācijas nometņu šefs Heinrihs Himlers ar mīlestību nododas angoras trusīšu kopšanai.

— Toties gabalos sadalītie, nobeigtie krabji ir spējīgi iedvesmot kādai idejai reiha iekšlietu ministru Friki. Jāteic, ka, būdams kulturāls cilvēks, arī doktors, viņš atteicās no giljotīnas kā no pārāk humānas ierīces un nomainīja to ar senpārbaudīto cirvi. Var jau būt, ka viņa nākošā ideja būs sacirst ebrejus četrās daļās kā šos krabjus?

— Tāda jau nu mēs esam tauta, — Kāns īdzīgi secināja,

— no laika gala apveltīta ar citā valodā netulkojamiem vārdiem. Kurš sveštautietis pateiks, ko īsti vācietis izsaka ar vardu «omulība».

— Ir vēl kāds cits senteitonisks vārds, kurš tāpat nevienā citā valodā nav sastopams: «ļaunpriecīgs».

— Vai nepietiks?— jautāja Kāns.— Mūsu humors top smagnējs.

Mēs saskatījāmies ka nedarba pieķerti skolas puikas.

— Cik grūti no tā tikt vaļā,— nomurmināja Kāns.

— Vai tikai mums tā klājas?

— Visiem. Pēc pirmās šķietamās drošības sajūtas un strausa politikas — galvas bāšanas smiltīs — uzbrūk briesmas. Jo vairāk pasargāts cilvēks jūtas, jo draudošākas tās ir. Vislabāk klājas tiem, kas līdzīgi skudrām pēc vētras atsāk sparīgi celt savu mājokli — vīt ligzdu, dibināt ģimeni, veikalu, domāt par nākotni. Vislielākām briesmām pakļauti tie, kas gaida.

— Vai jūs arī gaidāt?

Kāns ar zobgalību acīs paskatījās manī.

— Vai tad jūs, Ros, negaidāt?

— Gaidu,— bridi paklusējis, teicu.

— Es arī. īstenībā — kāpēc?

— Es zinu, kāpēc.

— Katram ir savs iegansts. Baidos tikai, ka visi šie iegansti izkūpēs kā dūmi gaisā, tiklīdz viss būs pagājis. Tad atkal dažs labs gads aizies zudumā un mums vajadzēs sākt visu no gala. Pārējie tad būs mums par šo laiku aizsteigušies priekšā.

— Kāda tam nozīme?— jutos pārsteigts.— Dzīve jau nav šķēršļu skrējiens.

— Vai tad ne?— jautāja Kāns.

— Ne jau sacenšanās dēļ. Vai tad vairums negrib atgriezties?

— Domāju, ka neviens to īsti nezina. Dažiem ir jāatgriežas. Piemēram, aktieriem, jo te viņiem nav nākotnes, viņi nekad pietiekami labi nepārvaldīs angļu valodu. Rakstniekiem, jo te viņiem nebūs lasītāju. Taču vairumam iemesls ir gluži cits. Nevaldāmas, neldzīgas ilgas pēc dzimtenes. Par spīti visam! Vai tur nav trakam jāpaliek! Vai zināt, kas bija paši dedzīgākie patrioti Vācijā? Ebreji. Viņi bija šai zemei pieķērušies ar patiesi sentimentālu, sunisku mīlestību.

Es klusēju. Domāju, ka ebreji varbūt tāpēc tik pārmēram mīlēja šo zemi, ka tā nekad neuzņēma viņus kā savus paša bērnus. Svārstīgā nedrošības sajūta vērta viņu pieķeršanos trauksmainu. Tiesa, ķeizara valdīšanas laikā ebreji pat tika aizsargāti, bet vēlāk vairs ne. Un tomēr līdz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajam gadam antisemītisms izpaudās tikai reti un īstenībā to pauda vienīgi atsevišķi vulgāri psihopāti.

—Šādu aklu pieķeršanos Vācijai esmu pieredzējis,— es teicu.—Šveicē. Kādam ebreju komerciju padomniekam, no kura dzīros izdiedelēt naudu. Naudu viņš man neiedeva. Toties labo padomu gan — atgriezties Vācijā. Laikraksti melojot. Un, ja kaut kas atbilstot patiesībai, tad tā esot pārejoša, nepieciešama stingrība. Kur malku cērtot, tur skaidas lecot. Ebreji paši esot daudzkārt vainīgi. Kad es viņam pateicu, ka pats esmu bijis ieslodzīts koncentrācijas nometnē, viņš paskaidroja, ka bez iemesla tas nebūšot noticis un tas, ka esmu izlaists, pierādot, cik vācieši ir taisnīgi.

— Un kāpēc jūs izlaida?— Kāns mani pārtrauca.

— Tāpēc, ka neesmu ebrejs,— es pateicu un pukojos, ka biju uzsācis šo sarunu.— Uz komerciju padomnieku es sabrē-cu. Viņš savukārt sabrēca, ka es esot antisemīts.

—Šāds ļaužu tips man ir pazīstams!—īgni noteica Kāns.— Nav bieži sastopams, taču ir.

— Pat Amerikā.— Es atcerējos savu advokātu.— Dzeguze,— es teicu.

Kāns sāka smieties.

— Dzeguze! Pie velna ar visiem šīs pasaules idiotiem!

— Arī ar mūsu pašu.

— Ar tiem vispirms. Varbūt, par spīti visam, nogaršosim kādu krabi?

Es pamāju.

— Atļaujiet man jūs pacienāt. Pacilājoša sajūta to atkal reiz iespēt. Mazina nepilnvērtības kompleksu, apziņu, ka esi profesionāls nabags. Vai arī, ja gribat, cildens parazīts.

— Nekas nav pietiekami labs, lai mazinātu vainas apziņu, ko mums iekaluši mūsu mīļotajā dzimtenē, vainas apziņu, ka esam dzīvi. Pieņemu jūsu uzaicinājumu. Savukārt atļaujiet man izmaksāt pudeli Ņujorkas rislinga, lai kādu brīdi justos kā cilvēki.

— Vai mēs te neesam tādi?

— Par deviņām desmitdaļām.

Kāns izvilka no kabatas iesārtu papīra lapu.

— Pase!— es bijīgi sacīju.

— Apliecība ārzemniekiem — ienaidniekiem,— sacīja Kāns.— Enemy alien. Tie mēs esam te.

— Tātad vēl arvien nepilnvērtīgi cilvēki,— es teicu, atšķirdams lielum lielo ēdienkarti.— Vai mēs kādreiz atkal būsim pilnvērtīgi?

Vakarā mēs devāmies pie Betijas Šteinas. Viņa bija saglabājusi savu Berlīnes paražu. Ceturtdienas vakaros pie viņas mēdza pulcēties viesi. Durvis bija atvērtas katram. Kam vēl turējās

kāds naudas mazumiņš, tas atnesa pudeli vīna, cigaretes vai kārbu ar cīsiņiem. Betijai bija patafons un vecas plates. Dziesmas Riharda Taubera izpildījumā, Kalmana, Lehāra un Valtera Kolo operešu ārijas. Šad tad kāds no dzejniekiem lasīja savus dzejoļus, lielākoties notika diskusijas.

— Nodoms viņai ir labs,— sacīja Kāns.— Un tomēr tas ir morgs ar mirušiem un dzīviem, kas neapzinās, ka ir miruši.

Betijai mugurā bija zīda kleita, šūta vēl pirms Hitlera nākšanas pie varas. Violeta, kruzuļaina, čaukstēja un oda pēc naftalīna. Viņas sārtie vaigi, pelēksirmie mati un spožās, tumšās acis krasi kontrastēja ar šo tērpu. Betija sagaidīja mūs, plati izpletusi savas tuklās rokas. Viņa bija pati sirsnība, atlika tikai nevarīgi smaidīt pretī, atzīt, cik viņa aizkustinoša, uzjautrinoša, atlika tikai viņu mīlēt. Viņa izturējās tā, it kā laiks tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā būtu apstājies. Tas varētu būt citādi visās pārējās nedēļas dienās, tikai ne ceturtdienās. Ceturtdienās visa sabiedrība bija atkal Berlīnē un Veimāras konstitūcija joprojām spēkā.

Lielajā istabā ar mirušo draugu portretu galeriju bija samērā daudz cilvēku. Aktieri Oto Vīleru bija ielencis bariņš viņa cienītāju.

— Viņš iekarojis Holivudu!— lepni paziņoja Betija.— Viņš panācis savu!

Vīlers ļāvās cildinājumiem.

— Kādu lomu viņš dabūjis?— es jautāju Betijai.— Otello? Vienu no brāļiem Karamazoviem?

— Varenu lomu! Kādu, nezinu īsti. Bet viņš visus sitīs pušu! Nākošais Klarks Gebls.

— Vai arī Čārlzs Lautons,— piebilda Betijas radiniece, izkaltusi vecmeita, kas lēja tasēs kafiju.— Drīzāk Čārlzs Lautons. Viņš ir raksturlomu tēlotājs.

Kāns pameta uz manu pusi sardonisku smaidiņu.

— Gluži tik izcila jau nu tā loma arī nav,— viņš teica,— un gluži tik izcils Vīlers Eiropā arī nebija. Vai zināt, kā gadījās kādam Cilvēkam, kurš Parīzē nokļuva krievu emigrantu naktsklubā? Kabarē īpašnieks, vēlēdamies viņam imponēt, teica: šis te portjē bija senāk ģenerālis, viesmīlis — grāfs, dziesmu izpildītājs — lielkņazs un tā tālāk. Atnācējs klusēja. Beidzot kabarē īpašnieks, norādīdams uz mazo takšeli, kas apmeklētājam bija līdzi, pieklājīgi apvaicājās: «Kādas sugas ir jūsu sunītis?»— «Tas agrāk bija Berlīnē liels sanbernārs.»— Kāns skumji turpināja.— Vīlers tiešām dabūjis nelielu lomu. Viņš tēlo kādā otršķirīgā filmā nacistu.

— Kā? Viņš taču ir ebrejs.

— Kāda tam nozīme? Holivudas ceļi tikai dievam zināmi. Un, Holivudas acīm raugoties, esesieši laikam ir līdzīgi ebrejiem. Šis ir jau ceturtais gadījums, kad esesieša lomu tēlo ebrejs.— Kāns smējās.— Sava veida poētisks taisnīgums. Gestapo netieši paglābj talantīgus ebrejus no bada nāves!

Betija darīja zināmu, ka šai vakarā caurbraucot Ņujorkā būšot doktors Grefenheims. Daži viņu zināja, Berlīnē viņš bijis ievērojams ginekologs. Kāds pretapaugļošanās līdzeklis bija nosaukts viņa vārdā. Drīz viņš arī ieradās. Kāns bija ar viņu pazīstams. Vienkāršs, kalsns cilvēks ar tumšu bārdiņu.

— Kur jūs strādājat?— jautāja Kāns.— Kur praktizējat?

— Praktizēju? Neesmu vēl nolicis eksāmenu. Tas nav viegli. Vai jūs varētu tagad atkārtoti nolikt ģimnāzijas gala pārbaudījumus?

— Vai tad to no jums prasa?

— Jā. Visu vēlreiz. Un angļu valodā.

— Bet jūs taču bijāt plaši pazīstams ārsts. Te jūs droši vien zina! Un, ja jau tas nepieciešams, tad tādam eksāmenam jābūt tīri formālam.

Grefenheims paraustīja plecus.

— Tā tas nav. Drīzāk otrādi, mums tiek uzstādītas sarežģītākas prasības nekā amerikāņiem. Jūs jau zināt, kā tas ir. Ārsti savas profesijas pēc glābj cilvēku dzīvības. Taču, apvienoti biedrībās un klubos, tie katrs sargā savu ādu. Un negrib nevienu no ārpuses ielaist savā vidū. Tāpēc mums vēlreiz jānoliek pārbaudījums. Un svešā valodā tas nav viegli. Man ir jau pāri sešdesmitiem.— Grefenheims ka taisnodamies pasmaidīja.

— Vajadzēja valodas mācīties. Bet mums visiem tā klājas. Ari man atkārtoti jānostrādā gads par asistentu. Lai vai kā, tad es vismaz saņemšu hospitālī ēdienu un varēšu tur dzīvot.

— Sakiet tikai mierīgi visu, kā ir!— Betija viņu apņēmīgi pārtrauca.— Kāns un Ross sapratīs. Proti, viņu apzaga. Kāds emigrantu nelietis viņu apzaga.

— Nu, Betij…

— Jā, nekrietni apzaga. Grefenheimam bija vērtīgu mārku kolekcija. Daļu no tās viņš iedeva līdzi draugam, kurš jau agrāk aizbrauca no Vācijas. Tam vajadzēja markas saglabāt. Kad Grefenheims ieradās te, draugs vairs nebija draugs. Viņš apgalvoja, ka nekad neko neesot no Grefenheima saņēmis.

— Kā jau vienmēr,— sacīja Kāns.— Parasti gan mēdz apgalvot, ka lietas atņemtas uz robežas.

—Šis bija gudrāks. Tādā gadījumā viņš atzītu, ka markas saņēmis, un Grefenheimam būtu zināmas, kaut arī ne visai pārliecinošas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību.

— Nē, Betij,— iebilda Kāns,— nekādu tiesību. Jums taču nebija kvīts?— viņš jautāja Grefenheimam.

— Protams, ne. Par to nevarēja būt ne runas. Tādām lietām jānotiek uzticēšanās garā.

— Toties tam cūkcepurei tagad klājas spoži,— pukojās Betija.— Un Grefenheimam jābadojas.

— Badoties jau nu gluži nebadojos. Bet biju rēķinājies ar šo naudu samaksāt savas otrreizējās studijas.

— Sakiet — par cik lielu summu viņš jūs apšmauca?— Betija nežēlīgi tincināja.

— Nu, tā…— Grefenheims mulsi smaidīja,— tās bija manas pašas retākās markas. Savus sešus septiņus tūkstošus dolāru maksātu jebkurš kolekcionārs.

Kaut ari Betijai viss šis notikums bija zināms, viņa no jauna iepleta savas ķiršogām līdzīgās acis.

— Vesela bagātība! Cik daudz laba ar to varētu izdarīt!

— Labi vēl, ka markas nav tikušas nacistu rokās,— Grefenheims, kā vainu mīkstinādams, noteica.

Betija sašutusi viņu uzlūkoja.

— Mūždien tā piebilde «labi vēl». Parastā emigrantu rezignācija! Kāpēc tu no visas sirds nenolādi šo dzīvi?

— Ko tas līdzētu, Betij?

— Reizēm es pati pārvēršos par antisemīti. Atkal un atkal šī visu saprašana un turpat vai piedošana! Vai jūs domājat, ka nacists arī tā darītu? Viņš krāpnieku piekautu līdz nāvei!

Kāns, silti smaidīdams, noraudzījās uz Betiju, kas savos violetajos kruzuļos izskatījās kā sabozies papagailis.

— Tu, mīļumiņ, esi pēdējā no drosminieku cilts!

— Nav ko smieties! Tu vismaz liki tiem barbariem trūkties. Tev vajadzētu mani saprast. Man reizēm vai jāsmok nost. Allaž šī pazemība! Pacietība!— Betija pikti pavērās manī.— Ko jūs par to sakāt? Vai arī samierināties ar visu?

Es neatbildēju. Ko lai tur atbild? Betija sapurinājās, pasmējās par savu aizrautību un piegāja pie citas viesu grupas.

Kāds uzlika patafonu. Atskanēja Riharda Taubera balss. Viņš dziedāja dziesmu no «Smaidu zemes».

— Nu sākas nostalģija, ilgas pēc Kurfirstendama,— sacīja Kāns. Un, pavērsies pret Grefenheimu, jautāja:— Kur jūs tagad dzīvojat?

— Filadelfijā. Kāds kolēģis mani uzaicināja pie sevis. Varbūt pazīstat: Raviks.

— Raviks? No Parīzes? Protams, pazīstu. Nezināju, ka viņš ticis brīvībā. Ko viņš dara?

— To pašu, ko es. Tikai visu uztver vieglāk. Parīzē vispār nebija iespējams eksaminēties. Viņš uzskata, ka tas ir zināms sasniegums, ja šeit to var darīt. Man tas ir grūti. Es diemžēl pārvaldu tikai šo vienu sasodīto valodu, tad vēl samērā labi zinu grieķu un latīņu. Ko ar tām lai iesāk?

— Vai nevarat nogaidīt, līdz viss beigsies? Vācija nespēj karu uzvarēt, tas tagad visiem skaidrs. Tad jūs varēsiet atgriezties.

Grefenheims lēnām pašūpoja galvu.

— Tā būs mūsu pēdējā ilūzija, ka varam atgriezties, arī tā izkūpēs.

— Kāpēc ne? Ja nacisms būs nolikvidēts?

— Vācieši varbūt būs nolikvidēti, tikai ne nacisms. Nacisti jau nav no Marsa nokrituši un Vāciju pazudinājuši. Tā, iespējams, vēl domā tie, kas tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā aizbrauca no Vācijas. Es tur paliku vēl gadiem ilgi. Dzirdēju viņu rēkoņu pa radio, asinskāro, plosīgo brēkšanu sanāksmēs. Tā nebija partija vien. Tā bija Vācija.

Plate patafonā griezās: «Berlīne paliek Berlīne»,— viens otrs dziedātājs pa šo laiku bija nonācis koncentrācijas nometnē vai emigrācijā. Betija Šteina un vēl daži, sajūsmas, skepticisma un ilgu pārņemti, aizrautīgi klausījās.

— Viņi tur nemaz ar negrib mūs dabūt atpakaļ,— secināja Grefenheims.— Neviens. Un nevienu.

Es devos atpakaļ uz hoteli. Pie Betijas Šteinas pavadītais vakars bija mani noskaņojis melanholiski. Domāju par Grefen-heimu, kurš mēģina sākt dzīvi no jauna. Kāpēc? Sievu viņš bija atstājis Vācijā. Viņa nebija ebrejiete. Piecus gadus viņa bija pretojusies gestapo prasībai un nebija no vīra šķīrusies. Šajos piecos gados ziedošā sieviete bija sabrukusi, pārvērtusies nožēlojamā, nervozā graustā. Ik pāris nedēļas Grefenheimu veda uz nopratināšanu. No pulksten četriem līdz septiņiem katru rītu viņi abi ar sievu, bailēs drebēdami, gaidīja, ka viņam, kā parasti, ap šo laiku brauks pakaļ. Pratināšana reizēm sākās tikai nākošā dienā vai vēl kādu dienu vēlāk. Tikmēr Grefenheims sēdēja, ieslodzīts kamerā kopā ar citiem ebrejiem. Viņi turējās bariņā un nāves bailēs gaidīja savu liktenīgo stundu. Šajos brīžos neviļus radās savdabīga brālības apziņa. Viņi sačukstējās un tomēr neko nedzirdēja. Ieklausījās tikai soļos gaitenī. Tā bija brālība, kad katrs palīdzēja citiem, kā spēja un prata, un vienlaikus, simpātiju un antipātiju plosīti, gandrīz vai neieredzēja cits citu, it kā pastāvētu tikai noteikts daudzums glābšanās iespeju un katrs jaunpienacejs mazinatu pārējo izredzes.

Dažreiz «vācu nācijas lepnums»— gadus divdesmit veci «varoņi»— uzskatīja par nepieciešamu ar spērieniem, sitieniem, lamām vilkt laukā no kameras, vienalga, vecu cilvēku vai sirdsslimnieku. Tādās reizēs kamerā valdīja klusums.

Un, kad bieži pēc vairākām stundām kamerā tika iegrūsts kāds līdz asinīm nomocīts, visi klusuciešot ķērās pie darba. Grefenheims jau tā bija ar šo pienākumu apradis, ka tad, kad viņam atkal nāca pakaļ, jau laikus lūdza raudošajai sievai ielikt uzvalka kabatā vairākus mutautiņus; tie noderēja kā pārsienamie. Saites ņemt līdzi viņš neuzdrīkstējās. Jau pati brūču apsaitēšana prasīja lielu drosmi. Gadījās, ka cilvēkus, kas to darīja, sodīja ar nāvi par sabotāžu.

Grefenheimam neizgāja no prāta nelaimīgie upuri brīdī, kad tos grūšus grūda kamerā atpakaļ. Viņi nebija spējīgi ne lāgā pakustēties, un tomēr sakropļotajās sejās liesmoja acis, slēpjot pēdējo — cerīgas izteiksmes ēnu, un no kliegšanas aizsmakušās balsis čukstus dvesa: «Laimējās. Mani nepaturēja!» Paturēt — tas nozīmēja nokļūt pagrabā, kur ieslodzītos laiku pa laikam spārdot iedzina nāvē, vai arī koncentrācijas nometnē, kur tikmēr spīdzināja, kamēr tie metās žoga elektriskajās stieplēs.

Gadījās, ka Grefenheims bija atkal reiz atgriezies mājās. Savu ārsta praksi viņam jau sen vajadzēja nodot kolēģim. Viņa pēctecis bija par to solījis maksāt trīsdesmit tūkstošus mārku un tad samaksājis tūkstoti., lai gan prakse bija trīssimt tūkstošu vērta. Viss norisinājās vienkārši. Kādu dienu ieradās šā pēcteča radinieks, unterštunnfīrers, un piedāvāja Grefenheimam izvēlēties — vai nu doties uz koncentrācijas nometni, jo esot nelikumīgi praktizējis, vai arī paņemt tūkstoš markas un parakstīt kvīti par trīsdesmittūkstcš markām. Grefenheims nešaubījās ne brīdi, zināja, kas viņam darāms. Daudz vairs netrūka, lai sievu vajadzētu ievietot psihiatriskajā slimnīcā. Taču par šķiršanos viņa vēl joprojām negribēja ne dzirdēt. Viņa bija pārliecināta, ka tikai viņas dēļ vīrs vēl nav nokļuvis koncentrācijas nometnē. Šķirties viņa bija ar mieru vienīgi tādā gadījumā, ja Grefenheims saņemtu atļauju izbraukt no Vācijas. Viņai vajadzēja gūt pārliecību, ka vīrs ir drošībā.

Un tad viņiem it kā uzsmaidīja laime. Reiz naktī pie Grefenheima ieradās tas pats unterštunnfīrers, kurš nu jau bija oberšturmfīrers. Ģērbies civiltērpā, drusku paminstinājies, viņš paskaidroja, ka atnācis, lai Grefenheims izdarītu viņa mīļotajai abortu. Oberšturmfīrers bija precējies, un viņa sieva nebija vienisprātis ar nacionālsociālistisko ideju, ka ārietēm jābūt iespējami vairāk bērnu, lai ari no dažādiem, ja vien tīras rases avotiem. Oberšturmfīrera sieva uzskatīja, ka pilnīgi pietiekot ar viņas pašas āriskajām asinīm. Grefenheims vilcinājās ar atbildi. Baidījās no lamatām. Piesardzības labad viņš norādīja uz savu pēcteci, kurš tāpat esot ārsts, oberšturmfīrers varot griezties pie tā, turklāt viņi esot radi un — Greifenheims nedroši piebilda — oberšturmfīreram arī lielu pateicību parādā. Oberšturmfīrers šo ieteikumu bez apdoma noraidīja. «Tas maitasgabals negrib!» viņš paskaidroja. «Es tikai aplinkus ieminējos, un tas cūkcepure noturēja man veselu nacionālsociālistisku lekciju par pārmantojamību, nācijas ģenētiskajiem sasniegumiem un tamlīdzīgām blēņām. Redziet nu, kāda ir tā pateicība! Un es taču viņam palīdzēju tikt pie prakses!» Oberšturmfīrera tuklajā sejā nebija ne miņas no ironijas. «Ar jums tas ir citādi,» oberšturmfīrers turpināja. «Viss paliks starp mums. Mans svainis, ka viņu jupis parautu, pie gadījuma tikpat neklusētu. Vai arī visu mūžu mani šantažētu.»—«Jūs jau ari varētu viņu šantažēt aizliegtas ķirurģiskās iejaukšanās dēļ,» Grefenheims uzdrīkstējās atbildēt.—«Es esmu vienkāršs karavīrs,» viņu pārtrauca oberšturmfīrers. «Tādi gājieni man ir sveši. Ar jums, dakterīt, viss ir vienkāršāk. Mēs saprotamies. Jūs nedrīkstat operēt, un mana meiča nedrīkst taisīt abortu, tātad neviens no mums neko neriskē. Meiča atnāks pie jums naktī, no rīta aizies mājās. Norunāts?»— «Nē!» attrauca Grefeniieima kundze, stāvēdama durvīs. Baiļu mocīta, viņa bija visu noklausījusies. Kā prātu zaudējusi, viņa tur stāvēja, turēdamās pie durvīm. Grefenheims pielēca kājās. «Laid!» sacīja sieva. «Es visu dzirdēju. Neko tu nedarīsi! Neko, iekams nedabūsi atļauju izceļot. Tāda ir cena. Gādājiet atļauju!»— viņa pagriezās pret oberšturmfīreru. Tas mēģināja paskaidrot, ka tāda veida dokumenti nav viņa ziņā. Viņa nepiekāpās. Oberšturmfīrers dzīrās iet. Viņa sāka draudēt, ka izstāstīšot visu viņa priekšniecībai. Kas viņai ticēs? Liecība pret liecību. Viena un otras. Viņš mēģināja tikt vaļā ar solījumiem, taču Grefenheima sieva tā nebija ar mieru. Vispirms atļauju izceļošanai — tad aborts.

Neiespējamais notika. Birokrātiskajā šausmu haosā reizēm iznira oāzes. Meiča atnāca — atnāca nedēļas divas vēlāk, naktī. Kad viss bija padarīts, oberšturmfīrers atzinās, ka viņam bijis vēl viens iegansts griezties pie Grefenheima — viņam esot lielāka uzticība ebreju ārstam nekā tādam tūļam, kāds esot svainis. Grefenheims līdz pēdējam brīdim gaidīja aizcērtamies lamatas. Oberšturmfīrers sniedza divi simti mārku honorāra. Grefenheims atteicās pieņemt. Oberšturmfīrers iebāza naudu viņam kabatā. «Gan jums, dakterīt, vēl noderēs!» Savu meiču viņš tiešām mīlēja. Grefenheims — aizdomu varā — pat neatvadījās no sievas. Viņš domāja šādi piekrāpt likteni. Būtu atvadījies, tā viņš sprieda, tad viņu atsūtītu atpakaļ. Viņš tika prom. Un tagad, sēdēdams Filadelfijā, nožēloja, ka nebija sievu noskūpstījis. Šī doma viņu tirdīja. Par sievu viņam nebija nekādu ziņu. Tas arī tikpat kā nebija iespējams, jo drīz pēc tam sākās karš.

Pie hoteļa stāvēja rolroiss ar šoferi pie stūres. Šai kvartālā tas atstāja tādu pašu iespaidu kā zelta stienis pelnu kaudzē.

— Te nu nāk īsti piemērots pavadonis jums,— sacīja Meļi-kovs, sēdēdams plīša nostūrī.— Man diemžēl nav laika.

Turpat ieraudzīju Natašu Petrovnu.

— Varbūt jums pieder tā krāšņā mašīna tur, ārā?— es jautāju.

— Noīrēta!— viņa atteica.— Tāpat kā tērpi, kuros mani fotografē, tāpat kā dārglietas. Nekas man nav īsts.

— Balss ir īsta. Un rolroiss arī.

— Pieņemsim. Bet nekas nepieder man. Var ari tā — es esmu krāpniece, un viss ir īsts. Vai tā būtu labāk?

— Tā ir stipri vien bīstamāk,— es teicu.

— Natašai vajadzīgs kavalieris,— paskaidroja Meļi-kovs.— Rolroisu viņa dabūja tikai šim vakaram. Rīt tas jāatdod atpakaļ. Vai tu negribētu vienu vakaru kā avantūrists padauzīties pa pasauli?

Es sāku smieties.

— To es daru jau daudzus gadus. Tikai ne automašīnā. Tas būtu kaut kas jauns.

— Mums ir ari šoferis,— sacīja Nataša Petrovna.— Pat formas tērpā. Angļu šoferis.

— Vai man jāpārģērbjas?

— Protams, nē. Paskatieties uz mani!

Pārģērbties man nemaz nebūtu tik viegli. Man bija divi uzvalki — un labākais mugurā.

— Tad brauksim?— jautāja Nataša Petrovna.

— Labprāt!

Tas bija pats noderīgākais līdzeklis, kā atbrīvoties no domām par Grefenheimu.

—Šodien man ir laimīga diena,— es teicu.— Es pats piešķīru sev trīs atvaļinājuma dienas, bet nevarēju iedomāties par tādiem pārsteigumiem.

— Vai jūs varat sev pats piešķirt atvaļinājumu? Es to nevaru.

— Es arī ne, bet es mainu darbavietas. Pēc trim dienām būšu pircēju pievilinātājs, gleznu ierāmēiājs un kāda gleznu tirgotāja kalps.

— Pārdevējs ari?

— Dievs pasarg! To Zilversa kungs darīs pats.

Nataša Petrovna vērīgi manī paskatījās.

— Kāpēc jūs nevarētu pārdot?

— Neko daudz nesajēdzu no tā.

— Nekas jau nav jāsajēdz no tā, ko pārdod. Tad var pat vēl labāk pārdot. Jūties brīvāks, ja nezini trūkumus.

— Kā jūs to zināt?— es iesmējos.

— Man arī reizēm gadās pārdot. Kleitas un cepures.— Viņa atkal manī vērīgi ielūkojās.— Bet par to es saņemu komisijas naudu. Un jums arī tā jāpieprasa!

— Pagaidām es vispār nezinu, vai man nevajadzēs tikai istabas slaucīt un klientiem kafiju pasniegt. Vai arī kokteiļus.

Mēs lēnām braucām pa ielām, mums priekšā korda drānās ietērptā šofera mugura un dienesta cepure smilšu krāsā. Nataša nospieda kādu pogu, un no sarkankoka sienas sēdekļu priekšā lēnām pacēlās saliekams galdiņš.

— Te būs kokteiļi,— viņa noteica un iebāza roku nišā, kas pavērās zem galdiņa un kur atradās vairākas pudeles un glāzes.— Ledusauksti,— viņa paskaidroja.— Pats jaunākais. Mazs, iebūvēts ledusskapis. Ko vēlaties? Vodku, viskiju vai minerālūdeni? Vodku, vai ne?

— Frotams.

Es paskatījos uz pudeli.

— Pavisam īsta krievu vodka. Kā tā te gadījusies?

— Dievu nektārs! Supernektārs pat. Viena no nedaudzām iepriecinošām kara sekām. Cilvēkam, kuram pieder šī mašīna, ir kāds sakars ar ārpolitiku. Viņam bieži jābrauc uz Krieviju un Vašingtonu.— Nataša smējās.— Nejautāsim neko, labāk baudīsim. To man atļāva.

— Bet ne man.

— Cilvēks, kam mašīna pieder, labi zina, ka es tanī viena pati nevizināšos. /

Vodka bija lieliska. Viss, ko līdz šim biju dzēris, salīdzinot likās stipri ass un pārāk garšoja pēc spirta.

— Vel glāzīti?— viņa jautāja.

— Lai iet. Laikam jau tas ir mans liktenis — dzīvot kā tādam kara apstākļu izmantotājam, Amerikā iebraukt man atļāva tāpēc, ka ir karš, tagad nu dzeru krievu vodku atkal tikai tāpēc, ka ir karš. Esmu pret savu gribu kļuvis parazīts.

Nataša Petrovna pamirkšķināja man.

— Kāpēc neesat tas ar paša gribu? Tā ir daudz patīkamāk.

Mēs braucām augšup pa Piekto avēniju, garām Centrālajam parkam.

— Te sāksies jūsu valstība,— sacīja Nataša Petrovna.

Pēc brīža mēs iegriezāmies Astoņdesmit sestajā ielā. Tā bija plata, amerikāniska un tomēr tūlīt pat atsauca atmiņā parastas vācu mazpilsētas ielu. Abās malās konditorejas, alus bāri, desiņu pārdotavas.

— Vai te vēl runā vācu valodā?— es jautāju.

— Cik tik uziet. Amerikāņi nav sīkumaini, tāpēc nebāž nevienu cietumā. Ne tā kā vācieši. Un tomēr amerikāņi arī apcietina. Kaut vai japāņus, kas te dzīvo.

— Un frančus, arī emigrantus, kas dzīvoja Eiropā.

— Man tā vien liekas — visur tiek ietupināti tie, kurus nevajadzētu ietupināt, vai ne?

— Iespējams. Lai vai kā, šīs ielas nacisti bauda brīvību. Vai nevaram kaut kur citur braukt?

Nataša Petrovna klusēdama mani uzlūkoja, tad domīgi noteica:

— Parasti es tāda neesmu. Kaut kas jūsos mani kaitina.

— Jauki. Man neklājas labāk.

Viņa nepievērsa uzmanību maniem vārdiem.

— Kaut kas tāds kā tikko manāma pašapmierinātība,— viņa paskaidroja.— Kaut kas apslēpts, kam nevar klāt tikt. Bet tas ērcina. Vai jūs mani saprotat?

— Labi saprotu. Tas ērcina ari mani pašu. Bet kāpēc jūs man to sakāt?

— Lai jūs pakaitinātu,— atteica Nataša Petrovna.— Tikai tāpēc. Un es? Kas manī jūs ērcina?

— Nekas,— es smējos.

Viņa samulsa. Es tūlīt pat nožēloju teikto, bet bija par vēlu.

— Sasodītais vācieti,— viņa izmeta. Viņa bija nobālusi un raudzījās man garām.

— Jūsu zināšanai, Vācija ir atņēmusi man pilsoņa tiesības,— es sacīju un pukojos, ka biju to pateicis.

— Nav brīnums!— Nataša Petrovna pieklaudzināja pie rūts šoferim.— Brauciet uz hoteli «Reuben».

— Piedodiet, madame, kurā ielā tas ir?— jautāja šoferis.

— Hotelis, kur pirms tam gaidījāt.

— Klausos.

— Jums nav mani jāved uz hoteli,— es teicu.— Varu tepat izkāpt. Omnibusi iet visur.

— Kā vēlaties. Te jau jūs esat tikpat kā savās mājās.

— Lūdzu, pieturiet!— es teicu šoferim un izkāpu no mašīnas.— Liels paldies, Nataša Petrovna.

Viņa neatbildēja. Es stāvēju Ņujorkā Astoņdesmit sestajā ielā un nespēju novērst acis no kafejnīcas «Hindenburg», kur bija dzirdama ragu mūzika. «Vijolnieka» kafejnīcā bija skatlogā izlikts mājas kliņģeris. Blakus veikala skatlogā karājās asinsde-sas. Visapkārt dzirdama vācu valoda. Visos šajos gados ne vienreiz vien biju iztēlojies, kā tas varētu būt, ja es reiz atgrieztos, bet šādi to nekad nebiju iedomājies.

IX

Mans darbs pie Zilversa pagaidām aprobežojās ar kataloga sastādīšanu par visām kādreiz pārdotām gleznām, un uz šo gleznu fotogrāfijām vajadzēja aprakstīt viņu izcelsmi.

— Ar senajām gleznām vienmēr ir ekspertīzes grūtības,— skaidroja Zilverss.— Nevar par visām būt drošs, kur tās cēlušās. Gleznas ir kā aristokrāti, jāizseko viņu izcelsmes līnijai līdz pat māksliniekam, kurš tās gleznojis. Šai līnijai jābūt nepārtrauktai — no X baznīcas līdz A kardinālam, no firsta kolekcijas līdz kaučuka magnātam Rabinovičam vai automašīnu karalim Fordam. Nekādi izlaidumi te nav pieļaujami.

— Bet glezna taču ir visiem zināma?

— Lai ir zināma, fotografēšana uzradās tikai deviņpadsmitā gadsimta beigās. Un ne jau visām senajām gleznām ir gravīras, ar kurām varētu salīdzināt. Bieži jāsamierinās ar pieņēmumiem.— Zilverss sarkastiski pasmīnēja.— Un mākslas zinātnieku slēdzieniem.

Es saliku kaudzīti fotogrāfiju vienkop. Virspusē Manē gleznu krāsainie uzņēmumi. Maza apmēra gleznas ar puķēm, peonijas traukā ar ūdeni. Ziedi un ūdens reāli sajūtami. Tie izstaroja apbrīnojamu mieru, optimismu, kas liecināja par visīstāko radošo garu — it kā gleznotājs būtu šīs puķes pirmo reizi uzbūris un iepriekš to pasaulē nemaz nebūtu bijis.

— Vai patīk?— jautāja Zilverss.

— Brīnumskaisti.

— Labāk nekā Renuāra rozes tur, pie sienas?

— Citādi. Vai te var runāt par «labāk»!

— Var. Ja esi mākslas priekšmetu tirgotājs.

— Manē uztvēris radīšanas mirkli, Renuārs — dzīvi piln-plaukumā.

Zilverss pašūpoja galvu.

— Nav slikti teikts. Vai esat bijis rakstnieks?

— Tikai vārgs žurnālists.

— Jums, šķiet, ir nags uz rakstiem par gleznošanu.

— Tam man ir pārāk maz zināšanu.

Zilversa sejā no jauna uzradās sarkastisks smlniņš.

— Vai jūs domājat, ka tie, kas raksta par gleznām, sajēdz ko vairāk? Atklāšu jums noslēpumu. Par gleznām nemaz nav iespējams rakstīt. Vispār par mākslu. Viss, kas par to sarakstīts, kalpo tikai vienam mērķim — apskaidrot nejēgas. Par mākslu nevar rakstīt. To var vienīgi izjust.

Es neiebildu.

— Un pārdot,— Zilverss piemetināja.— Tā taču jūs domājat?

— Ne,— es vaļsirdīgi atbildēju.— Bet kapec jus sakat, ka es varētu par to rakstīt? Vai tāpēc, ka par to nav nekā, ko rakstīt?

— Varbūt tas ir labāk nekā būt vārgam žurnālistam.

— Diezin. Varbūt ir labāk būt vārgam, bet godīgam žurnālistam nekā plātīgam tukšu salmu kūlējam, kurš raksta par mākslu.

Zilverss sāka smieties.

— Jūs, tāpat kā vairums eiropiešu, spriežat galējībās. VrI arī tas būtu jaunībai raksturīgi? Bet tik jauns jūs nemaz vairs neesat. Starp galējībām ir tūkstošiem variantu un nianšu. Un arī paši priekšnoteikumi nav pareizi. Redziet, es gribēju kļūt par gleznotāju. Biju tas. Ar visu entuziasmu nekur nederīgs gleznotājs. Tagad esmu antikvārs. Tirgojos ar mākslas priekšmetiem, un man netrūkst šai profesijai atbilstošā cinisma. Vai kaut kas mainījies? Vai esmu mākslu nodevis, ja negleznoju vairs nekam nederīgas gleznas, vai ari tāpēc, ka gleznas pārdodu?

Zilverss piedāvāja man cigāru.

— Pārdomas vasaras pēcpusdienā Ņujorkā,— viņš teica.— Pamēģiniet šo cigāru. Tas ir pats vieglākais no visiem Havanas cigāriem. Vai jūs smēķējat cigārus?

— Neesmu vēl tiktāl ticis, lai izjustu kādu atšķirību. Smēķēju, kas pagadās.

— Cik jūs esat laimīgs!

Es izbrīnā pacēlu galvu.

— Tas ir kas jauns. Nezināju, ka tāpēc varētu būt laimīgs.

— Jums tas viss vēl nākotnē — gan izvēles iespēja, gan bauda, gan pārsātinātība. Beigās paliek tikai pārsātinātība. Jo zemāka pakāpe, no kuras sākt, jo vēlāk iestājas pārsātinātība.

— J ums liekas — vajadzētu sākt kā barbaram?

— Ja iespējams.

Pēkšņi mani sagrāba dusmas. Biju pietiekami barbarus skatījis. Šādas salona estētiskas koncepcijas man neder, lai tās paliek mierīgākiem laikiem. Tāda sasmaržināta tērgāšana man nebija

vajadzīga, ari par astoņiem dolāriem dienā ne. Es norādīju uz fotogrāfiju kaudzīti.

— Ar impresionistu gleznām laikam vieglāk tikt galā nekā ar Renesanses laikmeta darbiem,— es teicu.— Starplaiks vairāki gadsimti. Degā un Renuārs nodzīvoja vēl līdz Pirmajam pasaules karam, Renuārs pat vēl ilgāk.

— Un tomēr ir jau pietiekami viņu darbu viltojumu.

— Vai tad rūpīga ekspertīze ir vienīgā garantija?

Zilverss pasmīnēja:

— Vai nu tā, vai nojausma. Vajag iepazīt simtiem gleznu. Skatīt un skatīt. Gadu gadiem. Skatīt, pētīt, salīdzināt. Atkal un atkal skatīt.

— Izklausās pārliecinoši,— es teicu.— Tikai kāpēc tik daudzi muzeja direktori kļūdās savos ekspertīzes slēdzienos?

— Daži to dara ar nodomu. Bet tas atklājas ātri. Citiem gadās kļūdīties. Kāpēc? Te nu mēs nonākam pie atšķirības starp muzeja direktoru un komersantu. Muzeja direktors pērk laiku pa laikam un par muzeja naudu. Komersants pērk bieži un vienmēr par savu paša naudu. Vai jums nešķiet, ka te ir starpība? Ja komersants kļūdās, viņš zaudē savu naudu. Muzeja direktors nezaudē ne centu no savas algas. Viņa interese par gleznām ir tīri akadēmiska, komersanta — finansiāla. Komersants raugās vērīgāk, viņš vairāk riskē.

Es vēroju šo izmeklēti labi ģērbto cilvēku. Uzvalki un kurpes viņam no Londonas, krekliem piemita Parīzes elegance. Viņa koptā āriene sasmaržināta ar franču odekolonu. Es raudzījos uz viņu kā caur stikla sienu: dzirdēju, bet balss skanēja kā no tāluma. Tā bija cita pasaule, kurā viņš likās dzīvojam, laupītāju un rīkļurāvēju pasaule — par to man šaubu nebija — bet elegantu un pēc skata ne visai bīstamu laupītāju un rīkļurāvēju pasaule. Viss, ko viņš teica, bija pareizi, un tai pašā laikā nekas nebija pareizi. Viss bija neticami sagrozīts. Zilverss likās nosvērts, pašpārliecināts, taču man radās sajūta, ka viņš kuru katru brīdi var pārvērsties par nežēlīgu tirgoni, spējīgu kāpt pāri līķiem. Viņa pasaule karājās gaisā. Tā bija celta no labskanīgu frāžu ziepju burbuļiem, apšaubāmas cieņas pret mākslas vērtībām, kurām tā īsti izprata tikai to cenas, jo tas, kurš gleznas patiesi mīl, ar tām netirgosies, tā es domāju.

Zilverss paraudzījās pulkstenī.

—Šodien pietiks. Es eju uz savu klubu.

Mani tas nepārsteidza, ka viņam jāsteidzas uz kādu klubu. Tas iederējās priekšstatā par viņa pasauli aiz «stikla sienas».

— Mēs atradīsim kopīgu valodu,— viņš teica un pārlaida ar plaukstu pār bikšu iegludināto vīli.

Es paskatījos uz viņa kurpēm. Viss, ko viņš valkāja, bija par naga tiesu pārsmalcināts. Kurpes kādu nieku smailākas, nekā derētu, arī mazliet par gaišām. Uzvalka drāna tik tikko manāmi spilgtāka, nekā vajadzētu būt elegantam audumam, un kaklasaite mazdrusciņ vien par košu un švītīgu. Viņš savukārt nopētīja manu uzvalku.

— Vai nav mazliet par biezu Ņujorkas vasarai?

— Ja metas karsts, es varu žaketi novilkt.

— Tas neder. Nopērciet sev tropu uzvalku. Amerikāņu gatavie apģērbi ir ļoti labi. Pat miljonāri te reti sev pasūta uzvalkus. Nopērciet pie «Brook's Brothers». Ja gribat lētāk, tad pie «Browning and King». Par sešdesmit dolāriem jūs dabūsiet jau kaut ko pieklājīgu.

Zilverss izvilka no žaketes kabatas banknošu paciņu. Biju jau agrāk ievērojis, ka viņam kabatas portfeļa nav.

— Te būs.— Viņš nošķīra un pasniedza simt dolāru naudaszīmi.— Uzskatiet to par avansu.

Simt dolāru naudaszīme dedzināja kabatu. Vēl bija laiks iegriezties «Browning and King» veikalā. Soļodams pa Piekto avēniju, es klusībā dziedāju slavas dziesmu Zilversam. Es būtu labprāt naudu paturējis un valkājis to pašu uzvalku, bet tas nebija iespējams. Zilverss pēc dažām dienām man jautātu par uzvalku. Lai vai kā, pēc visām lekcijām par gleznām kā labāko kapitāla ieguldījumu mans paša kapitāls bija dubultojies, kaut gan nebiju nopircis nevienu Manē gleznu.

Pēc kāda laika es iegriezos Piecdesmit ceturtajā ielā. Gabaliņu tālāk atradās neliels puķu veikals, kur pārdeva ļoti lētas orhidejas; varbūt tās nebija vairs gluži svaigas, bet manīt to nevarēja. Iepriekšējā dienā biju paņēmis no Meļikova tās firmas adresi, kur strādāja Nataša Petrovna. Domām svaidoties, nebiju spējīgs izdarīt nekādu secinājumu. Brīžiem man Nataša rādījās tāda kā šovinistiska modes kaziņa, citreiz pats sev likos neaptēsts īgņa. Tagad laikam pats dievs pateica, kas darāms, par ko liecināja dabūtā nauda. Es nopirku divas orhidejas un nosūtīju Natašai. Ziedi maksāja tikai piecus dolārus, taču izskatījās vairāk vērti, un tas man bija gluži pa prātam.

«Browning and King» veikalā es izvēlējos vieglu, pelēku uzvalku, kam vajadzēja tikai drusku pielāgot bikses.

— Rīt vakarā būs gatavas,— sacīja pārdevējs.

— Vai nevarētu šovakar dabūt?

— Ir jau vēls.

— Tas man noteikti šovakar vajadzīgs.

Nekādas nepieciešamības šovakar man pēc tā nebija, taču pēkšņi iegribējās to dabūt pēc iespējas ātrāk. Neatceros nemaz vairs, kad es būtu varējis iegādāties jaunu uzvalku, un tagad mani apsēda muļķīga iedoma, it kā uzvalks simbolizētu beigas manai svešatnes klejotāja dzīvei, ka varu apmesties uz vietas un kā jebkurš pilsonis vadīt mierīgas dienas.

— Pamēģiniet to nokārtot,— es palūdzu.

— Pajautāšu darbnīcā.

Es paliku stāvam starp garās rindās sakārtajiem uzvalkiem un gaidīju. Šķita, ka rindas no visām pusēm marša solī nāca man virsū kā automātu armija, kas beidzot sasniegusi pilnības virsotni — pilnīgu atteikšanos no cilvēka. Pārdevējs, spraukdamies starp klusējošām rindām, man likās anahronisms.

— Varēs. Atnāciet īsi pirms septiņiem.

— Liels paldies.

Es izgāju saules un putekļu sakarsētajā ielā.

Iedams pa Trešo avēniju, ieraudzīju Louī, senioru, dekorējam vitrīnu. Paliku visā sava jaunā uzvalka krāšņumā stāvam iepretī. Viņš iepleta acis kā pūce naktī un pamāja ar svečturi, lai nāku iekšā.

— Vareni,— viņš teica.— Vai tie ir pirmie augļi, darbojoties par augstākās kategorijas krāpnieku?

— Nē, tas ir tā cilvēka piešķirts avanss, kam jūs mani rekomendējāt, Louī kungs.

Louī pasmīnēja.

— Vesels uzvalks. Tiens[4].

— Un vēl kas palika pāri. Zilverss man ieteica «Brook’s Brothers». Es izvēlējos pieticīgāku veikalu.

— Jūs izskatāties kā avantūrists.

— Sirsnīgi pateicos. Tas es arī esmu.

—Šķiet, ka jūs abi esat lieliski sadziedājušies,— nomurmināja Louī, novietodams brīnumskaistu astoņpadsmitā gadsimta no jauna nokrāsotu eņģeli uz Dženovas samta fona.— Brīnums, ka jūs vispār vēl te parādāties pie mums, tādiem sīkplušķiem.

Gluži mēms es neizpratnē raudzījos uz viņu. Mazais resnītis ir greizsirdīgs, lai gan pats bija Zilversam mani ieteicis.

— Vai jums labāk patiktu, ja es būtu Zilversu aplaupījis?

— Starp laupītāju un pakaļlaižu ir zināma starpība!

Louī iebīdīja vietā franču krēslu, kam tikai puse no vienas kājas bija sava laikmeta oriģināls. Man sirds iesila. Kur tas laiks, kad būtu manījis, lai pret mani izturētos nesavtīgi, ar simpātijām. Taču, labi padomājot, nemaz tik sen tas nebija. Pasaulē netrūkst ari labu cilvēku, to mana tad, ja uzbrūk nelaime, un tas ir zināms izlīdzinošs pretstatījums. Savdabīgs balanss, kas izmisuma brīžos pat liek ticēt tāltālai, bezpersoniskai, automātiskai dievībai pie vadības pults. Gan tikai izmisuma brīžos, ne pārāk ilgi.

Ko jūs tā blenžat?— jautāja Louī.

— Jūs esat jauks cilvēks,— es atklāti pateicu._Gluži kā tēvs!

— Ko?

Tāpat vien. Jokoju.

— Ko?— Louī pārjautāja.— Tātad jums klājas labi, ja varat tā gvelzt un melst. Tik ļoti iepatikusies dzīve pie tā parazīta?— Viņš noslaucīja putekļus no rokām.— Tas jums tur nav jādara, vai ne?— Viņš nometa netīro dvieli aiz aizkara uz kaudzē sakrautiem, ierāmētiem japāņu kokgrebumiem.

Labāk ir nekā te?

Nē,— es atteicu.

Melšat!

Savādāk, Louī kungs. Kāda visam pārējam nozīme, ja gleznas ir lieliskas. Gleznas nav parazīti!

— Tās ir upuri,— negaidot vienā mierā atteica Louī, seniors.— Vai varat iedomāties, kā tās justos, ja tām būtu saprāts! Kur tikai tās netiek kā verdzenes pārdotas. Ieroču tirgoņiem, kara rūpniekiem, bumbu ražotājiem! Ar ļaužu asinīm notriepto naudu šie nelieši pērk sev gleznas — gleznas, kas pauž dievišķīgu mieru.

Es uzlūkoju Louī.

— Nu labi,— viņš teica.—Šis karš ir savādāks, bet vai tas ir savādāks šai laupītāju bandai? Viņiem jāiedzīvojas, vai nu par, vai pret, tur nu sakiet, ko gribat. Ja vajadzētu, viņi arī pašam velnam…— Louī aprāvās.— Jūliuss nāk,— viņš čukstēja.— Dievs, apžēlojies, smokingā! Viss pagalam!

Louī, juniors, nebija smokingā. Viņš uzradās brīdī, kad, benzīna un izpūtēju gāzu dvakas slāpēts, ielu apgaismoja pēdējais nespodri dzeltenīgs saules stars, uzradās tērpies pēcpusdienas viesību uzvalkā — tumšā marengo krāsas žaketē, svītrainās biksēs, galvā viņam bija tā saucamais katliņš un, man par brīnumu, kājas gaiši pelēkas, vecmodīgas getras.

Es raudzījos uz getrām ar sajūsmu, tās valkāja pirms Hitlera, sen nebija gadījies ko tamlīdzīgu redzēt.

— Jūlius!— iekliedzās Louī, seniors.— Nāc šurp, neej! Pēdējo reizi saku: padomā par savu dievticīgo māti!

Jūliuss prātīgi pārkāpa pāri slieksnim.

— Par māti es domāju,— viņš paskaidroja.— Un tu mani nemulsini, tu, ebreju fašist!

— Jūlius, tā nerunā! Vai es neesmu tev vienmēr tikai labu gribējis? Tevi uzmanījis, kā vien vecākais brālis to spēj, tevi kopis, kad tu biji slims, tu…

— Mēs taču esam dvīņi,— Jūliuss pievērsās man.— Brālis, kā jau teicu, ir trīs stundas vecāks par mani.

— Trīs stundas citkārt var būt vairāk nekā vesels mūžs. Tu vienmēr esi bijis sapņotājs, kā no citas pasaules, mūždien man vajadzēja tevi uzmanīt, Jūlius, tu to zini, mūždien domāju, kā tev būtu labāk, un nu pēkšņi tu izturies pret mani kā pret niknāko ienaidnieku.

— Tāpēc, ka es gribu precēties.

— Tāpēc, ka tu grasies apprecēt nezin kādu tur jenkieti. Rosa kungs, paskatieties tikai, kāds viņš izskatās, apžēlojies, saposies kā grāfs ceļā uz hipodromu. Jūlius, Jūlius, attopies! Bildināt — vai redz, ko sadomājis, kā tāds komerciju padomnieks! Tu esi ar kādu mīlestības dziru apdzirdīts un apmāts, padomā par Tristanu un Izoldi un kāda nelaime tiem uzbruka. Nu jau tu savu miesīgo brāli sauc par fašistu tāpēc vien, ka viņš tevi grib pasargāt no posta. Jūlius, ņem un appreci kārtīgu ebreju meiteni, Jūlius!

— Es negribu nekādu kārtīgu ebreju meiteni. Gribu apprecēt to, kuru rnīlu!

— Mīli, tad nu pateica gan! Vai tu ar zini, pēc kā jau tagad izskaties? Bildināt šis taisās. Palūkojieties uz viņu, Rosa kungs!

— Ko es tur varu līdzēt,— es teicu.— Man arī mugurā jauns uzvalks. Avantūrista, vai ne tā, Louī kungs?

— Tas bija joks.

Saruna drīz vien kļuva rāmāka. Jūliuss paņēma vārdus par «ebreju fašistu» atpakaļ, samainot pret «cionistu» un drīz pēc tam pat pret «ģimenes fanātiķi». Strīda karstumā Louī, seniors, pieļāva taktisku kļūdu. Viņš teica, ka es taču arī neprecētu par vari ebrejieti.

— Kāpēc ne?— es attraucu.— Kad man bija sešpadsmit gadu, tēvs pat ieteica man apprecēties ar ebrejieti. Citādi, pēc viņa domām, no manis nekas prātīgs neiznākšot.

— Nu redzi!— iesaucās Jūliuss.

Strīds iedegās ar jaunu sparu. Taču Louī, seniors, ar savu neatlaidību guva virsroku pār liriķi un sapņotāju. Neko citu arī nebiju gaidījis. Būtu Jūliusa apņemšanās bijusi cieša un nešaubīga, viņš neparādītos te lieku reizi vizītsvārkos, bet taisnā ceļā dotos pie savas dievietes ar krāsotajām dzeltenajām pinkām, kā seniors apgalvoja. Nemaz tik grūti nebija Jūliusu pārliecināt, lai ar bildinājumu nesteidzas.

— Tu neko nezaudēsi,— brālis nerimās.— Tikai vēlreiz visu apsvērsi.

— Un ja nu gadās cits ņēmējs?

— Nebūs cita ņēmēja, Jūlius. Vai tad tu neesi trīsdesmit gados jau pietiekami pieredzējis te, veikalā? Vai mēs neesam simtiem reižu pircējam apgalvojuši, ka ir kāds cits pircējs, kurš interesējas par to pašu priekšmetu un grasās to pirkt, un vienmēr tas bija tikai veikls gājiens? Bet nu, Jūlius, ej un velc tos klauna svārkus nost!

— To es nedarīšu,— negaidīti apņēmīgi attrauca Jū~ liuss.— Tie man ir mugurā, un ar tiem es iešu.

Louī, seniors, nobijās, ka neizceļas jauni sarežģījumi.

— Labi, aiziesim kaut kur,— viņš bija gatavs visam piekrist.— Kurp? Varbūt uz kino? Ir filma ar Poleti Godaru.

— Kino?— Jūliuss aizvainoti noraudzījās uz savu žaketi marengo krasā, pareizi secinādams, ka kinoteātra tumsā tai nebūs vajadzīgā efekta.

— Labi, Jūlius. Iesim kaut kur paēst. Kā nākas, pirmšķirīgi! Pasūtīsim uzkodas! Kapātas vistu aknas un beigās desertā plombīru ar persikiem. Iesim, kur tu pats gribi.

— Uz «Voisin», — Jūliuss apņēmīgi noteica.

Louī, senioram, uz mirkli aizcirtās elpa.

— Labi, nolemts — uz «Voisin ».— Viņš pagriezās pret mani.— Rosa kungs, nāciet līdzi. Jūs jau tikpat esat svētku apģērbā. Kas jums tur, sainī?

— Mans vecais uzvalks.

— Atstājiet tepat. Vēlāk atnāksiet pakaļ.

Hotelī es atgriezos ap pulksten desmitiem.

— Te tev atstāta paciņa,— sacīja Meļikovs.—Šķiet, ka pudele.

Es atraisīju aukliņu.

— Dievs debesis!— iesaucās Meļikovs.—īsta krievu vodka! Es pārbaudīju iepakojumu. Nekādas zīmītes. Tikai pudele.

— Vai tu ievēroji, ka pudele nav gluži pilna?— jautāja Meļikovs.— Tas nebiju es. Tādu to atnesa.

— Zinu,— es sacīju.— Divas diezgan lielas glāzes izdzertas. Vai attaisīsim? Ir nu gan dieniņa!

X

Pa ceļam uz ģimenes svinībām pie Frīslenderiem, kur bijām ielūgti, es iegāju pakaļ Kānam.

— Apmēram tas pats, kas protestantu iesvētības,— paskaidroja Kāns,— Frīslenderi aizvakar dabūjuši amerikāņu pavalstniecību.

— Tik ātri? Vai tad nav jāgaida pieci gadi, kamēr saņem pirmos dokumentus?

— Viņi ir gaidījuši piecus gadus. Ieradās te ar pirmo izmanīgo emigrantu vilni. Jau pirms kara izceļoja uz Ameriku.

— Nudien izmanīgi. Kāpēc mums tas neienāca prātā?

Frīslenderiem laimējās. Vēl pirms nacistu nākšanas pie varas viņi daļu sava kapitāla noguldīja Amerikā. Vecais Frīslenders neuzticējās ne vāciešiem, ne vispār eiropiešiem. Visu savu brīvo naudu viņš pārvērta amerikāņu akcijās, lielākoties «American Tel and Tel» sabiedrībā. Laika gaitā šo akciju vērtība gluži pieklājīgi pieauga. Vienīgais, kur viņš kļūdījās, bija īsto termiņu izvēle. Amerikā viņš noguldīja tikai to kapitāla daļu, kas bija brīva no apgrozības. Frīslenders tirgojās ar zīdu un kažokādām un bija pārliecināts, ka pratīs īstajā brīdī, kad situācija rādīsies draudīga, visu aši pārdot. Taču situācija bija kļuvusi draudīga jau divus gadus pirms tam, kad nacisti sagrāba varu. Viena no lielākajām Vācijas bankām — Barmštates nacionālā banka — pēkšņi zaudēja savu stabilo drošību. Sākās kasu sturmēšana. Vācieši vēl nebija aizmirsuši drausmīgo inflāciju, kas uzbruka pirms desmit gadiem. Biljons mārku toreiz sarāvās līdz četrām markām. Lai novērstu katastrofu, valdība slēdza bankas un nobloķēja visus naudas pārvedumus uz ārzemēm. Šādi tā centās aizkavēt visu privāto naudas krājumu pārvēršanu stabilā valūtā. Tolaik pie varas bija demokrātiska valdība, bet neviļus, neapzinādamās ar to pašu bija pasludinājusi nāves spriedumu neskaitāmiem ebrejiem un nacistiskās partijas pretiniekiem. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada blokāde tā arī netika atcelta. Tāpēc, nacistiem nākot pie varas, tikpat kā neviens nevarēja, pārsūtot uz ārzemēm, glābt savu naudu. Vai nu visu pamest, vai palikt pie sava krājuma un gaidīt uz paša bojāeju. Nacionālsociālistu partijas aprindās šo situāciju atzina kā varen izdevušos joku.

Frīslenders toreiz vēl svārstījās. Negribēja visu pamest likteņa varā, turklāt līdzīgi neskaitāmiem ebrejiem tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā bija pakļāvies neizprotamai pārliecībai, ka viss notiekošais ir tikai pārejoša parādība. Nacistu klaigāšana aprims, tiklīdz viņi tiks pie kārotās varas, tad nostiprināsies saprātīga valdība. Kā jau jebkuros juku laikos, dažus mēnešus nāksies paciesties. Pēc tam viss nomierināsies. Frīslenders, kaut gan piesardzīgs veikalnieks, bija arī dedzīgs patriots. Viņš neuzticējās nacistiem, bet vai tad nebija vēl arī godprātīgais valsts prezidents fon Hindenburgs, feldmaršals, prūsiskās tiesas un taisnības balsts?

Vajadzēja paiet zināmam laikam, līdz Frīslenderam atvērās acis. Tas notika tikai tad, kad tiesa viņu apsūdzēja visos iespējamos noziegumos, sākot ar krāpšanu un beidzot ar nepilngadīgas mācekles izvarošanu, meitenes, kuru viņš nebija ne acīs redzējis. Pēc tam kad neattapīgais Frīslenders, joprojām ticēdams un paļaudamies uz vācu taisno tiesu, sašutis noraidīja meitenes mātes šantāžas prasību — samaksāt piecdesmittūkstoš mārku, abas, tiklab māte, kā meita, nodeva zvērestu, ka apsūdzība ir pamatota. Tad arī Frīslenders drīz vien nāca pie prāta un nākošajam izspiešanas mēģinājumam nepretojās. Kādu vakaru pie viņa augstāka partijas darbinieka uzdevumā ieradās kriminālpolicijas sekretārs. Tagad pieprasītā summa bija krietni lielāka, toties Frīslenderam tika apsolīta iespēja kopā ar ģimeni tikt prom no Vācijas. Uz Holandes robežas postenis būšot brīdināts. Frīslenders neticēja nekam, viņš lādēja sevi katru dienu, bet naktī viņu lādēja sieva. Viņš parakstīja visu, ko viņam lika parakstīt. Notika neiespējamais. Frīslenders līdz ar ģimeni tika nogādāts pāri robežai. Vispirms sieva un meita. Saņēmis no Arnheirnas atklātni, viņš atdeva nacistiem atlikušās akcijas. Pēc trim dienām arī viņš atradās Holandē. Tad sākās traģikomēdijas otrais cēliens. Pases termiņš izbeidzās, vēl iekams viņš paguva kaut ko uzsākt, lai tiktu pie amerikāņu vīzas. Viņš mēģināja dabūt citus dokumentus. Veltīgi. Tad viņam palaimējās saņemt zināmu naudas summu no Amerikas. Bet arī tā izbeidzās. Pārējo naudu, un tā bija pati lielākā viņa kapitāla daļa, Frīslenders bija noguldījis ar noteikumu, ka tā izsniedzama tikai viņam. Viņš bija pārliecināts, ka pats īstā laikā būs Ņujorkā. Tagad nu pases termiņš izbeidzies un Frīslenders kļuvis miljonārs bez graša kabatā. Viņš devās uz Franciju, kur valsts iestādēs jau toreiz valdīja satraukums un ar viņu apgājās kā ar vienu no daudziem, kas bailēs par savu dzīvību stāstīja nezin kādus brīnumus, lai tikai saņemtu uzturēšanās atļauju. Beidzot, pēc tam kad Amerikā dzīvojošie radi par viņu galvoja, viņš saņēma pret savu notecējušo pasi vīzu iebraukšanai Amerikā.

Un, kad Amerikā Frīslenders izņēma no seifa savu akciju paku, viņš to noskūpstīja un apņēmās mainīt uzvārdu.

Šī  bija frīslendera pēdējā un Daniela Varvika pirmā diena. Viņš izmantoja iespēju, saņemot pilsoņa tiesības, mainīt uzvārdu.

Mēs iegājām spoži apgaismotā lielā viesistabā. Tūlīt pat manāms, ka Frīslenders bija Amerikā laiku lietderīgi izmantojis. Viss liecināja par namatēva turību. Ēdamistabā viesus gaidīja bagātīgs aukstais galds. Uz kāda cita galda kūku dažādība, to vidū divas tortes, uz vienas ar glazūru rakstīts «Frīslenders», uz otras —«Varviks». «Frīslendera» tortei bija šokolādes apmalīte, kuru ar zināmu fantāzijas devu varēja uzskatīt par sēru lenti, turpretī otrai, ar uzrakstu «Varviks», apmalīte bija no sārta marcipāna ar rožu ziediņiem.

— Manas virtuvenes izgudrojums,— Frīslenders lepni paziņoja.— Kā jums liekas?

Viņa sarkanā, platā seja staroja.

— Torti «Frīslenders» mēs šodien griezīsim un baudīsim,— viņš paskaidroja.— Otra paliks neskarta. Sava veida simbols.

— Kā jums ienāca prātā saukties par Varviku?— jautāja Kāns.— Vai tā nav ievērojama dzimta Anglijā?

Frīslenders piekrītoši pamāja.

— Tieši tāpēc! Ja jau man dota iespēja izvēlēties vārdu, tad lai būtu kas pienācīgs. Ko dzersiet, Kāna kungs?

Kāns izbrīnījies viņu uzlūkoja.

—Šampanieti, protams, «Dom Perignon». Neko citu jums, kam šāds uzvārds, nepieklājas mājās turēt.

Frīslenders tā kā samulsa.

— Tā mums diemžēl nav, Kāna kungs. Bet varu piedāvāt labu amerikāņu šampanieti.

— Amerikāņu?… Tad jau labāk glāzi bordo.

— Kalifornijas. Mums ir laba šķirne.

— Frīslendera kungs,— Kāns iecietīgi skaidroja.— Lai gan Bordo okupējuši vācieši, pagaidām tā vēl neatrodas Kalifornijā. Tomēr nevajadzētu tūlīt pat tik ļoti aizrauties ar jauno patriotismu.

— Tā tas nav,— Frīslenders izrieza smokingā ietērptās krūtis. Krekla pogas bija safīri.— Nevajag šodien neko no pagātnes atcerēties. Mēs būtu varējuši dabūt Holandes džinu, ari vācu vīnus. Protams, mēs no tā atteicāmies, pārāk daudz esam tur izcietuši. Arī Francijā, tāpēc nepasūtījām nekādus franču vīnus. Turklāt tie nemaz nav tik ļoti pārāki. Viss tikai reklāma! Un Čīles vīns ir pirmšķirīgs.

— Tātad jūs esat uzsācis atriebības karu ar dzērienu palīdzību?

— Kā nu kurš. Bet lūdzu pie galda, kungi!

Viņš gāja mums pa priekšu.

— Kā redzat, ir ari bagāti emigranti,— sacīja Kāns.— Tiesa, viņu nav daudz. Arī Frīslenders zaudēja visu, kas viņam vēl bija Vācijā. Citi, izmanīgie, ar pirmo bēgļu vilni šurp tikušie, tūlīt iesaistījās darbā un ir jau daudz ko sasnieguši. Lielum lielā daļa ir tā saucamie svārstīgie. Tie mīdās uz vietas un paši lāgā nezina, grib vai negrib atpakaļ uz Vāciju. Tad vēl tie, kam jātiek atpakaļ, jo Amerikā darbu nedabū.

— Pie kāda viļņa jūs pieskaitāt mani?— es jautāju, kāri kozdams ar vīna želeju aplietajā vistas stilbiņā.

— Pie vēlā, tā, kurš jau saplūst ar to, kas dodas atpakaļ. Frīslenderam lieliska virtuve, vai ne?

— Vai tas viss tepat mājās gatavots?

— Viss. Frīslenderam laimējās, jo Eiropā viņam bija virtu-vene ungāriete. Palikusi viņam uzticīga un pēc dažiem gadiem sekoja viņam cauri Šveicei uz Franciju — ar Frīslendera kundzes dārgakmeņiem kuņģī. Dažiem ļoti skaistiem, neiestrādātiem akmeņiem, kurus Frīslendera kundze bija viņai laikus uzticējusi. Pirms robežas Rozi tos norija kopā ar smalkmaizīti. Starp citu, tas nemaz nebūtu vajadzīgs, kā jau ungārieti, viņu nekontrolēja. Tagad viņa atkal vāra un cep. īsta pērle!

Es atskatījos. Pie bufetes pulcējās viesi.

— Vai tie visi ir emigranti?— es jautāju.

— Nē, ne visi. Frīslendera kundze dod priekšroku amerikāņu sabiedrībai. Kā dzirdat, visa ģimene runā tikai angliski. Ar vācisku akcentu, bet angliski.

— Prātīgi darīts. Kā lai citādi iemācās angļu valodu?

Kāns smējās. Viņam uz šķīvja bija milzum liela cūkas cepeša šķēle.

— Esmu brīvdomātājs,— viņš teica, pamanījis mani skatāmies,— un sarkanie kāposti ir viens no maniem…

— Zinu,— es pārtraucu,— viens no jūsu neskaitāmiem kārumiem.

— To nekad nav par daudz. It īpaši, ja pastāvīgi dzīvo briesmu draudos. Tad prātā nav domu par pašnāvību.

— Vai jums tādas ir bijušas?

— Jā. Vienreiz bija. Mani paglāba ceptu aknu un sīpolu smar ža. Stāvoklis bija bezcerīgs. Zināt — dzīve rit neskaitāmos slāņos, tiem visiem ir savas virsotnes un savi bezdibeņi — kaut kas līdzīgs cezūrām. Lielākoties tie nesakrīt vienlaikus, un tad viens slānis notur citus, kas patlaban pārrauti. Taču, ja bezdibeņi sakrīt vienlaikus, tad briesmas ir neizbēgamas. Tas ir laiks, kad cilvēki bez redzama iemesla izdara pašnāvību. Toreiz mani izglāba ceptu aknu un sīpolu smarža. Es nolēmu iepriekš tos vēl nobaudīt. Vajadzēja uz ēdienu kādu brīdi gaidīt; dzerot kausu alus, iesaistījos sarunā. Vārds pa vārdam — un es dzīvoju, kā dzīvojis. Neticat? Tā nav anekdote. Es jums pastāstīšu kaut ko, par ko man vienmēr jādomā, tiklīdz dzirdu mūsu emigrantu nožēlojamo anglisko ķērkšanu. Tā mani aizkustina, jo atsauc atmiņā kādu vecu emigranti, viņa bija trūcīga, slima, bezpalīdzīga. Grasījās beigt dzīvi pašnāvībā un laikam būtu to arī izdarījusi, ja, pieliekot roku pie gāzes krāna, lai to atgrieztu, neiedomātu, cik grūti viņai nācies iemācīties angļu valodu un kā ar katru nedēļu manījusi, ka saprot to arvien labāk un labāk. Pēkšņi metās žēl smagi apgūto pamest. Šīs angļu valodas drusciņas bija viss viņas īpašums, salmiņš, kam viņa pieķērās un kas to izglāba. Man katrreiz par viņu jādomā, kad dzirdu iesācēju tramīgo, rūpīgo, atbaidošo angļu izrunu. Mani tas aizkustina. Pat pie Frīslenderiem. Komiskais nepasargā no traģiskā un traģiskais no komiskā. Paskatieties uz to brīnumskaisto meiteni, kas tur aizrautīgi stūķē iekšā ābolkūkas ar putukrējumu. Vai nav daiļa?

Es paskatījos.

— Daiļa nav īstais vārds,— es biju satriekts.— Traģiski skaista.— Paskatījos vēlreiz.— Burvīga! Ja skaistule tik alkatīgi netiesātu nost kūku, viņa varētu būt viena no tām retajām sievietēm, kuru priekšā, pašam neapzinoties, kāpēc, gribas nokrist uz ceļiem. Kāda dievišķīga seja!… Kas ir? Vai viņai būtu kupris? Neglītas kājas? Kaut kas jau laikam ar viņu nav kārtībā, ja tik dievišķīga parādība iemaldījusies pie Frīslenderiem.

— Pagaidiet, kad viņa piecelsies,— Kāns jūsmīgi čukstēja.— Meitene ir pati pilnība. Gazeles potītes. Diānas ceļgali. Augums nav kalsns, bet smuidrs. Pilnīgas, tvirtas krūtis. Brī-nummaiga āda. Nevainojamas kājiņas. Ne miņas no kādas novirzes.

Es pētoši pievērsos Kānam.

— Neticat?— viņš jautāja.— Es to labi zinu. Turklāt viņas vārds ir Karmena. Grēta Garbo un Doloresa del Rio vienā personā!

— Un…— es nepacietīgi gaidīju turpinājumu.

Kāns sagrozījās krēslā.

— Viņa ir stulba,— viņš sacīja.— Un nevis vienkārši vien stulba, bet neaprakstāmi stulba. Tas, kā viņa patlaban ķemš ābolkūku, ir jau izcils garīgo spēju process. Un nogurdina. Pēc tam viņai vajadzētu mazliet atgūties. Brītiņu nosnausties.

—Žēl,— es noteicu ne visai pārliecinoši.

— Valdzinoša!

— Kā var tik liela muļķība būt valdzinoša?

— Tāpēc, ka ir pārsteidzoša.

— Statuja ir vēl pārsteidzošāka.

— Statuja klusē. Šī runā.

— Ko viņa runā?

— Vislielākās aplamības, kādas vien var iedomāties. Neviena, lai cik mietpilsoniska, mājsaimniece nespēj ar viņu sacensties. Izcils zostiņas trulums. Man gadījās ar viņu tikties Francijā. Viņas neldzīgums bija tik leģendārs, ka sargāja viņu kā burvju apmetnis. Reiz viņai draudēja briesmas. Bija pats pēdējais brīdis laisties lapās. Gribēju palīdzēt, paņemt viņu līdzi. Viņa atteicās. Vispirms viņai vajagot ieiet vannā un tad apģērbties. Pēc tam izdomāja, ka jāsavāc visas kleitas, bez tām liedzās kustēt no vietas. Un tas viss brīdī, kad gestapo jau tuvojās. Es nebūtu pārsteigts, ja viņa vēl sagudrotu iegriezties pie friziera. Par laimi, tāda tur nebija. Taču brokastis paēst vajadzēja katrā ziņā. Es tikko noturējos, lai ar sviestmaizēm neiegāztu pa brīnumdaiļo austiņu. Viņa dabūja savas brokastis, bet es drebēju aiz satraukuma. Maizītes ar marmelādi, kas palika pāri, viņai par vari vajadzēja paņemt līdzi. Viņa tik ilgi meklēja piemērotu papīru to ietīšanai, kamēr mēs izdzirdām gestapoviešu zābaku čīkstoņu. Tad viņa bez steigas iesēdās manā mašīnā. Tai rītā es viņā iemīlējos.

— Tā, uzreiz?

— Nē, kad bijām drošībā. Viņa tā arī neko nemanīja. Baidos, ka viņa ir pat mīlestībai pārāk stulba.

— Trūkst vārdu.

— Reizēm gadījās šo to par viņu dzirdēt. Visām briesmām viņa gluži kā pasakains, slinki slīdošs burinieks izsprukusi cauri. Iekļuvusi neiedomājamās situācijās. Nekas nav noticis. Viņas pārsteidzošais dabiskums atbruņoja pat slepkavas. Domāju, ka viņa nav pat izvarota. Šeit viņa, protams, ieradās ar vienu no pēdējām lidmašīnām. Lisabonā iekāpjot pie bariņa bailēs drebošo bēgļu, viņa vienā mierā apjautājās: «Vai nebūtu jocīgi, ja lidmašīna tagad nogāztos jūrā?» Un neviens viņu nelinčoja. Turklāt viņas vārds ir Karmena. Ne Berta, ne Rute vai Elizabete — nē, Karmena!

— Ko viņa tagad dara?

— Ar svētās govs laimīgo likteni tūlīt pat dabūja manekenes darbu pie Sakša Piektajā avēnijā. Ne jau nu meklēja darbu, tas būtu pārāk nogurdinoši. Ieguva tikpat kā uz paplātes pasniegtu.

— Kāpēc viņa nefilmējas?

— Pat tam viņa ir pārāk aprobežota.

— Tas nevar būt!

— Ne vien aprobežota, bet ari inerta. Ne mazākās godkāres. Nekādu kompleksu. Apbrīnojama sieviete!

Es paņēmu gabaliņu «Frislendera» tortes. «Varvika» jau bija aiznesta no galda drošībā. «Frislendera» bija lieliska — ar mandelēm apbērta rūgtena šokolāde, iespējams, ka arī simbols. Es varēju saprast, kāpēc Kānu apbūra Karmena. Viņai dabas dots piemita tas, ko viņš bija sasniedzis ar drosmi un nāves nicināšanu. Tam, jādomā, bija nepārvarams pievilkšanas spēks.

— Es jūs saprotu, bet cik ilgi iespējams izturēt tādu aprobežotību?

Kāna sejā iegūla sapņaina izteiksme.

— Visu mūžu! Tas ir pats aizraujošākais piedzīvojums, kāds vien var būt.

— Kā jūs teicāt?

— Aizraujošākais,— viņš atkārtoja.

— Muļķība? Neaptveramā muļķība? Un tas neapnīkst?

— Nē,— Kāns arī paņēma gabaliņu «Frislendera» tortes. Viņš atdalīja to, kam bija sākuma burti «Frīs».— Kāpēc viņš nevarēja sevi nosaukt par «Lenderu»?— Kāns ieminējās.

— Gribēja visu no jauna sākt,— es atteicu.— Ne jau vienīgi ar tikko pārveidotu vecā uzvārda asti. Tas ari saprotams.

— Kāds būs jūsu uzvārds, kad saņemsiet amerikāņu pavalstniecību?

— Es atļaušos nelielu joku un par pseidonīmu paņemšu savu agrāko uzvārdu. īsto uzvārdu. Tas būs kaut kas vēl nebijis.

— Francijā es satiku kādu zobārstu. Dienu pirms izbraukšanas no Vācijas — atļauja jau bija dabūta — viņu vēlreiz steigšus izsauca uz gestapo. Izmisis viņš atvadījās no piederīgajiem. Visi bija pārliecināti, ka viņu nosūtīs uz koncentrācijas nometni. Taču viņu nopratināja vienīgi uzvārda dēļ. Ar šādu uzvārdu ebrejam neesot ko domāt doties prom. Viņa vārds bija Ādolfs Deičlands. Viņam ļāva braukt pēc tam, kad viņš bija ar mieru pieņemt uzvārdu «Lands». Franču internēto nometnē viņš attapās, ka būtu varējis izceļot arī ar gluži citādu uzvārdu.

Beidzot tika pasniegta kafija. Jutāmies kā negausas Breigeļa, vecākā, gleznā.

— Kā jums šķiet, vai Frislendera principi vēršas ari pret franču konjaku?

— Te ir «fundadors». Portugāļu vai spāņu. Pasalds, bet nekādas vainas.

Pienāca Frislendera kundze. _

— Sākas dejas, mani kungi. īstenībā jau laikam nevajadzētu — kara dēļ,— bet galu galā tāda diena bieži vis neliek svinēta. Drusku padejojot, nevienam netiks nodarīts pāri. Mūsu karavīri jau gaidīt gaida.

Mēs ieraudzījām vairākus amerikāņu virsniekus. Tie bija Frīslenderu jaunie paziņas. Paklājs viesistabā saritināts, un radās iespaids, ka Frīslendera jaunkundze, ģērbusies koši sarkanā kleitā, veda jaunu leitnantu nevis dejot, bet uz kautuvi. Leitnants nelabprāt šķīrās no abiem biedriem, kuri vēl mielojās ar saldējumu. Bet arī šos bez liekas kavēšanās aizvilka dejot divas apbrīnojami līdzīgas, skaistas un dzīvīgas meitenes.

— Tās ir dvīņumāsas Koileres,— paskaidroja Kāns,— no Ungārijas. Viena ieradās pirms diviem gadiem un taisnā ceļā no kuģa devās ar taksometru pie ārsta, kas izslavēts ar savām skaistuma operācijām. Pusotra mēneša vēlāk viņa uzradās atkal — koša, ar taisnu, uz pusi mazāku degunu un krāšņām krūtīm. Ārsta adresi viņa bija dabūjusi zināt braucot un nekavējās ne brīdi. Kad vēlāk ieradās otra dvīņumāsa, to tūlīt no kuģa aizveda pie tā paša ārsta. Ļaunas mēles melš, ka ar aizplīvurotu seju. Lai vai kā, pēc diviem mēnešiem arī viņa iznira skaistāka par skaistu, un nu abu karjerai ceļš bija vaļā. Runā, ka esot atbraukusi arī trešā māsa, bet tā atsakoties no šāda veida operācijām. Tās pašas ļaunās mēles apgalvo, ka dvīņumāsas turot viņu kaut kur ieslēgtu un turēšot tikmēr, kamēr viņa nepakļaušoties.

— Vai enerģiskās dvīņumāsas izoperēja arī uzvārdu?— es jautāju.

— Nē. Viņas apgalvo, ka Budapeštā bijušas kinozvaigznes. Bet arī šeit viņas jau paguvušas kļūt par mazām zvaigznēm nelielās lomās. Viņas tālu tiks. Ir asprātīgas un inteliģentas. Turklāt ungārietes. Kā mēdz teikt — asinīs netrūkst paprikas.

— Manuprāt, tas ir lieliski. Lieliski arī tas, ka ikviens te var vēlreiz sākt dzīvi no gala un mainīt visu, ko daba, neprasot atļauju, piešķīrusi,— seju, krūtis un, kā Zilverss saka, radu rakstus. Pat savu uzvārdu. Tā vien liekas, it kā te notiktu maskarāde, kur pieejams mūžīgās jaunības avots. Noniecinātais ienirst ūdenī un izkāpj laukā pārvērties. Es esmu par dvīņumāsām, par Varvikiem, par otrās esības brīnumu.

Pienāca Frīsienders.

— Vēlāk tiks pasniegts vēl gulašs. Rozi to gatavo. Tā ap vienpadsmitiem. Vai jūs nedejojat?

— Mums labāk par tango un seno valsi iet pie sirds ēdiens.

— Garšoja?

— Vienreizēji!

— Priecājos.— Frīsienders pielieca mums savu miklo, sarkano seju.— Tagad reti gadās par kaut ko priecāties, vai ne?

Nez vai, Frīslendera kungs!

Tā gan. Es nekad nespēju tikt vaļā no drūmas nojausmas. Nekad. Kā jūs domājat, Kāna kungs, vai es pareizi izrīkojos ar savu vārdu? Reizēm ari šai ziņā mani māc drūmas nojausmas.

— Bet kam gan gar to kāda daļa? Tas attiecas tikai uz jums, Frīslendera kungs, Kāns sirsnīgi aizrādīja.

Viņš necieta izlikšanos un kļuva ironisks, tiklīdz manīja kaut niecīgāko noslieci uz to, turpretī uz bailēm, nedrošību atsaucās ar vislielāko līdzjūtību.

— Ja uzvārds jums neder — mainiet vēlreiz.

Vai var?

—Šai svētītajā zemē tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Te pret to izturas gandrīz ar tādu pašu izpratni kā Javā. Tur, ja kādu paša uzvārds garlaiko vai kļūst pretīgs, izvēlas citu. Visiem tas liekas dabiski, un daudzi to atkārto savā mūžā vairākkārt. Kāda vajadzība stiept līdzi mūžveco Ādamu, ja jau sen esi tam pāraudzis? Turklāt ārsti uzskata, ka cilvēka organisms ik pēc septiņiem gadiem atjaunojas.

Frīslenders nomierinājies smaidīja.— Jūs esat zelta vērts, Kāna kungs!— Un gāzelēdamies devās pie citiem viesiem.

— Tur dejo Karmena,— sacīja Kāns.

Es paskatījos turp. Viņa tikko kustējās. Vienā mierā, kā sapņu sapnis, kā iznirusi no pasauļu grūtsirdības okeāna, viņa pakļāvās gara, sarkanmataina seržanta rokām. Visu acis ar $ajūsmu pievērsās viņai, taču, ja var ticēt Kānam, tad viņa pati tobrīd apsvēra ābolkūkas recepti.

— Es dievinu šo govi,— Kāns aizsmakušā balsī atzinās.

Es neatbildēju. Raudzījos uz Karmenu, uz Frīslendera kundzi, uz Kolleru dvīņumāsām ar viņu jaundarinātajām krūtīm un Frīslendera — Varvika kungu paīsajās biksēs, un man bija tik viegli ap sirdi, kā sen nebija bijis. Varbūt šī tiešām ir tā apsolītā zeme, es domāju, varbūt Kānam taisnība un te patiesi iespējams pārvērsties savā būtībā, ne vien mainīt vārdu un izskatu, varbūt tā notiek, lai gan šķiet neiespējami: neko neaizmirst un tomēr visu sākt no jauna, sublimēt, līdz sāpes aprimst, pārkausēt bez zaudējuma, bez nodevības, bez dezertē-šanas.

XI

Nākošās dienas vakarā mani sagaidīja advokāta vēstule: mana uzturēšanās atļauja pagarināta par sešiem mēnešiem. Jutos kā šūpolēs, te augšā, te atkal lejā. Pie tā bija iespējams pierast.

Advokāts rakstīja, lai nākošās dienas priekšpusdienā viņam piezvanu. Varēju iedomāties, kāpēc.

Atgriezies savā nožēlojamā hoteli, sastapu Natašu Petrovnu.

— Vai jūs gaidāt Meļikovu?— es jautāju mazliet samulsis.

— Nē, es gaidu jūs.— Viņa sāka smieties.— Mēs tik pavirši esam pazīstami, un jau tik daudz mums viens otram jāpiedod, ka tas ir gluži aizraujoši. Kādas mums tagad ir attiecības?

— Lieliskas,— es teicu.— Vismaz, liekas, satiekoties mēs negarlaikojamies.

— Vai esat jau pusdienojis?

Aši domās pārskaitīju savu naudu.

— Nē, vēl ne. Vai iesim uz restorānu «Longchamps »?

Viņa noskatīja mani no galvas līdz kājām. Man bija mugurā

jaunais uzvalks.

— Jauns!— viņa sacīja, un, sekodams viņas skatienam, es pastiepu kāju.

— Arī jaunas. Kā jums šķiet, vai esmu nobriedis restorānam «Longchamps»?

— Biju vakarvakarā restorānā «Pavillon». Diezgan garlaicīgi. Vasarā patīkamāk sēdēt svaigā gaisā. Amerikā vēl tik tālu nav tikuši. Te jau ari nav kafejnīcu.

— Ir konditorejas.

Viņa pameta uz mani greizu skatienu.

— Jā, veciem sieviešiem, no kuriem dveš sakaltušu lapu smārds.

— Man ir istabā kastrolis ar ungāru virtuvenes gatavotu Segedas gulāšu,— es teicu.— Pietiktu sešiem kārtīgiem ēdējiem. Jau vakarvakarā bija gardum gards, šodien būs vēl garšīgāks. Segedas gulašs ar ķimenēm un garšvielām uzsildīts garšo vēl labāk.

— Kur jūs tikāt pie Segedas gulaša?

— Vakar biju kādās svinībās.

— Nekad nav gadījies piedzīvot, ka no svinībām nes līdzi sešām personām gulašu. Kur tas bija?… Vai?…

Es paskatījos brīdinoši.

— Nē, ne jau vācu alus restorānā. Gulašs ir ungāru, nevis vācu ēdiens. Biju ielūgts mājas viesībās. Vakariņās ar dejām!— piebildu, lai atriebtos par viņas aizdomām.

— O, ar dejām! Jūs, liekas, esat lieliski iedzīvojies.

Man nebija patikas ļaut sevi vēl vairāk nopratināt.

— Tā tas ir tur pieņemts,— es paskaidroju.— Vientuļiem vecpuišiem, kas pamesti savam liktenim nožēlojamās viesnīcās, gādīga mājasmāte dod līdzi bļodu ar gulašu. Tur būtu pieticis veselai karavīru rotai. Turklāt man un manam draugam vēl tika marinēti gurķi un plātsmaize ar ķiršiem. Maltīte dievieml Diemžēl viss auksts.

— Vai tad nevar uzsildīt?

— Kur?— es sacīju.— Man istabā ir tikai maza elektriskā kafijas kanna, vairāk nekas.

Nataša sāka smieties.

— Ceru, ka jums nav istabā ari oforti, ko rādīt savām apmeklētājām!

— Neesmu par to vēl domājis. Kā tad paliek, vai negribat uz «Longchamps»?

— Nē. Jūs tik kārdinoši aprakstījāt gulašu… Drīz atnāks Meļikovs,— sacīja Nataša.— Viņš mums droši vien varēs palīdzēt. Pastaigāsimies tikmēr kādu pusstundu pa pilsētu. Neesmu šodien vēl laukā bijusi. Droši, ka jūsu gulašam nepieciešama kārtīga ēstgriba.

— Labi.

Mēs klaiņojām pa ielām. Nami likās peldam sārtenā gaismā. Veikalos iedegās ugunis. Nataša atzinās, ka viņa slimojot ar «kurpju kompleksu». Neesot iespējams paiet garām apavu veikalam. Ari tad, ja pirms stundas jau skatlogu apskatījusi, atpakaļceļā jāpārliecinoties, vai nav kaut kas mainījies.

— Traka, vai ne?

— Kāpēc?

— Nekas taču nevar būt mainījies. Esmu iepriekš visu aplūkojusi.

— Gadās ari kaut ko palaist garām neievērotu. Turklāt veikala īpašnieks varēja mainīt dekorācijas.

— Pēc veikala slēgšanas?

— Kad tad? Kamēr veikals vaļā, viņam jātirgo.

Viņa pameta uz mani ašu mirkli.

— Jūs…— viņa pabungāja ar pirkstgaliem sev pa deniņiem.— Jāteic, man tiešām gadījies redzēt, kā maina skatlogu noformējumu. Jūs taču zināt, kā tas notiek: visi bez skaņas, vienās zeķēs ložņā pa logu un izliekas neredzam garāmgājējus, kas palikuši stāvam un skatāmies.

Viņa parādīja, kā tas notiek.

— Un kā tad ir modes salonos?— es pajautāju.

— Tas ir mans amats. Ar to man līdz vakaram pietiek atliku likām.

Mēs bijām pienākuši gandrīz pie Kāna veikala. Man iešāvās prātā — varētu palūgt Kānam, lai aizdod elektrisko plītiņu. Biju pārsteigts, ka viņš vēl atradās veikalā.

— Vienu mirklīti,— es teicu Natašai,— te mēs atrisināsim mūsu vakariņu problēmu.

Es atvēru durvis.

— Jūs nākat kā saukts!— sacīja Kāns, vērodams man aizmugurē Natašu.— Vai jūs nevedīsiet dāmu iekšā?

— Ne prātā nenāk,— es atteicu.— Gribēju tikai no jums aizņemties elektrisko plītiņu.

— Tūlīt?

— Tūlīt.

— Nekas neiznāks. Man pašam vajadzīga. Šodien pa radio ir boksa čempionāta pēdējais atlases mačs. Gaidu Karmenu uz vakariņām. Viņai jābūt kuru katru brīdi. Nokavējusi jau četrdesmit piecas minūtes. Par laimi, uzsildītajam gulašam tas nekaitē.

— Karmena?— es pārjautāju, raudzīdamies uz Natašu, kas pēkšņi viņā pusē skatlogam rādījās tik iekārojama un svešāda, it kā atrastos simtiem kilometru tālu.— Karmena,— es atkārtoju.

— Ja. Kapec jus nevarētu palikt te? Mes kopa paēstu vakariņas un tad noklausītos reportāžu par boksu.

— Lieliski,— es piekritu.—Ēdiena jau pietiks.

— Un ir pat gatavs.

— Bet kur mēs ēdīsim? Četriem cilvēkiem jūsu istaba ir pārāk maza.

— Veikalā.

— Veikalā?

Es izgāju pie joprojām tāluma apņemtās, skatloga atspīdumā pelēcīgā sidrabā mirguļojošās Natašas. Kad nostājos līdzās, man radās savāda sajūta, it kā viņa kļuvusi man tuvāka. Gaismas, ēnu un atspoguļojuma ilūzija — pagalam apmulsis, nodomāju.

— Mēs esam ielūgti vakariņās,— es teicu.— Un uz boksa sacīkstēm!

— Un gulašs?

— Uz gulašu arī,— es piebildu.

— Kā tad tā?

— Gan redzēsiet.

— Vai tad jums visapkārt pilsētā paslēptas bļodas ar gulašu?— viņa izbrīnījusies jautāja.

— Tikai stratēģiski svarīgos punktos.

Es ieraudzīju Karmenu nākam. Viņai bija mugurā gaišs lietusmētelis, cepures nebija. Kāns iznāca pretī. Pamanīju, kā Nataša zibenīgi noskatīja Karmenu. Karmenai tas ne prātā nenāca. Viņa nemaz ar nejutās pārsteigta. Vakarblāzmas atsar-kumā viņas melnie mati izskatījās kā hennas iekrāsots mākonis.

— Esmu mazliet nokavējusies,— viņa vienā mierā paskaidroja.— Nav jau svarīgi, vai ne? Gulašam nekas nenotiks. Vai esat arī no ķiršu cepuma kādu gabalu paņēmis līdzi?

—Ķiršu, biezpiena un ābolu maizes,— sacīja Kāns.—Šodien priekšpusdienā saņēmu veselu paku, atsūtītu no “Frīslende-ru neizsmeļamiem virtuves krājumiem.

— Un pat vodka te ir,— ievēroja Nataša.— Pārsteigums pēc pārsteiguma.

Patiesi, gulašs bija vēl garšīgāks nekā iepriekšējā dienā. Jau tāpēc vien, ka mēs to baudījām, ērģeļu skaņu pacilāti. Kāns bija ieslēdzis radioaparātu, jo negribēja nokavēt boksa pārraidi, un mēs klausījāmies vēl iepriekšējo programmu. Savādi gan, bet Johans Sebastiāns Bahs gluži labi iederējās pie Segedas gulaša, lai gan man šķita, ka Ferencs Lists būtu vairāk piemērots. Lai vai kā, parastais gulašs ar Bahu nebūtu bijis iespējams. Marinētos gurķus ēdām ar pirkstiem un gulašu ar karotēm. Ārpusē pie vitrīnas bija apstājušies daži garāmgājēji, kas gribēja noklausīties boksa sacīkšu pārraidi, un vienaldzīgi noraudzījās uz mums. Mums viņi izskatījās pēc akvārija zivtiņām, un mēs droši vien tādi paši likāmies viņiem.

Pēkšņi pie durvīm kāds spēcīgi pieklauvēja. Mēs ar Kānu jau nodomājām, ka tā būs policija,— taču tas bija tikai viesmīlis no restorāna pāri pretī. Viņš atnesa četras dubultporcijas spirtota dzēriena.

— Kas to pasūtīja?— jautāja Kāns.

— Kāds plikpaurains kungs. Viņš laikam pa logu ieraudzīja, ka jūs dzerat vodku un pudele gandrīz tukša.

— Kur viņš ir?

Viesmīlis paraustīja plecus.

—Šīs glāzītes ar vodku ir samaksātas. Pēc glāzītēm atnākšu vēlāk.

— Tad atnesiet vēl četras.

— Labi.

Mēs pacēlām glāzes pret svešajiem cilvēkiem laukā.

Reklāmu izklaidus gaismā es saskaitīju vismaz piecus plikpaurus. Nebija iespējams saskatīt mūsu labvēli. Tāpēc mēs darījām tā, kā darīt gadās reti un ko dara labprāt: pacēlām glāzes pret un par anonīmo cilvēci. Cilvēce atbildēja, pabungā-jot ar pirkstiem pa loga rūti.

Ērģeļmūzika apklusa. Kāns pagrieza radio vēl skaļāk un sāka izsniegt dažādās ceptās maizītes. Viņš atvainojās, ka nav uzvārījis kafiju — tad vajadzētu uzskriet augšā pēc kafijas kārbas, bet sākās pirmais raunds.

Sacensības beidzās. Nataša Petrovna pasniedzās pēc savas glāzītes. Kāns likās mazliet noguris — bija pārāk aizrautīgi dzīvojis līdzi mačam. Karmena gulēja — mierīgi, bezrūpīgi.

_Vai es neteicu?— pasmaidīja Kāns.

_Lai guļ,—čukstēja Nataša.— Man tagad jāiet. Liels paldies par visu. Arlabunakti. ^

Mēs izgājām lauka, uz miklas ielas.

_Viņam droši vien gribas palikt ar savu draudzeni divatā.

_Neesmu par to pārliecināts.

_Kāpēc? Viņa ir ļoti skaista.— Nataša iesmējās.— Nomācoši skaista. Tik skaista, ka citiem var rasties mazvērtības komplekss.

— Vai tāpēc jūs gājāt prom?

— Nē, tāpēc es paliku. Man patīk skaisti cilvēki. Lai gan dažreiz tas mani skumdina.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka skaistums nav paliekošs. Vecums grezno tikai nedaudzus. Tam droši vien vajadzīgs kaut kas vairāk nekā skaistums.

Mēs gājām pa ielu. Snaudošie skatlogi bija lētu modes preču pārpilni. Daži delikatešu veikali vēl bija atvērti.

— Savādi,— es teicu.— Nekad vēl neesmu domājis, kā tas ir, kad pienāk vecums. Laikam jau biju tik ļoti aizņemts ar domām, kā izdzīvot, ka nekas cits nebija prātā.

— Es ne par ko citu nedomāju,— Nataša smējās.

— Droši vien ar mani būs tāpat — Meļikovs apgalvo, ka izprast to nevarot nekad.

— Meļikovs vienmēr bijis vecs.

— Vienmēr?

— Vienmēr pārāk vecs sievietēm. Un tas jau ir vecums, varbūt ne?

— Kā nu uz to skatās.

— Domāju, ka tā tas ir. Viss cits ir tikai rezignācija, slēpjoties aiz skaistiem vārdiem. Vai jums tā neliekas?

— Varbūt. Nezinu. Nevaru šobrīd ari iedomāties, kā tas ir.

Viņa pameta uz mani ašu mirkli.

— Bravo!— viņa pasmaidīja, paņemdama mani zem rokas.

Es norādīju pa kreisi.

— Tur ir apavu veikals. Vēl apgaismots. Vai paskatīsimies?

— Katrā ziņā.

Mēs pārgājām pāri ielai.

— Cik pilsēta ir liela!— viņa iesaucās.— Tai nav ne gala, ne malas! Vai jums patīk Ņujorka?

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka man ļauj te palikt. Vienkārši, vai ne?

Viņa raudzījās manī, kaut ko pārdomādama.

— Vai ar to pietiek?

— Pietiek mazai laimei. Primitīva cilvēka laime — pajumte un uzturs.

— Vai ar to pietiek?— viņa atkārtoja.

— Sākumam pietiek. Dažādi piedzīvojumi, ja kļūst par paradumu, var pamatīgi apnikt.

Nataša sāka smieties.

— Pieticīga laimīte, jā? Jūs gan protat izlikties. Neticu nevienam jūsu vārdam.

— Es arī. Bet reizēm mierinu sevi ar šādiem teicieniem.

Viņa atkal iesmējās.

— Lai nepadotos izmisumam, vai ne? O, cik man tas labi pazīstams!

— Kurp mēs tagad dosimies?— es jautāju.

— Lielas pilsētas liela problēma. Viss ātri apnīk.

— Kā būtu ar «El Morocco»?

Viņa maigi paspieda man elkoni.

— J ums šodien prātā tikai miljonāru lokāli — it kā jūs būtu bagāts apavu fabrikants.

— Man taču jāparāda sabiedrībai savs jaunais uzvalks.

— Mani ne?

Es sargājos kaut ko atbildēt.

Mēs iegājām «Morocco» mazajā zālē, nevis lielajā ar zvaigžņotajiem griestiem un svītrainajiem zebras dīvāniem. Mazajā zālē Karls Invalds spēlēja vīniešu dziesmas.

— Ko jūs vēlētos?— es jautāju.

—«Maskavas trijjūgu».

— Kas tas tāds?

—«Maskavas trijjūgs». Vodka, ingvera alus un citrona sula.

Ļoti atspirdzinoši.

— To es arī nogaršošu.

Pametusi kurpes uz grīdas, Nataša ar kājām uzrausās uz dīvāna.

— Es neaizraujos ar sportu,— viņa teica.— Nemaz kā amerikāniete. Neprotu ne jāt, ne peldēt, ne tenisu spēlēt.

Labāk ērti iekārtojos kaut kur mīkstā sēdeklī un noņemos ar tērgāšanu.

— Ko jūs vēl darāt?

— Esmu sentimentāla, romantiska un neciešama. Jūsmoju par lētu romantiku. Jo lētāka, jo labāk. Kā garšo «Maskavas trijjūgs»?

— Lieliski.

— Un Vīnes dziesmas?

— Arī lieliski.

— Labi gan. — Viņa apmierināti atslējās dīvāna stūrī.

— Reizēm ir pilnīgi nepieciešami ļauties milzīgam sentimentalitātes uzplūdam, kurā nenovēršami nogrimst jebkura piesardzība un labā gaume. Vēlāk tad var nopurināties sauss un krietni izsmieties. Darīsim tā?

— Es jau tā daru.

Viņā bija kaut kas no rotaļīga un tomēr skumja kaķēna. Ari sejiņa bija atbilstoša, pelēkas acis un kupli mati.

— Sāksim tūlīt pat,— viņa teica.— Esmu nelaimīgi iemīlējusies, neiedomājami vīlusies, vientuļa, ilgojos pēc mierinājuma, neko nevēlos vairs zināt un patiesi nesaprotu, kāpēc vēl dzīvoju. Vai pietiks?— Viņa iedzēra krietnu malku un nogaidoši raudzījās manī.

— Nē, tās ir tikai netīkamas detaļas.

— Arī tas, ka nezinu, kāpēc dzīvoju?

— Kurš to zina? Un zinot dzīve kļūst vēl sarežģītāka. Vai jūs to gribētu?

Viņa cieši manī noskatījās.

— Vai jūs nopietni?

— Protams, ne. Mēs gvelžam niekus. Vai tā nebija norunāts?

— Ne gluži. Tā, pa pusei.

Pie galda pienāca pianists un sasveicinājās ar Natašu.

— Kari,— sacīja Nataša,— lūdzu, nospēlējiet to dziesmu no «Grāfa Luksemburga».

— Labprāt

Karls sāka spēlēt. Viņš bija lielisks pianists un ļoti labi dziedāja. «Mīļais draugs, vairs nesapņo par zvaigznēm… Mirgo tās aiz neredzamām tālēm…»

Nataša sajūsmināta klausījās. Skaista melodija. Teksts, kā parasti, banāls.

— Kā jums liekas?— jautāja Nataša.

— Mietpilsonība.

Mirkli padomājusi, viņa teica:

— Tad jau jums vajag patikt. Tāpat kā pieticīgā laimīte, ko jūs tik augstu vērtējat.

Maita, nav uz mutes kritusi, es nodomāju.

— Vai tad viss bez žēlastības jākritizē?— viņa pēkšņi maigā balsī apjautājās.— Nevarat no tā tikt vaļā? Jums tik ļoti bail?

Tad arī jautājums Ņujorkas naktsklubā! Ēs dusmojos uz sevi tāpēc, ka viņai bija taisnība. Kā tāds stulbenis atbildēju ar īsti vāciski precīzu domu formulējumu, lai gan pašam tas derdzās.

Vēl tikai trūka, lai būtu nolasījis lekciju par izpriecu lokāliem no senatnes līdz jaunākajiem laikiem, it īpaši pievēršoties dejas zālēm un naktsklubiem kopš Pirmā pasaules kara.

—Šī dziesma man atsauc atmiņā sen pagājušos laikus pirms kara,— es teicu.— Tā ir ļoti veca ārija, mans tēvs, šķiet, to jau prata. Liekas, viņš to reizēm dziedāja. Tēvs bija augumā kalsns, viņam patika senlaiku priekšmeti, veci dārzi. Esmu šo dziesmiņu bieži dzirdējis. Salkana operetes dziesmiņa, bet Vīnes priekšpilsētu krēslainajos dārzos un ciematos, kur sveču gaismā zem augstajām lazdām un kastaņām dzer jauno vīnu, tā vairs neliekas salkana. Sveču gaismā, klusinātas stīgu mūzikas pavadīta, maigas nakts krēslībā tā kļūst smeldzīga. Nekā no mietpilsonības, to es tāpat vien pateicu. Sen nebiju to vairs dzirdējis. Tolaik dziedāja vēl citu —«Kad neskanēs mums mūzika un nedzirkstīs vairs vīns». Tā bija pēdējā, ko dzirdēju vēl īsi pirms kara.

— Karls to droši vien zina.

— Man lāgā negribētos to vairs klausīties. Tā bija pēdējā, ko es dzirdēju, iekams nacisti ieņēma Austriju. Pēc tam atskanēja vairs tikai marši.

Nataša kādu brīdi paklusēja.

— Karls to āriju no «Grāfa Luksemburga» atkārtos vēl dažas reizes. Ja gribat, pateiksim, lai viņš to nedara.

— Viņš taču nupat to izpildīja.

— Kad esmu te, viņš to spēlē vairākiem lāgiem.

— Bet mēs te esam jau reiz bijuši. Tad es to nedzirdēju.

— Tad viņam bija brīvs vakars. Spēlēja kāds cits.

— Es to klausos ar tādu pašu patiku kā jūs.

— Tiešām? Tā neizraisa jums skumjas atmiņas?

— Kā lai saka. Beigu beigās, ja gribat, visas atmiņas ir skumjas, jo saistītas ar pagājušo.

Viņa vērojoši manī noskatījās.

— Vai nebūtu laiks jaunam «Maskavas trijjūgam»?

— Katrā ziņā.

Tagad bija mana reize pavērot Natašu. Viņai bija ļoti maz no Karmenas traģiskā skaistuma, toties mazajā sejā un acīs dzīvi atspoguļojās modrs gars, mainoties ar šķelmīgu, trāpīgu un agresīvu humoru un pēkšņu, pārsteidzošu maigumu.

— Ko jūs tā manī skatāties?— pārsteigta un aizdomu pilna viņa jautāja.— Vai man deguns spīd?

— Nē. Es tikai domāju, kāpēc jūs esat tik laipna pret apkalpotājām un pianistiem un tik agresīva pret draugiem.

— Tāpēc, ka viesmīļi ir bezpalīdzīgi.— Viņa pavērās manī.— Vai es tiešam esmu tik agresīva? Jeb jūs esat parak jūtīgs?

— Domāju gan, esmu pārmērām jūtīgs.

Viņa iesmējās.

— Jūs tā nemaz ar nedomājat. Neviens, kurš tāds ir, tam netic. Vai jūs ticat?

— Tomēr.

Karls otrreiz sāka āriju no «Grāfa Luksemburga».

— Es jūs brīdināju,— sacīja Nataša.

Vairāki cilvēki ienākot sveicināja viņu. Arī iepriekš jau ar viņu sasveicinājās. Ka viņai bija daudz paziņu, to jau biju ievērojis. Tad pie galdiņa pienāca divi un uzsāka ar viņu sarunu. Es stāvēju līdzās, un pēkšņi radās sajūta, kāda mēdz būt tad, kad maza lidmašīna iekrīt gaisa bedrē. Pamats zuda zem kājām, viss līgojās un grima, zaļzilsvītrotās sienas, daudzās galvas un sasodītā mūzika svārstījās — tikpat kā acumirklīgs līdzsvara zudums. Tā nebija vodkas, nedz arī gulaša vaina, jo gulašs bija pārāk labs un vodkas pārāk maz. Laikam tās būs bijušas atmiņas par Vīni, es sarūgtināts domāju, par Vīni un manu mirušo tēvu, kurš nepaguva laikus aizbēgt. Skatiens apstājās pie flīģeļa un Karla Invalda, redzēju viņa pirkstus uz taustiņiem, bet tikpat kā neko nedzirdēju. Tad sienas pamazām nostājās mierā. Es dziļi ievilku elpu, man šķita, ka esmu atgriezies no tāla ceļojuma.

— Pārāk daudz ļaužu,— sacīja Nataša.— Ap šo laiku beidzas teātru izrādes. Vai iesim?

Beidzas teātru izrādes, es domāju, un pusnaktī naktsklubi pildās ar miljonāriem un suteneriem, un ir karš, un kaut kur pa vidu mētājos es. Smieklīgas un netaisnas domas, jo daudzi, kas sēdēja pie galdiņiem, bija formas tērpos, un nav pamata aizdomām, ka tie visi būtu aizmugures žurkas, droši vien to vidū bija ari frontinieki atvaļinājumā, bet tobrīd man nebija ne mazākās vēlēšanās domāt par taisnīgumu. Mani smacēja nevarīgas dusmas.

Spraukdamies pa šauro eju gar tualetēm un garderobēm, starp smiekliem un sveicināšanos, tikām laukā. Siltajā un miklajā ielā. Durvju priekšā stāvēja taksometru rinda. Portjē atvēra kādas mašīnas durtiņas.

— Nevajag,— sacīja Nataša,— es dzīvoju tepat netālu.

Satumsa arvien vairāk. Pienācām pie nama, kur viņa dzīvoja.

— Man patīk šādas naksnīgas sarunas par visu un neko,— viņa pastaipījās kā kaķis.— Protams, ko es jums teicu, nav taisnība.

Ielas luktura spožā gaisma izcēla viņas seju.

— Protams, nav,— es piekritu, joprojām bezpalīdzīgi nikns, ka žēloju pats sevi. Es apskāvu viņu, noskūpstīju un gaidīju, ka tikšu atgrūsts kā vulgārs nekrietnelis. Viņa to nedarīja, tikai savādi, piesardzīgi manī nolūkojās, brīdi pastāvēja, tad klusēdama iegāja namā.

XII

Atgriezos no gājiena pie advokāta. Betija Šteina bija man iedevusi simt dolārus, lai es varētu nokārtot pirmo iemaksu. Raudzīdamies uz pulksteni ar dzeguzi, es mēģināju kaulēties, taču advokāts, sentimentalitātes neskarts, palika ciets kā krams. Es pat aizgāju tiktāl, ka pastāstīju šo to no savas dzīves pēdējiem gadiem. Zināju, ka šo to viņš ir jau dzirdējis, tas bija nepieciešams, lai dabūtu manas uzturēšanās atļaujas pagarinājumu, bet domāju, ka dažas detaļas nenāks par ļaunu un noskaņos viņu labvēlīgāk. Pieci simti dolāru bija man ļoti liels parāds.

— Pačīkstiet labi žēlabaini,— ieteica Betija Šteina.— Varbūt līdzēs. Un turklāt nekas jau nav sagudrots.

Nekas nelīdzēja. Advokāts paskaidroja, ka viņš mani tikpat kā apdāvinājis, viņa parastais honorārs esot ievērojami augstāks. Arī norādījums uz emigrantu bez līdzekļiem neko nepanāca. Es viņu tikai sasmīdināju.

— Tādi emigranti kā jūs ierodas Amerikā katru gadu pāri par simt piecdesmit tūkstošiem. Te jūs neesat nekāds aizkustinošs izņēmums. Ko jūs gribat? Esat spēcīgs, vesels, esat jauns. Tā uzsākuši visi mūsu miljonāri. Un, kā es dzirdu, jūs esat trauku mazgāšanas stadijai jau ticis pāri. Jūsu stāvoklis nav no ļaunajiem. Vai zināt, kas ir ļauni? Būt nabagam, būt vecam, būt slimam un būt ebrejam Vācijā! Tas ir ļauni! Un tagad good bye! Man ir svarīgākas darīšanas. Neaizmirstiet laikus atnest nākošo maksājumu!

Jutos pateicīgs, ka viņš nepieprasīja papildu honorāru par to, ka uzklausījis mani.

Lēnām klimtu pa pilsētu, ko apņēma gaiša, rosīga rīta dūmaka. Starp spožajiem mākoņiem spraucās saule. Nospodrināti laistījās automobiļi, un Centrālais parks bija bērnu klaigu pārpilns. Pie Zilversa biju fotogrāfijās redzējis Pikaso Parīzes gleznas, kur bija līdzīgi skati. īgnums uz advokātu pagaisa, tas jau arī bija tikai īgnums par paša pieticīgo, nožēlojamo lomu, kādu biju uzņēmies. Viņš redzēja man cauri, un viņam bija taisnība. Es nespēju pat dusmoties uz Betiju, kura man bija ieteikusi ieželinat advokatu. Man pašam vajadzēja izlemt, vai sekot viņas padomam.

Es gāju gar baseinu ar juras lauvām, ari tās laistījās siltajā saulē kā pulētas bronzas dzīvas figūras. Tīģeri, lauvas un gorillas atradās savos būros zem klajām debesīm. Zvēri nemierīgi snāja šurp un turp, raudzīdamies apkārt ar savām caurspīdīgajām berila acīm, kas neredzēja neko un redzēja visu. Gorillas spēlēdamies mētājās ar banānu mizām. Es neļāvos ne mazākai sentimentālai līdzjūtībai. Zvēri neizskatījās odu un slimību nomocīti, izbadējušies laupījuma tīkotāji, drīzāk tie atgādināja rāmus, labi paēdušus pensionārus rīta pastaigā. Ja dabā visa dzinulis ir bailes un bads, tad šeit zvēri to nepazina, toties pazina esības vienmuļību. Bet kas lai zina, kam viens vai otrs ir vairāk pa prātam? Dzīvniekiem, tāpat kā cilvēkiem, ir savi paradumi, ar kuriem ir cieši saistīti, un no paraduma līdz vienmuļībai ir tikai viens solis. Sacelšanās visur notiek reti. Man neviļus ienāca prātā Nataša Petrovna un mana teorija par pieticīgo laimīti. Viņa nebija no tām, kas saceļas, un es loloju domas par pieticīgo laimi vienīgi kā kontrastu ar savu tagadējo dzīvi. Mēs abi bijām bez pamata zem kājām. Likteņa mētāti, reizēm kaut kur piemetamies, lai atvilktu elpu. Bet vai tā bez liekas plātīšanās nedarīja visi dzīvnieki?

Es apsēdos terasē un pasūtīju kafiju. Man bija pieci simti dolāru parāda un četrdesmit dolāru kapitāla. Toties biju brīvs, vesels un, kā advokāts apgalvoja, ceļā uz to, lai kļūtu miljonārs. Izdzēru vēl tasīti kafijas un jutos kā vasaras rītā Luksemburgas dārzā Parīzē. Toreiz izlikos pastaigājamies, lai nepiesaistītu policijas uzmanību. Šodien es palūdzu garāmejošam policistam uguni cigaretei un saņēmu to.

Luksemburgas dārzs atsauca man atmiņā dziesmiņu no operetes «Grāfs Luksemburgs». Bet, kad es to klausījos, bija nakts, un tagad gaiša, vējaina diena. Dienā viss izskatās savādāk.

* * *

— Kur jūs bijāt pazudis? Veselu mūžību nerādījāties!— sacīja Ziiverss.— Vai tad tik daudz laika vajag, lai samaksātu advokātam!

Biju pārsteigts. Kur palicis augstākās sabiedrības cilvēks, kam es gan arī nekad nebiju ticējis? Patlaban saspringts, nervozs, to pārāk neizrādīdams, viņš ašiem soļiem, mazliet sagumis, staigāja pa istabām. Pat sejā pārvērties. Izzudis vaibstu viegli apaļīgais

gludenums. Nupat es redzēju plēsoņu, kurš uzglūn laupījumam. Sava veida salona leopards, kas grasās uzklupt medījumam.

— Ja nav ar ko maksāt, tad reizēm vajag arī vairāk laika.

Zilverss palaida teikto gar ausīm.

— Nāciet tagad, mums maz laika. Jāpārvieto gleznas.

Mēs iegājām telpā ar molbertiem. Zilverss iznesa no blakus istabas divas gleznas.

— Pasakiet bez apdoma — kuru jūs pirktu?

Tās atkal bija divas Degā gleznas ar dejotājām. Abas bez ietvariem.

— Ašāk, ašāki— mudināja Zilverss.

Es norādīju uz kreiso.

—Šo.

— Kāpēc? Tā taču ir mazāk izstrādāta.

Es paraustīju plecus.

— Man patīk labāk. Pamatot tā ar rāvienu nevaru. To jau jūs zināt daudz labāk nekā es.

— Protams, zinu labāk,— nepacietīgi izmeta Zil-verss. — Nāciet, iekams ierodas pircējs, mums abas jāierāmē.

Viņš parādīja man blakus telpā vairākus rāmjus. Es dažus iznesu.

— Normāla lieluma,— viņš murmināja.—Šīs te derēs. Mums nav vairs laika izmēģināt.

Rāmjos gluži pārsteidzoši gleznas pārvērtās. Skats, kas likās telpā izplūstam, pēkšņi apbrīnojamā veidā savācās. Darbi šķita nobeigtāki.

— Gleznas vajag rādīt tikai ierāmētas,— paskaidroja Zilverss.— Vienīgi antikvāri spējīgi tās novērtēt bez rāmjiem. Pat muzeju direktoriem ne katrreiz tas ir pa spēkam. Kuru rāmi jūs ņemtu?

—Šo te.

Zilverss atzinīgi paskatījās uz mani.

— Jums nav slikta gaume. Bet mēs ņemsim citu. Šo.— Viņš iebāza dejotājas platā, griezumiem bagātīgi izrotātā rāmī.

— Vai nav pārāk grezns gleznai, kas nav līdz galam nostrādāta?— es jautāju.

— Tieši otrādi, rāmis nekad nevar būt pietiekami grezns gleznai, kas nav pabeigta.

— Saprotu. Tas nosedz.

— Izceļ. Rāmis ir tik nobeigts, ka glezna ari liekas nobeigta. Rāmjiem ir ļoti liela nozīme,— pamācīja Zilverss, iesēzdamies ērtāk. Biju jau vairākkārt ievērojis, ka viņam patīk skolmeista-rīgs tonis.— Ir antikvāri, kas taupa uz rāmjiem; iedomājas, ka pircējs to nemana. Rāmji ir dārgi, un šādi tādi presēti, apzeltīti ģipša krāmi pirmajā brīdī liekas līdzīgi īstajiem rāmjiem, bet tikai pirmajā brīdī.

Es piesardzīgi pielāgoju pirmajai Degā gleznai rāmi. Tikmēr Zilverss meklēja nākošo otrai gleznai.

— Jūs tomēr rādīsiet abas?— es jautāju.

Viņš pasmīkņāja.

— Nē. Otro gleznu es paturēšu rezervē. Nekad nevar zināt, kas būs. Abas gleznas ir absolūti šķīstas. Nekad nevienam nav rādītas. Pircējs, kas ieradīsies šodien, dzīrās nākt tikai parīt. Aizmuguri atstāsim, kā ir, nav laika vairs to apstrādāt. Atlociet tikai naglas, lai turas.

Es atnesu otru rāmi.

— Vai nav skaists?— jautāja Zilverss.— Luī Piecpadsmitais — bagātīgs un krāšņs. Gleznas vērtība pieaug par saviem pieciem tūkstošiem dolāru. Vismaz! Pat Van Gogs gribēja, lai viņa gleznas tiktu pirmklasīgi ierāmētas. Degā gan savas ierāmēja vienīgi ar balti nokrāsotām līstēm. Bet var jau būt, ka viņš bija skops.

Un varbūt viņam nebija pietiekami naudas, es nodomāju. Van Gogam tās droši nebija pietiekami, savas dzīves laikā viņš nebija varējis pārdot nevienu gleznu, viņu nedaudz pabalstīja brālis.

Gleznas bija ierāmētas. Zilverss norādīja vienu ienest blakus istabā.

— Otru uzkariniet manas sievas guļamistabā.

Pārsteigts paskatījos uz viņu.

— Jūs pareizi sapratāt,— viņš teica.— Es iešu līdzi, nāciet.

Zilversa kundzei bija piemīlīga, ļoti sievišķīga guļamistaba.

Pie sienām daži zīmējumi un pasteļgleznas. Zilverss noskatījās uz tām, kā pulkvedis nopēta karavīru rindas.

— Paņemsim to Renuāra zīmējumu nost un uzkārsim tur Degā. Renuāru savukārt novietosim virs tualetes galda, Bertas Moriso zīmējumu aizvāksim pavisam prom. Aizkaru pa labi aizvilksim līdz pusei. Mazliet vairāk… tā, tagad gaisma labi krīt.

Viņam bija taisnība. Zeltītā gaisma ar pusē aizvilkto aizkaru piešķīra gleznai siltu valdzinājumu.

— Stratēģija,— aizrādīja Zilverss,— ir jau puse no panākuma. Iesim.

Viņš instruēja mani stratēģijas jautājumos. Gleznas, kuras viņš grasījās rādīt, man vajadzēšot ienest istabā ar molbertiem. Pēc ceturtās vai piektās gleznas viņš lūgšot man atnest no kabineta Degā. Tad man vajadzēšot viņam atgādināt, ka glezna atrodoties Zilversa kundzes guļamistabā.

— Runājiet franciski pēc sirds patikas,— viņš pamācīja.— Bet, kad es prasīšu atnest to gleznu, atbildiet angliski, lai pircējs saprastu.

. Pie durvīm atskanēja zvans.

— Tur jau viņš ir!— iesaucās Zilverss.— Gaidiet te, augšā, kamēr es jūs pasaukšu.

Iegāju telpā, kur cita pie citas koka statņos atradās gleznas, un apsēdos uz krēsla. Zilverss kāpa lejā pretī apmeklētājam. Telpā bija mazs, aizrestots lodziņš ar pienstikla rūti. Man radās sajūta, ka atrodos cietuma kamerā, kur pārmaiņas pēc noliktas vairāku simttūkstoš dolāru vērtībā gleznas, kas piešķīra kamerai citu noskaņu. Blāvā gaisma atsauca atmiņā kameru Šveicē, kur biju reiz nosēdējis divas nedēļas nelegālas uzturēšanās dēļ, bez dokumentiem — parastais emigrantu pārkāpums. Kamera bija tikpat tīra un kārtīga, es būtu labprāt tanī palicis vēl ilgāk: ēdiens bija labs un kamerā silts. Taču pēc divām nedēļām kādā vētrainā naktī mani aiztransportēja uz Anmasu, uz Francijas pierobežu, kur atvadoties saņēmu cigareti un dunku mugurā: «Marš, uz Franciju! Un lai tavas smakas vairs nebūtu Šveicē!»

Laikam biju iesnaudies. Pēkšņi iešķindējās zvaniņš. Dzirdēju Zilversu ar kādu sarunājamies. Iegāju istabā. Tur sēdēja smagnējs vīrietis ar atļukušām, sarkanām ausīm un mazām sivēnactiņām.

— Msjē Ros,— svepstēja Zilverss,— lūdzu, atnesiet to gaišo Sisleja ainavu.

Es atnesu un noliku uz molberta. Zilverss ilgu laiku nebilda ne vārda, viņš vēroja pa logu mākoņus.

— Vai patīk? — viņš pēc brīža garlaikoti apvaicājās.

— Viens no Sisleja labākajiem darbiem. Plūdi — tas, pēc kā ikviens tīko.

— Mēsls,— pircējs novilka, vēl vairāk nogarlaikojies nekā Zilverss.

— Arī kritika,— Zilverss sarkastiski pasmīnēja.— Msjē Ros,— viņš uzrunāja mani franču valodā,— aiznesiet šo lielisko mākslas darbu.

Es brīdi pavilcinājos, gaidīdams, ko tagad man Zilverss liks ienest. To viņš nedarīja, un es izgāju ar gleznu laukā, bet vēl dzirdēju Zilversu sakām:

— Jūs šodien neesat īstā noskaņā, Kupera kungs. Atliksim uz citu reizi.

Tas nu gan ir slīpēts, es nodomāju krātuves blāvajā gaismā, tagad būtu Kupera reize kaut ko uzsākt. Kad pēc kāda laika man atkal vajadzēja nest un uzstādīt gleznas citu pēc citas, abi smēķēja cigārus, ar kuriem Zilverss mēdza cienāt pircējus. Tad pienāca brīdis manai replikai.

— Degā gleznas nav šeit, Zilversa kungs,— es teicu.

— Protams, ir. Tai jābūt te.

Es piegāju klāt, pieliecos pie viņa un pietiekami sadzirdami čukstēju:

— Glezna ir augšā, pie Zilversa kundzes…

— Kur?

Es atkārtoju franču valodā, ka glezna ir pie Zilversa kundzes, viņas guļamistabā.

Zilverss ieplāja sev pa pieri.

— Ak, jā, pavisam aizmirsu. Nu, tad nekā nevar darīt…

Mana apbrīna par viņu auga augumā. Viņš atkal uzgrūda

iniciatīvu Kuperam. Viņš nelika man atnest gleznu, neapgalvoja arī, ka glezna domāta sievai vai pat viņai jau pieder. Viņš vairs par to nerunāja un gaidīja. Es atgriezos savā bunkurā un arī gaidīju. Man radās iespaids, ka Zilverss notvēris uz āķa haizivi un tagad nav zināms, vai haizivs nenorīs Zilversu. Lai vai kā, Zilversa pozīcijas bija izdevīgākas. Haizivs īstenībā varēja vienīgi norauties un aizpeldēt. Bija skaidrāks par skaidru — Zilverss lēti nepārdos. Haizivs vienā laidā izlieca ērmīgus lokus. Durvis bija palikušas pusvirus, tāpēc es dzirdēju, ka saruna novirzījās uz ekonomisko stāvokli un karu. Haizivs pareģoja pašu ļaunāko: biržas krahu, parādus, jaunus izdevumus, jaunas kaujas, krīzi, pat komunisma draudus. Viss iešot zudumā. Skaidra nauda — tā būšot vienīgā, kas nezaudēšot vērtību. Viņš uzsvērti pieminēja smago krīzi trīsdesmito gadu sākumā — kam toreiz bijusi skaidra nauda, tas varējis dzīvot cepuri kuldams un visu pirkt par puscenu, par trešdaļu, par ceturtdaļu.

— Luksusa priekšmetus, kā mēbeles, paklājus un gleznas, pat par desmito daļu no vērtības,— domīgi piebilda haizivs.

Nesatricināmais Zilverss piedāvāja glāzīti konjaka.

— Vēlāk lietu cena atkal cēlās,— viņš teica.— Un naudas vērtība kritās. Jūs jau pats zināt, ka šodien naudai nav ne puse no toreizējās vērtības. Nauda vairs nav cēlusies, gleznas turpretī pieckārt un vairāk.— Viņš saldenliekulīgi iesmējās.— Jā, inflācija! Sākās divtūkstoš gadu atpakaļ un kopš tā laika nebeidzas. Tā tas ir, priekšmetu vērtība ceļas, naudas — krīt.

— Tāpēc neko nevajag pārdot,— priecīgi ierēkdamās, haizivs atsita uzbrukumu.

— Ak, ja to varētu,— Zilverss nopūtās.— Es jau tāpat cenšos pārdot, cik vien maz iespējams. Bet ir taču nepieciešams apgrozības kapitāls. Pajautājiet maniem pastāvīgajiem pircējiem. Viņiem esmu īsts labdaris. Vēl pirms neilga laika par divkāršu cenu atpirku Degā dejotāju, ko biju pārdevis pirms pieciem gadiem.

— No kā?— jautāja haizivs.

— To es, protams, jums neteikšu. Vai jums patiktu, ja es bazūnētu pa visu pasauli, par kādu cenu jūs pie manis pērkat?

— Kāpēc ne?— Haizivs nebija ar pliku roku ņemama.

— Citiem tas, vai zināt, nepatīk. Man jāņem tas vērā.— Zil-verss sakustējās, kā grasīdamies piecelties.—Žēl, ka jūs, Kupe-ra kungs, neko neatradāt sev piemērotu. Nu, varbūt citreiz. Protams, ilgi noturēt iepriekšējās cenas es nevarēšu, tas jums jāsaprot.

Haizivs ari piecēlās.— Vai jums nebija vēl viena Degā glezna, ko gribējāt man parādīt?— viņš kā neviļus iejautājās.

Ak to, kas manas sievas istabā?— Zilverss vilcinājās. Tad es izdzirdu zvanu.

— Vai mana sieva ir savā istabā?

— Nē, Zilversa kundze aizgāja pirms pusstundas.

— Tad atnesiet, lūdzu, Degā gleznu, kas atrodas līdzās spogulim.

— Tam būs vajadzīgs kāds brītiņš laika, Zilversa kungs, es teicu.— Vakar ieurbu koka korķi, lai glezna labāk turas. Tagad glezna pieskrūvēta pie tā. Paies pāris minūšu.

— Lai paliek,— atbildēja Zilverss.— Mēs uzkāpsim labāk augšā. Kā jūs domājat, Kupera kungs?

— Manis pēc.

Es atkal nosēdos kā pūķis, kas sargā Reinas zeltu. Pēc kāda laika abi atgriezās un man lika uziet augšā, gleznu nocelt un nonest lejā. Tā kā glezna nekā īpaši piestiprināta nebija, es tikai pāris minūšu pakavējos. Pa logu, kas vērās uz pagalmu, ieraudzīju Zilversa kundzi stāvam pie virtuves loga. Viņa paskatījās manī jautājoši. Es sparīgi pakratīju galvu — gaiss vēl nebija tīrs, Zilversa kundzei vēl jāpaliek virtuvē.

Ienesis gleznu istabā ar molbertiem, es atgriezos savā kambarī. No sarunas nedzirdēju vairs neko, jo Zilverss bija durvis aizvēris cieši. Es būtu labprāt paklausījies, cik asprātīgi viņš liks noprast, ka viņa sievai bijis nodoms paturēt gleznu savai pašas kolekcijai, bet biju pārliecināts, ka viņš visu paveiks tā, ka haizivij neradīsies nekādas aizdomas. Pagāja vēl pusstunda, tad ienāca Zilverss un atbrīvoja mani no šī luksusa cietuma.

— Glezna mums nav vairs jākar atpakaļ,— viņš teica. — Rīt jums tā jāaizgādā Kupera kungam.

— Apsveicu.

Viņš sarauca degunu.

— Kas tikai nav viss jādara! Turklāt pēc gadiem diviem šis cilvēks smīnēs bārdā, jo gleznas cena būs cēlusies.

Es atkārtoju Kupera jautājumu.

— Kāpēc tad jūs pārdodat?

— Tāpēc, ka nespēju savādāk. Man ir spēlmaņa daba. Turklāt man vajag pelnīt. Starp citu, tas, par urbumu sienā, nebija slikti izdomāts. Jūs gūstat panākumus.

— Vai tad es nebūtu pelnījis labāku atalgojumu?

Zilversa acis sašaurinājās.

— Jūs gūstat panākumus pārāk ātri. Neaizmirstiet, ka saņemat pie manis bezmaksas zināšanas, par kurām jūs apskaustu dažs labs muzeja direktors.

Vakarā devos pie Betijas Šteinas, lai pateiktos par aizdevumu. Sastapu viņu saraudātām acīm, ļoti nomāktā garastāvoklī. Pie viņas bija daži paziņas, kuri, kā redzams, viņu mierināja.

— Es varu atnākt arī rīt, ja traucēju,— teicu.— Gribēju tikai jums pateikties.

— Par ko?— Betija mani neizpratnē uzlūkoja.

— Par naudu, ko aiznesu advokātam. Mana uzturēšanās atļauja ir pagarināta. Varu pagaidām te palikt.

Betija sāka nevaldāmi raudāt.

— Kas noticis?— jautāju aktierim Rabinovičam, kurš Betiju apskāvis mierināja.

— Jūs neesat dzirdējis? Mollers ir miris. Aizvakar.

Rabinovičs pamāja man vairāk neko nejautāt. Viņš aizveda

un nosēdināja Betiju uz dīvāna, pats atgriezās pie manis. Filmās viņš tēloja brutālus nacistus, bet dzīvē bija maiga rakstura cilvēks.

— Pakārās,— viņš teica.— Savā istabā. Pirms vienas vai divām dienām. Viņu atrada Lipšics. Karājās pie lustras. Dega visas lampas, arī kroņlukturis. Varbūt negribēja viens tumsā mirt. Jādomā, ka tas noticis naktī.

Es dzīros iet.

— Palieciet vien te,— sacīja Rabinovičs.— Jo vairāk cilvēku pie Betijas, jo labāk. Viņa nedrīkst palikt viena.

Gaiss istabā bija smags, smacīgs. Betija negribēja vērt vaļā logus. Kādas noslēpumainas, atavistiskas māņticības dēļ viņai likās, it kā nodarītu pāri mirušajam, ja ļautu skumjām pagaist svaigā gaisā. Pirms daudziem gadiem biju dzirdējis, ka tad, ja mājā ir mironis, logi jāatver, lai atbrīvotu istabā klaiņojošo dvēseli, bet nekad, ka jāaizver, lai saglabātu skumjas.

— Esmu nu gan stulba!— sparīgi nošņaukdamas, teica Betija.— Jāsaņemas.— Viņa piecēlās.— Es uzvārīšu kafiju. Vai gribat varbūt kaut ko citu?

— Neko, Betij, tiešām neko.

— Labi. Es uzvārīšu kafiju.

Čaukstinādama savu saburzīto kleitu, viņa izgāja virtuvē.

— Vai iemesls ir zināms?— es jautāju Rabinovičam.

— Vai tad nepieciešams iemesls?

Es atcerējos Kāna teoriju par dzīves bezdibeņiem un ka no dzimtenes atrautie it īpaši pakļauti briesmām.

— Nē,— es atteicu.

— Viņš nebija gluži nabags, tas nevar būt par iemeslu. Nebija arī slims, apmēram pirms divām nedēļām Lipšics bija viņu redzējis.

— Vai viņš strādāja?

— Viņš rakstīja. Bet nevarēja neko nopublicēt. Jau gadiem ilgi viņam nebija nekas nodrukāts,— sacīja Lipšics.— Bet tā jau klājas daudziem. Tas vien nevar būt par iemeslu.

— Vai viņš kaut ko atstājis?

— Neko. Viņš karājās pie lustras ar zilu seju, pietūkušu mēli, un mušas rāpoja pa atvērtajām acīm. Briesmīgs skats. Šajās karstajās dienās viss norisinās ātri. Acis… — Lipšics nodrebēja.— Drausmīgi, ka Betija grib viņu vēlreiz redzēt.

— Kur viņš ir tagad?

— Kādā iestādē, ko te dēvē par Funeral Home. Apbedīšanas birojs. Tur līķus apkopj. Vai esat kādreiz bijis šādā iestādījumā? Neejiet nekad. Amerikāņi ir jauna tauta, viņi nāvi neatzīst. Mirušie tiek grimēti, it kā būtu tikai aizmiguši. Daudzus arī iebalzamē.

— Ja viņu nogrimētu… — es teicu.

— Mēs par to domājām, bet tur tikpat kā nekas nav līdzams. Tik daudz grima nevarēs dabūt. Un iznāk pārāk dārgi. Miršana Amerikā maksā naudu.

— Ne tikai Amerikā,— izmeta Rabinovičs.

— Vācijā gan ne,— es teicu.

— Amerikā ļoti dārgi. Mēs jau izvēlējāmies vienkāršāku apbedīšanas biroju. Un tomēr arī vislētākā maksās vairākus simtus dolāru.

— Ja Molleram tie būtu bijuši, iespējams, ka viņš vēl dzīvotu,— piebilda Lipšics.

— Iespējams.

Es ievēroju, ka Betijas fotogrāfiju rinda ir izjaukta. Mollera attēla nebija vairs starp to cilvēku uzņēmumiem, kas bija dzīvi. Viņam vēl nebija melna ietvara kā nelaiķu fotogrāfijām pretējā sienas pusē, vēl viņš bija savā iepriekšējā zeltītā ietvarā, Betija bija vienīgi piestiprinājusi melna tilla lentīti. Mollers uz fotogrāfijas smaidīja un bija par piecpadsmit gadiem jaunāks. Tas bija jaunības laiku attēls, un te nebija ko piebilst, arī par melno lentīti ne. Un tomēr vienu bridi man radas sajūta, ka tas nav prātam aptverams.

Betija ienesa uz paplātes tasītes un no puķotas kafijas kannas sāka ieliet kafiju.

— Te arī cukurs un krējums,— viņa piedavaja.

Dzēra visi. Arī es.

— Bēres rīt,— viņa teica.— Vai jūs būsiet?

— Ja varēšu. Man jau šodien vajadzēja atprasīties uz pāris stundām.

— Visiem, kas viņu pazina, jāierodas,— Betija satraukta skarbi aizrādīja.— Rīt pulksten pusvienos. Ar nodomu šādā laikā, lai visi varētu tikt.

— Es ari būšu, protams. Kur tas ir?

—«Ascher’s Funeral Home», Četrpadsmitajā ielā,— pateica Lipšics.

— Kur viņu apbedīs?— jautāja Rabinovičs.

— Neapbedīs. Viņu sadedzinās. Krematorija ir lētāka.

— Kā?

— Sadedzinās.

— Sadedzinās,— es automātiski atkārtoju.

— Jā. Apbedīšanas birojs to nokārtos.

Pie mums pienāca Betija.

— Tur nu viņš guļ starp pilnīgi svešiem cilvēkiem,— viņa žēlojās.— Būtu vismaz šeit iezārkots, palicis pie draugiem līdz apbedīšanai… — Viņa pievērsās man: — Ko jūs vēl gribējāt zināt? Kurš jums aizdevis naudu? Frīslenders.

— Frīslenders?

— Jā, kurš tad cits? Bet rīt jūs būsiet katrā ziņā?

— Katrā ziņā,— es teicu, ko lai citu saka…

Rabinovičs pavadīja mani līdz durvīm.

— Mums jāaiztur Betija,— viņš čukstēja.— Viņa nedrīkst redzēt Molleru. Nedrīkst redzēt to, kas no viņa palicis pāri. Pašnāvības dēļ tika izdarīta līķa sekcija. Betijai nav par to ne jausmas. Un jūs jau zināt viņas paradumu par vari panākt savu. Par laimi, viņa pasniedza kafiju. Lipšics iemeta viņas tasē miega tableti. Viņa neko nemanīja, tāpēc mēs visi dzērām un slavējām kafiju. Betija nespēj cildinājumam pretoties, citādi nebūtu dzērusi. Mēs jau izmēģinājāmies ar nomierinošiem līdzekļiem. Viņa atsakās no zālēm, uzskatīdama, ka tā būtu nodevība pret Molleru. Gluži tāpat kā ar to aizvērto logu. Varbūt izdosies vēl vienu tableti slepus iedabūt ēdienā. Rīt no rīta ir pats grūtākais brīdis, bet vajadzētu viņu aizkavēt. Jūs būsiet?

— Jā. Apbedīšanas birojā. Un tad Molleru nogādās krematorijā?

Rabinovičs pamāja.

— Kur tas ir? Vai turpat pie apbedīšanas biroja?

— Nedomāju vis. Kāpēc jūs jautājat?

— Ko jūs tur tik ilgi spriežat?— Betija uzsauca no istabas.

— Viņai radušās aizdomas,— Rabinovičs pačukstēja.— Ar-labunakti.

— Arlabunakti.

Pa krēslaino gaiteni, kur pie sienām karājās Berlīnes «Romāņu kafejnīcas» fotogrāfijas, viņš atgriezās tvanīgajā istabā.

XIII

Šai naktī es slikti gulēju un agri pametu hoteli — pārāk agri, lai ietu pie Zilversa. Ar Piektās avēnijas autobusu aizbraucu līdz pieturai pie Astoņdesmit trešās ielas krustojuma. Metropolitēna muzejs vēl bija slēgts. Pagājos pa Centrālo parku muzeja aizmugurē līdz Šekspīra piemineklim. Tad tālāk, gar ezeru un nonācu pie Šillera pieminekļa, kas likās te nemaz neiederamies. Iespējams, ka pirms vairākiem gadu desmitiem kāds vācu emigrants būs tam ziedojis līdzekļus.

Pienāca muzeja atvēršanas laiks. Biju te jau vairākkārt bijis. Te man viss atgādināja Briseles muzejā pavadīto laiku, un dīvaini — to atgādināja tieši klusums, kāds te valdīja. Pirmo tur pavadīto mēnešu bezgalīgā, mokošā garlaicība, monotonais saspringums, nemitīgās bailes, bailes tikt atklātam, kas tikai pamazām pārgāja sava veida fatālistiskā pieradumā,— tas viss likās nogrimis kaut kur nebūtībā. Palicis bija tikai biedējošais klusums, atrautība no jebkuras saskares, dzīve tornado nekustīgajā kodolā, trakojošas vētras brāzmu ielenkumā, bet pastāvīgi šķietami pasargāts bezvējā, kur nepland neviena bura, nekustas ne lapiņa.

Pirmajā reizē nākot uz muzeju, baidījos, ka manī tiks daudz kas atmodināts, taču šis Ņujorkas muzejs mani, šķiet, atkal paņēma tai pašā sargājošā klusumā. Nekas manī neierunājās, kad es vilcinādamies klīdu pa muzeja zālēm. Mieram, kas gleznās vēdīja pat no šausminošiem kaujas skatiem, piemita kaut kas savdabīgi metafizisks, ārpus laika un telpas; neaptveramais pagātnes miers, kas tieši tāpēc bija miers, ka ieniris pagātnē, miers, par kuru pravietis teicis — dievs nav meklējams vētrā, bet gan klusumā —, šis klusuma miers visu noturēja līdzsvarā, neļāva vairs karam ielauzties ikdienas īstenībā un likās sargājam arī mani. Šinīs muzeja zālēs mani pēkšņi pārņēma neaptverama, dzidra laimes izjūta, ko indieši sauc par samadhi un ko nav iespējams aizmirst, ja tā reiz uzšļākusies kā zibsnlga ūdensstrūkla un tad plūdusi pāri no galvas līdz kājām. Un pazūdot palicis brīnumainas ilūzijas atstarojums, ka dzīve ilgst mūžīgi un mūžīgi dzīvojam mēs, ja vien mums izdodas nomest sava «es» čūskas ādu un apzināties, ka nāve ir tikai pārvēršanās. Šāda ilūzija man radās, stāvot pie E1 Grēko drūmās un pacilājošās Toledo ainavas, kas karājās līdzās daudz lielākai gleznai — lielinkvizitora portretam, šim gestapo un visu pasaules spīdzinātāju labsirdīgajam pirmtēlam. Es nezināju, vai šīm gleznām ir kāda sakarība, tikai šajā atskārsmes brīdī jutu, ka nekam un visam ir sava sakarība un ka šī sakarība nav nekas cits kā mūžsens cilvēcības zizlis, kam viens gals ir — meli, otrs — neaptverama patiesība. Bet ar ko atšķiras neaptverama patiesība no neaptveramiem meliem?

Tā nebija nejaušība, ka atrados muzejā. Mollera nāve bija mani satraukusi vairāk, nekā to varēja sagaidīt. Sākumā tā mani, šķiet, tik ļoti neskāra, jo kaut ko līdzīgu biju bieži pieredzējis klejojumu laikā Francijā. Arī Hastenekers, kurš tūļīgās franču birokrātijas dēļ bezpalīdzīgi un bezjēdzīgi drebinājās internēto nometnē, tad, kad vācieši atradās dažu stundu gājiena attālumā, bija nolēmis iet nāvē, nevis krist viņu asinīm notraipītajās ķetnās — bet tā bija saprotama panika draudošu briesmu brīdī. Ar Molleru tas bija citādi. Cilvēks, kurš bija izglābts, vairs nevēlējās dzīvot, bet viņš nebija kaut kas nezināms, viņa nāve skāra mūs visus. Centos atgainīt domas par Molleru, bet tās, neatlaidīgi sekodamas, mani nelika mierā. Tāpēc biju tagad te un, iedams no gleznas pie gleznas, nonācu E1 Grēko zālē.

Toledo ainava šodien likās drūma un nomācoša. Iespējams, ka vainojama bija gaismas rotaļa, bet tikpat labi varētu vainot manu paša grūtsirdību. Toreiz es neko nemeklēju, šodien biju atnācis, lai gūtu mierinājumu ainavā,— un tā jau bija sava veida krāpšanās. Mākslas darbi nav žēlsirdīgās māsas. Kas meklē mierinājumu, tam jāgremdējas lūgšanā. Un arī tā ir autosuģestija. Ainava klusēja. Tā nerunāja ne par mūžīgo, ne laicīgo dzīvi, tā bija skaista, iekšēji harmoniska, un tieši tagad, kad es tanī meklēju dzīvību, lai aizdzītu domas par nāvi, tanī bija spokainajā gaismā saskatāms kaut kas no aizkapa dzīves, it kā atrastos viņpus Aherontas. Toties milzu lielā lielinkvizitora glezna starot staroja savā purpura saltumā, un acis sekoja vērotājam, lai kur tas ietu, it kā pēkšņi, pēc gadu simtiem, lielinkvizitors būtu pamodināts dzīvei. Glezna bija varena un valdīja zālē pār visu pārējo, kas te bija. Tā nebija mirusi. Tā nemirs nekad. Spīdzināšana nebeigsies. Bailes paliek. Glābties nav iespējams. Un pēkšņi man bija skaidrs, kas nogalināja Molleru.

Tālāk ejot, nonācu zālēs, kur ķīniešu bronza. Man bija iepaticies kāds gaiši zils bronzas kauss, kas stāvēja stikla skapī, pie kura piegāju vispirms. Bronza nebija pulēta kā Čšou laikmeta brīnumskaistajā altārī zaļganās, robotās daļas, altāris atradās zāles vidū, un bronza laistījās ar senatnes zīdaino starojumu kā nefrīts. Būtu labprāt kausu brīdi paturējis rokā, bet viss bija ieslēgts stikla kastēs, un labi, ka tā, jo pat acīm nesaskatāmie sviedri uz rokām viegli varētu sabojāt vērtīgos eksponātus. Paliku stāvam un iztēlojos, kā bronza sajūtama taustot. Brīnums, kā mani tas nomierināja. Augstajā, gaišajā telpā ar gaistošo gaismu slēpās tas pats valdzinājums kā maģiskajā laika sprīdī Otrās un Trešās avēnijas antikvariātos — laiks apstājies, tas laiks, ko man vajadzēja tik izšķērdīgi tērēt tikai tāpēc, lai paliktu dzīvs.

Apbedīšanas biroja sarīkotās bēres nebija dārgas, toties bija tik daudz melīga patosa, ka neviļus likās — cienījamāks būtu vienkāršu dēļu zārks un parasti līķrati. Pats nejēdzīgākais man šķita liekulība: melnie tērpi, svinīgās sejas izteiksmes, līdzjūtības grimases, podi ar krāšņuma krūmiem pie ieejas, ērģeļu mūzika, par kuru visi zināja, ka to atskaņo patafons. Tāpēc, kad Betija — melni rišainā kleitā, piesarkusi, nosvīdusi — skaļi un izmisīgi ieraudājās, uzradās gandrīz vai atvieglojuma sajūta.

Es apzinājos, ka esmu netaisns. Bet grūti bērēs izvairīties no patosa un slepenās, dziļi apslēptās apmierinājuma sajūtas, ka nav jāguļ tai atbaidošajā, pulētajā kastē. Šī sajūta, kura pašam ir pretīga un no kuras tomēr nav iespējams tikt vaļā, liek pārspīlēt, sagrozīt neīstā gaismā visu notiekošo. Turklāt vēl jutos ļoti nervozs.

Pamazām tuvojoties Četrpadsmitajai ielai, mani arvien vairāk un vairāk satrauca smeldzīgās domas par krematoriju. Biju dabūjis zināt, ka apbedīšanas birojam, protams, savas paša krematorijas nav — tās bija vienīgi koncentrācijas nometnēs Vācijā —, un šī doma bija man iesēdusies galvā un dūca uzbāzīgi kā dundurs. Tamlīdzīgas atmiņas mani smagi nomāca, un es apņēmos, ja pēc sēru ceremonijas vajadzēs braukt līdzi uz kremāciju, kā tas senāk bija pieņemts Eiropā, es izvairīšos. Nevis izvairīšos, bet gluži vienkārši pazudīšu.

Runāja Lipšics. Es neklausījos. Mani gurdināja tveice un uz zārka uzlikto puķu stiprā smarža. Redzēju Frīslenderu un Rabinoviču. Bija ieradušies kādi divdesmit trīsdesmit pavadītāji.

Puse no tiem bija sveši, daži likās esam rakstnieki un aktieri. Bija ari dvīņumāsas Kolleres, viņas sēdēja līdzās Frīslenderiem. Kāns sēdēja viens, Karmena divus solus tālāk uz priekšu, un man tā vien šķita, ka pa Lipšica runas laiku viņa gulēja. Viss notika kā parasti šādos gadījumos. Kaut ko prātam mūžam neaptveramu bija liktenis klusi piepildījis, ar lūgšanām, ērģeļu skaņām un runām to mēģināja pārvērst par kaut ko aptveramu, nevairoties no žēlsirdīgas un mietpilsoniskas lišķības.

Pēkšņi blakus zārkam uzradās četri vīri ar melniem cimdiem rokās un pacēla zārku tik veikli, tik saskaņoti, ka viņu rosīšanās neviļus lika domāt par bendēm, kas darbojas tikpat ievingrināti, tad izgāja laukā aši un pavisam klusu, jo apaviem bija gumijas zoles. Viss neticami ātri bija nodarīts un galā. Kad šie četri gāja man cieši garām, kaut kas man iekšā sagriezās un pats sev par pārsteigumu jutu, ka acīs sariesās asaras.

Mēs devāmies ārā. Paskatījos visapkārt, zārka vairs nebija. Man līdzās uzradās Frīsienders. Es apsvēru, vai šis būtu īstais brīdis pateikties par aizdevumu.

— Nāciet, man te ir mašīna,— viņš aicināja.

— Uz kurieni?— es panikā jautāju.

— Pie Betijas. Viņa šo to sagatavojusi ieēst un iedzert.

— Man nav tik daudz laika.

— Ir taču pusdienas pārtraukums. Un nav jau ilgi jāpaliek. Tikai lai redz, ka esat atnācis. Viņa to ļoti pārdzīvo. Katrreiz. Jūs jau zināt, kāda viņa ir. Iesim.

Kopā ar mums brauca Rabinovičs, māsas Kolleres, Kāns un Karmena.

—Šī bija vienīgā iespēja viņu atturēt, lai neatvadās un neredz vairs Molleru,— paskaidroja Rabinovičs.— Mēs apsolījām pēc bēru ceremonijas visi iegriezties pie viņas. Tā bija Meijera ideja. Tas līdzēja. Virsroku guva labās saimnieces slava, ar kādu viņa nu jau gadu desmitiem lepojas. Piecēlusies pulksten sešos, lai visu sagatavotu. Mēs ieteicām aprobežoties ar salātiem, aukstiem uzkožamiem, kas šādā tveicē ir vispiemērotākie. To pagatavošana prasa ilgāku laiku, tie jāpatur vēsumā. Darba pietika atliku likām, tikai pirms stundas viņa tika galā. Paldies dievam. Ak vai, kā Mollers tagad, šai karstumā izskatāsl

Betija mūs sagaidīja pie durvīm. Dvīņumāsas Kolleres tūlīt pat aizgāja viņai līdzi uz virtuvi, lai palīdzētu. Galds jau klāts. Šī bezjēdzīgā rosīšanās bija aizkustinoša un satriecoša.

— Jau pirmatnējām tautām bija parasts tāds bēru mielasts,— paskaidroja Rabinovičs.— Mūžsens paradums…

Aizrāvies viņš ņēmās klāstīt par šāda paraduma izcelsmi aizvēsturiskajos laikos.

Tas nu gan ir īstens vācietis, es nodomāju, tikai pa ausu galam klausīdamies viņa spriedelēšanā un gudrodams, kā paklusām aizmukt. Istabā ienāca dvīņumāsas, nesdamas lielas paplātes, piekrautas ar dažādiem ēdieniem — sardīnēm eļļā, vistu aknām, tunzivi majonēzē. Māsas izdalīja šķīvjus. Es pamanīju, ka Meijers — otrais, kurš reizēm parādījās pie Betijas,— paslepen vienai no māsām ieknieba pievilcīgajā dibentiņā. Dzīve turpinājās. Tas bija drausmīgi vai arī lieliski, kā nu to katrs uztver. Vienkāršāk uzskatīt par lielisku.

Dienas otro pusi pavadīju, uzklausīdams Zilversa pamācības. Mēs kopīgi izmēģinājām triku, proti, man vajadzēja pircējam teikt, ka gleznas nav, lai gan tā atradās Zilversa kabinetā. Mans uzdevums bija apgalvot, ka glezna patlaban aizvesta apskatei vai nu pie Rokfellera, Forda, vai Mellona.

— Jūs nevarat iedomāties, kā tas ietekmē,— skaidroja Zil-verss.— Snobisms un skaudība ir nenovērtējami antikvāra sabiedrotie. Tāpat kā reiz Luvrā vai Metropolitēna muzejā izstādītai gleznai vērtība pieaug. Mietpilsoniskajiem gleznu pircējiem pietiek zināt, ka par gleznu interesējies miljonārs, lai rastos nerimtīga vēlēšanās gleznu iegūt sev.

— Un tie, kas mākslu cienī?

—īstie kolekcionāri? Tā ir izmirstoša cilts. Mūsdienās kolekcionē vai nu tāpēc, lai ieguldītu naudu, vai arī lai palepotos paziņu priekšā.

— Un agrāk tā nebija?

Zilverss pavērās manī, ironiski smaidīdams.

— Mierīgākos laikos mazāk, tad mākslas izpratne var attīstīties vienas divu paaudžu mūža garumā. Pēc katra kara notiek īpašumu pārkārtošanās, citus zaudē, citus iegūst. Vecās kolekcijas tiek likvidētas, jaunbagātnieki kļūst kolekcionāri. Ne jau aiz neremdināmas mīlestības uz mākslu. Kā arī lai zemes gabalu spekulants vai ieroču fabrikants pēkšņi gūst nepieciešamo izpratni? Tā rodas tikai pēc pāris pirmajiem miljoniem. Galvenokārt tāpēc, ka sieva nespēj vairs dzīvot, ja mājās nav Monē, bet Džonsoniem ir veseli divi. Tāpat tas ir kā ar kadiljakiem un linkolniem.— Zilverss grudzināja savus maigos, guturālos smieklus, izklausījās tā, it kā krūtīs urdzētu avots.— Nabaga gleznas. Tiek pārvērstas vergos.

— Vai jūs pārdotu gleznu nabaga cilvēkam par daļu no tās vērtības, ja šim cilvēkam glezna būtu mīļāka par paša dzīvību, bet nebūtu naudas, ar ko maksāt?— es jautāju.

Zilverss noglāstīja bārdu.

— Būtu viegli samelot un atbildēt:«Jā.» Un tomēr es to nedarītu. Nabaga cilvēks var bez maksas iet Metropolitēna muzejā un pēc sirds patikas katru dienu priecāties par Rembrantu, Sezannu, Degā, Engru un citiem piecu gadsimtu mākslā.

— Ar to viņam varbūt nebūtu diezgan,— es nelikos mierā.— Viņš gribētu iemīļoto gleznu paturēt sev, lai pastāvīgi, jebkurā brīdī, arī naktī varētu par to priecāties.

— Tad lai iegādājas pasteļgleznu un zīmējumu reprodukcijas,— Zilverss vienā mierā atteica.— Reprodukcijas tagad ir tik labas, ka pat kolekcionāri reizēm iekrīt, noturēdami tās par oriģinālu.

Viņam vis nevarēja tik vienkārši tikt klāt. Es to arī nemaz negribēju. Tikai neļaut vaļu savām paša domām. Kad gāju prom no Betijas, Karmena pēkšņi iesaucās:«Nabaga Mollera kungs! Tagad viņš sadeg krematorijā!» Idiotisms vēl joprojām viņu saukt par «kungu» mani sakaitināja, kaut bija arī smieklīgi,— un palika doma par krematoriju kā smeldzošas zobu sāpes. Tā nebija tikai iztēle. Es biju to redzējis. Zināju, kā liesmās mirušais saslejas, it kā izciestu drausmīgas sāpes, un seja, degošo matu apņemta, sašķiebjas sirdi plosošā grimasē. Es zināju, kā izskatās acis ugunī.

— Vecajam Openheimeram,— Zilverss omulīgi turpināja pamācīt,— bija skaista kolekcija, bet tad arī bija noņemšanās ar to. Reizes divas viņam kaut ko no tās nozaga. Vienreiz viņš dabūja nozagtās gleznas atpakaļ, bet vajadzēja gleznas apdrošināt par lielu summu, lai justos mierīgi. Kolekcijas saglabāšana izmaksāja pārāk dārgi. Turklāt gleznām viņš bija pieķēries ar visu sirdi un apdrošināšanas nauda nebūtu nekāds aizstājējs. Bailēs no apzagšanas viņš neuzdrošinājās iziet no mājām. Beidzot viņš tika pie atrisinājuma: pārdeva visu kolekciju muzejam Ņujorkā. Pēkšņi viņš jutās brīvs, varēja ceļot pēc sirds patikas, un naudas pietika, lai apmierinātu visas iegribas. Un, kad vien radās vēlēšanās papriecāties par savām gleznām, devās uz muzeju, kur citi bija uzņēmušies rūpes par apdrošināšanu, par pasargāšanu no zādzībām. Un nu viņš ar nicinājumu noraudzījās uz gleznu kolekcionāriem, par kuriem grūti pateikt, vai gleznas ir viņu gūstekņi vai viņi ir savu gleznu gūstekņi.— Zilverss atkal smējās savus guldzošos smieklus.— Nemaz nav zemē metama ideja!

Skaudības pilnām acīm es skatījos uz viņu. Kāda labi iekārtota dzīve! Viņš omulīgi gozējas cinisma, ironijas, auksta aprēķina un tās liesmas atblāzmā, kas pauda mākslas agoniju un te vērtās par komfortablu kamīna uguni. Ir taču cilvēki, kas spēj

uz citu jūtu vulkāna vārīt sev putru, cept fileju. Ja to varētu iemācīties! Bet vai es tiešām to gribētu? Nezinu vis, bet šodien gribētu. Bija baismi atgriezties drūmajā hoteļa istabā.

Jau iztālēm pamanīju hoteļa priekšā rolroisu. Pieliku soli, lai vēl notvertu Natašu Petrovnu. Man pārāk bieži gadījās piedzīvot, ka tad, ja kaut ko ļoti vēlos, tas pēdējā brīdī pazūd.

— Te jau viņš nāk,— sacīja Nataša, kad es iegāju plīša nostūrī.— Ieliesim viņam tūlīt vienu mēriņu. Vai arī būtu jau pārāk karsts?

— Vajadzētu iemācīties pagatavot «Maskavas trijjūgu»,— es teicu.— Vasaras Ņujorkā, kā rādās, ir tādas kā ceptuves. Citādas nekā Parīzē.

—Šodien atkal esmu kārtējo reizi afēriste,— ieminējās Nataša Petrovna.— Rolroiss ar šoferi nodots manā rīcībā līdz pulksten vienpadsmitiem. Vai riskēsiet vēlreiz doties ar mani izbraukumā?

Viņa izaicinoši paraudzījās manī. Es apsvēru, cik man ir naudas.

— Uz kurieni?— jautāju.

— Ne jau uz restorānu «Longchamps». Brauksim uz Centrālo parku un apēdīsim pa kotletei.

— Ar kokakolu?

— Ar alu, lai saudzētu jūsu eiropeiskās jūtas.

— Labi.

— Viņa dzīrās arī mani aizvizināt līdzi,— sacīja Meļi-kovs,— bet esmu uzaicināts pie Raula.

— Uz bēru vai svētku mielastu?— jautāja Nataša.

— Uz veikalnieciskām pārrunām. Rauls grasās no šejienes aiziet un noīrēt dzīvokli. Grib ar Džonu iekārtoties kā visi pilsoņi. Man uzdots viņu atrunāt. Šefa pavēle.

— Kāda šefa?— es jautāju.

— Tā, kuram pieder šis hotelis.

— Izklausās tā, it kā mēs dzīvotu «Ričas» hotelī. Kurš tad ir šis noslēpumainais šefs? Vai esmu viņu jau redzējis?

— Nē,— Meļikovs aprauti noteica.

— Gangsteris, turklāt ar ģimeni,— piebilda Nataša.

Meļikovs atskatījās.

— Nevajag tā runāt, Nataša. Tas var slikti beigties.

— Es jau viņu pazīstu. Esmu te dzīvojusi. Viņš ir tukls, mīkstmiesīgs, valkā pašaurus uzvalkus un gribēja ar mani pārgulēt.

— Nataša Petrovna!— Meļikovs skarbi pārtrauca.

— Labi, Vladimir, lai notiek jūsu prāts. Runāsim par kaut ko citu. Bet gulēt viņš gribēja ar mani.

— Kurš tad to negribētu, Nataša,— Meļikovs jau atkal smaidīja.

— Nekad ne īstie, Vladimir. Sasodīts liktenis. Iedodiet man vēl vienu malciņu.— Viņa pievērsās man.— Vodka te ir tik laba tāpēc, ka šefs ir līdzdalībnieks arī kādā spirta rūpnīcā. Tāpēc mēs to dabūjam pat lētāk. Arī tāpēc, ka šefs nav vēl gluži atteicies no cerības mani pievārēt. Viņam ir apbrīnojama pacietība. Tur slēpjas viņa spēks.

— Nataša!— pārtrauca Meļikovs.

— Labi, mēs jau ejam. Vai varbūt gribat vēl vienu no tās gangsteru vodkas?— viņa man jautāja.

Es pakratīju galvu.

— Viņš pagaidīs rolroisa vodku,— pasmīnēja Meļikovs.

— Labāk iedzeriet te,— Nataša ieteica man.— Rolroisā neizprotamu apstākļu dēļ atrodama tikai viena pudele Kopenhāgenas šeri-brendi. Mašīnas īpašnieks droši vien vakar bijis izbraukumā ar kādu dāmu.

Mēs izgājām laukā. Uz ielas stāvēja šoferis un smēķēja.

— Vai negribat apsēsties pie stūres, ser?— viņš man piedāvāja.

— Rolroisam? Negribetu vis riskēt. Turklāt man nav autovadītāja apliecības. Un, treškārt, es neprotu vadīt mašīnu.

— Jauki! Nekas nav garlaicīgāks par šoferi amatieri!— sacīja Nataša.

Es uzlūkoju viņu. Šķiet, viņai visvairāk bija bail no garlaicības. Man patika Nataša. Kopā ar viņu radās drošības sajūta. Toties viņu, liekas, vilināja piedzīvojumi, ko es necietu; pārāk ilgi tie bijuši mana dienišķā maize. Cieta maize. Cieta kā rokasdzelži.

— Vai jūs tiešām gribat braukt uz Centrālo parku?

— Kāpēc ne? Restorāns vēl nav slēgts. Tur var sēdēt laukā un noskatīties, kā meņģējas jūras lauvas. Tīģeri ap šo laiku iet gulēt. Baloži lido ap galdu. Pat vāverītes skraidelē pa terasi. īsta paradīze.

— Kā jums liekas, vai rolroisa elegantajam šoferim varam piedāvāt pusdienās kotleti un minerālūdeni? Alkoholu jau laikam viņš nedrīkst.

— Kā tad! Tempj, cik lien iekšā. Šodien gan ne. Jāsagaida pie teātra savs pavēlnieks. Un kotletes viņam pārlieku garšo. Tāpat kā man.

Bija ļoti kluss. Restorānā ļaužu maz. Koki slēpās vakara dziesnā. Brūnie lāči posās uz gulēšanu. Tikai baltie leduslāči nemierpilni peldēja mazajos baseinos. Šoferis Džons, sēdēdams dažus galdiņus tālāk, ieturējās ar trim kotletēm tomātu mērcē un skābiem gurķiem. Viņš dzēra kafiju.

—Žēl, ka naktīs Centrālajā parkā nevar pastaigāties,— sacīja Nataša.— Stundu vēlāk tas būs bīstami. Četrkājainie plēsoņas dodas pie miera, bet pamostas divkājainie. Kur jūs šodien bijāt? Pie sava bilžu plēsoņas?

— Jā. Viņš man pie kādas Degā gleznas izskaidroja dzīves jēgu. Savas. Ne jau Degā dzīves.

— Kaut kas traks, cik daudz padomu tiek visur dāvāts, vai ne?

— Jums arī?

— Vienā laidā. Katrs nemitīgi tiecas mani audzināt. Un katrs zina visu labāk par mani. Un, klausoties šajās gatavajās receptēs, varētu domāt, ka laimes jau visur papilnam. Bet tā nemaz nav. Cilvēks prot lieliski izplānot visu — citiem.

Es paskatījos uz viņu.

— Domāju, ka jums nekādi padomi nav vajadzīgi.

—Ļoti bieži vajadzīgi. Bet tie man neko nelīdz. Tikpat daru visu, kā iedomājos. Es negribu nelaimīga būt, bet esmu nelaimīga. Es negribu būt vientuļa, bet esmu vientuļa. Jūs smejaties. Jums šķiet, ka man ir daudz paziņu. Tā ir taisnība. Bet arī pārējais ir taisnība.

Viņa izskatījās ļoti piemīlīga, tā bērnišķīgi čalodama, kamēr, krēslai sabiezējot, bija vēl dzirdama plēsoņu rēkoņa. Klausījos viņas valodošanā ar tādām pašām jūtām, kā šodien pēcpusdienā klausījos Zilversu. Natašas dzīve man likās neaptverami tālu no manas dzīves. Kā viena, tā otra bija vienkāršu emociju, cilvēcisku nelaimju varā, un tam pāri neizpratne, ka laime nav nekas pastāvīgs, tikai garāmslīdošs vilnis ūdenī, bet ne vienai, ne otrai neuzglūnēja ēnā paslēpies Oresta atriebības gars, šaubas par nevainīgumu, grēka apziņa un erīniju bars, kas nelika mierā atmiņu. Cik apskaužami laimīgi bija cilvēki man visapkārt ar saviem panākumiem, apgurušo cinismu, daiļrunību un mazām neveiksmēm, kur naudas zaudējumi vai kļūmes mīlestībā jau bija nelaime. Viņi likās līdzīgi čivinātājiem paradīzes putniem, kas atlidojuši no cita gadsimta un sasēdušies te. Cik labprāt es būtu viens no viņiem — visu aizmirsis, tāpat čivinātu.

— Cilvēks zaudē drosmi,— sacīja Nataša.— Stāsta, ka pie vilšanās varot pierast. Tā nav taisnība. Ar katru reizi tā sāp skaudrāk. Sāp tā, ka šausmas pārņem. Rodas sajūta, ka ar katru reizi apsvilinies dziļāk. Un katru reizi sviluma brūce dzīst lēnāk.— Viņa atbalstīja galvu plaukstā.— Negribu vairs apsvilināties.

— Kā jūs domājat no tā izvairīties?— es jautāju.— Iet klosterī?

Viņa nepacietīgi sakustējās.

— No sevis paša nav iespējams aizbēgt.

— Var. Bet tikai vienreiz mūžā. No turienes nav ceļa atpakaļ,— es teicu un domāju par Molleru, kā viņš tveicīgā naktī Ņ ujorkā vientulībā karājās pie lustras — savā labākajā uzvalkā, ar tīru kreklu mugurā, bez kaklasaites, kā Lipšics man stāstīja. Laikam domājis — ar kaklasaiti nāve būs mokošāka. Es tam neticu. Tas būtu tāpat, kā braucējs vilcienā, gribēdams ātrāk tikt savā galastacijā, skraidītu pa vagona gaiteni šurp un turp. Rabinovičam notikums ar kaklasaiti nedeva miera, un viņš ar aukstasinīgu izmeklētāja ziņkāri ņēmās to apspriest. Tad es aizgāju.— Pirms dažām dienām jūs man teicāt, ka esat nelaimīga,— es sacīju.— Pēc tam paskaidrojāt, ka tā neesot taisnība. Jūsu domas tik ātri mainās? Cik jūs esat laimīga!

— Ne viens, ne otrs nav taisnība. Vai jūs tiešām esat tik naivs? Jeb vai smejaties par mani?

— Ne viens, ne otrs,— es teicu.— Esmu iemācījies par cilvēkiem nesmieties un ticēt visam, ko man saka. Tas daudz ko padara vienkāršāku.

Nataša uzlūkoja mani ar šaubām.

— Jūs esat savāds,— viņa teica.— Spriežat kā vecs cilvēks. Vai jums nav kādreiz bijis nodoms kļūt par priesteri?

Es sāku smieties.

— Nekad.

— Reizēm rodas tāds iespaids. Kāpēc jums nepatīk pasmieties par citiem? Jūs esat pārāk nopietns, mazliet humora nenāktu par ļaunu! Nu, bet vācieši…

Es atmetu ar roku.

— Zinu. Vāciešiem trūkst humora. Un jāteic, ka tā ir taisnība.

— Un kas jums aizvieto humoru?

— Prieks par otra nelaimi. Tas pats, ko jūs dēvējat par humoru: vēlēšanās pasmieties par citiem.

Viņa uz bridi samulsa.

— Trāpīts, profesor! Cik jūs esat dziļdomīgs!

— Kā jau vācietis,— es smējos.

— Un es esmu nelaimīga. Un sirdī tukšums. Vai arī esmu sentimentāla? Vai apsvilinājusies. Nav jums saprotams?

— Ir saprotams.

— Vai ar vāciešiem arī tā mēdz gadīties?

— Gadījās. Senāk.

— Jums arī?

Pie galda pienāca viesmīlis.

—Šoferis vaicā, vai viņš var pasūtīt porciju saldējuma. Vaniļas un šokolādes.

— Divas porcijas,— es sacīju.

— Jums katrs vārds jāvelk kā ar stangām laukā,— Nataša Petrovna kļuva nepacietīga.— Vai mēs nevarētu beidzot saprātīgi parunāties? Vai jūs arī esat nelaimīgs?

— Nezinu. Nelaime ir tāds rāms vārds.

Viņa samulsa. Jo vairāk satumsa, jo gaišākas kļuva viņas acis.

— Tad jau ar mums vairs īstenībā nekas nevar notikt,— viņa vilcinādamās, gandrīz bikli noteica.— Mēs abi esam uz sēkļa.

— Nekas nevar notikt,— es apstiprināju,— mēs abi esam apsvilinājušies un ellišķīgi piesardzīgi.

Pienāca viesmīlis ar rēķinu.

— Man šķiet, ka te slēdz,— sacīja Nataša.

Vienu mirkli mani sagrāba senā panika. Negribēju šai vakarā palikt viens un baidījos, ka Nataša jau dosies prom.

— Vai mašīna ir jūsu rīcībā līdz teātru slēgšanai?— es jautāju.

— Jā. Vai pabraukāsimies līdz tam laikam?

— Ar prieku.

Mēs piecēlāmies. Terasē un parkā vairs cilvēku nebija. Tumsa apņēma kokus ar melniem autiem. Liktos, ka atrodies kāda ciemata laukumā. Baseinā, klusi šļakstinādamas, kā nēģer-bērni peldējās jūras lauvas, un gabaliņu tālāk atradās bifeļu un zebru staļļi.

— Vai šis ir jau tas laiks, kad Centrālais parks kļūst bīstams?

—Šis ir erotomānu un glūniķu laiks. Viņi piezogas pie

soliem, kur skūpstās mīlas pāri. Kabatzagļu, varmāku un slepkavu laiks ir vēlāk, kad te satumst pavisam. Tad uzrodas arī bandas, kas klimst visapkārt.

— Vai policija nevar neko darīt?

— Policija izbraukā pa ceļiem un izsūta patruļas, taču parks ir pārāk liels un paslēpties var visur. Bet žēl. Būtu jauki, ja vasarā izskatītos savādāk. Bet tagad nav jābaidās, mēs jau neesam vienatnē.

Nataša saņēma manu elkoni. Tagad nav jābaidās, mēs jau neesam vienatnē, es domāju un jutu viņu sev cieši līdzās. Tumsa neslēpa sevī draudus: tā sargāja, klusēja, tai bija savi noslēpumi, kas solīja mierinājumu. Es jutu neizprotamu maigumu — maigumu, kam vēl nebija vārda un kas vēl nebija ne ar ko saistīts,

tas lidinājās brīvi kā vēja pūsma vēlā vasaras vakarā un tomēr jau bija saudzīgs maldinātājs. Šīs jūtas nebija atraisītas, aiz dažādiem iemesliem tās saistījās ar bailēm — bailēm, ka pagātne varētu atdzimt, saistījās ar mazdūšību un gribu pastāvēt šai noslēpumainajā un bīstamajā nevarības laikposmā starp glābiņu un vēlēšanos bēgt, ar aklu taustīšanos, tveroties pie visa, kas sola patvērumu. Man bija kauns par to, bet vieglprātīgi mierināju sevi, ka arī Nataša nav diez ko savādāka, ka arī viņa gluži kā staipekņaugs, daudz nejautādama un nemocīdamās ar sirdsapziņas pārmetumiem, meklēdama atbalstu, pietveras pie tā, kas pagadās tuvumā. Viņa negribēja dzīves saspriegtajā laikā būt viena, tāpat kā to vairs negribēju es. Un, kaut arī bailes un mazdūšība,— gaisā ap mums trīsuļoja tikko jaušams, bikls maigums, kas neko nevēstī par briesmām, jo vārda tam nav un sāpes tas nepazīst, sāpes, kas līdzīgas tām, kad klija, ieķeroties ar nagiem, plosa sirdi.

— Es tevi dievinu!— pēkšņi pašam par pārsteigumu un pret savu gribu man izlauzās, kad mēs gājām pa aleju, ko apgaismoja dzelteni lukturi, ceļā uz Piekto avēniju; mums pa priekšu kustējās šofera platā ēna.— Es tevi nepazīstu, Nataša, es tevi dievinu,— es atkārtoju un ievēroju, ka pirmo reizi viņu uzrunāju ar «tu».

Viņa pagriezās pret mani.

— Tā nav taisnība. Tu melo, tā nav taisnība. Bet saki vien, ir labi kaut ko tādu dzirdēt.

* * *

Es pamodos, bet pagāja labs bridis, iekams aptvēru, ka biju sapņojis. Tikai pamazām sāku pazīt istabas tumšās kontūras, loga gaišākās aprises un naksnīgās Ņujorkas sārteno atblāzmu. Tā bija mokoša, gausa pamošanās, it kā man vajadzētu izrauties no muklāja, kas mani draud nosmacēt.

Es ieklausījos. Laikam biju kliedzis. Es kliedzu vienmēr, kad redzēju šo sapni, un katrreiz tikai pēc ilgāka laika spēju attapties. Sapņoju, ka esmu kādu noslepkavojis un apracis pie strauta, aizaugušā dārzā, ka līķis pēc tam atrasts un man draud briesmas, ka tikšu notverts. Nekad īsti nezināju, vai tas ir vīrietis vai sieviete, ko esmu nogalinājis. Nezināju arī, kāpēc to esmu darījis, un man likās, it kā sapnī jau būtu aizmirsis, ka tas noticis. Tāpēc jo nomācošākas bija izbailes un apjukums, kas vēl ilgi pēc pamošanās mani vajāja, gluži tā, it kā tas nebijis vis sapnis, bet īstenība. Nakts tumsa un pēkšņās izbailes bija notraukušas visas aizsargbarjeras, kādas biju sev visapkārt uzcēlis. Krematorijas balti nokaļķotās sienas ar āķiem, zem tiem plankumi, palikuši no galvām, kas raustoties bija kaļķus noberzušas; tveicīgajā naktī acu priekšā uz grīdas skeleta roka, kas vēl kustējās, un čerkstošā, pavēlošā balss: «Kāp virsū! Samin, trulais draņķi! Nu, vai būs, jeb vai es tevi pataisīšu aukstu! Mēs arī tevi, iadzimteni, uzkarināsim, bet lēnām, ar baudu!»

Es atkal dzirdēju šo balsi, redzēju saltās, zobgalīgās acis un simto reizi atkārtoju sev, ka viņš būtu mani nožmiedzis kā apnikušu mušu, noslepkavojis izpriecas pēc simtiem citu nelaimīgo, ja es nepaklausītu. Viņš to vien gaidīja, lai es vilcinātos. Un atkal, tāpat kā katru reizi, es nosvīdu slapjš un, kā katru reizi, bezpalīdzīgi vaidēju un jutu kaklā kāpjam nelabumu. Šī čerkstošā balss, sadistiskās acis jāiznīcina. Mercs, es domāju. Egons Mercs. Vēlāk mani, ņemot vērā vienu no vadības pretrunīgajiem lēmumiem, atbrīvoja, jo nebiju ebrejs, un es bēgu. Holandes robeža nebija tālu, man šīs vietas bija zināmas un bija kas palīdz, bet es sapratu, ka šī sadista seja, vēl iekams pienāk mana nāves stunda, man jāredz.

Šai īsajā vasaras naktī es sastindzis sēdēju, ierausies gultā ar visām kājām. Sēdēju un apsvēru visu, ko biju gribējis aprakt un aizmirst, atkal un atkal — ka tas nav iespējams, ka man jāatgriežas un nekādā gadījumā nedrīkstu pirms laika izbeigt šo dzīvi, aiz pretīguma un izmisuma darīt tai galu, kā to bija darījis Mollers. Man jāpaliek dzīvam, jāizglābjas, vienalga, pie kā arī tvertos. Zināju, ka nakts visu vērš dramatisku, pārspīlē vērtības un priekšstatus, tomēr sēdēju un jutu plešamies nožēlas, bezspēcīga niknuma un skumju ēnas spārnus. Sēdēju, nakts metās pelēcīga, mierināju sevi kā bērnu, gaidīju austam dienu un, kad tā atausa, jutos pagalam satriekts, it kā būtu visu nakti ar nazi meties pret bezgala garu melnas vates sienu un nebiju spējis neko tai padarīt.

XIV

Zilverss aizsūtīja mani pie Kupera, tā paša, kurš nopirka Degā dejotāju. Man uzdeva gleznu viņam aizgādāt un palīdzēt piekārt pie sienas. Kupers dzīvoja kāda nama ceturtajā stāvā Parka avēnijā. Domāju, ka durvis atvērs kalpotājs, bet mani sagaidīja, izmeties kreklā, pats Kupers.

Nāciet iekšā,— viņš aicināja.— Bez steigas padomāsim, kur novietot šo zaļzilo dāmu. Vai gribat viskiju? Varbūt labāk kafiju?

— Paldies, es labprāt iedzeršu kafiju.

— Es — viskiju. Sai karstumā pats noderīgākais.

.Es to neapstrīdēju. Dzīvoklis bija ļoti vēss, tanī jaudās kaut kas no mākslīgi atvēsināta, izvēdināta kapličas gaisa. Kupera galva spīdēja kā nogatavojies tomāts. Šādu iespaidu pastiprināja vēl Luī Piecpadsmitā stila mēbeles, viss smalks, apzeltīts vai ietverts zeltā, pa starpām trausli itāliešu atzveltņi un apbrīnojama, maza, dzeltena Venēcijas kumode. Ar drēbi iztapsētas sienas, pie tām franču impresionistu gleznas.

Kupers, noņēmis papīru no Degā gleznas, nolika to uz krēsla.

— Tā taču bija miglas pūšana acīs par šo gleznu, vai ne?— viņš jautāja.— Zilverss apgalvoja, ka uzdāvinājis to sievai un viņa sacelšot traci, kad pārnākšot! Tāda ākstīšanās!

— Vai jūs tāpēc nopirkāt?— es jautāju.

— Protams, ne. Nopirku tāpēc, ka man gribējās to dabūt. Vai varat iedomāties, cik Zilverss no manis noplēsa?

— Nevaru vis.

— Trīsdesmit tūkstošus dolāru.

Kupers pētoši manī noraudzījās. Bija skaidrs, ka viņš melo un grib mani izprašņāt.

— Nu?— viņš teica.— Krietna summiņa, ko?

— Man tā būtu liela nauda.

— Kā tā? Ko jūs par to maksātu?

— Neko!— es smējos.

— Kāpēc?— Kupers steigšus noprasīja.

— Man tādam pirkumam nav naudas. Šobrīd mani no nekā atdala tikai trīsdesmit pieci dolāri.

— Cik jūs maksātu, ja jums būtu nauda?— Kupers nelikās mierā.

Nolēmu, ka par tasi kafijas esmu pietiekami iztaujāts.

— Visu, cik man būtu,— atteicu.— Jums vajag tikai savas gleznas likt novērtēt, lai zinātu, ka aizraušanās ar mākslu ir turklāt ļoti izdevīgs veikala darījums. Nekas nav labāks par to. Domāju, ka Zilverss labprāt no jums kādas gleznas atpirktu un neko nezaudētu.

— Tas plēsoņa! Lai nedēļu vēlāk man piedāvātu ar piecdesmit procentu uzcenojumu!

Kupers rubināja kā paēdis tītars — apmierināti, ne vairs izaicinoši.

— Tātad, kur mēs uzkarināsim dejotāju?

Mēs staigājām pa dzīvokli. Kuperu kādā brīdī aicināja pie telefona.

— Apskatieties labi!— viņš man uzsauca.— Varbūt atradīsiet piemērotu vietu.

Dzīvoklis bija iekārtots ar labu gaumi. Vai Kuperam pašam bija pienācīga izpratne, vai arī viņam bija izcili padomdevēji, jādomā, ka tiklab viens, kā otrs. Man ceļu rādīja istabene.

— Te ir mistera Kupera guļamistaba,— viņa paskaidroja,— te vēl pietiktu vietas.

Virs platas jūgendstila gultas zeltītā rāmī karājās meža ainava ar brēcošu briedi, vairākām stirnām un strautu priekšplānā.

Gluži mēms es raudzījos uz šo atbaidošo smērējumu.

— Vai misters Kupers to pats gleznojis? — es jautāju.

— Varbūt mantojis no saviem vecākiem?

— Es nezinu. Tā ir jau visu laiku, kopš te strādāju. Burvīga, vai ne? Tieši kā no dabas!

— Tā jau gan. Redzami pat tvaiki briedim pie mutes. Vai misters Kupers ir mednieks?

— Nezinu.

Es paskatījos visapkārt un ieraudzīju Cīma Venēcijas ainavu. Aiz aizkustinājuma, ka esmu atklājis Kupera noslēpumu, man acīs sakāpa miklums. Šeit, savā guļamistabā, viņam nebija vajadzības izlikties. Te bija tas, kas viņam no sirds patika. Viss pārējais bija tikai poza, bizness, varbūt arī savdabīga aizraušanās, kas lai to zina, un kam tas būtu jāzina? Bet brēcošais briedis — tās bija īstas jūtas, un sentimentālā Venēcijas ainava — tā bija romantika.

— Iesim tālāk,— es teicu meitenei.— Te viss ir tā, ka mēs varētu tikai izjaukt harmoniju. Vai augšā ari ir telpas?

— Augšā ir jumta stāvs un mazs salons.

Viņa veda mani vienu stāvu augstāk. Bija dzirdams, kā Kupers bargā balsī rēja telefonā pavēles. Būtu interesanti zināt, vai darbistaba iekārtota līdzīgi guļamistabai. Vēl viens brēcošs briedis tur nemaz nebūtu par ļaunu.

Durvīs uz terasi es paliku stāvam. Lejā, cik tālu vien skatiens sniedz, pletās Ņujorka, nomācošajā vasaras tveicē tā varētu būt kāda Āfrikas pilsēta ar debesskrāpjiem. Pie apvāršņa bija jaušams okeāns. Akmens un tērauda pilsēta atklājās tāda, kāda tā tiešām bija,— nevis pamazām radusies, organiski izaugusi, apklādamās ar gadsimtu patinu, bet apņēmīgu cilvēku steigšus un apņēmīgi uzcelta, cilvēku, kuriem neliek šķēršļus tradīcijas, kuriem pats galvenais nav vis skaistums, bet mērķtiecība, un varbūt tāpēc te radies jauns, drosmīgs, antiromantisks, antikla-sisks, moderns skaistums. Ņujorka jāredz no augšas, es domāju, nevis no apakšas, kaklu izstiepušam pret debesskrāpjiem. No augšas tie likās mierīgi, gluži tā, it kā tur arī iederētos, kā žirafes, zebru, gazeļu un milzu bruņurupuču barā.

Dzirdēju Kuperu smagi velkam elpu un šļūkājam augšup pa kāpnēm.

— Vai atradāt piemērotu vietu?

— Te,— es norādīju uz terasi.— Tikai saule to drīz sabojās. Dejotāja virs pilsētas, tas jau būtu kaut kas. Varbūt līdzās, salonā? Pie sienas, ko saule neapspīd.

Mēs iegājām salonā. Istaba bija ļoti gaiša, baltām sienām un mēbelēm, apvilktām ar zīdu. Uz viena no galdiem stāvēja trīs ķīniešu bronzas figūras un dažas terakota dejotājas. Es pavēros Kuperā. Kāds viņš īsti bija? Vai viņš nebūtu labāk Čšou bronzas vietā vēlējies trīs alus krūkas un terakota dejotāju, vietā porcelāna rūķīšus?

— Tur,— es teicu.— Pie sienas aiz bronzas statuetēm. Bronzas zaļzilajai patinai ir tā pati nokrāsa kā dejotājai.

Kupers, vēl arvien šņākuļodams, pētoši manī paskatījās. Es turēju gleznu norādītajā vietā.

— Tad vajadzēs sienā sist naglu, — viņš beidzot sacīja.

— Un, ja vēlāk gadās gleznu noņemt, caurums paliks.

— Jūs varēsiet tur uzkārt citu gleznu,— izbrīnījies vēroju Kuperu.— Turklāt caurumu jau var aizsmērēt ar ģipsi.

Tad nu gan ir badakāsis! Tā viņš laikam ticis pie saviem miljoniem. Savādi gan, bet tas mani nekaitināja, brēcošais briedis guļamistabā samierināja ar visu. Viss pārējais Kuperam dzīvoklī bija nedaudz naidīgs un nesaprotami svešatnīgs. Tāpat kā viņš lāgā nesaprata, ka par to tik dārgi jāmaksā. Tāpēc viņš ari centās mani izprašņāt. Kombinācijai māksla — nauda viņš lāgā neuzticējās un šai ziņā bija līdzīgs patiesiem mākslas cienītājiem.

Beidzot Kupers bija izšķīries.

— Tikai neizsitiet lielu caurumu.

— Pašu mazāko, kāds vien iespējams. Redziet šos abus patentētos āķus — tiem vajadzīgas tikai tievas naglas, un tomēr tās notur lielas gleznas.

Ar šo uzdevumu es tiku ātri galā. Kupers neatgāja no manis ne soli. Un tomēr es paguvu apskatīt ķīniešu bronzu un paturēt ari rokā. Tūlīt pat sajutu patinas maigo siltumu, kas vienlaikus šķita vēss. Tā bija īpaši skaista bronza, kas izraisīja neparastu sajūtu par atgriešanos mājās, bronza bija pati pilnība, tā nepauda neko citu kā vien savu pilnību, izraisot neaprakstāmu sajūtu, kāda pārņem pēkšņi, kad rodas atskārsme, ka pa planētu Zemi traucošai, šai īsam dzīves laikam nolemtai, nemierpilnai klejotāju ciltij laimējies radīt šādu mūžības ilūziju.

— Vai jūs kaut ko saprotat no bronzas?— jautāja Kupers.

— Mazliet.

— Cik tās maksā?— viņš tūlīt pat jautāja, un es biju gatavs viņu apskaut, cik patiess un neatdarināms viņš bija.

— Tās nav samaksājamas.

— Ko? Kā tā? Vai tanīs izdevīgāk nekā gleznās ieguldīt kapitālu?

— Ne jau nu tā,— es pasteidzos novērst neparedzētas draudošas briesmas Zilversam,— bet figūras ir brīnumskaistas. Labāku nav pat Metropolitēna muzejā.

— Tiešām? Paskat tikai! Kāds blēdis man tās kādreiz iemānīja.

— Jums ir laimējies.

— Jūs domājat?— Viņš smējās, rubinādams kā vesels putnu bars, un vērtējoši mani nopētīja. Man likās, viņš apsvēra, vai dot man dzeramnaudu vai nedot, tad, šo domu atmetis, jautāja:— Vai nevēlaties vēl kafiju?

— Pateicos.

Es atgriezos pie Zilversa un viņam visu izstāstīju.

— Ak, šis vecais rīkļurāvējs!— iesaucās Zilverss.— Viņš katrreiz, kad aizsūtu pie viņa kādu, tā izmēģina. Rūdīts gadījuma pircējs. Sācis jau arī tikai ar dzelzs lūžņiem pilnu ķerru, pēc tam jau ar veseliem vagoniem lūžņu. Vēlāk uzsāka ieroču biznesu. Un īstā laikā, kara sākumā. Cītīgi sūtīja ieročus un dzelzs lūžņus uz Japānu. Kad to vairs nevarēja, apgādāja ar savu preci Savienotās Valstis. Par katru Degā, ko viņš nopērk, jāsamaksā ar savu dzīvību simtiem, ja ne tūkstošiem cilvēku.

Nekad vēl nebija gadījies redzēt Zilversu tik sakaitinātu. Salīdzinājums ar Degā, protams, bija aplams, bet, iesēdies man galvā, tas tur palika. Aplamībām piemīt spēja dziļāk iespiesties atmiņā nekā patiesībām.

— Kāpēc tad jūs viņam pārdodat?— es jautāju.— Tad jau jūs arī esat līdzvainīgs?

Zilverss sāka smieties, lai gan dusmas vēl nebija norimušas.

— Kāpēc? Jūs jautājat, kāpēc pārdodu? Es taču neesmu sektants, bizness paliek bizness. Līdzvainīgs? Kur? Karā? Smieklīgi!

Bija grūti viņu nomierināt, tas man bija par to, ka centos loģiski spriest! Tas allaž izraisa pārpratumus.

— Nevaru ciest šos nāves tirgoņus,— beidzot rāmāk noteica Zilverss.— Lai vai kā! Izvilku no viņa piecus tūkstošus dolāru vairāk, nekā glezna notaksēta, vajadzēja noplēst vēl kādus piecus tūkstošus!

Viņš ielēja sev viskiju un sodu.

— Vai nevēlaties? '

— Paldies. Esmu pārāk daudz kafijas dzēris.

Redz, kā vajadzētu prast atriebties, es domāju. Ar skanošo! Ja tā varētu, tad varbūt izdotos izrauties no drūmā pagātnes muklāja.

— Nekas vēl nav zaudēts,— es sacīju.— Iespējams, ka viņš drīz atkal ieradīsies. Es viņam teicu, ka otrs Degā kopā ar viņa jau nopirkto veido brīnumjauku pāri un ka es, bet tās ir tikai manas personīgās domas, uzskatu, ka otra, te palikusī glezna mākslinieciskā ziņā ir vēl interesantāka.

Zilverss domīgi noraudzījās manī.

— Jūs gūstat panākumus! Noslēgsim derības. Ja Kupers mēneša laikā ieradīsies pēc otras gleznas, jūs saņemsiet simt dolārus.

Pie hoteļa «Plaza» es pēkšņi ieraudzīju Natašu. Viņa šķērsoja laukumu ar kupli saaugušiem kokiem virzienā uz Piecdesmit devīto ielu. Pēc ilgāka laika tā bija pirmā reize, kad es viņu ieraudzīju dienā. Viņa gāja ātri, sperdama platus soļus, mazliet paslējusies uz priekšu, un mani neredzēja.

— Nataša,— es teicu, pienācis klāt.— Vai esi nogrimusi pārdomās, kādu diadēmu šim vakaram aizņemties pie «vati Cleef and Arpels»?

Viņa bija pārsteigta.

— Un tu?— viņa attrauca.— Vai esi misteram Zilversam nospēris Renuāra gleznu, lai samaksātu rēķinu «Morocco»?

— Te, lūk, ir tā starpība,— es nopūtos.— Es domāju tikai par aizņemšanos, tu uzreiz par zagšanu. Tu tālu tiksi dzīvē uz priekšu.

— Toties man tā būs īsāka. Vai iesim kopā paēst?

— Kur?

— Es tevi uzaicinu,— viņa smiedamās teica.

— Tā neies. Žigolo lomai esmu par vecu. Arī pārāk maz šarma.

—Šarma tev nav nemaz, bet tas nekas. Iesim, un liec mierā savus morāliskos apsvērumus. Mēs visi pastāvīgi ēdam te, mums ir abonements. Neviens nemaksā pirms mēneša beigām. Tātad tava cieņa tiks godam saglabāta. Un tad vēl man gribētos, lai tu ar kādu satiktos. Ar ,kādu vecāku dāmu. Ļoti bagātu. Viņa interesējas par gleznām. Esmu par tevi stāstījusi.

— Bet Nataša! Es taču nepārdodu gleznas!

— Tu ne, bet Zilverss. Un, ja tu viņam piegādāsi pircējus, viņam vajadzēs maksāt komisijas naudu.

— Ko?

— Komisiju. Tā tas ir parasts. Vai tad tu nezini, ka puse no visiem cilvēkiem pārtiek no komisijas naudām?

— Nē.

— Tad ir laiks to apgūt. Un tagad nāc. Esmu izsalkusi. Jeb vai tu baidies?

Viņa raudzījās izaicinoši.

— Tu esi ļoti skaista,— es teicu.

— Bravo.

— Ja ar komisijas naudām kaut kas iznāks, tad es tevi uzaicināšu vakariņās ar kaviāru un šampanieti.

— Bravo. D’accord.[5] Vai tad nu būtu diezgan darīts, lai apmierinātu tavas ētikas prasības?

— Pietiekami. Tagad man vēl tikai atlikušas bailes no vienatnes telpā.

— Nemaz jau tik ļoti neesi atšķirīgs no citiem,;— secināja Nataša.

Restorāns bija ļaužu pilns. Man radās sajūta, ka esmu iekāpis elegantā būrī ar tauriņiem, kovārņiem un papagaiļiem. Viesmīļi traucās šurp un turp. Kā vienmēr, Natašai bija daudz paziņu.

— Tā vien liekas, it kā tu pazītu pusi Ņujorkas,— es ieminējos.

— Nieki. Pazīstu tikai dīkdieņus un cilvēkus, kas saistīti ar modes jautājumiem. Tādiem kā es. Lai tev atkal neuzbruktu kāda mānija, iepazīsimies ar vasaras ēdienkarti.

— Vasaras ēdienkarte — jauks nosaukums.

— Tāds apzīmējums diētai. Visa Amerika pārtiek no kaut kādas diētas.

— Kāpēc? Te visi pēc izskata liekas samērā veselīgi.

— Lai neaptaukotos. Amerika ķerta ar dzīšanos pēc jaunības un slaikuma. Visi grib jauni un slaiki būt. Vecums te netiek godāts. Senajā Grieķijā augsti godā turētais cienījamais padomdevējs Amerikā tiktu iebāzts vecu ļaužu patversmē.— Nataša aizkūpināja cigareti un pamirkšķināja man.— Nerunāsim tagad par to, ka lielākā daļa cilvēku visā pasaulē badojas. To tu gribēji teikt, vai ne?

— Tik ļauni ar mani nemaz nav, kā tu domā. Tas man nebija prātā.

— Nu, nu!

— Es domāju par Eiropu. Tur vēl tik pārāk nebadojas, bet ko ēst ir stipri mazāk.

Nataša raudzījās manī puspievērtiem plakstiņiem.

— Kā tev liekas, vai tev nederētu mazliet mazāk domāt par Eiropu?— viņa jautāja.

Mani pārsteidza viņas novērošanas spējas.

— Cenšos par to nedomāt.

— Tur jau nāk tā bagātā vecā dāma.

Biju sagatavojies uz tikšanos ar tādu kā tuklu, izkrāšļotu odzi, prototipu Kuperam. Bet mums tuvojās graciozs sievišķītis ar sidraba sprodziņām, sārtiem vaidziņiem, varēja domāt, ka viņa mūždien kopta un lutināta, nekad nav soli spērusi tālāk par sava leļļu namiņa redzesloku. Viņai bija gadu septiņdesmit, bet nešauboties varēja dot gadus piecdesmit. Pat vecums viņu skāra vienīgi kā viegli paburzīts zīdpapīrs. To manīja tikai pie kakla un rokām. Ap kaklu tāpēc bija aplikta četrkārtēja pērļu rota, kas daudz nosedza un vērta dāmas izskatu vēl piemīlīgāku un ampīriskāku.

Viņa interesējās par Parīzi un ņēmās mani izjautāt. Sargājos stāstīt kaut ko par savu dzīvi tur, runāju par turieni tā, it kā Parīzi karš nebūtu skāris. Skatījos uz Natašu un tērgāju par Sēnu, Senluī salu, Lielo Augustīniešu krastmalu, par vasaras pēcpusdienām Luksemburgas dārzā un vakariem Elizejas laukos un Buloņas mežā. Redzēju, kā Natašas acīs ielija maigums, unjnan nebija grūti visu to stāstīt.

Ēdienu mums atnesa ātri, un nepagāja ne stunda, kad misis Vimpere sāka atvadīties.

— Vai jūs rīt pēcpusdienā pulksten piecos neatnāktu man pakaļ?— viņa jautāja.— Tad mēs varētu aiziet uz Zilversa gleznu galeriju.

— Labprāt,— es teicu un dzīros vēl ko paskaidrot, bet Nataša piegrūda man ar kāju zem galda, un es klusēju.

— Vai bija sāpīgi?— Nataša smējās.— Tu, protams, grasījies paskaidrot, ka Zilversam tikai taisi vaļā kastes, vai ne? Kam tas vajadzīgs! Te daudzi nodarbojas ar to, ka sniedz padomus bagātiem cilvēkiem, ved pie pazīstamiem antikvāriem.

— Pircēju vilinātājs!

— Padomdevējs,— Nataša iebilda.— Cienījams cilvēks, kurš nabaga nevarīgos miljonārus pasargā no antikvāriem laupītājiem. Vai aiziesi pie viņas?'

— Jā.

— Bravo!

— Aiz mīlestības pret tevi.

— Divkāršs bravo!

— Atklāti sakot, es būtu tikpat aizgājis. Esmu uz naudu vēl kārāks, nekā tu domā.

Viņa vieglītēm sasita plaukstas.

— Tu pamazām kļūsti gluži jauks.

— Kļūstu cilvēks, vai ne? Pēc tavas klasifikācijas.

— Vēl ne gluži. Taču piemineklis, kas sācis kustēties.

— Viss norisa tik pārsteidzoši ātri. Un misis Vimpere taču neko par mani nezina.

— Tu runāji par to, kas viņai mīļš: Parīze, vasara Buloņas mežā, Sēna rudenī, krastmala, bukinistu galdi tur…

x — Bet ne vārda par gleznām.

— Un tas viņai īpaši patika. To tu gudri darīji. Neko par veikallietām.

Mēs gājām bez steigas pa Piecdesmit ceturto ielu. Ap sirdi man bija viegli un gaiši. Apstājāmies .pie antikvariāta, kur bija izliktas ēģiptiešu kaklarotas. Tās laistījās tirkīza zilumā, un līdzās stāvēja liels ibiss. No izsoles veikala «Savoy» nāca laukā cilvēki, nesdami paklājus. Just dzīvi — cik tas ir labi! Un cik tāla reizēm var būt nakts!

— Vai mēs šovakar tiksimies?— es jautāju.

Viņa pamāja.

— Hoteli?

— Jā.

Es devos atpakaļ. Saule spraucās cauri putekļu tīklam. Gaiss bija tveicīgs, un dvakoja izplūdes gāzes. Brītiņu pastāvējis pie «Savoy» ūtrupes nama, beidzot iegāju iekšā. Telpa bija pustukša un jūtams miegains gurdenums. Ūtrupnieks, pakāpies uz tādas kā kanceles, izkliedza piedāvājumus. Paklāju izpārdošana bija beigusies, tagad tika piesolītas svēto figūras. Tās atnesa un nostādīja uz paaugstinājuma citu pie citas, radās iespaids, it kā tās gatavotu jaunām mocībām. Dažas vēl nebija izsaiņotas, un to paveica tepat uz paaugstinājuma. Viss bija ļoti lēts, krāsainās figūras netika daudz pieprasītas. Kara lāikā svētie drīzāk tika bāzti cietumos. Es izgāju laukā un aplūkoju skatlogus. Starp masīvajām Renesanses laikmeta mēbelēm atradās divas ķīniešu bronzas statuetes, viena bija Minga laikmeta kopija, tas bija viegli pamanāms, arī otra varēja būt īsta. Patina gan bija slikta, varbūt pārstrādāta, un tomēr tanī bija kaut kas tāds, kas tai piešķīra īstenuma nokrāsu. Laikam kāds, kam nebija lāga izpratnes, uzskatīdams bronzu par kopiju, mēģinājis to «palabot». Es atgriezos krēslainajā telpā un palūdzu turpmāko izpārdošanu katalogu. Bronzas figūras bija rakstītas bez norādījuma par laikmetu. Starp alvas krūkām, misiņa priekšmetiem un citiem lētiem darinājumiem. Jādomā, ka to cena nebūs liela, jo tik nenozīmīgā ūtrupē nav gaidāmi ievērojamāki antikvāri.

Iznācis no izsoles telpām, devos pa Piecdesmit ceturto ielu lejup uz Otro avēniju. No turienes, pagriezies pa labi, gāju tālāk, līdz nonācu brāļu Louī veikala tuvumā. Iedomājos, ka varētu bronzu pats nopirkt un tad pārdot tālāk Louī, senioram. Biju drošs, ka viņš to nebūs pamanījis starp alvas krūkām un smagnējām mēbelēm. Tad atmiņā atausa vakars ar Natašu, kad viņa ar rolroisu atveda mani līdz hotelim. Pārmērīgā steigā biju atvadījies un arī brauciena pēdējos mirkļos biju ļoti kluss — domāju vienīgi par to, kā ātrāk tikt no luksusmašīnas laukā.

Iemesls bija bērnišķīgs, steidzīgi vajadzēja sameklēt labierīcības. Bet, tā kā tās Ņujorkā nesalīdzināmi grūtāk ieraudzīt nekā Parīzē, centos izturēt, un tāpēc nebija vairs laika atvadīties. Nataša bija sašutusi noraudzījusies man nopakaļ, un vēlāk pukojos pats uz sevi, domādams, ka esmu atkal visu sabojājis. Bet nākošajā dienā attapos, ka ciezdams un mocīdamies, lai gan būtu varējis palūgt šoferi pieturēt pie tuvākā hoteļa un Natašu — pagaidīt mašīnā, esmu ar savu kautrēšanos pieskāries romantikas stīgai, un, kaut arī tas likās neldzīgi, tomēr arī liecināja par siltām jūtām, tāpēc mani pārņēma negaidīts maiguma vilnis. Ar šādām jūtām sirdī biju pienācis pie Louī veikala. Louī, juniors, stāvēja starp diviem balti lakotiem Luī Sešpadsmitā krēsliem un sapņaini raudzījās uz ielu. Es saņēmos, atmetu domas par patstāvīgo biznesu un gāju iekšā.

— Kā klājas, mister Louī?— piesardzīgi neitrālā balss noskaņā jautāju, lai, kas zina, nesaērcinātu šo romantiķi.

— Labi! Brāļa patlaban nav. Viņš ēd savu košera barību, jūs jau zināt! Es ne,— viņš piebilda, acīm iezibsnoties.— Es pārtieku no amerikāņu ēdiena.

Brāļi Louī atgādināja man pazīstamos Siāmas dvīņus, no kuriem viens bija atturībnieks un otrs — dzērājs. Tā kā abiem bija viena un tā pati asinsrite, tad .nelaimīgajam atturībniekam vajadzēja ne tikai izbaudīt reibumu, bet arī izciest sava piedzērušā brāļa paģiras. Kā vienmēr, ciest dabū tikums. Tā arī pie Louī — viens bija ortodoksāls, otrs — brīvdomātājs ebrejs.

— Es atradu ķīniešu bronzu,— es teicu.— To pārdos lētā vairāksolīšanā.

Louī, juniors, atmeta ar roku.

— Pasakiet to manam fašistiskajam brālim, man tagad nav prātā veikallietas. Runa ir par dzīvību vai nāvi.— Viņš apņēmīgi pagriezās pret mani:— Sakiet godīgi — ko jūs man ieteicat — precēties vai neprecēties?

Tas bija āķīgs jautājums, vai nu atbildu šā vai tā, zaudēju tikpat.

— Kas jus esat no astroloģiska viedokļa?

— Kas?

— Kad esat dzimis?

— Kāds tam sakars? Divpadsmitā jūlijā.

— Tā jau es domāju. Jūs esat vēzis. Ļoti jūtīgs, ģimenīgs, ar mākslinieka dabu.

— Vai lai precos?

— Vēži aplam ātri netiek vaļā. Tie turas tik cieši, kamēr tiem nolauž spīles.

— Cik atbaidoši!

— Simbolisks tēls. Psihoanalītiķu valodā tas nozīmētu — kamēr nezaudē vīrišķību.

— Tikai?— novaidējās Louī.— Lai nu tas paliek! Sakiet skaidri un gaiši — vai lai precos?

— Katoliskajā Itālijā es jums atbildētu: nē. Amerikā tas ir vienkāršāk: jūs varat katrā laikā izšķirties.

— Kurš te runā par šķiršanos? Es runāju par precēšanos.

Lēto joku, ka «tas pats vien ir», paliku neteicis. Tāpat kā

nekam nederīgo padomu: ja jau jautā — precēties vai neprecēties, tad neprecies. Veikalā, starojošs pēc smagās košera maltītes, ienāca Louī, seniors.

Jaunākais brālis ar skatienu aicināja mani klusēt. Es pamāju.

— Kā klājas parazītam?— laipni apjautājās Louī, seniors.

— Zilversam? Viņš man nupat labprātīgi pielika pie algas.

— To viņš var. Cik? Dolāru mēnesī?

— Simt.

— Ko?

Abi brāļi iepleta acis. Pirmais atjēdzās vecākais.

— Viņam vajadzēja pielikt divus simtus,— viņš paziņoja.

Biju sajūsmā par viņa attapību, bet negribēju atpalikt.

— To viņš arī darīja,— es teicu.— Bet es noraidīju. Uzskatu, ka neesmu to pelnījis. Varbūt pēc gada.

— Ar jums nekad nevar parunāt nopietni,— noburkšķēja Louī, seniors.

— Var gan, ja runa ir par bronzu.— Es pastāstīju par savu atklājumu.— Es varētu to jums ūtrupē nosolīt. Katrs uzskatīs to par pakaļdarinājumu.

— Un ja tas ir pakaļdarinājums?

— Tad mēs esam kļūdījušies. Vai jūs varbūt gribētu, lai es jūs nodrošinu pret zaudējumu?

— Kāpēc ne?—Louī smīkņāja.— Ar jūsu ienākumiem!

— Varu arī pats nopirkt. Tas būs vienkāršāk,— es vīlies noteicu. Biju sagaidījis mazliet vairāk pateicības par padomu. Kā vienmēr vilšanās.

— Kā garšoja lēcu zupa?— es jautāju.

— Lēcu zupa? Kā jūs zināt, ka esmu ēdis lēcu zupu?

Es norādīju uz viņa uzvalka atloku, kur bija pielipusi puse lēcas. *

— Pārāk smags ēdiens šai gadalaikā, mister Louī. Jūs riskējat dabūt trieku. Visu labu, cienījamie!

— Jūs esat humāns ļaundaris, mister Ros,— saldskābi smaidīdams, atteica Louī, seniors.— Vajag saprast jokus! Cik var solīt par bronzu?

— Es apskatīšu to vēlreiz.

— Labi. Es to nevaru. Ja es to apskatīšu pāris reižu, tad tiem brāļiem radīsies aizdomas. Viņi mani pazīst. Vai jūs man vēl dosiet ziņu?

— Protams.

Es jau biju pie durvīm, kad Louī, seniors, man uzsauca:

— Tas par Zilversu taču nav taisnība, vai ne?

— Ir taisnība. Bet man ir labāks piedāvājums. No Rozen-berga.

Nebiju vēl paspēris ne desmit soļu, kad jau to nožēloju. Nevis aiz morāliem apsvērumiem, bet aiz māņticības. Biju savā mūžā jau daudzkārt ieslīdzis afērās ar mīļo dieviņu, kuram sāku ticēt katrreiz, kad iekļuvu bīstamā situācijā, apmēram tāpat, kā toreadori pirms cīņas ienes savā arēnas ģērbtuvē madonnas statuju, izpušķo ar puķēm, lūdz dievu un dod svinīgus solījumus iedegt sveces, noturēt mises, godprātīgi dzīvot, nekad un nemūžam vairs netūkšot nevienu glāzīti un tā joprojām. Kad cīņa arēnā galā, tad statuete tiek iemesta ceļasomā kopā ar netīro veļu, puķes pārdotas, solījumi aizmirsti un uz galda uzrodas dzēriena pudele — līdz nākošai korridai, kad viss sākas no gala. Manas afēras ar mīļo dieviņu bija līdzīgas. Bet reizēm pakļāvos arī vēl savdabīgākam māņticības paveidam, kāds gan labu laiku nebija radies, jo tā pamatprincips bija nevis izbēgt no briesmām, bet gan aizbiedēt, ja tādas gaidāmas. Paliku stāvam. No makšķernieku veikala manī raudzījās izbāztas līdakas, kam apkārt bija cilpām apliektas makšķerauklas. Lai neaizbiedētu gaidāmo, vispirms jābūt kaut kam, ko gaidīt, es domāju, un pēkšņi man kļuva skaidrs, ka šī paša iemesla pēc biju atdevis savu mazo biznesu brāļiem Louī. Ne tikai mīļo dieviņu, kura snaudulīgā galva bija pamanāma virs namu jumtiem, bet ari likteni centos noskaņot sev labvēlīgi, jo bija noticis kaut kas, kam nebiju vairs ticējis,— ka esmu kaut ko sagaidījis, kaut ko gaidīju, un tas nebija nekas saprātīgs, nekas materiāli taustāms, drīzāk apzīmējams par siltu izjūtu, kas man sniedza aplaimojošu apziņu, ka neesmu vēl gluži pārvērties par automātu. Atmiņa atgādināja visas senās emocijas — sirdsklauves, paātrinātu elpu un elpas trūkumu, un šai brīdī es reāli apjautu negaidītu divkāršas dzīves starojumu — savas paša un otras, tās, kam vārda nebija.

XV

Kad es nākošajā rītā Zilversam pateicu misis- Vimperes vēlēšanos, viņš reaģēja visai necienīgi.

— Vimpere, Vimpere?… Kad viņa grib nākt? Piecos? Nezinu, vai es tad būšu.

Es labi zināju, ka šim slinkajam krokodilam nebija nekā cita, ko darīt, kā, gaidot klientus, sūkt viskiju.

— Nu tad labi, atliksim uz citu reizi, kad būsiet vaļīgāks,— es teicu.

— Lai nu, vediet ar to dāmu šurp,— viņš nevērīgi izmeta.— Labāk ar tādiem niekiem ātrāk tikt galā.

Lieliski, es nodomāju. Tad man būs iespējams bronzu vēlreiz apskatīt pēcpusdienā, kad apkārt neklinkās tik daudz pircēju kā pusdienas pārtraukumā.

— Kā jums patika Kupera dzīvokļa iekārta?— jautāja Zilverss.

—Ļoti. Jādomā, ka viņam ir lieliski padomdevēji.

— Tā tas ir. Pašam viņam nav nekādas saprašanas par visu

to.

Es nodomāju, ka arī Zilversam nav lielas saprašanas šai ziņā, arī glezniecībā tikai par franču impresionistiem. Viņam nebija nekāda iemesla ar to pat lepoties, jo gleznas bija viņa bizness, tāpat kā ieroči un dzelzs lūžņi bija Kupera bizness. Šai ziņā Kuperam pat bija savas priekšrocības — lieliskas mēbeles, turpretī Zilversam nekas cits kā vien polsterēti dīvāni, polsterēti sēdekļi un vienmuļas, garlaicīgas, modernas mēbeles.

Viņš it kā Uzminēja manas domas.

— Man nesagādātu nekādas grūtības savu dzīvokli iekārtot ar astoņpadsmitā gadsimta otrās puses mēbelēm,— viņš teica.— Es to nedaru gleznu dēļ. Visas šīs baroka un rokoko grabažas tikai novērš uzmanību. Sen pagājušo laiku ķeburi! Ko tas var dot mūsdienu modernam cilvēkam?

— Kuperam tas ir savādāk,— es piekritu.— Viņam gleznas nav jāpārdod. Viņš var tās iesaistīt interjerā.

Zilverss sāka smieties.

— Ja viņš tiešām tiektos paust savu paša stilu, tad tur

vajadzētu būt uzstādītiem ložmetējiem un citiem ieročiem. Tas būtu vairāk atbilstoši.

Es atkal nomanīju tādu kā naidīgumu pret Kuperu. Biju kaut ko līdzīgu manījis viņa attieksmē arī pret citiem klientiem. Zilversa šķietamā labsirdība bija līdzīga nenoturīgam kapara apzeltījumam, kas, mazliet paberzējot, pazūd kā nebijis. Domādams, ka, nicinot savus klientus, viņš tos pazemo, patiesībā viņš tos apskauda. Viņš centās sev iegalvot, ka ar cinismu saglabā brīvību, taču tā bija lēti pirkta brīvība, līdzīga tai, kādu gūst padotais, lamādams savu priekšnieku tad, kad tas nedzird. Viņš bija apguvis daudzu vienpusīgi izglītotu cilvēku paradumu zoboties par visu, ko nesaprot, un tomēr šis izdevīgais paradums, kas arī nebija īsts, neko daudz nelīdzēja. Negaidot reizēm viņā izlauzās nevaldāms neirastēniķis. Tieši šo īpašību dēļ viņš bija man interesants. Viņa saldenie sprediķi bija vienīgi tikmēr paciešami, kamēr tie pauda kaut ko jaunu, vēlāk jau kļuva apnicīgi. Klausoties viņa pamācībās, praktiskās dzīves gudrībās,' bija grūti apvaldīt žāvas.

Pusdienas laikā aizgāju uz ūtrupes namu un lūdzu parādīt bronzu. Ļaužu bija maz, jo šai dienā izpārdošana nebija paredzēta. Plašā telpa, pieblīvēta ar sešpadsmitā un septiņpadsmitā gadsimta mēbelēm un priekšmetiem, snauduļoja mijkrēslī. Pie sienām sakrauti jauni paklāju sūtījumi, tiem pa starpām bruņošanās piederumi: šķēpi, seni zobeni un bruņas. Man neizgāja no prāta Zilversa teiktais par Kuperu un manis paša domas par Zilversu. Tāpat kā Zilverss attiecībā pret Kuperu, tā arī es attiecībā pret Zilversu nebiju vairs neieinteresēts, objektīvs vērotājs, biju kļuvis jau kritisks un subjektīvs. Nebiju vairs vērotājs no malas, kam būtībā viss ir vienaldzīgs, drīzāk šķita, ka pats esmu izgājis arēnā. Es ņēmu dalību notikumos un jutu netīksmi, kādu agi*āk nebiju pazinis. Nopratu, ka tas ir saistīts ar simpātiju jūtām, kuras, tāpat kā agrāk, nebiju pazinis. Biju no jauna iesaistījies esības nerimtībā, es nestāvēju vairs nomaļus, domādams tikai par to, lai izdzīvotu. Nemanāmi bija piezadzies jaunais — kā tāltāli pērkona grāvieni, kas man lika apšaubīt iedomāto drošību. Viss mazliet sagrīļojās. Biju gatavs atkal pieņemt kādu lēmumu, lai gan skaidri apzinājos, ka tā nebija saprāta balss, kas lika man to darīt. Viss bija primitīvāk, kaut kas no vīrieša naidīguma pret visiem citiem stiprā dzimuma pārstāvjiem — sāncenšiem sievietes dēļ.

Es stāvēju pie ūtrupes nama loga, turēju bronžu rokā, man aizmugurē snauda halle ar noputējušām pagātnes grabažām, bet es acu nenovērsu no ielas, kur katru acumirkli varēja uzrasties Nataša, jutu vieglo satraukumu, kas bija izraisījis netīksmi pret

Zilversu un kas padarīs .mani arī turpmāk netaisnu savos spriedumos, sapratu, ka mans satraukums saistīts ar Natašu, un pēkšņi apzinājos, ka man atkal kaut kas kļuvis svarīgāks par vēlēšanos vienīgi palikt dzīvam, ka esmu pietuvojies emociju labirintam, pār kuru nemanāmi plešas mirāžas un saprātam vairs nav nozīmes.

Es noliku bronzas statueti vietā.

— Tas ir pakaļdarinājums,— teicu sargam, kurš man to bija iedevis, večukam ar sviedrainiem matiem, kurš košļāja gumiju un kuram mans atzinums bija vienaldzīgāks par vienaldzīgu.

Bronza bija veclaiku, bet par spīti savam tagadējam noskaņojumam man pietika savaldības, lai to noklusētu.* Lēnām devos augšup pa ielu, līdz nonācu ielas pretējā pusē pie restorāna, kur mēs ar Natašu bijām pusdienojuši. Es tur neiegāju, bet man šķita, ka šīs durvis izgaismojas spožāk iļekā pārējās, lai gan līdzās bija firmas «Bakara» skatlogs, kur laistīt laistījās kristāls un slīpētais stikls.

Es devos pie misis Vimperes. Yiņa dzīvoja Piektajā avēnijā. Ierados precīzi norunātajā laikā, bet viņa, šķiet, nesteidzās. Vienīgās gleznas, ko tur redzēju, bija daži Romnija darbi un viens Reisdāla audekls.

— Vai glāzītei martīni būtu par agru?— viņa jautāja.

Ieraudzīju uz galda pudeli. Izskatījās, ka tā būtu vodka.

— Vai martīni ar vodku?— es jautāju.

— Martīni ar vodku? Kas tad tas? Šis te ir džins ar nedaudz vermuta.

- Es paskaidroju, ka hotelī «Reuben» esmu iemācījies džina vietā pieliet vodku.

— Jocīgi gan. Tas jāizmēģina.— Misis Vimpere papurināja savas sprodziņas un nospieda zvana pogu.— Džon,— viņa sacīja ienākušajam kalpotājam.— Vai mums ir vodka?

. — Jā, madame.

— Tad sagatavojiet misteram Rosam martīni ar to. Džina vietā vodku.— Viņa pagriezās pret mani:— Franču vermutu vai itāliešu? Ar olīvām?

— Franču vermutu. Bez olīvām. Tā es dzēru pirmoreiz. Bet nerūpējieties manis dēļ. Es dzeršu labprāt arī martīni ar džinu.

— Nē, nē! Ja vien var, vajag kaut ko mācīties klāt. Sataisiet, Džon, arī man vienu. Gribu nogaršot.

Sapratu, ka lellīgā vecā dāma ir šņabdegune, un vienīgā cerība, ka pie Zilversa viņa ieradīsies pietiekami skaidra.

Džons atnesa glāzes.

— Veseli!— priecīgi uzsauca misis Vimpere un sāka kāri dzert. Ar pirmo malku bija iztukšota puse glāzes.— Labs!— viņa secināja.— To mums, Džon, arī vajag ieviest. Garšo vareni!

— Katrā ziņā, madame.

— No kurienes jums šī recepte?— viņa man jautāja.

— No kāda, kurš negribēja, lai viņa elpā būtu jūtama alkohola smaka. Viņš nevarēja to atļauties un apgalvoja, ka savienojumā ar vodku smakas neesot.

— Tiešām? Cik jocīgi! Vai esat izmēģinājis? Vai tā ir?

— Iespējams. Man tas nekad nav bijis svarīgi.

— Nē? Vai jums nav neviena, kam tas būtu svarīgi?

— Tie, kurus es pazīstu, paši mēdz labprāt iedzert.

Misis Vimpere, ieslīpi pagriezusi galvu, ar putna skatienu uzlūkoja mani no apakšas.

— Derīgs sirdij,— viņa pēkšņi noteica.—.Un galvai. Noskaidro domas. Varbūt izdzersim vēl pa pusglāzītei? Uz izdošanos?

— Labprāt,— es atbildēju pret savu gribu, un acu priekšā man nostājās vesela rinda pusgiāžīšu, kas vēl sekos. Bet man par pārsteigumu misis Vimpere, tiklīdz bijām savu pusglāzīti izdzēruši, piecēlās un piespieda zvanu.

— Vai mašīna kārtībā, Džon?

— Jā, madame.

— Labi. Tad brauksim pie mistera Zilversa.

Mēs izgājām laukā un iesēdāmies lielā, melnā kadiljakā. Savādi, bet nezin kāpēc nebiju domājis, ka misis Vimpere brauks savā mašīnā, un jau lauzīju galvu, kur šinī apkārtnē varētu būt tuvākā taksometru stāvvieta. Reizē ar mums iznāca arī Džons, lai sēstos pie stūres. Nodomāju, ka ar automašīnām man veicas — rolroiss, kadiljaks, abi ar šoferiem, tik īsā laikā, nav slikti! Pamanīju arī mazu bāru — līdzīgu tam, kas bija rolroisā, un nemaz nebrīnītos, ja misis Vimpere būtu izņēmusi no tā kādu kokteili, bet to viņa nedarīja vis. Viņa uzsāka sarunu par Franciju un Parīzi lauzītā, amerikāniskā franču valodā, kas man bija gluži pa prātam, jo bez grūtībām guvu zināmu priekšrocību, kas varēja noderēt pie Zilversa.

Sagaidīju, ka Zilverss mani aizsūtīs, lai netraucēti ļautu vaļu sava paša šarmam. Taču misis Vimpere vēl kādu laiku nelaida mani prom. Tad es ieminējos, ka iešu sagatavot pācs martī-ni — vodkas kokteiļu. Misis Vimpere sasita plaukstas.

Zilverss pameta uz mani nosodošu skatienu, viņš bija rēķinājies ar skotu viskiju, viss pārējais viņam likās barbarisms. Paskaidrojis, ka ārsts aizliedzis misis Vimperei skotu viskiju, es

devos uz virtuvi. Ar virtuvenes palīdzību beidzot sameklēju pudeli vodlcas.

— Un to jūs dzerat pēcpusdienā?— jautāja kārnā virtuve-ne.

— Ne jau es. Klienti. '

— Būtu kaunējušies!

Savādi gan, cik bieži man nācies atbildēt par citu kļūdām. Es paliku stāvam pie virtuves loga un aizsūtīju kalponi, lai ienes dzērienu Zilversam. Laukā uz palodzes bija satupušies baloži. Ņujorkā, tāpat kā Venēcijā, to bija papilnam, tie laidelējās un apmetās visur. Piespiedis pieri pie loga rūts, sajutu vēsumu. Kur pienāks mans gals?— es domāju.

Tiklīdz kalpone atgriezās, es devos uz savu novērošanas posteni gleznu noliktavā un pamanīju, ka Zilverss bija paguvis iznest dažus mazus Renuāra darbus. Mani tas pārsteidza, jo viņam patika demonstrēt, ka to dara viņa palīgs.

Pēc brīža viņš ienāca pie manis.

— Jūs taču aizmirsāt savu kokteili. Nāciet.

Misis Vimpere bija savu glāzi izdzērusi.

— Nu jūs arī esat!— viņa iesaucās.— Tik neuzticīgs! Vai nobijāties no sava paša martīni?

Viņa sēdēja, izslējusies taisni kā lelle, tikai rokas nebija maigas un mazas, tās bija kalsnas, cietas un kaulainas.

— Ko jūs sakāt par šo mazo Renuāru?— viņa jautāja.

Tā bija tūkstoš astoņi simti astoņdesmitā gada klusā daba ar ziediem.

— Brīnumskaists darbs,— es teicu.— Jums būs grūti tikt pie kaut kā tamlīdzīga, ja šo pārdos.

Misis Vimpere pamāja.

— Vai neiedzersim vēl kādu malciņu? Tādās dienās kā šodien mani moka migrēna. Vienpusīgs trigeminus, briesmīgi. Ārsts saka, vienīgais, kas var līdzēt, ir malks skaidra alkohola. Paplašina asinsvadus. Kas tikai nav jādara veselības labā.

— Es jūs saprotu,— teicu.— Man arī dažus gadus bija trigeminus neiralģija. Ļoti sāpīgi.

Misis Vimpere pameta man siltu mirkli, it kā es būtu pateicis komplimentu. Es atgriezos virtuvē.

— Kur vodka?— jautāju virtuvenei.

— Klosterī būtu jāiet. Tur stāv tā jūsu vodka. Klosterī vismaz nav vēl diētas.

— Tomēr. Mūki bija pirmie, kas ieveda ļoti stingru diētu.

— Kāpēc tad viņi ir tik resni?

— Tāpēc, ka neēd to, kas derīgs.

— J ums vajadzētu kaunēties, tā zoboties par vienkāršu,

izmisušu sievieti. Kāpēc tad man bija jāmācās ēdienus gatavot, ja nedrīkstu neko vārīt? Esmu gatavojusi pastētes žokeju klubā Vīnē, cienījamais! Un tagad man te jāmaisa salāti bez eļļas, ar sviesta gabaliņu te apietas kā ar ciānkāliju! Par kārtīgu torti nemaz nav ko runāt! To te uzskata par tēvzemes nodevību.

Es steidzos pazust ar abām martīni glāzēm. Misis Vimpere jau gaidīja.

— Pārāk daudz ielējāt,— viņa teica, ar rāvienu izdzerdama glāzi tukšu.— Tad līdz rītam. Piecas. Misters Zilverss teica, ka jūs pats uzkāršot gleznu manā dzīvoklī.

Mēs izgājām ārā. Nemaz nebija manāms, ka viņa būtu dzērusi. Pavadīju viņu līdz mašīnai. Tveicīgajā gaisā bija jaušama vakara tuvošanās. Siltums bija sakrājies starp namiem kā neredzamas želejas kupenas, bet koku sausās lapas svirpstēja kā palmas. Es atgriezos dzīvoklī.

— Misis Vimpere,— Zilverss izklaidīgi noteica.— Kāpēc jūs man tūlīt neteicāt, ka tā ir viņa? Protams, es viņu pazīstu.

Es paliku stāvam.

— Es jums to teicu,— atbildēju.

Viņš atmeta ar roku.

— Vimperu ir daudz. Jūs man neteicāt, ka runa ir par misis Andrē Vimperi. Es viņu pazīstu jau sen. Nu, bet tam nav nekādas nozīmes.

Es biju apstulbis.

— Cerams, ka neņemsiet man to ļaunā,— es sarkastiski noteicu.

— Kāpēc lai es to ņemtu ļaunā?— iebilda Zilverss.

— Lai vai kā, nopirkusi viņa kaut ko ir.

Zilverss, liekas, nepacietīgi aizdzina kādu odu.

— To nemaz vēl nevar zināt. Šīs vecās dāmas desmitiem reižu dod gleznas atpakaļ, beigās rāmji ir sabeigti un viņas nenopērk neko. Mūsu bizness nav tik vienkāršs, kā jums liekas.— Zilverss nožāvājās.— Laiks beigt. Tāds karstums nogurdina. Līdz rītam. Aiznesiet vēl gleznas .vietā.

Viņš aizgāja. Es raudzījos viņam nopakaļ. Šitāds blēdis, es nodomāju. Laikam negrib maksāt starpniecības naudu un apgalvos, ka neesmu atvedis nekādu nebijušu pircēju, bēt jau sen pazīstamu, zināmu. Paņēmu Renuāra gleznas, kuras viņš bija rādījis, un ienesu noliktavā.

— Rolroiss!— es iesaucos, pagriezies ap stūri. Tur staveja mašīna ar visu šoferi, un es biju laimīgs. Biju jau domājis, kurp varētu šovakar Natašu aizvest, un netiku gudrs. Visur bija pārāk tveicīgs. Rolroiss — tas bija atrisinājums.

— Avantūrisms, liekas, seko man pa pēdām kā ēna,— es teicu.— Vai mašīna atkal līdz teātra beigām?

— Ilgāk,— paskaidroja Nataša.— Līdz pusnaktij. Pusnaktī tai jābūt pie «El Morocco».

— Tev arī?

— Mums abiem.

— Misis Vimperei ir kadiljaks,— es teicu.— Varbūt viņai ir arī rolroiss? Vai arī tev uzradies jauns Zilversam noderīgs pircējs?

— Gan jau redzēsim. Kā gāja ar misis Vimperi?

— Bez sarežģījumiem. Viņa nopirka ļoti skaistu Renuāru. Tas iederas viņas leļļu namiņā.

— Leļļu namiņš,— Nataša smējās.—Šitā lelle, kas izskatās, it kā varētu tikai acis virināt un nevarīgi smaidīt, ir divu lielu sabiedrību prezidente. Un tur viņa nav nekāda tukša vieta, viņa savu lietu zina.

— Tiešām? _

— Gan tu vēl piedzīvosi brīnumus ar Amerikas sievietēm.

— Kāpēc ar Amerikas sievietēm? Man pietiek brīnumu ar tevi, Nataša.

Man par pārsteigumu viņa nosarka pār visu seju,

— Tev pietiek ar tiem?— viņa nomurmināja.— Domāju, ka man vajag tevi biežāk sūtīt pie tādām sievietēm kā misis Vimpere. Tu gūsti pārsteidzošus panākumus.

Es pavīpsnāju.

— Aizbrauksim uz Hudzonu,— ieteica Nataša.— Vispirms uz kuģu piestātni ar okeāna tvaikoņiem un tad pabraukāsim gar krastmalu līdz Džordža Vašingtona tiltam un tālāk, līdz tiksim pie kāda mājīga krodziņa. Man šodien tāds noskaņojums, kas velk uz maziem krodziņiem, uz mēness gaismu un upju kuģiem. Īstenībā vislabprātāk es dotos kopā ar tevi uz Fontenblo, ja karš būtu beidzies, bet tur man kā vācieša mīļākajai apcirptu pliku galvu un tevi kā valsts ienaidnieku pieliktu pie sienas. Tad iau labāk paliksim pie tām pašām kotletēm un kokakoļas šai brīnumainā zemē.

Viņa piespiedās man klāt. Es sajutu matu pieskaršanos un viņas vēso ādu. Liktos, ka viņai nekad nav karsts, pat tādās dienās kā šī.

— Vai tu biji labs žurnālists?— viņa jautāja.

— Nē. Otršķirīgs.

— Un tagad nevari vairs rakstīt?

— Kam? Es nezinu pietiekami labi angļu valodu. Sen vairs neesmu varējis rakstīt.

— T.ad tu esi tikpat kā pianists bez klavierēm?

— Tā varētu teikt. Vai tavs nepazīstamais labvēlis atstājis tev kaut ko dzeramu?

— Paskatīsimies. Tev negribas par sevi stāstīt?

— Ne sevišķi.

— Es varu to saprast. Arī par tavu tagadējo nodarbošanos ne?

— Kā pircēju vilinātājs un izsūtāmais?

Nataša atvēra bāru.

— Redzi, mēs esam ēnas,— viņa teica.— Dīvainas pagātnes ēnas. Vai kādreiz tas būs savādāk? Te ir poļu vodka! Kā viņš pie tās ticis? Polijas jau vairs nemaz nav.

— Nē,— es ar rūgtumu apstiprināju.— Polijas vairs nav. Bet poļu vodka pārdzīvojusi Poliju. Vai par to jāsmejas vai jāraud?

— Tā jādzer, mīļais.

Viņa sameklēja divas glāzītes un ielēja. Vodkai nebija nekādas vainas, tā bija pat atdzesēta. Mazais bārs bija reizē arī ledusskapis.

— Divas ēnas rolroisā,— es teicu.— Dzer aukstu poļu vodku. Servus, Nataša!

— Vai tu būtu varējis tikt armijā?— viņa jautāja.— Ja būtu gribējis.

— Nē. Es nevienam neesmu vajadzīgs. Te es esmu ienaidnieks ārzemnieks, un man jābūt priecīgam, ka netieku iebāzts internēto nometnē. Tev taisnība, es neesmu ne^ šis, ne tas, bet tāpat man gāja arī Eiropā. Te jau ir paradīze. Ēnu paradīze, ja vēlies, atšķirta no visa, kam šai pasaulē ir nozīme un jo sevišķi „ nozīme man. Varētu teikt arī — pārziemošanas paradīze. Paradīze negribot. Ak, Nataša! Runāsim par to, kas mums vēl atlicis! Par nakti, par zvaigznēm, par dzīvības dzirksti, kas mūsos vēl plaiksnī, tikai ne par atmiņām. Paskaties, kāds mēness! Pasažieru luksuskuģi kļuvuši par kara transportvelkoņiem. Bet mēs stāvam aiz dzelzs margām, kas atdala šo paradīzi no pasaules vēstures, un esam spiesti bezpalīdzīgi un bezmērķīgi gaidīt, lasot laikrakstos ziņas par uzvarām un zaudējumiem, par bumbu sagrautajām pilsētām, un atkal gaidīt, katru rītu celties, dzert kafiju, gaidīt, kalpot Zilversain, misis Vimperei — laikā, kad pasaulē plūst asinis un asiņu jūrā līmenis katru dienu ceļas par centimetru augstāk. Jā, tā ir nožēlojama ēnu parāde.

Mēs raudzījāmies uz krastmalu. Tā bija gandrīz tukša. Zaļganajā gaismā bija redzami tikai daži pietauvoti kuģi — tē-

raudpelēki, zemu iegrimuši, neapgaismoti. Mēs atkal sēdāmies mašīnā.

— Tur pagaist mani neprātīgie, mani vecmodīgie sapņi,— sacīja Nataša.— Arī mana sentimentalitāte. Piedod.

— Piedot? Kādas tev savādas domas! Tev vajadzētu man piedot par tām nejēdzībām, ko es sarunāju. Pēc tā vien tu vari spriest, kāds nekur nederīgs žurnālists esmu bijis. Cik skaidrs ūdens! Pilnmēness!

— Kurp jūs tagad vēlētos, madamel — jautāja šoferis.

— Līdz Džordža Vašingtona tiltam. Brauksim lēnām.

Kādu laiku braucām klusēdami. Pārmetu sev idiotisko neprasmi uzturēt sarunu. Es uzvedos līdzīgi kādam cilvēkam restorānā «Morocco», kurš raudāja rūgtas asaras par Francijas likteni un to darīja no sirds. Viņš nesaprata, ka sērās etiķete jāievēro stingrāk, nekā to dara priekos. Iespaids radās smieklīgs. Es veltīgi lauzīju galvu, kā izkļūt no strupceļa.

Pēkšņi Nataša pagriezās pret mani. Viņas acis staroja.

— Cik skaisti! Ūdens un mazie velkoņi, un tur, tālāk — tilts!

Viņa jau sen bija aizmirsusi mūsu sarunu. Biju to jau

vairākkārt ievērojis. Viņa ātri uz visu atsaucās un tikpat ātri aizmirsa, tas bija gaužām iepriecinoši tādam zilonim, kāds esmu es, kurš labi atceras visu netīkamo un neatceras priecīgus notikumus.

— Es tevi dievinu!— es iesaucos.—Šeit, tagad, šī mēness gaismā, pie šīs upes, kas ieplūst okeānā, kur ūdenī atspoguļojas simttūkstoš mēness lausku. Es tevi pielūdzu un uzdrīkstos pat izmantot senseno nodrāzto teicienu, ka Vašingtona tilts paceļas virs nemierīgās Hudzonas kā diadēma, un man gribētos, kaut tā tiešām būtu diadēma, bet es būtu Rokfellers vai Napoleons Ceturtais, vai arī firmas «van Cleef and Ar pels» īpašnieks. Ļoti bērnišķīgi, bet ko lai dara, man vajadzēja to pateikt.

— Kāpēc bērnišķīgi? Vai tev vienmēr vajag nodrošināt atkāpšanos? Jeb vai tu tiešām nezini, icik ļoti sievietēm patīk šādas bērnišķības?

— Esmu dzimis zaķapastala, kam pastāvīgi no jauna jāatgūst drosme,— es atteicu, noskūpstījis viņu.— Būtu labi, ja es prastu vadīt mašīnu,— es teicu.

— To jau tu vari sākt jebkuru dienu.

— Pie stūres rolroisam. Tad mēs varētu to pieklājības uzraugu izsēdināt pie kāda alus krodziņa. Man rodas sajūta, ka esmu Madridē; allaž duenjas pavadībā.

— Viņš taču mūs netraucē,— viņa smējās.— Vācu valodu viņš nezina un, izņemot «madame», franciski neprot ne vārda.

— Viņš netraucē mūs?— es pārjautāju.

Viņa bridi klusēja.

— Mīļais, tā taču ir lielpilsētas nelaime,— viņa nomurmināja.— Te tikpat kā nekad nav iespējams palikt divatā.

— Kā tad viņi te tiek pie bērniem?

— Dievs to zina!

Es paklaudzinā^u pie šofera kabīnes lodziņa.

— Vai jūs nepieturētu tur, pie tā mazā dārziņa?— es teicu, pasniegdams piecu dolāru naudaszīmi.— Aizejiet, lūdzu, kaut kur paēst vakariņas. Un pēc stundas atbrauciet mums pakaļ.

— Klausos, ser.

— Redzi nu!— sacīja Nataša.

Mēs izkāpām un noskatījāmies, kā mašīna pazuda tumsā. Tai pašā brīdī'-pa atvērto logu aiz skvēra izlauzās skaļš mūzikas automāta troksnis. Skvērā gulēja izmētātas kokakolas pudeles, alus kārbas un saldējuma turziņas.

— Lielpilsētas klusā daba!— sacīja Nataša.— Un šoferis atgriezīsies tikai pēc stundas!

— Mēs varētu pastaigāties gar krastmalu.

Viņa norādīja uz ļaužu pūli, kas tiecās atelpot vēsumā.

— Pastaigāties? Šinīs kurpēs?

Es pēkšņi izlēcu ielas vidū un ņēmos vēcināt rokas gluži kā vējdzirnavu spārnus. Apgaismotajā ielā biju ieraudzījis rolroisa kantaino radiatoru. Hudzonā tādu mašīnu nebija daudz; tam vajadzēja būt mūsu šoferim, kurš bija pagriezies atpakaļ.

Tas bija viņš. Bet nu tas nebija vairs miera traucētājs, tas bija mūsu glābējs. Natašas acis spīdēja aizturētos smieklos.

— Un tagad?— viņa jautāja.— Kur varēsim paēst?

— Drausmīgs karstums visur,— sacīja šoferis.— Vēss ir vienīgi «Blue Ribbon». Tur ir pirmšķirīgs marinēts cepetis.

— Marinēts cepetis,— es teicu.

— Marinēts cepetis!— viņš atkārtoja.— Pirmšķirīgs!

— Lai mani pērkons sasper, ja Ņujorkā ēdīšu marinētu cepeti vai skābus kāpostus,— es teicu Natašai.— Tas būtu tikpat kā uzgavilēt Hitleram. Brauksim uz Trešo avēniju, tur ir daudz restorānu.

— Uz restorānu «Jūras valdnieks»?— jautāja šoferis.

— Uz restorānu «Jūras valdnieks»! Tur ir arī kondicionētājs.

— Skābi kāposti,— paskaidroja Nataša,— ja gribam būt precīzi šai nacionālajā jautājumā, tas ir raksturīgs ēdiens Elzasai.

— Elzasa ilgāku laiku piederēja pie Vācijas.

— Mēs netiekam un netiekam no politikas vaļā. Brauksim atpakaļ uz Trešo avēniju. Okeāns un jūras valdnieki pagaidām vēl ir neitrāli.

Es neko neiebildu, lai gan apstrīdēt šo apgalvojumu būtu vieglāk par vieglu. Es taču pats biju šurp atkļuvis ar izslēgtām ugunīm, kuģis meta līkumu līkumus, lai izvairītos no zemūdenēm. Par kādu neitralitāti varētu būt runa, ja pats dievs vairs nebija tāds, pirms katras kaujas pārceļodams no vienas armijas dievkalpojuma uz otru?

Restorānā «Jūras valdnieks» mēs sastapām Kānu. Viņš bija vienīgais apmeklētājs: vientuļš un sevī nogrimis, sēdēja pie pilnas bļodas ar krabju milzu spīlēm.

— Cilvēks ar aizrautīgu dabu,— es teicu Natašai.— Viņš pārvērtis pasauli par sava prieka kolekciju un šādā veidā izdzīvo.

— Arī labi.

— Vai pēc krabjiem ēdīsiet saldējumu?— es jautāju Kā-nam.

— Reiz pamēģināju. Pie laba gala tas neved. Savi prieciņi jābauda pa daļām.

—Ļoti prātīgi.

Mēs atslīgām krēslos kā garu ceļu nostaigājuši.

Es nolēmu nevest Natašu uz «El Morocco». Negribēju vairs iepazīt vēl kādus viņas draugus.

XVI

Pusdienas laikā devos pie Kāna. Viņš bija mani ielūdzis uz pusdienām. Mēs aizgājām uz ķīniešu restorānu. Kānam ķīniešu ēdieni garšoja labāk par visu citu. Šī aizraušanās viņam bija vēl saglabājusies no Parīzes laikiem, bet Parīze šai ziņā netika ne tuvu Ņujorkai. Ņujorkā bija vesels ķīniešu kvartāls.

Mēs braucām ar omnibusu līdz Mota ielai. Restorāns atradās pagrabā, kurp veda daži pakāpieni.

— Taisni brīnums, cik maz uz ielām redz ķīnietes,— secināja Kāns.— Vai nu viņas slēpjas savās mājās, vai arī ķīnieši ir atrisinājuši mākslīgas dzimstības problēmu. Bērnus redz vai cik, taču sievietes pamaz. Bet ķīnietes ir pasaules brīnumainākās būtnes.

— Romānos.

—Ķīnā,— pārlaboja Kāns.

— Vai esat tur bijis?

— Jā. Trīsdesmitajos gados. Nodzīvoju divus gadus.

— Un atgriezāties? Kāpēc?

— Ilgas pēc dzimtenes!— Kāns smējās aizgūtnēm.

Mēs pasūtījām eļļā ceptas krevetes.

— Kā klājas Karmenai?— es apjautājos.— Viņa izskatās

kā polinēzietes un ļoti gaišas ķīnietes krustojums. Tropiska un traģiska.

— Viņa dzimusi Pomerānijā, Rigenvaldē. Ari tā mēdz būt. Par laimi, viņa ir ebrejiete, tas līdzēja pārvarēt šo kompleksu.

— Bet varētu domāt, ka viņas dzimtene ir Timbuktu, Honkonga vai Papeete.

— Sava gara pēc viņa ir no Kečenbrodas. Fascinējošs mistrojums. Es varu, piemēram, iedomāties, kā jūs zināmā situācijā reaģēsiet vai domāsiet. Par Karmenu es to nekad nezinu. Viņa man ir tik noslēpumaini tāla, ka es nekad nevaru uzminēt, ko viņa domā vai kā reaģēs. Karmena nav, kā jums liekas, nekāds romantisks Jokohamas, Kantonas un eksotisko salu jauktenis — viņa ieradusies no citas planētas. No mēness krāteriem, no pirmsākumu aprobežotības dzīlēm, vientiesības vai truluma, par ko mums, vienkāršajiem mirstīgajiem, jau sen zudis priekšstats. Skaidra sieviete kā pirmajā radīšanas rītā. Sieviete — pati pilnība. Lai to sasniegtu, viņa nepieliek ne mazākās pūles; šaubu nepazīst. Viņa ir, un ar to pietiek. Vai gribat vēl porciju krevešu? Tās ir pasakainas.

— Lūdzu.

— Muļķība ir neatsverama dāvana, — Kāns turpināja.

— Vienreiz zaudēta, tā nav vairs atgūstama! Sargā kā burvju apmetnis. Briesmas, kuru priekšā atkāpjas intelekts, tā nemaz nepamana. Esmu mākslīgi centies apgūt muļķības māku. Trenējos tanī un guvu panākumus, citādi dažs labs Francijā izdarīts pārkāpums būtu ļauni beidzies. Bet tas, protams, ir tikai nožēlojams pakaļdarinājums patiesai, starojošai muļķībai, it īpaši savienojumā ar seju, kāda varētu būt Duzei un rotā ebrejieti.

Kāns pasmīnēja.

—Ļoti dumji ebreji — ir tie, kuru dumjība kļūst parsifalis-ka, gandrīz vai svēta.

Es aizrijos. Karmenu, salīdzināt ar Parsifalu vai Loengrīnu bija tik ļoti pārsteidzoši, ka šķita —šai salīdzinājumā kaut kas ir. Man patika aplami salīdzinājumi, Briselē biju reizēm ar tiem īsinājis laiku. Arī vēl tagad tie spēja man sagādāt labu garastāvokli. Līdzīgi svētajam apskaidrotī’oas grūdienam, ko sludina «zen» reliģija. Neiedomājamais salīdzinājums pārkāpj visas loģikas robežas, iesniegdamies kosmiskajā izplatījumā.

— Un kā jums klājas?— es jautāju.— Darba pietiek?

— Garlaikojos,— atteica Kāns, paraudzīdamies visapkārt.

Viesmīļi bija vienīgie ķīnieši restorānā, citu nebija. Toties bija

redzami spēcīgi, nosvīduši biznesmeņi, kas bezpalīdzīgi mēģināja ēst ar kociņiem. Novilktās žaketes spokaini karājās uz krēslu

atzveltnēm. Kāns rīkojās ar kociņiem eleganti kā otršķirīgs mandarīns.

— Mirstu nost aiz garlaicības,— Kāns atkārtoja.— Veikals zeļ. Pēc dažiem gadiem es varētu būt vecākais pārdevējs un vēl pēc kāda laika nopirkt tiesības uz daļu no veikala, bet vēl pēc gadiem pat nopirkt visu veikalu. Vai nav kārdinošas izredzes, ko?

— Francijā tās būtu visai kārdinošas.

— Izredzes. Tur pats lielākais piedzīvojums būtu drošība, jo tās nebija. Bet starp izredzēm un īstenību ir milzīga atšķirība. Un bieži tie ir pat kontrasti. Bet, tiklīdz cilvēks atrodas drošībā, tā drošība atgūst savu patieso raksturu — kļūst apnicīga. Vai zināt, ko es domāju? Ilgie klejojumu gadi mūs padarījuši nederīgus pilsoniskajam dzīves veidam.

— Ne jau nu visus,— es iesmējos.— Lielāko tiesu ne. Daudziem tā būs izdzīvota čigānu dzīve. Tikpat kā miltu un vistu barības tirgotājiem liktu stādāt uz trapeces… Tiklīdz viņiem ļaus nokāpt no tās, viņi atkal atgriezīsies pie miltiem, pie vistu barības.

—- Visi ne,— Kāns pašūpoja galvu.— Emigrantus klejojumu gadi ir dziļāk skāruši, nekā jūs domājat.

— Tad tie būs dīvaini miltu un graudu tirgotāji. .

— Un mākslinieki? Rakstnieki? Aktieri? Visi tie, kam nav dota iespēja strādāt? Viņi pa šo laiku novecojuši par gadiem desmit. Cik veci viņi būs, kad drīkstēs atgriezties- un strādāt?

Es iegrimu pārdomās. Kas notiks ar mani?

Misis Vimpere jau gaidīja, gaidīja arī martīni uz galda. Šoreiz pat mazā karafītē. Tātad Džonam nevajadzēs nest kokteili pa vienai glāzītei. Man sametās slābana dūša, karafē, tā es rēķināju, vajadzēja būt savām sešām līdz astoņām dubultpor-cijām martīni.

Lai ātrāk tiktu galā, uzņēmu brašu, lietišķu toni.

— Kur lai uzkarinu Renuāru? Man ir viss līdzi, tas neaizņems ne divas minūtes.

— To mums vajadzēs apspriest.— Misis Vimpere, ģērbusies viscaur sārtenā, norādīja uz karafi.— Pēc jūsu receptes, ar vodku! Ļoti garšīgi! Atspirdzināsimies mazliet. Tik karsta diena.

— Vai martīni nav pārāk stiprs tādā dienā?

— Nedomāju vis,— viņa smējās,— jūs jau ari ne. Neizskatāties pēc tāda.

Es pavēros visapkārt.

— Varbūt uzkarināsim gleznu šeit? Tur, virs dīvāna, būtu īsti piemērota vieta.

— Te jau gan viss ir sakomplektēts. Kad jūs pēdējo reizi bijāt Parīzē?

Es padevos liktenim. Pēc otrā kokteiļa piecēlos.

— Tagad jāķeras pie darba. Vai esat izšķīrusies, kur?

— Es lāgā nezinu. Kā jūs domājat?

Es norādīju vietu virs dīvāna.

— Kā radīta ainavai ar puķēm. Lieliski iederas, un gaisma labi krīt.

Misis Vimpere piecēlās un devās man pa priekšu — trausla, gracioza, ar zilgansidrabotiem matiem. Brīdi apskatījusies visapkārt, viņa iegāja blakus istabā. Te bija redzams kāda vīrieša portrets, eļļas glezna, kam pusi sejas aizņēma uz priekšu padevies zods.

— Mans vīrs, — garām ejot, paskaidroja lellīgā dāma.

— Nomira trīsdesmit piektajā. Infarkts. Pārāk daudz strādāja. Viņam nekad nebija laika. Tagad tā ir atliku likām.— Viņa melodiski iesmējās. — Amerikāņu vīrieši strādā, lai nomirtu. Eiropā tas ir savādāk, vai ne?

— Pašreiz ne. Tagad tur mirst daudz vairāk vīriešu nekā Amerikā.

Misis Vimpere pagriezās pret mani.

— Jūs runājat par karu? Nevajag par to.

Mēs šķērsojām vēl divas istabas un tad gājām pa kāpnēm augšup. Kāpnēs bija redzami pāris Gisa zīmējumi. Man bija līdzi Renuāra glezna un āmurs, es meklēju gleznai piemērotu vietu.

— Varbūt manā guļamistabā?— misis Vimpere nevērīgi izmeta, iedama pa priekšu.

Tas bija zelta un krēma krāsas sapnis. Luī Sešpadsmitā gulta, krēma krāsā, plata, ar brokāta segu, grezni atzveltņi, krēsli un melni lakota Luī Piecpadsmitā laikmeta kumode ar zelta rotājumiem un bronzas kājiņām. Uz brīdi aizmirsis pat drūmās aizdomas, kas mani māca, es iesaucos:

— Te! Tikai te! Virs šīs kumodes.

Misis Vimpere klusēja. Viņa raudzījās manī ar tukšu, aizplīvurotu skatienu.

— Vai jūs tā nedomājat?— es jautāju, turēdams mazo Renuāru virs kumodes.

Misis Vimpere joprojām skatījās manī un smaidīja.

— Ja būtu krēsls, uz kā uzkāpt,— es teicu.

— Paņemiet taču,— viņa beidzot atbildēja.

— No šiem Luī Sešpadsmitā krēsliem?

— Kāpēc ne?— viņa joprojām smaidīja.

Es pārbaudīju vienu no krēsliem. Tas neļodzījās. Piesardzīgi uzkāpu uz tā un sāku mērīt sienu. Man aiz muguras valdīja klusums. Es noteicu gleznas augstumu un pieliku pie sienas naglu. Iekams sāku strādāt ar āmuru, paskatījos atpakaļ. Misis Vimpere stāvēja, kā stāvējusi, ar cigareti rokā un tāpat, noslēpumaini smaidīdama, vēroja mani. Es jutos nelāgi un pasteidzos iesist āķi. Tas turējās labi, un es paņēmu gleznu, ko biju nolicis uz kumodes, un pakarināju. Pēc tam nokāpu no krēsla un noliku to vietā. Misis Vimpere joprojām nebija pakustējusies no vietas. Viņa vēl arvien mani vēroja.

— Vai tā būs labi?— es jautāju, savākdams instrumentus. Viņa pamāja un devās man pa priekšu uz kāpnēm. Es atviegloti uzelpoju un sekoju viņai. Viņa atgriezās pirmajā istabā un pacēla karafi.

— Vienu ceļakāju?

— Labprāt,— es piekritu un apņēmos pie otras ceļakājas iestāstīt, ka man jātiek uz bērēm. Tas nebija vajadzīgs. Savādais noskaņojums palika. Misis Vimpere skatījās un, šķiet, neredzēja mani. Mazliet smaidīja, un es nevarēju tikt gudrs, vai viņa zobojas vai arī ne. Bet es, protams, nolēmu, ka viņa mani izsmej.

— Es neesmu vēl čeku izrakstījusi,— viņa teica.— Atnāciet kādu dienu tam pakaļ.

— Labi. Es iepriekš piezvanīšu.

— Varat nākt bez zvanīšanas. Pulksten piecos esmu vienmēr mājās. Un paldies par recepti ar vodku.

Samulsis izgāju uz sakarsušās ielas. Man radās sajūta, ka esmu smalkā veidā izmuļķots, un to izdarījis cilvēks, par kuru domāju, ka tas pats ir mazliet smieklīgs. Iespējams, ka nākošo reizi man neklāsies labāk. Tomēr gluži pārliecināts par to vis nebiju. Varētu arī atgadīties kas cits, un man nebija vēlēšanās to pārbaudīt. Lai vai kā, nekādas briesmas nevarēja draudēt. Čeku Zilverss pats gribēs saņemt. Viņš neatklās man savas kārtis.

— Tu bez mašīnas?— es jautāju Natašai.

— Bez mašīnas, bez šofera, bez vodkas un bez spēka. Pārāk karsts. Hotelim jau gan vajadzētu uzstādīt kondicionētāju.

—īpašnieks nekad to nedarīs.

.— Jā, kur nu, tas bandīts.

— Mums ir ledus «Maskavas trijjūgam»,— es teicu.— Ingveralus, citronu sula un vodka.

— Vai tu to visu pagādāji?— Nataša sirsnīgi pasmaidīja.

— Visu. Esmu divus martīni jau nobaudījis.

— Pie misis Vimperes?— Nataša smējās.

— Jā. Kā tu to zini?

— Viņa ar to ir slavena.

— Ar ko? Ar saviem kokteiļiem?

— Ari ar saviem kokteiļiem.

— Vecā šņabdegune. Brīnos, ka viss tik gludi beidzās.

— Vai viņa jau samaksāja?

— Vēl ne. Kāpēc tu jautā? Vai tu domā, ka viņa gleznu atdos atpakaļ?— es satraucos.

— To viņa nedarīs.

— Vai viņai ir tik daudz naudas, ka var nopirkt tāpat vien, bez apdoma?

— Tas arī. Turklāt viņai patīk jauni vīrieši.

— Ko?

— Tu esi viņai iepaticies.

— Nataša, vai tu to nopietni? Tu taču nebūsi gribējusi mani savest kopā ar šo veco žūpu?

— Paklau,— viņa smējās.— Iedod kaut ko iedzert.

— Ne pilītes. Vispirms atbildi.

— Vai viņa tev patika?

Es iepletu acis.

• —Tātad,— sacīja Nataša. —Misis Vimperei patīk jauni vīrieši. Un tu esi viņai pa prātam. Vai viņa tevi neaicināja kādā no saviem vakariem?

— Vēl ne. Vjspirms tikai aiziet pēc čeka,— es īgni paskaidroju.— Bet var jau būt, ka tas vēl sekos!

— Noteikti!— Nataša mani vēroja.— Tad viņa uzaicinās arī mani.

— Vai esi pārliecināta? Vai bieži esi tamlīdzīgi rīkojusies, ka tik noteikti zini? Vai viņai vajadzēja mesties man ap kaklu?

— Nē,— Nataša atcirta.— Iedod man glāzīti vodkas.

— Un kāpēc ne martīni ar vodku?

— Tāpēc, ka es martīni nedzeru. Kādi vēl būs jautājumi?

— Vairāki. Neesmu vēl radis, ka mani iztirgo kā žigolo.

Saņēmu vodkas šļācienu sejā, vēl iekams pamanīju, ka viņai

tas rokā. Vodka pilēja man no zoda lejup. Nataša plaši ieplestām acīm nobālušajā sejā tvēra pudeli. Es pasteidzos ātrāk un, pārbaudījis, vai korķis turas, ielingoju to tuvākajā plīša dīvānā, tālāk no Natašas. Viņa metās tai pakaļ. Es viņu saturēju, iespiedu kaktā un dzelžaini satvēru viņai abas rokas.

— Neuzdrīksties man pieskarties,— viņa šņāca.

— Es ne vien tev pieskaršos, bet tu vēl mani pieminēsi, nešpetnā vellata…

Viņa iespļāva man sejā un mēģināja iespert, tūdaļ satvēru ar ceļgaliem viņas kājas. Cenzdamās atbrīvoties, viņa paklupa un nokrita.

— Laid mani, trakais,— viņa pēkšņi svešādā, augstā balsī čukstēja.— Laid mani vaļā, vai arī es kliegšu!

— Kliedz, cik gribi, tikpat es tevi pārmācīšu, sasodītā ragana,— es rēcu.

— Cilvēki nāk! Vai tu neredzi, nāk cilvēki, laid mani, nelieti, bezgodi, laid mani…

Viņas seja bija tepat pie manas sejas, nemierpilnās acis cieši mani uzlūkoja.

— Laid mani vaļā!— viņa čukstēja.— Ne jau šeit, ne šeit, laid mani vaļā, laid, ne šeit, ne…

— Kur tad, šņargala nešķīstā,— es griezu zobus.—Ņem roku prom, citādi es tev to noraušu…

—Šeit ne, ne šeit,— viņa čukstēja tai pašā augstajā, svešajā balsī.

— Kur tad, tu…

— Tavā istabā, ne šeit, tavā istabā.

— Lai tu aizlaistos un tad par mani ņirgātos!

— Neaizbēgšu, neaizbēgšu, tikai ne te, apsolu tev, neaizbēgšu, mīļais, mīļais…

— Ko?

— Laid mani vaļā, es apsolu, es nebēgšu, tikai laid mani vaļa, šurp nāk…

Es palaidu viņu vaļā. Piecēlos. Gaidīju, ka viņa mani pagrūdīs nost un aizskries. Viņa neskrien prom. Pieceļas; Es nenolaižu no viņas acu. Viņa tagad varētu paiet garām, bet arī man būtu iespējams viņu aizturēt.

— Iesim,— viņa saka.

— Kur?

— Pie tevis,' istabā.

Es sekoju viņai, tad apsteidzu, eju ātri, nez kāpēc piesardzīgi pa čīkstošajām kāpnēm, pelēko grīdas celiņu, garām plāksnītei ar uzrakstu «Think!» uz otro stāvu.Un palieku stāvam pie durvīm.

— Vari iet prom, ja gribi,— es saku. Viņa pastumj mani sānis un atgrūž durvis vaļā.

— Nāc,— viņa saka. Es sekoju viņai un aizveru durvis. Bet neaizslēdzu, pēkšņi jūtu iestājamies reakciju, pieslejos pie sienas, šķiet, ka stāvu liftā, kas strauji brāžas lejup, bet es tieku stumts uz augšu, acīs satumst, it kā man galvaskausā būtu iegāzts vesels spainis ūdens, kas šalc, un es cenšos noturēties, piespiedies ar abām rokām pie sienas.

— Kur tu paliec?— jauta Nataša.

— Es nevaru.

— Ko? .

— Nevaru.

— Tu nevari?

— Nē,— es saku.— Sasodītās kāpnes!

— Kādas kāpnes?

— Nezinu. Met mani laukā, ja gribi!

— No tavas paša istabas?

— Nu tad smejies, cik tev tīk.

— Kāpēc lai es smietos?

— Vai lai eju?

* — Nē.

— Es jūtos nelāgi,— es saku.

— Es ne,— viņa attrauc.— Kā to saprast?

— Nezinu. Vārds «mīļais» mani piebeidza.

— Es domāju, ka trepes.

— Arī tas. Viss kopā.

Tas bija dīvains dialogs, neviens no mums nepakustējās, balsis skanēja monotoni, bez izteiksmes.

— Vai tev ir vannas istaba?— viņa jautāja.

— Nē. Gaitenī. Ceturtās durvis.

Viņa pārlaida ar plaukstu pār matiem un gausi devās uz durvīm. Garāmejot man nevilšus pieskārās. Viņa mani neuzlūkoja. Es samanīju viņas tuvumu, atkāpos no sienas un apskāvu viņu. Viņa mēģināja atbrīvoties. Es sajutu viņas augumu — jaunu, dzīvu, siltu. Un lokanu kā foreli. Seja bija novērsta, rokas saliektas elkoņos, cieši klāt pie auguma. Es pacēlu viņu. Viņa bija smagāka, nekā man likās. Viņas acis spoži staroja.

— Man ausīs šalc, kāds avots brāzmo… Lietus, lietus… šalc un šalc…

Balss dzisa, vērtās čukstos, atsevišķi, neizprotami vārdi, un tad viņa apklusa.

Nataša atvēra acis, pievēra plakstus, tad atvēra atkal.

— Vai līst lietus?— viņa jautāja.

— Nē, vēl ne. Varbūt līs naktī.— Es sāku smieties.

— Ir kļuvis vēsāks. Kur vannas istaba?

— Gaitenī, ceturtās durvis.

— Vai drīkstu paņemt tavu peldmēteli?

Es pasniedzu to. Viņa izģērbās, atstādama tikai kurpes kājās. Darīja to gausi, manī neskatīdamās. Viņa nelikās samulsusi. Pamanīju, ka tik slaika viņa vis nebija, kā domāju. Jau agrāk to biju nojautis, tagad to redzēju.

— Tu esi skaista,— es teicu.

— Vai neesmu pārāk resna?— viņa pacēla galvu.

— Dievs pasarg, nē.

— Labi, tādā gadījumā mūsu nākotne jau rādās rožainā gaismā. Man garšo ēst. Un visu mūžu esmu badojusies. Kā jau manekene,— viņa piebilda.— Ne jau cita iemesla pēc.

— Mēs vēlāk ēdīsim, cik vien tu gribēsi, ar visām uzkodām un lepniem desertiem.

— Gan jau uzmanīšos, lai nepārvērstos par tumīgu baļļu. Citādi mani izmetīs laukā. Vari būt mierīgs.

— Es esmu mierīgs, Nataša.

Paņēmusi manas ziepes un savu rokassomiņu, militāri sveicinot pie durvīm, viņa izgāja laukā. Es gulēju un neko nedomāju. Arī man radās sajūta, ka lijis lietus. Zināju, ka tas nav tiesa, un tomēr piegāju pie loga un palūkojos ārā. No mūros ieslēgtā pagalma augšup cēlās versme ar dvaku no atkritumu konteineriem. Spirdzinošais lietus bijis tikai mūsu istabā, es nodomāju, iedams atpakaļ. No jauna atgūlos un nenovērsu acis no kailās spuldzes, kas karājās pie griestiem. Pēc brīža Nataša atgriezās.

— Es pagāju garām tavai istabai,— viņa teica.— Domāju, ka vienas durvis tālāk.

— Vai tur kāds bija?

— Nē. Viss tumšs. Vai te neviens nemēdz noslēgt durvis?

— Daži ne. Tur nav nekā, ko zagt.

Viņa smaržoja pēc odekolona un smaržīgām ziepēm. Kur viņa tikusi pie odekolona, nevarēju saprast. Var jau būt, ka tas atradās viņas somiņā. Un var gadīties, ka to kāds bija aizmirsis vannas istabā un viņa to lietojusi.

— Misis Vimperei,— viņa teica,— patīk jauni vīrieši, bet tas arī ir viss. Viņa labprāt ar tiem sarunājas, vairāk neko. Vai to tu vari iekalt savā paurī?

— Jā,— es atteicu ne visai pārliecinoši.

Nataša kailās telpas spilgtajā gaismā sukāja matus pie nožēlojamā spoguļa virs izlietnes.

— Viņas vīrs ir miris ar sifilisu, nav izslēgts, ka pati arī ir slima.

— Turklāt viņai ir vēzis, svīst kājas un vasarā viņa mazgājas tikai ar martīni un vodku,— es piebildu.

— Tu netici? Kāpēc tev arī būtu jātic?— viņa smējās.

Es piecēlos, izņēmu viņai no rokām suku un noskūpstīju viņu.

— Vai tev tas kaut ko nozīmētu, ja teikšu, ka tavā tuvumā jūtos tik nedrošs, ka mani sagrābj trīsas?

— Tāds iespaids parasti gan nav bijis,— viņa atbildēja.

— Tagad tā ir.

Viņa pieslējās pie manis.

— Es tevi nogalinātu, ja tas tā nebūtu,— viņa nomurmināja.

Es novilku viņai peldmēteli, tas nokrita zemē.

— Tev ir pašas garākās kājas, kādas vien es zinu,— es teicu, nodzēsu gaismu un, pacēlis viņu, taustījos uz gultas pusi. Tumsā saskatīju tikai viņas bālo augumu, mutes un acu ēnas.

Mēs gulējām cieši līdzās, tumsa kā nevaldāms vilnis vēlās mums pāri, bet mēs vēl ilgi gulējām, un tumsa saplūda ar mūsu elpu.

Nataša sakustējās.

— Vai tev ir cigarete?

— Jā,— es iedevu cigareti un sērkociņa gaismā paraudzījos viņas sejā. Tā bija rāma un skaidra.

— Vai gribi kaut ko iedzert?— es jautāju.

Viņa tumsā pamāja. Es to nojautu pēc degošās cigaretes.

— Tikai ne vodku.

— Man nav ledusskapja un nekas nav auksts. Bet varu kaut ko atnest no lejas.

— Vai nevar kāds cits atnest?

— Tur ir vienīgi Meļikovs.

Izdzirdu tumsā Natašas smieklus.

— Viņš tikpat mūs redzēs, kad iesim lejā,— viņa teica.

Es neatbildēju. Man vajadzēja vēl ar šo domu aprast. Nataša mani noskūpstīja.

— Iededz gaismu,— viņa teica.— Pasaudzēsim tavas pieklājības jūtas. Turklāt esmu izsalkusi. Aiziesim uz restorānu «J ūras valdnieks».

— Atkal tur? Vai nevaram kaut kur citur?

— Vai esi saņēmis jau savu komisijas naudu par misis Vimperi?

• — Vēl ne.

— Tad iesim vien uz «Jūras valdnieku».

Nataša izlēca no gultas un ieslēdza gaismu. Tad kaila šķērsoja istabu un pacēla peldmēteli.

Es slējos kājās un apģērbos. Tad apsēdos atkal gultā un gaidīju viņu atgriežamies.

XVII

— Es taču īstenībā esmu cilvēces labdaris,— paziņoja Zilverss. Aizkūpinājis cigāru, viņš labvēlīgi manī noraudzījās.

Mēs gatavojāmies miljonāra Freda Leski apciemojumam. Šoreiz mēs negrasījāmies uzkarināt kādu gleznu Zilversa kundzes guļamistabā un tad uzdot to par viņas privātīpašumu,

no kuras viņa tikai pēc sīvas cīņas būtu ar mieru atteikties, ja vīrs apsolītu ūdeļādas kažoku un divas pie Mainbohera pirktas kleitas. Viņa atteicās no gleznas katrreiz, bet ūdeļādas kažoks tā arī nebija manāms. Nav arī brīnums, jo bija vasara. Šoreiz bija runa par miljonāra plebeja pārvēršanu par augstākās sabiedrības cienījamu locekli.

— Karš ir kā arkls,— Zilverss mani pamācīja.— Uzar zemi un pārcilā bagātības. Pazūd agrākie, uzrodas neskaitāmi jaunbagātnieki.

— Kara laika spekulanti, tirgoņi, preču piegādātāji, īsi sakot, tie, kuriem karā atlec savs labums!— es iemetu starpā.

— Ne tikai ieroču piegādātāji,— Zilverss nelikās traucēties.— Arī formas tērpu, kuģu, pārtikas, automašīnu piegādātāji — katram atlec savs labums!

— Tikai ne karavīri!

— Par tiem nav runa.

Zilverss nolika sānis cigāru un paraudzījās pulkstenī.

— Pēc ceturtdaļstundas viņš būs klāt. Jūs iznesīsiet divas pirmās gleznas, un es jautāšu pēc Sisleja audekla. Jūs iznesīsiet to, novietosiet pie sienas otrādi tā, ka gleznu neredz, un man klusiņām kaut ko pačukstēsiet. Es nesapratīšu un nepacietīgi prasīšu, kas noticis. Tad jūs skaļāk pateiksiet, ka Sislejs rezervēts misteram Rokfelleram. Skaidrs?

— Skaidrs,— atbildēju.

Pēc ceturtdaļstundas miljonārs ar sievu bija klāt.

Viss noritēja gludi. Sisleja ainava tika ienesta. Es čukstēju, Zilverss iešņācās, lai runāju skaļāk, kas te varot būt par noslēpumiem.

— Kas?— viņš brīnījās.— Vai tad tas nebija Monē? Jūs maldāties, tas bija Monē, ko viņš rezervēja sev.

— Atvainojiet, mister Zilvers, bet baidos, ka jūs kļūdāties. Esmu precīzi sev atzīmējis. Te… — Es izvilku no kabatas piezīmju grāmatiņu un parādīju viņam.

— Tā ir,— noteica Zilverss.— Neko nevar darīt, mister Leski. Rezervēts paliek rezervēts.

Es paskatījos uz misteru Leski. Kusls, bāls cilvēks zilā uzvalkā, brūnām kurpēm kājās; viņam bija kails galvvidus, kam pāri, tikpat kā pielīmētas, no sāniem pāršķirtas matu šķipsnas. Radās iespaids, ka vīrelim draud briesmas un viņa varenā sieva teju, teju viņu aprīs. Misis Leski bija galvas tiesu garāka par vīru un divtik apjomīga. Viņa bija apkārusies ar safīriem.

Paliku brīdi neizpratnē stāvam ar gleznu vienā rokā tā, ka daļa no tās redzama. Kad pagriezos, misis Leski uzķērās uz āķa.

— Apskatīties taču nebūs aizliegts?— viņa jautāja ķērkstoši aizsmakušā balsi.— Vai ari tas būtu rezervēts?

Tajā brīdī Zilverss pārvērtās.

— Bet protams! Lūdzu, atvainojiet, cienījamā misis Leski! Mister Ros, kāpēc jūs nerādāt gleznu?— viņš ērcīgi apjautājās kroplīgā franču valodā.— Allez vite, vite![6]

Izlikdamies apjucis, es novietoju gleznu uz molberta. Tad pazudu gleznu noliktavā, kas man pastāvīgi atsauca atmiņā Briselē pavadītās dienas. Sēdēju un lasīju monogrāfiju par Delakruā, šad tad ieklausīdamies sarunā līdzās. Es paļāvos uz misis Leski. Viņa izskatījās pēc cilvēka, kurš pastāvīgi jūtas apdraudēts, tāpēc aizstāvas agresīvi, nevis padodas un cieš. Droši vien šī dāma atrodas nemitīgā neizpratnē savos priekšstatos par Bostonas un Filadelfijas augstāko sabiedrību, kur viņai jātiek pieņemtai un atzītai, lai tad tikpat indīgi vērstos pret jaunatnācējiem.

Aizvēru grāmatu un paņēmu ļoti maza formāta Manē puķu gleznu — peonija ūdensglāzē. Domas aizmaldījās tais laikos, kad Briselē biju dabūjis kabatas bateriju, lai varētu savā slēptuvē naktīs lasīt. Biju apsolījis to izmantot vienīgi naktīs un vienīgi slēptuvē, kur logu nebija. Manā nostūrī mēnešiem ilgi valdīja akla tumsa, un vienīgā man pieejamā gaisma bija nakšu blāvais pelēcīgums, kad drīkstēju pamest pagraba telpas un kā rēgs piesardzīgi klimst pa muzeja zālēm. Kabatas baterija, ko ' man beidzot uzticēja, izveda mani no ēnu valsts atpakaļ krāsu pasaulē.

Es ierausos naktīs savā kambarī, ko pirmoreiz ieraudzīju gaismas iesildītu. Atklāju no jauna krāsu burvību — gluži kā tāds, kurš bijis pilnīgi krāsu akls, vai arī dzīvnieks, kam acu uzbūve ļauj saskatīt tikai dažus pelēcīgos notoņus. Atceros, man acīs sariesās asaras, kad skatīju pirmo krāsaino ofsetiespiedu-mu — Sezanna Senviktuāra kalna akvareli, kura oriģinālu biju redzējis muzeja zālē vienīgi mēness izgaismotā maldīgā krēslī-bā.

Izdzirdu līdzās rosīšanos, kas" liecināja par apmeklētāju atvadīšanos. Uzmanīgi noliku brīnumaino gabaliņu no Manē pasaules blakus koka statņiem pie sienas. Tveicīgā pēcpusdiena, kam bija licis atkāpties uzgleznotais rasas piliens uz baltās peonijas un vizuļojošais ūdens glāzē, no jauna uzdvesa pa kambara augsto, šauro logu. Un pēkšņi kā tāds karsts geizers manī uzbrāzmoja dziļš prieks, sen pārdzīvotais uz brīdi saplūda

ar tagadni, kambaris Briselē ar tagadējo Zilversa kambari. Un kā putna lidojumā no visa palika pāri tikai apziņa, ka esmu vēl dzīvs, jā, esmu; neskaitāmie pienākumi, kas šo dzīvi ielenc kā mūris visapkārt, uz bridi sabruka, gluži kā sabruka Jerikas mūri, atskanot izredzētās tautas trompetes skaņām,— un es biju brīvs, tā bija mežonīga, debesīs traucoša putna brīvība, no kuras aizrāvās elpa, jo tā reizē ar vēju, sauli un vēja dzītajiem mākoņiem atklāja dzīvi, par kādu man nav bijis ne jausmas.

Cigāra smaržas apņemts, ienāca Zilverss.

— Vai jūs nevēlētos ari kādu cigāru?— viņš, patīkami uzbudināts, jautāja.

Es atteicos. Ja man kāds ir parādā naudu, tad šāda veida piedāvājumi liekas aizdomīgi. Esmu piedzīvojis, ka ar iedāvātu cigāru dāvātājam rodas pārliecība, ka visi rēķini nokārtoti. No Zilversa vēl gaidīju komisijas naudu par misis Vimperi. Ja jau bija radušās Šaubas par manu nevainību, tad vismaz, kā jau žigolo žargonā mēdz teikt, gribēju par to saņemt kompensāciju. Attaisnojumu tam es gūtu, aizvezdams Natašu vakarā uz restorānu ar kondicionēto gaisu. Ar Zilversu vajadzēja būt piesardzīgam. Lai ierobežotu manas prasības, viņš jau bija mānījies, ka misis Vimpere ir viņa paziņa. Domāju, ka viņš būtu spējīgs pateikt, ka darījums ar misis Vimperi ir ierēķināts manā algā, tāpat kā gaužām cienījamas firmas automātiski piesavinās visas, pie viņiem strādājošo izgudrotāju tiesības uz patentiem, labākā gadījumā piešķirot tiem labprātīgu apbalvojumu.

— Lesķi ģimene uzķērās uz Sisleja,— paskaidroja cilvēces labdaris.— Kā jau bija plānots. Es viņiem pateicu, ka Rokfelle-ram paredzēta viena nedēļa laika un ka es pieņemu — viņš "nevar iedomāties, ka gleznu varētu pārdot jau nākošajā dienā, tāpēc viņš savu termiņu droši palaidīs garām. Misis Leski bija stāvā sajūsmā nokampt gleznu no deguna priekšas pašam Rokfelleram.

— Lētticīgu ļautiņu krāpšanas triki,— eš nevērīgi izmetu.— Visvairāk mani pārsteidz tas, ka tie panāk savu!

— Kāpēc?

— Grūti iedomāties, ka šie slīpētie laupītāji, kas pie sava kapitāla tacu nav tikuši ar filantropiju, iekrīt uz kaut ko tamlīdzīgu.

— Pavisam vienkārši. Notiktu tas viņu pašu profesijas aprindās, šie pirāti droši vien par visu to paņirgātos. Bet šeit viņi ir svešā vidē, jūtas kā haizivis saldūdenī. Te viņiem viss ir svešāds. Jūtas nedroši un, jo rafinētāki viņi ir savā sfērā, jo ātrāk te iekrīt uz visprimitīvākajiem trikiem. Protams, nedrīkst aizmirst arī sievu ietekmi!

— Man jaiet pie fotogrāfā,— sacīja Nataša.— Nac līdzi! Es neuzkavēšos ilgi.

— Cik ilgi?

— Stundu. Varbūt kādu nieku ilgāk. Kāpēc tu jautā? Vai tev tur ir garlaicīgi?

— Nemaz ar ne. Gribēju tikai zināt, vai pirms vai pēc tam ēdīsim.

— Pēc tam. Tad mums būs pietiekami laika. Tagad man pēc pusstundas jābūt tur. Vai tad ēšana ir tik svarīga? Jeb vai esi jau saņēmis komisijas naudu par misis Vimperi?

— Vēl ne. Toties saņēmu desmit dolārus no brāļiem Louī par kādu padomu. Viņi nopirka ķīniešu bronzu par divdesmit dolāriem. Tagad tie man dedzina kabatu ātrāk kopā ar tevi tos notērēt.

Nataša manī mīļi pavērās.

. — Mēs tos notērēsim. Šovakar pat vēl.

Pie fotogrāfa bija vēss, logi bija aizvērti un kondicionētājs darbojās. Man tūlīt pat atkal radās sajūta, ka sēžu zemūdenē. Pārējie, liekas, neko nemanīja, bet es vēl nebiju pie tā pieradis.

— Augustā būs vēl karstāks,— mani mierināja fotogrāfs Niki, pažvadzinādams savu rokassprādzi.

Tika ieslēgti starmeši. Bez Natašas te bija vēl tumšmate manekene, kuru biju redzējis iepriekšējā reizē. Bija arī bālais, melnīgsnējais lietpratējs par Lionas zīdiem. Viņš mani atcerējās.

— Ar karu iet uz beigām,— viņš melanholiski un gurdi noteica.— Vēl viens gads, un tad būs cauri.

— Vai jūs tam ticat?

— Man ir ziņas no turienes.

— Tiešām?

Nereālajā, baltajā starmešu gaismā, kas savstarpēju saskari padarīja neiespējamu, bet visas kontūras asākas, pēkšņi šis nevainīgais pareģojums mani pārliecināja, it kā šis cilvēks tiešām zinātu vairāk nekā visi pārējie. Es dziļi uzelpoju. Zināju, ka Vācijas stāvoklis karā ir smags, taču kara beigām nespēju ticēt, tāpat kā nespēju ticēt nāves iespējai. Par nāvi runā un zina, ka tā ir neizbēgama, taču ticēt tai netic, jo tā atrodas viņpus izpratnes, kas atspoguļo dzīvi, ir pašas dzīves noteikta, tāpēc nav prātam aptverama.

— Tiešām!— apgalvoja bālais cilvēks.— Tā ir! Nākošajā gadā varēsim atkal importēt Lionas zīdu.

Jutos neparasti saviļņots. Arpuslaika vakuums, kurā veģetēja emigranti, pēkšņi sagrīļojās. Pat nejēdzīgā ieminēšanās par Lionas zīdu neko netraucēja, pulksteņi atsāka tikšķēt un zvani zvanīt. Kinolente, kas bija apstājusies, sāka no jauna arvien

gatavojos cepināties lēnās ugunīs, ko man sakurs tiklab Nataša, kā Freizers, no kura, jādomā, iespējams visu ko sagaidīt. Man par pārsteigumu «Lьchows» bija vācu restorāns. Sākumā šķita, ka esam aiz pārskatīšanās atkai iekļuvuši vāciešu kvartālā. Es par to nebrīnītos —šis rolroiss nepatikšanas vien man sagādāja.

— Ko jūs teiktu par stirnas cepeti ar brūkleņu ievārījumu?— jautāja Freizers.— Piedevām kartupeļu“ pankūciņas,

— Vai Amerikā ir'brūklenes?

— Kaut kas līdzīgs. Cranberries. Bet restorānam ir vēl konservētas vācu brūklenes.

— Ko mēs dzersim, Džek?— jautāja Nataša.

— Ko vēlies. Varbūt Rosa kungs gribēs kausu alus? Vai reinvīnu? Te tas ir vēl krājumā.

— Alus nebūtu par ļaunu. Iederas šejienes noskaņā,— es teicu.

Freizers sarunājās ar viesmīli. Es paskatījos visapkārt. Restorāns bija kaut kas nenosakāms — ne īsti Bavārijas alus krodziņš, ne īsti vienkāršs Reinas vīna pagrabs, šis tas arī no Berlīnes restorāna «Haus Vaterland». Telpas pārpildītas. Orķestris spēlēja salona mūziku un tautas dziesmas. Man radās nojausma, ka Freizers šo restorānu izvēlējies ar nodomu. Man bija jācepinās emigrantu ugunskura lēnajās liesmās, lai neļautos galīgai sakāvei, jutos spiests nieku dēļ izmanīgi aizstāvēt savu ienīsto dzimteni pret šo amerikāni— tas bija pietiekami zemiski asprātīgā veidā pataisīt mani kā tālos rados līdzvainīgu šai noziedzīgajai laupītāju rasei. Tā mēģina sakaut tikai savus sāncenšus, es nodomāju.

— Kā būtu ar mazsālītu siļķīti uzkodām?— apjautājās Freizers.— Tā šeit ir īpaši garda. Un klāt malku vāciska kadiķogu šņabja, kuru te arī vēl var dabūt?

— Būtu lieliski,— es piekritu.—Žēl, man ārsts šos gardumus aizliedzis.

Kā jau domāju, Nataša pasteidzās ar uzbrukumu no flanga, pieprasīdama siļķi ar bietēm, arī vācisku ēdienu. Orķestris spēlēja pašas salkanākās, nebaudāmās Reinas ziņģes, kādas man jebkad gadījies dzirdēt. Valdīja tipiska provinciāli tūristiska atmosfēra, kas mani jo sevišķi, pārsteidza tāpēc,, ka daļa apmeklētāju to uztvēra nopietni un atzina par poētisku. Amerikāņu iecietība bija apbrīnojama.

Vīns padarīja mani miermīlīgu, un es ņēmos ar vieglu sarkasmu Freizeru apjūsmot. Viņš, proti, apjautājās, vai nevarētu būt man noderīgs, un, tēlodams atturīgu Vašingtonas labo gariņu, kurš līdzētu novērst jebkuras grūtības, šādi iemeta pagali emigrantu lēni gruzdošajā sārtā. Es savukārt atbildēju ar jūsmīgi noskandētu odu Amerikai, paskaidroju, ka viss ir labākajā kārtībā, un gaužām sirsnīgi pateicos. Un pats jutos nejēdzīgi, Freizera interesei par manu labklājību es nepievērsu uzmanību, vēl jo vairāk tāpēc, ka nezināju, vai viņam vispār ir tāda iespēja kaut ko darīt citu labā vai arī viņš tēlo svarīgu personu.

Stirnas cepetis bija ļoti garšīgs, arī kartupeļu pankūkām nekādas vainas. Es nopratu, kāpēc restorāns tik labi apmeklēts; tas laikam bija šāda veida vienīgais iestādījums Ņujorkā. Es pukojos uz sevi, ka man trūkst humora, lai uzjautrinātos par radušos situāciju. Nataša, liekas, nekā nemanīja.Viņa pieprasīja pudiņu ar augļu mērci. Es nemaz nebrīnītos, ja viņa pēc tam izteiktu vēlēšanos dzert kafiju ar kūkām kafejnīcā «Hinden-burgs». Iespējams, ka viņa dusmojās uz mani, pārliecināta, ka manas muļķības pēc iekļuvusi neērtā situācijā. Lai vai kā, šī nebija pirmā reize, kad Nataša pavadīja vakaru kopā ar Freizeru, un viņš darīja visu, ko varēja, lai es to saprastu. Es savukārt zināju, ka esmu kopā ar viņu pēdējo reizi. Man nebija ne mazākās patikšanas ļaut jebkuram amerikānim bāzt man degunā, ka esmu katram no viņiem pateicību parādā par to, ka drīkstu uzturēties viņu zemē. Pateicīgs biju valdībai, bet ne Freizeram, kurš neko nebija darījis manis labā.

— Kā būtu ar vakara noslēgumu «Morocco»?

Tā tikai vēl trūka! Biju jau pietiekami ilgi juties kā emigrants, kurš tiek paciests. Es nebūtu pārsteigts, ja Nataša uzaicinājumam piekristu. Viņa labprāt gāja uz «El Morocco». Taču šoreiz atteicās.

— Jūtos nogurusi, Džek,— viņa teica.— Man bija smaga diena. Aizved mani mājās.

Mēs izgājām laukā, sutīgajā naktī.

— Varbūt iesim kājām?— es jautāju Natašai.

— Bet es taču aizvedīšu jūs,— iebilda Freizers.

To jau biju gaidījis. Viņš gribēja mani pie mājas izsēdināt un tad pierunāt Natašu doties ar viņu tālāk. Uz «Morocco» vai arī pie viņa mājās. Kas lai to zina? Un kāda man gar to daļa? Vai tad man bija kādas tiesības uz Natašu? Kas tas vispār par vārdu — «tiesības»? Ja kaut kas tamlīdzīgs vispār iespējams, tad tādas drīzāk varēja būt Freizeram. Es biju traucēklis. Traucēklis, kas turklāt* vēl jūtas aizvainots.

— Vai aizvest jūs arī?— Freizers man jautāja ne pārāk draudzīgi.

— Es nedzīvoju tālu. Varu aiziet kājām,— negribīgi atteicu. Nekas cits man neatlika, ja negribēju vēl vairāk pazemoties un apnikt kā pieķēries dadzis.

— Muļķības,— iebilda Nataša.— Tādā karstumā iet kājām! Aizved mūs līdz manām mājām, Džek. No turienes viņam tikai pāris soļu, ko iet.

-— Labi.

Mēs iekāpām. Džeks varēja vēl mēģināt mani vispirms izsēdināt, taču atteicās no šī nodoma. Viņš bija pietiekami attapīgs, lai rēķinātos ar to, ka Nataša protestētu. Pie Natašas mājas viņš izkāpa no mašīnas un miermīlīgi atvadījās.

— Bija ļoti patīkami! Atkārtosim to vēlreiz.

— Liels paldies. Labprāt.

Nemūžam, es domāju, noskatīdamies, kā Freizers skūpsta Natašu uz vaiga.

— Arlabunakti, Džek,— viņa teica.— Man ļoti žēl, ka nevaru iet līdzi, bet esmu pārāk nogurusi.

— Gan citureiz. Arlabunakti, darling.

Tas bija viņa pēdējais cirtiens, es domāju. Amerikā šim vārdam nepiešķir nekādu nozīmi un tomēr piešķir ļoti lielu nozīmi. Tā uzrunā telefonisti, kas nekad nav redzēta, un uzrunā sievieti, bez kuras nav iedomājama dzīve. «Darling»… Freizers bija nolicis mīnu ar laika degli.

Mēs stāvējām ar Natašu viens otram pretī. Zināju, ka viss būs zaudēts, ja tagad izrādīšu īgnumu.

— Jauks cilvēks,— es teicu.— Vai tiešām esi tik nogurusi?

Viņa pamāja.

— Tiešām. Bija garlaicīgi, un Freizers ir pretīgs.

— Man tā vis neliekas. Apburoši, ka viņš iedomājās manis dēļ mūs aizvest uz vāciešu restorānu. Tik lielas iejušanās spējas reti sastopamas.

Nataša uzlūkoja mani.

— Darling ,— viņa teica, un šis vārds iedzēla man kā asas zobu sāpes.— Tev nav jāpūlas būt džentlmenim. Pārsteidzoši bieži džentlmeņi paguvuši mani garlaikot.

— Arī šovakar?

— Arī šovakar. Ko tu īsti domāji, pieņemdams šo muļķīgo uzaicinājumu?

— Es?

— Jā, tu. Teiksi vēl, ka es esmu vainīga.

Nupat jau vērās mute, lai to teiktu. Par laimi, atcerējos tēva pamācību manā septiņpadsmitajā dzimšanas dienā: tu tagad ieej sieviešu laikmetā. Liec vērā, tikai neglābjami nelgas mēģina pierādīt sievietei savu taisnību vai arī gaida no viņas loģisku domāšanu.

— Esmu vainīgs,— es, valdīdams niknumu, sacīju.— Vai vari tādam nejēgam piedot?

Nataša aizdomās mani nopētīja.

— Vai tu patiesi tā domā? Vai arī tā ir tava kārtējā nelietība?

— Gan viens, gan otrs, Nataša.

— Gan viens, gan otrs?

— Kā lai tas būtu savādāk? Esmu pagalam^apjucis un muļķa prātā, tāpēc ka tevi dievinu.

— Tā kā nebūtu manījusi.

— Nav arī vajadzīgs. Atklāta pielūgsme ir līdzīga siekalai-nam dogam. Mana pielūgsme izpaužas apmulsumā, neaprēķināmā naidā un nepārprotamā stulbumā. Tu man jauc prātus. Vairāk, nekā tas ļauts.

Viņas seja pārvērtās.

— Nabaga radījums,— viņa noteica.— Un es nevaru tevi pat paņemt līdzi augšā. Mana kaimiņiene kristu ģībonī. Un tūlīt pat noņēmusies klausītos pie durvīm. Neiespējami.

Es būtu daudz ko devis, lai pabūtu ar Natašu divatā; un tomēr biju gandrīz vai laimīgs, ka tas nav iespējams. Tātad ne vien man, ari citiem tas nav iespējams. Es apņēmu Natašu ap pleciem.

— Mums taču ir tik daudz laika,— viņa teica.— Bezgala daudz laika, rīt, parit, veselas nedēļas, mēneši, un tomēr liekas, it kā tagad, te, ar šo neizdevušos vakaru gājusi zudumā visa dzīve. •

— Manās acīs tev visu laiku galvu rotā «vari Cleef» diadēma. Es gribēju teikt, ka tagad atkal. Tur, restorānā, mazāk. Tur tā bija drīzāk pakaļdarināta deviņpadsmitā gadsimta dzelzs stīpa.

— Tur tu mani nevarēji ciest?— viņa smējās.

— Jā.

— Es tevi arī ne. Neatkārtosim neko tādu citreiz. Mēs esam vēl pārāk tuvu naida robežai.

— Vai tā nav vienmēr?

— Paldies dievam. Par kādu sīrupainu salkanumu tad pārvērstos dzīve!

Es nodomāju, ka pasaulei mazliet no tāda salduma noderētu gluži labi. Bet pateikt nepateicu. Viena no manām sasodītajām īpašībām — mūždien kaut ko vispārināt.

— Medus ir labāks,— es teicu.— Tu smaržo pēc medus. Un biji šodien vienlaikus tik daudzveidīga. Neaizmirsti, ka modes jautājumos esmu nepraša; izturos pret tiem nopietni un ticu tiem. Arī tad, kad tev galvā aizgūta diadēma.

Viņa ievilka mani nama durvīs.

— Noskūpsti mani,— viņa murmināja.— Un mīli mani. Man vajag daudz mīlestības. Un tagad ej! Ej!

Viņa mani izgrūda laukā.

— Ej! Tu pats biji viscaur vainīgs! Ej!

Viņa aizvēra durvis. Es gāju lēnām pa miklo nakts sutoņu uz metro staciju. Sastāvējušā gaisa smirdoņa plūda pretī kā apakšzemes ogļu dedzinātavas dūmi. Stacija bija vāji apgaismota. Vilciens, izšāvies no tumsas, klandēdams apstājās. Vagons bija gandrīz tukšs. Kaktā sēdēja vecāka sieviete. Viņai slīpi iepretī kāds vīrietis. Es apsēdos vagona otrā galā. Mēs joņojām pa svešās pilsētas pazemi. Šis bija viens no tiem mirkļiem, kad cilvēku piešķirtie apzīmējumi lietām atkrīt un tās, ilūziju aizsegam zūdot, pēkšņi naidpilnas veras mūsos biedējošā sākotnējā atsvešinātībā. Viss sabrūk. Apzīmējumiem nav jēgas. Bezvārdu draudu pasaule un tāpēc nepazītu briesmu pasaule, kas uzglūn un nebrīdina. Tā neuzbrūk pēkšņi, nebelž pa galvu, neķeras pie rīkles — nē, tā ir bīstamāka, jo uzglūn nedzirdami, nemanāmi…

Es paraudzījos pa logu, gar kuru brāzās svešatnes tumsa, blenzdama skopi apgaismotajā vilcienā, kurā vēl kaut kas bija saglabājies no cilvēciskā, gan neizprotams kā sikspārņu spokainais lidojums: kāds siluets, pieliekta galvā, siltuma nojausma, kāda pleca pieskaršanās un šī liesmu mēlīte no bezvārdu pasaules, kas līdzīgi Volta lokam uzbur tilta rēgu pāri haosam, bet nespēj tam pārvest pāri, prom no bezcerīgās vientulības, nebeidzamās svešatnes — nevis miermīlīgas sentimentalitātes, bet pēdējās necilvēcīgās vientulības, tās, kurā esi pirmā un pēdējā, un īsu brīdi gailējošā dzīves dzirksts.

XVIII

Kāns lūdza, lai es viņam aizejot līdzi.

— Runa ir par uzbrukumu laupīšanas nolūkā,— viņš teica,— kādam vīram, vārdā Hiršs, 'doktora Grefenheima labā.

— Tam Hiršam, kurš piekrāpa Grefenheimu?

— Tam pašam,— Kāns ērcīgi izmeta.

— Tas pats Hiršs, kurš apgalvo, ka nekad nav neko saņēmis no Grefenheima? Un no kura Grefenheimam nav ne rakstu galiņa pierādījumam?

— Tas pats! Tāpēc arī nepieciešams uzbrukums. Būtu Grefenheimam kaut kas līdzīgs kvītij, kaut vai vēstule, tad varētu griezties pie advokāta. Bet viņam nav nekā. Tikai tukša kabata un godaprāts. Kārtot tālāk savus eksāmenus viņš vairs nevar, jo naudas nav. Reiz Hiršam aizrakstījis, bet atbildi nav saņēmis. Pirms tam reiz pats pie viņa aizgājis. Hiršs viņu nekavējoties pieklājīgi izmetis laukā un piedraudējis, ja viņš vēl parādīšoties,

iesūdzēt par šantāžu. Un tad Grefenheimu sagrābušas parastās emigrantu bailes tikt izraidītam. Es to visu dabūju zināt no Betijas.

— Vai Grefenheimam jūsu nodoms ir zināms?

— Nē,— Kāns atieza smaidā zobus.— Viņš nogultos visā garumā Hirša durvju priešā, lai mēs netiktu iekšā. Vecum vecās bailes.

— Vai Hiršs zina, ka mēs būsim?

Kāns pamāja.

— Es viņu brīdināju. Divi telefona zvani.

— Viņš izmetīs mūs laukā. Vai arī nebūs mājās!

Kāns atkal atieza zobus. Tas bija sava veida smaids, bet tādās reizēs es negribētu būt viņa pretinieku vidū. Viņa gaita arī bija savādāka nekā agrāk —ātrāka, platākiem soļiem, un seja saspringtāka nekā parasti. Tāds viņš laikam izskatījās Francijā, es nodomāju.

— Viņš būs mājās!

— Kopā ar savu advokātu, lai ari mūs sauktu pie atbildības par šantāžu.

— Neticu vis,— Kāns palika stāvam.— Te dzīvo tas mai-tasputns. Slcaisti, vai ne?

Tas bija nams Piecdesmit ceturtajā ielā. Sarkani grīdas celiņi, pie sienām metāla gravīras, liftnieks dīvainā formas tērpā, ar paneli izliktajā liftā spogulis. Mērena labklājība.

‘ — Uz piecpadsmito stāvu,— sacīja Kāns.— Hiršs!

Mēs šāvāmies augšup.

— Neticu vis, ka pie viņa būs advokāts,— sprieda Kāns.— Es viņam draudēju, ka man ir jauns materiāls. Tā kā viņš ir krāpnieks, tad gribēs to redzēt; tā kā viņš vēl nav ticis pie amerikāņu pilsoņtiesībām, tad viņā vēl slēpsies mazliet no vecajām, labajām bailēm, un, iekams uzticēsies advokātam, viņš gribēs zināt, kāds ir stāvoklis.

Kāns piezvanīja. Durvis atvēra istabene. Viņa ieveda mūs istabā ar Luī Piecpadsmitā mēbeļu kopijām, daļa no tām bija apzeltītās.

— Hirša kungs tūlīt nāks.

Hirša kungs bija apaļīgs, vidēja auguma, gadus piecdesmit vecs. Reizē ar viņu zeltlaistīgajā krāšņumā ienāca aitu sugas suns. Ieraudzījis suni, Kāns pasmaidīja.

— Pēdējo reizi šo sugu redzēju gestapo, Hirša kungs,— viņš teica.— Tur tie ir cilvēku medībām.

— Harro, mierā!— Hiršs paplikšķināja suni.— Jūs gribējāt ar mani runāt. J ūs neteicāt, ka būsiet divi. Man ir ļoti maz laika.

Tas ir Rosa kungs. Es jūs neaizkavēšu ilgi, Hirša kungs.

Mēs nākam doktora Grefenheima dēļ. Viņš ir slims, naudas nav, un vajadzēs pārtraukt mācības. Jūs viņu pazīstat, vai ne?

Hiršs neatbildēja. Viņš glāstīja suni, kurš klusi ņurdēja*

— Tātad pazīstat viņu,— sacīja Kans.— Nezinu, vai pazīstat mani. Kānu ir daudz, tāpat kā Hiršu. Es esmu tā sauktais gestapo Kāns. Iespējams, ka esat par mani dzirdējis. Kādu laiku Francijā nodarbojos ar gestapo muļķošanu. Diezin cik smalki tas vis netika darīts; ne no. vienas, ne otras puses, Hirša kungs. Arī no manas puses ne. Gribu teikt, ka suns sarga lomā, kā patlaban, būtu mani sasmīdinājis. Vēl iekams jūsu zvērs man kaut vai pieskartos, tas būtu izlaidis garu, Hirša kungs. Domājams, ka jūs arī. Lai gan tas man neko nedod. Mēs esam te, lai savāktu naudu doktoram Grefenheimam. Domāju, ka gribēsiet viņam palīdzēt. Ar kādu summu palīdzēsiet?

Hiršs nenovērsa no Kāna acis.

— Un kāpēc man tas būtu jādara?

— Iemeslu ir daudz. Viens no tiem — līdzjūtība.

Šķita, ka Hiršs vienā laidā kaut ko gremotu. Viņš joprojām cieši vēroja Kānu. Tad izvilka no svārku kabatas brūnas krokodilādas kabatas portfeli, atvēra un, paslapinājis pie lūpām pirkstu, noskaitīja divas no sānu nodaļas izņemtas naudaszīmes.

— Te ir divdesmit dolāru. Vairāk dot nevaru. Pārāk daudzi nāk pie manis līdzīgā situācijā. Ja visi emigranti jums tikpat daudz ziedos, tad mācību nauda doktoram Grefenheimam drīz vien būs rokā.

Gaidīju, ka nupat Kāns naudu atmetīs uz galda, taču viņš to paņēma un iebāza kabatā.

— Labi, ' Hirša kungs,— viņš teica.— Tad no jums vēl pienākas deviņi simti astoņdesmit dolāri. Tik daudz doktoram Grefenheimam nepieciešams, ja viņš iztiek ļoti pieticīgi, ne smēķē, ne dzer.

— Jums patīk jokot? Man nav vairs laika…

— Gan jau, tam ir laika pietiekami. Un nestāstiet, lūdzu, ka blakus istabā sēž jūsu advokāts. Viņš tur nesēž. Toties pastāstīšu jums kaut ko, kas jūs interesēs. J ūs vēl pagaidām neesat dabūjis amerikāņu pavalstniecību un cerat pie tās tikt nākošgad. Visāda veida nelabvēlīgas ziņas jums nebūtu vēlamas. Savienotās Valstis šai ziņā ir diezgan piesardzīgas. Mans draugs Ross, pazīstamais žurnālists, un es gribētu jūs no tā pasargāt.

— Vai jums nebūtu iebildumi, ja es ziņotu policijai?— jautāja Hiršs, kurš acīmredzot bija pieņēmis kādu lēmumu.

— Ne mazākā mērā. Tad varēsim pie viena nodot mūsu materiālus.

— Materiālus! Izspiešana Amerikā tiek bargi sodīta. Pazūdiet!

Kāns apsēdās vienā no apzeltītajiem krēsliem.

— Jums, Hirš, liekas,— viņa balss noskaņa pārvērtās,— ka esat rīkojies viltīgi. Neesat. Jums vajadzēja Grefenheimam atdot viņa naudu. Man kabatā ir iesniegums imigrācijas iestādei, lai jums atsaka amerikāņu pavalstniecību. To parakstījuši simt emigrantu. Vēl otrs iesniegums, ko parakstījušas sešas personas, ar lūgumu jums nedot pavalstniecību jūsu mahināciju dēļ, ko izdarījāt ar gestapo Vācijā, klāt sīks apraksts, kāpēc jūs esat vairāk naudas izvedis no Vācijas nekā citi, turpat minēts tā nacista vārds, kurš naudu jūsu uzdevumā pārvedis uz Šveici. Vēl man te ir Lionas laikraksta izgriezums, kur rakstīts par ebreju Hiršu, kurš pratināšanā gestapo izdevis divu bēgļu uzturēšanās vietu, kas pēc tam nošauti. Nav ko iebilst, Hirša kungs. Iespējams, ka tas nebijāt jūs, bet es apgalvošu, ka tas bijāt jūs.

— Ko?

— Es liecināšu, ka tas bijāt jūs. Šeit ir zināms, ko esmu Francijā paveicis. Man tic vairāk nekā jums.

Hiršs urbās ar acīm Kānā.

— Jūs dosiet viltus liecību?

— Viltus tikai primitīvā tieslietu uztverē, nevis «acs pret aci, zobs pret 'zobu». Vecā testamenta garā, Hirš. Jūs izpostījāt Grefenheimam dzīvi, mēs izpostīsim jums. Un te vairs nav nozīmes, kas ir patiesība un kas meli. Es jau teicu, ka, pie nacistiem dzīvodams, esmu šo to apguvis.

— Un jūs esat ebrejs?

— Diemžēl, tāpat kā jūs!

— Un jūs vajājat ebreju?

Kāns uz brīdi apjuka.

— Jā,— viņš pēc tam piebilda,— es jums jau teicu, ka esmu daudz ko iemācījies no gestapo. Turklāt man vēl labi zināma amerikāņu gangsteru tehnika. Un ņemiet vērā, Hirša kungs, man zināmā mērā piemīt kaut kas no ebreju inteliģences.

— Policija Amerikā…

— Arī no amerikāņu policijas esam šo to apguvuši,— Kāns viņu pārtrauca.— Pat krietni daudz! Un mums tā nav pat nepieciešama. Lai tiktu ar jums galā, pietiek ar dokumentiem, kas man kabatā. Man nav nekādas vajadzības jūs iebāzt cietumā. Pietiek, ja jūs tiksiet internēto nometnē.

Hiršs pacēla roku.

— Tas jau nu jūsu varā vis nebūs, Kāna kungs. Un tam nepieciešami citi pierādījumi, nevis jūsu viltus apsūdzības.

— Jūs tā domājat? — jautāja Kāns.— Kara laikā? Vācijā dzimušam emigrantam? Nekas jau briesmīgs jums internēto nometnē nenotiks. Jūs tiksiet humāni ieslodzīts.' Nekāds īpašs iemesls tam nav vajadzīgs. Un pat tad, ja nometne jums paietu secen, kā tad būs ar jūsu pavalstniecību? Šaubas un tenkas var būt izšķirošas.

Hirša roka krampjaini satvēra suņa kaklasiksnu.

— Un 'jums?— viņš klusi noteica.— Kā būs tad ar jums, kad tas atklāsies? Kas notiks ar jums? Izspiešana, viltus liecības… *

— Es ļoti labi zinu, kādas tam var būt sekas,— atteica Kāns.— Tas man ir vienalga. Nospļauties. Nospļauties par visu! Par visu, kas jums ir svarīgi, jums, neliešiem ar jūsu nākotnes nodomiem. Man viss vienalga, bet to jūs neesat spējīgs saprast, jūs, pilsoniskais mazprātiņš! Man tas bija vienalga jau Francijā.

. Vai tad citādi es būtu varējis visu to paveikt? Es neesmu nekāds uzpūsts cilvēku draugs! Man arī gluži vienalga, kas notiks! Ja jūs kaut ko uzsāksiet pret mani, tad es neskriešu meklēt taisnību, Hirš! Es pats jūs nobeigšu. Tā nebūs man pirmā reize. Ko tad jūs zināt, uz ko cilvēks izmisumā spējīgs? Vai jūs vēl joprojām neesat pamanījis, cik mūsdienās maz vajag, lai nogalinātu?— Kāna seja saraucās riebumā.— Kam tas viss vajadzīgs? Jūs netiekat izpostīts. Tikai atmaksājat nelielu daļu no tās naudas, ko esat parādā.

Un atkal radās iespaids, it kā Hiršs kaut ko gremotu.

— Man mājās nav naudas,— viņš beidzot pateica.

— Jūs varat izrakstīt čeku.

Hiršs pēkšņi palaida suni vaļā.

— Kuš, Harro!— viņš uzsauca un atvēra kādas durvis. Suns aizskrēja. Hiršs aizvēra durvis.

— Beidzot!— noteica Kāns.

— Es jums nedošu nekādu čeku,— paziņoja Hiršs.— Tas taču jums jāsaprot?

Es viņu ziņkārīgi uzlūkoju. Nebūtu ticējis, ka viņš tik aši pado’sies. Laikam jau Kānam bija taisnība, ka neapzinātās emigranta bailes kopā ar īsto vainas apziņu padarīja Hiršu nedrošu. Viņš ātri aptvēra un ātri rīkojās — ja vien neperināja kādu viltību.

— Es atnākšu rīt atkal,— sacīja Kāns.

— Un dokumenti?

— Iznīcināšu jūsu acu priekšā.

— Naudu došu tikai pret dokumentiem.

Kāns pašūpoja galvu.

— Lai jums būtu zināms, kas gatavi liecināt pret jums? Izslēgts!

— Kāda man garantija, ka tie ir īstie dokumenti?

— Es došu vārdu,— sacīja Kāns.— Ar to jums vajag pietikt.

Hiršs atkal klusām gremoja.

— Labi,— viņš tikko dzirdami piekrita.

— Rīt, šai pašā laikā.— Kāns piecēlās no sava zelta krēsla.

Hiršs pamāja. Pēkšņi viņš bija nosvīdis slapjš.

- — Mans dēls ir slims,— viņš čukstēja.— Mans vienīgais dēls! Un jūs… Kaunēties jums vajadzētu!— viņš pēkšņi sacīja.— Mani māc izmisums… un jūs!

— Ceru, ka jūsu dēls izveseļosies,— Kāns mierīgi atbildēja.— Doktors Grefenheims droši vien varēs jums pateikt, kurš ir pats labākais ārsts.

Hiršs neatbildēja. Viņa seja vienlaikus atspoguļoja gan naidu, gan sāpes; naids bija sastindzis acīs. Pats izskatījās vairāk salīcis nekā sarunas sākumā, bet esmu bieži redzējis, ka sāpes naudas zaudējuma dēļ var būt tikpat patiesas kā īstu ciešanu dēļ. Iespējams, ka Hiršs saskatīja kādu noslēpumainu sakarību starp dēla ciešanām un paša nekrietno ārsta Grefenheima krāpšanu, Var būt, ka tāpēc viņš tik ātri padevās un tāda nevarība naidu tikai pastiprināja. Dīvaini, bet man gandrīz vai sametās viņa žēl.

— Neesmu nemaz pārliecināts, vai dēls ir slims.

— Tam gan es ticu. Ebrejs nekad neatļausies tik drūmi jokot par saviem tuviniekiem.

— Neesmu pat drošs, vai viņam vispār ir dēls,-^- Kāns pasmaidīja.

Mēs iznācām uz ielas — tik miklas kā veļasmazgātavas tveicē.

— Vai jūs domājat, ka Hiršs rit sagādās grūtības?— es jautāju.

— Neticu vis. Viņš baidās par savu pavalstniecību.

— Kāpēc jūs īsti paņēmāt mani līdzi? Drīzāk tikai traucēju. Arī jūs, jo Hiršam, lieciniekam dzirdot, vajadzēja būt piesardzīgam. Bez manis jums varbūt būtu paveicies vieglāk.

— Var jau būt, bet neko daudz. Toties ļoti palīdzēja jūsu āriene.— Kāns smējās.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs izskatāties kā pats negaisa dievs! Vai zināt, kas tas ir? Tāds, kādu Vācijā tizlie un melnmatainie fīreri

iztēlojas ārieti! Ebrejs ar ebreju sapratīsies un nekad neizturēsies pret sarunu īsti nopietni. Bet, ja līdzi ir tāds izspļauts ārietis kā jūs, tad tas ir kaut kas cits. Domāju, ka jūs diezgan pamatīgi nobiedējāt Hiršu.

Atcerējos, ka nesen pret paša gribu vajadzēja aizstāvēt Vāciju pret Freizeru, tagad tiku izmantots iebiedēšanai kā nacists. Savādi gan, kādās tik situācijās gadās iekļūt. Zinu, ka neesmu apveltīts ar lielu humora izpratni, bet šai gadījumā, nudien, man smiekli nenāca. Jutos tā, it kā man būtu uz galvas uzgāzts samazgu spainis.

Kāns neko neihanīja. Viņš atsperīgi soļoja pa svelmaino dienas vidus kveldi — gluži kā mednieks, kas ticis uz pēdām medījumam.

— Beidzot kaut kas tajā trakajā garlaicībā,— viņš teica.— Prātu var zaudēt! Neesmu radis pie tādas drošības. Varbūt ari esmu šai ziņā bezcerīgi samaitāts.

— Kāpēc jūs nepiesakāties brīvprātīgajos?— es vēsi apjautājos.

— Mēģināju. Bet jūs taču zināt, ka mūs neņem. Mēs esam «naidīgie ārzemnieki». Izlasiet, kas rakstīt^ jūsu apliecībā.

— Man tādas nav. Esmu vēl vienu pakāpi zemāk. Bet jums jau tomēr ir citādi. Vašingtonā droši vien zina, ko esat darījis Francijā.

— Zināt zina un tāpēc vēl mazāk uzticas. Rodas aizdomas par dubultspēli. Tādam, kurš uzdrīkstējies tik nekaunīgi uzdarboties, vajadzētu būt īpašiem sakariem, tā domā oficiālajās iestādēs. Es nebrīnītos, ja mani vēl ietupinātu. Mēs dzīvojam greizo spoguļu laikmetā.— Kāns smējās.— Diemžēl ironija ir temats rakstniekiem, nevis tādiem kā es.

— Vai jums bija savākti emigrantu paraksti pret Hiršu?

— Nē. Protams, ne. Tāpēc jau arī pieprasīju tikai tūkstoš dolāru, nevis visu summu. Hiršs domās, ka vēl viegli ticis cauri.

— J ūs gribat teikt, ka viņš domās noslēdzis izdevīgu biznesu?

— Jā, mans nabaga Ros, tāda nu tā pasaule ir,— viņš līdzjūtīgi noteica.

— Būtu labi aizbraukt uz kādu klusu vietu,— es teicu Natašai.— Uz kādu Eiropas ciematu vai pie kāda ezera. Tur, kur nav jāmirkst sviedros.

— Man nav mašīnas. Vai piezvanīt Freizeram?

— Nekādā gadījumā!

— Viņam nav jābrauc līdzi. Viņš var mašīnu aizdot.

— Ari to ne. Labāk ar metro vai omnibusu.

— Uz kurieni?

— Jā, uz kurieni? Šinī pilsētā liekas, ka vasarā ir divtik cilvēku kā parasti!

— Un visur neciešama svelme. Nabaga Ross!

Es nīgri pagriezos pret viņu. Jau otro reizi mani šodien nosauca par nabaga Rosu.

— Vai nevarētu aizbraukt uz «Kloisteru»? Tur ir degunradžu paklāji. Neesmu tos nekad redzējis. Un tu?

— Arī ne. Bet muzeji vakaros slēgti. Pat emigrantiem.

— Reizēm man tiešām apnīk būt emigrantam,— es teicu vēl nīgrāk.— Visu dienu es biju emigrants. Vispirms ar Zilversu un tad ar Kānu. Vai mēs nevarētu būt vienkārši cilvēki?

Nataša smējās.

— Tiklīdz atkrīt rūpes par ēdienu un pajumti, tā, mans mīļais Ruso un Toro, vienkāršā cilvēka vairs nav. Jau ar mīlestību sākas katastrofas.

— J a to neuztver tā kā mēs.

— Un kā to uztveram mēs?

— Kopumā. Nevis individuāli.

— Dievs debesīs!— sacīja Nataša.

— Uztveram kā jūru. Nevis kā atsevišķu vilni. Tā tu domā?

— Es?— Nataša bija pārsteigta.

— Jā, tu. Ar taviem neskaitāmiem draugiem.

— Kā tev liekas, vai glāzīte, vodkas mani nogalinās?— viņa pēc brīža jautāja.

— Nedomāju vis. Pat ne šinī smacīgajā būcenī.

Bez iemesla dusmodamies, es paņēmu pie Meļikova, kuram šoreiz bija jāpilda portjē dienests, pudeli vodkas un divas glāzītes.

— Vodku?— viņš jaiUāja.—Šādā tveicē? Būs negaiss. Sasodīta sutoņa. Būtu vismaz uzstādījuši te kaut ko līdzīgu kondicionēšanas iekārtai. Šitie sasodītie ventilatori tikai mīca gaisu kā mīklu.

Es atgriezos pie Natašas.

— Iekams sāksim strīdēties, Nataša, apspriedīsim, kur mēs dosimies. Labāk strīdēties vēsumā, nevis šai sutoņā. Es atsakos no eiropeiskā ciemata un ezera. Turklāt man ir nauda. Zilverss man izmaksāja komisijas naudu.

— Cik?

— Divi simti piecdesmit dolāru.

— Skopi!— sacīja Nataša.— Pieci simti būtu taisnīgāk.

— Nieki. Viņš paskaidroja, ka īstenībā neko neesot man parādā, jo pazīstot misis Vimperi jau sen. Tas mani kaitina.

Nevis summa. Tā nemaz nav tik maza. Tikai nevaru ciest, ja man to pasniedz kā dāvanu.

Nataša nolika glāzīti uz galda.

— Vai vienmēr to nevarēji ciest? — viņa jautāja.

— Es nezinu,— biju pārsteigts.— Laikam ne. Kāpēc tu jautā?

Viņa vērīgi mani uzlūkoja.

— Domāju, ka pirms dažām nedēļām tas tev bija vienalga.

— Tev tā liekas? Iespējams. Man nav humora izjūtas, droši vien tā ir visa vaina.

— Humora izjūtas tev ir pārpārēm. Var jau būt, ka šodien tev tās nav.

— Kam gan tāda svelmē ta vel butu?

— Freizeram,— sacīja Nataša.— Arī šādā laikā viņam prāts uz jokiem vien nesas.

Man iešāvās prātā dažnedažādas domas, bet es nepateicu neko no tā, ko gribēju teikt.

— Viņš man ļoti patika,— toties mierīgi paskaidroju.— Jā, es ticu, ka viņš ir uz jokiem. Arī tovakar viņš bija asprātīgs.

— Ielej man vēl pusglāzīti,— Nataša smiedamās vēroja mani.

Es klusēdams ielēju glāzītē līdz pusei.

Viņa piecēlās un, mani noglāstīdama, vaicāja:

— Kur tad iesim?

— Es nevaru tevi ievilināt savā istabā. Pārāk daudz cilvēku.

— Ievilini kādā vēsā restorānā.

— Labi. Ne pie zivīm «Jūras valdniekā». Mazā franču restorānā Trešajā avēnijā. Bistro.

— Vai tur ir dārgi?

— Ne jau nu tādam, kam kabatā divi simti piecdesmit dolāru. Vai nu dāvāti, vai nedāvāti. Tie ir.

Natašas acis atmaiga.

— Pareizi, darling, — viņa teica. — Pie velna ar visu morāli!

Es pamāju, man bija tāda sajūta, ka tik tikko esmu izbēdzis no briesmām.

Kad mēs iznācām no restorāna, debesis šķēla zibšņi. Vēja brāzmās uzvirmoja putekļi un papīra skrandas.

— Sākas!— es teicu.— Jācenšas noķert taksi!

— Kāpēc? Taksometros ož pēc sviedriem. Labāk iesim.

— Sāks līt. Tev nav ne lietusmēteļa, ne lietussarga. Sagaidāma lietusgāze.

— Vēl jo labāk. Tikpat grasījos šovakar mazgāt matus.

— Tu izmirksi, Nataša, līdz ādai.

— Šī ir neilona kleita. Nevajadzēs pat gludināt. Restorānā bija pārāk vēss. Iesim vien! Ja būs ļaunāk, varēsim patverties kāda nama durvīs. Tad nu gan vējš! Gāž vai gar zemi! Un satrauc!

Mēs gājām cieši gar namu sienām. Pēkšņi zibens šautras uzšāvās viscaur gar debesskrāpjiem, it kā lauztos ārā no kabeļu un cauruļu tīkla zem asfalta. Un tūlīt arī sāka līt; lielas, tumšas lāses virmoja pa asfaltu, ieraudzītas un tikai tad sajustas.

Nataša pacēla seju lietum pretī. Mute pusvirus, acis samiegtas.

— Turi mani cieši!— viņa uzsauca.

Vējš pieņēmās. Un no ietvēm to pašu brīdi visi cilvēki bija kā slaucīt aizslaucīti. Tie patvērās namu durvīs, šur tur viens otrs pieliecies bēga, slēpdamies gar namiem, kas saslapuši sprakšķošo lietus lāšu sidrabainā gaismā pēkšņi sāka spīdēt, ietve pārvērtās putās sakultā, seklā, tumšā ezerā, kurā plikšķot brāzās lejup caurspīdīgi šķēpi un bultas.

— Ak dievs! Tev taču jaunais uzvalks mugurā!— Nataša pēkšņi iesaucās.

— Par vēlu!— es teicu.

— Es par sevi vien tik domāju! Man nekas tāds nav -mugurā.— Nataša uzrāva kleitu līdz gūžām. Bija redzamas mazas, baltas biksītes, zeķu kājās nebija, baltās augstpapēžu laka sandales mirka lietū.— Bet tev! Tavs vēl neizmaksātais zilais uzvalks!

— Par vēlu!— es atkārtoju.— Bez tam varu to izžāvēt un izgludināt. Starp citu — tas ir samaksāts. Tātad mēs varam turpināt, uzgavilēsim trakojošajai stihijai! Pie velna ar mietpilsonisko zilo uzvalku! Izpeldēsimies strūklakā pie hoteļa «Pla-za».

Nataša sāka smieties un ievilka mani kādās parādes durvīs.

— Paglābsim vismaz oderi un saru drēbi! Tos nevar izgludināt. Negaisi biežāk sastopami nekā uzvalki. Un jūsmot varam arī zem jumta. Kā zibeņo! Un cik vēss kļuvis! Tāpēc ka vējš!

Cik viņa praktiska, tai pašā laikā nezaudē aizraujošo vieglprātību, es domāju, skūpstīdams viņas silto, mazo sejiņu. Mēs bijām nostājušies starp divu veikalu skatlogiem. Vienā bija izliktas korsetes vecākām, pilnīgākām dāmām, otrs bija akvāriju veikals, kur pārdeva arī dzīvniekus. Pie vienas sienas plauktos no augšas līdz lejai salikti izgaismoti akvāriji ar zaļganzīdaino gaismu un raibajām zivtiņām. Kādreiz arī es kopu akvāriju

zivtiņas un tagad dažas pazinu. Neparasta sajūta — tik pārsteidzoši ieraudzīt mirgojam kaut ko no bērnības, kas uzradusies nemanot, klusi, no citas, man nepazīstamas pasaules, zibšņu ielenkta, bet to neapdraudēta, palikusi, kā bijusi, brīnumainā burvestībā gadu neskarta, asiņu nenotraipīta, dzīva.

Es turēju Natašu apskautu, jutu viņas auguma siltumu, bet tai pašā laikā kāda daļa manis bija tālu prom pārliekusies pār senaizmirstu avotu, kurš vairs nečalo, un ieklausījos pagātnē, tagad svešādā un tāpēc jo valdzinošākā. Dienas pie avotiem, mežos, pie kāda maza ezera, pār kuru, spārniem trīsuļojot, laidelējas spāres. Vakari dārzos, kam pāri žogiem liecas ceriņi,— tas viss slīdēja klusi kā paātrinātā mēmā filmā.

— Ko tu teiktu, ja man būtu tāds dibens?— jautāja Nataša.

Es pagriezos. Viņa raudzījās uz otru pusi, korsešu veikala

vitrīnā. Tur melnai lellei, kādas darbam izmanto šuvējas, bija uzspīlētas bruņas, kas derētu pat Valkīrai.

— Tev ir apburošs dibentiņš,— es teicu.— Un tev nekad nebūs vajadzīga korsete, kaut arī neesi tāda izģindusi žirafe, kādas tagad redzamas vairumā.

— Labi. Lietus mitējies. Vairs tikai atsevišķas lāsītes. Iesim tagad.

Nekas tā nenomāc kā ieskatīšanās pagātnē, es nodomāju, pamezdams atvadu skatienu akvārijiem.

— Paskaties pērtiķi!— Nataša norādīja uz veikala dziļumā novietotu lielu būri ar koka stumbru un diviem garastainiem nemierīgiem pērtiķiem, kas tur rosījās.— Tie ir īstie emigranti! Būrī! Tik tālu jūs vēl neesat nonākuši.

— Nē?— es jautāju.

Nataša uzlūkoja mani.

— Es jau neko par tevi nezinu,— viņa noteica.— Un ari negribu zināt. Man liekas garlaicīga tāda savstarpēja savu problēmu un pārdzīvojumu klāstīšana. Tad drīz vien būtu jāsāk žāvāties. — Viņa vēlreiz paskatījās uz Brunhildes korseti.

— Cik ātri paiet laiks! Drīz vien šīs bruņas būs arī man laikā un es pati būšu piederīga kādam dāmu klubam! Reizēm pamostos nosvīdusi aiz bailēm. Tu arī?

— Es arī.

— Tiešām? Tāds tu neizskaties.

— Arī tu ne, Nataša.

— Ņemsim no dzīves tik, cik varam!

— To jau mēs darām.

— Vēl vairāk!— Viņa piespiedās pie manis tik cieši, ka es sajutu viņu no galvas līdz kājām. Kleita bija pārvērtusies par peldkostīmu. Mati nokarājās šķipsnām, un seja bija ļoti bāla.

— Pēc dažām dienām man būs cits dzīvoklis,— viņa mēļoja.

— Tad varēsi nākt pie manis un mums nevajadzēs klimst pa krogiem un hoteļiem.— Nataša iesmējās.— Un dzīvoklī būs gaisa vēsinātājs.

— Tu maini dzīvokli?

— Nē. Tas ir draugu dzīvoklis.

— Freizera?— es jautāju ļauna nojausmā.

— Nē, ne Freizera.— Viņa atkal iesmējās.— Es tevi vairs nepārvērtīšu par žigolo, ja nu vien tas nebūtu nepieciešams mūsu labklājībai.

— Tikpat jau esmu tas,— es teicu.— Dejoju ar svina kurpēm uz morāles virves un bieži gāžos lejup. Būt godīgam emigrantam ir ļoti smags pienākums.

— Esi vien negodīgs.— Viņa gāja man pa priekšu. Bija kļuvis vēsāks, un mākoņu starpā jau atkal iemirdzējās zvaigznes. Asfalts laistījās starmešu gaismā, likās, it kā mašīnas brauktu pa melnu ledu. ,

— Tu izskaties pasakaina,— es teicu Natašai.— Varētu domāt, ka atrodos kādā nākotnes peldvietā ar meiteni no Marsa. Kāpēc modes noteicēji neizgudro kleitas, kas tāpat apņem augumu kā tavējā?

— Ir jau izgudrotas,— atteica Nataša.— Tu tikai neesi tās redzējis. Pagaidi, kad iekļūsi «Cafй — Society» ballē!

— Esmu jau tādā,— es ievilku Natašu tumšās namdurvīs. No Natašas vēdīja lietus, vīna un ķiploku dvesma.

Kad pienācām pie viņas mājas, lietus jau bija pilnīgi pārstājis. Visu atpakaļceļu gāju kājām. Ik pa brīdim taksometri aicināja iekāpt. Vēl pirms stundas tie nebija nekur sastopami. Elpoju pilniem malkiem vēso gaisu, gluži tā, it kā tas būtu vīns, un domās kavējos pie visa, kas dienā noticis. Es jutu kaut kur slēpjamies briesmas, tās man nedraudēja no ārpuses, tās bija manī pašā. Tā, it kā es būtu, pašam nemanot, pārkāpis kādu noslēpumainu robežu un tagad atrastos vietā, kur valdītu spēki, kas man nepakļaujas. Nekāda īpaša iemesla uztraukumam nebija, bet es pats biju iekļāvies samudžinātā pasaulē, kur noteicošas bija gluži citādas vērtības nekā tās, kas bija noteicošas man. Daudz no tā, kas man vēl nesen būtu bijis vienaldzīgs, tagad vairs tā gluži nebija. Kas ar mani notiek?— es jautāju sev. Neesmu taču iemīlējies! Bet es zināju — arī malā stāvētājs var iemīlēties, pat ne īsti mīlestībai piemērotā objektā, tikai tāpēc, ka pati mīlestība tik ļoti nepieciešama, ka nav vairs svarīgi, kam to veltī. Bet es zināju arī, ka tad man draud briesmas iekrist lamatās un zaudēt jebkuru orientēšanās spēju.

XIX

— Rit Betijai paredzēta operācija,— man pa telefonu pateica Kāns.— Viņa ļoti baidās. Vai neaiziesiet pie viņas?

— Protams. Kas viņai kaiš?

— Precīzi nav zināms. Viņu izmeklēja Grefenheims un Raviks. Operācija rādīs, vai audzējs ir labdabīgs vai ne.

— Ak dievs!

— Raviks viņu uzraudzīs. Viņš ir tagad asistents «Mount — Šinai» hospitāli.

— Vai viņš operēs?

— Nē. Tikai asistēs. Nezinu, vai viņš jau drīkst patstāvīgi operēt. Kad jūs iesiet? —

— Sešos, kad būšu te atbrīvojies. Vai par Hiršu kaut ko zināt?

— Biju tur. Viss kārtībā. Grefenheimam nauda ir rokā. Iedot to viņam bija grūtāk nekā izraut no Hirša nagiem. Ar godīgiem cilvēkiem reizēm ir lielāka noņemšanās nekā ar blēžiem, ar tiem vismaz zini, kas sagaidāms.

— Vai jūs arī iesiet pie Betijas?

— Nupat kā tur biju. Pirms- tam veselu stundu noņēmos ar Grefenheimu. Domāju, ka viņš būtu naudu atdevis Hiršam atpakaļ, ja es nedraudētu aizsūtīt to uz Berlīni apvienībai «Priekā spēks». Viņš negribēja savu paša naudu pieņemt no nelieša., Un dzīvo pusbadā. Aizejiet pie Betijas. Es nevaru iet vēlreiz. Viņa jau tā ir nobijusies. Un viņai liksies aizdomīgi, ja aiziešu otrreiz. Vēl vairāk sabīsies. Aizejiet un parunājiet vācu valodā. Ja cilvēks ir slims, tad neesot vajadzības arī vēl angliski runāt, tā viņa apgalvo. • '

Es devos turp. Bija silts un apmācies, debesis pelnpelēkas. Betija gulēja gultā sārtā ķīniešu rītakleitā, ko Bruklinas fabrikants laikam uzskatīja par mandarīnu tērpu.

— Jūs nākat kā saukts uz manu atvadu maltīti!— iesaucās Betija.— Rīt dodos uz giljotīnu.

— Paklausieties, Betij,— Grefenheims sašuta.— Rīt izdarīsim nelielu izmeklēšanu slimnīcā. Piesardzības labad.

— Giljotīna paliek giljotīna!— attrauca Betija pārāk skaļā, neīstā jautrībā.— Vai nu tā cērt nost nagus vai galvu.

Es paskatījos visapkārt. Bija cilvēku desmit. Daudzus pazinu. Bija arī Raviks. Viņš sēdēja pie loga un raudzījās laukā. Istabā bija ļoti karsts un tomēr logi aizvērti. Betija baidījās: ja logus atvērs, būs vēl karstāks. Ventilators uz skapīša dūca kā liela, apdullusi muša. Durvis uz blakus istabu pamestas vaļā. Dvīņumāsas Kolleres ienesa kafiju un ābolkūkas; pirmajā brīdī es

viņas nepazinu. Abas kļuvušas gaišmates. Telpu piepildīja viņu vidžināšana, it kā istabā būtu ielidojis bezdelīgu bars. Labā omā, kustīgas kā zebiekstes, mugurā šauri, īsi bruncīši un kokvilnas šķērssvītroti džemperi ar īsām piedurknēm.

— Vai nav kārdinošas?— jautāja Tannenbaums.

Pirmajā brīdī neaptvēru, vai runa ir par ābolkūkām vai meitenēm. Runa bija par meitenēm.

—Ļoti,— es piekritu.— Prātu skurbinoša doma — uzsākt romānu ar dvīņumāsām, it īpaši, ja tās ir tik līdzīgas kā šīs te.

— Divkārša drošība,— sprieda Tannenbaums, nodalīdams gabaliņu kūkas.— Ja viena nomirst, var apprecēt otru. Kur vēl tā iespējams?

— Kāpēc tādas padrūmas domas?

Es pametu acis uz Betiju, bet viņa mūs nedzirdēja. Viņa bija lūgusi dvīņumāsas atnest no otras istabas vara gravīras ar Berlīnes attēliem un novietoja tās abpus gultas ūz abiem, naktsskapīšiem.

— Man nebija prātā, ka dvīņumāsas varētu apprecēt vienu pēc otras,— es teicu,— un nedomāju arī tūlīt par miršanu.

Tannenbaums pašūpoja melno matu applivināto kailo galvvidu, kas atsauca atmiņā paviāna spožo dibenpusi.

— Par ko tad lai domā? Ja kādu mīl, tad taču jādomā: viens no mums nomirs agrāk, un otrs paliks viens. Ja par to nedomā, tad īstas mīlestības nav. Tā jau ir, ka te slēpjas lielo, sākotnējo baiļu modifikācija. Primitīvās bailes no paša nāves mīlestība pārvērš bailēs par otru. Pārvērtība, kas šo mīlestību padara par vēl lielākām mokām, jo tās pilnībā uzbrūk tam, kuram lemts palikt.— Tannenbaums nolaizīja no pirkstiem pūdercukuru.— Tā kā mūs vajā bailes arī tad, ja vienatnē vadām savas mūža dienas — arī vienatne ir mocība —, dvīņumāsas ir īsta dievu dāvana. It īpaši, ja tās ir tik skaistas kā māsas Kolleres.

— Un jūs precētu vienalga kuru no viņām?— es jautāju.— Jūs taču nespējat tās atšķirt. Vai varbūt metīsiet kauliņus, lai tie izšķir?

Tannenbaums pazibsnīja uz mani pāri pensnejam zem kušķainajām uzacīm.

— Smejieties vien par nabaga slimu plikpauri ebreju, jūs, āriskais biedēklis, kā balta vārna mūsu vidū, kas bijām jau sasnieguši kultūras virsotnes, kad jūsu senči sēdēja kokos abpus Reinas un slapinājās savās ādās.

— Aizraujošs skats!— es teicu.— Bet paliksim pie mūsu dvīņumāsām. Metiet nost savu mazvērtības kompleksu un dodieties uzbrukumā…

Tannenbaums sērīgi manī noskatījās.

—Sitās meitenes ir lemtas filmu pasaulei,— viņš sacīja.— Holivudas barība.

— Vai pats neesat aktieris?

— Es tēloju nacistus, mazus nacistus. Neesmu nekāda slavenība.

— Runājot par dvīņumāsām, man labāk patiktu ar viņām dzīvot, nevis, kā jums, mirt. Ja ar vienu saplēstos, tad varētu iet pie otras. Bet, ja viena aizbēgtu, tad vēl arvien paliktu otra. Neapšaubāmi, te paveras jaukas iespējas.

Tannenbaums ar neslēptu pretīgumu nopētīja mani.

— Vai tāpēc izdzīvojāt drausmīgos pēdējos desmit gadus, lai tagad gvelztu tādas aplamības? Vai jūs nezināt, ka plosās pats lielākais pasaules karš, kādu vien cilvēce pazinusi? Un tas ir viss, ko jūs no tā esat secinājis?

— Tannenbaum, jūs bijāt tas, kurš sāka runāt par kārdinošiem dibentiņiem, jūs, nevis es!

— Es to sacīju tīri metafiziskā nozīmē. Runāju, lai nedomātu par traģiskajām pasaules dilemmām. Nevis vulgāri kā jūs, jūs vēlīnais zieds pie Edas ērkšķainā krūma,— Tannenbaums skumji noteica.

Viena no dvīņumāsām pienāca ar jaunu ābolkūku paplāti. . Tannenbaums atdzīvojās, nenovērsa no manis acis un, kā atskārtis, kas jādara, norādīja meitenei uz kūkas gabalu, un, kad meitene lika to viņam uz šķīvja — abas rokas viņai bija aizņemtas —,viņš bikli paplikšķināja viņai pa apaļo dibenpusi.

— Bet Tannenbauma kungs,— meiča smiedamās čukstēja.— Taču ne šeit!— Un aizgorījās tālāk.

— Ak, jūs, metafiziķi,— es teicu.— Jūs, vēlīnais zieds pie Talmuda nokaltušā kaktusa!

— Jūs mani pavedinājāt,— Tannenbaums samulsis un satraukts taisnojās.

— Protams! Vienmēr vainīgs kāds cits, jūs, vācu riekstkodis! Tikai neuzņemties atbildību.

— Es gribēju teikt, tas — pateicoties jums! Viņa to neņēma ļaunā, vai ne? Vai jums arī tā neliekas?

Tannenbaums atplauka. Viņš staipīja kaklu, seja kļuva rūs-gansārta, atgādinādama ilgi lietū mirkušu dzelzi.

— Jūs izdarījāt kļūdu,— es teicu.— Jums vajadzēja uz svārka ar krītu uzvilkt mazu svītriņu, lai zinātu, kura no māsām pacietusi jūsu vulgāro lakstošanos. Var taču gadīties, ka otrai tas nemaz nav pa prātam un, ja jĢs to atkārtotu, otra visu paplāti ar ābolkūkām un arī kafiju vēl uzgāž jums uz galvas! Kā redzat, māsas nes atkal paplātes ar kūkām. Vai zināt, kura no meitenēm tā bija? Es to vairs nezinu.

— Es…tā bija…ņē…— Tannenbaums uzmeta man naidpilnu mirkli. Kā apmāts viņš blenza uz dvīņumāsām. Tad ar pārcilvēciskām pūlēm izmocīja pieglaimīgu smaidu. Laikam cerēja, ka aizskartā pasmaidīs pretī. Taču atsmaidīja abas. Tannenbaums apslāpēti izlamājās. Pametis viņu, devos atpakaļ pie Betijas.

Man gribējās iet prom. Šādas saldenas sentimentalitātes vienkop ar īstu, lielu baiļu situācijām es nevarēju ciest. Man no tām metās nelaba dūša. Es ienīdu šīs neiznīdējamās ilgas, neīsto nostalģiju, kas pat tad, kad pārvērtās naidā un pretīgumā, pastāvīgi atrada attaisnojumu, lai uzrastos no jauna. Pārāk bieži jau biju dzirdējis sarunas, kas sākās ar «ne jau visi vācieši bija tādi», teiciens, par kuru katram bija skaidrs, ka tas atbilda patiesībai, un kurš tad ieslīdēja parastajā tērgāšanā par jaukajiem laikiem Vācijā, iekams pie varas nākuši nacisti. Es sapratu Betiju, sapratu viņas labo, naivo sirdi, mīlēju viņu un tomēr nespēju to noklausīties. Miklās acis, Berlīnes attēli, dzimtenes valoda, pie kuras viņa tvērās lielajās bailēs no rītdienas, mani aizkustināja līdz asarām. Man likās pat, ka jūtu padevības, nevarīgas pretestības smārdu, pretestības, kas apzinās savu nevarību, vēl iekams kaut ko uzsāk, tāpēc, lai arī godīgi domāts, beigās paliek tikai skaistu žestu tukša skaņa. Kaut arī nebija dzeloņdrāšu, es šinī atmiņu sastingušajā gaisotnē, spokainajā, netveramajā naida pasaulē atkal jutos kā ieslodzījumā.

Paskatījos visapkārt kā dezertieris, jo grasījos bēgt, nespēju šādā atmosfērā dzīvot, kaut arī zināju, ka tā piesātināta ar smagām ciešanām, ar nepanesamiem zaudējumiem; zaudēti piederīgie, kas pazuduši bez miņas; pārāk smagi pārdzīvojumi, lai bezjēdzīgi prātuļotu, te var pat zust dvēseles līdzsvars.

Un pēkšņi man kļuva skaidrs, kāpēc gribas bēgt. Man nebija vēlēšanās iestigt šai šļaupanajā, bezzobu dumpī un rezignācijā, jo ar to arī viss beidzas. Jau tāpat biju tam pastāvīgi bīstami tuvu, bet, ja padošos, tad var gadīties, ka pienāk diena, kad pēc daudzu gadu gaidīšanas pēkšņi jāsecina — no bezjēdzīgās cīņas ar ēnu valstību esmu kļuvis gļēvs un izčākstējis… bet biju nolēmis pats tikt pie atmaksas un atriebības, nevis ar žēlabām un protestiem, bet ar paša rokām, un, lai to panāktu, jāturas pēc iespējas tālāk no raudu mūriem un gaušanās pie Babilonijas upēm.

Es aši atskatījos, it kā būtu pieķerts nozieguma vietā.

— Ros,— sacīja Betija.— Jauki, ka atnācāt. Cik labi, ka ir tik daudz draugu.

— Jūs esat mums, emigrantiem, māte, Betij. Bez jums mēs būtu tikai tādi klejotāji.

— Kā jums klājas pie gleznu tirgotāja?

—Ļoti labi, Betij. Drīz varēšu Frīslenderam kādu daļu parāda atdot.

Betija pacēla no spilvena sakarsušo seju un pamirkšķināja man.

— Nav ko steigties. Frīslenders ir ļoti bagāts. Šī nauda viņam nav vajadzīga. Varēsiet atdot ari tad, kad yiss būs beidzies.— Betija smējās.— Es priecājos, ka jums labi klājas, Ros! Tikai nedaudzi no mums ir kaut cik iekārtojušies. Es nedrīkstu ilgi slimot. Esmu draugiem vajadzīga. Vai nav tā?

Es gāju laukā kopā ar Raviku. Pie durvīm stāvēja Tannen-baums. Viņš neizpratnē raudzījās te uz vienu, te otru māsu. Plikais pakausis spīdēja. Viņš jau atkal skatījās uz mani naida pilnām acīm.

— Vai jūs esat sastrīdējušies?— jautāja Raviks.

— Tikai nevainīga vārdu pārmaiņa, lai izkliedētu domas. Es nedrīkstētu apmeklēt slimniekus. Kļūstu nepacietīgs un īgns. Pēc tam dusmojos uz sevi, bet nespēju neko darīt.

— Tā jau tas laikam ir gandrīz visiem. Cilvēks jūtas vainīgs tāpēc, ka pats ir vesels.

— Es jutos vainīgs tāpēc, ka tas otrais ir slims.

Raviks palika uz kāpnēm stāvam.

— Vai jūs ari jau būtu mazliet ķerts?

— Vai tad visi nav tādi?

Viņš pasmaidīja.

— Viss atkarīgs no tā, kā jūs nomācat emocijas. Tie, kas tās savaldīgi nomāc, ir visvairāk pakļauti briesmām. Tam, kas visu laiž pār galvu, nav ko baidīties.

—Ņemšu vērā. Kas ir ar Betiju?

— Pirms operācijas neko daudz nevar zināt.

— Vai esat jau ar visiem eksāmeniem ticis galā?

— Jā.

— Vai jūs operēsiet Betiju?

— Jā.

— Uz redzēšanos, Ravik.

— Mans vārds tagad ir Frezenburgs. Mans īstais vārds.

— Es vēl joprojām esmu Ross. Nav man īstā vārda.

Raviks iesmējās un ašiem soļiem devās prom.

— Tu vienā laidā tā atskaties, it kā es būtu kaut kur paslēpusi bērna līķīti,— sacīja Nataša.

— Vecs paradums. No tā nav iespējams tik ātri tikt vaļā.

— Vai tev bieži vajadzēja slēpties?

Es pārsteigts pacēlu acis. Muļķīgs jautājums, tikpat kā būtu jautājusi — vai man vajadzējis elpot. Tad man atausa prātā, ka viņai nekas nav zināms, kāda bijusi mana dzīve, un dīvainā kārtā tas iesildīja manu sirdi. Paldies dievam, es priecīgi nodomāju, ka viņai nekas nav zināms.

Viņa stāvēja pie plata loga istabā ar zemiem griestiem. Stāvēja spožajā gaismā tumša, un man nevajadzēja sniegt nekādus paskaidrojumus, un es nejutos vairs kā bēglis. Es apskāvu un noskūpstīju viņu.

— Tev saulē sakarsuši pleci,— es teicu.

Pārnācu uz šejieni vakar. Ledusskapis ir pilnum pilns. Varam visu dienu palikt mājās. Šodien ir svētdiena, tu varbūt esi aizmirsis.

— Neesmu vis aizmirsis. Vai ledusskapī ir arī kaut kas dzerams?

— Divas pudeles ar vodku. Un divas pudeles ar pienu.

— Vai tu proti vārīt?

—Šā tā. Bet protu cept bifšteku uz cepamā režģa, protu atvērt konservus. Un tad vēl mums ir daudz augļu un salātu ūn arī radio. Varam uzsākt pilsonisku dzīvi.

Nataša smējās. Es viņu turēju apskautu un nesmējos. Viņas vārdi mani trāpīja kā mīkstas bultas — bultas ar gumijas uzgaļiem, kādas ir bērnu gaisa pistolēm. Šīs bultas sāpes nenodara, bet just tās jūt.

— Tāda dzīve nav tev pa prātam, vai ne? Mietpilsoniska.

— Tas ir pats lielākais pārdzīvojums, kāds mūsdienās iespējams,— es atteicu un ieelpoju viņas matu smaržu, tie smaržoja pēc ciedriem. — Tagad katram grāmatvedim ir tik aizraujoša dzīve kā senāk karalim Arturam. Es varētu mēnešiem ilgi sēdēt un klausīties radio, dzert alu un mietpilsonību apmest ap pleciem kā purpura mantiju.

— Vai esi jau skatījis televīziju?

— Maz.

— Tā jau es domāju. Tu drīz vien lādēdamies novērstos. Tava purpura mantija sāktu neciešami kņudināt plecus.

— Mani šodien tas neskar. Vai tu arī zini, ka šī ir pirmā diena, kad mēs nesēžam krogā vai neklimstain pa hoteļiem?

Nataša pamāja.

— Es jau tev teicu. Bet tu turēji aizdomās Freizeru.

— Es viņu turu aizdomās vēl tagad. Bet man tas ir vienalga.

— Tu pieņemies prātā. Nomierinies. Nav iemesla.

Es pavēros visapkārt. Tas bija neliels dzīvoklītis piecpadsmitajā stāvā — dzīvojamā istaba, guļamistaba, virtuve un vannas istaba. Freizeram tā nebūtu pietiekami eleganta. Dzīvojamai istabai un guļamistabai bija lieli logi, no tiem pavērās plašs skats

uz Ņujorku — no Piecdesmit septītās ielas līdz Volstrītam. Redzami gan debesskrāpji, gan daudzās zemāko namu rindas.

— Kā tev patīk?— jautāja Nataša.

— Tā Ņujorkā pienāktos dzīvot. Gaisma, plašums un šāds skats. Tev taisnība, mēs būtu bez prāta, ja šodien dotos kaut kur prom!

— Atnes svētdienas laikrakstus! Kiosks ir tepat uz stūra. Tad mums būs viss, kas vajadzīgs. Es tikmēr mēģināšu uzvārīt kafiju.

Es iekāpu liftā.

Nopirku «New York Times» un «Herald Tribune» svētdienas numurus, katram bija vairāk nekā simt lappušu. Es nodomāju — nez vai Gētes laikā cilvēki nebija laimīgāki, kad tolaik laikrakstus lasīja tikai bagātie un izglītotie. Un secināju, ka tas, ko nezinām, nevar mūs padarīt nelaimīgus,— diezgan vienkāršs secinājums.

Es pacēlu acis pret skaidrajām debesīm, kur riņķoja lidmašīna, un centos visas pārdomas nopurināt nost kā blusas. Pagājos kādu gabaliņu pa Otro avēniju. Kreisajā pusē bija kāda bavārieša skārnis, līdzās triju brāļu Šternu delikatešu veikals.

Nogriezos atkal Piecdesmit septītajā ielā un braucu liftā uz piecpadsmito stāvu kopā ar kādu homoseksuālistu, kurš nosauca savu vārdu — J aspers, sarkanmatis ar rūtotu sporta žaketi mugurā. Viņam bija balts pūdelis, vārdā Renē. Jaspers uzaicināja mani uz brokastīm. Ticis no viņa vaļā, es zvanīju pie durvīm jau daudz labākā omā.

Nataša atvēra durvis ar turbānu galvā, peldpalagu ap gurniem, gandrīz kaila.

— Tas ir ko vērts!— es teicu, nomezdams laikrakstus uz krēsla priekšnamā.— Tas iederas šī stāva raksturojumā!

— Kādā raksturojumā?

— Ko man sniedza Niks, laikrakstu pārdevējs uz stūra. Viņš apgalvoja, ka te agrāk bijis prieka nams.

— Es novannojos,— sacīja Nataša.— Divas reizes. Šoreiz aukstā ūdenī. Nevarēju tevi sagaidīt. Vai tu pirki laikrakstus pie Taimsa skvēra?

— Nē, biju svešā pasaulē. Saskāros ar homoseksuālistiem. Vai tu zini, ka viņu te ir bez savas jēgas?

Nataša pamāja un nometa peldpalagu.

— Es zinu. Šis dzīvoklis arī pieder vienam no svešās pasaules, tātad vari būt mierīgs.

— Vai tāpēc tu mani sagaidīji šādā tērpā?

— Tas man neienāca prātā. Bet domāju, ka tas tev neko nekaitēs.

Mēs gulējām gultā. Pēc kafijas dzērām alu. Brāļu Šternu svētdienas pircēju apgāds atsūtīja mums šķiņķi, salami, sviestu, desu un pelēko maizi. Amerikā vajag tikai nodot pasūtījumu pa telefonu, lai visu saņemtu. Arī svētdienā. Pasūtījumu atnes dzīvoklī, jāpaver tikai mazliet durvis un prasītais jāsaņem. Brīnumjauka zeme, ja esi šīs pārsteidzošās svētības saņēmējs.

— Es tevi dievinu, Nataša,— es teicu. Tobrīd man bija tikai vienas rūpes — tikt vaļā no anonīmā dzīvokļa īpašnieka sarkanās zīda pidžamas, ko viņa man pasvieda.—Ļauj man tevi dievināt tādam, kādu dievs mani radījis, šos kankarus es mugurā nevilkšu.

— Bet, Robert, tā ir izmazgāta un izgludināta, un Džeris ir ļoti tīrīgs cilvēks.

— Kas?

— Džeris. Tu jau arī savā hotelī guli palagos, kuros diezin kas iepriekš gulējis.

— Pareizi. Cenšos par to nedomāt. Turklāt sveši ļaudis gulējuši. Es viņus nepazīstu.

— Džeri jau tu arī nepazīsti.

— Pazīstu ar tavu starpniecību. Apmēram tāda pati starpība kā ēst vistu, ko neesi redzējis, vai arī tādu, ko esi uzaudzējis un kas klausa uz vārda.

—Žēl! Labprāt būtu tevi redzējusi sarkanā pidžamā. Bet nu man uznāca miegs. Tev nav iebildumu, ja es kādu stundu pagulēšu? No ēdiena, alus un mīlestības esmu pavisam slābana. Tu vari palasīt avīzes.

— Ir nedomāju. Arī es palikšu tepat guļam.

— Vai tev liekas, ka es tad aizmigšu? Neticu.

— Pamēģināsim. Varbūt es arī aizmigšu.

Pēc brīža Nataša gulēja ciešā miegā. Kādu laiku viņu vēroju, bet domas kavējās citur. Kondicionētājs tikko dzirdami dūca, un no lejas atskanēja apslāpēta klavierspēle. Kāds nemākulis vingrinājās, bet tieši tas, ka viņš slikti spēlēja, man atsauca atmiņā bērnību un vasaras karstās dienas, kad gausa, nedroša klavierspēle sūcās no kāda cita nama stāva mūsu dzīvoklī, bet loga priekšā, vēsmas skarta, slinki žužināja kastaņu lapotne.

Es uztrūkos no miega. Arī biju aizsnaudies. Piesardzīgi piecēlos un iegāju blakus istabā, lai apģērbtos. Manas drēbes gulēja nomestas pa roku galam. Savācu, piegāju pie loga un raudzījos uz svešo pilsētu, kurai nebija nekā no atmiņām un tradīcijām. Nekā no atmiņām. Pilsēta bija jauna, tā dzīvoja trauksmainai nākotnei. Es ilgi stāvēju un daudz ko pārdomāju. Klavieres atkal sāka plinkšķināt, bet tās nebija Černi etīdes, tā bija Klementi sonāte, ko tur kāds pūlējās iemācīties. Tad atskanēja lēns blūzs.

Es nostājos istabas vidū, no kurienes varēju redzēt Natašu. Viņa gulēja kaila uz segas, vienu roku atmetusi atpakaļ matos, galvu pagriezusi sānis. Es viņu ļoti mīlēju. Man patika, ka viņa ne par ko nešaubījās. Viņa vienmēr bija nemainīga, tieša, bet nekad nekļuva par slogu un allaž pazuda, vēl iekams to paguva pamanīt. Es atgriezos pie loga un noskatījos uz gandrīz vai austrumnieciski balto akmens pilsētu, tādu kā Alžīras un mēness virsmas apvienojumu. Klausījos nepārtrauktajā ielas satiksmes šalkoņā un vēroju gaismas signālu garo rindu Otrajā avēnijā, kur gaisma automātiski pārslēdzās no zaļās uz sarkano, tad atpakaļ uz zaļo. Šai vienmērībā bija kaut kas nomierinošs un reizē ari svešāds, it kā pilsētu pārvaldītu roboti. Bet tas nelikās pat biedējoši. Es atgriezos istabas vidū un atklāju, ka pagriežoties varēju Natašu ieraudzīt arī kādā guļamistabas spogulī viņai iepretī. Tā bija tik dīvaina attēlu mijiedarbība, ka man pēc brīža sametās baisi — it kā neviena no mums abiem reāli nebūtu un es karātos kādā tornī starp diviem spoguļiem, kas savstarpēji apmainījās attēliem, līdz tie pazuda bezgalībā.

Nataša sakustējās. Viņa nopūtās un pagriezās otrādi. Es apsvēru, vai neiznest virtuvē paplāti ar alus kārbām, papīra salvetēm, maizi un salami. Taču atstāju, kā bija. Man nebija nodoma spīdēt ar saviem namatēva talantiem. Es pat nenoliku ledusskapī vcdku; zināju, ka tur atrodas vēl otra pudele. Un pārdomāju, cik savādi, kā šī īstenībā visai ikdienišķā situācija mani aizkustinājusi — atnākt mājās, un tur tevi kāds gaida un patlaban blakus paļāvīgi, bez bailēm guļ. Kādreiz sen man bija kaut kas līdzīgs atgadījies, toreiz tā bija melīga situācija, kuru negribēju atcerēties, iekams atgriezos. Zināju, ka atmiņas ir visai bīstamas, ka eju pa šauru taku bez margām, takas abās pusēs bezdibenis, šo ceļu ejot, nav vietas ne ironijai, ne pārdomām, var tikai bez apdoma iet uz priekšu. Es jau varētu, ja gribētu, šo taku ejot, lēkāt, bet aplam sperts solis var būt tikpat bīstams kā virves dejotājam.

No jauna pievērsos Natašai. Es viņu ļoti mīlēju, bet manās jūtās nebija nekā no sentimentalitātes. Un tikmēr, kamēr viss palika negrozīts, zināju, ka esmu kaut cik drošībā. Varētu bez sāpēm aiziet. Es vēroju skaistos plecus, apburošo roku un bez skaņas, vēzēdams plaukstas, vārdoju: paliec ar mani, krāšņā

svešās pasaules būtne! Nepamet mani, pirms neesmu tevi pametis! Esi sveicināta, nevaldāmās brīvības sūtne!

— Ko tu tur dari?— jautāja Nataša.

Es nolaidu rokas.

— Kā tu mani ieraudzīji?—brīnījos.— Tu taču guli uz vēdera!

Viņa norādīja uz mazu spogulīti, kas atradās uz naktsgaldiņa līdzās radioaparātam.

— Vai grasies mani noburt?— viņa jautāja.— Vai arī. tev jau pietiek to mājas pavarda prieku?

— Ne viens, ne otrs. Un mēs nekustēsimies prom no šī cietokšņa, kur jau gandrīz pagaisis prieka nama smārds, bet vēl jūtams homoseksuālisms! Vienīgais, ko mēs varbūt varētu izdarīt kā tādi kārtīgi amerikāņi, kas ieradušies ar pirmo kuģi,— pastaigāties pa Piekto avēniju. Bet tad tūlīt atpakaļ pie radio, bifšteka uz elektriskā režģa, atpakaļ pie mīlestības.

Mēs neizgājām uz ielas pat pēcpusdienā. Atvērām uz kādu stundu logu, ielaidām karsto gaisu, tad ieslēdzām uz pilnu jaudu kondicionētāju.

Dienas beigās man radās sajūta, ka esam turpat gadu nodzīvojuši vakuumā — bezsvara mierā.

XX

— Es rīkošu nelielus svētkus,— paziņoja Zilverss.— Jūs arī tiekat aicināts.

— Paldies,— es teicu bez sajūsmas.— Diemžēl man jāatsakās. Man nav smokinga.

— Nav vajadzīgs. Viesības vasaras laikā. Katrs yar nākt, ģērbies pēc paša vēlēšanās.

Nu man vairs nebija atkāpšanās ceļa.

— Labi,— es teicu.

— Vai jūs nevarētu paņemt līdzr misis Vimperi?

— Jūs viņu ielūdzāt?

— Vēl ne. Bet viņa taču ir jūsu paziņa.

Ir nu gan blēdis.

— Neticu, ka viņa būs tā līdzpaņemama. Turklāt jūs man teicāt, ka viņa ir jau ilgāku laiku jūsu paziņa.

— Tāpat vien ieminējos. Būs ļoti interesanti cilvēki.

Varēju labi iedomāties tos interesantos cilvēkus. Tai cilvēces

daļai, kas pārtiek no tirgošanās, ir ļoti vienkārša pielietojamā psiholoģija. Tas, no kura var nopelnīt, ir interesants cilvēks, pārējie dalāmi patīkamos un vienaldzīgos. Tas, ar kuru naudu-var' zaudēt, protams, ir nelietis. Zilverss fanātiski sekoja šai klasifikācijai un gāja pat vēl tālāk…

Rokfelleri, Fordi un Melloni, par kuriem Zilverss man bija tik daudz stāstījis, ka radās pārliecība — tie būtu viņa paši labākie draugi un tāpēc katrā ziņā tiem jābūt viesībās, tomēr nebija. Toties bija citi miljonāri — liekas, pat tādi kā pirmās paaudzes, nevis otrās vai trešās. Viņi uzvedās skaļi, bija vaļsirdīgi, apgrozīdamies aizraujošā vidē starp pārlieku lielu pašapziņu biznesa pasaulē un paviršām zināšanām, iegādātās gleznas novērtējot. Viņi visi jutās kā kolekcionāri, nevis kā cilvēki, kas gadījuma pēc nopirkuši dažas gleznas, lai ievietotu savā mājā. Tas bija Zilvērsa īpašs triks: padarīt savus pircējus par kolekcionāriem, gādāt, lai muzeji pie gadījuma paņemtu kādu viņu gleznu izstādei, kas tad tika atzīmēta katalogā ar piezīmi: «Iz mistera un misis X kolekcijas,»— un līdz ar to viņi pakāpās vēl vienu soli augstāk pa tik ļoti iekārotajām kāpnēm uz augstāko sabiedrību.

Pēkšņi ieraudzīju sev iepretī misis Vimperi. Viņa pamāja, lai pieeju.

— Kas mums te meklējams starp šīm haizivīm?— viņa jautāja.— Vai tāpēc mani ielūdza? Šausmīgi cilvēki! Vai neiesim?

— Uz kurieni?

— Kaut kur. Uz «Morocco». Vai pie manis.

— Labprāt, bet es nevaru aiziet. Pildu te daļēji dienesta pienākumu.

— Daļēji! Un es? Vai jums nav pienākums pret mani? Jums jānogādā mani no šejienes prom. Esmu jūsu dēļ ielūgta.

Viņas argumentācija man likās īpatnēja.

— Vai jūs varbūt esat krieviete?— es jautāju.

— Nē. Kāpēc jūs tā domājat?

— Esmu novērojis, ka krievu tautības sievietes pastāvīgi prot apbrīnojami loģiski operēt ar neīstiem spriedumiem un neīstiem secinājumiem, lai uzstādītu neapstrīdamas prasības. Ļoti valdzinoši, ļoti sievišķīgi un ļoti mulsinoši.

— Vai jūs pazīstat tik daudzas krievu tautības sievietes?— misis Vimpere sāka smieties.

— Dažas. Gan tikai baltkrievietes. Emigrantes. Esmu ievērojis, ka viņas ģeniāli prot jebkurā situācijā padarīt par vainīgiem vīriešus. Pēc viņu domām, tas neļaujot apdzist mīlestībai.

— Ko gan visu jūs nezināt!— noteica misis Vimpere, ilgi mani nopētīdama.— Vai neiesim? Man nav nekādas vēlēšanās klausīties šīs Sarkangalvītes viltus sprediķus.

— Kā tā — Sarkangalvītes?

— Tad vilka avs ādā.

— Tas nebija no pasakas par Sarkangalvīti. Tas ir citāts no bībeles.

— Pateicos, profesor, bet kā vienā, tā otrā ir runa par vilku. Vai jums nekļūst slikti, raugoties uz šiem lielu un mazu hiēnu un vilku bariem, kas ložņā apkārt ar Renuāriem zobos?

— Pagaidām ne. Es uztveru to citādi nekā jūs. Man patīk, ja cilvēks nopietni pārspriež kaut ko tādu, par ko viņam nav ne mazākās jēgas. Tas ir uzmundrinoši, tik bērnišķīgi. Speciālistu runas vienmēr ir garlaicīgas.

— Un jūsu virspriesteris, kurš ar asarām acīs runā par savām gleznām kā par saviem bērniem un tomēr labprāt tās ar peļņu pārdod, šis bērnu tirgotājs.

Es nespēju valdīt smieklus. Viņa bija trāpīgi novērtējusi šo godkāres karuseli.

— Te nav ko darīt.— viņa teica.— Aizvediet mani mājās.

— Varu jūs aizvest, bet tad man tūlīt jāatgriežas šurp.

— Labi.

Man jau vajadzēja zināt, ka pie nama durvīm gaida viņas mašīna ar šoferi, bet nezin kāpēc man tas nebija prātā. Viņa pamanīja manu izbrīnu.

— Nekas, aizvediet mani mājās, es nekožu,— viņa teica.—Šoferis atvedīs jūs atpakaļ. Ciest nevaru viena pārrasties mājās. Jūs nespējat iedomāties, cik tukšs var būt dzīvoklis.

— Varu,— es atbildēju.— Es to zinu.

•Mašīna apstājās, šoferis atvēra durtiņas. Misis Vimpere izkāpa un devās uz namdurvīm. Saniknots es viņai sekoju.

— Man ļoti žēl, bet man jādodas atpakaļ,— es teicu.— Jūs taču saprotat, ka es citādi nevaru.

— Var jau gan,— viņa iebilda.— Bet tur nu jums atkal nav nekādas saprašanas. Arlabunakti. Džon, aizvediet misteru… kā īsti bija jūsu vārds?

Pagalam apstulbis, es nekavējoties atbildēju:

— Martins.

Misis Vimperes sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Martinu,— viņa pabeidza.

Brīdi apsvēru, vai man no mašīnas neatteikties. Tad iesēdos.

— Aizvediet mani līdz tuvākajai taksometru pieturai,— es teicu šoferim.

Mašīna sāka braukt. Divas ielas tālāk es teicu:

— Pieturiet! Tur ir taksis.

Šoferis atskatījās.

— Kāpēc jūs gribat izkāpt? Man tas ir nieks jūs aizvest atpakaļ.

— Man gan ne.

Viņš pasmīnēja.

— Dieviņ, tad nu gan jums ir rūpes!

Viņš pieturēja. Es pasniedzu dzeramnaudu. Viņš pašūpoja galvu, bet naudu tomēr paņēma. Es braucu ar taksi pie Zilversa atpakaļ. Un tad es pats pašūpoju galvu: esmu gan es idiots.

— Brauksim, lūdzu, nevis uz Sešdesmit otro ielu, bet uz Piecdesmit septīto, Otrās avēnijas stūri,— es teicu taksometra šoferim.

— Kā vēlaties, šef. Skaista nakts, vai ne?

— Karsts.

Es izkāpu pie brāļu Šternu veikala. Veikals vēl bija vaļā. Daži homoseksuālisti baudkāri izvēlējās sev vakariņām aukstas uzkodas. Es piezvanīju Natašai. Viņa gaidīja mani tikai pēc divām trim stundām. Tāpēc nolēmu iepriekš piezvanīt. Šai dienā jau bija pietiekami pārsteigumu bijis, gribēju sevi pasargāt no vēl iespējamiem. Nataša bija mājās.

— Kur tu esi?— viņa jautāja.— Vai tev ir atelpas brīdis pie saviem kolekcionāriem?

— Neesmu ne pie kolekcionāriem, ne pie misis Vimperes. Esmu brāļu Šternu veikalā — starp sieriem un desām.

— Atnes pusmārciņu salami un pelēko maizi.

— Sviestu arī?

— Sviests mums ir. Bet edames siers varētu noderēt.

Pēkšņi jutos gluži laimīgs. Kad iznācu no telefona būdas,

veikalā jau līksmoja trīs pūdeļi. Es pazinu Renē un ari viņa saimnieku, sarkanmataino Jasperu. Jaspers sveicināja mani ar šāda veida cilvēkiem parasto izlaidīgo vaļību.

— Kā klājas, svešiniek? Ilgi neredzēts!

Es saņēmu salami, sieru un šokolādes cepumu iesaiņotu apaļā alumīnija folijā.

— Krājums vēlām vakariņām? — ieminējās Jaspers.

Es klusēdams viņā lūkojos. Par laimi, viņš nejautāja, vai tas ir vakariņām kopā ar draudzeni, citādi būtu kā spožu kroni uztupinājis uz viņa sarkanajām sprogām šokolādes kūku ar visu alumīniju.

Viņš nejautāja. Taču sekoja man uz ielas.

— Mazliet pastaigāsimies?— viņš jautāja, iedams solī ar mani. Es paskatījos visapkārt. Otrā avēnija bija ļaužu pārpilna. Šis laikam bija vakara pastaigu laiks, iela mudžēja no homoseksuālistiem ar un bez pūdeļiem. Bija ari daudz taksu, daudzus viņu īpašnieki nesa padusē. Valdīja svētdienīga atmosfēra. Cilvēki-sasveicinājās, jokoja, vēroja un apmainījās skatieniem, palika stāvam, kad suņi ietves malā nokārtojās. Pamanīju, ka man tiek pievērsta uzmanība. Jaspers soļoja man līdzās, lepni mādams sveicienus, it kā viņš būtu mani jau nopircis. Mani novērtēja kā viņa jaunāko ieguvumu. Man sāka spiest apkaklīte. Es spēji apsviedos.

— Kāpēc tik steidzīgi?— jautāja Jaspers.

— Es eju katru rītu uz baznīcu, man jāsagatavojas grēksūdzei. Uz redzēšanos!

Jaspers palika bez valodas. Tad man aiz muguras atskanēja viņa smieklu šalts — smiekli, kas to pašu brīdi man atsauca atmiņā atvadīšanos no misis Vimperes. Es paliku stāvam pie laikrakstu kioska un nopirku jaunāko žurnālu un avīzi.

— Nav ko teikt, pamatīgs ļaužu pieplūdums, vai ne?— Niks nospļāvās.

— Vai te vienmēr tā?

— Katru vakaru. Māņu promenāde. Ja tā turpināsies,. tad Amerikā samazināsies dzimstība.

Uzbraucu ar liftu pie Natašas. Kopš viņa dzīvoja te, mūsu attiecībās bija notikusi zināma pārvērtība. Agrāk mēs satikāmies laiku pa laikam, tagad es biju pie viņas katru vakaru.

— Man jānomazgājas,— teicu.— Es tevi dievinu, bet man jātiek vannā. Man tāda sajūta, ka būtu izvārtījies netīrumos.

— Pie darba! No mazgāšanās nedrīkst nevienu atturēt! Vai gribi šampūnu? «Mary Chess» neļķes?

— Labāk jau ne.— Es iedomājos Jasperu, ja nu iznāk sastapties ar viņu liftā un es smaržošu pēc neļķēm.

— Kā tas gadījās, ka esi jau tik agri te?

— Pavadīju misis Vimperi uz mājām. Zilverss bija viņu ielūdzis, man nezinot.

— Un tu tik ātri tiki vaļā? Bravo!

Es paslējos vannā.

— Viņa negribēja mani laist prom. Kā tu zini, ka tas nav viegli panākams?

Nataša iesmējās.

— Tas ir katram zināms.

— Kas ir katrs?

— Katrs, kas viņu pazīst. Viņa jūtas vientuļa, neinteresējas par sava vecuma vīriešiem, labprāt iedzer martīni, ir gluži nekaitīgs sievišķis. Nabaga Robert! Un tu nobijies?

Es satvēru Natašu aiz raibās batika kleitas, grasīdamies viņu ievilkt vannā. Viņa iekliedzās:

— Laid! Tas ir modelis, nepieder man!

Es palaidu viņu vaļā.

— Kas tad pieder mums? Dzīvoklis nav mūsu, drēbes nav mūsu, rotaslietas nav…

— Ko tad vairāk! Nekādas atbildības! Vai tas nebija tas, ko tu vēlējies?

—Šodien man ir melnā diena,— es teicu.—Žēlo mani!

Nataša piecēlās.

— Un tu grasies mani nosodīt Elizas Vimperes dēļ. Tu, ar savu slaveno paktu.

— Kādu paktu?

— Ka nedrīkstam viens otram darīt pāri. Ka esam sagājuši kopā, lai savstarpēji līdzētu tikt vaļā no veciem romāniem! Dievs debesīs, kā tu to visu skaidroji! Drebēdami kā aitas negaisa laikā, mēs paglābāmies savdabīgas mīlības paspārnē, lai dziedētu citu cirstās brūces!

Viņa lēkāja, dejodama pa vannas istabu. Neizpratnē raudzījos uz viņu. No kurienes pēkšņi visas šīs pusē aizmirstās, neldzīgās sarunas, ar kurām vienmēr sākas jūtu atklāsme? Biju pārliecināts, ka neesmu tā teicis, tik liels muļķis taču es nevarēju būt! Drīzāk tā sprieda viņa… un laikam tāpēc sagājās ar mani. -Domas drudžaini darbojās. Kaut arī man negribējās to atzīt, zināju, ka daļēji viņai taisnība. Mani vienīgi pārsteidza tas, ka viņa visu tik labi izprata.

— Iedod man glāzīti vodkas,— es piesardzīgi ieminējos, nolēmis pāriet uzbrukumā. Pats vienkāršākais līdzeklis, ja sirdsapziņa nav tīra.

— Pamatīgi esam viens otram miglu pūtuši acīs, vai ne ko?— viņa jautāja.

— Vai tā parasti nenotiek?— biju priecīgs, ka radusies kāda izeja.

— To es nezinu. Katrreiz atkal aizmirstu.

— Katrreiz atkal? Tas notiek tik bieži?

— Ari to vairs nezinu. Neesmu skaitļojamā mašīna. Varbūt tu, es ne.

— Es guļu vannā, Nataša. Gaužām neizdevīga pozīcija. Līgsim mieru.

— Mieru!— viņa dzēlīgi atkārtoja.— Kam vajadzīgs miers?

Satvēris peldpalagu, es piecēlos. Būtu zinājis, ar ko tas beigsies, bēgtu no vannas kā no mēra. Nataša — pa pusei jokojot, pa pusei nopietni — bija sakāpinājusi noskaņojumu līdz bīstamai robežai — es to nopratu no viņas acīm, aprautām kustībām un balss, kas pēkšņi kļuva skāņākā. Vajadzēja uzmanīties. Galvenokārt tāpēc, ka viņai bija taisnība. Sākumā biju domājis uzbrukt, izmantojot misis Vimperi, tagad negaidot nopratu, ka viss pavērsies savādāk.

— Cik skaista kleita,— es teicu.— Un es dziros tevi ar visu to iemest vannā!

— Kāpēc tad neiemeti?

—Ūdens bija pārāk karsts un vanna par mazu.

— Kāpēc tu ģērbies?— jautāja Nataša.

—r Man ir auksti.

— Varam izslēgt kondicionētāju.

— Būs labi. Citādi tev būs karsti.

Viņa aizdomu pilna paskatījās manī.

— Gribi aizbēgt? Gļēvulis!

— Kāpēc? Es taču nepametīšu salami un edames sieru.

Negaidot viņā uzvirda spējas dusmas.

— Ej pie velna!— viņa kliedza.— Pazūdi savā sasodītajā hotelī! Tur ir Tava vieta!

Viņa drebēja niknumā. Es pacēlu roku, lai uztvertu pelnu trauku, ja viņa to mestu. Biju drošs, ka tas trāpītu mērķī. Nataša izskatījās lieliska. Dusmas viņu neizķēmoja, bet vērta vēl skaistāku. Viņa nedrebēja sašutumā, viņa drebēja aiz dzīvīguma pārpilnības. Gribēju viņu apskaut, bet kaut kas manī brīdināja: nedari to! Tādā apgaismības mirklī apjautu, ka tas nebūtu neko līdzējis. Problēmas būtu tikai atbīdītas, nevis atrisinātas, un man būtu nākotnei zudis svarīgs emocionāls arguments. Pats prātīgākais bija bēgt. Un šis bija pēdējais izdevīgais brīdis.

— Kā vēlies,— es teicu, ātri tuvojos durvīm un prom biju. Gaidot liftu, es ieklausījos. Neko nedzirdēju. Varbūt viņa gaidīja mani atgriežamies.

Brāļu Louī veikala skatlogā elektriskā gaisma apspīdēja franču deviņpadsmitā gadsimta sākuma misiņa svečturus ar baltām porcelāna puķēm. Es paliku stāvam un aplūkoju izstādītās mantas. Tad klimtu tālāk gar sērīgi apgaismotajām, pustukšajām cīsiņu bodītēm, kur pie garas letes cilvēki ēda kotletes vai arī desiņas, piedzerdami kokakolu vai apelsīnu sulu — kaut ko tādu, pie kā es līdz šai dienai neesmu varējis pierast.

Hotelī, par laimi, šai vakarā Meļikovam bija nakts dežūra.

— Cafard?[7] — viņš jautāja.

Es pamāju.

— Vai to var manīt?

— Pa gabalu. Gribi ko iedzert?

Es pakratīju galvu.

— Esmu vēl tikai pirmajā stadijā, tad alkohols padara visu vēl ļaunāku.

— Kas ir pirmā stadija?

— Pirmajā stadijā rodas pārliecība, ka esi rīkojies nejēdzīgi, aplam un zaudējis humora sajūtu.

— Domāju, ka tam jau esi pāri.

— Kā redzams, neesmu vis.

— Kad rodas otrā stadija?

— Kad nolemju, ka viss ir cauri. Paša vainas dēļ.

— Kā būtu vismaz ar krūzi alus? Apsēdies tanī plīša krēslā un dzen ratā savu drūmo omu.

— Norunāts.

Kamēr Meļikovs iznēsāja pa istabām pudeles ar minerālūdeni, vēlāk arī viskiju, es ļāvos fantastisku iedomu varai.

— Labvakar!— atskanēja man aiz muguras.

Lahmanis! Piecelties un bēgt — bija pirmā doma.

— Tevis vien man vēl tikai trūka,— es teicu.

Viņš lūdzoši iespieda mani atpakaļ atzveltnī.

— Es šodien nebirdināšu asaras,— viņš čukstēja.— Nav vairs mana posta un nelaimes. Es gavilēju!

— Panāci savu, marodieris tāds?

— Ko tad?

Es pacēlu galvu.

— Ko? Visu hoteli tu sacēli kājās, lampas drebēja no tavām mīlestības vaimanām, un tagad tev netrūkst nekaunības jautāt — ko?

— Tā jau ir pagātne,- paskaidroja Lahmanis.— Es ātri aizmirstu.

Es ziņkārīgi viņu aplūkoju.

— Redz, kā? Ātri aizmirsti? Un tāpēc mēnešiem ilgi kauci?

— Protams. Atri aizmirst tad, ja visu izliek pa tīro.

— Ko izliek? Pabiras?

— Apzīmējumam nav nozīmes. Es neko nepanācu. Mani krāpa — meksikānis un šī donja no Puertoriko.

— Neviens tevi nav krāpis. Tu tikai nepanāci to, ko gribēji. Te ir starpība.

— Pēc pulksten desmitiem vakarā es šādu starpību vairs neuztveru.

— Tu esi gaužām sprigans,— es teicu ar tādu kā skaudību.

— Tev tiešām viss ātri pāriet.

— Esmu atradis pērli,— nočukstēja Lahmanis.— Negribu par to vēl runāt. Pērli bez meksikāņa.

Meļikovs pamāja man no savas letes.

— Telefons, Robert.

— Kas?

Nataša.

Es paņēmu klausuli.

— Kur tu esi?— jautāja Nataša.

— Zilversa viesībās.

— Nieki! Dzerat abi ar Meļikovu degvīnu!

— Esmu nokritis plīša sēdekļa priekšā uz ceļiem, pielūdzu tevi, nolādu savu likteni. Esmu satriekts pīšļos.

Nataša smējās.

— Nāc atpakaļ, Robert.

— Ar ieročiem?

— Bez ieročiem, muļķīt! Tu nedrīksti pamest mani vienu, tas ir viss.

Es izgāju uz ielas. Vēlajā nakts apgaismojumā tā spīguļoja, tālu prom no visiem taifūniem, miermīlīgi, elpu aizturēdama, klausījās vēja uzdvestajos sapņos. Nekad nebiju šo ielu atzinis par skaistu, tagad tā gandrīz vai tāda bija.

—Šonakt palikšu te,— es teicu Natašai.— Neiešu atpakaļ uz hoteli. Gribu tev līdzās aizmigt un kopā ar tevi pamosties. Atnesīšu no brāļu Šternu veikala maizi, pienu un olas. Un tā būs pirmā reize, kad mēs pamedīsimies kopā. Esmu pārliecināts, ka mūsu nesaprašanās rodas tāpēc, ka neesam pietiekami bieži kopā. Mums katrreiz no jauna jāpierod vienam pie otra.

Nataša izstaipījās.

— Esmu vienmēr domājusi, ka dzīve ir pārāk gara, lai mūždien būtu kopā.

— Interesanta doma,— man neviļus bija jāsmejās.— Man gan nekad nav gadījies to pārbaudīt. Dzīve tāda, kā es to pazīstu, allaž bijusi pārāk īsa. Man tā vien liekas, it kā mēs atrastos gaisa balonā. Nevis lidmašīnā, bet rāmā gaisa balonā, astoņpadsmitā gadsimta brāļu Mongolfjē balonā, esam pacēlušies tieši tik augstu, lai neko vairs nedzirdētu, bet redzētu gan visu — ielas, rotaļu automašīnas un pilsētas uguņu virtenes. Lai svētīts nezināmais labdaris, kurš novietojis te šo plato gultu un pie sienas otrā pusē spoguli, kurš tevi maģiski dubulto, kad tu ej tam garām,— jūs esat divas, dvīņupāris, no kurām viena ir mēma.

— Ar mēmo ir ērtāk, vai ne?

— Nē.

Nataša spēji pagriezās.

— Saprātīga atbilde.

— Tu' esi ļoti skaista,— es teicu. — Parasti es mēdzu

apskatīt sievietei vispirms kājas, pēc tam gurnus un beigās seju. Ar tevi viss nolika otrādi. Vispirms bija seja, tad kājas un tikai tad, kad biju jau iemīlējies, pievērsu uzmanību gurniem. Tu esi slaika, un varēja gadīties, ka esmu sastapis izkāmējušu, kaulainu manekeni ar plakanu dibenpusi. Biju norūpējies.

— Un kad tu pamanīji, ka tā vis nav?

— Laikus. Pastāv visai vienkārši paņēmieni, lai to noskaidrotu. Pats dīvainākais, ka pagāja ilgs laiks, iekams tas mani sāka interesēt.

— Stāsti vēl.

Viņa gulēja, slinki saritinājusies uz segas, un ņurrāja kā liels kaķis, ar mazu otiņu viņa lakoja kāju .nagus.

— Tu nedrīksti mani tagad apskaut,— viņa brīdināja,— lakai jāizžūst, citādi mēs lipsim visur klāt. Runā vien.

— Biju vienmēr pārliecināts, ka mani vilkšus pievelk brūni iedegušas sievietes, kas vasarā augām dienām plunčājas ūdenī un gulšņā saulē. Tu esi tik balta, it kā nekad nebūtu sauli redzējusi. Tu esi daudz ko aizguvusi no mēness, tas manāms arī tavās caurspīdīgajās, pelēkajās acīs, protams, nav runa par tavu pūcīgo temperamentu. Tu esi nimfa, un es reti kad esmu tā kļūdījies kā tevī. Tur, kur esi tu, gaisā uzlido raķetes, nerimst uguņošana un lielgabalu dārdi, bet pats neizprotamākais — tas noris bez skaņas.

— Stāsti vēl. Vai gribi ko iedzert?

Es pašūpoju galvu.

— Esmu vienmēr savā mūžā turējies mazliet nomaļus no savām emocijām. Neraudzījos tām acīs, bet tikai iesāņus. Tās neskāra mani tieši. Tās noslīdēja no manis nost. Nezinu, kāpēc tā. Varbūt bailes, varbūt arī komplekss. Ar tevi viss ir savādāk. Mani neurda nekādas pārdomas. Viss ir atklāts kā vēja brāzma. Ir jauki tevi mīlēt un tikpat jauki būt ar tevi kopā kā tagad. Ar daudzām tas nav iespējams un nav arī vēlēšanās. Pat grūti pateikt, kas vairāk' ielīksmo, kad esam kopā. Tevi mīlot, liekas, it kā nekas pilnīgāks vairs nav iespējams, un, kad pēc tam kopā ar tevi baudu mieru, tad esmu pārliecināts, ka mīlu tevi vēl vairāk.

— Mani nagi jau gandrīz sausi,— sacīja Nataša.— Stāsti vēl.

Es paraudzījos krēslas apņemtajā dzīvojamā istabā.

— Ir skaisti būt ar tevi kopā un ticēt nemirstībai,— es teicu.— Ir brīdis, kad sāc tam ticēt tik cieši, ka pārliecina sirdi un prātu, un mēs apliecinām to vārdos, lai izjustu dziļāk, lai būtu viens otram vēl tuvāki, apliecinām primitīvos, vienkāršos mūžsenos vārdos, kas saista, kas vieno un iekļauj mūsu elpu un sirdspukstus vienotā ritmā.

Nataša pastiepa kāju un aplūkoja to. Tad atslīga atpakaļ.

— Dārgais, ar smalki uzpostu draudzeni nekāda samīļošanās nesanāk.

Es iesmējos.

— Neviens to nezina labāk par mums, romantiķiem! Ak vai, šie maldinošie vārdi, kā vēja pūsmas nesti mākonīši! Tev tie nav vajadzīgi. Tev nav jāmelo.

— Tu melo diezgan prasmīgi,— Nataša teica miegainā balsī.— Cerams, ka šonakt tu nebēgsi prom?

— Tikai kopā ar tevi.

— Norunāts.

Brīdi vēlāk viņa bija jau aizmigusi. Tas viņai paveicās. Es viņu apsedzu. Vēl ilgi gulēju nomodā, klausījos Natašas vienmērīgajā elpā un daudz ko pārdomāju.

XXI .

Betija Šteina bija atgriezusies.

— Neviens man nesaka taisnību,— viņa žēlojās.— Ņe draugi, ne ienaidnieki.

— J ums, Betij, nav ienaidnieku.

— Jūs esat ļoti mīļš. Bet kāpēc man nesaka taisnību? Es to izcietīšu. Daudz briesmīgāk nezināt, kas ar tevi notiek.

Es saskatījos ar Grefenheimu, kurš sēdēja viņai aiz muguras.

— Jums pateica taisnību, Betij. Kāpēc jūs par vari gribat, lai taisnība būtu pats ļaunākais? Jums patīk visu dramatizēt?

Viņa pasmaidīja kā bērns.

— Tad es sevi noskaņoju savādāk. Ja ar mani tagad viss būtu kārtībā, tad es paļautos, lai iet kā iedams, es pazīstu sevi. Turpretī, ja zinātu, ka runa ir par dzīvību vai nāvi, tad es cīnītos. Cīnītos kā negudra par to laiku, kas man vēl atvēlēts. Un, ja es cīnos, tad varu šo laiku varbūt vēl pagarināt. Citādi tas būs man zudis. Vai saprotat? Jums taču tas jāsaprot!

— Es saprotu. Bet, ja doktors Grefenheims atzīst, ka viss ir kārtībā, tad vajag ticēt. Kāpēc lai viņš melotu?

— Tāpēc, ka to pastāvīgi dara. Neviens ārsts nesaka taisnību.

— Arī tad ne, ja viņš ir sens draugs?

— Tad vēl jo mazāk.

Betija Šteina kopš trim dienām bija izrakstīta no slimnīcas un tagad mocīja sevi un savus draugus ar šiem jautājumiem. Viņas lielās, izteiksmīgās un nemierpilnās acis maigajā sejā, kas, par spīti daudzajiem gadiem, bija saglabājusi meitenīgus vaibstus, maldījās no sarunu biedra uz sarunu biedru. Reizēm kādam

gadījās viņu uz brīdi nomierināt, tad viņa jutās pateicīga gluži kā bērns, bet drīz vien šaubas un jautājumi sākās no jauna.

Tagad Betija rpēdza sēdēt veclaicīgā atzveltnī, ko bija nopirkusi pie brāļiem Louī, jo krēsls viņai atgādināja Eiropu, bet sev tuvumā sakārtojusi gravīras ar Berlīnes skatiem. No gaiteņa viņa tās bija paņēmusi un uzkārusi guļamistabā, bet divas mazākas, kam bija atbalsti, vienalga kurp arī gāja, vienmēr nesa līdzi. Ziņas par Berlīnes bombardēšanu, kas notika gandrīz vai katru dienu, viņu pārāk nenomāca. Viņa to pārdzīvoja tikai dažas stundas, bet gan tik spēcīgi, ka Grefen-heims slimnīcā viņai laikrakstus nedeva. Tas neko nelīdzēja. Nākošajā dienā Grefenheims viņu sastapa raudam pie radioaparāta.

Betijai bija spēju kontrastu raksturs, kas viņu pastāvīgi noveda šoka stāvoklī. Turklāt viņas skumjas par Berlīni atradās pretmetā ar naidu pret slepkavām, kas bija' iznīcinājuši viņas tuviniekus. Bez tam vēl Betija kautrējās atklāti skumt, bet centās skumjas kā kaut ko nepiedienīgu slēpt no visiem pārējiem emigrantiem. Ar savu ilgošanos pēc Kūrfirstendamma viņa jau vairākkārt bija izpelnījusies nicinājumu kā sentimentāla Zāra, kas gatava skūpstīt slepkavām kājas.

Tagad, kad bēgļu nervi tika cerībā, šausmās, un bailēs līdz pēdējam plosīti, katra bumba, kas krita uz bijušo dzimteni, iznīcināja arī viņu kādreizējo īpašumu, izraisot pretrunīgas jūtas — tā tika ilgota un reizē lādēta; vienlaikus cerībā un bailēs katram pašam vajadzēja tikt ar to galā, visvienkāršāk bija tiem, kuru naids bija tik liels, ka apslāpēja visas citas, vājākās izjūtas: līdzjūtību, žēlsirdību un cilvēcību. Un tomēr bija ne mazums tādu, kas nespēja apkraut lāstiem visu tautu. Nespēja pieņemt apgalvojumu, ka vācieši paši vainīgi pie savas nelaimes ar drausmīgajām ļaundarībām vai vismaz ar vienaldzību, ar nesatricināmo pārliecību, ka viņu rīcība pareiza, un reizē ar vāciešu traumatisko apziņu, ka pavēle ir līdzvērtīga tiesībām un līdz ar to atbrīvo no jebkuras atbildības.

Tiesa, viena no tīkamākām ebreju īpašībām bija iejūtība, īpašība, kas mani bieži iesvēla niknumā un izmisumā. Tur, kur bija sagaidāms naids un tas arī bija, pēc neilga laika uzradās tā pati iejūtīgā izpratne. Un līdz ar izpratni jau kautrie attaisnošanas mēģinājumi. Vēl slepkavām nebija no rokām nomazgātas asinis, bet jau radās aizstāvības liecinieki. Tā bija aizstāvju, nevis apsūdzētāju tauta. Cietēju, nevis atriebēju tauta. Makabeji bija visai reti.

Betija Šteina — strauja un sentimentāla —nelaimīga svaidījās šinī haosā šurp un turp. Viņa taisnojās, apsūdzēja sevi,

taisnojās no jauna, un pēkšņi viņu sāka vajāt viena no visizteiksmīgākajām parādībām — bailes no nāves.

— Un kā tad jums klājas, Ros?— viņa jautāja.

— Labi, Betij. Ļoti labi.

— Priecājos!

Es ievēroju, ka pat mani vārdi atdzīvināja viņā cerību. Ja kādam klājas labi, tad tas jau bija iemesls cerēt, ka arī viņai var labi klāties.

— Tas mani iepriecina,— viņa atkārtoja.— Jūs teicāt — ļoti labi?

— Jā, Betij, ļoti labi.

Viņa apmierināta pamāja.

— Viņi Berlīnē bombardējuši Olivera laukumu,— viņa čukstus steidzās paziņot.— Vai jūs to zināt?

— Viņi bombardē visu Berlīni, ne tikai kādu laukumu.

— Es zinu. Bet Olivera laukums! Tur mēs dzīvojām.— Viņa bikli atskatījās.— Visi dusmojas, kad es par to runāju. Mūsu skaistā, vecā Berlīne.

— Tā bija samērā atbaidoša pilsēta,— es piesardzīgi ieminējos.— Salīdzinājumā ar Romu vai Parīzi. Es runāju par arhitektūru, Betij.

Kā jūs domājat, vai es nodzīvošu līdz tam laikam, kad varēs atgriezties atpakaļ?

— Protams. Kāpēc tad ne?

— Tas būtu briesmīgi, ja &amp;s tik ilgi esmu gaidījusi.

— Viss būs mazliet savādāk, nekā mums saglabājies atmiņā,— es teicu.

Viņa apsvēra manus vārdus.

— Kaut kas jau būs palicis. Un ne jau visi bija n'acisti.

— Jā,— es piekritu un piecēlos. Šāda veida sarunas es necietu.— To mēs varēsim vēl apspriest daudz vēlāk, Betij.

Es iegāju otrā istabā. Tur sēdēja Tannenbaums un turēja rokā papīra lapu, jio kuras kaut ko skaļi lasīja. Tepat bija arī Grefenheims un Raviks. Tobrīd ienāca Kāns.

— Asiņainais saraksts,— paskaidroja Tannenbaums.

— Kas tas tāds?

— Es sastādīju to cilvēku sarakstu, kuri Vācijā vēl jānošauj,— paskaidroja Tannenbaums, likdams sev uz šķīvja gabalu ābolkūkas.

Kāns pārlaida acis pār sarakstu.

— Labi!— viņš noteica.

— Protams, tiks vēl papildināts,— piebilda Tannenbaums.

— Vēl jo labāk,— piekrita Kāns.— Un kas to papildinās?

— Katrs var izteikt priekšlikumus.

— Un kurš nodarbosies ar šaušanu?

— Komiteja. Tā jāizveido. Tas ir vienkārši.

— Vai jūs būsiet komitejas priekšsēdētājs?

Tannenbaums nokremšļojās.

— Es būšu jūsu rīcībā.

— To var izdarīt vienkāršāk,— sacīja Kāns.— Noslēgsim paktu. Jūs nošausiet pirmo no saraksta, es visus pārējos. Esat ar mieru?

Tannenbaums vēlreiz nokremšļojās. Grefenheims un Raviks paskatījās uz viņu.

— Es gribu teikt,— Kāns skarbi turpināja,— jūs nošausiet pirmo pats ar savu roku. Nevis ar kādas komitejas starpniecību, aiz kuras var paslēpties. Esat ar mieru?

Tannenbaums neatbildēja.

— Labi, ka klusējat. Būtu atbildējis, ka esat ar mieru, es jums iecirstu pļauku. Jūs nevarat iedomāties, kā es neciešu šādu asinskāru salona tērgāšanu. Palieciet pie savas kino spēlītes. Nekas cits tikpat neiznāks.

Viņš iegāja pie Betijas guļamistabā.

— Manieres kā nacistam,— Tannenbaums nomurmināja viņam nopakaļ.

Es gāju prom reizē ar Grefenheimu. Viņš tagad dzīvoja Ņujorkā, strādāja kādā slimnīcā paf asistentu bez tiesībām praktizēt, saņēma sešdesmit dolārus mēnesī, ari dzīvokli un uzturu slimnīcā.

— Ienāciet uz kādu brīdi pie manis,— viņš aicināja.

Es gāju līdzi. Vakars bija silts, ne tik tveicīgs kā parasti.

— Kas ir ar Betiju?— es jautāju.— Vai varbūt jūs nedrīkstat sacīt?

— Pajautājiet Ravikam.

— Viņš ieteiks pajautāt jums. Viņu sāka operēt, bet atkal tāpat aizšuva, vai ne?

Viņš neatbildēja.

— Vai viņa ir jau kādreiz operēta?

— Jā.

Es vairs nekā nejautāju.

— Nabaga Betija,— teicu.— Cik ilgi vēl?

— To nevar zināt. Slimība var attīstīties ātri un var arī gausi. . Mēs pienācām pie slimnīcas. Grefenheims ieveda mani savā istabā. Tā bija maza, ļoti vienkārša, un tanī atradās liels, apsildāms akvārijs.

— Tāda ekstravagance,— viņš paskaidroja.— Es to atļāvos pēc tam, kad Kāns man atnesa naudu. Berlīnē man visa uzgaidāmā telpa bija pilna ar akvārijiem. Audzēju dekoratīvās zivtiņas.— Viņš kā taisnodamies mani uzlūkoja ar savām tuvredzīgajām acīm.— Katram ir savs prieciņš.

— Vai jūs pēc kara domājat atgriezties Berlīnē?

— Mana sieva vēl ir tur.

— Vai esat saņēmis par viņu kādas ziņas?

— Mēs norunājām nesarakstīties. Pastu jau kontrolē. Es ceru, ka viņa tikusi no Berlīnes laukā. Vai jūs domājat, ka viņa būtu apcietināta?

— Nē. Kāpēc gan?

— Vai tad viņi to jautā?

— Daži tomēr jautā. Vācieši ir birokrāti — ari savos posta darbos. Viņiem liekas, it kā tad notiktu pēc tiesas un taisnības.

—Ļoti grūti tik ilgi gaidīt,— sacīja Grefenheims. Viņš paņēma stikla stobriņu, ar kuru no akvārija dibena, nesaduļķo-jot ūdeni, izvelk dūņas.

— Kas to zina, vai viņa būtu no Berlīnes izlaista laukā? Kaut kur uz Vācijas vidieni?

— Tas varētu būt.

Es apjautu radušās situācijas ironiju — Betiju maldināja Grefenheims, un man savukārt vajadzēja maldināt Grefen-heimu.

— Briesmīgi, ka mums nav iespējams kaut ko darīt!— sūrojās Grefenheims.

— Jā, mēs esam tikai vērotāji,— es teicu.— Sasodīti vērotāji, kurus varētu apskaust, ka tiem neļauj līdzdarboties. Un tas vērš mūsu uzturēšanos tē nereālu, gandrīz vai piedauzīgu. Cilvēki cīnās, cīnās ari mūsu dēļ, bet mums negrib ļaut. Ja arī, tad tikai reti, ar piesardzības noteikumiem, kaut kur maliņā.

’ — Francijā varēja pieteikties ārzemnieku leģionā,— sacīja Grefenheims, nolikdams vietā dūņu izcēlēju.

— Vai jūs pieteicāties?

— Nē.

— Negribējāt šaut uz vāciešiem, vai ne?

— Es vispār negribēju šaut.

Es paraustīju plecus.

— Reizēm nav citas izvēles. Ir jāšauj uz kādu.

— Tikai uz sevi pašu.

— Blēņas! Lai gan daudzi nav gribējuši šaut uz vāciešiem, jo zināja, ka tie, uz kuriem vajadzētu šaut, frontē nav atrodami. Uz fronti sūtīja nekaitīgu, paklausīgu lielgabalgaļu.

Grefenheims piekrītoši pamāja.

, — Mums neuzticas. Ne mūsu sašutumam, ne mūsu. naidam.

Gluži ka Tannenbaums, sastada sarakstus, bet šaut nekad nešautu. Esam apmēram tādi jeb vai ne?

— Apmēram tādi. Pat Kānu viņi negribēja pieņemt. Iespējams, ka viņiem taisnība.

Es devos laukā pa baltajiem gaiteņiem ar baltajām lampām. Devos atpakaļ nereālajā īstenībā, it kā dzīvotu vētrā uz apburtas salas, kurai tikai divas dimensijas, nevis trīs. Savādāk nekā Eiropā pavadītajos gados, kur trešo dimensiju aizstāja cīņa pret birokrātismu, varu, žandarmiem, cīņa par vīzu, par darbu, cīņa pret muitniekiem un policistiem, par to, lai izdzīvotu. Te mēs pēkšņi atradāmies bezvēja joslā, klusumā ar laikrakstu, radio ziņām par karu tālu prom, citā kontinentā, aiz okeāna, te pastāvēja ziņu karš, un pie amerikāņu debesīm neparādījās neviena ienaidnieka lidmašīna, nekrita neviena bumba, netark-šķēja neviens ložmetējs.

Es devos tālāk ar paziņojumu kabatā, ka uzturēšanās atļauja man pagarināta vēl uz trim mēnešiem, es biju Enemy Alien — naidīgs ārzemnieks, kurš gan nav tik naidīgs, lai viņu iesēdinātu cietumā; es devos uz priekšu pa visiem vējiem atklāto pilsētu — dzīvības dzirksts, kas nevēlējās izdzist, svešinieks, kurš dzjļi ievilka elpu, gāja, paklusu svilpodams, kāds esamības nieks ar neīstu vārdu — Ross.

— Dzīvoklis!— es iesaucos.— Gaisma! Mēbeles! Gulta! Mīļotā! Elektriskais režģis gaļas cepšanai! Degvīns! Nelaimīgajai dzīvei, uz ko esmu nosodīts, ir arī savas gaišās puses. Nekas nekļūst par ieradumu, un tas ir labi. Visu izbauda it kā pirmo reizi mūžā! Izbauda līdz kaulam! Ne virspusēji, līdz kaulam,līdz kaulu smadzenēm, līdz vielai, kas ieslēgta galvaskausā.Ļauj uz tevi paskatīties, Nataša. Es tevi dievinu jau tāpēc vien, ka tu esi. Tāpēc, ka mēs dzīvojam vienā laikposmā. Tikai pēc tam seko viss pārējais. Es esmu Robinsons, kurš katrreiz no jauna atrod savu Piektdieni! Pēdas smiltīs. Kāju pēdas. Tu esi man pirmais cilvēks. Katrā tikšanās reizē apzinos to no jauna. Tā ir manas nolādētās dzīves gaišā puse.

— Cik tu esi iedzēris?— jautāja Nataša.

— Necik. Kafiju un skumjas. Neko citu.

— Tev ir skumji?

— Ja ir tāda dzīve kā man, ilgi nemēdz skumt. Kā pa sapņiem tad apsviežas uz otriem sāniem. Skumjas pārvēršas par fonu, uz kura dzīve izceļas vēl skaudrāk. Skumjas nogrimst kā akmens, un dzīves līmenis ceļas. Viss, ko es te saku, gluži tā jau

nav. Es tikai gribētu, lai būtu. Un tomēr kaut kas ari ir. Citādi jānodilst kā samta lupatiņai kārbā starp asmenīšiem.

— Labi gan, ka neesi noskumis,— sacīja Nataša.— Iemesli lai paliek. Viss, kam nepieciešams iemesls, ir jau aizdomīgs.

— Vai arī tas ir aizdomīgi, ka es tevi dievinu? &gt;

— Mazliet bīstami.— Viņa smējās.— Tam, kurš tik viegli ļaujas cildenām jūtām, ir kaut kas slēpjams.

— Kur tev tādas domas?— es biju apjucis.

— Tāpat vien.

— Vai tu tiešām tā domā?

— Kāpēc ne? Vai tad tu neesi Robinsons, kuram atkal un atkal jāpārliecinās, ka redzēji smiltīs pēdas?

Es neatbildēju. Viņas vārdi skāra mani dziļāk, nekā būtu varējis iedomāties. Vai tur, kur biju jau iztēlojies atkal pamatu zem kājām, būtu tikai oļi, kas, sperot pirmo soli, nogrūtu? Vai es būtu pārspīlējis, lai sevi pārliecinātu?

— Es nezinu, Nataša,— atbildēju, pūlēdamies atgainīt šādas domas.— Zinu tikai, ka kaut kas tāds kā paradums man līdz šim bijis liegts. Stāsta, ka pārdzīvota nelaime pārvēršoties piedzīvojumā. Arī par to es neesmu drošs. Par ko tad vispār var būt drošs?

— Kas ir drošs?— Nataša atjautāja.

Es .sāku smieties.

— Degvīns te glāzītē, gaļas gabals uz iesma un, es ceru, šobrīd mēs abi… Es tomēr tevi dievinu, lai arī tev tas liekas bīstami. Un, jo ātrāk sākt, jo labāk.

— Pareizi. Mums tas nav jāpierāda, vai ne? Galvenais, ka to izjūtam, kā tev liekas?

— Tā ir. Un ar to nevar pietiekami ātri vien sākt.

— Ar ko?

— Ar šo istabu! Šīm lampām! Šo gultu! Lai arī tās mums nepieder. Kas tad galu galā cilvēkam pieder? Un cik ilgi? Viss tikai aizņemts, zagts un tiek atkal un atkal zagts.

Nataša pagriezās.

— Paši sevi mēs arī apžogam?

— Jā, arī sevi.

— Kāpēc tad cilvēks nekrīt izmisumā un nebeidz dzīvi pašnāvībā?

— Tāpēc, ka to vēl arvien var pagūt. Un to var izdarīt asprātīgāk.

— Varu iedomāties, par ko tu runā.

Nataša apgāja apkārt galdam.

— Vai mums nav kas svinams?

— Kas?

— Ka tu vari vēl trīs mēnešus palikt Amerikā.

— Tev taisnība.

— Ko tu darītu, ja tev atļauju nepagarinātu?

— Es mēģinātu dabūt atļauju iebraukšanai Meksikā.

— Kāpēc Meksikā?

— Tur ir humānāka valdība. Tā uzņēma pat bēgļus no Spānijas.

— Komunistus?

— Cilvēkus. Vārdu «komunists» tagad lieto vietā un nevietā, tāpat kā to dara Hitlers. Tam ikviens, kurš nostājas pret viņu, ir komunists. Visu diktatoru pirmais darbs ir vienkāršot jēdzienus.

— Nerunāsim par politiku. Vai tu būtu varējis atgriezties Amerikā no Meksikas?

— Tikai ar pienācīgiem dokumentiem. Un tikai tad, ja neesmu no šejienes izraidīts. Vai nopratināšana šodien beigusies?

— Vēl ne. Kāpēc tevi atstāja te?

Es sāku smieties.

— Gaužām sarežģīts gadījums. Ja Amerika nekarotu ar Vāciju, mani, jādornā, nebūtu te ielaiduši vai arī no jauna izraidījuši. Tā nu iznāk, ka es iegūstu no antitēzes. Viena no daudzajām ironijām, kas pavada traģēdijas. Ja tā nebūtu, tad daudzi cilvēki ar manu dzīvesgājumu būtu sen pagalam.

Nataša apsēdās man līdzās.

— Tu neesi tik viegli izprotams.

— Diemžēl.

— Man ir neskaidra nojausma, ka tu ar to tīksminies.

Es pašūpoju galvu.

— Nē, Nataša. Tikai izliekos.

— Tas tev labi padodas.

— Tāpat kā Kānām, vai? Ir aktīvi un pasīvi emigranti. Mēs ar Kānu gribētu labāk būt aktīvi. Francijā mēs tādi bijām. Mums vajadzēja tādiem būt. Nevis apraudājām savu likteni, bet centāmies, cik vien bieži iespējams, to pārvērst par piedzīvojumu. Tie bija visai skumji piedzīvojumi.

Vēlu vakarā mēs vēlreiz izgājām laukā. Es biju kādu laiku nosēdējis pie loga, nogrimis pārdomās. Debesis bija zvaigžņu piebirušas. Vējš šalkoja pār zemajiem jumtiem zem mums Piecdesmit piektajā un Piecdesmit sestajā ielā, un likās, it kā tas ' grasītos triecienuzbrukumā ieņemt debesskrāpjus, kas līdzīgi klusuma torņiem pacēlās starp ielu zaļajiem un sarkanajiem gaismas zibšņiem. Atvēru logu un pabāzu laukā galvu.

— Kļuvis vēsāks, Nataša. Pirmo reizi pēc ilga laika! Cik viegli elpot!

Nataša pienāca pie manis.

— Klāt rudens,— viņa teica.

— Paldies dievam!

— Paldies dievam? Nevajag laiku skubināt!

• Es iesmējos. «*

— Tu tā runā, it kā būtu astoņdesmit gadus veca.

— Laiku nedrīkstot skubināt. Tu to dari. Es zinu, ka to dari.

— Nu vairs ne,— es teicu un zināju, ka meloju.

— Kur tu gribi tikt? Atgriezties atpakaļ, es zinu.

— Nataša, paklau, es jau vēl neesmu te īsti pieņemts. Kurš tad domā par atgriešanos?

— Tu. Tu par to vien domā.

Es pašūpoju galvu.

— Es nedomāju tālāk par rītdienu… Būs rudens, ziema un vasara un aikal rudens, un mēs smiesimies un joprojām būsim kopā.

Viņa pieglaudās.

— Nepamet mani! Es nespēju būt viena. Neesmu nekāda -varonīga-sieviete. Man nav varonīgs raksturs.

— Esmu teitoņu vidū redzējis miljoniem sieviešu ar varonīgu raksturu. Tā ir viņu nacionālā īpatnība. Tā viņām ir pievilcības vietā. Bieži aizvieto arī erotiku. Līdz vemšanai. Nav ko sērot, iesim laukā šai pirmajā atvasaras vakarā.

— Labi.

Nobraucām lejā ar liftu. Kabīnē neviena nebija. Māņu parāde bija beigusies. Arī pūdeļu laiks garām. Vējš kā medību jsuns ošņāja gar Edvardsa drogu veikala stūri.

— Vasara nu ir pagājusi,— noteica Niks no sava laikrakstu kioska.

— Paldies dievam!— secināja Nataša.

— Nepriecājies par agru,— es teicu.— Tā atgriezīsies.

— Nekas neatgriežas,— iestarpināja Niks.— Tikai posts un tas ķēms, tas pūdelis, vārdā Renē, kas pie mana kioska, tiklīdz neuzmanu, apčurā «Vogue» un «Esquire» vākus. Vai gribat «News»?

— Mēs paņemsim atpakaļceļā.

Nenozīmīgā patērzēšana ar Niku mani katrreiz patīkami satrauca. Tā bija apziņa, ka nav jāslapstās. Parasta pilsoniska vakara pastaiga izvērtās par drošības avantūru. Es jau jutos gandrīz kā cilvēks, gan tikai paciests, bet ne vairs vajāts. Turklāt mans amerikāniskais «es» bija paguvis izaugt līdz divām trešdaļām no mana eiropeiskā. Mana angļu valoda nebija

nekāda spožā, bet kaut cik brīvi varēju tērgāt. Vārdu krājums bija kā gadus četrpadsmit vecam puišelim, bet izmantot es to pratu labāk. Daudziem amerikāņiem nebija neko lielāka vārdu bagātība. Tikai viņi nestomījās tā kā es.

— Vai tu gribētu apmest lielāku līkumu?— es jautāju.

Nataša pamāja.

— Gribu -gaismu — tik, cik šai daļēji aptumšotā pilsētā« iespējams! Dienas metas īsākas.

Mēs gājām augšup uz Piekto avēniju, garām hotelim «Sherry Netherland» un iznācām pie Centrālā parka. Pat ielas troksnī bija dzirdama lauvu rēkoņa zooloģiskajā dārzā. Mēs palikām stāvam pie «Meille Russie» un apskatījām ikonas un mākslinieciski darinātās lieldienu olas, kuras Paberžē bija gatavojis cara ģimenei no oniksa un zelta. Krievu emigranti, šie aristokrāti starp bēgļiem, vēl arvien tās te pārdeva. Gals tam nebija paredzams — tāpat kā Donas kazakiem, kuri gads gadā sniedza koncertus un nekad nenovecoja.

— Tur jau sākas rudens,— Nataša rādīja uz Centrālā parka pusi.— Iesim atpakaļ pie «van Cleef and Arpels».

Mēs bez steigas klaiņojām gar skatlogiem, kuros bija izliktas rudens modes preces.

— Man tas jau aiz muguras,— sacīja Nataša.—Šos mēs fotografējām jūnijā. Esmu vienmēr par kādu gadalaiku pasteigusies priekšā. Rīt mēs fotografēsim kažokus. Varbūt tāpēc man liekas, it kā dzīve steidzas pārāk ātri. Visi ļaudis priecājas par vasaru, bet man jau asinīs jūtams rudens.

Es paliku stāvam un noskūpstīju viņu.

— Mēs nu gan 'runājam!— es teicu.— Kā Turgeņeva vai Flobēra personāži. Deviņpadsmitais gadsimts. Tagad tev jau asinīs ziema ar sniegavētrām, kažokiem un kamīniem, tu, gadalaiku priekšvēstnese.

— Un tu?

— Eš? Nezinu. Man laikam asinīs atmiņas par postījumiem un vardarbībām. Par Amerikas rudeni un ziemu man nav nekādas izpratnes. Pazīstu tikai šīs zemes pavasari un vasaru. Nevaru iedomāties, kā izskatās debesskrāpji sniega segā.

Mēs aizgājām līdz Četrdesmit otrajai ielai un tad pa Otro avēniju atpakaļ.

— Vai tu paliksi šonakt pie manis?— jautāja Nataša.

— Vai drīkstu?

— Protams, tev te ir zobu suka un veļa. Pidžama tev nav vajadzīga. Bārdas skujamo es tev iedošu. Es negribētu šonakt gulēt viena. Vējš pieņemsies. Ja es no tā pamodīšos, gribētu, lai tu būtu līdzās un mani mierinātu. Gribētu ļaut vaļu sentimentalitātei, gribētu, lai tu mani mierini un mēs atkal aizmiegam, jūtam rudeni, aizmirstam to un no jauna atceramies.

— Es palieku.

— Labi. Liksimies gultā un zināsim, ka esam blakus. Redzēsim savas sejas spogulī pāri pretī un klausīsimies vēja auros. Mūsu acis dažbrīd izbailēs satumsīs, kad vētra pieņemsies. Tad tu mani pievilksi sev tuvāk un stāstīsi par Florenci, Parīzi un Veneciju un visām tām pilsētām, kur mēs nekad kopā nebūsim.

—r Es nekad neesmu bijis Venēcijā un Florencē.

— Tikpat vari stāstīt, tad ir tāpat, kā tu tur būtu bijis. Iespējams, ka es raudāšu un izskatīšos briesmīgi atbaidoša. Raudot neesmu nekāda skaistule. Tu man to piedosi, manu sentimentalitāti arī.

— Jā. ‘

— Tad nāc un saki man, ka mīlēsi mani visu mužu un ka mes nekad nenovecosim.

XXII

— Man ir jums interesants jaunums pastāstāms,— sacīja Zilverss.— Mēs posīsimies ceļam un iekarosim Holivudu. Ko jūs par to teiksiet?

— Iekarosim kā aktieri?

— Kā gleznu pārdevēji. Esmu no turienes no dažādām pusēm saņēmis ielūgumus un nolēmu šo apvidu profesionāli pamācīt.

— Kopā ar mani? »

— Kopā ar jums,— Zilverss augstsirdīgi apstiprināja.— Jūs esat labi iestrādājies un varat būt man noderīgs.

— Kad?

— Pēc nedēļām divām. Laika sagatavoties pietiekami.

— Uz cik ilgu laiku?— es jautāju.

— Pagaidām uz divām nedēļām. Varbūt arī paliksim ilgāk. Losandželosa gleznu tirgotājam ir neskarta zeme. Ar zeltu bruģēta.

— Ar zeltu?

— Ar tūkstošdolāru naudaszīmēm. Nejautājiet tik ietiepīgi. Cits dancotu aiz prieka. Vai varbūt jūs negribat braukt? Tad man vajadzēs pameklēt sev citu pavadoni.

— Un* mani atlaidīsiet?

Zilverss kļuva īgns.

— Kas ar jums ir noticis? Protams. Ko tad citu? Bet kāpēc jums būtu jāalsakās no brauciena?— Zilverss mani ziņkārīgi uzlūkoja.— Vai jums šķiet, ka nav pienācīgas garderobes? Varu izmaksāt avansu.

— Apģērbam jūsu dienestā? Tā sakot, specapģērbs. Lai es par to maksāju ar jūsu izsniegto avansu? Bezcerīgs variants, Zilversa kungs!

Zilverss sāka smieties. Viņš bija atkal savā elementā.

— Ak tā jūs domājat?

Es pamāju. Centos iegūt laiku. Nevarēju gluži bez apdbma braukt prom no Ņujorkas. Kalifornijā man nebija neviena pazīstama cilvēka, un divatne ar Zilversu māni nesajūsmināja. Biju viņu iepazinis pietiekami labi. Tas nesagādāja grūtības, jo apbrīnas vērti bija vienīgi viņa viltīgie gājieni. Kas var būt vēl apnicīgāks par cilvēku, kurš savā iedomībā nemitīgi kaut ko tēlo. Tikai īsu laiku paciešams. Ar šausmām iedomājos garos vakarus kāda hoteļa hallē mūždien tikai divatā ar Zilversu.

— Kur mēs apmetīsimies?— es jautāju.

— Es dzīvošu hotelī «Beverly — Hills». Jūs «Allaha dārzā».

Ieinteresēts pavēros viņā.

— Skaists nosaukums. Izklausās pēc Rūdolfa Valentīno. Tātad mēs nedzīvosim vienā hotelī?

— Pārāk dārgi. Esmu dzirdējis, ka «Allaha dārzs» ir gluži labs hotelis. Tuvu pie «Beverly — Hills».

— Un kā būs ar norēķināšanos? Par hoteli, uzturu?

— Jūs visu pierakstīsiet.

— Tad, jūsuprāt, man vajadzēs visās ēdienreizēs būt hotelī?

Zilverss atmeta ar roku.

— Ir nu gan cilvēks! Varat darīt, ko gribat. Vai vēl būs jautājumi? ,

— Jā,— es teicu.— Jums jāpieliek man pie algas, lai es varētu nopirkt uzvalku.

— Cik?

— Simt dolāru mēnesī.

Zilverss palēcās.

— Izslēgts! Jūs laikam grasāties pasūtīt uzvalku pie Knīces? Amerikā pērk gatavus uzvalkus. Kāda vaina šim uzvalkam? Tas taču ir labs.

— Nav pietiekami labs cilvēkam, kuru jūs nodarbināt! Iespējams, ka man būs vajadzīgs pat smokings.

— Mēs nebraucam uz Holivudu, lai dancotu un skraidītu pa ballēm.

— Kas zina! Nemaz nav tik zemē metama ideja. Naktsklubos miljonāru sirdis atmaigst. Mēs taču viņus apstrādāsim ar pārbaudītu veikala triku — iedvesīsim pārliecību, ka, nopērkot gleznas, viņi kļūs par aristokrātiem.

Zilverss īgni mani noskatīja.

— Tas ir veikala noslēpums! Par to nemēdz tērgāt. Un ticiet man — Holivudas miljonāri ir pašapzinīgi pēc velna. Uzskata sevi par kultūras nesējiem. Nu labi, pielikšu jums divdesmit dolāru.

— Simt,— es teicu.

— Neaizmirstiet, ka jūs strādājat nelegāli. Jūsu dēļ es riskēju!

— Nu vairs ne! • .

Es raudzījos uz Manē gleznu, kas atradās man tieši pretī.

Pļavā ar magonēm pastaigājās balti tērpta sieviete; domājams, ka tūkstoš astoņi simti astoņdesmit devītā gada darbs, bet radās iespaids, ka tik daudz miera varētu paust tikai sensenāka pagātne.

— Esmu saņēmis uzturēšanās atļauju. Trim mēnešiem, pēc tam tā tiek automātiski pagarināta.

Zilverss iekoda lūpā.

— Nu un tad?— viņš sacīja.

—- Tātad es drīkstu strādāt,— atteicu. Tā nebija taisnība, bet pašreizējā situācijā tam netika pievērsta pārāk liela uzmanība.

— J ūs gribat teikt, ka varētu sev dabūt citu darbu?

— Protams, nē. Kāpēc man būtu tas jādara? Pie Vildenštei-na man laikam vajadzētu augu dienu tupēt galerijā pie gleznām. Pie jums man patīk labāk.

Varēja redzēt, ka Zilverss kaut ko apsver. Jādomā, apsvēra, cik tas, ko es par viņu zināju, ir vērts — tiklab viņam, kā Vildenšteinam. Laikam jau šobrīd nožēloja, ka atklājis man savus veikala trikus.

—Ņemiet vērā, ka pēdējā laikā biznesa dēļ cietusi arī mana morāle. Esmu bijis spiests piedalīties dažādās krāpšanās. Aizvakar pat sarunā ar Teksasas miljonāru uzdevos par Luvras ekspertu. Manas valodu zināšanas arī nav zemē metamas.

Mēs vienojāmies par septiņdesmit pieciem dolāriem. Nebiju cerējis vairāk par trīsdesmit. Par smokingu es vairs neieminējos, man nebija ne prātā tagad to pirkt. Kalifornijā varētu aiz šāda apsvēruma izspiest no Zilversa vienreizēju piemaksu, ja viņš gribēs mani uzdot par ekspertu no Luvras.

Es devos pie Frīslendera, lai atdotu pirmos simt dolārus, ko biju aizņēmies advokāta honorāram.

— Sēdieties,— Frīslenders nevērīgi iebāza naudu melnas krokodilādas kabatas portfelī.

— Vai vakariņas esat paēdis?

— Nē,— atbildēju bez vilcināšanās. Ēdiens pie Frīslende-riem bija lielisks.

— Tad palieciet,— viņš noteica.— Būs vēl kādi pieci seši viesi. Nezinu, kas. Jautājiet sievai. Vai nevēlaties viskiju?

Kopš Frīslenders bija dabūjis amerikāņu pavalstniecību, viņš dzēra tikai viskiju. Drīzāk būtu sagaidāma pretēja rīcība — viskiju būtu dzēris iepriekš, lai pierādītu savu patieso vēlēšanos pārtapt par īstu amerikāni, un pēc tam atgrieztos pie baraka un ķimeļa. Taču Frīslenders bija cita rakstura cilvēks. Toties pirms iegūtās pavalstniecības viņš vervelēja angliski ar ungāru akcentu un pieprasīja, lai visa ģimene mājās runā tikai angliski, ļaunas mēles pat melsa, ka viņš neatkāpās no šīs prasības arī naktī, gultā. Bet, protams, to jau neviens nevarēja pierādīt. Jau pēc dažām dienām, kad Frīslenderi bija tikuši pie pavalstniecības, mājās atkal valodas jaucās kā pie Bābeles torņa — vācu, angļu, ebreju un ungāru.

— Baraks atrodas sievas ziņā,— Frīslenders paskaidroja.— Mēs to taupām. Šeit jau to tikpat kā nevar dabūt. Tāpēc jātur aiz atslēgas. Citādi virtuvene to izsūks, ka nemetas. Šādi izpaužas viņas ilgas pēc dzimtenes. Vai jūs arī māc ilgas pēc dzimtenes?

— Pēc kādas?

— Pēc Vācijas.

— Nē. Es jau neesmu ebrejs.

— Zināmā mērā jums taisnība.— Frīslenders iesmējās.

— Un kā vēl,— es teicu, domādams par Betiju Šteinu.

— Vissentimentālākie patrioti ir ebreji.

— Vai zināt — kāpēc? Tāpēc, ka līdz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajam gadam viņiem Vācijā bija laba dzīve. Pēdējais ķeizars piešķīra viņiem dižciltību. Pieņēma galmā. Viņam bija ebreju draugi, troņmantniekam mīļākā ebrejiete.

— Viņa majestātes laikā jūs būtu vēl varbūt saņēmis barona titulu,— es teicu.

Frīslenders pārvilka ar plaukstu pār matiem.

— Tempi passati![8]

Viņš uz brīdi aizsapņojās pagātnē. Man sametās kauns par nepiedienīgo zobošanos, bet viņš to nebija pat ievērojis. Tobrīd viņā bija ierunājušās Tīrgartenes savrupmājas īpašnieka konservatīvās asinis.

— Toreiz jūs vēl bijāt bērns,— viņš teica.— Labi, mīļais, jaunais draugs! Ejiet tagad pie dāmām!

«Dāmas» bija Tannenbaums un, man par pārsteigumu, ķirurgs Raviks.

Vai dvīņumāsas jau prom?— es pajautāju Tannenbaur mam.— Vai tik jūs neiekniebāt šoreiz gurnā otrai māsai?

— Sasodīts! Kā jūs domājat, vai viņas ir līdzīgas ne vien sejās, bet ari…

— Protams.

— Jūs runājat par temperamentu?

— Pastāv divas teorijas.

— Velns ar ārā! Ko jūs par to sakāt, doktor Ravik?

— Neko.

— Lai tā atbildētu, nav jābūt ārstam,— Tannenbaums aizskarts atmeta.

— Protams,— Raviks mierīgi noteica.

Ienāca Frīslendera kundze, ģērbusies ampīra laikmeta kleitā, ar augstu jostas vietu, patukla madame de Stael. Uz rokas žvadzēja rokassprādze ar safīriem rieksta lielumā.

— Vai kokteiļus, mani kungi?

Raviks un es paņēmām vodku, Tannenbaums, nelikdamies zinis par mūsu sašutumu, dzēra dzelteno šartrēzi.

— Pie siļķes? . •

— Pie dvīņumāsām,— attrauca Tannenbaums, vēl arvien sadrūvējies.— Kas nezina vienu, tam nav tiesības spriest par ko citu!

— Bravo, Tannenbaum!— es iesaucos.— Nemaz nezināju, ka jūs esat sirreāiists.

Frīslenders ienāca kopā ar dvīņumāsām, Karmenu un vēl dažiem viesiem. Māsas kustīgas kā dzīvsudrabs, Karmena, ietērpusies traģiski melnā, košļāja riekstu šokolādi. Mani urdīja ziņkāre — vai pēc šokolādes viņa arī ēdīs siļķi. Viņa ēda siļķi. Kuņģis viņai bija tikpat nesatricināms kā smadzenes.

— Pēc nedēļām divām es došos uz Holivudu,— Tannenbaums skaļi paziņoja brīdī, kad tika pasniegts gulašs. Lepni kā pāvs viņš meta skatienus visapkārt, it īpaši uz dvīņumāsu pusi.

— Kādā amatā?— jautāja Frīslenders.

— Aktiera, kā tad citādi?

Es ieklausījos. Neticēju, viņam; pārāk bieži viņš to pieminēja. Vienreiz viņš bija tur pieņemts nelielai lomai, tēloja bēgli antifašistiskā filmā.

— Ko jūs tēlosiet?— es jautāju.— Bufalo Bilu?*

— SS grupenfīreru.

— Ko?

— Jūs, būdams ebrejs?— jautāja Frīslendera kundze.

— Kāpēc ne?

— Ar uzvārdu Tannenbaums?

— Mans mākslinieka pseidonīms ir Gordons T. Krou. «T» nozīmē Tannenbaums.

Visi viņā nolūkojās šaubīdamies. Tiesa, emigranti bija reizēm tēlojuši nacistus, jo Holivudā valdīja uzskats, ka eiropieši, lai arī kas tie būtu, draugi vai ienaidnieki, vairāk šai lomai piemēroti nekā amerikāņi.

— SS grupenfīrers?— pārjautāja Frīslenders.— Tas jau šiem ir tikpat kā ģenerālis!

Tannenbaums pamāja.

— Vai jūs negribējāt teikt —šturmbanfīrers?— es jautāju.

— Grupenfīrers! Kāpēc ne? Amerikāņu armijā arī taču ir ebreju ģenerāļi. Var pat gadīties, ka manu tēloto varoni vēl paaugstinās. Par sava veida virsģenerāli.

— Vai tad jūs orientējaties šajās pakāpēs?

—- Kas tur ko orientēties? Man ir mana loma. Protams, šis grupenfīrers ir nelietis. No simpātiska grupenfīrera es būtu, protams, atteicies.

— Grupenfīrers,— Frīslendera kundze apsvēra.— Es domāju, ka tik dižu putnu tēlos Garijs Kūpers!

— Amerikāņi vairās no šādām lomām,— paskaidroja mazais Vezels, Tannenbauma sāncensis.— Tas kaitē viņu reputācijai. Viņiem jābūt valdzinošiem. Šādas lomas viņi atstāj emigrantiem. Un tie pieņem, lai nenomirtu badā.

— Māksla paliek māksla,— augstprātīgi atteica Tannen-baūms.— Vai jūs netēlotu Rasputinu, Čingishanu vai Ivanu Bargo?

— Vai tā ir galvenā loma?— es jautāja.

— Protams, ne,— Vezels pasteidzās atbildēt.— Kā tas varētu būt? Galveno lomu tēlo simpātisks amerikānis ar cildenu amerikānieti. Tā jābūt!

— Nestrīdieties!— mierināja Frīslenders.— Labāk palīdziet cits citam. Kas ir saldā ēdienā?

— Plūmju kūka un torte.

Kā parasti, arī šoreiz bija sagatavotas bļodas mājās nešanai. Raviks atteicās. Tannenbaums un Vezels paņēma papildu porciju tortes. Virtuvene, kurai slepus iedevu divus dolārus, man pasniedza ērti nesamu kapara katliņu un apgleznotu papes kārbu ar kūku. Dvīņumāsām tika dubultporcija. Karmena atteicās no savas devas, viņai bija slinkums nest.

Atvadījāmies no viesmīlīgajiem saimniekiem kā nabaga radinieki.

— Kā lai dabū šīs dvīnes vienu no otras nost?— klusiņām jautāja man grupenfīrers Tannenbaums.— Kopā ēd, kopā dzīvo un kopā guļ!

— Domāju, ka tā nav nekāda problēma,— es sacīju.

— Problēma būtu ar īstajiem Siāmas dvīņiem.

Tovakar Natašai vajadzēja iet pie fotogrāfa. Viņa bija man iedevusi dzīvokļa atslēgu, lai es varētu viņu sagaidīt. Uznesu gulašu un kūku augšā. Tad vēlreiz izgāju Otrajā avēnijā un nopirku alu.

Kad atslēdzu durvis un iegāju tukšajā dzīvoklī, mani pārņēma savāda sajūta. Nevarēju atcerēties savā mūžā līdzīgu situāciju. Pastāvīgi biju vēris vai nu hoteļa istabas, vai kāda dzīvokļa durvis, kur devos ciemos. Tagad man šķita, ka atgriežos sava paša dzīvoklī. Slēdzot vaļā durvis, man pār rokām pārskrēja viegli drebuļi. Kāda balss no senaizmirstiem tālumiem, likās, mani uzrunāja, kaut kas, kam sakars ar manu tēva māju, par ko jau sen nebiju domājis.

Dzīvoklī bija vēss, logā dūca kondicionētājs un virtuvē ledusskapis. It kā labie gari, kas apsargāja dzīvokli, klusu sarunātos. Ieliku alu ledusskapī, gulašu uz gāzes mazas liesmiņas, lai saglabātos silts. Tad nodzēsu gaismu un atvēru logus. Siltais gaiss kā neapturams vilnis spēji ieplūda iekšā. Mazā, zilā pavarda liesmiņa izstaroja vārgu, noslēpumainu gaismu. Ieslēdzu radio un sameklēju staciju, kas raidīja klasisku mūziku bez reklāmas. Atskaņoja Debisī prelīdes. Apsēdos krēslā pie loga un vēroju pilsētu. Šī bija pirmā reize, kad es šādi gaidīju Natašu. Mani apņēma miers, un es izbaudīju atspriegumu. Nebiju vēl Natašai neko teicis par braucienu uz Kaliforniju kopā ar Zilversu.

Viņa atnāca apmēram pēc stundas. Dzirdēju, ka tiek slēgtas vaļā durvis. ^Pirmajā brīdī iedomājos, ka Varbūt negaidot atgriezies dzīvokļa īpašnieks, tad izdzirdu Natašas soļus.

— Vai tu esi te, Robert? Kāpēc sēdi tumsā?

Viņa iemeta istabā čemodānu ar savām drēbēm.

* — Esmu netīra un ļoti izsalkusi. Ko lai daru vispirms?

— Mazgājies. Un, kamēr sēdēsi vannā, pasniegšu tev šķīvi ar gulašu. Tas stāv karsts uz plīts. Klāt dabūsi marinētus gurķus un pēc tam gabaliņu tortes.

— Vai tu biji atkal pie tās brīnumainās virtuvenes?

— Jā, biju tur un kā vārna saviem putnabērniem atstiepu mums bagātīgu barību. Savas divas trīs dienas iztiksim. _

Nataša jau ģērbās nost. Vannas istabā cēlās tvaiks un

smaržoja pēc «Mary Chess» neļķēm. Es atnesu gulašu. Un atkal uz bridi pasaulē valdīja miers un saticība.

— Vai tu šodien tiki fotografēta kā ķeizariene Eiženija ar «vari Cleef and Ar pels» diadēmu?— es jautāju, kamēr Nataša apošņāja gulašu.

— Nē, kā Anna Kareņina. Vienās kažokādās gaidīju Pēterburgas vai Maskavas stacijā uz savu likteni Vronska veidolā. Gluži vai iztrūkos, kad, izejot uz ielas, neredzēju sniegu.

— Tu esi līdzīga Annai Kareņinai.

— Vēl arvien?'

— Vispār.

Nataša smējās.

— Katram ir sava Anna Kareņina. Baidos, ka viņa bija izteikti tuklāka par mūsdienu sievietēm. Toreiz tā bija pieņemts. Deviņpadsmitajam gadsimtam bija raksturīgi sieviešu augumi kā Rubensa audeklos, garas korsetes, bruņotas ar zivju kaula plāksnītēm, kleitas līdz pašai grīdai. Par vannas istabām bija tikai aptuvena nojausma. Ko tu darīji bez manis? Lasīji avīzes?

— Gluži otrādi! Pūlējos nedomāt ne par virsrakstiem, ne ievadrakstiem.

— Kāpēc? .

— Tāpēc, ka tikpat neko nespēju mainīt.

— To spēj tikai nedaudzi. Izņemot karavīrus.

— Tā ir,— es piekritu.— Izņemot karavīrus.

Nataša pasniedza man tukšo šķīvi.

— Tu gribētu doties karā?

— Nē. Tas neko negrozītu.

Nataša noraudzījās manī.

— Vai tu ļoti skumsti, Robert?— viņa jautāja.

— Es nekad to neatļautos. Un ko tas ari nozīmē — skumt? Citi zaudē dzīvību.

Viņa pašūpoja galvu.

— Ko tu īsti gribi, Robert?

Es izbrīnījies viņu uzlūkoju.

— Ko es gribu?— es atkārtoju, lai iegūtu laiku.— Ko tu ar to domā teikt?

— Nākotnē. Ko tu gribi darīt? Kā vārdā tu dzīvo?

— Kāp laukā,— es teicu.— Tā nav saruna vannas istabā! Laukā no ūdens!

Nataša izkāpa.

— Tiešām, kā vārdā tu dzīvo?— viņa atkārtoja jautājumu.

— Kurš tad to var pateikt? Vai tu to zini?

— Man tas nav jāzina. Es esmu atspulgs. Bet tu!

— Tu esi atspulgs?

— Neizvairies! Ko tu gribi sasniegt? Kā vārdā dzīvo?

— Es dzirdu sīkpilsonības smago spārnu vēdas. Kurš tad to var pateikt? Un, ja var, tad tā jau nav vairs taisnība. Es ceļoju ar vieglu nesamo, tas pagaidām ir viss.

— Tu to nezini.

— Es to nezinu. Nezinu, kā zina baņķieris vai mācītājs. Nekad arī tā nezināšu.— Es noskūpstīju viņu uz miklajiem pleciem.— Neesmu arī radis atbildēt uz šādiem jautājumiem, Nataša. Ilgu laiku vienīgais mans mērķis bija izdzīvot, un tas bija tik grūti, ka nekam citam neatlika spēka. Vai nu esi apmierināta?

— Nav jau gluži tā, un tu to labi zini. Tikai negribi man teikt. Varbūt negribi pats sev teikt. Esmu dzirdējusi tevi kliedzam!

— Ko?

— Kliedzi pa sapņiem,— Nataša pamāja.

— Ko es kliedzu?

— Neatceros vairs. Es gulēju un pamodos no kliedziena.

— Katram gadās murgot;— es uzelpoju.

Nataša neatbildēja.

— Vispār es *neko īsti par tevi nezinu,— viņa domīgi novilka.

— Tu jau zini pārāk daudz! Tas kaitē mīlestībai,— es apskāvu viņu un stūmu laukā no vannas istabas.— Pārbaudīsim, kas mums iedots tai sainī. Tev ir skaistākie ceļgali pasaulē.

— Tu centies novērst manu uzmanību.

— Kāpēc lai es to darītu? Mēs taču esam pat noslēguši paktu. Nupat vēl tu man to atgādināji.

— Pakts! Tas bija tikai iegansts. Mēs abi gribējām kaut ko aizmirst. Neatceries vairs?

Pēkšņi likās, it kā sirdi būtu trāpījis salts trieciens. Ne jau tik spējš, kā biju gaidījis, taču stindzinošs, kā neredzamas rokas cirsts. Sāpe žņaudza tikai īsu mirkli, bet dzestrums nezuda. Tas palika un tikai palēnām atkusa.

. — Man nebija nekā, ko aizmirst.1

Es meloju. -

— Man nevajadzēja uzdot tik muļķīgus jautājumus,— viņa teica.— Nezinu, kas man bija uznācis. Varbūt tāpēc, ka visu vakaru biju Anna Kareņina kažokos, ar apziņu, ka trijjūgā traucos pa sniegotu ceļu, pārpilna tā romantikas un sentimentalitātes laika, kuru mēs nekad neesam pazinuši. Un varbūt vainīgs rudens, ko pārdzīvoju daudz dziļāk nekā tu. Rudenī sairst visi pakti un neviens vairs nav derīgs. Tad vajag… jā, ko tad vajag?

— Mīlestību,— es pacēlu acis uz Natašu. Viņa sēdēja gultā sarāvusies un domās aizmirsusies, viņu bija pārņēmis maigums un viegls žēlums pret sevi, neziņa, kā lai tiek ar visu to galā.

— Mīlestību, kas paliek. -

Es pamāju.

— Mīlestību pie kamīna uguns, lampas gaismā, nakts vēju šalkoņā, krītošo lapu čaboņā un pārliecībā, ka nekas nezudīs.

— Man jau atkal gribas ēst. Vai gulašs vēl ir?— Nataša izstaipījās.

— Pietiks veselai rotai. Vai tu tiešām pēc tortes vēl gribi gulašu?

—Šovakar esmu spējīga uz visu ko. Vai paliksi pa nakti?

— Jā.

— Labi. Tad es tevi vairs nemocīšu ar saviem nepiepildītiem rudens sapņiem. Turklāt tie ir pāragri. Liekas, mums ledusskapī alus vairs nav — kā tev šķiet?

— Ir gan. Atnesu.

— Vai varam ēst gultā?

— Protams. No gulaša traipi nepaliek.

, Nataša iesmējās.

— Es uzmanīšos. Ko tu tagad gribētu darīt, ja varētu izvēlēties?

XXIII

Sapnis uzradās vairāk nekā nedēļu vēlāk. Biju gaidījis to -agrāk un jau domāju, ka vairs to neredzēšu. Pamazām, piesardzīgi manī sarosījās cerība, ka varbūt ar to būs izbeigts uz visiem laikiem. Biju darījis, ko varēju, lai tiktu no tā vaļā, un, kad pēkšņi uzbruka spējais elpas trūkums, kāds, jādomā, uzbrūk zemestrīces laikā, sajūta, ka viss gāžas, nav kur tverties, es pārsteidzīgi un dedzīgi centos sevi pārliecināt, ka tā ir tikai murgu atbalss.

Biju maldījies. Tas bija bijis tas pats līmīgais, krampjainais melnais sapnis, ne jau gaisīgāks, drīzāk vēl draudīgāks, un man bija tikpat grūti kā vienmēr no tā atbrīvoties. Mazpamazām sāku apzināties, ka tā nav īstenība, bet tikai sapnis.

Sākumā es biju Briseles muzeja pagrabā ar tā sasmakušo tumsu un sajūtu, ka sienas un griesti sagrīļojas un no augšas un sāniem stumjas man virsū, lai mani nospiestu. Tad, kamēr es elsojot cīnījos pēc elpas un kliedzot uzrāvos sēdus, bet nepamo-dos, uzradās ļumīgais staignājs un vēlāk sajūta, ka mani vajā, jo esmu uzdrīkstējies atgriezties pāri robežai, un tagad Švarcvaldē

man dzenas pakaļ esesieši ar suņiem, ko man rīda virsū cilvēks, kura seju atceroties katrreiz bija šausmās jānotrīs.

Viņi mani notvēra, un es atkal biju telpā ar krematoriju krāsnīm, viens, vajātāju varā, aizžņaugtu kaklu, jo mani nupat bez samaņas bija nocēluši no āķa pie sienas, kur viņi karināja savus upurus, kas ar rokām un sasietām kājām skrāpēja mūri, bet bendes slēdza derības, kurš no upuriem izturēs visilgāk. Tad es atkal izdzirdu smējēju, kas bija sasmaržojies, viņš skaidroja, ka vēl ilgi ne, bet varbūt vēlāk, kad es uz ceļiem būšot to izlūdzies, sadedzināšot mani dzīvu, un stāstīja, kas tad notikšot ar manām acīm.

Pēdējais redzējums, kā vienmēr, bija tāds, ka esmu apracis dārzā cilvēku un gandrīz to jau aizmirsis, līdz policija dumbrājā līķi atrada, un es nespēju aptvert, kāpēc neesmu to kaut kur citur un labāk paslēpis.

Pagāja ilgs laiks, iekams atjautu, ka esmu Amerikā un tas bijis sapnis.

Biju tā nomocījies, ka labu laiku nespēju piecelties. Paliku guļam un raudzījos sārtenajā naktī. Beidzot piecēlos un apģērbos. Negribēju riskēt, vēlreiz iegrimt sapnī un tad no jauna atrasties murgu varā. Arī tā man jau bija gadījies, un tad otrreiz sapņotie murgi bija mokošāki par iepriekšējiem. Ne vien sapnis ar īstenību neatšķetināmi jaucās Vienkop, bet arī abi sapņi, pirmais pārņēma pārspīlētas īstenības lomu un mani dzina izmisumā.

Es nokāpu lejā hallē, kur dega vairs tikai blāva gaisma. Kaktā krāca cilvēks, kurš trīs reizes nedēļā aizstāja Meļikovu. Ar miegā pavērto kunkstošo muti, grumbaino seju, bez jebkādas izteiksmes — arī viņš izskatījās pēc spīdzināta, kurš nupat bez samaņas nocelts no gaļas āķa.

Arī es esmu viens no viņiem, es domāju, piederu pie šīs slepkavu ordas, tā bija mana tauta, vienalga, ko es dienas gaismā sev par mierinājumu centos iestāstīt, vienalga, kaut viņi mani vajāja, padzina, atņēma pilsoņa tiesības, es biju dzimis šai vidē, un muļķīgi būtu ticēt, ka uzticamai, godīgai, atklātai tautai uzbrukuši leģioni no Marsa un to nohipnotizējuši. Šie leģioni izauguši no tautas, apguvuši mācību pie rēcošajiem kazarmu priekšniekiem un neprātā trakojošiem demagogiem, tas bija senais, ģimnāzijas skolotāju pielūgtais furor teutonicus*, kas uzplauka verdziskas paklausības, formas tērpu cildināšanas un lopiskā atavisma augsnē, gan jāteic, ka lopi nav spējīgi uz tādu

lopiskumu. Tā nebija nekāda izņēmuma parādība. īk nedēļas kinohronikā nebija vis skatāma nomākta, saniknota tauta, kam jāpakļaujas pavēlēm, nē, te bija redzamas desmitiem tūkstošu ieplestas, rēcošas mutes, tie bija barbari, kas gavilējot atmeta plāno civilizācijas slāni un tagad tīksminājās savos asiņainajos mēslos. Furor teutonieus! Mana briļļainā, bārdainā ģimnāzijas skolotāja visai iemīļots un cienīts teiciens. Ar kādu baudu viņš to izgaršoja! Un kā to izgaršoja pat Tomass Manns Pirmā pasaules kara sākumā, kad viņš rakstīja savas «Domas par karu» un «Fridrihu un lielo koalīciju». Tomass Manns — emigrantu balsts un vadonis. Cik dziļas saknes laidis barbarisms, ja tas nebija iznīcis pat šai humānajā cilvēkā un māksliniekā.

Es izgāju uz ielas. Starp namu mūriem vēl snauda nakts. Tiekdamies uz gaismas pusi, iegriezos ceļā uz Brodveju. Dažas bodītes, kas tirgojās ar ceptām kotletēm un bija atvērtas visu nakti, meta ielā savu skopo gaismu. Vienā otrā uz augstiem ķebļiem kā mānīgas parādības kavējās cilvēki. Gaisma ļaužu tukšajā ielā bija vēl spokaināka nekā tumsa, tā bija bezjēdzīga, tad, kad visur tiek meklēta jēga, gaisma likās plūstam no mēness prom — krāteros, kas radušies namos un tur pamesti.

Es paliku stāvam gastronomijas veikala loga priekšā. Vitrīnā skuma vārāmās desiņas un dažādas siera šķirnes. Veikala īpašnieka vārds bija Irvins Volfs, kurš, jādomā, Eiropu bija pametis īstajā laikā. Es skatījos un nespēju novērst acis no šī vārda. Man sevis attaisnošanai nebija pat tā. Nevarēju izmantot pat šādu nosacītu atšķirību! Nevarēju teikt, ka esmu ebrejs, nevarēju uz to atsaukties, lai pierādītu, ka man nav nekā kopīga ar teitoņiem; nevarēju rasistus sist ar viņu pašu ieročiem. Es biju pie viņiem piederīgs, viens no viņiem, un, ja šai dūmakainajā rītausmā man pēkšņi pretī iznāktu Irvins Volfa kungs un dzītos man kā savu tautas brāļu slepkavam pakaļ ar nazi, tad šai stundā tas mani nepārsteigtu.

Es gāju tālāk pa naksnīgo Divdesmito ielu, vēl kādu gabalu augšup pa Brodveju un pa labi — uz Trešo avēniju. Šķērsoju to, devos atkal atpakaļ prom pa Brodveju — tagad spožās ugunis likās pabālušas —, līdz sasniedzu Piekto avēniju; te valdīja klusums, cilvēku tikpat kā nebija. Darbojās vienīgi satiksmes gaismekļi, iela visā garumā pēc kādas bezjēdzīgas, bezdomu pavēles iegaismojās te zaļa, te sarkana, tāpat kā veselas tautas .bez iemesla pēkšņi tiek pārslēgtas no miermīlīga zaļuma uz kilometriem garā, baisā karaceļa sarkanajām lāpām… Virs šīs drūmās, klusējošās ainavas debesis sāka lēnām slīdēt augšup. Arī nami auga augumā, tie cēla tumšo nakts autu no stāva uz stāvu augstāk un augstāk — kā sievietes, kas velk nost kleitu pāri galvai; un nu jau augšā miglaini saskatāmas dzegas — bezveidīgā tumsa gandrīz vai ar manāmu rāvienu šķeļas no tām, aizplūst un izgaist. Bet es gāju un gāju, jo zināju, ka vienīgais, kas man vienmēr līdzējis, ir iešana un dziļa elpa, tad neviļus paliku stāvam uz platās Piektās avēnijas, kur austošās dienas pelēkajā dūmakā apgaismotās vitrīnas saļuma, it kā to gaišajos kvadrātos būtu ielavījies vēzis.

Es kavējos uz lētas civilizācijas un luksusveikalu ielas, it kā tie sniegtu man drošību un pat mierinājumu, un likās, ka abpus šīs avēnijas ar bezjēdzīgo priekšmetu veikaliem, aiz akmens •mūriem plūst lipīgi melnais haoss, vēl gan zem zemes, bet gatavs arī te pa kanāliem izlauzties un visu pārplūdināt.

Nakts izdzisa, ielās cēlās svārstīgā rīta migla, virs namu blokiem maigs, jaunavīgs, sārteni pelēcīgs un sidrabots pēkšņi ausa rīts ar veselu svītu baltpūkainu mākonīšu un izšāva pirmās gaismas bultas uz augstāko namu augšējiem stāviem, kas tagad gaišās pasteļkrāsās likās augstu lidināmies virs ielu nesaprotamās rosības.

Murgu nakts nu būtu garām, es nodomāju un paliku stāvam pie Zaksa veikala skatloga, kur apburtās manekenu lelles gulēja sastingušas ērkšķrozītes miegā. Kažokādas — ap kaklu, ap pleciem, pelerīne un ūdeļapkakles — kāds ducis nosalušu Annu Kareņinu sloku medībās Krievijā.

Pēkšņi es jutos ļoti izsalcis un metos tuvākajā brokastu bufetē, kas bija atvērta.

Betija Šteina tagad bija pārliecināta, ka viņai ir vēzis. Neviens nebija viņai to teicis, katrs centās mierināt, tomēr ar neticības mocītiem slimniekiem raksturīgo saspringto prāta asumu viņa bija pa druskai vien uzkrājusi faktus, kas apstiprināja aizdomas, un tā mazpamazām tikusi pie savas slimības ainas. Šai laikā viņa bija līdzīga‘ģenerālim, kurš vāc ziņojumus par visām sīkām kaujas operācijām un atzīmē lielā kartē. Nekas netiek aizmirsts, pretrunas tiek salīdzinātas, pasākumi izpētīti,. atzīmēti, un pamazām atsedzas visa kaujas aina — kamēr vēl citi optimistiski svin daļējas uzvaras, ģenerālim ir skaidrs — kauja ir zaudēta, un, kamēr visapkārt tiek klaigāts par uzvaru, viņš jau vāc savu karaspēku pēdējam uzbrukumam.

Betija bija vākdama saskaņojusi mājienus, skatienus, nejauši izmestus aizrādījumus, grāmatās izlasīto, visu, ko vien spēj sameklēt cilvēks, kurš cīnās par savu dzīvību. Un laikposms, kad pati bija gribējusi būt mierināma, pagāja, sākās šaubas, vēl vēlāk neticība. Tad ar loģiskiem prāta slēdzieniem viņa pēkšņi

guva īsto skaidrību. Bet Betija'lnepadevās, nepakļāvās liktenim, viņa uzsāka patiesi varonīgu cīņu par katru savas dzīves dienu. Viņa negribēja mirt. Ar pār vārīgu gribasspēku padzina nāves rēgu, kas neticības laikposmā bija stāvējis pie gultas. Nāve gan laikam stāvēja, kā stāvējusi, bet Betija nelikās vairs par to zinis. Viņa gribēja dzīvot un gribēja tikt atpakaļ Berlīnē; negribēja mirt Ņujorkā. Par vari tiecās uz savu Olivera laukumu Berlīnē. No turienes bija nākusi un turp gribēja atgriezties.

Betija sāka drudžaini, lasīt laikrakstus. Pirka Vācijas kartes un piestiprināja savā guļamistabā pie sienas, lai izsekotu sabiedroto karaspēku virzībai uz priekšu. Katru rītu, iepazinusies ar militārajiem ziņojumiem, viņa pārsprauda uz kartes raibās kniepadatas gabaliņu tālāk. Pašas nāve un masveida nāve Vācijā sacenšoties joņoja cieši līdzās. Betija bija stingras apņēmības pilna izturēt ilgāk.

Betija pēc dabas bija pati labsirdība, viņas sirds kusa kā sviests saulē. Tāda viņa arī bija palikusi attiecībās ar draugiem. Redzot kādu raudam, viņa darīja, ko varēja, lai nosusinātu asaras. Taču tagad nocietināja savu sirdi pret Vācijas bojāeju, viņa to neuztvēra kā atsevišķu cilvēku, bet kā vispārēju traģēdiju. Un nevarēja saprast, kāpēc vācieši nekapitulē. Kāns apgalvoja, ka pamazām viņa sāk to uztvert kā smagu personīgu aizvainojumu. Līdzīgā neizpratnē bija daudzi emigranti, lielākoties tie, kas joprojām ticēja — Vāciju kāds novedis šai strupceļā. Arī viņi nesaprata, kāpēc valdība nepadodas. Viņi bija gatavi saprast vienkāršo cilvēku, saprast, ka tam, iespiestam starp paklausību un pienākumu, nav citas izejas. Bet kāpēc ģenerālštābs nenoliek ieročus, ja skaidri redz, ka viss ir zaudēts, to nespēja saprast neviens. Sen zināms, ka ģenerālštāba locekļi, kas turpina zaudētu karu, pārvēršas no apšaubāmiem varoņiem par masu slepkavām, tāpēc emigranti ar šausmām un pretīgumu vērās uz Vāciju, kur gļēvulība, bailes un pārprasta dižmanība to pieļāva. Atentāts uz Hitleru to tikai apstiprināja — nedaudzajiem drosmīgajiem pretī stāvēja pārliecīgā egoistisko un slepkavīgo ģenerāļu masa, kas ar paroli «izturēt», kas pašiem nebija bīstama, glābās no apkaunojuma.

Betijai Šteinai tas viss bija izvērties par pašas personīgo lietu. Kara iznākums noteica, vai Betijai izdosies tikt Olivera laukumā vai ne. Sabiedroto uzvaras ceļa kilometri aizēnoja apziņu par izlietajām asinīm. Betija nosoļoja visus šos kilometrus līdzi. Pamostoties viņa vispirms apsvēra, kur pašlaik varētu būt amerikāņi; Vācija bija viņas acīs sarukusi līdz Berlīnes robežai. Pēc ilgas meklēšanas viņa bija sadabūjusi Berlīnes kartes speciālizdevumu. Te nu viņa no jauna ieraudzīja karu ar visām

tā šausmām un asinīm. Un smagi pārdzīvoja, atzīmēdama kartē bumbu sagrautos rajonus.„Viņa raudāja un sašuta, domādama par bērniem, kuriem uzvelk formas tērpus un raida kaujā. Viņa sēdēja kā skumja pūce ar lielām, izbaiļu pilnām acīm un nespēja saprast, kāpēc viņas Berlīne un viņas berlīnieši negrib padoties un nenokrata no kakla parazītus, kas sūc viņu asinis.

— Cik ilgi jūs būsiet prom, Ros?— viņa man jautāja.

— Noteikti nezinu. Nedēļas divas. Varbūt arī ilgāk.

— Man būs skumji bez jums.

— Man, Betij, arī. Jūs esat mans sargeņģelis.

— Sargeņģelis, kam vēzis ēdas vēderā.

— Jums, Betij, nav vēža.

— Es viņu jūtu,— viņa čukstēja.— Jūtu, kā viņš naktīs ēd mani nost. Dzirdu viņu. Tas ir tikpat kā zīdkāpurs, kas rīsus rij zīdkoka lapas. Man jāturas pretī, citādi viņš mani pārāk ātri aprīs. Edu piecreiz dienā. Nedrīkstu novājēt. Man šķiet, ka esmu pieņēmusies svarā. Kā es izskatos?

— Lieliski, Betij. Jums ir veselīgs izskats.

— Kā jums šķiet, vai man tas izdosies?

— Kas, Betij? Atgriezties Vācijā? Kāpēc ne?

Betija pacēla uz mani satrauktās, tumšu loku apņemtās acis.

— Vai viņi mūs laidīs iekšā?

— Vācieši?

Betija pamāja.

— Tas man pagājušajā naktī ienāca prātā. Varbūt pie robežas viņi mūs saņems ciet un iebāzīs koncentrācijas nometnē.

— Neiespējami. Tad viņi būs uzvarētie, bez tiesībām kaut ko pavēlēt un izrīkot. Tad tur būs un pavēlēs amerikāņi, angļi un krievi.

Betijas lūpas trīsēja.

— Es jūsu vietā tagad par to nelauzītu galvu,— es teicu.— Pagaidiet, līdz beigsies karš. Tad redzēsim, kas notiks. Varbūt viss būs savādāk, nekā mēs domājam patlaban.

— Kā?— Betija iztrūkusies jautāja.— Vai jūs domājat, ka karš vēl turpināsies pēc tam, kad Berlīne būs ieņemta? Alpos? Berhtesgādenē?

Karš viņai saistījās tikai ar pašas ātri gaistošo dzīvību. Es manīju, ka Betija mani vēro, un saņēmos; slimi cilvēki ir asredzīgāki par veselajiem.

— Jūs domājat tāpat, kā domā Kāns, ka visi norūpējušies par uzvarām un sakāvēm, bet tikai es viena pati gremžos par savu Olivera laukumu.

— Kāpēc lai jūs to nedarītu, Betij? Pārdzīvojumu jums bijis pietiekami. Varat tagad mierīgi aprobežoties ar domām par Olivera laukumu.

— Es zinu. Bet…

— Neklausieties ne uz vienu, kas jūs kritizē. Emigranti tagad ir tālu no briesmām un daudzus sagrābusi cietuma psihoze. Lai arī cik brutāli tas izklausās, šai parādībai ir līdzība ar tā saucamo politiķu spriedelējumiem pie draugu galda ar alus kausu rokā. Katrs zina visu un labāk par visiem. Palieciet tāda, kāda esat, Betij. Mums pietiek ar «ģenerāli» Tannenbaumu un viņa asiņaino sarakstu. Otrs šādas šķiras cilvēks mums nav vajadzīgs.

Lietus bungāja logos. Istabā satumsa. Betija pēkšņi ieķiķinā-jās.

— Tannenbaums jau nu gan ir! Viņš saka, ja viņam kādreiz vajadzētu filmā tēlot Hitleru, tad viņš to tēlotu kā nožēlojamu sieviešu krāpnieku. Tāds tieši viņš izskatoties ar savu pseidona-poleonisko matu sprogu uz pieres un maziņo suku zem deguna. Vecāku dāmu precinieks krāpnieks!

Es pamāju. Man bija apnikuši šie lētie emigrantu joki. Nevar ar jokiem apspēlēt to, kas izraisījis pasaules katastrofu.

— Tannenbaums ir nenogurdināms,— es teicu.— Cilvēks ar neizsīkstošu humoru!

Es piecēlos.

— Uz redzēšanos, Betij. Drīz atkal atnākšu. Tad jūs būsiet jau aizmirsusi visas šausmas, ko jūsu bagātīgā fantāzija jums uzbur, un būsiet atkal senākā Betija. Jums vajadzēja būt rakstniecei. Kaut man būtu puse no jūsu fantāzijas!

Betija uztvēra manis teikto tā, kā tas bija domāts,— par komplimentu. Nabaga jautājošās acis atdzīvojās.

— Laba doma, Ros! Bet par ko es varētu rakstīt? Neesmu neko īpašu piedzīvojusi.

— Par savu dzīvi, Betij. Par savu pilnvērtīgo dzīvi, ko esat ziedojusi mums visiem.

— Vai zināt ko, Ros? Es varētu to tiešām pamēģināt.

— Dariet to.

— Bet kas to lasīs? Un kas to iespiedīs? Kā tas bija ar Molleru! Viņš krita izmisumā, ka Amerikā neviens negribēja neko no viņa darbiem drukāt. Tāpēc viņš pakārās.

— Neticu vis, Betij. Domāju, drīzāk tāpēc, ka viņš te nespēja rakstīt,— es steigšus pateicu.— Tas ir pavisam kas cits. Mollers nevarēja te rakstīt, domas viņu neklausīja. Pirmajā gadā vēl — tad viņā murdēja sašutums un protests. Bet pēc tam viņš apklusa. Briesmas bija garām, sašutums atkārtojās, bez atkārtota personīga pārdzīvojuma tas pārvērtās par dumpīgu garlaiko-tību un vēlāk — par gļēvu rezignāciju. Viņam nepietika ar to, ka bija izglābis dzīvību, tāpat kā nepietika vairumam no mums. Viņam vajadzēja vēl kaut ko, un tāpēc viņš aizgāja bojā.

Betija bija uzmanīgi klausījusies. Viņas acīs trauksmainība bija zudusi.

— Tāpat kā Kānam?— viņa jautāja.

— Kānam? Kas te kopīgs ar Kānu?

— Nezinu. Tāpat vien ienāca prātā.

— Kāns nav rakstnieks. Pretēji rakstniekiem viņš ir aktīvas darbošanās cilvēks.

— Tieši tāpēc,— Betija bikli iebilda.— Bet var jau būt, ka maldos.

— Droši, ka maldāties, Betij.

Ejot lejā pa tumšajām kāpnēm, es vairs nebiju tik drošs. Namdurvīs satiku Grefenheimu.

— Kā ir?— viņš jautāja.

— Smagi,— es teicu.— Vai dodat viņai ko sāpes remdinošu?

— Vel ne. Tikpat jau pietiekami agri būs jadod.

Gāju pa lietus slapjo ielu. Kāna veikala tuvumā nogriezos uz tā pusi. Biju nodomājis iet tālāk uz Piecdesmit septīto ielu, bet tagad gribēju paskatīties, ko viņš dara.

Kāns bija veikalā.

— Kad jūs braucat uz Holivudu?

— Pēc dienām divām.

— Var gadīties, ka redzēsiet tur iznirstam Karmenu.

— Karmenu?

Kāns smējās.

— Kāds nenozīmīgs režisora asistents bija viņai piedāvājis iesācēju kontraktu. Uz trim mēnešiem. Ar simt dolāriem nedēļā. Bet viņa drīz vien būs atkal atpakaļ. Karmena ir antitalants.

— Vai viņa gribēja braukt?

— Nē. Viņa ir pārāk kūtra. Man vajadzēja ņemties pierunāt.

— Kāpēc?

— Lai nedomātu, ka palaidusi kaut ko garām. Citādi viņa to man visu mūžu pārmestu. Tagad viņa pēc trim mēnešiem to sapratīs pati. Vai nav tā?

Es neatbildēju. Kāns manāmi nervozēja.

— Vai tad nav tā?— viņš atkārtoja jautājumu.

— Es ceru. Viņa ir ļoti skaista. Es nebūtu riskējis.

Viņš iesmējās vēlreiz, smiekli skanēja neīsti.

— Kāpēc tad ne? Holivudā tādu kā viņa ir tūkstošiem. Un ar

lielāku talantu. Viņa jau neprot pat angļu valodu! Parūpējieties par viņu, kad viņa tur ieradīsies.

— Protams, Kān. Cik nu vispār iespējams rūpēties par skaistu meiteni.

— Ar Karmenu tas nav grūti. Viņa lielākoties guļ.

— Es labprāt darīšu visu, ko varu. Bet es. jau pats tur nevienu nepazīstu. Ja nu, tad Tannenbaumu, vairāk nevienu.

— Tad reizēm ēdiet kopā ar Karmenu pusdienas. Un pierunājiet, kad pienāks laiks, atgriezties Ņujorkā.

— Labi. Ko jūs darāt, kad viņa ir prom?

— To pašu, ko vienmēr.

— Ko tad?

— Neko. Es pārdodu radioaparātus. Ko es citu varētu darīt? Entuziasms, ko izraisa prieks, ka esi palicis dzīvs, ir kā šampanietis. Kad pudeli atver, tas drīz atvadējas. Labi, ka gandrīz neviens par to ilgi nelauza galvu. Vēlu laimes, Ros! Nekļūstiet par aktieri! Jūs jau esat tas! "

— Kad tu atgriezīsies, mūsu dzeguzes ligzda mākoņos būs jau atkal melanholiskā seksuālista miteklis,— sacīja Nata-ša.— Nedēļas laikā šis būs klāt. Šorīt no rīta saņēmu uz smalka pelēka papīra rakstītu vēstuli, smaržoja pēc žokeju kluba.

— No kurienes vēstule?

— Vai tevi tas pēkšņi interesē?

— Nē. Tas bija idiotisks jautājums, lai apslēptu samulsumu.

— No Mehiko. Arī tur beigusies kāda liela mīlestība.

— Kā tā — arī tur?

— Vai tas atkal jautājums, lai apslēptu samulsumu?

— Nē. Tā ir gluži objektīva interese par cilvēcisko attiecību izvēršanos.

Nataša, atbalstījusies uz vienas rokas, raudzījās spogulī, kur mūsu skatieni sastapās.

— Kāpēc tas tā — mēs lielāku interesi izradām par nelaimi nekā par laimi? Vai esam skaudīgi nelieši?

— Tas jau gan. Bet bez tam vēl laime ir garlaicīga, nelaime ne.

Nataša iesmējās.

— Tev taisnība. Par laimi var runāt labi ja piecas minūtes. Nav nekā vairāk, ko teikt, tikai to, ka esi laimīgs. Par nelaimi var runāt augām naktīm. Vai nav tā?

— Tā ir ar sīkām nelaimēm,— es vilcinādamies sacīju.

— Ne tad, ja notiek patiesa nelaime.

Nataša vēl arvien nenovērsa no manis acu. Gaisma no dzīvojamās istabas krita ieslīpi viņai acīs un vērta viņu gaišu un caurspīdīgu.

— Vai tu esi ļoti nelaimīgs, Robert?— viņa jautāja, bet acis nenovērsās no manas sejas.

— Nē,— es pēc brīža atbildēju.

— Labi, ka tu nepateici, ka esi laimīgs. Lielākoties man nav iebildumu pret meliem. Es pati protu gluži labi melot. Tomēr reizēm meli nav paciešami.

— Es tieši domāju, ka ļoti vēlētos būt laimīgs,— es sacīju.

—: Tu nespēj tāds būt. Ne tā, kā citi mēdz būt laimīgi.

Mēs joprojām raudzījāmies viens otra acīs. Likās vieglāk

atbildēt spogulī nekā tieši acīs. &gt;

— Nesen tu man jau to jautāji.

— Tad tu meloji. Baidījies, ka es sarīkošu traci, un centies no tā izvairīties. Man tas nebija prātā.

— Arī tai reizē es nemeloju,— es attraucu gandrīz automātiski un tūlīt arī nožēloju.

Pa sava mūža klejojumu gadiem biju diemžēl apguvis dažus noteikumus, kas bija nepieciešami, lai izdzīvotu, bet nederēja paša ikdienai; viens no tiem bija — nekad neatzīties melos. Tas bija noderīgs princips cīņā ar varas iestādēm, bet ne katrreiz saskarē ar mīļoto, lai gan arī te drīzāk nāca par labu nekā par ļaunu.

— Es nemeloju,— es teicu,— tikai neveikli izteicos. Mēs esam no pagājušā, romantiskāka gadsimta pārņēmuši daudzus jēdzienus, kas gadu gaitā kļuvuši atšķirīgi. Viens no tiem ir arī jēdziens par laimi. Cik agrāk bija viegli būt laimīgam! Un ar laimi bija domāta nedalāmā laime! Es nerunāju par rakstniekiem un naudas viltotājiem, kas ar veikliem meliem prata sagrozīt prātus veseliem laikmetiem,— pat izcili dižvīri nokļuva spožās, apzeltītās bumbas hipnozes varā: laimes, šīs panacejas, visu dziedinātājas varā. Tas, kurš mīlēja, bija laimīgs, un, kurš bija laimīgs, tas bija laimīgs viscaur.

Nataša novērsa no manis acis un izstiepās gultā visā garumā.

— Jā, profesor,— viņa nomurmināja.— Tas, protams, ir ļoti prātīgi, bet vai tev arī nešķiet, ka senāk bija vienkāršāk?

— Droši vien.

— Galvenais jau ir tas, kam tic. Kas tad ir patiess? Tam, ko jūt, nav ar patiesību nekāda sakara.

— Protams, ne,— es iesmējos.

— Jūs visu jaucat juku jukām. Cik jauki bija senāk, kad nepatiesību nesauca vis par meliem, bet par fantāziju un par jūtām sprieda pēc to intensitātes, nevis pēc morālām normām.

Interesanti, kāds tu atgriezīsies no tā melu perēkļa — Holivudas! Tur tev acu priekšā raibs metīsies no reklāmu košuma, kas birs kā pūkas no caura pēļa.

— Kā tu to zini? Vai esi tur bijusi?

— Jā,— sacīja Nataša.— Par laimi, es nebiju fotogēna.

— Tu?

— Nē, sauc to, kā gribi.

— Vai savādāk tu būtu tur palikusi?

Nataša mani noskūpstīja.

— Protams, mans vācu Hamlet. Jebkura sieviete, kas atbildētu citādi, melotu. Vai tu domā, ka mans amats ir tik cildens, ka es nespētu no tā atteikties? Ak, šīs tuklās, bagātās sievietes, kurām jāmelo, it kā slaikajām domātās kleitas der arī viņām! Un tās kārnās bestijas, kas neuzdrīkstas tikt pie mīļākā un nevar arī tādu dabūt, tāpēc izgāž savas dusmas uz tiem, kas nedrīkst aizstāvēties!

— Kaut tu varētu man braukt līdzi!— man neviļus paspruka.

— To nevarēs. Sākas ziemas sezona, un mums nav naudas.

— Vai tu būsi man neuzticīga?

— Protams,— viņa atbildēja.

— Tas ir tik saprotami?

— Es neesmu tev neuzticīga, kad tu esi te.

Es paskatījos uz viņu. Nezinu, vai viņa tā arī domāja.

— Ja cilvēks nav klāt, tad rodas sajūta, ka viņš nekad neatgriezīsies,— viņa teica.— Nerodas tūlīt, bet ļoti drīz.

— Cik drīz?

— Kā lai es to zinu? Nepamet mani vienu, un tev nevajadzēs nekad to jautāt.

— Jā, tas ir ērti.

— Vienkāršāk,— viņa izlaboja.— Ja kāds ir līdzās, tad neviens cits nav vajadzīgs. Ja nav, tad rodas vientulība, un kurš tad var paciest vientulību? Es ne.

— Un tas notiek tik ātri?— es jautāju, tagad tomēr mazliet satraukts.— Vienkārši maina vienu pret otru?

Nataša sāka smieties.

— Protams, ne. Tā tas nav. Nemaina vienu pret otru, bet nevientulību pret vientulību. Vīrieši varbūt spēj būt vieni, sievietes ne.

— Tu nespēj būt viena?

— Nespēju vis lāgā, Robert. Esmu efeja. Tiklīdz palieku viena, sāku nevarīgi ļimt un novīstu.

— Arī divu nedēļu laikā?

— Kas lai zina, cik ilgi tu būsi prom. Es neticu datiem. It īpaši datiem par atgriešanos.

— Neko teikt, jaukas izredzes!

Nataša apsviedās un noskūpstīja mani.

— Vai tev lab^k patiktu raudulīga zostiņa, kas grasītos iet klosterī?

— Kad esmu te — nepatiktu, bet, kad esmu prom,— nebūtu slikti.

— Visu nevar dabūt.

— Pats bēdīgākais teiciens no visiem.

— Ne jau bēdīgākais. Saprātīgākais.

Es zināju, ka mūsu vārdu kauja ir joks, bet bultas nebija trulas. Vārdi trāpīja dziļāk, neskāra tikai ādu vien.

— Es paliktu te, ja varētu,— es teicu.—Šobrīd braukt uz Holivudu man liekas nejēdzīgi. Bet, ja atteikšos, man pēc nedēļas nebūs vairs ko ēst, Zilverss pieņems manā vietā citu palīgu.

Es nicināju sevi, to teikdams. Man nevajadzēja meklēt attaisnojumu, negribēju nonākt tādā atkarības situācijā, kad jātaisnojas kā gļēvulīgam vīram. Ir nu gan gudra, es sarūgtināts nodomāju, ievirzījusi karadarbību manās pozīcijās-. Es vairs necīnījos viņas, bet savā teritorijā, un tas bija bīstami. To man kādreiz bija izskaidrojis pazīstams matadors.

— Ko lai dara, vajadzēs samierināties ar likteni,— es smiedamies noteicu.

Viņai tas nepatika, tomēr neko neiebilda. Es pazinu Natašas straujās garastāvokļa maiņas, arī šoreiz viņa sacīja citā noskaņā:

— Jau rudens, un rudenī nedrīkstētu palikt vienatnē. Jau tāpat nav viegli rudeni nodzīvot.

— Tev, Nataša, jau iestājusies ziema. Tu vienmēr, kā pati teici, vienu gadalaiku apsteidz, ziemas modes ar sniega vētrām nupat izvērsušās pilnā apjomā.

— Tev vienmēr uz visu atbilde gatava,— viņa īgni atteica.— Allaž atrodi atrisinājumu.

— Vienā gadījumā nezinu,— es teicu.— Atrisinājumu tev!

Viņas seja pārvērtās.

Man gribētos, lai tu nemelotu.

— Es nemeloju. Es tiešām nezinu izeju. Un kā lai to rastu?

— Tev pastāvīgi ir gatavi plāni nākotnei. Tu neļauj sevi pārsteigt. Es sevi vienmēr. Kāpēc tā? ,

— Manā mūžā pārsteigumi neko labu nav devuši. Tikai ar tevi bija citādi. Tu esi pārsteigums, kas nekad nepārvērtīsies par paradumu.

Vai paliksi šonakt te?

— Palikšu te, līdz vajadzēs ņemt kājas pār pleciem un joņot uz staciju.

— Nemaz nebūs vajadzīgs. Vari paņemt taksi.

Šai naktī gulējām maz. Pamodāmies, zinājām, ka mīlam viens otru, iemigām apskāvušies, pamodāmies, runājām, mīlējām vai arī, guļot līdzās, izjutām augumu siltumu, augumu ādas noslēpumu, kas tuvina un izšķir uz mūžu. Mēs nogurām, pūlēdamies tikt tuvāk vētras, jūras un zvēru pasaules noslēpumam, mīlošo maigumam, mēs nogurām un gaidījām, gaidījām klusumu, dziļo, brūni zeltīto klusumu, kad vārdi izrunājami ar grūtībām un nav arī vajadzīgi — guļ tālu, izsvaidīti kā akmeņi pēc vētras; mēs gaidījām, un klusums atnāca, tas bija līdzās, mēs to izjutām — klusumu, kurā paši pārvērtāmies par elpu, nevis strauju, bet tikko manāmu, nedzirdamu elpu. Mēs klusumu sagaidījām, iegrimām tanī, un Nataša tūlīt ieslīga tanī, dziļi ieslīga miegā. Es ilgi nespēju aizmigt un vēroju viņu. Vēroju ar slepenu ziņkāri, ko, nesaprotu, kāpēc, jūtu pret aizmigušajiem, it kā tie zinātu kaut ko, kas man mūždien paliek apslēpts. Redzēju Natašas atraisīto seju ar garajām skropstām, ko man bija nolaupījis maģiskais miega burvis, viņa nekā vairs par mani nezināja, pagaisuši nupat vēl dvestie zvēresti, čuksti un jūsma, arī manis tur nebija, es varētu būt miris, un tāpēc nekas nemainītos; es alkaini un gandrīz vai ar šausmām vēroju svešo cilvēku līdzās, kas nu man bija pats tuvākais šai saulē, un pēkšņi atskārtu, ka pilnām mums pieder tikai mirušie, jo tie nekad nespēj pazust. Viss pārējais pulsē un mainās, pašķiras un iznirstot nav vairs tas, kas bija iepriekš. Tikai mirušie paliek uzticīgi. Un tas ir viņu spēks.

Es ieklausījos vējā, kurš šādā augstumā pastāvīgi ložņāja ap namiem. Baidījos aizmigt, dzinu prom pagātnes ēnas un vēroju Natašas seju, kurā tagad starp uzacīm bija iezagusies šaura svītriņa. Vēroju, un kādu brīdi man likās — nupat atklāšu kaut ko līdzīgu nezināmai, maigi iegaismotai telpai, par kuru man nav bijis ne jausmas. Mani pārņēma rāma laimes izjūta par plašajām tālēm. Elpu aizturējis, piesardzīgi tuvojos tām, un brīdī, kad spēru pēdējo soli, viss pagaisa, es biju aizmidzis.

XXIV

«Allaha dārzā» bija peldbaseins un daudzas mazas kotedžas, kuras varēja īrēt. Tanīs apmetās pa vienam, diviem vai vairākiem cilvēkiem. Mani novietoja tādā, kur jau bija iekārtojies kāds aktieris. Mums katram bija sava telpa, tikai vannas istaba kopīga. Tas viss atgādināja ērtu čigānu nometni. Viss bija &lt; neparasts, bet es tūlīt pat iejutos. Aktieris pirmā jā. vakarā mani aicināja pie sevis. Cienastā bija viskijs un Kalifornijas vīns, cits pēc cita ieradās aktiera paziņas. Visi jutās brīvi, kas vēlējās atsvaidzināties, lēca zaļganzili izgaismotajā baseinā. Es uzstājos Luvras bijušā eksperta lomā. Vairīdamies no liekām runām, atzinu par pareizāku arī ikdienas saskarē ar cilvēkiem palikt pie tās pašas versijas, jo, lai vai kā, Zilverss tāpēc bija mani pieņēmis.

Pirmajās dienās man nebija nekā, ko darīt. Gleznas, ko Zilverss bija izsūtījis no Ņujorkas, vēl nebija pienākušas. Es klaiņoju pa «Allaha dārzu», braucu ar Džonu Skotu — savu kaimiņu aktieri — uz liedagu un klausījos viņa pamācības par dzīvi Holivudā. Jau Ņujorkā man neatlaidīgi uzmācās nereāli-tātes sajūta — milzu valsts, kas piedalījās karā, bet no kara nekas tanī nebija manāms, karots tika puspasaules tālāk, šeit, Holivudā, tas vispār ieguva tīri literāru veidolu. Te, krūtis izgāzuši, bariem vien staigāja formās tērpti pulkveži un kapteiņi, kam nebija ne mazākās sajēgas par armiju. Tie bija filmu pulkveži, filmu kapteiņi, kinorežisori, kinoproducenti, ļaudis, no kuriem katram varēja piešķirt pulkveža pakāpi kāda nieka dēļj kas atgadās kara filmās, bet labi, ja viņi zināja kaut vai to, ka sveicinot formas cepure nav jāceļ nost. Jēdziens par karu te bija līdzīgs jēdzienam par mežonīgajiem rietumiem, un tā vien šķita, ka kara filmu'statisti arī vakaros palika savos formas tērpos, īstenība un šķietamība saplūda tik cieši, ka pārvērtās jaunā substancē, apmēram tāpat kā kapars, sakausēts ar cinku, pārvēršas par misiņu, kas izskatās pēc zelta. Tai pašā laikā Holivudā bija papilnam izcilu muzikantu, dzejnieku un filozofu — tāpat kā papilnam fantazētāju, sektantu un krāpnieku. Holivuda pieņēma visus, bet, kas laikus nepaglabās, zaudēja pats sevi, vai nu to apzinājās vai neapzinājās. Bieži lietotajam teicienam par dvēseles pārdošanu velnam te bija savs attaisnojums. Tiesa, Holivudā par misiņu kļuva vienmēr tikai kapars un cinks, kas bija par iemeslu skaļām, nemitīgām pārrunām.

Mēs sēdējām Santamonikas krastmalas smiltīs. Klusais okeāns vēla savus pelēcīgi zaļos viļņus pie mūsu kājām. Mums līdzās klaigāja bērni. Aizmugurē dēļu būdā tika vārīti omāri. Iesācēji filmu statisti pašpārliecināti soļoja šurp un turp, cerēdami, ka viņus atklās kāds talantu meklētājs vai režisora asistents. Oficiantes restorānos, kafejnīcās gaidīja, kad sitīs viņu .stunda, viņas patērēja lielā daudzumā skaistuma kopšanas līdzekļu, valkāja vai nu šauras bikses, vai īsus svārciņus. Pāri visam gūlās spēļu zāles azarta gaidas pēc lielā laimesta — dabūt lomu filmā.

— Tannenbaums?— es šaubīdamies vaicāju, pētoši vērdamies subjektā ar lielrūtainu žaketi mugurā, kā tumšs plankums viņš, aizsegdams sauli, bija izniris man acu priekšā.

— Pats personīgi,— cienīgi atsaucās nacistu lomu tēlotājs.— Jūs dzīvojat «Allaha dārzā», vai ne?

— Kā jūs. to zināt?

— Parastā emigrantu apmešanās vieta.

— Sasodīts! Un es biju pārliecināts, ka nu reiz esmu ticis no' viņiem vaļā. Jūs arī tur dzīvojat?

—Šodien pusdienas laikā iebraucu.

—Šodien pusdienas laikā! Tātad pirms divām stundām. Un jau promenējat gar Klusā okeāna krastu bez kaklasaites, ar spilgti sarkanu kaklautu, oranžas krāsas matiem, dzeltenrūtainu sporta žaketi mugurā? Visu cieņu!

— Nedrīkst zaudēt laiku. Kā redzu, jūs esat te kopā ar Skotu.

— Jūs pazīstat Skotu?

— Protams. Esmu te jau divreiz bijis. Vienreiz kā šārfīrers, otrreiz kā šturmšārfīrers. »

— Jūs taisāt karjeru straujā tempā. Tagad esat šturmbanfī-rers?

— Grupenfīrers.

— Vai uzņemšana jau sākusies?— jautāja Skots.

— Vēl ne. Sāksim nākamnedēļ. Patlaban piemērojam kostīmus.

Kostīmi, es nodomāju. Tas, ko es baidījos atcerēties un centos padzīt no saviem naksnīgajiem murgiem, te bija pārvērties par spēli. Es joprojām vēroju Tannenbaumu, un negaidot mani uz brīdi sagrāba pārmēra atbrīvotības izjūta. Acu priekšā sidrabaini pelēkā okeāna nerimtība, dzīvsudraba un svina vilnīšanās mācās virsū apvārsnim un te ērmotais cilvēks, kam pasaules katastrofa apsviedusies par kostīmu laikošanu, krāšļošanos un scenāriju, bet man šķita, ka virs galvas pašķīrusies smagu mākoņu blīva. Kas zina, es domāju, iespējams, ka pret pārdzīvoto var arī vairs neizturēties nopietni! Ja arī tas nesniegtos līdz kostīmu laikošanai un filmēšanai, bet varētu arī tik daudz — lai pagātne nekarātos virs galvas kā milzu šļūdonis, draudēdams jebkuru brīdi tevi aprakt ledus blāķī!

— Kad jūs, Tannenbaum, no turienes aizbraucāt?— es jautāju.

— Trīsdesmit ceturtaja.

Es grasījos vēl kaut ko jautāt, bet pārdomāju. Gribēju zināt,

vai viņš zaudējis tuviniekus, kas nav tikuši no Vācijas laukā, vai noslepkavoti… tā jau droši vien bija, bet to jautāt nevarēja. Es jau ari būtu gribējis zināt tikai tāpēc, lai izprastu, kā viņš tam ticis pāri, ja spēj tēlot cilvēkus, kas bijuši piederīgo slepkavas. Jautāt nebija vajadzības. Viņš tos tēloja — pietiekami skaidra atbilde.

— Labi gan, ka satiku jūs, Tannenbaum,— es sacīju.

Viņš aizdomu pilns pašķielēja uz mani.

— Mūsu attiecības jau nu nebija gluži tādas, lai mēs viens otram teiktu komplimentus,— viņš atteica.

— Es tiešām tā arī domāju,— paskaidroju viņam.

Zilverss sākumā uzsāka noslēpumainu rosīšanos, kas neko nedeva. Pēc dažām dienām viņš no tā atteicās un pārgāja tiešā uzbrukumā. Viņš ņēmās zvanīt kinostudiju īpašniekiem un režisoriem, kurus bija kādreiz iepazinis ar citu pircēju starpniecību, un aicināja uz gleznu apskati. Bet, kā jau parasti,—ļaudis, kas Ņujorkā gandrīz vai asarām acīs bija lūguši viņus apciemot, ja viņam gadoties būt Losandželosā, tagad pēkšņi tikai ar grūtībām spēja viņu atcerēties un, kad viņš aicināja paskatīties gleznas, aizbildinājās ar nevaļu.

— Velns lai parauj šos barbarus,— viņš pukojās jau nedēļu, pēc atbraukšanas.— Ja citādi nevarēs, brauksim atpakaļ uz Ņujorku. Kas tie par cilvēkiem, kas dzīvo «Allaha dārzā»?

— Tie nav pircēji,— es paskaidroju.— Ja nu, tad tikai nelieliem zīmējumiem vai litogrāfijām.

— Bada laikā velns pat mušas ēd. Mums taču līdzi divi mazi Degā zīmējumi un divi Pikaso ogles zīmējumi. Paņemiet šos darbus un novietojiet savā istabā. Sarīkojiet kokteiļu vakaru.

— Privāti vai pieskaitīt pie izdevumiem?

— Protams, pie izdevumiem. Vai jums nekas cits galvā neturas kā tikai nauda?

— Kabatā man tās nav, tāpēc jāpatur galvā.

Zilverss atmeta ar roku. Atjautības viņam nebija prātā.

— Pamēģiniet tur. Varbūt gadās noķert kādu sīku zivteli, ja jau līdakas nevar pievilināt.

Es uzaicināju Skotu, Tannenbaumu un vēl dažus — viņu paziņas. «Allaha dārzs» bija izslavēts ar saviem kokteiļu vakariem.

Skots stāstīja, ka reizēm tie ieilgstot līdz rīta gaismai. Pieklājības un joka pēc aicināju arī Zilversu. Izbrīnījies un sašutis viņš atteicās. Tāda veida izpriecas bija sīkmaņiem, zem viņa goda.

Vakars sākās daudzsološi, ieradās par desmit cilvēkiem vairāk, nekā bija ielūgti, ap desmitiem vakarā. nelūgto viesu bija vismaz divdesmit. Mani alkoholisko dzērienu krājumi izbeidzās, un mēs pārgājām citā kotedžā. Sirms, sarkanu seju cilvēks, kuru visi sauca par Ediju, pasūtīja sviestmaizes, kapātu šniceli un veselu kaudzi desiņu. Ap pulksten vienpadsmitiem biju jau tik draudzīgās attiecībās ar daudziem svešiem cilvēkiem, ka mēs uzrunājām cits citu tikai vārdos — gan, liekas, tas notika pārāk vēlu. Holivudas kokteiļu vakaros draudzība lielākoties tiek noslēgta krietni agrāk. Pusnaktī daži iekrita peldbaseinā, citi tika tur iegrūsti. To uzskatīja par izcili izdevušos joku. Dažas meičas krūšturos un biksītēs peldēja zilzaļajā, izgaismotajā baseinā. Tās bija ļoti jaunas un skaistas meitenes, un viņu rosīšanās atstāja gaužām nevainīgu iespaidu. Visai šai burzmai un kņadai piemita neparasta aizrautība. Laikā, kad Eiropā jau sen gulētu gultā, te visi, sastājušies ap klavierēm, dziedāja sentimentālas kovboju dziesmas.

Pamazām es zaudēju kontroli pār sevi. Pasaule ap mani sāka grīļoties, un es tam nepretojos. Negribēju palikt skaidrā. Es necietu naktis, kurās pamodos viens un nezināju, kur atrodos; pārāk tuvu tās saistījās ar murgu pilnajiem sapņiem, no kuriem nebija iespējams tikt vaļā. Tagad es pamazām grimu smagā un tomēr tīkamā reibumā, kurā lāgiem paplaiksnījās brūngani un zeltīti zibšņi.

Nākošajā rītā vairs nezināju, kur esmu naktī klaiņojis, kā esmu nokļuvis savā istabā. Skots ienesa skaidrību.

— Robert, jūs pārdevāt divus zīmējumus, kas te karājās,— viņš teica.— Tie bija jūsējie?

Es paskatījos visapkārt. Galva dūca. Degā zīmējumu nebija.

— Kam es tos pārdevu?— es gribēju zināt.

— Man liekas, Holtarn. Tam režisoram, kas Tannenbaumu filmē.

— Holtam? Nav ne jausmas. Debess! Tad nu gan esmu bijis pilnā!

— Mēs visi bijām pietempušies. Tas bija burvīgs vakars! Jūs, Robert, bijāt nepārspējams!

Es paskatījos uz viņu aizdomu pilns.

— Vai es uzvedos kā pēdīgais nerrs?

— Nē, tas bija Džimmijs. Kauca kā parasti tādās reizēs. Jūs turējāties gods godam. Vai tad jūs jau bijāt žvingulī, kad pārdevāt zīmējumus? To nevarēja manīt.

— Jādomā, ka biju. Neko tādu neatceros.

— Arī par čeku ne?

— Kādu čeku?

— Holts taču iedeva jums tuht čeku.

Es piecēlos un pārmeklēju kabatas. Tiešām — atradu salocītu čeku. Es ilgi to aplūkoju.

— Holts bija kā bez prāta,— stāstīja Skots.— Jūs brīnumaini runājāt par mākslu. Viņš tūlīt pat paņēma zīmējumus, tik ļoti jutās aizgrābts.

Es paturēju čeku pret gaismu. Tad sāku smieties. Biju pārdevis zīmējumus par piecsimt dolāriem dārgāk, nekā Zilverss bija tos novērtējis. -

— Tad nu gan!— es vērsos pie Skota.— Esmu pārdevis pārāk lēti.

— Tiešām? Vai, cik nejauki sanācis! Neticu, ka Holts būs ar mieru tos atdot atpakaļ.

— Nekas,— es noteicu.— Pats esmu vainīgs.

— Vai tas jums sagādā lielas nepatikšanas?

— Ne pārāk. Sods jāsaņem. Vai esmu pārdevis arī abus Pikaso?

— Ko?

— Divus citus zīmējumus.

— To es nezinu. Kā būtu ar pamērcēšanos baseinā? Ļoti noderīgi uz paģirām.

— Man nav peldbiksīšu.

Skots iznesa no savas istabas četrējas.

— Izvēlieties. Vai ēdīsiet brokastis jeb vai tūlīt jau pusdienosiet? Pulkstenis ir viens.

Es piecēlos. Laukā mani saņēma tīksmīga miera ainava. Ūdens spīguļoja; vairākas meitenes peldēja baseinam apkārt, vīrieši ērtos apģērbos, sēdēdami atzveltnes krēslos, lasīja laikrakstus, sūca apelsīnu sulu vai viskiju un slinki tērzēja. Es pazinu sirmo vīru, pie kura mēs bijām iepriekšējā vakarā. Viņš man pamāja. Trīs citi, kurus es nespēju atcerēties, arī pamāja sveicienu. Pēkšņi man bija uzradies vesels bars labsirdīgu draugu, kurus nepazinu. Alkohols izrādījās vienkāršāks saprašanās līdzeklis nekā intelekts, šķiet, ka dzīvē nav vairs nekādu problēmu, debesīs ne mākonīša un šis te zemes nostūrītis īsta paradīze, tālu prom no visiem traucēkļiem, no Eiropas melnās negaisa nakts. Tā bija pirmā iespaida ilūzija. Nav šaubu, ka arī šai paradīzē noteicējas ir čūskas, nevis tauriņi. Bet jau ilūzija bija tik pasakaina, it kā mēs būtu nokļuvuši Taiti salā, kādā Dienvidjūras idillē, un vienīgais, kas būtu jādara,— jāaizmirst pagātne un sev pielipušais slepkavīgais «es», jāatgriežas pie sākotnējā «es», viņpus rūgtās pieredzes un to gadu nejēdzībām.

Varbūt, es domāju, lēkdams zilzaļajā ūdenī, šoreiz es tiešām

tikšu vaļā no visa, kas mani vajā, un varēšu sākt no jauna, varēšu atmest atriebības domas, ko stiepju Ildzi kā akmeņiem piekrautu mugursomu.

Kad es Zilversam pasniedzu čeku, viņa īgnums pagaisa.

— Jums vajadzēja prasīt tūkstoš dolāru vairāk,— viņš pamācīja.

— Esmu prasījis par piecsimt dolāriem vairāk, nekā jūs sacījāt. Ja gribat, varu čeku atdot atpakaļ un jums atnest zīmējumus.

— Kaut ko tādu Ziiverss nemēdz darīt. Pārdots ir pārdots! Kaut vai ar zaudējumiem.

Viņš slaucījās gaiši zilā ādas dīvānā pie loga, pa kuru bija redzams šī hoteļa peldbaseins.

— Man bija interesenti par Pikaso zīmējumiem,— es sacīju.— Bet, liekas, būs labāk, ja pārdosiet tos pats. Negribu jūs iedzīt bankrotā, nepareizi iztulkodams jūsu noteiktās cenas.

Ziiverss pēkšņi pasmaidīja.

— Mīļais Ros, jums trūkst humora izjūtas. Pārdodiet zīmējumus vienā mierā. Vai tad jūs nesaprotat, ka sava nozīme ir profesionālai greizsirdībai? Jūs esat te jau kaut ko pārdevis, bet es vēl ne.

Es noskatījos uz viņu. Viņš bija holivudiskāk ģērbies nekā Tannenbaurns, un tam bija sava iezīme. Zilversam bija mugurā, protams, angļu sporta jaka, turpretī Tannenbaumam pirkta amerikāņu gatavo apģērbu veikalā. Toties Zilversa kurpes bija pārāk koši dzeltenas, kodīgi sarkanais zīda kaklauts sasiets pārāk kuplā mezglā.

Es sapratu, kurp tiek virzīta saruna,— Ziiverss negribēja man maksāt komisijas naudu. Es to arī negaidīju. Tāpēc nebrīnījos, kad viņš man ieteica drīzāk iesniegt rēķinu par izdevumiem kokteiļu vakarā.

Pēcpusdienā atnāca Tannenbaurns, lai mani aizvestu sev līdzi.

— Jūs apsolījāt Holtam šodien atnākt uz studiju.

— Ne mazākās jausmas,— es brīnījos.— Ko tik es neesmu savervelējis?

— Jūs bijāt varen labā omā. Turklāt pārdevāt Holtam divas gleznas. Un gribējāt viņam pateikt, kādā ietvarā tās iederas.

— Tās taču bija ierāmētas.

— Jūs teicāt, ka tie ir standarta ietvari. Lai viņš iegādājoties veclaiku, astoņpadsmitā gadsimta, tas padarīšot gleznas trīskārt vērtīgākas. Nāciet. Paskatieties reiz, kā izskatās studija.

— Labi.

Man galvā joprojām bija vesels juceklis. Daudz negudrodams, gāju līdzi. Tannenbaums bija atbraucis ar vecu ševroletu.

— Kur jūs iemācījāties vadīt mašīnu?— es jautāju.

— Kalifornijā. Te mašīna ir nepieciešama. Pārāk lieli attālumi. Lietotu var dabūt par dažiem dolāriem.

— Par dažiem simt dolāriem, jūs gribējāt teikt, vai ne?

Tannenbaums pamāja. Mēs izbraucām cauri vārtiem, kurus

apsargāja policisti.

— Vai tas te ir cietums?— es jautāju, kad mašīnu aizturēja.

— Blēņas. Kinostudijas policija. Uzmana, lai te nesaplūst ziņkārīgo pūļi un darba meklētāji.

Mēs pabraucām garām zeltraču ciematam. Tad pa tādu kā Mežonīgo Rietumu ielu ar to krodziņiem. Tad sekoja deju halle. Bija savādi noskatīties uz visu šo butaforiju zem skaidrajām debesīm. Vairums bija tikai namu fasādes, tāpēc radās iespaids, it kā nami būtu īstā karā pamatīgi sašaudīti un sabombardēti.

—Šie ir laukumi filmēšanai ārā,— paskaidroja Tannenbaums.— Te tiek uzņemtas simtiem kovboju un Mežonīgo Rietumu filmas — allaž ar līdzīgiem sižetiem. Dažreiz pat nemaina aktierus. Neviens to nemana.

Mēs apstājāmies pie milzum liela paviljona. Ar melniem burtiem daudzās vietās bija uzkrāsots: «5. studija». Virs durvīm dega sarkana spuldzīte.

— Brītiņš jāpagaida,— sacīja Tannenbaums.— Notiek uzņemšana. Kā jums te patīk?

— Labi,— es teicu.— Mazliet atgādina cirku un čigānu taboru.

Pie 4. studijas kavējās daži kovboji, vīrieši un sievietes senlaiku apģērbos — garas kleitas, vizītsvārki, bārdas un cepures ar platām, nokarenām malām. Gandrīz visi bija nogrimēju-šies, kas saules gaismā izskatījās diezgan neparasti. Bija redzami zirgi, kāds šerifs, kurš dzēra kokakolu.

Sarkanā spuldze virs 5. studijas durvīm nodzisa, un mēs iegājām iekšā. Pirmajā brīdī pēc spožās āra gaismas es neko nespēju saskatīt. Tad sastingu. Kādi divdesmit esesieši nāca man virsū. Daudz negudrodams, apsviedos, lai bēgtu, un uzgrūdos virsū Tannenbaumam, kurš nāca aiz manis.

— Filma,— viņš teica.— Diezgan reāli, vai ne?

— Ko?

— Labi nostrādāts, es saku.

— Jā,— es ar grūtībām novilku un brīdi vilcinājos, šaut viņam pa ausi vai nešaut.

Pāri esesiešu galvām aizmugurē redzēju sargtorni un līdzās dzeloņstiepļu žogu. Manīju, ka dziļi un svelpjoši velku elpu.

— Kas noticis?— jautāja Tannenbaums.— Nobijāties? Bet jūs taču zinājāt, ka es tēloju antifašistu filmā.

Es pamāju un centos nomierināties.

— Biju aizmirsis,— es teicu.— Pēc vakardienas. Galva nav vēl gluži skaidra. Kas tur par brīnumu.

— Protams, protams! Man vajadzēja jums atgādināt.

— Kāpēc? Mēs taču esam Kalifornijā,— es teicu, joprojām mēlei metoties.— Tas bija tikai pirmajā brīdī.

— Skaidrs, skaidrs. Man fapat būtu. Pirmoreiz tā arī gadījās. Bet tad pamazām, protams, pieradu.

— Ko? ' . -

— Es saku — pie tā pierod,— Tannenbaums atkārtoja.

— Tiešām?— es jautāju.

— Kā tad!

Es pagriezos un paskatījos uz ienīstajiem formas tērpiem. Jutu, ka man sagriežas dūša. Mani sagrāba bezjēdzīgs, aizsprostots niknums. Neredzēju neko, kur varētu to izlādēt. Tagad mānīju, ka šie esesieši runāja angļu valodā. Tomēr satraukums nenorima. Niknums pamazām pagaisa, bailes saplaka, bet palika sajūta, it kā es būtu pārcietis smagu lēkmi. Sāpēja visi muskuļi.

— Redz, kur Holts!— iesaucās Tannenbaums.

— Jā!— es atsaucos, nespēdams novērst acis no koncentrācijas nometnes dzeloņstieplēm.

— Hello, Robert!— Holtam bija galvā mednieka cepure un kājās gamašas. Mani nepārsteigtu, ja ieraudzītu viņam pie krūtīm kāškrustu. Vai dzeltenu zvaigzni.

— Nezināju, ka esat jau sākuši uzņemšanu,— sacīja Tannenbaums.

— Tikai kopš divām stundām, šodien pēc pusdienām. Šodienai pietiks. Kā būtu ar glāzīti skotu viskija, Robert?

Es atvairot pacēlu roku.

— Vēl ne, pēc vakardienas.

— Tieši tāpēc. Velnu var izdzīt tikai ar belcebulu, tas ir pats labākais.

— Tiešām?— es izklaidīgi iejautājos.

— Pārbaudīts līdzeklis!— Hoits uzplāja man pa plecu.

— Var jau būt,— es teicu.— Lai iet!

— Tā ir pareizi.

Mēs iznācām no studijas un pagājām garām dažiem pārrunās iegrimušiem esesiešiem. Aktieri kostīmos — es teicu sev un vēl joprojām nespēju to pilnām aptvert. Tad saņēmos.

— Tam puisim tur,— es teicu, norādīdams uz aktieri šārfī-rera ietērpā,— nav īstā cepure.

— Vai tiešām?— Holts satraucās.— Vai esat pārliecināts?

— Jā, esmu pārliecināts. Diemžēl.

— Tās tūlīt jāpārbauda,— sacīja Holts jaunam cilvēkam ar zaļām brillēm.— Kur ir konsultants kostīmu jautājumos?

— Sameklēšu.

Konsultants, es domāju. Tur šie vēl slepkavo, te pārvērtušies statistos. Bet vai visos šajos vienpadsmit divpadsmit asiņainajos gados tā nav bijusi statistu sacelšanās^ kas sadomājuši tēlot varoņus un kā bija, tā palika tikai slepkavu banda?

— Kas jums ir konsultants?— es jautāju.—īsts nacists?

— Noteikti nezinu,— atteica Holts.— Katrā ziņā speciālists. Velns ar ārā, ja mums vienas nieka cepures dēļ vajadzēs vēlreiz uzņemt visu skatu!

Mēs iegājām ēdamtelpā. Holts pasūtīja viskiju un sodu. Mani nepārsteidza apkalpojošo meiteņu koptais skaistums. Laikam jau visas tīkoja, lai tiktu atklātas.

— Es gribēju jums vēl pajautāt par Degā zīmējumiem,— Holts mazliet vēlāk ieminējās.— Tie taču ir īsti, vai ne? Neņemiet ļaunā, bet ir dzirdēts, ka esot bez sava gala viltojumu.

— Nav ko ņemt ļaunā, Džo. Jums ir tiesības zināt visu precīzi. Zīmējumiem nav mākslinieka pašrocīgā paraksta, tikai sarkans zīmogs ar Degā vārdu. Tas jūs laikam mulsina?

Holts pamāja.

— Sarkanais zīmogs ir mākslinieka darbnīcas zīmogs. Zīmējumi atrasti pēc Degā nāves un tad apzīmogoti. Ir speciāla literatūra ar reprodukcijām. Misters Zilverss, kurš ir atbraucis kopā ar mani, to jums labprāt parādīs. Kāpēc jūs viņu neapciemojat? Vai esat te atbrīvojies?

— 6ūšu brīvs pēc stundas. Bet es jums ticu, Robert.

— Es bieži neticu pats sev, Džo. Satiksimies pulksten sešos «Beverly — Hills» hotelī? tad varēsiet pats pārliecināties. Bez tam Zilverss izsniegs jums pirkuma apstiprinājumu ar garantijas rakstu. Kā jau tas piederas.

— Labi.

Zilverss mūs sagaidīja, sēdēdams uz tā paša gaiši zilā dīvāna. Nekas neliecināja, ka viņa brauciens uz Holivudu sagādājis līdz šim tikai neveiksmi. Viņš izturējās augstprātīgi un lika man izgatavot dokumentu, kas apstiprina zīmējumu pirkšanu pēc mākslinieka nāves, pievienoja tam garantijas rakstu un abu zīmējumu fotogrāfijas.

— Jums abi darbi tikpat kā uzdāvināti,— viņš plātīgi paskaidroja.— Misteram Rosam, manam līdzstrādniekam no Luvras, nav ar pārdošanu patiesībā nekāda sakara. Biju minējis viņam savu iepirkšanas cenu. Tāpēc notikusi pārskatīšanās. Viņš nezināja, ka tā nav pārdošanas cena, un pārdevis jums par to cenu, kādu es pats pirms gada biju samaksājis. Ja es tagad gribētu nopirkt šos Degā darbus, man vajadzētu vismaz par piecdesmit procentiem vairāk maksāt.

— Vai jūs gribat darījumu anulēt?— jautāja Holts.

Zilverss atmeta ar roku.

— Pārdots ir pārdots. Gribēju tikai jūs apsveikt. Jūs esat tos sevišķi izdevīgi dabūjis.

Zilverss kļuva laipnāks un pasūtīja kafiju ar konjaku.

— Man ir priekšlikums,— viņš teica.— Es nopirktu no jums abus zīmējumus ar divdesmit procentu uzcenojumu atkal atpakaļ, protams, ja esat ar mieru. Tūlīt pat.— Un viņš bāza roku kabatā, kā grasīdamies izvilkt čeku grāmatiņu.

Es saspringti gaidīju, kā Holts reaģēs uz šo muļķu ķeršanas triku. Viņš reaģēja pareizi. Paskaidroja, ka pircis zīmējumus tāpēc, ka tie viņam patikuši. Gribot tos paturēt. Gluži otrādi, viņš gribot izmantot priekšrocību, kādu es viņam esot naktī iedevis uz abiem Pikaso zīmējumiem, un ari tos nopirkt.

Es pārsteigts viņu uzlūkoju; nevarēju atcerēties ne par kādām priekšrocībām, bet Holta acīs likās paspīdam alkatīga dzirksts, arī viņam netrūka veikalnieciskas attapības.

— Priekšrocība?— jautāja Zilverss.— Vai jūs tādu devāt?

Centos attapībā neatpalikt. Par priekšrocībām runas nebija.

Holts laikam stāsta niekus. Cerams, ka cenu, par kuru naktī bija runa, viņš vairs neatminas.

— Pareizi,— es teicu.— Priekšrocība. Līdz šovakaram.

— Un par cik?

— Seši tūkstoši dolāru.

— Par vienu?— jautāja Zilverss.

— Par abiem,— atbildēja Holts.

— Vai tā ir?— Zilverss skarbi noprasīja.

Es nokāru galvu. Tas bija par diviem tūkstošiem vairāk, nekā Zilverss bija noteicis par abiem zīmējumiem.

— Tā ir,— es atbildēju.

— Jūs mani izpostāt, Rosa kungs,— Zilverss pārsteidzoši maigi aizrādīja.

— Mēs bijām daudz dzēruši,— es taisnojos.— Neesmu tā radis.

Holts smējās.

— Reiz iedzeris es zaudēju spele divpadsmit tūkstošus dolāru,— viņš teica.— Tā bija laba mācība.

Kad Zilverss izdzirda vārdus «divpadsmit tūkstošus dolāru», viņa acis iedzirkstījās tāpat kā pirmīt Holtam.

— Lai tā būtu arī jums mācība, Ros,— viņš teica.— Jūs nu reiz esat zinātnieks, nevis darījumu cilvēks. Jūsu valstība ir muzeji!

Es neviļus sarāvos.

— Var jau būt,— noteicu un raudzījos laukā pa logu zilgajā vakarā, kur vēl skraidelēja balti ģērbtie tenisa spēlētāji. Peldbaseins bija tukšs, toties pie maziem, apaļiem galdiņiem sēdēja daudz cilvēku un dzēra kaut ko atspirdzinošu, līdzās bārā skanēja apslāpēta mūzika. Mani pēkšņi sagrāba tik nerimtīgas ilgas pēc Natašas, pēc bērnības, pēc senaizmirstiem jaunības sapņiem un tā iesāpējās sirds par izpostīto mūžu,, ka likās — tas nav vairs izturams. Izmisīgi sapratu, ka nekad vairs netikšu vaļā no pagātnes un, pakļaujoties drūmajai bezjēdzības likumībai, vajadzēs, arī atlikušās mūža dienas tāpat ļauties postam. Glābiņa nebija, tā es jutu, un viss, uz ko vēl varēja cerēt, bija šī oāze, bezvējš, kaš man te novēlēts, kamēr pasaules katastrofālais kalnu nobrukums slīdēja arvien tuvāk bezdibenim. Jā, es gribēju šo atelpu līdz mielēm izbaudīt, līdz sāpēm izjust šo klusumu, īslaicīgo dāvanu, jo ar nežēlīgu likteņa ironiju tā izbeigsies tad, kad pasaule uzelpos un sāks rosīties miera un uzvaras svētku svinēšanai, tad sāksies mans paša vientuļais karagājiens, kas beigsies ar manis bojāeju, bet atteikties no tā es nevaru.

— Nu labi, mister Holt,— sacīja Zilverss, nevērīgi bāzdams otro čeku ka.batā.— Atļaujiet jūs vēlreiz apsveikt! Jums paveicies ar izcilu sākumu labai gleznu kolekcijai. Četri divu lielu meistaru zīmējumi! Pie gadījuma parādīšu jums dažus Pikaso pasteļus. Patlaban man nav vairs laika. Esmu ieaicināts uz vakariņām. Jau izplatījusies ziņa par manu ierašanos. Vai arī, ja mums te neiznāks satikties, tad varbūt kādreiz Ņujorkā.

Klusībā es viņam domās aplaudēju. Zināju, ka viņam nav nekāda uzaicinājuma vakariņās. Bet zināju arī — Holts tagad sagaida, ka Zilverss centīsies iegrūst kādu dārgāku gleznu. To zināja ari Zilverss un tāpēc no šāda gājiena atteicās. Tas savukārt pārliecināja Holtu, ka noslēgts izdevīgs darījums. Tagad, kā Zilverss mēdza teikt, pircējs bija «nogatavojies».

— Nenokar degunu, Robert,— Džo mani mierināja.— Rītvakar aiziešu pakaļ zīmējumiem.

— Labi, Džo.

XXV

Nedēļu vēlāk pie manis atnāca Tannenbaums.

— Mēs pārbaudījām konsultantu, kuru bijām pieaicinājuši mūsu filmai, Robert. Uz viņu nevar .paļauties. Nav diez cik zinošs, Holts viņam vairs neuzticas. Neuzticas vairs arī scenāristam; tas nekad nav bijis Vācijā. Jaukas lietiņas. Un viss jūsu dēļ,— Tannenbaums sarūgtināts vaimanāja.— Jūs taču esat tas, kurš to visu ievārīja! Jūs ar savu piezīmi par šārfīrera cepuri. Ja tās nebūtu, Koltam nekādas aizdomas nerastos!

— Labi. Aizmirstiet, ko es teicu.

— Kā lai to izdara? Mūsu konsultants jau ir izmests.

— Pieņemiet citu.

— Tāpēc jau esmu te! Holts mani atsūtīja. Grib ar jums parunāt. *

— Blēņas! Neesmu padomdevējs pat antinacistu filmām.

— Esat gan! Kurš tad vēl? Kur te vēl būtu kāds, kas zina, kāda izskatās koncentrācijas nometne?

Es palūkojos uz viņu.

— Kā tas saprotams?

— Katrs taču zina. Ņujorkā, es gribu teikt. Mūsu aprindās. Jūsu paziņas, pavisam konkrēti runājot.

— Nu un tad?

— Robert, Holtam nepieciešama palīdzība. Viņš gribētu jūs par konsultantu.

Es sāku smieties.

— Jūs esat traks, Tannenbaum.

— Viņš maksā pieklājīgi. Un galu galā viņš uzņem antifašis-tisku filmu. Tas ir arī jūsu interesēs.

Redzēju, ka Tannenbaums tikai tad spēs mani kaut cik saprast, ja es mēģināšu mazliet sevi atklāt. To darīt man nebija ne mazākās vēlēšanās. Viņš to neapjēgtu. Viņam bija cits domāšanas veids nekā man. Viņš gaidīja miera iestāšanos, lai varētu atkal vienā mierā dzīvot Vācijā vai Amerikā; es gaidīju mieru, lai gūtu iespēju atriebt.

— Negribu neko zināt par filmām ar nacistiem,— es strupi attraucu.— Manuprāt, tie nav cilvēki, par kuriem būtu jāraksta scenāriji. Manuprāt, tie ir cilvēki, kas jāgalina nost. Un tagad lieciet mani mierā. Vai esat Karmenu jau manījis?

— Karmenu? Jūs domājat Kāna draudzeni?

— Es domāju Karmenu.

— Kas man daļas gar Karmenu?! Man ir rūpes par mūsu filmu! Vai negribat vismaz satikties ar Holtu?

— Nē,— es atbildēju.

Vakara saņemu vēstuli no Kāna.

«Dārgais Robert,» viņš rakstīja. «Vispirms nepatīkamo: Gre-fenheims miris. Liela deva miega zāļu. Ar Šveices starpniecību dabūjis zināt, ka viņa sieva Berlīnē aizgājusi bojā. Amerikāņu uzlidojuma laikā. Šī ziņa viņu satriekusi. Ka tas bijis amerikāņu uzlidojums, viņš nav vis uztvēris kā liktenīgu nejaušību, bet velnišķīgu ironiju. Klusi un padevīgi šķīrās no dzīves. Jūs varbūt vēl atceraties mūsu pēdējo sarunu par labprātīgu nāvi. Grefen-heims apgalvoja, ka dzīvniekiem pašnāvība esot sveša, jo tie nezinot, kas ir izmisums. Un bija tais ieskatos, ka brīvprātīga nāve esot neatsverama likteņa dāvana, jo dodot iespēju izbeigt ellišķīgo gara spīdzināšanu. Viņš to izdarīja. Tur nav vairs nekā, ko piebilst. Viņam viss noslēdzies. Mēs vēl dzīvojam, mūs tas vēl sagaida, vienalga, kā mēs to nosaucam,— vecums, nāve vai pašnāvība.

Par Karmenu nekādu ziņu. Viņa ir pārāk laiska, lai rakstītu. Nosūtu Jums viņas adresi. Paskaidrojiet viņai, ka pats labākais būtu atgriezties. A

Uz redzēšanos, Robert. Brauciet labi drīz atpakaļ. Mūsu pats grūtākais laiks vēl tikai būs! Tad, kad acīm pavērsies tukšums un sabruks pat ilūzijas par atriebību. Sagatavojieties, palēnām uz to, lai trieciens nebūtu pārāk negaidīts. Mēs neesam vairs tik izturīgi pret triecieniem. It īpaši tādiem, ko saņemam nevis no gaidītās, bet gluži citas puses. Ne tikai laimei ir savas iespēju robežas, arī izmisumam. Reizēm domāju par Tannenbaumu, grupenfīreru uz ekrāna. Iespējams, ka šis ēzelis ir pats viedīgā-kais no mums visiem. Servus, Robert!»

Es braucu pēc adreses, ko Kāns man bija iedevis. Tas bija mazs, nožēlojams bungalo Vestvudā. Durvju priekšā auga daži apelsīnu koki, aiz mājas dārzā kladzināja vistas. Karmena zvilnēja guļamkrēslā. Viņai mugurā bija cieši piegulošs peldkostīms, un man likās nesaprotami, kāpēc Kāns bija pārliecināts, ka viņa Holivudā negūs panākumus. Karmena bija pati skaistākā meitene, kādu man jebkad gadījies redzēt. Nekāda blāva gaišmate, bet traģiska parādība, kuru redzot elpa aizraujas.

— Paskat, Roberts,— viņa sacīja bez izbrīnās, pēc tam kad es biju viņu piesardzīgi pamodinājis.— Ko jūs te darāt?

Pārdodu gleznas. Un jūs?

Kāds idiots noslēdza ar mani līgumu. Neko nedaru. Ļoti ērti.

Es uzaicināju viņu paēst pusdienas. Viņai lāgā negribējās, teica, ka saimniece labi gatavojot. Es šaubīdamies noskatījos uz nevīžīgo, sarkanmataino saimnieci. Uz viņu raugoties, nez kāpēc bija jādomā par kotletēm, Vīnes desiņām, konservētiem dārzeņiem.

— Olas ir svaigas,— paskaidroja Karmena, norādīdama uz vistām.— Lieliskas omletes!

Man tomēr izdevās viņu pierunāt paēst kopā ar mani restorānā «Brown Derby'»•

— Stāsta, ka tur esot pilnum pilns ar kinozvaigznēm,— es centos viņu iekārdināt.

'•— Tās jau ari nevar vienlaikus notiesāt vairāk par vienu maltīti.

Es gaidīju, kamēr Karmena ģērbās. Viņas gaita bija tik bibliski cēla, it kā visu mūžu būtu nesusi uz galvas grozus. Es nespēju Kānu saprast, nespēju saprast, kāpēc viņš nav Karmenu jau sen apprecējis un kopā ar viņu devies kā ceļojošais radiouztvērēju aģents pie eskimosiem — tiem, kā biju lasījis, ir cits iemīļots sieviešu tips.

Kad taksometrs apstājās «Brown Derby» durvju priekšā, mani sāka krimst sirdsapziņa. Ievēroju, ka vīrieši zīda uzvalkos, pamanījuši Karmenu, saspringa.

— Acumirklīti,— es teicu.— Paskatīšos, vai ir vēl kāda brīva vieta.

Karmena palika ārā gaidām. Restorāns ņudzēt ņudzēja no pavedinātājiem, taču pāris brīvu galdiņu vēl būtu.

— Viss aizņemts,— es teicu, iznācis laukā.— Diemžēl. Vai jums būtu kādi iebildumi, ja mēs pameklētu klusāku vietu?

— Ne mazāko. Man patiktu pat labāk.

Mēs iegājām kādā mazā, tumšā un patukšā restorānā.

— Kā jums patīk Holivudā, Karmen?— es jautāju.— Vai nav daudz garlaicīgāk nekā Ņujorkā?

Viņa pacēla uz mani savas brīnumskaistās acis.

— Neesmu par to vēl padomājusi.

— Man te liekas pretīgi un garlaicīgi,— es meloju.— Būšu priecīgs, kad tikšu prom.

— Galvenais, kā cilvēks jūtas. Ņujorkā man nebija neviena patiesa drauga. Te ir mana saimniece. Mēs brīnišķīgi saprotamies. Runājam par visu ko. Un tad vēl man patīk vistas. Tās nemaz nav tik dumjas, kā daudzi domā. Ņujorkā es nekad nebiju redzējusi nevienu dzīvu vistu. Te es zinu katras vārdu un, kad saucu, tās nāk. Nu, un apelsīni! Vai tas nav brīnišķīgi, ka tos tāpat vien var raut no koka un ēst?

Man pēkšņi kļuva skaidrs, kas saistīja Kānu pie viņas. Tā nebija tikai naivitāte un valdzinājums, kas pārsteidzoši, ar nepārprotami primitīvu aprobežotību ietekmēja tik aktīvu intelektuāli, kāds bija Kāns ar savu neizsīkstošo enerģiju. Tas bija vēl ari — iespējams, pašam neapzinoties,— Karmenas vientiesīgās pasaules pirmatnējais miers un pirmatnējā skaidrība, kas, ietērpta tik krāšņā apvalkā, nezin vai nu gluži tik skaidra varēja būt. Var iedomāties idillisku margrietiņām un prīmulām apaugušu pļavu apdzisuša vulkāna pakājē, bet ne Saksijas puišus ar sirdsšķīstiem nodomiem dziedam himnas savā ciematā.

— Kā jūs dabūjāt manu adresi?— jautāja Karmena, skrubinādama vistas stilbu.

— Kāns man atrakstīja. Jums ne?

— Atrakstīja,— Karmena košļādama atteica.— Nevaru saprast, ko lai viņam raksta. Viņš ir tik sarežģīts.

— Aizrakstiet kaut ko par savām vistām.

— To viņš nesapratīs.

— Es gan pamēģinātu. Uzrakstiet tāpat kaut ko. Viņš noteikti priecāsies, saņemdams no jums kādu ziņu.

Viņa pakratīja galvu.

— Ar manu saimnieci t^s būtu pavisam viegli. Kāns ir tik neaptverams. Es viņu nekad nesaprotu.

— Kā veicas ar filmēšanos, Karmen?

— Lieliski. Saņemu naudu, un man nekas nav jādara. Simt dolāru nedēļā! Kur vēl tā var dabūt? Pie Frīslendera saņēmu sešdesmit un vajadzēja visu dienu strādāt. Turklāt tas nervozais sātans nemitīgi bļaustījās, ja es kaut ko aizmirsu. Un Frīslendera kundze mani necieta. Nē, te man patīk.

— Un Kāns?— pēc pārdomu brīža es jautāju, lai gan jau zināju, ka veltīgi.

— Kāns? Tam es neesmu vajadzīga.

— Varbūt tomēr.

— Kāpēc? Lai laizītu saldējumu un blenztu uz ielu? Nekad nevar saprast, par ko ar viņu lai runā.

— Un tomēr jūs esat viņam vajadzīga, Karmen. Vai jūs negribētu atgriezties?

Viņa raudzījās manī ar savām traģiskajām acīm.

— Atpakaļ pie Frīslendera? Tam jau ir cita sekretāre, kuru viņš var dresēt pēc sirdspatikas. Es būtu traka! Nē, ņē, palikšu te, kamēr vien studija būs tik stulba un maksās man par neko.

Es paskatījos uz Karmenu.

— Kā īsti sauc jūsu režisoru?— es piesardzīgi apjautājos.

— To? Silvio Kolemans. Esmu viņu tikai reizi minūtes piecas redzējusi. Jocīgi, vai ne?

— Esmu dzirdējis, ka tā notiek diezgan bieži,— es nomierinājies teicu.— Tas ir pat likumsakarīgi.

Es domāju par Kāna vēstuli. Tā mani satrauca. Nevarēju lāgā gulēt un gaidīju atkal uzbrūkam savus ļaunos murgus. Gaidīju jau tonakt, kad biju iepriekš redzējis esesiešu filmu, taču man par izbrīnu es tad gulēju mierīgi. Tagad, to visu apsvērdams, secināju, ka spēcīgo pārdzīvojumu sākumā bija apslāpējis smieklīgais kostīmu uzvedums un beigās vairs palika tikai kauns par tik histērisku reakciju. Es domāju par satricinājumu, ko vēstulē bija pieminējis Kāns. Šai naktī nopratu, ka nevajag tik vētraini reaģēt, jāsaglabā spēki vēlākam laikam, kad pār mani sagrūs īstenība. Iespējams, ka te, Holivudā, dota iespēja sevi pie tā pieradināt. Varbūt varēšu tik ļoti pie tā pierast, ka mazie, neīstie likteņa sitieni, kas vēl gaidāmi, iedarbosies pretēji, jo tie pagaisīs smieklīgajā. Man jāsaņemas, lai nepārvērstos par atkailinātu nervu kamolu, kas zaudē galvu, jau ieraugot formas tērpu. Tāds secinājums man radās agrā rīta stundā, kad vēl pidžamā staigāju zem augstajām, svešajām debesīm un šalcošajām palmām ap peldbaseinu — savdabīgs un dīvains secinājums, bet varbūt vienīgais pareizais atrisinājums.

Tannenbaums ieradās ap dienas vidu.

— Ko jūs īsti jutāt, kad pirmo reizi piedalījāties filmā, kur darbojas nacisti?— es jautāju.

— Naktīs nevarēju aizmigt. Bet tad pieradu. Tas ir pats vienkāršākais.

— Jā,— es piekritu.— Tā tas ir.

— Citādi būtu, ja es tēlotu kādā pronacistu filmā. Tas, protams, ir izslēgts. Domāju, ka kaut kas tāds nemaz arī vairs nevar gadīties. Pēc tā, kas ticis par šiem neliešiem zināms.— Tannenbaums sakārtoja savu sarkanapmaloto mutautiņu sporta jakas kabatiņā.—Šorīt Kolts runāja ar Zilversu. Zilversam nav iebildumu, ja jūs priekšpusdienās būsiet pie mums konsultanta amatā. Viņš teica, ka jūs esot viņam nepieciešams galvenokārt pēcpusdienās un vakaros.

— Vai Holts jau paguvis mani no viņa nopirkt?— es jautāju. — Tā Holivudā mēdzot notikt ar kinozvaigznēm.

' — Protams, ne. Viņš tikai apprasījās, jo jūs esat viņam nepieciešams. Bez jums mums Holivudā nav neviena, kurš bijis koncentrācijas nometnē.

Es sarāvos.

— Vai Zilverss par šo atļauju pārdeva viņam kādu eļļas gleznu?

— To es nezinu. Holts vakar apskatīja Zilvērsa gleznas. Tās viņam ļoti patika.

Holtu es ieraudzīju zaļās sporta biksēs dienas vidus saules apmirdzētu soļojam ap peldbaseinu. Viņam mugurā bija raibs

Havajas krekls, apdrukāts ar dienvidu ainavām. Pamanījis mani, viņš jau no tālienes sāka māt ar abām rokām.

— Hello, Robert! v

— Hello, mister Holt!

Viņš paplāja man pa plecu — ciest nevaru kaut ko tādu.

— Vēl arvien pukojaties to pāris mazo zīmējumu dēļ? Gan jau to nokārtosim.

Es viņu nepārtraucu. Tad beidzot viņš atklāja sava nāciena iemeslu. Viņš gribēja, lai izskatu manuskriptu, vai tur nav aplamības, un tad vēl lai esmu tāds kā konsultants kostīmu un uzveduma jautājumos, tā novēršot iespējamās kļūmes.

— Tie ir divi dažādi uzdevumi,— es teicu.— Kas būs, ja scenārijs izrādīsies nederīgs?

— Tad rakstīsim to no jauna. Bet vispirms izlasiet.— Holts slaucīja sviedrus.— Tikai ātri. Mēs gribam rīt sākt uzņemt svarīgākos skatus. Vai varat šodien pavirši pārlasīt scenāriju?

Es neatbildēju. Holts izvilka no portfeļa scenāriju.

— Simt trīsdesmit lappuses,— viņš teica.— Darbs divām trim stundām.

Es aplūkoju dzeltenos aktu vākus. Biju neizpratnē, bet tad saņēmos..

— Piecsimt dolāru,— sacīja Holts.— Par atsauksmi pāris lappusēs.

— Tas ir ļoti korekti,— mudināja Tannenbaums.

— Divi tūkstoši,— es teicu. Ja jau sevi pārdevu, tad gribēju ar to samaksāt visus parādus un vēl kaut cik atlicināt.

Holts gandrīz vai apraudājās.

— Neiespējami,— viņš paskaidroja.

— Labi,— es atteicu.— Man arī tā labāk. Sasodīti nepatīkami atcerēties to laiku, varat man ticēt.

— Tūkstoti,— atbildēja Holts.— Tikai jums.

— Divi tūkstoši. Kas nu tā par naudu cilvēkam ar impresionistu kolekciju!

— Tas nav korekti,— sacīja Holts.— Nemaksāju jau es,* maksā studija.

— Jo labāk.

— Tūkstoš piecsimt,— zobus sakodis, Holts nošņācās.

— Un trīssimt dolāru nedēļā par konsultāciju.

— Labi,— es piekritu.— Un mašīnu, kamēr būšu konsultants. Bez tam prasība, lai pēcpusdienas man būtu brīvas.

— Tas tik ir līgums!— iesaucās Tannenbaums.— Kā kinozvaigznei.

Holts likās to nedzirdam. Viņš zināja, ka esmu informēts par kinozvaigžņu honorāru.

— Labi, Robert,— viņš apņēmīgi noteica.— Atstāšu manuskriptu jums. Ķerieties klāt. Laika maz.

—Ķeršos klāt, tiklīdz man būs rokā tūkstoš dolāru avansa, Džo,— es draudzīgi paskaidroju.

— Ja jūs būsiet manā rīcībā tikai pusi dienas, man, protams, vajadzēs algu samazināt,— paziņoja Zilverss. — Teiksim, uz pusi. Tas būtu korekti, vai jums arī tā neliekas?

— Vārdu «korekti» esmu šodien jau vairākas reizes dzirdējis,— es sacīju,— un katrreiz tad, kad tas nemaz neiederas.

Zilverss izstiepa kājas uz gaiši zilā dīvāna.

— Es uzskatu savu priekšlikumu ne vien par korektu, bet arī par cēlsirdīgu. Dodu jums iespēju kādā citā pasākumā labi nopelnīt. Es nevis atlaižu jūs, bet samierinos ar to, ka tikai gadījuma pēc strādāsiet pie manis. Jums vajadzētu būt man pateicīgam.

— Diemžēl tāds neesmu vis,— es paskaidroju.— Labāk atlaidiet mani pavisam. Ja gribat, varam noslēgt kompromisa līgumu: zemāku algu un līdzdalību darījumos.

Zilverss nolūkojās uz mani kā uz neredzētu kukaini.

— Vai jums ir kāda sajēga biznesā!— viņš nicīgi izmeta.— Ar komisijas naudām cietīsiet badu.

Viņš satraucās katrreiz, ja kāds šaubījās, ka gleznu pārdošana prasa dievišķīgu ģenialitāti.

— Es cenšos jūsu labā, lai jūs dabūtu kādu darbu pie filmām, un jūs…

— Mister Zilvers,— es viņu mierīgi pārtraucu.— Nevajag. Jūs taču negrasāties pārdot man, bet manam klientam Holtam. Man nav iebildumu, ka jūs Holtam šo pasākumu apskaidrojat kā lielu pretimnākšanu, un esmu pārliecināts, ka viņš ar pateicību pirks ari turpmāk. Negribu tikai, lai mani pašu spiestu būt pateicīgam tur, kur drīzāk pateicīgam vajadzētu būt jums. Lieliski, ka esat mani iemācījis saprast — katra uzcītīga biznesmeņa cēlākais mērķis ir ne vien klientam ādu nodīrāt, bet vēl viņu pārliecināt, ka jābūt par to pateicīgam. Jūs esat dižs meistars šai mākslā, bet. pasaudzējiet mani no tā.

Zilversa seja pēkšņi likās sakritusi. īsā laika sprīdī viņš kļuva par gadiem divdesmit vecāks.

— Tā,— viņš klusi noteica,— lai es jūs pasaudzēju. Un kas man tiek no dzīves? Jūs par manu naudu priecājaties kokteiļu vakaros, esat divdesmit piecus gadus jaunāks par mani, es kā vecs zirneklis tupu šai hotelī un gaidu klientus. Es pamācu jūs kā paša dēlu, un jūs dusmojaties, ja es mazliet paasinu gar jums savus nogurušos ilkņus! Vai tad es nedrīkstu vairs nemaz pajokot?

Es cieši ;viņā noskatījos. Man bija pazīstami viņa triki ar miršanu, vargšanu un nenovēršamo patiesību, ka neviens nevarot paņemt līdzi viņsaulē pat vismazāko glezniņu. Tad jau esot labāk to pārdot te zemes virsū simpātiskam klientam, kaut arī ar zaudējumu, cik nu vairs tā laika atlicis. Man pašam bija gadījies noņemties ar zāļu pudelītēm, kad Zilverss gurdens un bāls — viņa uzticamā sieva bija mazliet piepalīdzējusi ar grimu — gulēja gultā, ģērbies zilos rītasvārkos, lai «ar zaudējumu» pārdotu Teksasas naftas miljonāram atbaidošu gleznu ar tanī attēlotu milzīga auguma beigtu žokeju uz zirga. Tā bija mana iedoma — Zilversa parastos, sarkanos rītasvārkus nomainīt pret ziliem, jo zilie vēl vairāk pasvītroja slimīgo'bālumu. Es divas reizes pārtraucu viņa sarunu ar pircēju, nesdams zāles, kas bija vodka, arī to es ieteicu, nevis Zilversa plānoto viskiju, jo viskiju labs teksasieša deguns saostu jau no divdesmit metru attāluma. Un beigās Zilverss man mirēja balsī nodiktēja pirkšanas—pārdošanas līgumu, šai darījumā nopelnīdams divdesmit tūkstošus dolāru. Kad izdzirdu nosaucam šo summu, man mēmā protestā iepletās acis, bet tūdaļ padevīgi pamāju ar galvu. Visus šos Zilversa trikus, kuros viņš bija nepārspējams un kurus viņš sauca par «radošu miglas pūšanu», es pazinu, bet šādu sarūgtinājuma pieskaņu balsī vēl nebiju dzirdējis, tāpat kā nebiju manījis tādas patiesa pārguruma pēdas sejā.

— Vai šejienes klimats jums neder?— es jautāju.

— Klimats! Beidzos nost aiz garlaicības! Vai varat iedomāties, garlaicības mākts, paaicinu meitēnu, ar kuru iepazinos pie peldbaseina, gaišmati, skaistu, gluži pieņemamu, deviņpadsmit gadus vecu, te jābūt ļoti uzmanīgam ar meiteņu gadiem, tādi cālēni apgalvo, ka ir pilngadīgi, bet aiz durvīm jau uzglūn māte, lai nodarbotos ar izspiešanu,— tātad paaicinu viņu paēst kopā ar mani pusdienas, viņa arī atnāk. Mēs pasūtām šampanieti, garneles īpašā mērcē, bifšteku — viss piemīlīgajā virtuvē ar ēdamistabu pasniegts te augšā. Garastāvoklis pacilāts, aizmirstu savu bezcerīgo dzīvi, mēs ejam guļamistabā, un kas notiek?

— Viņa izkaras pa logu un brēc, ka tiek izvarota. «Policija! Policija!»

Zilverss izbrīnījies iegrimst pārdomās.

— Vai kaut kas tāds iespējams?

— Mans kaimiņš Skots stāstīja, ka tas esot te pats vienkāršākais triks nopelnīt naudu. •

— Ak tā! Nē, tā tas nebija. Diemžēl. Bija daudz ļaunak.

— Viņa droši vien pieprasīja naudu. Tas parasti nomācoši

iedarbojas uz cilvēkiem, kas pieraduši, ka tiek mīlēti pašu dēļ,— es ļaunā priekā sacīju.— Simt dolāru.

—Ļaunāk.

— Tūkstoti. Tā jau nu ir nekaunība.

Zilverss atmeta ar roku.

— Viņa prasīja gan kaut ko, bet tas nav galvenais.— Viņš piecēlās no sava gaišzilā dīvāna un, zobus griezdams, bārdu izslējis, imitēja spalgu bērna balstiņu:—«Ko tu man dāvāsi, ja es ielīdīšu gultiņā…» Un tad kā bumbas grāviens: «Daddy!»

Es apbrīnodams klausījos viņa priekšnesumā, kas zobu knirk-šķināšanas pavadībā kļuva akrobātisks.

— Daddy !— es iesaucos.— tā kā mēs Eiropā sakām «papa». Smags trieciens, ja cilvēkam pāri piecdesmitiem. Bet tam šeit nav lielas nozīmes. Trīsdesmit gadus vecus mīlīgi uzrunā ar «daddy», tāpat kā deviņdesmit gadus vecas sirmgalves ar «darling» un «girl». amerika — jauna valsis, dievina jaunat-ni.

Zilverss klausījās manī kā vēderā ievainots cilvēks, kas brēc pēc ūdens. Tad pašūpoja galvu.

— Diemžēl tas nebija tā. Vēlāk būtu varējis sevi izpļaukāt, ka nesavaldīju mēli, bet vai tad biznesmenis var klusēt? Savā apjukumā es apjautājos, ko viņa grib ar to teikt. Saprotiet, es, protams, biju gatavs maksāt, devīgi turklāt, esmu slavens ar to, mani tikai samulsināja vārds «daddy». tas izskanēja man kā «vectētiņš». Bet viņa nodomāja, ka skopojos, un paskaidroja savā lelles bleķa balstiņā — ja jau viņa ar tik vecu vīru ejot čučēt — tāds bija viņas izteiciens — tad taču, protams, kaut kam jāatlecot. Viņa esot pie «Bullocks Wilshire» redzējusi īstu kamieļvilnas mēteli, un būtu taču…

Zilversam aizlūza balss.

— Ko jūs darījāt?— es jautāju ieinteresēts. Izteiciens «lelles . bleķa balstiņa» man patika.

— Ko džentlmenis šādā situācijā dara! Samaksāju un izmetu pa durvīm. . .

— Pilnu cenu?

— Visu, kas gadījās pa rokai.

— Sāpīgi, es jūs saprotu.

— Jūs ' mani vispār nesaprotat,— Zilverss jutās aizvainots.— Tas ir psiholoģisks šoks, nevis finansiāls. Maza staigule nosauc tevi par vecu izvirtuli. Un kā jūs arī varētu mani saprast? Jūs esat pati bezjūtīgākā radība, kādu vien es pazīstu.

— Tā ir. Turklāt ir daudz kas, ko spēj saprast tikai vienas un tās pašas paaudzes cilvēki, piemēram, vecuma starpību. Jo vecāks, jo ievērojamāka kļūst starpība. Astoņdesmitgadīgie

uzskata septiņdesmitastoņgadīgos par zaļknābjiem un resgaļiem. Savāda parādība!

— Savāda parādība! Un tas ir viss, ko varat man pateikt?

— Protams,— es piesardzīgi atbildēju.— Jūs taču negaidāt, mister Zilvers, ka izturēšos nopietni pret tādām blēņām.

Viņš jau grasījās aizsvilties, tad viņa antikvāra acīs iedegās cerību dzirkstīte — tā, it kā profesors Makss Frīdlenders būtu atzinis par īstu Pītera de Hoha gleznu, kas atrodas Zilversa īpašumā un ko viņš uzskatījis par apšaubāmu.

— Smieklīgi, ja runa ir par tādu cilvēku, kāds esat jūs,— es turpināju. -

Viņš pārdomāja teikto.

— Bet ko darīt, ja kaut kas tāds atkārtosies? Jau šoreiz bija tāda sajūta, it kā spaini ledusauksta ūdens…— viņš aprāvās.

—…Kāds būtu uzgāzis uz galvas,— es papildināju. — Tad vajag izmantot sacīkšu braucēju taktiku pēc negadījuma — tūlīt iesēstas citā mašīnā un brauc tālāk, nekāds šoka stāvoklis nepagūst iestāties.

— Man tāds jau bija!

— To jūs tikai iedomājāties, mister Zilvers. Ietekmējāt sevi ar domām par tādu iespēju, un tas ir viss.

Tāda kā pateicība paplaiksnījās viņa sejā.

— Jūs tā domājat?

— Pavisam noteikti.

Viņš manāmi atguvās.

— Savādi,— viņš teica pēc brīža,— cik pēkšņi var viss zaudēt jēgu — panākumi, stāvoklis, nauda — viena muļķīga vārda dēļ, ko izmet kāds skuķis! It** kā visa pasaule slepeni kļuvusi komunistiska.

— Kā?

—- Es gribu teikt, ka liktenis nešķiro, pedejfi gala visi vienādi.

— Ak tā!— es sacīju.— Jūs uzskatāt, ka laiks ir komunistisks, tam nav daļas ne gar naudu, ne stāvokli, tikai pieliek dienu pie dienas, gadu pie gada, vienalga, vai tu esi svētais vai pēdīgais nelietis. Interesanta doma, kaut arī nav gluži jauna.

— Gluži jaunas domas antikvāram nav pieļaujamas,— Zil-verss smīkņāja. Viņš jau atkal bija zirgā.— Es domāju, ka neviens netic, ka noveco. Zina to, bet netic.

— Un jūs? Ticat? Kā tad būs ar mani3 atlaišanu?

— Lai paliek, kā bijis. Būsiet tikai vakaros manā rīcībā.

— Pēc pulksten septiņiem pēc virsstundu tarifa.

— Par jūsu normālo algu. Ne par virsstundām! Patlaban jūs pelnāt vairāk nekā es.

— No jūsu šoka ne miņas, mister Zilvers! Izgaisis!

XXVI

Es lasīju manuskriptu vairākas stundas; Trešdaļa situāciju nekur nederēja; no atlikušā varēja izmantot pusi. Es laboju manuskriptu līdz pulksten vieniem naktī. Daļa skatu bija izveidota pēc parastajiem kovboju un Mežonīgo Rietumu filmu šabloniem — pašiem vulgārākiem un atbaidošākiem — par to es nešaubījos. Taču, salīdzinot ar to, kas Vācijā tiešām notika, salīdzinot ar liesmu metējiem un birokrātiski aprēķinātām slepkavībam, tie iedarbojās kā sīrupsalds ūdentiņš un nekaitīga uguņošana. Mežonīgo Rietumu filmu tradicionālā situācija, kad pretinieki vienlaikus izrauj pistoles, lai izšautu, te bija modernizēta par sava veida gangsteru morāli. Pat pieredzējušiem šausmu filmu autoriem pietrūka fantāzijas attēlot notikumus trešajā reihā. Savādi, bet tas mani tik ļoti nenomāca, kā baidījos; visa šī naivitāte pamodināja manī vienīgi karātavu humoru.

Par laimi, Skotam bija viens no tiem kokteiļu vakariem, kas nekad nebeidzas. Es nokāpu lejā pie peldbaseina, kur pašreiz visi pulcējās.

— Robert, vai gatavs?— jautāja Skots.

—Šodienai pietiks. Tagad nepieciešams kaut ko iedzert.

— Mums ir īsta krievu vodka un dažādu mārku viskijs.

— Viskiju,— es teicu.— Negribētu piedzerties un negribētu tūlīt iet gulēt.

Izstiepos visā garumā guļamkrēslā, glāzi noliku līdzās zemē. Aizvēru acis un klausījos mūziku — kāds bija atnesis mazu radioaparātu. Tā bija skaista melodija no filmas «Saulainās ielejas serenāde». Pēc kāda laiciņa pavēru acis un raudzījos Kalifornijas debesīs. Kādu brīdi man šķita, ka peldu pa caurspīdīgu, līganu jūru — bez apvāršņa, bez gala un malas. Tad izdzirdu līdzās Holta balsi.

— Vai tiešām pulkstenis jau astoņi no rīta?— es jautāju.

— Vēl nav. Es tikai iegriezos paskatīties, ko jūs darāt.

— Dzeru viskiju. Mūsu līgums stājas spēkā tikai rīt. Vēl kādi jautājumi?

— Vai scenāriju lasījāt?

Es pagriezos un ievēroju viņa norūpējušos, sagurušos sejas vaibstus. Es negribēju par to runāt; gribējās aizmirst izlasīto.

— Rīt,— es nolēmu.— Rīt saņemsiet visu. Ar visām piezīmēm.

— Kāpēc ne tūlīt? Tad es varētu rītdienai sagatavot visu, kas nepieciešams. Tā mēs ietaupīsim pusi no dienas. Ir jāsteidzas, Robert.

Sapratu, ka netikšu no viņa vaļā. Un tiešām — kāpēc ne tagad, es nodomāju. Kāpēc ne te, zem rāmajām nakts debesīm, pie degvīna, ūdens un meičām, te, šai trakajā pasaulē? Var arī te visu - sagremot, nevis ar miega zālēm slāpēt nost atmiņas…

— Labi, Džo. Apsēdīsimies kaut kur maliņā.

Pēc stundas biju Holtam viņa scenārija aplamības jau izklāstījis.

— Tādi sīkumi kā sajauktas dienesta pakāpju nozīmes, formas tērpi, cepures, zābaki ir viegli izlabojami,— es skaidroju.— Būtiska ir filmas atmosfēra. Tā nedrīkstētu būt melodramatiska, līdzīga Mežonīgo Rietumu filmām. Salīdzinājumā ar to, kas tur īstenībā notiek, tā ir miermīlīga melodrāma.

Holts saminstinājās.

— Filmai jābūt kases gabalam,— viņš beigās noteica.

— Kā?

— Studija ieguldījusi šai pasakuma gandrīz miljonu dolāru. Tas nozīmē, ka mums jāieņem pāri par diviem miljoniem, lai nopelnītu pirmo dolāru. Izrādēm jābūt apmeklētām.

— Un tad?

— Un tam, ko iesakāt jūs, Robert, neticēs neviens cilvēks. Vai tiešām tas ir tā?

—Ļaunāk. Daudz ļaunāk.

Holts nospļāvās ūdenī. .

— Neviens mums neticēs.

Es piecēlos. Man sāpēja galva. Nu man bija no tiesas diezgan.

— Tad metiet to pie malas, Džo. Vai šī ņirgāšanās nekad nebeigsies? Amerika karo ar Vāciju, un jūs gribat mani pārliecināt, ka neviens neticēs vāciešu zvērībām!

Holts lauzīja rokas.

— Es jau ticu, Robert. Studijas īpašnieki neticēs, arī publika ne. Neviens neies skatīties filmu, kādu jūs ieteicat. Sižets- jau tāpat ir pietiekami riskants. Es jau gribētu, Robert. Bet man jāpārliecina studijas bonzas. Mīļuprāt es uzņemtu kādu dokumentālu filmu, bet tā neapšaubāmi izgāztos. Studijai vajadzīga melodramatiska filma.

— Ar nolaupītām meitenēm, nomocītām kinozvaigznēm un laimīgām laulībām beigās?

— Ne jau nu gluži. Bet ar bēgšanu, cīņu un satraukumiem gan.

Šurp slāja Skots.

— Tā vien izklausās, ka te trūkst alkohola.

Viņš nolika uz baseina malas pudeli viskija, pudeli ūdens un divas glāzes.

— Dzīres tiek pārceltas uz manu skabūzi. Ja būs vajadzīgs ēdamais, nāciet. Ir sviestmaizes un auksta vista.

Holts satvēra mani aiz piedurknes.

;— Vēl desmit minūtes, Robert. Tikai desmit minūtes praktiskiem jautājumiem. Atlikušo apspriedīsim rīt.

Desmit minūtes izvērtās veselā stundā. Holts bija tipisks Holivudas darbonis — cenšas panākt kaut ko labu, bet ir gatavs samierināties arī ar ko nelādzīgu — tai pārliecībā, ka nododas augstas mākslas problēmām, nevis-nožēlojamam kompromisam.

— Jums man jāpalīdz, Robert,— viņš skaidroja. — Vajag pamazām, soli pa solītim īstenot mūsu idejas. Ne ar rāvienu. Petit a petit!

Tieši šis aplam iztulkotais franču teiciens man vēl trūka. Es steigšus pametu Holtu un aizgāju uz savu istabu. Kādu laiku gulēju gultā un pukojos uz sevi. Tad nolēmu nākošajā dienā piezvanīt Kānam — tagad man bija nauda. Nodomāju piezvanīt arī Natašai; līdz šim biju viņai aizrakstījis tikai divas īsas vēstules, un ari tās rakstīt nebija viegli. Viņa nebija no tām, kaiņ raksta garas vēstules, tā man likās. Viņai vajadzēja sūtīt telegrammas vai sarunāties pa telefonu. Kad viņas nebija klāt, maz atlika, ko sacīt. Jūtas bija, bet vārdu pietrūka. Kad viņa bija līdzās, viss, kā vajag, piepildīts un pacilājošs, bet atšķirtībā likās tāla, nepieejama kā viskrāšņākā ziemeļblāzma pie augstajām debesīm. Tā arī bija viņas izteiktākā īpašība — klāt esot, paņemt savā varā, šī noskaņa izdzisa, viņu neredzot. Biju to ievērojis jau Ņujorkā, un tas mani dīvainā kārtā nomierināja. Viss bija labi un kārtībā, tiklīdz viņa pavēra durvis vai izdzirdu viņas balsi.

To pārdomājot, man iešāvās prātā, ka varētu viņai piezvanīt. Laika ziņā starpība ar Ņujorku bija trīs stundas. Pieteicu sarunu un pēkšņi manīju, ka gaidu to ar lielu nepacietību.

Nataša atsaucās. Viņas balss atskanēja no liela tāluma.

— Nataša, tas esmu es, Roberts.

— Kas?

— Roberts.

— Roberts? Kur tu esi? Ņujorkā?

— Esmu Holivudā.

— Holivudā?

— Jā, Nataša. Vai tu esi to aizmirsusi? Kas noticis?

— Es gulēju.

— Gulēji? Jau tagad?

— Bet ir taču nakts. Tu mani pamodināji. Kas noticis? Tu brauc šurp?

•Sasodīts, es nodomāju. Mana vecā nelaime. Sajaucu laika starpības virzienu.

— Guli vien, Nataša. Rīt es piezvanīšu atkal.

— Labi. Vai tu brauc atpakaļ?

— Vēl ne. Rīt paskaidrošu. Guli vien.

— Labi. . _

Nelādzīga diena, es domāju. Nevajadzēja zvanīt. Daudz ko nevajadzēja darīt. Pukojos pats uz sevi. Uz ko es biju ielaidies? Kāda daļa man gar Holtu? Kam tas viss vajadzīgs? Nogaidīju vēl brīdi, tad piezvanīju Kānam. Šai reizē neko aplamu nedarīju. Kānam bija trausls miegs.

Viņš atsaucās tūlīt pat.

— Kas noticis, Robert? Kāpēc jūs zvanāt?

Mēs neesam vēl pieraduši kā amerikāņi izmantot telefonu, •saruna no lieliem attālumiem arvien vēl saistījās ar domām par kaut ko neparastu vai arī nelaimes gadījumu.

— Vai kaut kas noticis ar Karmenu?— viņš jautāja.

— Nē. Es viņu satiku. Tā šķiet, ka viņa grib palikt te.

-Viņš brīdi klusēja.

— Varbūt viņa vēl pārdomās. Cik tad ilgi viņa tur ir. Vai viņai tur ir kāds?

— Nedomāju vis. Ja nu, tad saimniece, pie kuras viņa dzīvo. Bez tās, man liekas, viņa nevienu nepazīst.

Viņš sāka smieties.

— Un jūs? Kad brauksiet atpakaļ?

— Var vēl paiet kāds laiks.

Es pastāstīju par atgadījumu ar Holtu.

— Ko jūs par to teiksiet?— es jautāju.

— Strādājiet tik. Jūs taču nemoka sirdsapziņas pārmetumi? Tas būtu smieklīgi. Vai pat varbūt dzimtenes mīlestība?

— Nē.— Es pēkšņi vairs nesapratu, kāpēc esmu viņam zvanījis.— Es domāju par jūsu vēstuli.

— Pats galvenais ir izdzīvot,— sacīja Kāns.— Kā .to darāt, tas paliek jūsu pašu ziņā. Es domāju, nav tik ļauni, ja jūs tagad satrauc šīs problēmas,— zināmā mērā sagatavotība un bez kādām briesmām,— kādreiz tās būs jārisina mums visiem un tad visā nopietnībā. Tās ir tās lielās briesmas, kas mūs vēl sagaida. Uzskatiet savu tagadējo darbošanos par treniņu. Jūs taču varat kurā katrā brīdī pārtraukt, ja tas pārāk nomāc. Te tas ir Vēl iespējams, vēlāk, Vācijā, nebūs iespējams. Uzskatiet to, ja vēlaties, par sava veida pirmo rūdījumu. Vai nav tā?

— Tas ir tieši tas, ko’es gribēju dzirdēt.

— Labi.— Viņš smējās.— Neļaujiet Holivudai sevi mulsināt, Robert. Ņujorkā jūs nebūtu man to jautājis. Un tas būtu

saprotami. Holivuda izgudro muļķīgus, ētiskus standartus, jo pati atrodas korupcijas varā. Pieraugiet, ka neiekrītat šādās lamatās. Ir pietiekami grūti pat Ņujorkā saglabāt lietišķu, skaidru skatu uz dzīvi. Jūs jau to pieredzējāt ar Grefenheimu. Viņa pašnāvība bija nevajadzīga, vājuma izpausme. Viņš nekad nebūtu vairs varējis palikt kopā ar sievu.

— Kā klājas Betijai?

— Betija cīnās. Grib pārdzīvot karu. Neviens ārsts nebūtu varējis viņai kaut ko labāku parakstīt. Vai esat kļuvis miljonārs, ka atļaujaties transkontinentālas telefonu sarunas?

— Vēl ne.

Kādu laiku uzkavējos savā istabā. Durvis bija palikušas vaļā, un es redzēju gabaliņu nakts, gabaliņu apgaismotā peldbaseina un kādas palmas augšdaļu, kas nakts vējā vientuļi šalkoja un klusi pie sevis čaloja. Es vēl domāju par Natašu un Kānu, un to,-ka pats grūtākais mūsu čigānu dzīvē vēl tikai būšot, kā bija teicis Kāns, tad, kad sapratīsim, ka īstenībā nekur neiederamies. Tagad vēl tikpat kā magnets mūs vienā vienīgā virzienā pievilka ilūzija, ka viss mainīsies, tiklīdz būs beidzies karš. Bet, kad tas tiešām notiks, cerība saplaks kā ziepju burbulis. Un tikai tad sāksies īsto klejojumu laiks.

Tā bija neparasta nakts. Ienāca vēl arī Skots, lai apskatītu Renuāra zīmējumu,, kuru es biju paņēmis līdzi no Zilversa. Ka Skots bija krietni sadzēries, to varēja noprast tikai pēc tā, ka viņš iecirtīgi uzstāja, lai izpilda viņa iedomu.

— Nekad nebūtu domājis iegādāties kādu Renuāra darbu,— viņš atzinās.— Vēl pirms diviem gadiem man trūka tam naudas. Tagad šī doma iesēdusies galvā un nedod miera. Paša īpašumā Renuārs! Tas man jādabū. Šonakt pat!

Es nocēlu no sienas zīmējumu un pasniedzu viņam.

— Te tas ir, Skot.

Viņš svētsvinīgi paņēma zīmējumu rokā.

— To viņš pats zīmējis,— viņš teica.— Pašrocīgi. Un tas tagad ir mans! Pieder man, nabaga puikam no trūcīgo kvartāla, Aijovasitijas. Uz to mums jāiedzer. Pie manis, Robert Ar zīmējumu pie sienas. Es to tūlīt piekāršu.

Viņa istaba izskatījās kā kaujas lauks — juku jukām glāzes, pudeles un šķīvji, uz kuriem bija sakrautas sviestmaizes, sakaltušas šķiņķu šķēles liecās līkumā. Skots noņēma no sienas Valentīno fotogrāfiju, kur tas bija redzams kā šeihs.

— Kā te izskatās Renuārs? Kā viskija reklāma, vai ne?

— Te tas izskatās labāk nek-ā pie jebkura miljonāra. Pie tiem tas noder vienīgi viņu godkāres reklāmai.

Es uzkavējos pie Skota veselu stundu un klausījos viņa dzīves stāstā, līdz viņš sāka snauduļot. Skots bija pārliecināts, ka viņa jaunība bijusi briesmīga, jo, lai kaut ko sasniegtu, vajadzējis pārdot laikrakstus, mazgāt traukus un paciest pazemojumus. Es klausījos viņā bez ironijas un necentos salīdzināt viņa dzīvi ar savu. Beigās viņš samiegojās un izrakstīja man čeku.

— Ka es varētu kādreiz izrakstīt čeku par Renuāru!— viņš murmināja.— Taisni bailes metas.

Es atgriezos savā istabā. Ap elektrisko spuldzi riņķoja kāds kukainis ar caurspīdīgiem, zaļiem spārniem. Kādu brīdi es to vēroju, tas bija tikpat kā zeltkaļa filigrāns darbs, izcila mākslas rota, trausls piemīiīgums un trīsuļojoša dzīvība, kas bez apdoma kā indiešu atraitne devās liesmās. Es to satvēru un, lai izglābtu, iznesu laukā vēsajā naktī. Pēc brīža tas jau atkal bija klāt. Man neatlika nekas cits kā vai nu gulēt, vai ļaut iznīcībai mazo dzīvībiņu. Mēģināju aizmigt, bet tas man neizdevās. Kad atkal atvēru acis, durvīs bija uzradies cilvēks. Es satvēru lampu, lai nepieciešamības gadījumā ar to aizstāvētos. Durvīs stāvēja meitene nedaudz, saburzītā kleitā.

— O, piedodiet,— viņa teica, cieti izrunādama vārdus.

— Vai drīkstu ieiet?

Viņa paspēra soli istabā.

— Vai. esat pārliecināta, ka šī ir īstā istaba?— es jautāju.

Viņa pasmaidīja.

— Ap šo laiku tas jau ir gandrīz vienalga, vai ne? Es laukā aizmigu. Biju ļoti nogurusi.

— Vai jūs bijāt viesībās pie Skota?

— Es viņa vārdu nezinu. Kāds mani paņēma līdzi. Bet tagad visi aizgājuši. Man jāgaida līdz rītam. Es ieraudzīju pie jums gaismu. Varbūt pasēdēšu te uz krēsla. Laukā ir rasa, mitrs.

— Jūs neesat amerikāniete?— es idiotiski jautāju:

— Meksikāniete. No Gvadalaharas. Ja es varētu palikt te, kamēr sāks iet autobuss.

— Es varu jums iedot pidžamu,— es teicu.— Un segu. Uz dīvāna jums būs ērti. Tur, otrā pusē, ir vannas istaba. Varat tur pārģērbties. Jūsu kleita ir slapja. Pakariet pār kādu krēslu, lai izžūst.

Viņa pameta uz mani mirkli. .

— Jūs pazīstat sievietes, vai ne?

— Nē. Esmu tikai praktisks. Jūs varat arī ieiet karstā vannā, ja esat nosalusi. Nevienu te netraucēsiet.

— Pateicos. Būšu ļoti klusa.

Viņa gāja cauri istabai. Ļoti trausla, melniem matiem, slaikām kājām un neviļus atgādināja lidoni ar caurspīdīgajiem spārniem. Es paskatījos, vai tas ir atgriezies, bet nekur nemanīju. Toties bija atlidojis cits, bez liekiem vārdiem, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Varbūt tā arī bija. Neizprotami aizkustināts, klausījos ūdens šalkoņā. Viss pašsaprotamais mani sajūsmināja. Biju tik joti pieradis pie ārkārtējā, ka viss ikdienišķi saprotamais man pārvērtās par piedzīvojumu. Un tomēr vai arī tieši tāpēc es paslēpu starp divām grāmatām bāra čeku, kuru man bija iedevis Skots un kuru pēcpusdienā biju nodomājis nodot Zilversain. Nav jēgas izaicināt likteni.

Pamodos samērā vēlu. Meitenes vairs nebija. Uz salvetes bija viņas krāsoto lūpu nospiedums. Laikam bija atstāts kā kluss sveiciens. Es steidzos meklēt čeku. Tas bija turpat. Nekā netrūka. Es pat īsti nezināju, vai biju ar viņu gulējis. Atcerējos neskaidri, ka viņa it kā būtu stāvējusi pie manas gultas, un šķita, ka būtu vēsam un gludam augumam pieskāries, bet tas arī laikam bija viss.

Devos ceļā uz studiju. Pulkstenis bija jau desmit, bet, tā kā biju vakarvakarā divas stundas pavadījis ar Holtu, tad tās vajadzētu ieskaitīt. Holts tūlīt uzsāka sarunu par skatu, kas patlaban tika uzņemts. Jau iztālēm saklausīju dziedam Horsta Vezeļa dziesmu. Holts gribēja zināt, vai likt to dziedāt angļu vai vācu valodā. Es ieteicu vācu valodu. Viņš iebilda, ka tad turpmākais angļu teksts izklausīšoties savādi. Mēs izmēģinājām abus variantus. Es secināju, ka angļu valodā runājošie esesieši mani ietekmē savdabīgi. Viņi neiedarbojās satriecoši. Tā nebija imitēta īstenība, tas bija teātris, turklāt vēl svešā valodā.

Pēcpusdienā aiznesu Zilversam Skota čeku.

— Otro zīmējumu neesat pārdevis?— viņš jautāja.

— To jau jūs redzat,— es īgni attraucu. — Tad jau čeks būtu par divkāršu summu.

— Labāk būtu pārdevis otro. Ar sangvinu zīmētais bija vērtīgāks. Izdevīgāk būtu pārdot abus reizē.

Es neatbildēju. Tikai noskatījos uz viņu. Un jautāju sev, vai viņš kādreiz savā mūžā varējis runāt bez aplinkiem, tieši, bez trikiem. Droši vien viņš ari savā nāves stundā izmēģinās kādu stiķi, pat arī tad, ja zinās, ka tas neko nelīdz.

— Mēs esam rītvakar ieaicināti,— viņš beidzot teica.— Ap pulksten desmitiem.

— Uz vakariņām?

— Pēc vakariņām. No tām es atteicos. Mēs iesim uz Vellera villu.

— Un kas es būšu?— es jautāju.— Luvras eksperts vai Beļģijas mākslas vēsturnieks?

— Luvras eksperts. Jums iepriekš jāaizgādā turp Gogēna glezna. Vislabāk tūlīt. Ja varat, uzkariet tūlīt vietā. Tā tas atstāj labāku iespaidu. Paļaujos uz jums, ka visu paveiksiet. Gleznas pie sienām var pārdot divkārt vieglāk nekā tad, ja tās atrodas uz grīdas vai krēsla. Varat paņemt taksi.

— Nav vajadzīgs,— es augstprātīgi paskaidroju. — Man ir mašīna.

— Ko?

— Studijas mašīna.— Es noklusēju, ka runa ir par vecu fordu. Uz brīdi tas ļāva man justies pārākam par Zilversu. Bet pusdesmitos viņš ieteica izmantot manu mašīnu braukšanai uz Vellera villu, taču, ieraudzījis to, atlēca atpakaļ un dzīrās izsaukt pa telefonu kadiljaku. Es tomēr pārliecināju viņu braukt ar šo pašu fordu, pirmreizīgam pārdošanas gadījumam tā būtu labāk.. Solīdāk. Ar kadiljakiem un rolroisiem tāpat jau pilnum pilnas visas malas. Jebkurai nenozīmīgākai kinozvaigznei bija šāda mašīna; fords te, kur ikviens uzpūtīgi plātās, būs vesela sensācija labā nozīmē.

— Tā es arī biju nodomājis darīt,— paskaidroja Zilverss, kam, tāpat kā visiem sevī nedrošiem cilvēkiem, bija nepieciešams, lai viņam būtu taisnība.— Es tieši grasījos īrēt vecu, lietotu kadiljaku, bet fords jau galu galā tas pats vien ir.

Mēs iekļuvām privātā filmas skatē. Holivudā tāds paradums bija ieviesies. Pēc vakariņām tika . demonstrētas namatēva producenta filmas. Es uzjautrinājos par Zilversu, kurš bija pati laipnība, lai arī dega nepacietībā. Viņam bija mugurā zīda smokings un kājās laiviņu kurpes, es biju savā zilajā uzvalkā. Visumā vairāk bija zilo uzvalku nekā smokingu. Zilverss pārāk greznā apģērba dēļ nejutās ērti. Labprāt brauktu atpakaļ un pārģērbtos. Protams, viņš vainoja mani, ka neesmu viņu brīdinājis; taču pēcpusdienā nebiju te saticis nevienu citu kā vien kalpotāju un Vellera veco māti.

Pagāja gandrīz divas stundas, līdz atkal iedegās gaisma. Biju pārsteigts, ieraudzīdams starp viesiem Holtu un Tannenbaumu.

— Kā tas saprotams, ka mēs visi esam sagadījušies vienās viesībās?— es jautāju,.— Vai Holivudā vienmēr tā mēdz būt?

— Nu paklausieties, Robert,— Holts pārmetoši aizrādīja.— Vellers taču ir mūsu šefs! Viņa studijā top mūsu filma. Vai jūs to nezinājāt?

— Nē. Kā lai es to zinātu?

— Laimīgs cilvēks! Es viņam tūlīt pateikšu, ka esat te. Viņš droši vien gribēs ar jums aprunāties!

— Esmu te kopā ar Zilversu. Gluži citos nolūkos.

— Varu iedomāties. Es jau redzēju to uzposušos mērkaķi. Kāpēc jūs neatnācāt uz vakariņām? Pasniedza pildītu tītaru. Delikatese. To te mēdz ēst vēlos rudeņos. Apmēram tāda pati tradīcija kā Eiropā ziemsvētku zoss.

—Šefam nebija laika atbraukt uz vakariņām.

— Jūsu šefs nebija uz vakariņām ielūgts. Būtu Vellers zinājis, ka jūs nāksiet kopā ar Zilversu, viņš noteikti būtu jūs ielūdzis. Viņš zina, kas jūs esat. Es viņam pastāstīju.

Šai brīdī es izbaudīju gandarījumu, ka Zilverss ticis Vellera mājā ar manu starpniecību, un apsvēru — nezin kā viņš tagad grozīsies, lai tomēr pierādītu savu pārākumu. Tad aizmirsu to un nodevos viesu aplūkošanai. Man dūrās acīs daudzie jaunie, izskatīgie vīrieši. Redzēju kādu pusduci filmu varoņu, kurus atcerējos skatījis Mežonīgo Rietumu un piedzīvojumu filmās.

— Zinu, ko jūs gribat jautāt,— sacīja Holts.— Kāpēc viņi nav karā? Daži nav veseli, futbolu vai tenisu spēlējot, guvuši traumas, citi darbā, vēl citi pārliecināti, ka nav te aizvietojami. Bet daudzi ir aizgājuši karot, ne mazums tādu, par kuriem to nevarēja ne iedomāties. To jūs gribējāt jautāt, vai ne?

— Nē. Es gribēju jautāt — vai te nav pulkvežu tikšanās reize? Te pulkvežu, ka raibs metas gar acīm.

Holts smējās.

— Tie ir mūsu Holivudas pulkveži. Viņi visi bez kalpošanas armijā tūlīt tikuši par majoriem, apakšpulkvežiem, pulkvežiem un viceadmirāļiem. Kapteinis, ko jūs tur redzat, nekad nav braucis tālāk par Santamoniku, admirālis ir mīksta, ērta sēdekļa īpašnieks Vašingtonā. Pulkveži — tie ir filmu producenti, režisori un aģenti, kas piekomandēti armijas kino nodaļai. Zemākas pakāpes par majoru te nav.

— Jūs arī esat majors?

— Man ir slima sirds, un es uzņemu antinacistu filmas. Vai te nav jāsmejas?

— Nemaz ne. Tas pats notiek visā pasaulē. Domāju, ka pat Vācijā. Karotājus neredz. Redz tikai nekarotājus. Aizmugures žurkas un pašmājas cīnītājus. Tas neattiecas uz jums, Holt. Cik daudz te skaistuļu! Tādiem laikam vajadzētu vienmēr izskatīties svētkiem.

Holts sāka smieties.

— Jūs esat Holivudā. Kur gan vēl citur lai būtu rodami skaisti cilvēki? Te, kur katrs var pārdot savu izskatu. Protams, izņemot režisorus un producentus. Lūk, mūsu šefs Vellers!

Pie mums pienāca maza auguma cilvēks pulkveža formas tērpā. Smejoties viņa seja savilkās grumbās, un visā viņa būtībā

nebija nekā militāra. Izdzirdis, ka es strādāju pie Holta, viņš , mani tūlīt pavilka sānis. Zilverss iepleta acis; viņš samērā vientuļi sēdēja krēslā, no kurienes bija redzama Gogēna glezna, par kuru neviens cits nelikās zinis. Glezna staroja kā dienvidu saules plankums virs flīģeļa, ap kuru, es baidījos, drīz pulcēsies, kā te parasts, kora dziesmu mīļotāji.

Ar grūtībām tiku vaļā no zinātkāro ielenkuma. Pēkšņi es biju kaut kas tāds, ko nemūžam nevarēju iedomāties, sava veida šausmu valstības salona lauva. Vellers, lepni smaidīdams, iepazīstināja ar mani kā ar cilvēku, kurš sēdējis koncentrācijas ~ nometnē, par mani sāka interesēties daži filmu varoņi, vairākas meitenes ar sejas ādu kā pārgataviem persikiem. Jutos tik neveikli, ka nosvīdu un iesānis šaudīju piktus skatienus uz Holtu, lai gan šai situācijā viņu diez ko vainot nevarēja. Pēc kāda laiciņa mani izglāba Tannenbaums. Visu vākotu viņš ložņāja ap mani kā kaķis ap karstu putru un izmantoja pirmo izdevīgo gadījumu, lai izdzertu kopā ar mani glāzīti viskija, jo gribēja man uzticēt kādu noslēpumu.

— Dvīņumāsas ieradušās,— viņš čukstēja.

Es zināju, ka viņš Holta filmā izgādājis dvīņumāsām divas nelielas lomas.

— Paldies dievam!— es teicu.— Tad jau par jūsu slimām iedomām būs gana gādāts.

Viņš pakratīja galvu.

— Drīzāk gan nenoliedzama veiksme!

— Ko? Pie abām? Apsveicu!

— Nē, ne jau pie abām. Tas nav iespējams. Dvīņumāsas ir katolietes. Pie vienas!

— Bravo! Nekad nebūtu ticējis. Ar jūsu smalko un komplicēto dvēseles struktūru!

— Es arī ne!— Tannenbaums laimīgi klāstīja.— To panāca filma!

— Saprotu. Tāpēc ka pagādājāt abām lomas.

— Ne jau tāpēc. Lomas biju dabūjis viņām jau divas reizes. Dvīņus vienmēr var izmantot blakus lomās. Nekad agrāk tas nebija līdzējis. Tagad gan!

— Apsveicu vēlreiz.

— Es grupenfīrera lomā. Kā jūs varbūt zināt, es esmu Staņislavska metodes piekritējs. Lai kaut ko sasniegtu, man jāizjūt loma līdz galam. Ja tēloju slepkavu, tad jājūtas kā slepkavam. Nu, un kā grupenfīrers…

— Saprotu. Bet dvīņumāsas jau nav nekad sastopamas pa vienai. Tas ir viņu spēks.

Tannenbaums smaidīja.

— Tannenbaumam tas ir nepārvarams šķērslis, bet ne gru-penfīreram! Kad viņas ienāca manā teltī, es tūlīt tā uzbrēcu, ka viņām sāka drebēt lūpas, vienu aizbaidīju uz ģērbtuvi uzmēģināt kostīmus, otrai pavēlēju palikt, noslēdzu durvis un joprojām tai pašā formas tērpā un kā jau īsts grupenfirers nogrūdu viņu uz dīvāna. Un vai varat iedomāties: neizlaida nagus, neskrāpēja man seju, bija klusa kā pelīte. Tik liela vara ir formas tērpam. Nekad nebūtu ticējis. Un jūs?

Es atcerējos pirmo pēcpusdienu studijā.

— Tomēr, tomēr. Bet kas notiks tad, kad jūs nebūsiet vairs formas tērpā, bet savā žilbinošajā sporta jakā?

— Jau izmēģināju,— sacīja Tannenbaums.— Aura paliek. Varbūt arī tāpēc, ka reiz tas jau noticis. Lai vai kā — aura ir un paliek.

Es noliecu galvu grupenfīrera priekšā, lai arī tas bija ģērbies zilā uzvalkā.

— Neliela kompensācija par lielu nelaimi,— es teicu.

— Stāsta, ka pēc Vezuva pēdējā drausmīgā izvirduma cilvēki karstajos pelnos cepuši olas.

— Tāda ir dzīve,— paskaidroja man Tannenbaums.

— Maza skabardziņa tomēr palikusi. Neesmu drošs, vai man trāpījusies īstā dvīņumāsa.

— Kā tā? Viņas taču nav iespējams atšķirt.

— Gultā var. Vezelis mani informēja, ka viena esot īsts vulkāns. Manējā drīzāk rāma.

— Varbūt to ietekmē jūsu aura.

Tannenbauma seja noskaidrojās.

— Iespējams. Nebiju par to vēl padomājis. Bet ko lai dara?

•— Pagaidiet nākošo filmu. Varbūt tēlosiet tur kādu pirātu

vai šeihu.

—Šeihu,— Tannenbaums apsvēra.—Šeihu ar harēmu.

Kad es atgriezos «Allaha dārzā», nakts bija ļoti rāma. Vēl nebija pārāk vēls, bet šķita, ka visa pasaule aizmigusi. Apsēdos pie peldbaseina, un pēkšņi mani kā mākonis apņēma neizprotama grūtsirdība. Paliku nekustīgi sēžam un gaidām no atmiņu ēnām uzpeldam pagātnes tēlus, kas man pateiktu, kur radusies šī pēkšņā depresija, par kuru man bija skaidrs, ka tā nav tāda kā senāk. Tā mani nenomāca, nemocīja. Es zināju, kas ir nāves bailes, atšķirīgas no visām citām bailēm un ne tuvu ne pašas drausmīgākās. Mans neparastais noskaņojums bija tām līdzīgs, tikai daudz rāmāks. Tas bija pats rimtākais no visa kādreiz pārdzīvotā, bez sāpēm, smeldzīgas skumjas, gandrīz vai starojošas, caurspīdīgas un gaistošas. Es sapratu, ka pravieša vārdus — dievs neparādās vis vētrā, bet klusumā — var attiecināt ari uz nāvi un tad nāve kļūst nemanāma, saudzīga izdzišana, vārdā nenosaucama, un no tās nemaz nav jābaidās. Paliku tā sēžam, līdz jutu, ka dzīve nemanāmi atgriežas, tāpat kā pēc klusējošā bēguma pamazām pieaug paisuma šalkoņa. Beidzot es piecēlos, iegāju atpakaļ savā istabā un izstiepos gultā. Dzirdēju tikai palmu lapu zuzināšanu un apjautu, ka nupat situsi stunda, kas ir pretstatā maniem nakts murgiem, un tā ieviesusi kaut ko līdzīgu metafiziskam balansam manā dzīvē, zināju, ka šāds stāvoklis nav ilgstošs un nedod iemeslu kādām cerībām, bet savdabīgu mierinājumu tomēr sniedz. Es nebiju pārsteigts, ieraudzījis pie lampas caurspīdīgo lidoni ar zaļajiem spārniem.

XXVII

Divas nedēļas vēlāk Zilverss aizbrauca atpakaļ uz Ņujorku. Likās savādi: te, kur viņš īsti iederējās, viņš pārdeva mazāk gleznu nekā Ņujorkā. Te nebija cieņā gleznas kā labklājības simbols. Nauda vien nemaz ar nebija noteicošā. Protams, trūkt jau tās netrūka, un reizē ar naudu netrūka arī tā saucamās slavas — viena bez otras gandrīz nebija iedomājama. Plaši pazīstamam darbonim netrūka nekādā gadījumā arī naudas, Ņujorkā miljonārs bija zināms tikai savās aprindās, tāpēc vajadzēja izcelties ar kaut ko īpašu, lai tiktu pie slavas. Un Zilverss ar saviem trikiem, it īpaši apgalvojumu, ka viņš nemaz labprāt nepārdod un pats ir kolekcionārs, saistīja vismaz tā saucamo haizivju ironisko uzmanību, kuri, vēlēdamies tikt izslavēti par ievērojamiem kolekcionāriem, viņa viltīgajiem gājieniem arī neviļus nolicēja.

Beidzot viņam ar grūtībām izdevās pārdot Velleram Gogēnu, turklāt, zobus sakodis, izmantoja manu palīdzību. Velleram es biju vairāk noderīgs nekā viņš. Velleram es biju vajadzīgs filmai, Zilverss nebija vajadzīgs. Zilverss aizvainots aizbrauca atpakaļ uz Ņujorku; viņa godkāre bija lielāka par iedzīvošanās kāri.

— Palieciet te par manas firmas priekšposteni,— viņš skaidroja.— Jūs labāk saderat ar šiem laķētajiem barbariem.

Ja es kaut ko pārdotu, komisijas naudu viņš gribētu ierēķināt manā algā. Tam es nepiekritu; es nevarētu iztikt no honorāra, ko man maksāja Vellers par konsultanta darbu. Tikai aizbraukšanas dienā Zilverss piekāpās. Vienojāmies par procentu likmi no pārdotā, viņš toties samazināja algu uz pusi.

— Es izturos pret jums kā pret dēlu,— viņš gremzās.

— Jebkur citur jums vajadzētu maksāt par to, ko esat pie manis mācījies! Esat pid* manis tirdzniecības universitātē! Jums tikai viena doma galvā — nauda, nauda, nauda! Tad nu gan paaudze!

Rītos gāju pie Holta uz studiju. Mans darbs bija samērā vienkāršs. To, kam scenārija autors pa paradumam piešķīra angliski puķainās gangsteru un kovboju izdarības, man vajadzēja lietišķi, bez pārspīlējumiem, bez šizofrēniskiem izlēcieniem vai eksaltācijas pārcelt divdesmitā gadsimta slepkavību mašinērijas primitīvā birokrātijā. Slepkavību mašinērijā ar tīras sirdsapziņas mietpilsoņiem. Holts nemitējās daudzināt: «Neviens tam neticēs! Tas nav psiholoģiski attaisnojams!»

Viņam bija senais romantiskais priekšstats par slepkavām un bendēm, kurus viņš centās ticami realizēt uz ekrāna. Šai romantiskajā skatījumā drausmīgajām vardarbībām jāatrod atbilstoši drausmīgi tēli. Viņš bija gatavs atzīt, ka negatīvajam personāžam nav katrā ziņā visu laiku jābūt atbaidošam, bet spontānam zvērīgumam reizumis jāizlaužas, citādi raksturi būšot psiholoģiski neattaisnoti. Kā jau pieredzējušu filmu režisoru, viņu vilināja kontrasti, tā, piemēram, viņš bija gatavs piešķirt koncentrācijas nometnes komandantam izcilu mīlestību uz dzīvniekiem, vispirms uz baltajiem angoras trusīšiem, no kuriem tas nekad neļauj nevienu nokaut — tikai tāpēc, lai ar iespaidīgu kontrastu pasvītrotu nežēlību. Tāds paņēmiens Hol-tam likās reālistisks, un viņš sadrūvējās, ja es to saucu par romantisku.

Ka pats briesmīgākais — tas, ka sīkpilsoņi ar gudru pienākuma apziņu, mierīgu sirdsapziņu dara savu asiņaino darbu, dara tikpat rūpīgi, kā zāģētu malku, izgatavotu bērnu rotaļlietas, to Holts nespēja aptvert. Te nu viņš sabuntojās, tas neesot pietiekami efektīvi, turklāt neatbilstot tam, ko viņš piecpadsmit šausmu un slepkavību filmās apguvis. Holts neticēja man, ka tie bija gluži normāli cilvēki, kas uzcītīgi galināja ebrejus, tāpat kā citos apstākļos būtu uzcītīgi grāmatveži un kādreiz, kad viss būs garām, atkal strādās par slimnieku kopējiem, būs viesnīcu īpašnieki un ministriju ierēdņi, ne miņas no nožēlas vai arī sirdsapziņas mokām par pastrādāto, un arī te viņi centīsies būt labi slimnieku kopēji, labi viesnīcu īpašnieki, tā, it kā nekā iepriekš nebūtu bijis, viss pilnām attaisnots un izpirkts ar maģiskajiem vārdiem —«pienākums» un «pavēle». Tie bija automātikas laikmeta pirmie automāti, kuri ignorēja psiholoģijas likumus, kas vēl arvien saistīti ar jēdzienu par morāli. Šai laikmetā slepkavoja bez vainas apziņas, bez atbildības, slepkavas bija cienījami pilsoņi, kas saņēma papildu devu degvīna, desas un ordeņus — ne jau tāpēc, ka bija slepkavas, bet tāpēc, ka viņiem bija saspringtāks darbs nekā ierindas kareivjiem. Jāatzīst, ka savas nelielās priekšrocības viņi neieguva kā dezertieri — karot viņiem nebija jāiet, un laikā, kad no bombardēšanas nebija pasargātas pat provinces pilsētiņas, nomaļās koncentrācijas nometnes bija drošāki patvērumi, pirmkārt, tāpēc, ka atradās nomaļus, un, otrkārt, tāpēc, ka ienaidnieks negribēja nogalināt režīma pretiniekus un līdz ar to vajadzēja saudzēt arī viņu bendes.

Ar saviem apgalvojumiem biju pagalam nomocījis Holtu, un viņa atbilde allaž bija tā pati: «Neviens mums neticēs, neviens! Jābūt cilvēciskai pieejai! Arī visam necilvēciskajam jābūt cilvēciski pamatotam!»

Es mēģināju scenārijā ievietot skatu, kas pierādītu bezcilvē-cību bez kāda attaisnojuma: vācu rūpniecības vergu nometni. Holtam par to nebija nekas zināms. Viņš ietiepīgi turējās pie savas vecās koncepcijas, ka slepkavam vienmēr jābūt sliktam cilvēkam. Es nemitējos- viņam atkal un atkal skaidrot, ka notikumus Vācijā nebija sagatavojuši un izdarījuši no mēness nonākuši cilvēki, kas būtu ar varu pakļāvuši sev valsti, bet lāga vācieši, kas neapšaubāmi sevi arī par tādiem atzina. Es skaidroju viņam, cik smieklīgi uzskatīt, ka visi vācu ģenerāļi būtu tik akli un sirgtu ar tādu atmiņas zudumu, ka nekā nezinātu par spīdzināšanām un slepkavībām diendienā. Skaidroju, ka valsts lielākie rūpniecības koncerni slēguši līgumus ar koncentrācijas nometnēm par ļoti lētu darbaspēku — vergiem, kam vajadzēja strādāt tikmēr, kamēr spēja, un kas pēc tam pa krematorijas skursteņiem tika izkūpināti dūmos.

Holts nobāla.

— Tas nevar būt!

— Tā ir patiesība. Daudzi pazīstami uzņēmumi iedzīvojas uz šo nelaimīgo, nomocīto vergu rēķina. Šo rūpnīcu filiāles ir pat uzceltas koncentrācijas nometņu tuvumā, lai ietaupītu transporta izdevumus. Derīgs tas, kas vācu tautai nes peļņu.

— To mēs nevaram celt dienas gaismā!— Holts bija izmisis.— Neviens tam neticētu!

— Kaut arī jūsu zeme karo ar Vāciju?

— Lai. Psiholoģija ir internacionāla. To vērtētu kā nejēdzīgu, melīgu, viszemākās kategorijas cietsirdīga naida filmu. Četrpadsmitajā gadā tas vēl bija iespējams filmās par vācu zvērībām Beļģijā ar sievietēm un bērniem. Tagad vairs ne.

—Četrpadsmitajā gadā tā nebija taisnība, bet filmēja. Tagad tā ir taisnība, bet filmēt nevar, jo neviens neticētu?

— Tieši tā, Robert.

Es pamāju un padevos.

Četru nedēļu laikā es pārdevu četrus Degā zīmējumus un vienu eļļas gleznu. Eļļas gleznu «Dejas stunda» paņēma Vellers. Zilverss strikti paziņoja, ka gleznu esmu pārdevis viņa klientam un tāpēc apcērp komisijas naudu.

Man vēl izdevās pārdot Renuāra pasteli. Holts to paņēma un nedēļu vēlāk tika no tā vaļā ar tūkstoš dolāru peļņas. Tas viņu iedrosmināja. Viņš iegādājās vēl vienu mazu gleznu un atkal nopelnīja ar to divus tūkstošus dolāru.

—Kā būtu, ja mēs kopīgi uzsāktu tirgošanos ar gleznām?— viņš man jautāja.

— Tam nepieciešams daudz naudas. Gleznas ir ļoti dārgas.

— Sāksim ar mazumu. Man bankā ir nauda.

Es pakratīju galvu. Nekādu lojalitāti pret Zilversu nejutu, bet labi apzinājos, ka Kalifornijā nepalikšu. Kaut arī dažādi satraukumi, tomēr dzīve šeit ritēja kā savdabīgā vakuumā.

Mani nepameta sajūta, ka es karājos gaisā kaut kur starp Eiropu un Japānu, un, jo vairāk pārliecinājos, ka Amerikā palikt nevarēšu, jo vairāk mani vilka atpakaļ uz Ņujorku. Šajā laikā es atklāju sevī tādu kā drudžainu mīlestību uz Ņujorku, kas laikam izskaidrojama ar to, ka arvien skaidrāk un skaidrāk apjautu — mana dzīve Ņujorkā ir atelpa ceļā uz nezināmo. Es ļoti nopūlējos, lai varētu vairāk nopelnīt, zināju, ka nauda būs man vajadzīga, un man negribējās ciest neveiksmi. Tāpēc paliku Holivudā ilgāk, nekā nepieciešams filmas uzņemšanai.

Tas bija mans neatkarības laiks. Man nebija jādara nekas cits kā tikai jāgaida, kad gadīsies labs loms. Pēdējo uzņemšanas nedēļu laikā es nomanīju, ka Holts un Vellers mani gan aicina dažādu nenozīmīgu sīkumu pēc, bet pie scenārija lāgā klāt nelaiž. Viņi uz mani vairs nepaļāvās, bija pārliecināti, ka zina labāk. Tā arī visam vajadzēja beigties, jo pats savādākais — viņi abi bija ebreji, es ne, bet galu galā tam arī nebija vairs nekādas nozīmes. Viņi man ticēja tikai līdz zināmai robežai, tad sāka šaubīties, jo uzskatīja mani par ārisku pārbēdzēju, kurš tīko pēc atriebības, pats grib attaisnoties un tāpēc pārspīlē un fantazē.

«Ņujorka snieg,» rakstīja Kans. «Kad brauksiet atpakaļ? Es satiku Natašu. Par Jums viņa neko daudz nezināja pateikt un

domā, ka Jūs Ņujorkā vairs neatgriezīšoties. Viņa bija ceļā uz teātri ar kādu, kam ir rolroiss. Ko dara Karmena? Neko vairs par viņu nezinu.»

Sēdēju pie peldbaseina, kad saņēmu šo vēstuli. Zemei jābūt jau tāpēc vien apaļai, ka apvārsnis nemitīgi mainās. Kādreiz mana dzimtene bija Vācija, tad Austrija, tad Francija, tātad Eiropa, pēc tam Āfrika un Amerika, un katrreiz kāda no šim zemēm kļuva par manu dzimteni nevis tāpēc, ka es tur dzīvoju, bet tāpēc, ka es to pametu. Tā uzpeldēja tad pie apvāršņa kā mana dzimtene. Tagad tā pēkšņi bija Ņujorka, kas pacēlās pie apvāršņa, un varbūt tā būs Kalifornija, ja es atkal atradīšos Ņujorkā. Gandrīz kā Šūberta dziesmā «Ceļinieks»:«Ir laime tur, kur manis nav.»

Es aizgāju pie Karmenas. Viņa joprojām dzīvoja tai pašā bungalo, kur iepriekšējā reizē. Nekas tur nebija mainījies.

— Pēc divām nedēļām braukšu atpakaļ uz Ņujorku,— es teicu.— Vai negribat braukt Jīdzi?

— Ko jūs runājat, Robert! Man līgums vēl uz piecām nedēļām. Man jāpaliek.

— Vai esat pa šo laiku bijusi nodarbināta?

— Uzmēģināju tērpus. Un nākošajā filmā man. apsolīja nelielu lomu.

— Tā vienmēr saka. Vai jums liekas, ka esat aktrise, Karmen?

Viņa iesmējās.

— Protams, ne. Bet kurš var to apgalvot par sevi?— Viņa uzmanīgi noskatīja mani.— Bet jūs esat varen pārvērties, Robert.

— Nopirku jaunu uzvalku.

— Ne jau tāpēc. Esat novājējis. Vai tāpēc varbūt, ka esat tik brūns iededzis?

— Nezinu gan. Vai neiesim paēst? Man ir nauda, un es varu jūs uzaicināt pie Romanova.

— Labi,— man par pārsteigumu viņa piekrita.

Bija dienas vidus. Filmaktieri, kas restorānā sēdēja, Karmenu ,

neinteresēja. Viņa nebija arī pārģērbusies, palikusi tajās pašās šaurajās baltajās biksēs. Tāpēc pirmo reizi pamanīju, ka viņai ir brīnumjauks dibentiņš. Gandrīz vai par daudz tā labuma.

— Vai ir kādas ziņas par Kānu?

— Pēdējā laikā viņš šad tad piezvana. Bet jums ir kaut kas zināms, vai ne? Citādi jau jūs nebūtu mani sameklējis.

— Nē,— es meloju.— Sameklēju jūs tāpēc, ka drīz braucu prom.

— Kāpēc? Vai tiešām jums te nepatīk?

— Nē.

Karmena mani nopētīja kā pavisam jauniņa lēdija Makbeta.

— Jūsu draudzenes dēļ? Ir taču tik daudz sieviešu. It īpaši te. Un galu galā kāda atšķirība, šāda vai citāda.

— Karmen!— es iesaucos.— Kādas muļķības!

— Tikai vīrieši domā, ka tās ir muļķības.— Es paskatījos. Viņa bija mazliet pārvērtusies.

— Vai vīrieši arī visi vienādi?— es jautāju.— Tā atkal sievietes nedrīkstētu domāt.

— Vīrieši ir dažādi. Piemēram, Kāns. Viņš ir šausmonis.

— Ko?

—Šausmonis,— smiedamās mierīgi atkārtoja Karmena.— Te viņš grib, lai es braucu uz Holivudu, te atkal — lai braucu atpakaļ. Nebraukšu. Te ir silts. Ņujorkā sasnidzis sniegs.

— Vai tikai tāpēc?

— Vai ar to nepietiek?

— Lai dievs jums stāv klāt, Karmen. Un varbūt tomēr brauksim?

Viņa pakratīja galvu.

— Kāris mani pataisa traku. Esmu vienkārša meitene, Robert. Man galva reibst no viņa vāvuļošanas.

— Viņš nav tikai runātājs vien, Karmen. Viņš ir tas, ko mēdz saukt par varoni.

— Ar to nebūsi paēdis. Varoņiem jābūt mirušiem. Ja viņi izdzīvo, tad garlaicīgākus par tiem grūti iedomāties.

— Kā? Kas jums to iestāstījis?

— Vai tad kādam jāiestāsta? Jūs arī uzskatāt mani par stulbu zostiņu, vai ne? Tāpat kā Kāns?

— Nemaz ar ne! Arī Kāns jūs neuzskata par dumju. Viņš jūs dievina.

— Tā dievina, ka man galva plīst pušu. Tas ir vēl garlaicīgāk. Kāpēc jūs visi neesat dabiskāki?

— Ko?

— Dabiski, kā visi cilvēki. Piemēram, kā mana saimniece. Ar jums vienmēr viss ir sarežģīti.

Viesmīlis atnesa Macedoine des fruits.

— Uz mata tāpat kā tas te,— sacīja Karmena.— Cik svinīgs nosaukums! Un ir taču tikai sagriezti augļi ar nedaudz liķiera.

Es aizvedu Karmenu atpakaļ viņas bungalo pie vistām, pie rudmatainās etalonsaimnieces.

— Mašīna jums arī jau ir,— noteica Eleonoras Duzes traģiskajam skaistumam atbilstošā Karmena.— Jūs gūstat panākumus, Robert.

— Kānam ari tagad ir mašīna,— es meloju.— Labāka nekā man. Tannenbaums man stāstīja. Ševrolets.

—Ševrolets un piedevām galvassāpes,— atteica Karmena, pagriezdama pret mani savu burvīgo dibentiņu.— Ko dara jūsu draudzene, Robert?— viņa pameta pār plecu.

— Nezinu. Neesmu kādu laiku neko par viņu dzirdējis.

— Vai tad jūs nemaz nesarakstāties?

— Mums abiem rakstot metas krampji labajā rokā, un uz mašīnas neprotam rakstīt.

Karmena sāka smieties.

— Redz, kā tas ir, ko acis neredz, to sirds aizmirst! Tas visu vērš saprātīgāku.

— Reti dabū kaut ko tik gudru dzirdēt. Vai Kānam kaut ko pateikt?

Viņa pārdomāja.

— Kāpēc?

No dārza kladzinādamas izskrēja vairākas vistas. Karmena pēkšņi atdzīvojās.

— Debestiņ, manas baltās bikses! Tikko izgludināju!— Viņai tik tikko izdevās aizdzīt vistas prom.— Tiš, Patrik! Prom, Emīlij! Kā tad, jau traips!

— Labi, ja var vārdā saukt savu nelaimju ieganstu, vai ne?— es jautāju.— Tas visu padara vienkāršāku.

Es devos pie sava forda un pēkšņi paliku stāvam. Ko es nupat pateicu? Uz mirkli man šķita, it kā man kāds būtu iebakstījis mugurā. Es atskatījos.

— Nav tik traki!— izdzirdu Karmenu no dārza saucam.— Varēs izmazgāt!

«Jā,» es nodomāju. «Bet vai visu var izmazgāt?»

Es atvadījos no Skota.

— Man gribētos pie sava sangvina zīmējuma dabūt vēl otru klāt,— viņš teica.— Esmu pieradis virs dīvāna karināt kādu gleznu. Kas zina, kad jūs atkal atgriezīsieties! Vai jums ir vēl?

— Ir ogles zīmējums. Sangvina nav. Ļoti skaists, arī Re-nuārs.

— Labi. Tad man ir divi Renuāri. Kas to būtu domājis!

Es paņēmu no čemodāna zīmējumu un pasniedzu viņam.

— Vismīļāk es dodu to jums, Skot.

— Kāpēc? Es taču neko nesaprotu no visa tā.

— Jūs cienāt talantu, tas ir gandrīz vēl labāk. Dzīvojiet vesels, Skot! Man ir tāda sajūta, ka mēs būtu gadiem ilgi pazīstami.

Tā nebija pirmā reize, kad mani sagrāba šāda spontāna sirsnība, kas noslāpēja manu eiropeisko atturību. * Pēc pāris stundām jau uzrunājam cits citu vārdos un šādi, lai ari pavirši, taču sirsnīgi noslēdzam draudzību. Draudzība Amerikā iegūstama ātri un viegli — Eiropā tā rodas lēni un smagi. Viens kontinents ir jauns, otrs vecs. Iespējams, ka iemesls slēpjas šai apstāklī. «Vajadzētu vienmēr dzīvot tā, it kā atvadītos uz neredzēšanos,» es nodomāju.

Tannenbaums dabūja vēl citu mazu lomu. Viņš bija apmierināts un grasījās nopirkt no manis fordu. Paskaidroju, ka man tas nododams studijā.

— Ko jūs tēlojat nākošajā filmā?

— Angļu pavāru, kurš kalpo uz kuģa, ko vācu zemūdene torpedē.

— Viņš noslīkst?— es cerīgi noprasīju.

— Nē. Tas ir komisks personāžs, kas tiek izglābts un tad cep un vāra vācu komandai.

— Noindē to?

— Nē. Viņš gatavo uz ziemsvētkiem plūmju pudiņu. Visi atklātajā jūrā brāļojas un dzied angļu un vācu tautasdziesmas. Viņi izdara atklājumu, ka senākajām vācu un angļu himnām ir vienāda melodija. &lt;&lt;Heil dir im Siegerkranz» un «God save the King». Šo atklājumu viņi izdara pie mazas eglītes ar elektriskajām svecītēm un nolemj pēc šī kara vairs savā starpā nekarot. Atrod pārāk daudz kopēja.

— Jūsu nākotne varētu likties gluži drūma. Bet iespējams, ka jūsu personība radīs izlīdzinājumu.

Es iesēdos vilcienā, kur vagonu pavadoņi nēģeri un kupejās platas, ērtas putuplasta guļamvietas un individuālas tualetes. Tannenbaums un viena no dvīņumāsām man māja no perona. Pirmo reizi kopš daudziem gadiem biju samaksājis visus savus parādus, kabatā nauda un uz trim mēnešiem pagarināta uzturēšanās atļauja, turklāt izredzes uz triju dienu garu ceļojumu pa Ameriku pie plata loga piecdesmit soļu attālumā no restorānvagona.

XXVIII

— Robert!— iesaucās Meļikovs.— Es jau domāju, ka tu paliksi Holivudā!

— Tā jau, liekas, visi domājuši.

Meļikovs pamāja. Viņš izskatījās sejā pelēks.

— Vai tu esi slims?— es jautāju.

— Kāpēc?— Viņš smējās.— Nu jā, tu jau nāc no Kalifor-nijas. Tiem katrs ņujorkietis šķiet kā nupat no slimnīcas

, izsprucis. Kāpēc tu atgriezies?

— Man patīk pārmaiņas.

— Nataša ir nedomāja, ka tu atgriezīsies.

— Ko viņa domāja?

— Ka tu ienirsi kādā kinostudijā.

Vairāk arī nejautāju. Sagaidīšana nebija iepriecinoša. Mans vecais kambaris izskatījās vēl vairāk apsvēpējis, apputējis nekā agrāk. Pēkšņi es pats nesapratu, kāpēc esmu atgriezies. Ielas bija netīras, un lija lietus.

— Jānopērk mētelis,— es skaļi nodomāju.

— Vai dzīvosi atkal te?— jautāja Meļikovs.

— Jā. Šoreiz varētu būt arī lielāka istaba. Vai tev ir kāda brīva?

— Raula istaba ir brīva. Viņš nu ir prom pavisam. Pēc vakardienas lielā trača. Nezinu, vai tu viņa pēdējo draugu  redzēji.

— Vai tev nav kāda cita istaba?

— Lizas Teruelas. Viņa pirms nedēļas nomira. Iedzērusi pārāk daudz miega tablešu. Vairāk brīvu istabu nav, Robert. Tev vajadzēja atrakstīt. Ziemā visi hoteļi pārpildīti.

— Nav viegli izvēlēties starp mežonīgu psihopātu un rāmu pašnāvnieci. Labi, ņemšu Lizas Teruelas istabu.

— Tā jau es domāju.

— Kāpēc?

— Es nezinu, kāpēc. Vasarā tu droši vien būtu apmeties Raula būcenī,— Meļikovs sastomījās.

— Vai tu domā, ka man tagad nav vairs bail no nāves?

Meļikovs atkal iesmējās.

— Ne jau no nāves. No murgiem. Kurš tad baidās no nāves? Tā nav izprotama. No miršanas — tās gan. Nu, jāteic, Liza nomira viegli. Kad mēs viņu atradām, viņa izskatījās par desmit gadiem jaunāka.

— Cik viņai bija gadu?

—Četrdesmit divi. Nāc, es parādīšu istabu. Tā ir pati tīrākā no visām. Mums vajadzēja to izsvēpināt ar sēru. Turklāt tā ir saulaina. Ziemā it īpaši patīkami. Raula istabā saule neiespīd.

Mēs uzkāpām augšā. Istaba bija otrajā stāvā. Tur varēja no halles ieiet nepamanīts. Es izkravāju mantas. Izliku istabā rotājumam vairākus lielus Losandželosā pirktus gliemežvākus. Tie izskatījās bēdīgi — zaudējuši savu dziļuma noslēpumainību.

— Kad nelīst, istaba izskatās daudz piemīlīgāka,— sacīja Meļikovs.— Vai uzmundrināšanās pēc neiedzersim mazliet?

— Arī to pat negribas. Labāk kādu stundiņu nosnaudīšos.

— Es arī. Vecums, vecums. Man bija nakts dežūra. Kā ziema, tā sāk mocīt reimatisms. Vakarā viss būs labi, Robert!

Pēcpusdienā devos pie Zilversa. Viņš saņēma mani laipnāk, nekā biju domājis.

— Kā tikāt galā ar visu?— viņš jautāja.

— Pārdevu ogles zīmējumu. Par pieciem tūkstošiem dolāru. Mazo Renuāra zīmējumu.

— Labi,— Zilverss man par izbrīnu pamāja.

— Kas noticis?— es jautāju.— Parasti jūs man sakāt, ka pārdodot tiekam izputināti līdz nabadzībai.

— Tā jau tas ir. Vislabāk būtu visu paturēt. Bet karš tuvojas beigām, Ros.

— Vēl jau ne.

— Tuvojas'beigām. Vai nu mēnesi ātrāk, vai vēlāk, tam nav nozīmes. Ar Vāciju ir cauri. Ka vācu nacisti cīnās līdz pēdējam, nenacistam ir saprotams — cīnās par savu dzīvību. Ka vācu ģenerālštābs turpina cīņu, arī saprotams — tur katrs cīnās līdz pēdējam kareivim par savu karjeru. Un tomēr ar Vāciju ir cauri. Dažu mēnešu laikā viss būs galā. Jūs zināt, ko tas nozīmē.

— Jā,— brīdi padomājis, es teicu.

— Tas nozīmē, ka drīzumā varēsim atkal doties uz Eiropu. Un Eiropa tagad ir trūcīga. Būs iespēja par lētu naudu pirkt gleznas, ja maksās dolāros. Vai tagad'skaidrs?

— Jā,— es teicu otrreiz, bet šoreiz pagalam pārsteigts.

— Saprātīgāk ir iepirkt Eiropā, nevis te. Tāpēc būtu pareizi krājumus samazināt. Jābūt piesardzīgam, šādās situācijās viegli vinnēt un tikpat viegli zaudēt.

— To saprotu pat es.

— Kaut kas līdzīgs bija pēc pirmā kara. Toreiz man nebija nekāda lielā saprašana šajos jautājumos. Un pieļāvu daudz aplamību. Tas nedrīkst atkārtoties. Tāpēc, ja jums vēl ir nenoslēgti darījumi, kuros nevarat vienoties par cenu, tagad varēta piekāpties. Izskaidrojiet ar to, ka, skaidrā maksājot, klienti saņem atlaidi. Mums, lūk, padomā iepirkt lielāku kolekciju un tāpēc nepieciešama skaidra nauda.

Man pēkšņi uzlabojās garastāvoklis. Tīrs, ne ar kādu morālisku. tērgāšanu neaptumšots bizness reizēm mani šādi ietekmēja, it īpaši, ja tas pasaules katastrofām aukstasinīgi pielietoja

kredīta un debeta mērauklu. Šķita, ka nekaunīgi sīkmaņi izrīko dievu to kungu.

— Mums vajadzēs atbilstoši pazemināt arī jūsu komisijas naudu,— Zilverss vēl piebilda.

Tieši to jau es biju gaidījis. Tā bija pēdējā, nepieciešamā piedeva, apmēram tā kā garšviela ēdienam —ķiploki jēra gaļas ragū.

Es vilcinājos zvanīt Natašai. Atliku no stundas uz stundu. Pēdējā laikā mūsu attiecības bija kļuvušas abstrakti nereālas. Tās aprobežojās ar dažiem sveicieniem un skatukartītēm, bet arī tanīs jautās melīgums. Kad mēs nebijām kopā, mums nebija gluži vienkārši nekā, ko teikt viens otram, un tā tas, liekas, bija mums abiem. Es nevarēju iedomāties, kas notiks, ja es piezvanīšu Natašai. Biju tik nedrošs kļuvis, ka nepaziņoju pat par savu atgriešanos. Jau apņēmos to darīt, bet tad atkal šo nodomu atmetu. Nedēļas un mēneši Holivudā bija aizslīdējuši savādā nerealitātē, it kā mūsu draudzībai būtu tikai gadījuma raksturs un tā bez kādām sāpēm arī izbeigusies.

Aizbraucu pie Betijas un, viņu ieraudzījis, iztrūkos. Viņa laikam bija zaudējusi mārciņas divdesmit no sava svara. Milzum lielas sakrunkotajā sejiņā raudzījās acis. Tās bija vienīgais, kas vēl dzīvoja. Grumbainā āda šļaugani nokarājās, tāpēc seja izskatījās neparasti liela.

— J ūs labi izskatāties, Betij.

— Pārāk vāja, vai ne?

— Pārāk vājam mūsdienās nav iespējams būt. Patlaban tas ir modē.

— Betija mūs visus pārdzīvos,— sacīja Raviks, nākdams no tumšās viesistabas.

— Tikai ne Rosu,— iestarpināja Betija ar smaida ēnu sejā.— Izskatās ziedošs. Brūns un veselībā ziedošs.

— Pēc divām nedēļām no tā visa nebūs ne miņas, Betij. Ņujorkā ir ziema.

— Es arī labprāt vēlētos tikt Kalifornijā,— viņa teica.'

— Tagad, ziemā, tur jābūt veselībai labvēlīgam gaisam. Bet tas ir pārāk tālu no Eiropas!

Es paskatījos visapkārt. Portjeru krokās slēpās nāves dvesma. Tā vēl nebija tik ļoti jūtama kā krematorijā, kur līķu bija kaudzēm. Protams, tur viss bija savādāk: asinis jau sarecējušas, un saldenai smakai, kas rodas pirms trūdēšanas, bija vēl asāka, kodīga gāzes piedeva, kas saglabājusies plaušās. Šeit gaiss bija remdens, sastāvējies, bet tāpat ar saldenu dvaku, kas te jau bija

iesūkusies, un tikai uz bridi, atverot logu un izsmidzinot lavandu, to varēja padzīt. Bet tā atgriezās. Es šo smaku labi pazinu. Nāve neglūnēja vairs laukā, loga priekšā, tā bija jau iezagusies istabā — vēl slēpās kaktos, bet jau gaidīja.

— Te tagad agri satumst,— sacīja Betija.— Tāpēc naktis velkas garumā.

— Atstājiet naktīs uguni degam,— pamācīja Raviks.— Ja nav jārēķinās ar darba laiku, tad dienas, nakts stundas var arī ignorēt.

— To jau es daru. Man ir bailes no tumsas. Berlīnē man nekad nebija bailes.

— Tas bija sen, Betij. Daudz kas mainās. Bija laiks, kad es arī baidījos naktī pamosties.

Viņa nenovērsdamās raudzījās manī ar savām spožajām, lielajām acīm.

— Vēl arvien?

— Te, Ņujorkā, vēl arvien. Kalifornijā mazāk.

— Kāpēc? Ko jūs tur darījāt? Jūs naktīs nebijāt viens, vai ne?

— Viens gan. Biju par bailēm aizmirsis, Betij. Pavisam vienkārši.

— Tas ir pats labākais,— noteica Raviks.

Betija padraudēja man ar kaulaino pirkstu un smaidīja savu atbaidošo smaidu, ļenganā sejas āda kustējās kā neredzamas rokas taustīta.

— Vajag tikai uz viņu paskatīties, un tūlīt redzams, ka viņš ir laimīgs,— viņa sacīja, raudzīdamās manī ar savām stingajām, apaļajām acīm.

— Kurš tad var būt laimīgs, Betij,— es teicu.

— To es tagad zinu gan. Katrs, kurš ir vesels. Tikai to nekad neapzinās, kamēr nesaslimst. Un aizmirst atkal, tiklīdz izveseļojas. Līdz galam to apzinās vienīgi tad, kad jāmirst.

Viņa izslējās. Zem puķotās mākslīgā zīda naktsjakas viņas krūtis nokarājās kā tukši maisiņi.

— Viss pārējais ir nieki,— viņa sēca neskanīgā, aizsmakušā balsī.

— Neticu vis, Betij,— es teicu.— Jums ir tik daudz skaistu atmiņu. Daudzie cilvēki, kam esat palīdzējusi. Jūsu neskaitāmie draugi!

Betija uz brīdi apklusa. Tad pamāja, lai pieeju tuvāk. Es negribīgi piegāju, no viņas dvesmoja piparmētru tablešu un sabrukuma smārds.

— Tam nav nozīmes,-— viņa čukstēja.— Pēkšņi tas viss zaudē nozīmi! Ticiet man.

Pelēkajā viesistabā iznira Ņujorkas dvīņumāsa.

— Betijai šodien drūmā diena,— pieceldamies sacīja Ra-viks.— Cafarcl. Šad tad gadās katram. man reizēm tas velkas nedēļām ilgi. Vakarā iegriezīšos vēlreiz. Iztaisīsim vieglu injekciju.

— Cafard ,—čukstēja betija.— liekulība. Katrreiz, kad izrunājam šo vārdu, mums liekas, it kā mēs būtu Francijā. Baismīgi to pat atcerēties. Vienmēr iespējams būt vēl nelaimīgākam, nekā domā. Vai tā nav, Ravik?

— Jā, Betij. Vienmēr arī mazliet laimīgākam. Te jums neseko pa pēdām neviens gestapovietis.

— Kā nu ne. Viens seko.

Raviks pasmaidīja.

— Tas seko mums visiem, bet viņš nesteidzas un bieži pazaudē pēdas.

Viņš aizgāja. Dvīņumāsa izplāja uz Betijas segas vairākas fotogrāfijas.

— Olivera laukums, Betij. Pirms nacistiem!

Betija atdzīvojās.

— Tiešām? Kur tu tās dabūji? Manas brilles! Kaut kas traks! Vai mana māja arī redzama?

Dvīņumāsa pasniedza brilles.

— Manas mājas te nav,— sacīja Betija.— Uzņemts no otras puses. Te ir doktora Šiczingera nams. Var pat vārdu izlasīt. Protams, pirms nacistiem. Citādi jau nebūtu plāksnītes ar vārdu.

Bija īstais laiks, atvadīties.

— Uz redzēšanos, Betij,— es teicu.— Man jāiet.

— Pasēdiet vēl.

— Es tikai šodien atbraucu. Jāizkravā mantas.

— Ko dara mana māsa?— jautāja dvīņumāsa.— Tagad viņa palika viena Holivudā. Proti, es tūlīt pat atgriezos.

— Domāju, ka viņai neklājas slikti.

— Viņa var melot bez, gala,— apgalvoja dvīņumāsa.— Jau vienreiz izspēlēja tādu joku. Nekas nebija tā, kā viņa stāstīja. Mums vajadzēja aizņemties no Frīslendera naudu, lai tiktu atpakaļ.

— Kāpēc jūs nevarētu pastrādāt pie Frīslendera par sekretāri, kamēr māsa jums atsūta naudu turp un atpakaļceļam?

— Tad es gaidīšu līdz pastardienai. Un man gribas pašai izmēģināt iaimi.

Betija ar bailēm sekoja mūsu sarunai.

— Tu taču neiesi prom, Lisij?— viņa lūdzās.— Es nevaru palikt viena! Ko lai es tad daru?

— Es neiešu prom.

Dvīņumāsa, par kuru es pirmo reizi dzirdēju, ka viņu sauc Lisija, pavadīja mani priekšnamā.

— Tīrās mokas ar viņu,— Lisija čukstēja.— Nevar un nevar nomirt. Un negrib neparko uz slimnīcu. Es jau pati drīz saslimšu kopā ar viņu. Raviks grasījās viņu aizvest uz slimnīcu, bet viņa teicās tad labāk nomirt. Bet nemirst.

Es apsvēru, vai iet pie Kāna. Nekā iepriecinoša man viņam nebūtu ko teikt, bet stāstīt ko citu es negribēju. Savādi, bet es darīju visu, lai novilcinātu telefona sarunu ar Natašu. Kaliforni-jā es tikpat kā nedomāju par viņu. Tur man likās, it kā mūsu attiecības būtu tādas, kādas 'mēs abi sākumā sev iztēlojāmies,— bez sentimentalitātes . un smagiem pārdzīvojumiem. Tāpēc liktos, ka būtu ļoti vienkārši Natašai piezvanīt un noskaidrot, kā mēs viens pret otru attiecamies. Mums nebija vienam otram ko pārmest un nebija vienam pret otru nekādu pienākumu. Un tomēr apņemšanās zvanīt tūka kā draudīgs mākonis pie debesīm — mākonis, kas satumsa arvien vairāk. Man radās sajūta, ka esmu palaidis garām kaut ko neatgriezenisku, kaut ko tādu, kas nekad nav vairs labojams un ko es ar savu neizpratni un nolaidību esmu uz mūžu zaudējis. Biju jau tiktāl, ka līdz ar vakara iestāšanos nenoteiktās bailes uzmācās ar domām, ka Nataša varētu būt mirusi. Es apzinājos, ka. šīs nepamatotās, aplamās domas par nāvi saistītas ar Betijas apmeklējumu, un tomēr tās nezuda.

Beidzot piezvanīju tik apņēmīgi, it kā runa būtu par dzīvību un nāvi. Dzirdēju telefona signālus, un man jau tūlīt bija skaidrs, ka telpā neviena nav. Zvanīju ik pēc desmit minūtēm. Centos sev iestāstīt, ka Nataša varbūt kaut kur izgājusi vai arī aizņemta pie fotogrāfa. Tas neko daudz nelīdzēja, lai arī, kopš biju sevi pārvarējis un piezvanījis, paniskās bailes pierima. Domāju par Kānu un Karmenu, par Zilversu un viņa neveiksmi Holivudā, par Betiju domāju, ka visi mūsu skaļie vārdi par laimi nobāl viena vienīga vārda priekšā — slimība. Centos atcerēties mazo Holivudas meksikāriieti un sacīju sev, ka ir milzum daudz sieviešu skaistāku par Natašu. Tas līdzēja tikai tik daudz, lai .rastos drosme zvanīt vēlreiz. Tad sekoja senā spēle — zvanīšu divas reizes un vairs ne. Divām reizēm sekoja trešā un ceturtā.

Pēkšņi viņa atsaucās. Klausuli jau vairs neturēju pie auss, biju nolicis uz ceļiem.

— Robert,— Nataša sacīja.— No kurienes tu zvani?

— No Ņujorkas. Šodien atbraucu.

— Vai tas ir viss?— viņa pēc klusuma-brīža jautāja.

— Nē, Nataša. Kad es tevi redzēšu? Zvanīju tev reizes divdesmit un esi'nu izmisis. Tavs telefons, kad tevis nav, skan tukšāk'nekā visi citi.

— Es tikai nupat atgriezos,— viņa klusiņām smējās.

—‘Iesim paēst vakariņas,— es aicināju.— Varu tevi aizvest uz «Pavillon». nesaki nē. varam, ja gribi, uz ātru roku kaut ko iekost. Varam visu, ko tu gribi.

Es ar bailēm gaidīju atbildi, baidījos no gariem spriedelējumiem, kāpēc neesam tik ilgi neko viens par otru likušies zinis, no nevajadzīgiem, bet saprotamiem aizvainojumiem, no vārdu lavīnām, kas no sākta gala apslāpētu tikšanos.

— Labi,— viņa teica.— Atnāc man pēc stundas pakaļ.

— Es tevi dievinu, Nataša! Tie ir paši jaukākie vārdi, kādus esmu dzirdējis kopš aizbraukšanas no Ņujorkas.

Es klausījos. Brīdī, kad biju to pateicis, zināju, ko viņa atbildēs. Jebkurš sitiens varētu mani satriekt. Taču viņa neteica neko. Dzirdēju, kā noklikšķ klausule, kad to noliek vietā. Viņa nebija reaģējusi. Sajutu atvieglojumu un reizē vilšanos. Gandrīz vai labāk būtu paticis strīds ar klaigāšanu un apvainojumiem. Natašas miers likās aizdomīgs.

Stāvēju Lizas Teruelas istabā un ģērbos. Istaba vakarā oda pēc sēra un lizola vairāk nekā no rīta. Es apsvēru, vai tomēr vēlreiz nemainīt istabu. Pamestības atmosfēra Raula istabā būtu mani droši vien labāk sagatavojusi kaujai, kura, kā es domāju, mani sagaida. Man bija nepieciešams vienaldzīgs miers, kas nedrīkst izskatīties tēlots, citādi es būtu pagalam. Rauls ar savu netīksmi pret sievietēm bija labāks vairogs nekā Liza, kura, cik noprotams, bija mirusi aiz vilšanās. Es pat brīdi iedomājos, vai man nevajadzētu iepriekš tikties ar kādu sievieii, lai, sastopoties ar Natašu, būtu mierīgāks. Es pazinu kādu Parīzē, kurš pirms tikšanās ar mīļāko, ar kuru gribēja pārtraukt visus sakarus, bet pastāvīgi nokļuva viņas ietekmē, devās uz bordeli. Taču šo domu tūlīt pat atmetu; turklāt Ņujorkā neko tamlīdzīgu nezināju.

— Vai tu esi ceļa uz berem?— jautaja Meļikovs.— Ka būtu ar glāzīti vodkas?

— Pat ne to,— es atteicos.— Tik ņopietns gadījums. Turklāt nemaz tik nopietns nav. Nedrīkstu tikai kļūdīties. Kā Nataša izskatās?

— Labāk nekā jebkad. Nevaru tev līdzēt, tā nu tas ir!

— Vai šonakt tev jāstrādā?

— Visu nakti, līdz septiņiem no rīta.

— Paldies dievam. Visu labu, Vladimir. Tu nevari iedomāties, kāds es esmu idiots. Kāpēc neesmu biežāk rakstījis un zvanījis! Un vēl ar to lepojos!

Uzvilcis jauno mēteli, devos saltajā naktī — baiļu, cerību, labu nodomu, nožēlas pārpilns. Un arī melu un stratēģisku plānu.

Uzspīdēja gaisma, un sāka dūkt lifts.

— Nataša,— es steigšus teicu.— Esmu nācis šurp pārpilns mulsuma, nožēlas, cerību, melu un stratēģisku plānu. Tai pašā brīdī, kā tu parādījies durvīs, esmu visu aizmirsis. Palicis tikai viens: pilnīga neizpratne, ka esmu varējis kādreiz no tevis aizbraukt.

Es viņu apskāvu un noskūpstīju. Jutu, ka viņa vairās, un saturēju ciešāk. Viņa pakļāvās un brīdī, kad palaidu to vaļīgāk, atbrīvojās.

— Tu izskaties tik apjucis un esi novājējis.

— Pārtiku no zāles, ievēroju diētu. Reizēm svētdienās un svētkos atļāvos lielu porciju salātu.

— Un vai es neesmu pārāk resna? Mani ņēma līdzi uz banketiem «Divdesmit pirmajā» un «Pavillon».

— Es gribētu, lai tu būtu resnāka. Tad no tevis būtu vairāk. Bet tāda tu neesi.

Es palaidu gar ausīm tos banketus, kam vajadzēja mani trāpīt pašā sirdī. Es tagad tiešām biju samulsis; tiklīdz viņu apskāvu, notrīsēju aiz prieka. Viņa nekad nevilka zem kleitas neko lieku, un pieskaroties likās, it kā viņas gludo, silto augumu apņem tikai plāns audums. Biju centies vairs par to nedomāt; tagad domāju vienīgi par to.

— Vai tev nesalst?— es idiotiski apjautājos.

— Man ir silts mētelis. Kurp mēs ejam?

Es sargājos pieminēt «Divdesmit pirmo» vai «Pavillon». nebija nekādas vajadzības vēlreiz dzirdēt, ka viņa tur bijusi katru dienu un tāpēc nav īpašas vēlēšanās turp iet.

— Kā būtu ar «Bistro»?

«Bistro» bija mazs franču restorāns Trešajā avēnijā. Tur bija divreiz lētāk nekā citos restorānos.

—«Bistro» ir slēgts,— sacīja Nataša.—īpašnieks to pārdeva. Aizbrauca uz Eiropu, lai būtu Parīzē, kad tur ieradīsies de Golls.

— Tiešām? Viņš drīkstēja izbrauki?

— Tā liekas. Franču emigrantus patlaban pārņēmis īsts atgriešanās drudzis. Baidās, ka, pārāk vēlu atgriežoties, viņus var uzskatīt par dezertieriem. Aiziesim uz «Zelta gailīti». Līdzīgs «Bistro».

— Labi. Ceru, ka īpašnieks vēl nebūs prom. Viņš taču ari ir francūzis.

Restorāns bija mājīgs.

— Ja vēlaties vīnu, mums ir lielisks Anjou rose ,— piedāvāja saimnieks.

— Labi.

Es viņu uzlūkoju ar skaudību. Tas bija citāda veida emigrants nekā mēs. Viņš varēja atgriezties. Viņa dzimtene bija okupēta un tiks atbrīvota. Mana ne.

— Tu esi iededzis,— sacīja Nataša.— Ko tu tur darīji? Neko vai vēl mazāk?

Viņa zināja, ka esmu strādājis pie Holta, bet vairāk arī neko. Pastāstīju, ko biju darījis, lai pirmajā ceturtdaļstundā tiktu galā ar nevajadzīgiem jautājumiem.

— Vai tev jāatgriežas turp?

— Nē, Nataša.

— Neciešu ziemu Ņujorkā.

— Es to neciešu nekur, vienīgais izņēmums ir Šveice.

— Tu esi tur bijis kalnos?

— Nē, cietumā, jo man nebija dokumentu. Bet cietumu labi apkurināja. Pavadīju tur patīkami laiku. Varēju skatīties uz sniegu, bet neviens nelika man pa to brist. Tas bija vienīgais apkurināmais cietums no visiem, kuros esmu bijis.

— Nekad nevar saprast, kad tu melo, kad ne,— viņa smējās.

— Tas ir vienīgais iespējamais veids stāstīt to, ko vēl arvien uzskatu par pārinodarljumu. Ļoti vecmodīgs princips. Pārino-darījuma nav. Tikai neveiksmība.

— Tev tā liekas?

— Nē, Nataša. Kad sēžu tev blakus, nē.

— Vai tev bijušas daudzas sievietes Kalifornijā?

— Nevienas.

— Nu protams. Nabaga Roberts.

Paskatījos-uz viņu. Es necietu, ka viņa mani šādi uzrunāja. Saruna nemaz neritēja tā, kā biju domājis. Tā bija viscaur traucējoša priekšspēle. Man vajadzēja ar viņu tikties hotelī un ievest viņu Lizas Teruelas istabā. Pašreizējā situācija bija bīstama. Mēs papilnam raidījām viens otram gan dzeloņus, gan laipnus vārdus, kuros slēpās laika deglis. Es zināju, ka Nataša gaidīja tamlīdzīgus jautājumus arī no manis.

— Apstākļi Holivudā nav tam piemēroti,— es teicu.— Tur jūties noguris un vienaldzīgs.

— Vai tāpēc tu tik maz ko ziņoji par sevi?

— Nē, ne tāpēc. Es nevaru vēstules rakstīt. Mana dzīve bija tāda, ka es nekad nezināju, kam varētu rakstīt. Mūsu adreses

bija derīgas tikai dažas dienas, tās nemitīgi mainījās. Dzīvoju vienīgi tagadnē un šai dienai. Man nekad nav bijis nākotnes, un nespēju tādu iedomāties. Domāju, ka tev tāpat.

— Kāpēc tev šķiet, ka man tāpat?

Es klusēju.

— Cilvēki atkal satiekas, un viss paliek, kā bijis,— es noteicu.

Mēs jau to gribam.

Es arvien dziļāk iekritu lamatās. Vajadzēja steigšus tikt laukā.

— Nē,— es teicu.— Es ne.

Viņa pameta uz mani ašu mirkli.

— Tu ne? Tu taču pats nupat teici.

— Tas ir citādi. Agrāk es nezināju. Tagad zinu.

— Kas ir citādi?

Tā jau bija nopratināšana. Es nespēju koncentrēties. Domas nesaistījās. Tās aizklīda. Es domāju par cilvēku, kurš pirms tikšanās devās uz bordeli. Man arī vajadzēja tā darīt, tad domas tagad būtu skaidrākas. Biju aizmirsis vai.arī nekad nebiju par to domājis, kāda valdzinājuma vara Natašai ir pār mani. Mūsu attiecību sākumā tā tas nebija, un pie šī sākuma, lai cik dīvaini,, Holivudas burvju pasaulē es visbiežāk kavējos atmiņās. To pašu brīdi, kā es viņu atkal ieraudzīju, viss atgriezās.. Tagad aiz bailēm sevi nodot es pat sargājos viņu uzlūkot. Un tai pašā laikā pat īsti nezināju, kas būtu nododams. Tikai nojautu, ka mūždien palikšu zaudētājos, ja viņa to atklās. Nataša ne'tuvu vēl nebija izspēlējusi yisus trumpjus. Viņa tikai gaidīja, lai pateiktu man, ka viņai ir romāns ar kādu cilvēku vai kas tamlīdzīgs. Es centos -šo atzīšanos aizkavēt. Pēkšņi jutu, ka man nepietiks spēka to noklausīties, lai arī biju apbruņojies ar atziņu, ka tas, kurš tādā nodarījumā atzīstas, to laikam nav darījis.

— Viss ir savādāk, Nataša. Es neprotu izskaidrot. Kaut kas svarīgs un negaidīts, to nevar tā uzreiz izskaidrot. Esmu laimīgs, ka esam kopā. Laiks, kas mūs šķīra, izkūpējis kā dūmi.

— Vai tev tā liekas?

— Man jā.

Viņa smējās.

—Ļoti ērti, vai ne? Man laiks doties mājās. Esmu ļoti nogurusi. Mēs sagatavojam pavasara modeļus.

— Zinu. Tu vienmēr apsteidz laiku par vienu sezonu.

Pavasaris* es domāju. Kas tikmēr notiks? Paraudzījos uz

saimnieku ar melnajām Ūsiņām. Vai viņam tad vajadzēs Parīzē atbildēt par dezertēšanu? Un kas notiks ar mani? Kaut kas draudīgi mācās man no visām pusēm virsū. Man šķita, ka

noslāpšu. Tas, ko biju tik ilgi gaidījis, pēkšņi atklājās kā īsa atelpa pirms sodīšanas. Paraudzījos uz Natašu. Viņa bija neiedomājami tāla. Vēsi un aukstasinīgi vilka rokās cimdus. Man gribējās pateikt kaut ko tādu, kas tikpat kā slaucīt aizslaucītu visus pārpratumus, bet nekas neiekrita prātā. Klusēdams gāju viņai blakus. Bija loti.auksts, un gar namu stūriem cirtās pretī vēja mests sniegs. Es atradu taksi. Mēs tikpat kā nerunājām.

— Arlabunakti, Robert,— sacīja Nataša.

— Arlabunakti, Nataša.

Labi, ka es zināju — Mejikovs šonakt negulēs. Tas nebija degvīns, ko man vajadzēja, man bija vajadzīgs kāds, kas neko nejautāja un tomēr bija blakus.

XXIX

Uz brīdi paliku stāvam pie Louī veikala skatloga. Astoņpadsmitā gadsimta sākuma galdiņš vēl joprojām bija tepat. Aizkustināts apskatīju kāju restaurētās vietas. Galdam apkārt bija vairāki veci, bet nokrāsoti krēsli, līdzās dažas ēģiptiešu bronzas miniatūrstatuetes, to vidū samērā laba kaķa figūriņa un piemīlīga, īsta dievietes Neitas statuete ar iabu patinu.

Louī, senioru, ieraudzīju kāpjam no pagraba, it kā viņš būtu Lācars, kurš kāpj laukā no kapa klintī. Viņš izskatījās novecojis, bet, lai cik savādi, tādu iespaidu uz mani atstāja visi paziņas, kurus satiku,— tikai ne Nataša. Viņa nebija kļuvusi vecāka, tikai pārvērtusies. Viņa bija vēl patstāvīgāka un vēl vairāk iekārojama nekā agrāk. Centos par viņu nedomāt. Man bija sāpīga ikviena doma par viņu, tikpat kā tad, ja es prāta aklumā būtu lielisku Cšou laikmeta bronzu noturējis par kopiju un to atdāvinājis.

Ieraudzījis mani pie loga, Louī saminstinājās. Pirmajā* brīdī viņš mani nepazina, lepnais ziemas mētelis un saulē iedegusī seja laikam vērta mani svešādu. Turklāt vēl jādomā, ka man bija tikpat sērīgs izskats kā viņam.

Tika nospēlēta steidzīga pantomīma. Louī pamāja man, es pamāju pretī. Viņš naski cilpoja uz durvju pusi.

— Nāciet taču iekšā, Ros, ko jūs tur klimstat aukstumā! Te ir silts.

Es iegāju. Degunā iesitās vecuma, putekļu un lakas smārds,

— Jūs nu esat ticis uz zaļa zara,— sacīja Louī.— Veikals zeļ? Vai bijāt Floridā? Apsveicu!

Es  pastāstīju, ko esmu darījis. Tikai neteicu nekā par darbošanos pie Holta. Nebūtu jau iemesla to slēpt, tikai man nebija šorīt nekādas patikas skaidrot vairāk, nekā nepieciešams. Biju jau ar saviem skaidrojumiem Natašai pietiekami pats sev kaitējis.

— Kā jums klājas?— es jautāju.

Louī atvēcinājās ar abām rokām.

— Tas ir noticis,— viņš noducināja.

— Kas?

— Apprecējās! Ar to jenkieti!

— Tā jau vēl nav nekāda nelaime,— es viņu mierināju.— Mūsdienās šķiršanās viegli panākama.

— Man arī liekas! Bet iedomājieties — jenkiete ir katoliete.

— Vai jūsu brālis arī pārgājis katoļticībā?

— Vēl jau ne, bet, kas nav, tas var notikt. Viņa apvārdo brāli dienu un nakti.

— Kā jūs to zināt?

— To jau var manīt. Viņš sāk apspriest reliģijas jautājumus. Šī urbj viņam smadzenēs, ka viņš būšot nolādēts mūždien cepināties elles ugunīs, ja nepāriešot katoļu ticībā. Tas nav diez cik patīkami.

— Skaidrs, ka nav. Vai tad viņi laulāti katoļu baznīcā?

— Protams! To viņa panāca. Baznīcā laulājās, brālim mugurā fraka ar garām ļipām, to bija īrējis, nu, protams, kur tad viņš to vēlāk būtu licis, ar savām strupajām kājām.

— Kāds smags sitiens izraēļu dzimtai.

Louī pameta uz mani asu skatienu.

— Nu kā tad! Jūs jau neesat mūsējais. Jums to nesaprast. Vai esat protestants?

— Esmu vienkāršs ateists. Dzimis katolis.

— Kā? Kā tas iespējams?

— Izstājos no baznīcas, kad tā parakstīja konkordātu ar Hitleru. Tas manai nemirstīgajai dvēselei bija par daudz.

Louī tas uz brīdi ieinteresēja.

— Jums taisnība,—.viņš mierīgi noteica.— Tur ne velns nevar gudrs tikt. Baznīca ar savu sakāmo: mīli savu tuvāko kā sevi pašu — un roku rokā ar šo slepkavu. Vai tad tas konkordāts joprojām pastāv?

— Cik man zināms, jā. Diez vai ir atcelts.

Louī bija atguvies.

— Un mans brālis?— viņš šņāca.— Trešais savienībā!

— Nu, nu, mister Louī! Tā jau nu gluži nav! Jūsu brālim ar to nav nekāda sakara. Viņš ir nevainīgas mīlestības upuris.

— Nevainīgas? Paskatieties, kas te!— Louī norādīja ar

teatralu žestu sev visapkart.— Paskatieties, kas te, mister Ros! Vai esat kaut ko tādu mūsu mākslas institūtā redzējis?

— Ko?

— Ko? Svēto tēlus! Bīskapus! Dievmāšu statuetes! Vai tad neredzat? Agrāk, mums nebija neviena pali šāda bārdaina, izkrāsota skulptūra! Tagad acis metas raibs.

Es paskatījos; Kaktos stāvēja noliktas vairākas labas skulptūras.

— Kāpēc jūs tās novietojat tā, ka nav saskatāmas? Tās ir labas. Divām pat saglabājies senais krāsojums un apzeltījums. Patlaban tās ir pats labākais no visa, kas jums te veikalā redzams, mister Louī. Kas tur ko vaimanāt? Māksla paliek māksla.

— Ne jau pašreizējos apstākļos!

— Mister Louī, tas ir plašs lauks. Ja nebūtu reliģiskās mākslas, tad trīsceturtdaļas visu ebreju antikvāru bankrotētu. Jums jābūt iecietīgākam.

— To es nevaru. Arī tad ne, ja man tas nes peļņu. Mana sirds to nespēj izturēt. Mans nejēga brālis nes šos krāmus šurp. Piekrītu, manta ir laba. Bet tas padara visu vēl ļaunāku. Ja krāsas būtu jaunas, bronzas pulvera apzeltījums, ja tikai viena vien kāja būtu sena un pārējais ķirmju sagrauzts, tad man būtu vieglāk. Varētu kliegt un gaudot! Bet man jāstāv klusu, lai gan iekšā viss vārīties vārās. Pat ēdiens vairs negaršo. Kapātas vistu aknas, tāda delikatese, tagad dedzina kuņģi. Nemaz nav ko pieminēt zoss kājiņu ar mērci un dzeltenajiem zirņiem. Es eju pazušanā. Pats baismīgākais —šitai personai ir zināma sajēga biznesā. Man jātur mute ciet, kad gribas vaimanāt kā pie Babilonijas upes; šī saukā mani par antikristu. Tas esot antisemīta kopija. Un šās smiekli! Zvaigā augu dienu! Kā smej, tā trīcina visas savas simt sešdesmit mārciņas. Tas nav vairs izturams!— Louī pacēla rokas pret debesīm.— Mister Ros, nāciet pie mums atpakaļ! Kopā ar jums man būs vieglāk. Nāciet atpakaļ mūsu veikalā, es paaugstināšu jums algu!

— Es vēl strādāju pie Zilversa. Nekādi nesanāk, mister Louī. Liels paldies.

Viņa sejā atspoguļojās vilšanās.

— Arī tad ne, ja mēs vairāk pievērstos bronzai? Ir ar? bronzas svēto figūras.

— Diezgan maz. Nekādi nesanāk, mister Louī. Esmu tagad pie Zilversa neatkarīgs cilvēks un nopelnu labi.

— Protams! Tam jau nav nekādu izdevumu.

— Uz redzēšanos, mister Louī. Es nekad neaizmirsīšu, ka jūs bijāt pirmais, kas deva man darbu.

— Kas tad nu? Jūs jau tā runājat, it kā atvadītos. Vai taisāties atpakaļ uz Eiropu?

— Kur jūs to ķērāt?

— Jūs tik savādi runājat. Nedariet tā, mister Ros! Ne velna tur nemainīsies, vai nu šie karu zaudē vai vinnē. Klausiet, ko saka Rauls Louī!

— Jums vārdā ir Rauls?

— Jā. Mana labā māte mēdza lasīt romānus. Rauls! Stulbi, vai ne?

— Nē. Mani tas iepriecē. Nezinu, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka pazīstu vienu tādu Raulu. Tam katrā ziņā ir citas problēmas nekā jums.

— Rauls,— Louī drūmi murmināja.— Iespējams, ka tāpēc neesmu apprecējies. Tas padara cilvēku nedrošu.

— Viss vēl ir panākams. Tādam vīram kā jūs.

— Kur?

—Šeit, Ņujorkā. Šeit jau ir vairāk ticīgo ebreju nekā jebkur citur.

Raula acis iemirgojās.

— Nemaz nav slikta ideja! Nekad neesmu par to domājis. Bet tagad ar šo pārbēdzēju brāli… — Viņš iegrima pārdomās.

Pēkšņi viņš pasmīkņāja.

— Neatceros, kad es būtu smējies,— viņš teica.— Laba ideja. Spoža ideja. Pat tad, ja es to neizmantošu. Tas ir tikpat kā tad, ja neaizsargātam iedod rokā rungu.— Viņš spēji pagriezās pret mani.— Vai nav kaut kas, ko es varētu jūsu labā darīt, mister Ros? Vai negribat kādu svētā tēlu par iepirkuma cenu? Reinas Sebastiānu?

— Nē. Cik maksā kaķis?

— Kaķis? Tas ir viens no retākajiem un smalkā…

— Mister Louī,— es viņu pārtraucu,— esmu pie jums mācījies. Liekvārdība var izpalikt. Cik maksā kaķis?

— Jums personīgi vai pārdošanai?

Es saininstinājos. Māņticīgi iedomājos — ja tagad būšu godīgs, tad dievs man to atlīdzinās un Nataša man piezvanīs.

— Pārdošanai,— es atbildēju.

— Bravo! Jūs esat godīgs. Ja jūs būtu teicis, ka sev, es neticētu. Tātad piecsimt dolāru! Zvēru, par iepirkuma cenu.

— Trīssimt piecdesmit. Vairāk mans klients nedos.

Mēs vienojāmies par četrsimt divdesmit pieciem dolāriem.

— Ja jau man tik daudz jāzaudē, tad lai arī bankrotēju,— es teicu.— Cik maksā šī mazā Neita? Sešdesmit dolāru? Gribu to dāvināt. '

— Simt divdesmit. Tāpēc, ka gribat dāvināt.

Dabūju to par deviņdesmit. Rauls iesaiņoja trauslo dievieti. Es uzrakstīju Natašas adresi. Viņš apsolīja pusdienas laikā pats aiznest. Kaķi paņēmu līdzi. Es zināju Holivudā kādu, kurš bija kā uzburts uz tādām dzīvnieku statuetēm. Varēju to viņam pārdot par sešsimt piecdesmit dolāriem. Tādā veidā statuete Natašai man tika gratis un vēl bagātīgs atlikums, lai iegādātos jaunu platmali, apavus ziemai un šalli un ar šo eleganci viņu apžilbinātu un uzaicinātu vienā no labākajiem restorāniem.

Nataša piezvanīja vakarā.

— Tu atsūtīji man mazu dievieti. Kā viņu sauc?

— Neita, viņa ir ēģiptiete un vairāk nekā divtūkstoš gadu veca.

— Cienījams vecums! Vai viņa atnes laimi?

— Ar ēģiptiešu figūrām tas ir sarežģīti. Ja tām kāds nav pa prātam, tad laimi nav ko gaidīt. Šī atnesīs tev laimi. Viņa ir tev līdzīga.

— Es nēsāšu to sev visur līdzi kā talismanu. Viņu var ielikt rokassomiņā. Viņa ir skaista un aizkustina sirdi. Liels paldies, Robert. Kā tev klājas Ņujorkā?

— Ieģērbjos ziemai. Te gadoties sniega vētras.

— Tādas tiešām ir. Vai negribi rīt kopā ar mani paēst? Varu tev aizbraukt pakaļ.

Domas drudžaini darbojās. Pārsteidzoši, cik daudz apsvērumu vienā mirklī iešaujas prātā. Biju vīlies, ka viņa dzīrās tikai rit nākt.

— Tas ir jauki, Nataša,— es teicu.— Pēc septiņiem būšu ' hotelī. Brauc, kad tev ērtāk.

—Žēl, ka man šodien nav laika. Es jau nezināju, ka tu atkal atgriezīsies, tāpēc man vēl ir dažas norunas. Vakaros nav nekādas patikas būt vienatnē.

— Tiesa gan,— es piekritu.— Es ari saņēmu ielūgumu. Tai ģimenē, kam tas garšīgais gulašs. Es varētu arī neiet. Tur parasti ir tik daudz ļaužu, ka, vai nu viens vairāk, vai mazāk, tam nebūtu lielas nozīmes.

— Labi, Robert, Būšu rīt tā ap astoņiem.

Noliku klausuli un centos uzminēt, vai mana māņticība man līdzējusi vai ne. Nolēmu, ka palīdzējusi, lai ari jutos vīlies, ka šovakar nesastapšu Natašu. Nakts rēgojās acu priekšā kā drūms bezdibenis. Mēnešiem ilgi biju dzīvojis bez Natašas un daudz par to galvu nelauzīju. Tagad viena vienīga nakts likās bezgalīga. Tas nebija laiks, kas mūs šķīra, tā bija nakts. Tā bija nāve, kas atšķīra šo dienu no dienu dienām.

Es nebiju melojis. Frīslenderi bija tiešām mani ielūguši. Apņēmos aiziet. Tā bija pirmā reize, kad es tur ierados nevis kā parādnieks, bet kā brīvs cilvēks sava jaunā uzvalka un ziemas mēteļa greznībā. Biju atdevis parādu Frīslenderam un pat pilnībā norēķinājies ar dzeguzes pulksteņa advokātu. Varēju, nejuzdamies pazemots, ēst gulašu. Lai viss būtu gods godam un reizē izteiktu pateicību par aizdevumu, es pasniedzu Frīslende-ra kundzei tumšsarkanas gladiolas, kuras nopirku pie itāliešu puķu tirgotāja uz nākošā ielas stūra par pazeminātu cenu, jo puķes bija stipri paplaukušas.

— Pastāstiet mums par Holivudu,— aicināja Frīslendera kundze.

No tā man gribējās izvairīties.

— Tur cilvēks jūtas tā, it kā uz galvas būtu uzmaukts celofāna maisiņš,— es skaidroju.— Redz visu, neko nesaprot, nekam netic, dzird tikai dobjus trokšņus, dzīvo kā murgainā sapnī un pamostoties ir manāmi novecojis.

— Un tas ir viss?

— Tā, apmēram.

Uzradās dvīņumāsa Lisija. Es atcerējos Tannenbaumu un viņa šaubas.

— Kā jūtas Betija?— es jautāju.— Vai nav pārāk grūti?

— Sāpes viņa daudz nejūt. Par to rūpējas Raviks. Viņš izdara injekcijas. Viņa tagad daudz guļ. Pamostas tikai vakaros, lai vēlreiz saņemtu injekciju. Tad uzsāk cīņu par nākošo dienu.

— Vai kāds pie viņas palika?

— Raviks. Viņš mani aizsūtīja, lai reiz tieku laukā.— Lisija nogludināja ar plaukstu savu raibo kleitu.— Es jau sāku pamazām jukt. Nespēju aptvert, ka Betija mirst, bet šeit tikmēr liek rīts gulašs. Kā jūs to uztverat?

Viņa pavērsa pret mani savu skaisto, patukšo seju, kurā Tannenbaums domāja slēpjamies vulkānisku temperamentu.

— Nē,— es teicu.— Tas ir dabiski. Nāve nav izprotama, un tāpēc arī nevajag par to lauzīt galvu. Jums tomēr derētu kaut ko ieēst. Pie Betijas jau ir vienīgi slimnieku diēta.

— Es nevaru.

— Varbūt mazliet gulaša ar kāpostiem?

— Nevaru. Es jau priekšpusdienā te palīdzēju gulašu gatavot.

— Tas ir kaut kas cits. Vai jūs negribētu glāzīti ķimeņu degvīna vai varbūt alu?

— Es gribētu reizēm pakārties,— sacīja Lisija.— Vai 'arī iestāties klosterī. Bet citreiz gribētu visu sadragāt un samalt miltos. Traka, vai ne?

— Pavisam normāli, Lisij. Dabiski un normāli. Vai jums ir draugs?

— Kāpēc? Lai dabūtu ārlaulības bērnu? Tad jau man būtu jāatsakās no pēdējām izredzēm,— Lisija skumji noteica.

«Tannenbaums būs noķēris īsto dvīņumāsu,» es nodomāju. «Varbūt arī Vezelis stāstījis niekus un viņam ne ar vienu māsu nekas nav bijis.»

Tobrīd ienāca Frīslenders.

—Ā, mūsu jaunais kapitālists! Vai esat, Lisij, pagaršojusi mandeļu torti? Nē? Dariet to. Jūs pārāk novājējat.— Viņš ieknieba Lisijai gūžā. Šķiet, ka viņa bija pie tā pieradusi, nemaz nereaģēja. Tā arī nebija nekāda kaitēšanās, drīzāk darbadevēja tēvišķīga pārbaude, vai - viss ir savā vietā.— Mans labais Ros,— turpināja Frīslenders, kurš arī pret mani izturējās tēvišķīgi.— Ieteicu jums mazliet atlikt naudu, drīz radīsies reta izdevība to pienācīgi ieguldīt. Pēc kara beigām vācu akciju kurss nokritīsies līdz nullei un marka zaudēs jebkuru vērtību. Tā ir pēdējā izdevība kaut ko uzsākt un iepirkt. Vācu tauta nepaliks sakauta pie zemes guļam. Sasparosies un ķersies pie darba. Un atkal tiks uz kājām. Un vai zināt, kas tai palīdzēs? Mēs, amerikāņi. Rēķins pavisam vienkāršs7 Vācija mums nepieciešama izspēlēšanai pret Krieviju. Mūsu savienība ar Krieviju liekas tikpat kā divu homoseksuālistu vēlēšanās tikt pie bērna. Pretdabiski. Šīs ziņas man ir no valdības aprindām. Tiklīdz nacisti būs sakauti, mēs sāksim Vāciju atbalstīt.— Viņš uzplāja man pa plecu.— Nestāstiet to citiem! Tas ir miljonu vērts mājiens, Ros. Es jums to novēlu tāpēc, ka esat viens no nedaudziem, kas man atdeva parādu. Nekad neesmu nevienam to pieprasījis. Bet, vai zināt, tas, ka esi emigrants, vēl nenozīmē, ka automātiski jāpārvēršas par eņģeli, vai nav tā?

— Paldies par padomu, bet man nav naudas.

Frīslenders labvēlīgi mani noskatīja.

— Jums vēl ir laiks pie tās tikt. Dzirdu, ka esat kļuvis labs pārdevējs. Ja sadomājat kaut ko patstāvīgu uzsākt, varam aprunāties. Es finansēšu, jūs pārdosiet, un mēs dalīsimies uz pusēm.

— Tas nav gluži tik vienkārši. Gleznas man jāpērk no tirgotājiem. Tie no manis prasīs tikpat, par cik pārdod.

^Frīslenders sāka smieties.

— Jūs vēl esat zaļknābis, Ros. Pamēģiniet tik, pastāv vēl ari procenti. Citādi jau pasaules tirgus būtu sabrucis. Cits no cita pērk, un cits no cita nopelna. Dodiet ziņu, kad būsiet sadomājis.

Viņš piecēlās, es arī. Vienu brīdi satrūkos, ka viņš arī man

tēvišķīgi, neko nedomādams, iekniebs gūžā, bet viņš tikai paplikšķināja pa plecu un devās tālāk.

Smaidīdama, apkārusies zelta rotaslietām, pie manis pienāea Frīslendera kundze.

— Virtuvene grib zināt, vai jūs ņemsiet līdzi Segedas vai parasto gulašu.

Gribēju teikt, ka nevēlos nevienu, bet tas neko negrozītu, tikai aizvainotu Frīslendera kundzi un virtuveni.

— Segedas,— es teicu.— Tas bija lielisks. Un liels paldies.

— Jāpateicas man — par puķēm,— smiedamās atteica Frīslendera kundze.— Mans vīrs, šis biržas jogs, kā viņu kolēģi dēvē, nekad marsnedāvina puķes. Viņš liesām aizraujas ar jogu mācību, un meditējot neviens nedrīkst viņu traucēt — vienīgi ja nu zvana no biržas. Tas ir pats svarīgākais.

Frīslenders sāka atvadīties.

— Man vēl šur tur jāpiezvana. Neaizmirstiet, ko es jums teicu.

Es paskatījos uz biržas jogu.

— Kaut kas manī tam pretojas,— es teicu.

— Kas tad nu?— Frīslenders iesprauslojās aizturētos smieklos.— Vai kādas morāia rakstura šaubas? Bet mīļais Ros! Vai tad jūs gribētu, lai nacisti paši pelna to milzu naudu, kas tad būs paceļama no ielas? Tā jau drīzāk pienākas mums, kas esam aplaupīti! Domāt vajag loģiski un pragmatiski. Kāds jau šo naudu pacels. Tikai _ne šie necilvēki!— Viņš pēdējo reizi paplāja man pa plecu, vēlreiz tēvišķīgi ieknieba Lisijai gūžā un 1 pazuda, lai meditētu vai zvanītu.

Aizvedu Lisiju pa vējainajām ielām uz mājām, jo gulaša dēļ tikpat bija jābrauc ar taksometru.

— Jūs laikam esat zili zaļa saknaibīta, pirksti viņam taču kā stangas,— es teicu,— vai ap rakstāmmašīnu viņš jūs arī trenkā apkārt?

— Nē, nekad. Kniebj tikai tad, kad citi redz. Grib plātīties, jo ir impotents.

Maza, nosalusi un kā apmaldījusies Lisija stāvēja lielo namu vidū.

— Vai neuzkāpsiet pie manis?— viņa jautāja.

— Nevarēs, Lisij.

— Nu, kā tad,— viņa skumji atteica.

— Esmu slims,— nezin kāpēc sacīju.— Holivuda,— piebildu.

— Nemaz negrasos ar jums likties gultā. Tikai negribas vienai iet iekšā savā nedzīvajā istabā.

Samaksāju šoferim un devos Lisijai līdzi augšā. Viņa apdzīvoja drūmu istabu, kur bija dažas lelles un plīša lācītis. Pie sienas filmaktrišu fotogrāfijas.

— Vai dzersiet kafiju?— viņa jautāja.

— Labprāt, Lisij. .

Viņa atdzīvojās. Ūdens burbuļoja, un mēs dzērām kafiju. Lisija pastāstīja šo to no savas dzīves, ko es tūlīt pat aizmirsu.

— Saldu dusu, Lisij,— es novēlēju pieceldamies.— Un netaisiet nekādas muļķības. Jūs esat loti skaista, un rīt arī vēl ir diena.

Nākošajā dienā sniga. Pret vakaru ielas bija apsnigušas baltas un debesskrāpji izskatījās kā milzum lieli, sniega un gaismas pilni stropi. Ielu troksnis apslāpējās, bet sniegs nepārstāja snigt. Es spēlēju ar Meļikovu šahu, kad ienāca Nataša. Matos un kapucē kusa sniegpārslas.

— Vai tu atbrauci ar rolroisu?—es .jautāju.

Viņa brīdi klusēja.

— Atbraucu ar taksi,— viņa atbildēja.— Vai tas tevi apmierina?

—Ļoti. Kurp mēs dosimies?— es jautāju piesardzīgi, un tāpēc tas izskanēja muļķīgi.

— Kurp gribi.

Tā es tālāk netiku. Piegāju pie hoteļa durvīm.

— Snieg lielām pārslām,— es ieminējos.— Tavs kažoks cietīs, kamēr sameklēsim taksi. Būs jāpagaida, kamēr pāriet.

— Tev nav jāmeklē iegansts palikt hotelī,— viņa sarkastiski noteica.— Bet man gribas ēst!

Un pēkšņi es atcerējos Frīslenderu gulašu. Biju to aizmirsis. Mūsu attiecības bija tik saspringtas, ka man ēdiens nebija ne prātā.

— Mans -gulašs!— es iesaucos.— Ar garšvielām, un droši vien būs arī marinētie gurķi. Problēma atrisināta. Ēdīsim mājās.

— Vai to var? Gangstera alā? Vai mūs neizmetīs ar policiju laukā? Vai varbūt tev ir apartamenti — dzīvojamā un guļamistaba?

— Tas nav vajadzīgs. Dzīvoju tagad tā, ka neviens neredz ne ieejam, ne izejam. Drošība garantēta. Nāc!

Lizai Teruelai bijuši skaisti abažūri. Tagad tie man lieti noderēja. Istaba to dēļ vakaros izskatījās mājīgāka nekā dienā. Uz galda stāvēja no Louī nopirktais kaķis. Virtuvene Marija bija man gulašu iedevusi emaljētā kastrolī, tāpēc tagad varēju ēdienu uzsildīt. Elektriskā plītiņa man bija, arī daži šķīvji, naži, dakšiņas un karotes. Izņēmu gurķus un sameklēju skapī maizi.

— Viss gatavs,— es teicu un apklāju galdu ar dvieli.

— Mums tikai jāpagaida, kamēr gulašs sasils.

Nataša stāvēja, pieslējusies līdzās durvīm pie sienas.

—- Noģērb mēteli,— es teicu,— diezin cik ērti te nav, bet ir vēl gulta.

— Tā?

Biju apņēmies nepārsteigties. Vēl nebiju par sevi drošs. Bet notika tāpat kā pirmajā vakarā — tikko pieskāries, jutu zem plānās kleitas silto augumu un aizmirsu savu apņemšanos. Es klusēju. Klusēja arī Nataša. Un tad es apjautu, ka viss var kļūt vienaldzīgs — skandāli, pat noziegums, ja kāds spēcīgāks «es», kam nav savas sejas, tikai rokas, tikai dedzīga nerimtība, noslāpē paša gribu, tiekdamies sakausēt abu sirdspukstus vienā veselā, brāzmā, kura uzplūst pāri acīm, līdz tās apklust, vairs nejautā un aizveras, un no mūsu «es» paliek pāri vairs tikai asiņu balss. Apziņa atgriezās un tūdaļ atkal aizplūda brīnumainā mierā, kas tuvu dievišķajam, šis īsais miera mirklis, kad paša gribas dziļā nojausma atgriežas, bet vēl ne pati griba, aina līdzīga tai, kad bērns vēl mātes miesās, īsi pirms ierauga dienas gaismu, jau pievēršas patstāvīgai dzīvei — uz robežas starp reālo un nereālo —šķiršanās, kas atkārtojas tikai ar pēdējo elpas vilcienu.

Es apjautu līdzās Natašu, viņas elpu, matus, sirds vieglos pukstus. Tā vēl nebija gluži viņa, tā bija sieviete bez vārda un pat ne tas. Eipa, sirdspuksti, silta āda, tikai pamazāiņ noskaidrojas apziņa un reizē ar dziļu maigumu viss atguva jēgu un vārdu.

Pamazām slīdēju atpakaļ sevis un apkārtnes atpazīšanā, tai piepildītajā klusēšanā, par kuru nav izprotams, kas guvis virsroku — klusēšana vai iepriekšējais apziņas zudums; šajā noskaņā man piepeši degunā iesitās viegla deguma smaka. Uz brīdi iedomājos, ka tikai tā licies, bet tad ieraudzīju uz plītiņas emaljēto kastroli.

— Sasodīts!— Es pielēcu kājās.— Gulašs!

Nataša pavēra acis.

— Izmet pa logu.

— Dievs pasarg! Varbūt vēl izdosies glābt.

Es izslēdzu elektrisko plītiņu un pamaisīju gulašu. Tad uzmanīgi izņēmu visu — līdz brūnajam piedegumam. To atstāju kastrolī, kuru izkāru laukā pie loga.

— Pēc kāda laiciņa smaka pazudīs kā nebijusi,— es teicu.— Gulašam nav nekādas vainas.

— Gulašam nav nekādas vainas,— atkārtoja Nataša nepakustēdamās.— Un kas tev tagad padomā, sasodītais mietpilsoni ar tavu izglābto gulašu? Lai es ceļos?

— Man nav nekas cits padomā kā tev pasniegt glāzīti vodkas un cigareti. Jāņem tas nav.

— Es ņemšu,— pēc pārdomu brīža atbildēja Nalaša.— No kurienes tev tie abažūri? Atvedi no Holivudas?

— Tie bija te.

—Šie abažūri piederējuši sievietei. Tie ir no Meksikas.

— Var jau būt. Sievietes vārds bija Liza Teruela. Viņa no šejienes aizgāja.

— Kura sieviete tad aiziedama pamet tik skaistus abažū-rus?— nomiegojusies prātoja Nataša.

— Reizēm pamet vēl vairāk, Nataša.

— Jā. Ja policija dzenas pa pēdām.— Viņa uzslējās sēdus.— Nezinu, kāpēc, bet pēkšņi esmu drausmīgi izsalkusi.

— Tā jau domāju. Es arī.

— Savādi gan! Man nemaz nepatīk, ka tu jau visu iepriekš zini.

Es piepildīju šķīvjus.

— Vai zini, Robert, kad tu man teici, ka ejot pie šīs gulašu ģimenes, es neticēju. Bet tu tiešām esi bijis.

— Es cenšos iespējami mazāk melot. Tā ir daudz ērtāk.

— Tiesa. Es tev nekad necenstos samelot, ka neesmu tevi krāpusi.

— Krāpusi! Cik savāds vārds!

— Kāpēc?

— Tas atspoguļo divas neīstas lietas būtības. Savādi, ka tas tik ilgi pasaulē noturējies. Vārds atrodas starp diviem spoguļiem.

— Jā?

— Protams. Nav nekas cits kā vien tas, ka abi spoguļi melo. Kam gan tiesības uz vārdu «krāpšana»? Ja tu guli ar kādu citu, tad krāp pati sevi — ne mani.

Nataša mitējās ēst.

— Tik vienkārši, jā? -

— Jā. Ja tā būtu krāpšana, tu nevarētu mani krāpt tagad. Viena krāpšana automātiski izslēdz otru. Nav iespējams ar divām atslēgām vienlaikus slēgt vienu un to pašu slēdzeni.

Viņa meta man ar gurķi, kam bija pielipušas dilles. Es to uztvēru.

— Dilles šai zemē ir reta manta,— es teicu.— Ar to nevajadzētu svaidīties.

— Tāpat kā nevajadzētu ar to mēģināt slēdzenes atvērt!

— Man liekas, mēs uzvedamies mazliet aušīgi, vai ne?

— Nezinu. Vai katrā ziņā visam jārod savs apzīmējums, tu beztiesīgais vācieti?

Es iesmējos.

- — Man ir drausmīga nojausma, ka es tevi mīlu, Nataša. Un mēs lā pūlējāmies, lai no tā izbēgtu!

— Vai tā?— Piepeši viņa neizprotami pavērās manī.— Tas neko nemaina, Robert. Esmu tevi krāpusi.

— Tas neko nemaina, Nataša. Saidos, ka tikpat tevi mīlu. Kāds sakars vienam ar otru? Tas ir tāpat kā vējš un viļņi, viens ar otru saskaras, bet katrs paliek patstāvīgs.

— Es nesaprotu.

— Es arī ne. Vai tad vienmēr viss jāsaprot, tu daudzās Valstīs tiesīgā? *

Es neticēju tam, ko viņa stāstīja. Pat ja arī kaut kas no tā atbilda patiesībai, man šobrīd bija vienalga. Viņa bija atkal te, pie manis, un viss pārējais attiecās uz cilvēkiem ar nodrošinātu nākotni.

XXX

. Ēģiptiešu kaķi pārdevu kādam holandietim. Tai dienā, kad saņēmu čeku, es ielūdzu Kānu restorānā «Voisin».

— Vai tad jūs esat tik bagāts?— viņš jautāja.

— Cenšos sekot antīkiem paraugiem,— es atbildēju.— Antīkās pasaules ļaudis pirms dzeršanas izšļāca mazliet vīna uz grīdas, tā upurējot dieviem. Tā paša iemesla pēc es eju labā restorānā. Un no vīniem mēs pasūtīsim pudeli Cheval Blanc. Tas «Voisin» vēl dabūjams. Ar mieru?

— Ar mieru. Tad mēs atlikušās palieciņas izpilināsim uz šķīvjiem, lai dievi neturētu ļaunu prātu.

«Voisin» bija ļaužu pilns. Karalaikā restorāni pastāvīgi ir pārpildīti. Katrs cenšas vēl kaut ko no dzīves gūt, it īpaši tad, kad tiešas briesmas nedraud. Naudu izdod vieglāku roku, miera laikā nākotne liekas nodrošinātāka.

Kāns pašūpoja galvu.

— Es neesmu šodien lietojams, Ros. Man atrakstīja Karmena. Beidzot! Viņa secina, ka mums labāk izšķirties. Draudzīgi. Mēs nesaprototies. Lai es vairs nerakstot. Vai viņai tur kāds ir?

Es raudzījos iztrūcies. Tas, liekas, viņu bija smagi skāris.

— Neko tādu nemanīju,— es teicu.— Viņa dzīvo samērā vienkārši Vestvudā pie kādas saimnieces vistu un suņu ielenkumā. Satikos ar Karmenu dažas reizes. Viņa izskatījās apmierināta, nekā nedarīdama. Neticu vis, ka viņai būtu kāds draugs.

-Ko jūs darītu? Aizbrauktu? Atvestu atpakaļ? Vai viņa

brauktu?

— Domāju, ka ne.

— Arī es tā domāju. Ko lai dara?

- — Jānogaida. Un nevajag vairs rakstīt. Iespējams, ka viņa pati atgriezīsies.

— Jūs tam ticat?

—. Nē,— es teicu.— Vai tas jūs tik ļoti satrauc?

Viņš kādu brīdi klusēja.

•—Tam nevajadzētu mani nemaz satraukt. Un tā tas arī bija — untums. Un tad pēkšņi nav nekāda untuma. Vai zināt, kāpēc?

— Tāpēc, ka viņa grib prom. Kāpēc tad vēi?

Viņš melanholiski pasmaidīja.

— Cik vienkārši, vai ne? Un tomēr, kad kaut kas tāds notiek, grūti samierināties!

Es domāju par Natašu. Vai man ar viņu nebija gandrīz tāpat gadījies? Un varbūt jau ir? Es, cenzdamies šīs domas atgaiņāt, apsvērti, ko man teikt Kānam. Tas viss nemaz ar viņu lāgā nesaistījās. Nedz Karmena, nedz šī situācija, nedz viņa melanholija. Likās smieklīgi, nesaistījās un tāpēc bija bīstami. Būtu tas atgadījies kādam ar fantāziju apveltītam dzejniekam, tas liktos smieklīgi,.bet saprotami. Ar Kānu notikušais nebija paprotams. Viņš, šķiet, bija meklējis patvērumu traģiska skaistuma un flegmatiskas dvēseles kontrastā, kas savā intelektuālajā rotaļī-gumā likās valdzinoši. Ka viņš notikušo pēkšņi uztvēra nopietni, tas pierādīja viņa paša sabrukumu.

Kāns pacēla glāzi.

— Cik maz mēs varam pateikt par sievietēm, kad esam laimīgi, vai nav tā? Un cik daudz, ka'd tas tā nav.

— Tā ir taisnība. Vai jus domājat, ka būtu ar Karmenu bijuši laimīgi?

— Jums liekas, ka mēs nesaderētu? Tā tas ir. Bet cilvēkiem, kas sader kopā, ir viegli izšķirties. Sader kā kastrolis ar vāciņu. Atdalāmi bez grūtībām, feet, ja tie neatbilst viens otram un jāņem palīgā āmurs, lai vāciņu dabūtu klāt kastrolim, tad jau kaut kas salūst, ja tos grib atdalīt.

— Tukši vārdi,— es teicu.— Nekas te nav patiess. Jebkuru izteicienu var apgriezt otrādi.

Kāns sapurinājās.

— Ari jebkuru. situāciju. Aizmirsīsim Karmenu. Esmu laikam mazliet noguris. Karš iet uz beigām, Robert.

— Vai tāpēc esat noguris?

— Nē. Bet kas būs tad? Vai jūs zināt, ko darīsiet tad?

— Kurš to var tik noteikti zināt! Grūti iedomāties, ka taš beigsies. Tikpat grūti iedomāties, ko darīs tad.

— Vai gribat te palikt?

— Negribētos par to šodien runāt.

— Redziet nu! Es vienmēr domāju par to. Emigrantiem tad sāksies lielā atskurbināšanās. Pēdējais atbalsts bija viņiem nodarīta netaisnība. Pēkšņi tā vairs nav. Viņi var'atgriezties. Kāpēc? Uz kurieni? Un kam viņi vajadzīgi? Atpakaļceļa nav.

— Daudzi paliks te.

Kāns īgni atmeta ar roku.

— Es runāju par aizlauztajiem. Ne jau par biznesmeņiem.

— Es runāju par visiem,— es teicu.— Arī par biznesmeņiem.

Kāns pasmaidīja.

— Uz jūsu veselību, Robert. Es šodien niekus vien melšu. Labi, ka esat te. Radioaparāti ir labi runātāji, bet slikti klausītāji. Vai varat iedomāties, ka es savu mūžu nodzīvošu kā radioaparātu aģents?

— Kāpēc ne?— es jautāju.— Bet kāpēc aģents? Būsiet fabrikas īpašnieks.

— Domājat, ka tas būs iespējams?— viņš pavērās manī.

— Ne gluži.

— Ir jau labi, Robert.

Viņš smējās.

— Cheval Blanc ir izdzerts,— es sacīju.— Mēs aizmirsām upurēt dieviem pēdējās lāsītes. Varbūt tāpēc esam pārlieku melanholiski. Kā būtu ar porciju saldējuma? Jūs taču ēdat to tik labprāt!

Viņš pakratīja galvu.

— Viss tīrais blefs, Robert. Vieglas dzīves ilūzija. Sevis krāpšana. Esmu atteicies pats sev tēlot jautrībnieku. Gardēdi. Krāpnieku. Kļūstu par vecu ebreju.

— Vecs ebrejs ar trīsdesmit pieciem gadiem?

— Ebreji ir vienmēr veci. Jau piedzimst veci. Ikvienu no pašas dzimšanas nomāc divtūkstoš gadu ilga vajāšanas nasta.

— Vai nepaņemsim līdzi pudeli vodkas un pārrunās par dzīvi iztukšosim?

— Ebreji nav arī dzērāji. Iešu mājā, savā istabā virs veikala, un rīt pasmiešos par sevi. Arlabunakti, Robert.

— Es jūs pavadīšu,— piedāvājos, dziļi satraukts.

No siltā restorāna .mēs iekļuvām stindzinošā aukstumā. Aptiekas preču veikali un uzkodu bodītes ar nežēlīgi salīgu neona gaismu vērās vējainajā naktī.

— Gadās situācijas, kad būtu smieklīgi palikt varonīgi vienatnē,— es teicu.— Jūsu aukstais būcenis…

— Pārak sakurinats,— partrauca Kans.— Ka jau viss Ņujorkā.

— Pārkurināts un salts kā sasodītā neona gaisma, kas ir visdrūmākā bezcerība, it īpaši, ja, zobus klabinot, vienatnē klimsti pa ielām. Kāpēc jūs nenākat hoteļa «Reuben» plīšainajā hallē? Homoseksuālistu, suteneru, pašnāvnieku un mēnessērdzīgo vidū var justies vairāk pasargāts nekā jebkur citur. Esiet prātīgs, nāciet līdzi!

— Rīt,— sacīja Kāns.—Šodien man norunāta tikšanās.

— Nieki.

— Tomēr. Ar Lisiju Kolleri. Vai tagad ticat?

Ar dvīņumāsu, es domāju. Kāpēc gan ne? Savādi, bet dvīņumāsa liekas vēl mazāk piemērota Kānam nekā Karmena. Lisija bija skaista, ģimeniska, iztvīkusi pēc glāstiem kā nomaldījies kaķis un daudz gudrāka par Karmenu, bet pēkšņi saltajā naktī man atausa apskaidrība, kāpēc Kānam vajadzīga tikai Karmena,— tā bija divu vienotība, kas savā absolūtā bezjēdzībā padarīja par neesošu emigrantu dzīves bezjēdzību.

Kāns raudzījās tālumā, kur visas ielas garumā kā izbārstītas oglītes, veltīgi cenšoties iesildīt tumsu, gailēja automašīnu aizmugures sarkanās gabarīta ugunis.

—Šis ēnu karš zemes otrajā pusē ar neredzamiem ievainotiem un neredzamiem nogalinātiem, ar nedzirdamiem bumbu sprādzieniem un kapsētu klusumu tuvojas savam galam. Kas paliks? Ēnas, ēnas… tādas kā mēs!

Mēs bijām pienākuši pie radioveikala. Mēness gaismā aparāti spīdēja kā nākotnes kara automātiski karotāji. Es pacēlu galvu, Kāņa istabas logs bija apgaismots.

— Neraugieties apkārt kā satraukta klukstētāja vista,— aizrādīja Kāns.— Jūs redzat, neesmu nodzēsis gaismu. Es nevaru -ieiet tumšā istabā.

Es atcerējos, dvīņumāsu, kas arī baidījās no savas istabas. Varbūt viņa tiešām tagad sēdēja tur augšā un sukāja matus. Bet arī tas ir maz ticams un padarīja visu vēl bezcerīgāku.

— Vai tad tiešām Ņujorkā iestāsies vēl lielāks sals?— es jautāju.

— Būs daudz aukstāks,— atbildēja Kāns.

Natāšai bija ausīs auskari ar lieliem rubīniem, ap kaklu koljē ar rubīniem un briljantiem, bet roku greznoja izcili skaists gredzens.

^ — Gredzenā ir četrdesmit divi karāti,— pačukstēja man fotogrāfs Horsts.— Patiesībā mums bija vajadzīgs liels zvaigžņots rubīns, bet tādu tirdzniecībā nav. Pat juvelierizstrādājumu veikalā «van Cleef and Arpels» tāds nav atrodams. Proti, mēs grasāmies uzņemt arī viņas rokas. Krāsainus uzņēmumus. 'Nu, zvaigzni jau var arī ieretušēt. Pat vēl skaistāku nekā īstenībā,— viņš ar gandarījumu piebilda.— Mūsdienās jau viss ir montāža!

— Tā?— es pārjautāju un paskatījos uz Natašu. Ģērbusies baltā zīda kleitā, rubīniem spožajā gaismā mirguļojot, viņa rāmi sēdēja uz paaugstinājuma.

— Protams,— turpināja Horsts.— Sievietes un politiķi. Arvien vairāk montāžas. Viltus krūtis, putuplasta dibenpuses, grims, mākslīgas skropstas, parūkas, zobu protēzes — viss viena krāpšana. Un tad nāku es ar neiestādītu asumu, neskaidru lēcu, rafinētiem gaismas efektiem — un gadi kūst kā cukurs kafijā, voilа [9] . un politiķi? Vairums tikko prot lasīt un rakstīt. Neievērojami, gudri ebreji viņiem uzraksta runas, gadās referenti, kas piespēlē kādu asprātīgu izteicienu, viņu grāmatām ir literāti, aiz muguras stāv konsultanti, aktieri iedīda pareizo stāju, un gadās arī, ka viņu vietā tiek atskaņotas ierunātas plates. Tā ir labi, Nataša! Mirklīti nekusties, tā! — Viņš bija pielēcis pie sava aparāta.

Nataša nokāpa no paaugstinājuma, izslīdēja no žilbinošās gaismas un no karalienes pārvērtās dārglietās mirgojošā ieroču miljonāra sievā.

— Es žigli pārģērbšos,— viņa izmeta.— Vai mums vēl atlicis no. tā gulaša?

Es pakratīju galvu.

— No tā pietika trim dienām. Vakarvakarā izkasījām paliekas. Vai tev dārglietas jāņem līdzi?

— Nē. Tur tas jaunais gaišmatis ir no «van Cleef». Viņš tās aiznesīs.

— Labi. Tad mēs varam iet, kurp gribam.

— Man vēl viens uzņēmums. Pavasara kostīms. Dievs, kā man gribas ēst!

Es iebāzu roku kabatā. Maņ bija zināmas šīs negaidītās izsalkuma lēkmes. Viņa sirga ar diabētam pretēju*ligu, kam ir drausmīgs nosaukums — hipoglikēmija. Šiem slimniekiem cukura saturs asinīs samazinās straujāk nekā normāliem cilvēkiem. Tāpēc slimnieks rāvieniem’jūtas ļoti izsalcis. Toreiz, kad Nataša dzīvoja Piecdesmit septītajā ielā, reizēm naktī pamodies klausījos, vai nav ielauzušies, zagļi, bet sastapu Naiašu pie

ledusskapja kailu, maģiski apgaismotu no ledusskapja iekšpuses, aizrautīgi tiesājot aukstu kotleti un otrā rokā turot gabalu siera.

Izvilku no kabatas pergamenta papīrā ietītu paciņu.

— Kaut kas no bifšteka,— es teicu.— Pagaidām, uz kārā zoba.

— Ar sīpoliem?

— Ar sīpoliem un rupjmaizi.

— Tu esi eņģelis!— viņa iesaucās un, pastūmusi sānis koljē, ķērās pie ēšanas.

Es biju paradis sagatavot un bāzt kabatā šādus sainīšus ar kaut ko ēdamu, kad mēs gājām vai nu uz teātri, vai kino tai laikā, kad bija parasts ēst. Tā es izvairījos no dažām neērtībām. Nataša, ja viņu sagrāba mežonīgs izsalkums un tuvumā nebija dabūjams ne maizes kumosiņš, kļuva ērcīga. Viņa nespēja sevi savaldīt, tas bija kaut kas līdzīgs garīgai apmātībai. Izsalkumu viņa pārdzīvoja asāk, nekā parasti to cilvēki jūt, tā, it kā būtu jau ilgi badojusies. Lielākoties es svārku kabatā nēsāju līdzi ari mazu pudelīti ar diviem prāviem vodkas malkiem. Ar kumosu bifšteka tā bija karaliska uzkoda, kaut arī vodka, protams, nebija atdzesēta. Šādu piesardzības soli biju iemācījies no cilvēka, kurš man iedeva savu pasi. Miesīgs komforts atsit jebkuru gara zibeņošanu, viņš man skaidroja. Vajag tikai mazliet papūlēties, un cilvēks jutīsies laimīgs.

Nataša jau atkal par vienu sezonu apsteidza gadalaikus. Ateljē vairs rfebija daudz kažoku, tikai daži viegli karakula pusmēteļi, kurus mācekles tāpat jau iesaiņoja. Horsta ateljē valdīja maijs. Gaišu krāsu vilnas kostīmi — kobaltzilumā, ūdens zaļumā, kukurūzas dzeltenumā, tuksnesīgā brūnganumā, un kādi tik vēl valdzinoši nosaukumi te kārdināja acis. Maijs — es domāju. Maijā beigšoties karš. «Un ko tad?» bija jautājis Kāns.—«Ko tad?» domāju es, uzlūkodams Natašu, kas slaika, mazliet nedroši, il kā kājas būtu pārāk garas, iznāca priekštelpā,' ģērbusies īsā kostīmā ar plīvojošu šifona šalli. Kur es varētu būt maijā? Atkal nez kuro reizi, man laiks izslīdēja kā, zemē krītot, pašķīdis sainis ar tomātiem'' un acu priekšā sagriezās bezjēdzīgais kaleidoskops. Normālai dzīvei mēs esam samaitāti,— bija teicis Kāns,— vai varat mani iedomāties kā radiofirmas aģentu, ar ģimeni, balsojot par demokrātiem, atliekot naudu nebaltai dienai un pūloties tikt par draudzes vecāko? Mēs esam samaitāti, daudzi dabūjuši ciest, bijuši eksplozijas upuri. Daļa tikusi cauri ar viegliem ievainojumiem, daži pat pratuši no tā gūt sev labumu, cili kļuvuši invalidi, bet upuri, par kuriem galvenokārt ir runa, nekad vairs neatgūsies un beigu beigās aizies bojā. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada maijs! Vai arī jūnijs,

varbūt jūlijs! Laiks, kas visus šos gadus bija tik mokoši vilkšus vilcies, pēkšņi sācis aulekšot.

Es skatījos uz Natašu, kas tagad, no visāin pusēm apgaismota, stāvēja uz paaugstinājuma ar profilu pret mani, drusku padevusies uz priekšu, droši vien vēl mazliet smaržodama pēc sīpoliem, gailu dievietes tēls uz neredzama kuģa, kas, sacenšoties ar laiku, joņo gaismas jūrā.

Ar rāvienu nodzisa visi starmeši. Pelēcīgi drūmi studijas parasto lampu gaisma lauzās cauri šķietamai dūmakai.

— Beigt!— sauca Horsts.— Salikt visu! Šodienai pietiks!

Zīdpapīram un kartonam čaukstot, tuvojās Nataša. Viņai bija

mugurā īrētais kažoks un ausīs rubīna auskari.

— Es citādi nevarēju,— viņa teica.— Paturēju šovakararn. Rīt aizsūtīšu atpakaļ. Esmu tā jau vairākkārt darījusi. Tur tas jaunais gaišmatis ir informēts. Auskari ir brīnumskaisti.

— Un ja tu pazaudēsi?

Nataša paskatījās manī tā, it kā es būtu pateicis kaut ko piedauzīgu.

— Tie taču apdrošināti,— viņa attrauca.—«Van Cleef and Arpels» apdrošina visu, ko mums izīrē.

— Labi,— es pasteidzos piekrist, lai netiktu nolamāts par mietpilsoni, kā tas līdzīgās situācijās bieži gadījies.— Tas izšķir vakara stratēģiju. Mēs ēdīsim «Pavillon».

— Kaut ko pavisam maz, Robert! Esmu jau dabūjusi bifšteku.

— Mēs ēdīsim, kā tas krāpniekiem un naudas viltotājiem piederas,— labāk nekā mietpilsoniskie magnāti.

Mēs jau tuvojāmies durvīm, kad Nataša iesaucās:

— Dievs debesīs! Tur taču gaida rolroiss, biju pavisam aizmirsusi!

Paliku stāvam kā iemiets.

— Ar Freizeru iekšā?— es ar aizdomām jautāju.

— Protams, ne. Viņš šodien aizceļoja. Viņš teica, ka atsūtīšot vakarā šurp mašīnu, jo laikam būšot vēls. Es pavisam aizmirsu.

— Sūti prom.

— Paklau, Robert. Tagad jau mašīna ir te. Mēs taču esam bieži ar to braukuši. Kāda tam nozīme!

— Tas ir mans mietpilsoniskais raksturs, kas pret to saceļas,— es atteicu.— Agrāk bija citādi. Tagad es tevi mīlu un esmu mazs kapitālists. Esmu spējīgs samaksāt taksi.

— Vai tad krāpniekiem un naudas viltotājiem nepiestāv braukt ar rolroisu?

— Tas ir vilinoši, nespēju tā uzreiz izšķirties. Paņemsim taksi, lai nebūtu nekas jānožēlo. Vakars ir patīkams, viegli

piesalst. Pasaki šoferim, ka mēs gribam paieties pa mežu vai vispār pastaigāties.

— Kā vēlies,— viņa vilcinādamās paspēra soli.

— Pagaidi!— es uzsaucu.— Es pārdomāju.- Atvaino, Nata-ša. Tas, kas tev sagādā prieku, ir svarīgāks nekā greizsirdības sālsskābes saēstā morāle. Kāpsim iekšā!

Nataša sēdēja man līdzās kā svešzemju putns.

— Es neesmu noņēmusi grimu,-»- viņa paskaidroja.— Būtu pārāk daudz laika aizņēmis, un mani sāktu mocīt izsalkums. Turklāt Horsta studijā nekad nav miera. Sasmērē visu un tad ar krēmu noslauka, un izskaties pēc applūkātas vistas.

— Tu neizskaties pēc applūkātas vistas,— es teicu.— Tu izskaties kā izsalcis, nomaldījies paradīzes putns. Vai arī upurēšanai izrotāta nepazīstamas Timbuktu vai Haiti cilts jaunava. Jo vairāk sievietes pārvēršas, jo labāk. Es ■ esmu vecmodīgs tādu sieviešu apbrīnotājs, kas uzradušās kā brīnums no džungļiem, no mūžamežiem, un ^neatzīstu sievietes kā līdztiesīgas darba, biedres un partneres biznesā.

— Tātad barbars!

— Bezcerīgs romantiķis.

— Vai esmu tev pietiekami barbariska? Neīstas, mākslīgas skropstas, teātra grims, nolaupītas dārglietas, jauns matu sasukā-jums un īrēts kažoks? Vai ar to pietiek tavam naudas viltotāja raksturam?

Man sanāca smiekli. Viņa nekā nezināja par manu neīsto vārdu un neīsto pasi, visu to uzskatīdama par joku.

— Horsts man nolasīja veselu lekciju par tiem, kas atļaujas vēl vairāk. Par sievietēm un politiķiem. Te ir runa pat par neīstiem zobiem, krūtīm, matiem un gurniem.

— Arī politiķiem?

— Politiķiem pat par neīstām pārliecībām. Arī krūtīm, pie kurām var liet krokodila asaras. Bet tas vēl nav viss. Pagaidi, kad es maksāšu ar neīstu naudu!

— Vai tad mēs to nedarām pastāvīgi?

Es saņēmu viņas roku.

— Iespējams. Bet darījuma intereses vienmēr vērtētas visaugstāk. Senos laikos meli netika uzskatīti par kaut ko nicināmu, tos uzskatīja par līdzvērtīgiem gudrībai. Atceries slīpēto Odiseju. Cik jauki te sēdēt kopā ar tevi spožajā gaismā, plakanpēdaino viesmīļu ielenkumā un noraudzīties, kā tu notiesā bifšteku. Es tevi dievinu, Nataša, daudzu iemeslu pēc. Viens* no svarīgākajiem ir tas, ka tev ir tik laba ēstgriba mūsu gadsimtā, kad diēta triumfē uz paēdušās milzum lielās salas starp diviem okeāniem izsalkušajā pasaulē. Šejienes sievietes ar

bailēm noraugās uz salātu lapiņu, ēd kā trusīši, kamēr veseli kontinenti cieš badu. Tev turpretī netrūkst drosmes tikt galā ar pamatīgu vērša gaļas gabalu. Tīrā bauda vērot tevi ēdam. Citām sievietēm mēdz izdot veselu kaudzi naudas, bet viņas tikai pabada ar dakšiņu pa Šķīvi un visu pamet. Aiz dusmām tad viņas varētu vai kādā tumšā alejā nožņaugt. Bet tu…

— Kādas citas sievietes?— pārtrauca Nataša.

— Vienalga kādas! Paraugies visapkārt! Lieliskais restorāns ir pilns ar tām. Ēd salātus, dzer kafiju un rīko vīriem scēnas tikai tāpēc, ka trako aiz izsalkuma. Tas arī viss, uz ko viņas spējīgas. Gultā tad viņas ir tikko dzīvas, turpretī tu…

Viņa smējās.

— Diezgan!

— Man nebija nodoma iedziļināties sīkumos, Nataša. Es tikai sāku dziedāt kārtējo slavas dziesmu tavai ēstgribai.

— Es zinu, P.obert. Jūtos glaimota. Bet zinu arī, ka tu labprāt noskaņojies uz slavas dziesmām un himnu skandēšanu tad, kad tev prātā pilnīgi kaut kas cits.

— Ko?— es biju pārsteigts.

— Jā,— viņa teica.— Tu, naudas viltotāj ūn divkāršais domātāj un krāpniek! Es tev neprasu, kas tevi nomāc un ko tu vēlies aizmirst, bet tā tas ir.— Viņa maigi noglāstīja man roku.— Mēs dzīvojam eksaltētā laikā, vai ne? Tāpēc, lai izdzīvotu, nepieciešams kaut ko padarīt lielāku vai mazāku. Vai nav tā? - ' .

— Varbūt,— es piesardzīgi piekrītu.— Bet 'tas jau nav jādara mums pašiem, sasodītais laiks dara to mūsu vietā.

Viņa sāka smieties.

— Vai tev neliekas — mēs to darām, lai saglabātu tās individualitātes paliekas, kuras citādi laiks noveltnētu plakanas?

— Nebiedē mani! Kas tev noticis? Pēkšņi tu esi pārvērtusies par sfinksu vai runājošu Amazones papagaili. Turklāt vēl tavas mirguļojošās dārglietas un kā mežonīgam karotājam izkrāsotā seja. Delfu orākuls Sumatras mūžamežos! Ak vai, Natašal

— Ak vai, Robert! Runātīgais cilvēk! Es tavām runām neticu, bet labprāi tanīs klausos. Vai tu nezini, cik tas ir lieki? Sievietēm patīk nevarīgi vīrieši, tas ir viņu rūpīgi glabātais noslēpums. ’ ' .

— Lamatas, lai citus padarītu nevarīgus.

Nataša neko neatbildēja. Savādi, cik svešāda viņa vēl joprojām likās neparastās kosmētikas dēļ, kas man taču bija zināma. Cik viegli var tikt apkrāpts, un cik labprāt gribas ticēt, es domāju un vēlējos, kaut mēs varētu būt divatā.

— Tāpēc jau es 'daudz runāju, ka neko no sieviešiem nesaprotu,— es beidzot pateicu.— Bet ar tevi kopā esmu laimīgs. Var jau būt, ka es kaut ko slēpju, var jau būt, ka es visa tā posta vidū, no kura nav iespējams izbēgt un no kura es te jūtu tikai ēnas atbalsi, gribētu sev paturēt kādu nieciņu laimes, sev, kurš nevienam neko neņem nost, kurš ne uz vienu nešauj un nevienu neapzog,— tas viss var būt, Nataša, bet manām jūtām tomēr nav nekāda sakara ar visu to, jo nav to sekas, bet pastāv pašas par sevi, tāpat kā dārgakmeņiem tavās ausīs nav nekāda sakara vairs ar zemes dzīlēm, kur tie cēlušies un no kā radušies. Tās ir, un es esmu kopā ar tevi laimīgs. Tas bija vienkārša teikuma garš skaidrojums, un tev jāatvaino mana daudzvārdība, jo galu galā, lai arī bijušais žurnālists, esmu darbojies ar vārdiem, man par tiem pat maksāja naudu. Kaut ko tādu nav tik viegli aizmirst.

— Vai tu tagad vairs neesi?

— Esmu kļuvis mēms. Angļu valodu^ zinu tik daudz, lai varētu sarunāties, franču pietiekami, lai rakstītu, no vācu laikrakstiem esmu atstumts. Tāpēc nav nekāds brīnums, ja fantāzija zeļ kā nezāle ar romantiskiem ziediem. Parastos apstākļos es nebūtu kļuvis šāds laikam neatbilstošs pseidoroman-tiķis.

— Vai tu tā domā?

— Nē, bet var arī būt.

— Pseidoromantiķu nemēdz būt, Robert,—sacīja Nataša.

— Ir jau gan. Politikā. Tikai tur viņi nodara neiedomājamu ļaunumu. Patlaban tieši tāds tup Berlīnē bunkurā.

Es aizvedu Natašu mājās. Rolroiss, par laimi, vairs negaidīja, viņa bija to aizsūtījusi. Es nejustos pārsteigts, ja Viņa būtu to paturējusi.

— Vai tu nebrīnies, ka viņš ir prom?— Nataša jautāja.

— Nē,— es atteicu.

— Vai tu domāji, ka tā būs?

— Arī nē.

— Ko tad tu gaidīji?

— Ka mēs abi brauksim uz hoteli «Reuben».

Mēs stāvējām viņas nama durvīs. Bija tumšs un ļoti auksts.

—Žēl, ka mums nav vairs tā dzīvokļa, vai ne?

'—Jā,— es paskatījos viņas svešādajā sejā ar garajām skropstām.

— Nāc man līdzi augšā,— viņa čukstēja.— Tikai mums jābūt klusiem.

— Nē,— es atteicu.— Nāc man līdzi uz hoteli. Tur mums nav jābūi klusiem.

— Kāpēc tu mani neaizvedi turp tūlīt, kad mēs iznācām no «Pavillon»?

— Es nezinu.

— Negribēji?

— Nezinu. Var jau būt.

— Kas tad?

— Varbūt tāpēc, ka tu biji tik svešāda. Es nezinu. Tagad brauksim pie manis, tāpēc ka esi tik svešāda.

— Tikai tāpēc?

— Nē.

— Pameklē taksi. Es te gaidīšu.

Es steigšus devos līdz ielas stūrim. Bija ļoti auksts, un mani satrauca apziņa, ka Nataša gaida tumsā nama durvīs. Es jutu, ka aiz uztraukuma drebu. Aizskrējis līdz nākošajam ielu stūrim, ieraudzīju taksi un atbraucu ar to atpakaļ. Nataša steigšus iznāca pretī. Mēs nerunājām. Manīju, ka arī Nataša Iris. Mēs turējāmies rokās, bet tās trīsēja joprojām. Nemanījām, kā bijām izkāpuši no taksometra. Neviens mūs neredzēja. Likās, it kā tā būtu mūsu pirmā tikšanās reize.

XXXI

Betija Šteina nomira janvārī. Pēdējā vācu ofensīva» viņu nobeidza. Viņa vērīgi sekoja sabiedroto panākumiem, viņas istabā krājās laikrakstu kaudzes. Dienā, kad negaidot bija sācies vācu pretuzbrukums, viņas izmisīgā drbsme saplaka. Vairs nespēja līdzēt pat ofensīvas neveiksme. Viņu nomāca pārliecība, ka tagad karš ievilksies uz vairākiem gadiem. Un dzīvinošā cerība, ka vācieši atbrīvosies no nacistiem, pagaisa.

— Vācieši aizstāvēs katru pilsētu,— Viņa gurdeni prātoja.

— Tas ilgs vēl daudzus gadus. Vācieši ir uz vienu roku ar nacistiem. Viņi tos nepametīs nelaimē.

Betija pamazām izdzisa. Kādu rītu Lisija viņu atrada gultā mirušu. Pēkšņi viņa bija kļuvusi maza un viegla, tik ļoti pārvērtusies, ka tiem, kas pēdējā nedēļā nebija Betiju redzējuši, bija grūti viņu pazīt.

Betija nebija gribējusi, lai viņu sadedzina. Viņa apgalvoja, ka šī «tīrā» apbedīšana esot kļuvusi nepieņemama, kopš vācu krematorijas kā pašas pekles versmainās krāsnis dienu un nakti kūpināja debesis; viņa pat atteicās lietot Vācijā ražotos medikamentus, kas bija saglabājušies Amerikas noliktavās. Tas tomēr neietekmēja viņas abstrakto tiekšanos vēl kaut reizi redzēt Berlīni. Viņas atmiņā pastāvēja Berlīne, kādas vairs nebija un no kuras viņu nespēja šķirt neviena laikrakstu ziņa,— sen pagātnē izzudusi atmiņu Berlīne, kas, tikai vēl ietiepīgi iesēdusies daudzu emigrantu apziņā, nebija no turienēs izskaužama.

Betija tika apglabāta vienā no tām dienām, kad ielas bija piesnigušas augstām kupenām. Iepriekšējā dienā pilsētai bija uzbrukusi sniega vētra, un tagad to raka laukā no baltā, ielenkuma. Simtiem smago mašīnu veda un izgāza sniegu Hudzonā un īstriverā. Debesis bija koši zilas, bet saulei bija zobi.

Apbedīšanas biroja kapliča nespēja uzņemt visus bēriniekus. Betija bija palīdzējusi daudziem, kas viņu sen bija aizmirsuši. Tagad tie pulcējās pseidobaznīcā, kur dūca ērģeles, kas nebija ērģeles, bet tikai patafona novietne, plates atskaņoja to dziedātāju balsis, kuru vairs nebija starp dzīvajiem, un tādā veidā pārstāvēja Vāciju, kuras vairs nebija. Rihards Taubers, ebreju dziedātājs' ar pasaulē slavenu lirisku balsi, dziedāja vācu tautasdziesmas; barbaru padzīts, viņš bija miris Anglijā ar plaušu vēzi. Viņš dziedāja: «Kā tas var būt, ka tevi pametu…» Klausīties TauUeru. te bija neizsakāmi grūti, bet tā bija Betijas vēlēšanās. Viņa negribēja aiziet no dzīves pēc angļu tradīcijas. Izdzirdu sev aiz muguras kādu elsojam, tas bija Tannenbaums. Iekritušām acīm, pelēku seju, neskuvies. Jādomā, ka tikko atbraucis no Kalifornijas un nebija paguvis izgulēties. Par savu karjeru viņš varēja pateikties Betijas neizsīkstošai enerģijai.

Mēs vēlreiz sapulcējāmies Betijas dzīvoklī. Tāda bijusi viņas vēlēšanās. Vēl piekodinājusi, lai valdītu jautrība. Uz gaida stāvēja dažas vīna pudeles, Lisija un Vezelis bija parūpējušies par glāzītēm un no ungāru konditorejas atnesuši kūkas.

Jautrības nebija. Mēs stāvējām, un mums bija tāda sajūta, ka reizē ar Betiju aizgājuši daudzi draugi.

— Kas būs ar dzīvokli?— jautāja Meijers Otrais.— Kas to dabūs?

— Dzīvoklis atstāts Lisijaij— sacīja Raviks.— Dzīvoklis un ' viss, kas tanī atrodas.

Meijers Otrais pievērsās Lisijai:

— Jūs droši vien gribēsiet no tā tikt vaļā. Jums vienai tas ir par lielu. Mēs steidzīgi meklējam dzīvokli trim personām.

— īre ir vēl samaksāta līdz mēneša beigām,— sacīja Lisija, nolikdama Meijeram glāzīti, viņai bija no asarām pietūkušas acis.

Meijers Otrais izdzēra glāzīti.

— Jūs taču noteikti to atdosiet, vai ne? Betijas draugiem, nevis svešiem cilvēkiem!

— Meijera kungs,— Tannenbaums sašuta,— vai katrā ziņā tas jāapspriež tagad? *

— Kāpēc ne? Dzīvokļi ir grūti dabūjami, it īpaši vecie un % lētie. Kavēties nedrīkst. Mēs jau ilgi gaidām!

— Tad pagaidiet vēl dažas dienas.

— Kāpēc?— Meijers bija neizpratnē.— Rīt es atkal braucu prom un atgriezīšos Ņujorkā tikai nākošnedēļ.

— Tad pagaidiet līdz nākošai nedēļai. Pastāv kaut kas tāds kā pietāte.

— Tāpēc jau es saku,— Meijers Otrais neatlaidās.

— Iekams kāds svešinieks pakampj šo dzīvokli, būtu ievērota pietāte, ja to dabūtu kāds Betijas paziņa!

Tannenbaums aiz dusmām tikko valdījās. Dvīņumāsās dēļ viņš sevi uzskatīja par Lisijas aizstāvi.

— Jūs, protams, gribat dzīvokli dabūt par velti, vai ne?

— Par velti? Kāpēc tā? Varētu varbūt segt kādu daļiņu no pārvākšanās izdevumiem vai nopirkt kaut ko no mēbelēm. Jūs, jādomā, negribēsiet izmantot tik bēdīgu notikumu, lai iedzīvotos?

— Kāpēc ne?—niknumā sasarcis, iesaucās Tannenbaums.— Lisija bija Betiju mēnešiem ilgi kopusi bez atlīdzības, un Betija tāpēc atstāja viņai dzīvokli. Tas netiks par baltu velti iegrūsts kādam bezgodim.

— Es tomēr ļoti lūgšu sēru gadījumā…

— Nomierinieties, Meijera kungs,— sacīja Raviks.

— Ko?

— Nomierinieties. Iesniedziet savu priekšlikumu Kolleres . jaunkundzei rakstiski un tagad paklusējiet.

— Rakstiski? Vai tad mēs esam kādi nacisti? Ja es ko saku…

— Ak, šī maitas lija,— Tannenbaums ar rūgtumu izmeta.— Nekad nav Betiju apciemojis, bet par vari grib nabaga Lisijai nocelt dzīvokli, vēl iekams viņa zinās, cik tas ir vērts!

— Vai paliksiet te?— es jautāju.— Jeb vai jums ir vēl darīšanas Holivudā?

— Man jāatgriežas. Dabūju nelielu lomu kovboju filmā. Ļoti interesanta. Vai jūs zināt, ka Karmena apprecējusies?

— Nē.

— Pirms nedēļas. Ar dārzniecības īpašnieku no Sanfernando ielejas. Vai viņa kādreiz nesagājās ar Kānu?

— Nezinu. Negribas lāgā ticēt. Vai jūs esat pārliecināts?

— Pats biju kāzās. Liecinieks no Karmenas puses. Viņas vīrs ir liela auguma, labsirdīga viduvējība. Stāsta, ka agrāk bijis labs beisbolists. Viņi audzē salātus, puķes, un viņiem pieder vistu ferma.

— Vistas,— es sacīju,— saprotu.

— Lādzīgais cilvēks ir tas saimnieces brālis, pie kuras Karmena dzīvoja.

Es brīnījos, kāpēc Kāns nav atnācis uz bērēm. Tagad sapratu. Gribēja izvairīties no idiotiskiem jautājumiem. Nolēmu aiziet pie viņa. Bija pusdienas laiks, arī viņam.

Sastapu pie viņa Holceru un Franku. Holcers bija aktieris, Franks — agrāk Vācijā plaši pazīstams rakstnieks.

'— Kā pagāja Betijas bēres?— jautāja Kāns.—-Nevaru ciest apbedīšanas ceremoniju Amerikā, tāpēc neaizgāju. Vai Rozenbaums, kā vienmēr, runāja pie zārka?

— Viņš nebija apturams. Vervelēja vāciski un pat angliski ar saksiešu akcentu. Angļu valodā, par laimi, īsi. Trūka vārdu.

—Šis cilvēks ir emigrantu Nemesīda,— Kāns paskaidroja Frankam.— Agrākais advokāts un te praktizēt nedrīkst,- toties, kur tik rodas izdevība, uzstājas ar runām. Visbiežāk sapulcēs un bērēs. Neviens emigrants nav krematorijā izvadīts bez Rozen-bauma saldensērīgajiem atvadu vārdiem. Ne lūgts, ne aicināts viņš iespraucas visur. Un ir cieši pārliecināts, ka bez viņa nevar iztikt. Kad pienāks mana pēdējā stunda, es mēģināšu tikt atklātā jūrā, lai no viņa izbēgtu, bet viņš vai nu uzradīsies uz kuģa kā zaķis, vai arī sprediķos lejup no helikoptera. Glābiņa nav!

Es paskatījos uz Kāriu. Viņš izturējās savaldīgi.

— Lai tik runā pie mana kapa pēc sirds patikas,— drūmi secināja Holcers.— Vīnē, pēc atbrīvošanas. Pie vecīgā, jauneklīgā, plikpaurainā mīlētāja kapa.

— Plikajiem pakaušiem dabūjamas parūkas,— es teicu.

Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit otrajā gadā Holcers bija tā

saucamo rīta izrāžu apmeklētāju elks. Uz skatuves dabisks, atjautīgs, talantīgs mīlētājs, kurā bija apvienotas tādas retas īpašības kā talants un valdzinoša āriene. Tagad viņš bija par mārciņām piecpadsmit smagāks, pliku pakausi, angļu teātros viņu noraidīja, un visas šīs neveiksmes pārvērta viņu par īgnu mizantropu.

— Nu jau es vairs nevaru rādīties savai publikai,— viņš sūrojās.

— Jūsu publika ari novecojusi par divpadsmit gadiem,-r- es iebildu.

— Bet tā neredzēja mani novecojam. Tā nav kopā ar mani kļuvusi vecāka. Tā atceras mani tikai kā trīsdesmit otrā gada Holceru.

— Jūs, Holcer, esat dīvains,— piebilda Franks.— Tād nu gan atradis problēmu. Pārejiet uz raksturlomām — un viss.

— Es neesmu nekāds raksturlomu tēlotājs. Esmu tipisks jauneklīgs mīlētājs.

— Nu labi,— Franks nepacietīgi iebilda.— Tad varat būt varonis, vai kā to teātra žargonā sauc. Kaut vai gados vecāks varonis. Cēzars arī bija plikpauris. Tēlojiet kaut vai karali Līru!

— Tam nu es tomēr neesmu vēl pietiekami vecs, Franka kungs.

.— Paklausieties!— Franks satraucās.— Tā jau nu nav nekāda nelaime. Man bija sešdesmit četri gadi, tā sakot, pašā radošo spēku briedumā, kad trīsdesmit trešajā gadā sadedzināja manas grāmatas. Nu man drīz būs septiņdesmit septiņi. Esmu vecs, strādāt nespēju. Viss mans kapitāls ir astoņdesmit septiņi dolāri. Redziet, kā ir ar mani!

Franks savā būtībā bija tik vācisks, ka ārzemju izdevniecības, kas reiz nodrukājušas viņa darbu tulkojumus, otrreiz to vairs neatkārtoja — grāmatas nepirka. Franks turklāt nespēja iemācīties angļu valodu, arī tam viņš bija pārāk vācisks. Viņam dzīve bija grūta, jo pārtika no gadījuma avansiem un pabalstiem.

— Pēc kara jūsu grāmatas atkal izdos,— es mierināju.

Viņš šaubīdamies mani uzlūkoja.

— Vācijā? Kas divpadsmit gadu tika audzināta nacionālsociālistiskā garā?

— Tieši tāpēc,— es teicu, pats tam neticēdams.

Franks šūpoja galvu.

— Esmu aizmirsts,— viņš teica.— Tiem tur vajadzīgi citādi rakstnieki. Ne jau mēs.

— Tieši jūs!

— Es? Trīsdesmit trešajā gadā man bija daudz radošu nodomu,— Franks klusiņām noteica.— Tagad nav vairs nekādu. Tagad esmu vecs. Tas ir briesmīgi. Vecumam notic tikai tad, .kad tas jau klāt. Tagad es saprotu, kas tas ir. Vai zināt, kopš kura laika? Kopš es pirmo reizi apjautu, ka nacisti karu zaudējuši un varbūt varēsim atgriezties.

Mēs klusējām. Es raudzījos laukā pa logu. Ziemīgās debesis saulē staroja, smago mašīnu dārdoņā istaba tikko manāmi drebēja. Tad izdzirdu, ka Franks un Holcers atvadās.

— Kāds rīts!— es teicu Kānam.— Kāda starojoša diena!

Viņš piekrītoši pamāja.

— Jūs, protams, esat dzirdējis, ka Karmena apprecējusies?

— Tannenbaums stāstīja. Amerikā jau laulības viegli šķir.

Kāns iesmējās.

— Mīļais Robert! Ar ko vēl mani mierināsiet?

— Ne ar ko. Tāpat kā Holceru.

— Un tāpat kā Franku?

— Te ir sasodīti liela starpība! Jums nav septiņdesmit pieci gadi.

— Vai dzirdējāt, ko teica Franks?

— Jā. Ar viņu ir beigas. Un viņš nezina izeju. Novecojis, pats to nemānīdams. Mums tā nav bijis.

Man dūrās acīs Kāna savaldība un reizē tāda kā izklaidība. Saistīju to ar Betiju un Karmenu. Biju pārliecināts, ka ar laiku tas pāries.

— Esiet priecīgs, ka nebijāt Betijas bērēs. Tas bija drausmīgi

— Viņai laimējas,— Kans domīgi secināja.— Viņa aizgaja īstā laikā.

— Jums tā liekas?

— Jā. Iedomājieties, ja viņai būtu radusies iespēja atgriezties. Aiz vilšanās vien viņai būtu gals klāt. Zinu, uz beigām viņu sagrāba izmisums, bet maza ticības dzirkstīte vēl tomēr kvēloja. Ticība ir ļoti dzīvīga.

— Tāpat kā cerība.

— Cerība ir jau vieglāk ievainojama. Varētu teikt, kā, piemēram, sirds vēl pukst, kad smadzenes jau mirušas.

— Vai jūs pārāk nesarežģāt sev dzīvi?

— Reizēm zūd kontrole pat pār automātiem. Tie neeksplo-dē, tie apstājas.

Nopratu, ka ar viņu nekas nav iesākams. Viņš svaidījās, kā nespēdams izkļūt no apburta apļa. Jebkuru — arī visattālāko — mājienu par mierinājumu viņš ar saspringtu nojausmu noraidīja, vēl iekams tas bija izteikts. Kāmi vajadzēja atstāt vienatnē. Arī pats jutos noguris. Ne mazums nogurdina tāda mētāšanās pa apli, vēl jo vairāk, ja te jāseko kādam pa pēdām.

— Līdz rītam, Kān,— es teicu.— Man vēl jāiegriežas pie antikvāra. Kāpēc jūs ataicinājāt tādus kā Holceru un Franku? Lai sevi sāpinātu?

— Abi bija Betijas apbedīšanā. Vai jūs viņus neredzējāt?

— Nē. Tur bija ļaužu, ka biezs.

— Pabijuši tur, viņi atnāca pie manis, lai izklaidētos. Baidos, ka nekas neiznāca.

Es devos prom. Kaut arī mazliet samāksloto, tomēr nepārprotami veikalniecisko Zilversa mājas atmosfēru izjutu kā atvieglojumu.

— Vai tavs paziņa no Piecdesmit septītās ielas nedosies drīzumā ziemas atvaļinājumā?— es jautāju Natašai.— Uz Floridu, Maiami vai Palmbīču? Vai viņam nav slimas plaušas,

nav bijusi kāda sirdslēkme, astma vai kāda cita kaite, kurai Ņujorkas klimats būtu par bargu?

— Viņš nepanes karstumu. Šejienes pirts sutoņu vasarā.

— Tas mums tagad neko nelīdz. Cik grūti nabaga cilvēkam Amerikā nodoties mīlestībai! Ja nav pašam sava dzīvokļa, tad tas ir gandrīz neiespējami. Šajos sterilajos platuma grādos nav manītas arī staigules. Policisti kā milži, tieši sava auguma dēļ atbrīvoti no militārā dienesta, tāpat kā suņu ķērāji, kas tvarsta noklīdušus suņus, ķer uz ielām šīs vārgās erotikas asnu kroplības un nogādā pie neiejūtīgiem tiesnešiem, kas tām piespriež bargus sodus. Kur te vieta seksam?

— Automašīnās.

— Un ja tādas mašīnas nav?— es teicu un centos nedomāt par ērto rolroisu ar bāru tanī, varbūt Freizers pats neprot vadīt, un tad šoferis būtu mans sargeņģelis.— Ko lai dara spēka pilni jauni vīrieši, ja pilsētā nav pat bordeļu? Eiropā dažādu cenu staigules plivinās pa ielām kā naktstauriņi. Te neesmu nevienu redzējis. Tāpat kā neesmu redzējis publiskas tualetes. Vai tā būtu nejaušība? Parīzē Šīs jaukās sargmājiņas sastopamas ik uz soļa, kā dzelzs bastioni tās saista gājēju uzmanību un tiek cītīgi izmantotas. Nakts skaistules izspurdz ielās jau vienpadsmitos no rīta, šai zemē psihiatri ir lieki un reti atgadās nervu sabrukumi. Turpretī te gandrīz vai katram ir savs psihiatrs, sabiedrisko tualešu nav un staigules pieejamas tikai ar slepeniem telefoniem bagātniekiem. Bet kur lai liekas nabaga ļaudis ar visiem šiem policijas aizliegumiem, niknām saimniecēm, dievbijīgiem .prez-biteriāņiem un žandarmiem ziemā bez automašīnas — pēdējā padzītas mīlestības patvēruma?

— Lai izīrē mašīnu.

Eš sēdēju ļodzīgā krēslā, kas bija apvilkts ar tās pašas krāsas plīšu kā mēbeles hallē. Mistiskais hoteļa īpašnieks droši vien pirms gadiem trīsdesmit izlaupījis vagonu ar plīša kravu, kur, jādomā, bijis arī vēl kontrabandas viskijs, jo kā lai' citādi izskaidro to, ka viss hotelis no apakšas līdz augšai pārblīvēts ar šo drūmās krāsas plīšu un vēl izraibināts ar tumšiem viskija traipiem.

Nataša gulēja gultā. Uz galda stāvēja vakariņu atliekas, par vakariņām varējām būt pateicīgi visu vecpuišu glābiņam — amerikāņu delikatešu veikalam, lieliskai iestādei, kur iespējams dabūt karstas uz režģa ceptas vistas, šokolādes krēmu, uzgriežamos, visvisādus konservus, košu tualetes papīru, konservētus gurķus, kaviāru, maizi, sviestu un leikoplastu, īsi sakot, visu, izņemot prezervatīvus. Tos var dabūt citā amerikāņu

• iestādījumā — aptiekas un restorāna kombinācijā — aptiekas preču veikalā, kur tos balti ģērbts īpašnieks izsniedz ar tik sazvērniecisku izskatu, it kā viņš būtu izbijušais katoļu priesteris, kurš nupat izdara simbolisku bērna slepkavošanu.

— Vai negribi pie kafijas gabaliņu šokolādes tortes?— es jautāju.

— Lielu gabalu. Un jau pirms kafijas. Ziema rada ēstgribu. Tai laikā, kad ielās snieg, šokolādes torte man noder zāļu vietā.

Es piecēlos, izņēmu čemodānā paslēpto elektrisko plītiņu un uzliku uz tās alumīnija kastroli ar ūdeni. Aizkūpināju «White — Owl» cigāru, lai kafijas smarža pārāk neizplūstu gaitenī. Gatavot istabā bija aizliegts, lai gan neviens par to nelikās zinis. Tomēr tajās reizēs, kad te bija Nataša, es uzmanījos. Kas lai zina, varbūt hoteļa noslēpumainais īpašnieks zogas pa gaiteņiem. Tas nekad nebija noticis, bet tieši tāpēc biju piesardzīgs. Man mūžā pārāk bieži bija atgadījies tieši tas, kas nekad nevarēja notikt, tāds bija viens no emigrācijas nerakstītajiem likumiem.

Tikko biju uzlējis kafiju, kad pie durvīm kāds klusi un neatlaidīgi klauvēja.

— Paslēpies zem mana mēteļa,— es teicu.— Galvu un kājas arī. Es paskatīšos, kas tur ir.

Atslēdzu un mazliet pavēru durvis. Pie durvīm stāvēja puertorikāniete. Viņa pielika pie lūpām pirkstu.

— Policija,— vina čukstēja.

— Kā?

— Lejā. Trīs vīri. Esiet uzmanīgi. Iespējams, ka viņi nāks augšā. Pārmeklēt hoteli. Uzmanieties!

— Kas tad noticis?

— Vai esat viens? Te nav nevienas sievietes?

— Nē,— es teicu.— Vai policija tāpēc ir te?

— Nezinu. Domāju, ka Meļikova dēļ. Zināt nevar. Iespējams, ka būs kratīšana. Ja atradīs sievieti, paņems līdzi.

Vannas istabā, man iešāvās prātā. Bet, ja policija atradīs Natašu vannas istabā, tas būs vēl aizdomīgāk. Lejup hallē, ja tur jau bija okšķeri, iet nevarēja. Sasodīts, ko nu?

Pēkšņi man līdzās uzradās Nataša. Brīnums, kā viņa spēja tik ātri apģērbties. Pat mazā cepurīte jau bija galvā. Nataša stāvēja savaldīga un mierīga.

— Meļikovs,— viņa teica.— Tātad notvēruši.

Puertorikāniete pamāja.

—Ātri! Jūs manā istabā, Pedro šurp. Skaidrs?

— Jā.

Nataša pavērās visapkārt.

— Uz redzi.— Un sekoja sievietei.

No gaiteņa ēnas iznira meksikānis Pedro. Nākdams viņš piestiprināja bikšturus un sēja kaklasaiti.

— Buenas tard.es[10] , senjor. Labāk lai

Es sapratu. Ja ierastos policija, Pedro būtu mans viesis, Nateša — puertorikānietes. Vienkāršāks atrisinājums nekā anglosakšu dramatiskā bēgšana pa tualetes istabas logu un pa apledojušiem jumtiem. Latīņ2ļjnerikānisks&lt; atrisinājums.

— Sēdieties, Pedro,— es teicu.— Varbūt cigāru?

— Paldies. Labāk cigareti. Liels paldies, senjor Roberto. Man ir savas.

Viņš bija uztraucies.

— Dokumenti,— viņš murmināja.— Traki. Varbūt tomēr nenāks…

— Nav dokumentu? Sakiet, ka esat aizmirsis.

— Traki. Vai jums dokumenti kārtībā?

— Jā. Var iztikt. Bet kurš tad gribētu tikties ar policiju?— Man pašam bija saspringti nervi.— Vai gribat glāzīti vodkas, Pedro?

— Par stipru šai situācijā. Labāk, ja ir skaidra galva. Bet tasīti kafijas — labprāt, senjor!

Es ielēju kafiju. Pedro aizgūtnēm izdzēra.

— Kas ir ar Meļikovu?— es jautāju.— Vai jums ir kas zināms?

Pedro sparīgi pakratīja galvu. Tad pielieca galvu sānis, pievēra vienu aci un, pacēlis plaukstu pie deguna, izlikās kaut ko šņaucam. Es sapratu.

— Vai jūs tam ticat?

Viņš paraustīja plecus un iepleta rckas. Es atcerējos Natašas izteiktos mājienus.

— Ko es varētu viņa labā darīt?

— Neko,— attrauca Pedro, neatlaidīgi sekodams man ar acīm.— Turēt muti,— viņš piebilda, nespēdams apvaldīt trīsošās rokas.— Citādi viņam būs vēl sliktāk.

Es ieliku elektrisko plītiņu čemodānā un pametu skatienu visapkārt, vai Nataša nav atstājusi kādas pēdas. Klusi atvēru logu un izmetu no pelnu trauka divus sārti iekrāsotus iemutus. Tad piezagos pie durvīm, pavēru un ieklausījos.

Hotelī valdīja nāves klusums. Lejā, hallē., bija dzirdama murmināšana. Tad soļi kāpnēs. Nešaubīgi pazinu policistu gailu. Maldīties es nevarēju, biju to pietiekami dzirdējis Vācijā' Beļģijā un Francijā. Ātri aizvēru durvis.

— Nāk. '

Pedro no rokām izkrita cigarete.

— Viņi iet augšā,— es teicu.

Pedro pacēla cigareti.

— Uz Meļikova istabu?

— Redzēsim. Kāpēc jūs domājat, ka policija izdarīs nama kratīšanu?

— Lai kaut ko atrastu.

— Bez kratīšanas atļaujas?

Pedro atkal paraustīja plecus.

— Atļauja? Lai‘izkratītu nabaga ļaudis?

— Nu protams.

To man vajadzēja pašam saprast. Kāpēc lai Ņujorkā būtu savādāk nekā jebkur citur pasaulē? Mani dokumenti bija kārtībā, bet ne paši labākie. Pedro laikam tāpgt. Ari par puertorikānieti nebiju drošs. Drošs biju vienīgi par Natašu. Viņu neaizturētu. Mums pārējiem tas varētu ieilgt. Es nošņāpu gabalu no mūsu šokolādes tortes un pūlējos apēst. Visos policijas iecirkņos, lai kādā pasaules malā, ēdina atbaidoši.

Paraudzījos laukā pa logu. Pāri pretī daži logi bija apgaismoti.

— Kur atrodas jūsu draudzenes istaba?— es jautāju Pedro.— Vai no šejienes var redzēt?

Viņš pienāca pie manis. Viņa sprogainie mati smaržoja pēc kādas saldenas eļļas. Uz kakla viņam bija palikusi rēta no furunkula. Viņš pavērās augšup.

— Virs mums. Stāvu augstāk. No šejienes nevar redzēt.

Gaidīt iznāca diezļfan ilgi. Laiku pa laikam ieklausījāmies,

kas notiek hallē. Nekādas skaņas. Ikviens, kas atradās hotelī, laikam jau zināja, ka notiek kaut kas neparasts. Lejā neviens nekāpa. Beidzot izdzirdu smagos, enerģiskos soļus kāpnēs. Tie izzuda lejā. Es pavēru durvis.

— Liekas, policija aiziet. Kratīšanas nebūs.

Pedro atdzīvojās.

— Kāpēc viņi neliek cilvēkus mierā? Kādu tad nu ļaunumu nodara mazliet pulvera, ja tas sagādā prieku? Karā ar granātām saplosa miljoniem. Te vajā balto pulveri, it kā tas būtu dinamīts.

Es vēroju viņu uzmanīgi, miklās acis ar zilgano baltumu, un man iešāvās prātā, ka viņš pats lieto narkotiku.

— Vai jūs jau sen pazīstat Meļikovu?— es jautāju.

— Ne pārāk sen.

Es klusēju; kāda man daļa? Pārdomāju, vai nevarētu kaut ko darīt Meļikova labā. Diezin vai, it īpaši ārzemniekam ar mazliet apšaubāmiem dokumentiem.

Durvis pavērās. Ienāca Nataša.

— Viņi aizgāja,— sacīja Nataša.— Meļikovu paņēma līdzi.

Pedro piecēlās. Ieradās puertorikāniete.

— Iesim, Pedro.

— Liels paldies,— es viņai teicu.— Liels paldies, ka brīdinājāt.

— Nabaga ļaudis labprāt palīdz cits citam,— viņa smaidīja.

— Ne vienmēr.

Nataša noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Liels paldies, Rakel, par adresi.

— Kādu adresi?— es jautāju, kad palikām divata.

— Zeķu veikala. Tik garas zeķes es redzēju pirmo reizi. Tādas ir grūti dabūjamas. Lielāko tiesu ir tikai īsas. Rakele man parādīja savējās. Kolosālas.

Man sanāca smiekli.

— Man ar Pedro negāja tik jautri.

— Protams. Viņam bija bailes. Viņš arī lieto narkotiku. Un tagad viņam jāpalauza galva — jāsameklē , jauns piegādātājs.

— Vai Meļikovs to darīja?

— Man liekas, tikai reizēm. Viņu piespieda tas gangsteris, kam pieder hotelis. Citādi viņš būtu Meļikovu atlaidis no darba. Kaut kur citur viņš vairs darbu nedabūtu, pārāk vecs.

— Vai viņa labā varētu kaut ko uzsāki?

— Neko. To varētu tikai tas pats gangsteris. Varbūt viņš panāks, ka Meļikovu atbrīvo. Viņam ir ļoti izveicīgs advokāts. Un kaut kas viņam būs jādara, citādi Meļikovs viņu var atmaskot.

— No kurienes tev tas viss ir zināms?

— No Rakeles.

Nataša pavērās visapkārt.

— Kur palikusi torte?

— Te. To gabalu apēdu es.

— Baiļu izsalkums, vai ne?— viņa smējās.

— Nē. Piesardzības izsalkums. Kafiju izdzēra Pedro. Vai gribi kafiju?

— Domāju, ka būs labāk, ja es iešu. Otrreiz var iekrist. Nevar zināt, vai policija nenāks vēlreiz.

— Labi. Es aizvedīšu tevi mājās.

— Nē, paliec te. Kas zina, varbūt lejā atstāts vēl kāds novērotājs. Ja iznākšu no hoteļa viena, varu pateikt, ka biju apciemot Rakeli. Vai nav pietiekami dēkaini, ko?

— Man jau par daudz. Es neciešu dēkas.

— Man gan patīk.— Viņa smējās.

Pavadīju viņu līdz kāpnēm. Natašai pēkšņi acīs sariesās asaras.

— Nabaga Vladimirs,— viņa murmināja,— nabaga tramdītā dvēsele.

Taisni izslējusieš, ātriem soļiem viņa kāpa lejā. Es atgriezos savā būcenī un sāku savest kārtībā galdu. Tas nezin kāpēc mani vienmēr noskaņoja melanholiski. Laikam tāpēc, kā nekas dzīvē nav mūžīgs, pat ne tāda sasodīta šokolādes tcrte. Pēkšņā dusmu uzvirdumā atrāvu vaļā logu, paķēru tortes atliekas un izmetu pagalmā. Lai kaķi svin svētkus, ja manējie jau pagājuši. Bez Meļikova hotelis pēkšņi likās tukšs un kluss. Nokāpu lejā. Tur neviena nebija. Ļaudis kā no mēra vairījās no vietām, kur bijusi policija. Kādu laiku pagaidīju un sāku pat pārlapot vecu «Times» numuru, ko bija pametis kāds viesis, mani mulsināja žurnāla viszinība, tas bija gudrāks par pašu dievu, un visa šī gudrību bagāža tika pasniegta glīti iesaiņota, ar madarainiem virsrakstiem. Es klusi izslīdēju pa negaidot sērīgi vientulīgo halli un neviļus apsvēru, ka cilvēku sāk cienīt tikai tad, kad viņa vairs nav; neganti triviāla, bet tāpēc vēl jo nomācošāka patiesība. Domāju par Natašu, domāju, ka tagad būs grūtāk viņu nemanot ievest istabā. Mani arvien vairāk sagrāba grūtsirdība, es biju kā lietusgāzē pilna muca līdzjūtības pret sevi. Tik drūma diena, bijušās šķiršanās vēl arvien smeldza krūtīs, un es domāju par turpmākajām, sirds kļuva vēl smagāka — es neredzēju nekādu izeju. Mani biedēja nakts, mana gulta un uzmācīgie murgi, kas mani nobeigs. Paņēmu mēteli un devos klaiņot pa salā skanīgo, balto pilsētu, lai nogurtu. Gāju no ielas -ielā, aizklīdu pa stindzinoši kluso Piekto avēniju visā garumā līdz Centrālajam parkam. Skatlogi pa labi un pa kreisi spīgāja kā stikla zārki, it kā pēc brāziena tur būtu ledū sasaluši krusas graudi. Pēkšņi es izdzirdu savus paša soļus, atcerējos policiju hotelī, domāju par Mēļikovu aiz restēm, un tad' mani pārņēma nogurums un es griezos atpakaļ. Gāju ātri, arvien vēl pielikdams soli, jo biju ievērojis, ka ātra iešana mazina skumjas, bet biju pārāk noguris, lai apjaustu, vai tā ir vai nav. - .

XXXII

Pēkšņi notikumi sāka risināties apbrīnojami ātri. Nedēļas kusa kā sniegs uz ielām. Kādu laiku par Mēļikovu nekas nebija dzirdams. Tad kādu rītu viņš bija atkal klāt.

— Tevi atlaida!— es iesaucos.— Vai viss garām?

Viņš pašūpoja galvu.

— Mani atbrīvoja pret galvojumu. Lietas izskatīšana vēl tikai būs.

— Vai ir kādi pierādījumi pret tevi?

— Būtu labāk, ja mēs par to nerunātu. Un būtu labāk, ja tu neko nejautātu, Robert. Ņujorkā ir visdrošāk neko nezināt un neko'nejautāt.

— Labi, Vladimir. Tu esi novājējis. Kāpēc tevi tik ilgi nelaida vaļā?

— Lai tas būtu tavs pēdējais jautājums. Tici man, Robert, tā ir labāk. Un vairies no tikšanās ar mani.

— Nē!— es iebildu.

— Tomēr. Un tagad iedzersim kādu glāzīti vodkas. Pagājis labs laiks, kopš pēdējo reizi esmu to dzēris.

— Tu neizskaties labi. Kalsnāks un skumjš. Cerams, ka tas nebūs ilgi.

— Apcietinājumā kļuvu septiņdesmit gadus vecs. Un mans asinsspiediens ir ūz velna paraušanu augsts.

— Bet tam jau ir visādi līdzekļi.

— Robert,— Meļikovs paklusu ierunājās.— Pret rūpēm nav daudz līdzekļu. Es negribētu nomirt cietumā.

Es klusēju. Aiz loga no jumta pilēja sniegūdens.

— Vai tu nevarētu…— es klusiņām ieminējos,— vai tu nevarētu darīt tā, kā briesmu brīdī darīju es? Amerika ir liela, un obligāta reģistrēšanās nepastāv. Turklāt štati ir ļoti patstāvīgi un katram ir savi likumi. Tas nav nekāds priekšlikums, es tikai tāpat skaļi spriedelēju.

— Negribu, ka mani vajā un meklē. Nē, Rojbert, jāpaļaujas uz savu laimi. Jācer uz cilvēkiem, kas mani tagad atbrīvoja. Aizmirsīsim visu pārējo.— Viņš saspringti pasmaidīja.— Dzersim mūsu vodku un cerēsim uz infarktu, kamēr vēl esam brīvībā.

Frīslendera meita martā saderinājās ar amerikāni. Aprīlī notika viņu laulības. Frīslenders šim gadījumam par godu nolēma sarīkot divkāršas svinības — vienas kā amerikānis, otras kā agrākais emigrants.

Tiesa, viņš bija apņēmības pilns arvien vairāk amerikanizēties un savas meitas laulības ar īstu, dzimušu amerikāni- uzskatīja par nozīmīgu soli šai virzienā, bet tai pašā laikā gribēja mums, cilvēkiem bez pavalstniecības, pierādīt, ka viņš, lai arī noklusē savu izcelšanos, taču to nenoiiedž. Tāpēc tika sarīkotas īstas kāzu svinības ar vīra piederīgajiem, tīrasinīgiem amerikāņiem un dažiem izvēlētiem emigrantiem, kas vai nu jau saņēmuši

pavalstniecību, vai bija sabiedrībā ievērojami cilvēki, un vēl otras svinības vienkāršiem mirstīgajiem un trūcīgākajiem. Man nebija ne mazākās vēlēšanās turp iet, bet Nataša neremdināmā kārē pēc Frīslenderu virtuvenes gulaša uzstāja, lai es eju, jo cerēja, ka es atkal atnesīšu pilnu bļodu gardā ēdiena.

Tas bija, kā Frīslenders teica, sava veida atvadu vakars un vienlaikus jaunas dzīves sākums.

— Klejojums pa tuksnesi tuvojas beigām,— viņš paskaidroja.

— Kur paliek apsolīta zeme?— ironiski jautaja Kāns.

— Te! Kur tad vēl?— Frīsienders bija izbrīnījies.

— Tad jau te tiek svinēti uzvaras svētki, vai?

— Ebreji, Kāna kungs, nemēdz svinēt uzvaras. Ebreji svin laimīgas beigas,— paskaidroja Frīslenders.

— Vai jaunais pāris būs šodien?— es jautāju Frīslendera kundzei.

— Nē. Tūlīt pēc kāzām viņi devās uz Floridu.

— Uz Maiami?

— Uz Palmbīču. Maiami nav tik izcila *vieta.

Es atcerējos viņu znotu; viņš bija baņķieris un viņa senči pirms gadu simteņiem pārceļojuši šurp no Anglijas ar «Mayflower», teiksmaino mazo kuģi, amerikāņu aristokrātijas Noasa šķirstu, kam vajadzētu būt desmitkārt lielākam par «Queen Mary», lai uzņemtu visus katordzniekus un pirātus, kuru pēcteči vēlāk apgalvoja, ka viņu senči esot ieradušies ar šo kuģi.

Es paskatījos visapkart. Jau paša sakuma jutu, ka noskaņa šodien nav tāda kā parasti. Frīslenders sarīkoja bēgļiem vakarus / ik pēc diviem mēnešiem. Sākumā viņš to darīja, lai pa pilsētu izkaisītajiem būtu savs tikšanās centrs. Pamazām kļuva skaidrs, ka asimilācija ar amerikāņiem rit normālā gaitā, kā jau ar visām minoritātēm — tā pilnveidojas tikai otrajā paaudzē. Pirmā turas vienkop, otrā spurdz prom. Tam par iemeslu nepietiekamas valodas zināšanas, iesīkstējuši paradumi un grūtības, ar kādām jāsastopas padzīvojušiem cilvēkiem, ja jāpieļāgojas ārējiem apstākļiem. Bērni, apmeklēdami amerikāņu skolas, bez kādām aizturēm, gluži nemanot, apguva vietējās paražas. Ar vecākiem tas tā nebija. Lai arī pateicīgi, ka uzņemti, viņi nespēja pārvarēt neviļus sajūtu, ka atrodas tīkamā cietumā bez mūriem, un neviens neattapās, ka vienīgi pats uzcēlis sev šķēršļus. Valstij nebija nekādas vainas, pati viesmīlīgākā no visām.

— Es palikšu te,— paziņoja Tannenbaums, atkal reiz atgriezies no Holivudas, lai Ņujorkas teātri notēlotu esesieti.—Šī ir vienīgā valsts, kur uz mums neskatās kā uz svešķermeņiem, iebrucējiem. Visur citur tas tā bija. Es palikšu te.

Vezelis cieši viņā noraudzījās.

— Un ja jūs darbu vairs nedabūsiet? Jums ir stipri izteikts akcents, un, ja tagad karš beigsies, jūs pie lomām vairs netiksiet.

— Gluži otrādi, tad tikai sāksies.

— Jūs neesat dievs un nevarat visu zināt,— Vezelis atcirta.

— Tāpat kā jūs, Vezeli. Man tomēr ir darbs.

— Bet lūdzu, kungi,— iesaucās Frīslendera kundze,— tikai bez strīda! Tagad, kad viss jau aiz muguras!

— Vai tā ir?— jautāja Kāns.

— Ja atgriezīsieties, tad jau ne,— sacīja Tannen-baurns.— Ko jūs domājat, kā tur tagad izskatās?

— Dzimtene paliek dzimtene,— secināja Vezelis.

— Un salašņas paliek salašņas.

— Man vajadzēs atgriezties,— sērīgi noteica Franks.— Ko lai es citādi daru?

Tas bija šī skumjā vakara galvenais temats, jo visi bija pārņemti ar domām par nākotni. Pēkšņi tas, ko Kāns bija pareģojis, piepildījās. Tiem, kas nolēma palikt, tieši tāpēc, ka nu drīz varētu atgriezties, radās neskaidra nojausma par kaut ko zaudētu. Palikšana bija zaudēj-usi savu iepriekšējo spozmi, lai gan mainījies nebija nekas. Un tie, kas gribēja atgriezties un kam Eiropa vienmēr bija acu priekšā starojusi kā vecā, mīļā dzimtene, pēkšņi atjauta, ka tā ir postam pakļauta zeme ar daudz un dažādām problēmām, nevis sapņu paradīze. Viss vērtās mainīgs, neskaidrs, apšaubāms. Žēlsirdīgās ilūzijas, ar kurām visi dzīvoja, sašķīda kā ziepju burbuļi. Gan tie, kas gribēja atgriezties, kā arī palicēji jutās kā dezertieri. Tā bija pēdējā ilūzija. Šai reizē viņi dezertēja paši no sevis.

— Lisija grib atgriezties,— sacīja Kāns.— Lusī, otra dvīņumāsa, grib palikt. Viņas gandrīz nekad nav dzīvojušas šķirti. Abas pārmet viena otrai egoismu, un tas viss kopā ir viena vienīga traģēdija.

Es paskatījos uz viņu. Nezināju, kādas ir viņa attiecības ar Lisiju.

— Vai negribat Lisiju pierunāt, lai paliek?

— Nē. Sācies lielais tautu staigāšanas laiks,— viņš ironiski piemetināja.— Un lielā atskurbšana.

— Arī jums?

— Man?— viņš smējās.— Es pagaidīšu. Neiešu ne šurp, ne turp. Un jūs?

— Es? Es nezinu. Vēl ir pietiekami laika padomāt.

— Jūs jau to vien darījāt, kopš esat te, Robert.

— Reizēm ar domāšanu nekas nav līdzēts. Nevajagot arī pārāk lauzīt galvu. Viss kļūst tikai sarežģītāks un smagāks. Parasti izšķiras pēkšņi.

— Jā,— viņš teica.— Izšķiras pēkšņi, tā gan.

Frīslenders pavilka mani sānis.

— Neaizmirstiet, ko es jums teicu par vācu akcijām. Pēc -pamiera noslēgšanas tās būs dabūjamas par sviestmaizi. Bet to

kurss celsies un celsies. Var jau valsti ienīst politiskā ziņā, bet just uzticību pret tās ekonomiku. Visumā vācieši ir šizofrēniska tauta. Zinoši rūpnieki, zinātnieki un masu slepkavību organizatori.

— Jā,— es ar rūgtumu piekritu.— Un bieži tas viss vienā personā.

— Kā jau teicu —šizofrēniķi. Esiet jūs arī tāds: iedzīvojieties mantā un ienīstiet nacistus.

— Vai tas neskan pārāk pragmatiski?

— Sauciet to, kā gribat. Kāpēc lai koncerni, kas nodarbināja vergus līdz nāvei, vēl saraustu sev bagātības?

— Tikpat jau sarausīs,— 'es teicu.— Turklāt vēl dabūs godinājumus, ordeņus, pensijas un piedevām miljonus. Esmu taču dzimis Vācijā. Esam to piedzīvojuši pēc Pirmā pasaules kara. Vai jūs vēl atgriezīsieties, Frīslendera kungs?

— Neparko! Veikallietas. varu kārtot pa telefonu. Ja jums vajadzīga nauda, labprāt aizdošu tūkstoš dolāru. Ar to tur, viņpus okeāna, var daudz ko uzsākt.

— Paldies. Iespējams, ka jūsu piedāvājumu izmantošu.

Un man likās, it kā uz īsu mirkli salonā būtu noticis īssavienojums, gaisma nebūtu vis nodzisusi, bet pamirkšķinājusi un tūlīt atkal spoži un mierīgi iedegusies. Tas bija brīdis, kad draudīga, drūma vēlēšanās, kas sevī slēpa bailes un apziņu par neiespējamo, pēkšņi ar rāvienu izvērtās realitātē. Protams, Frīslendera piedāvāto summu nedomāju ieguldīt kādā pasākumā. Tā deva iespēju atgriezties, tā bija šim nolūkam nepieciešamā nauda, pat vairāk, bagātīgi, pietiekami, lai sasniegtu zemi, kas manos sapņos kā melns padebesis mācās virsū — arvien tuvāk un tuvāk. Es stāvēju zem lustras un apžilbināts, neko neredzēdams, raudzījos vienīgi nenosakāmā, plūstošā gaismā acu priekšā.

Man bija nepieciešams laiks, lai atgūtos. Šķita, ka būtu iekļuvis viesuļvētrā. Viss man apkārt sagriezās, gaisma un ēnas, un tad izdzirdu Kāna balsi.

— Virtuvene iedala jums gulašu. Paņemiet to virtuvē, un mēs varam laisties prom. Esat ar mieru?

— Ko? Laisties prom? Kad?

— Kad gribat. Kaut vai tūlīt.

— Ak tā!— Nu es Kānu saprata.— Es pagaidām nevaru,— es teicu.— Man vēl šis tas jānokārto. Kādu bridi jāpaliek, Kān.— Gribēju atgūties, vislabāk tas iespējams sabiedrības burzmā. Negribēju ari runāties ar Kānu, tieši tagad ne. Viss bija vēl pārāk nenoteikts, neparasts un gaužām nereāls.

— Labi,— Kāns piekrita.— Es iešu. Nespēju vairs klausīties šajā vervelēšanā, un tas viss aiz satraukuma, sentimentalitātes un neziņas. Simtiem apžilbinātu putnu pēkšņi sāk sisties pret sava sprosta stieņiem un negaidot atklāj, ka tie nav vairs no tērauda, bet no vārītiem makaroniem. Un tagad nu paši nesaprot, ko darīt — dziedāt vai vaimanāt. Daži jau dzied,— viņš grīni piebilda.— Drīz viņi atjēgsies, ka nav iemesla čivināt, ka nupat viņiem atņemts pēdējais — romantiskās ilgas pēc dzimtenes uņ romantiskais naids. Posta piemeklētu zemi nav iespējams nīst. Arlabunakti, Robert.

Kāns bija ļoti bāls.

— Varbūt vēlāk iegriezīšos vēl pie jums,— es iztrūcies teicu.

— Nevajag vis. Es iešu gulēt. Ar divām miega tabletēm. Nav ko baidīties,— viņš teica, pamanījis manu sejas izteiksmi.

— Neko sev nenodarīšu. Pavadiet vēl kādu patīkamu brīdi šinīs mudžeklīgajos uzvaras svētkos, kas ne tuvu tādi nav. Arlabunakti, Robert.

— Arlabunakti, Kān. Rīt pusdienas laikā, garām ejot, uzkāpšu pie jums.

— Norunāts.

Mani nomāca nelāga apziņa, grasījos viņam sekot, bet biju pats neizpratnē, apjucis šajās absurdās, bezcerīgās svinībās, apjucis, dzirdot Kāna teikto. Paliku sēžot un nevērīgi klausoties Lahmanī, kurš man skaidroja, ka droši būšot atkal vesels, jo nu jau veselu mēnesi viņam esot normāls sakars ar kādu atraitni.

—-Viss paiet kā ļauns sapnis,— viņš teica, raudzīdamies man acīs.

— Arī tavs katoliskais amats?— es jautāju.— Rožukroņi un svēto figūras?

— Gan jau to manīs vēlāk. Pagaidām nekur nesteidzos. Esmu pats labākais komivojažieris, kāds jebkad šai firmai bijis. Ar citu ticību rodas labāka distance un lielāka rīcības brīvība. Tas krietni vien nāk par labu biznesam. Cilvēki tic man ari vairāk tāpēc, ka neesmu aktīvi ieinteresēts.

— Tātad tu nebrauksi atpakaļ?

— Iespējams, ka pēc kādiem gadiem. Ciemos. Bet tam vēl ir laiks, daudz laika.

Noraudzījos viņā ar skaudību. %

— Ar ko tu nodarbojies agrāk?— es jautāju.— Pirms nacistiem.

— Biju students, pārtikušu vecāku dēls. Iemācījies neesmu neko.

Es neuzdrīkstējos jautāt, kas noticis ar viņa vecākiem, bet labprāt gribējās zināt, kādas domas rosās viņa galvā. K.āns man kādreiz teica, ka ebreji neesot • atriebīga tauta, iespējams, ka zināma taisnība te slēpās. Viņi esot neiraStēniski, un viņu naids ātri izvēršoties rezignācijā, un, lai nezaudētu pašcieņu, viņi cenšoties ienaidnieka rīcībā rast izpratni. Tāpat kā jebkura galējība un ikviens virspusējs apgalvojums, tas tikai daļēji atbilda īstenībai. Un tomēr Kāna vārdi bija iegūluši atmiņā. Ebreji nebija atriebīgi, viņi bija pārāk kulturāli un izsmalcināti. Ar mani viss bija savādāk. Es biju viens un likos pats sev tāds kā alu cilvēks. Un bija kaut kas, kam es nespēju tikt pāri, bet tas tik ļoti mani nomāca, ka ikviens mēģinājums to apiet vai atstumt beidzās ar neciešamu, neatvairāmu nepacietības izvirdumu. Pašam neizprotama asiņu balss, kas — es to zināju — mani novedīs postā. Es centos tai pretoties, mēģināju vairīties, un reizēm šķita, ka tas gandrīz izdodas. Bet tad atkal kaut kas satrauca atmiņu, kāds mokošs sapnis vai, kā tagad, mēģinājums atrisināt likteņa pavērsienus,— un ilūzija par atbrīvotību tika nomākta kā krusas iznīcināta tauriņu roja. Es zināju, ka tas atkal ir klāt un no likteņa man neizbēgt. Tas bija manās asinīs un prasīja asinis. Es varēju ironizēt un gaišā dienas laikā zoboties un to apšaubīt — tas palika un naktīs klusējot vandīja atkal augšā visu, ko saules gaismā biju domājis zudušu.

— Esiet mazliet jautrāks, Roberta kungs,— Frīslendera kundze mani uzmundrināja.— Lai vai kā, ši, ir mūsu pēdējā tikšanās kā emigrantiem.

— Pēdējā?

— Drīz taču visi pajuks kur kurais. Ahasvēru laiks beidzies.

Samulsis raudzījos uz brašo, tuklo sievieti. Kur viņa ķērusi

šos vārdus? Un pēkšņi man bez kāda iemesla sametās jautri. Aizmirsu Kānu un savas paša pārdomas, vēros neviltotas, labsirdīgas muļķības sārtenajā sejā un ar rāvienu atskārtu, cik nejēdzīgs ir šis skumji svinīgais vakars ar savu naivo, uzpūsto un aizkustinošo apjukumu.

— Jums taisnība, Frīslendera kundze,— es teicu,— Mums vajadzētu vēl, iekams izklīstam, papriecāties, ka esam vienkop. Mūsu kopīgais liktenis ir līdzīgs kareivju liktenim pēc kara. Drīz visi būs atkal draugi, nevis likteņa biedri, būs atkal tā, kā jau kādreiz bijis. Tāpēc vajadzētu uz atvadībām papriecāties par to, kas esam un neesam cits citam bijuši.

— To jau es saku! Kā tad! Rozi jums jau sagatavojusi jūsu pēdējo gulaša porciju. Ar asarām. Bagātīgi.

— Lieliski. Man tā visa ļoti pietrūks.

Man kļuva arvien jautrāk. Sirds dziļumos izmisums bija saglabājies, bet vai tā nebija vienmēr? Radās sajūta, ka nekas ļauns nevar notikt, ari Kānam ne, tieši tāpēc, ka viss bija tik zināms, ar ļauna paredzējumiem, minējumiem un nojautām, ka gluži vienkārši nevarēja būt, lai tas ari vēl piepildītos.

Paņēmu savu bļodu ar gulašu un devos mājup, kā reizēm mēdz būt — nometis to, kas spieda pie zemes kā svina debesis, un pārsteidzoši jutu sevī mostamies dzīves rosinošo elpu, prom no visa, kas vēl var atgadīties un atgadīsies.

XXXIII

Nākošajā rītā ieraudzīju Kānu. Viņš bija nošāvies. Viņš negulēja gultā, bet bija sēdējis krēslā, no kura noslīdējis. Diena bija ļoti gaiša, gaisma žilbināja acis. Aizkari nebija aizvilkti logiem priekšā. Saule plūda istabā, un Kāns gu(lēja, sagumis pie krēsla. Pirmajā brīdī tas likās tik neiespējami, ka nebija prātam aptverams. Tad izdzirdu skanam radio, tas joprojām darbojās, un tad ieraudzīju savainoto galvu. Kad pavēru durvis, Kāns likās tāds pats kā vienmēr. Tikai pieejot tuvāk, pamanīju ievainojumu. Kāns gulēja uz sāniem.

Nezināju, ko lai daru. Biju dzirdējis, ka šādos gadījumos jāizsauc policija un nekam nedrīkst pieskarties, kamēr tā nav ieradusies. Kādu brīdi nekustīgi raudzījos uz to, kas nesen bija Kāns, un nespēju ticēt, ka tā būtu taisnība. Tam, kas te gulēja, bija ar Kānu tikpat maz kopīga kā vaska figūrām muzejā ar saviem prototipiem. Es pats jutos kā vaska figūra, gan vēl dzīva. Tikai tad pēkšņi atjēdzos drausmīgā sāpju un nožēlas bezdibenī. Bijū pārliecināts, un tas nebija paciešams, ka esmu vainīgs Kāna nāvē. Viņš bija tik nepārprotami skaidri iepriekšējā vakarā atklājis savas domas, ka tās jau skanēja Kāna raksturam neatbilstoši melodramatiski un man nebija tiesību nomierināties.

Šausminoši skaidri sapratu, cik vientuļš juties Kāns un cik ļoti es biju viņam vajadzīgs, bet nemanīju to, ko manīt negribēju.

Tā nebija pirmā reize, kad redzēju līķi, un ari ne pirmā reize, kad tas bija miris draugs, biju redzējis daudzus atbaidošos apstākļos, bet šis bija kaut kas cits. KānsJ)ija man un daudziem.

citiem bijis kaut kas līdzīgs monumentam, no cita materiāla nekā mēs, viņš bijis kondotjers un Dons Kihots, Robins Huds un teiksmains varonis, atriebējs un laimes bērns, virves dejotājs nāves briesmās, drošsirdīgs kā svētais Georgs, kurš viltībā pārspēja tālaika pūķus un glāba to upurus.

Pēkšņi es atkal izdzirdu radio un izslēdzu to. Meklēju ar acīm kādu vēstuli vai ko citu, ko viņš būtu atstājis, bet man jau tūlīt bija skaidrs, ka neko neatradīšu. Tikpat vientuļi, kā dzīvojis, viņš bija arī miris. Sapratu arī, kāpēc biju meklējis kādu atstātu ziņu. Lai atvieglotu savu sirdsapziņu, gūtu kādu izskaidrojumu, kādu vārdu, kaut ko, kas mani attaisnotu paša acīs. Neredzēju neko. Redzēju tikai sašauto galvu tās drausmīgajā īstenībā un tai pašā laikā it kā no liela attāluma caur biezu stiklu. Apmulsumā brīnījos, kāpēc viņš nošāvies, man pat šķita, ka tas nebūtu ebrejam piemērots nāves veids, bet to pašu brīdi iedomājos, ka savā sarkastiskajā manierē Kāns būtu varējis pateikt, ka tā nav taisnība, un es nožēloju, ka vispār tā domāju. Mani atkal mokoši pārmāca sāpes un pats ļaunākais, kas vien var būt,— kaut kas ir zudis uz visiem laikiem, it kā nekad nebūtu bijis, un varbūt tas noticis manas vainas dēļ.

Beidzot saņēmos. Bija kaut kas jādara. Nespēju neko citu iedomāties kā piezvanīt Ravikam. Viņš bija vienīgais ārsts, ko es' vēl pazinu. Piesardzīgi pacēlu klausuli, it kā arī telefons būtu miris un to nedrīkstētu vairs lietot. Raviks bija mājās. Bija pusdienas laiks.

— Es atradu Kānu mirušu,— teicu.— Viņš ir nošāvies. Nezinu, ko'lai dara. Vai varat atbraukt?

Kādu brīdi valdīja klusums. -

— Vai esat pārliecināts, ka miris?— viņš jautāja.

— Jā. Galva sašķaidīta.

Man radās histēriska sajūta, ka Raviks apsver, vai tad nevarētu atlikt braucienu pēc pusdienām vai pēcpusdienas atpūtas; šādās reizēs domas joņo kā negudras.

— Nedariet neko,— Raviks noteica.— Lai viss paliek, kā bijis. Un nepieskarieties nekam. Tūlīt būšu klāt.

Es noliku klausuli. Uz mirkli iedomājos, ka man vajadzēja to apslaucīt, lai nepaliktu pirkstu nospiedumu. Tad šo domu atmetu, kādam taču vajadzēja Kānu atrast un ārstam paziņot. Cik ļoti kino sakropļo mūsu domāšanu, es secināju un gandrīz vai ienīdu sevi. Apsēdos uz krēsla līdzās durvīm un gaidīju. Tad man likās necienīgi būt tik tālu prom no Kāna — un es apsēdos istabā pie galda. Acis visur atdūrās pret Kāna pēdējās darbošanās pēdām — atbīdīts krēsls, uz galda aizvērta grāmata. Es to atvēru, cerēdams tur ieraudzīt kādu atbildi, bet tā nebija ne vācu dzejas antoloģija, ne Franča Verfela darbs, tikai nenozīmīgs amerikāņu romāns.

Klusums, ko par klusumu nevarētu saukt, tāpēc ka apslāpētais troksnis no ielas to vērta tik neparastu, it kā tas būtu un reizē nebūtu, kļuva arvien nomācošāks. Tas likās ierāvies šaurajā, tumšajā kaktā zem galda līdzās mirušajam un tur gaidām, lai dzīvīgais troksnis beidzot aprimst un dod mirušajam iespēju atbrīvoties no sakņupušās, neērtās pozas, ļauj iztaisnoties, lai patiesi nomirtu, nevis būt nejaušas nāves notriektam asiņainam upurim. Pat dzeltenā gaisma likās aprimusi, paralizēta, it kā lidojumā to apturējusi kāda vara, spēcīgāka par šo gaismu, tikpat kā neredzama, arī klusums kļuva vēl saspringtāks par visnerimtīgāko dzīvi. Kādu bridi man šķita, ka dzirdu asinis pilam, bet es necentos pārliecināties, ka tas nevar būt. Kāns bija miris, un tas nebija aptverams, tāpat kā nav aptverama kaut vai trusīša nāve, jo izprast to neizdodas nekad, pārāk tuvu tas pieskaras paša nāvei.

Raviks ienāca klusu, bet es satrūkos tā, it kā mani apdraudētu kāds tvaika veltnis. Viņš tūlīt piegāja pie Kāna un aplūkoja viņu. Bet nepieliecās un neaizskāra.

— Mums jāpaziņo policijai,— viņš teica.— Vai gribēsiet būt klāt? •

— Vai tad man nav jābūt?

— Varu pateikt, ka es viņu atradu. Kad ierodas policija, tad jautājumu sanāk bez gala. Vai gribat no tā izvairīties?

— Tagad man vienalga. _

— Jūsu dokumenti ir kārtībā?

— Tam nav vairs nozīmes.

— Tam ir gan nozīme,— Raviks uzstāja.— Un Kānam ar to nav vairs līdzēts.

— Es palikšu. Man vienalga, lai policisti domā, ka esmu viņu noslepkavojis.

Raviks pagriezās pret mani.

— Vai jūs pats tā domājat?

Es viņu cieši uzlūkoju.

— Kāpēc jums tā liekas?

— Nav grūti iedomāties. Nemociet sevi, Ros. Ja gribēsim visur saskatīt likteņa pirkstu, tad nevarēsim ne soli paspert.— Viņš paraudzījās Kāna sejā, ko vairs nebija iespējams pazīt.— Man pastāvīgi šķita, ka viņš nezināja, ko lai miera apstākļos dara.

— Vai jūs zināt?

—Ārstam tas ir pavisam vienkārši. Cilvēkus vajag atkal salāpīt, lai nākošā karā būtu ko nogalināt.— Viņš nocēla klausuli un piezvanīja policijai. Adresi vajadzēja vairākas reizes atkārtot.— Jā, viņš ir miris,— Raviks skaidroja.— Jā, labi! Kad? Labi.— Viņš nolika klausuli.— Atnākšot, tiklīdz varēšot. Esot daudz darba, sacīja seržants. Pirmā kārta esot slepkavībām. Šī neesot vienīgā pašnāvība Ņujorkā.

Mēs sēdējām un gaidījām. Un atkal šķita, ka laiks kā nedzīvs smagums iepleties telpā. Es pamanīju uz Kāna radioaparāta elektrisko pulksteni. Bija savādi domās teikt: Kāna radioaparāts, Kāna pulkstenis. Tas jau bija anahronisms un nelikās saprotami, īpašums saistās ar dzīvību. *Sie priekšmeti vairs nepiederēja Kānam, jo viņam nebija vairs ar tiem nekādas saistības. Viņš bija tos atdevis lielajam anonīmajam. Palikuši bez saimnieka, tie karājās gaisā kā bezsvara priekšmeti izplatījumā.

— Vai jūs paliksiet Amerikā?— es jautāju Ravikam.

Viņš pamāja.

— Man vajadzēja divas reizes kārtot ārsta pārbaudījumus: Parīzē un tad te. Ja atgrieztos, neesmu drošs, ka tur arī to prasītu.

— Tas jau nevar būt.

Raviks pameta uz mani zobgalīgu mirkli.

— Jums tā liekas?— Viņš norādīja uz Kānu, kas, uz grīdas guļot, neizskatījās ne divdesmit gadus vecs.— Viņam nebija nekādu ilūziju. Mūs ienīdīs, tāpat kā ienīda! Vai jūs joprojām ticat pasakai par nabaga vāciešiem, kurus piespieda izdarīt noziegumus? Palasiet laikrakstus! Kaut arī sen jau karu zaudējuši, viņi cīnās par katru namu. Cīnās par nacistiem ar lielāku niknumu nekā māte par saviem bērniem un arī mirst vēl par tiem.— Raviks īgni un skumji pašūpoja galvu.— Kāns zināja, ko dara. Viņš nebija izmisis. Tikai ar skaidrāku skatienu nākotnē nekā mēs. Man ir ļoti skumji,— Raviks sacīja.

— Skumstu par Kānu. Četrdesmitajā gadā viņš mani izglāba. Biju nometne. Franču interneto nometne. Paņemts vispārējā baiļu lēkmē. Atnāca vācieši. Komandants neļāva mums bēgt. Es zināju, ka tieku meklēts. Ja mani atrastu, es tiktu pakārts. Kāns bija dabūjis zināt, kur es esmu.. Esesiešu formas tērpā, divu pavadībā — viņš ieradās nometnē, uzbrēca fpanču komandantam un pieprasīja, lai mani izdod viņam. *

— Un izdevās? - ' *

— Ne gluži,— Raviks aprauti atteica.— Komandants pēkšņi atcerējās savu sasodīto karavīra godu. Viņš apgalvoja, ka manis nometnē neesot, ka esot mani jau izlaidis. Viņam nebija iebildumu izdot vāciešiem mūs visus reizē, taču, runājot par kādu atsevišķi, mēģināja to glābt. Kāns sacēla visu nometni kājās, līdz mani atrada. Tā bija maldu komēdija. Es biju paslēpies, jo tiešām ticēju, ka ieradušies gestapovieši. Ārpus nometnes Kāns iedeva man malku konjaka un paskaidroja, kas noticis. Viņam bija tādas kā fīrera ūsas un krāsoti mati, tāpēc es viņu nepazinu. Viņa iedotais konjaks bija pats labākais, ko jebkad tiku dzēris. Kāns bija to nedēļu iepriekš kaut kur sadabūjis.— Raviks pacēla acis.— Smagās situācijās Kāns bija pats vieglprātīgākais cilvēks, kādu man savā mūžā gadījies sastapt. Te viņu arvien vairāk un vairāk nomāca svina smagums. Viņu nebija iespējams glābt. Vai jūs saprotat, kāpēc es jums to stāstu?

— Jā.

— Man ir vairāk iemesla nekā jums sevi apsūdzēt. Es sevi neapsūdzu. Kur tad mēs liktos?—Raviks lēnām noteica.

Tobrīd nobrīkšķēja kāpnes. ,

— Policistu soļi,— sacīja Raviks.— Arī tos nevar aizmirst.

— Kur viņu vedīs?— es steigšus noprasīju.

— Uz morgu, uz sekciju. Varbūt arī ne. Nāves iemesls ir skaidrs.

Durvis atsprāga vaļā. Istabā ielauzās skarbā, primitīvā dzīve. Spēka pilni vīri trokšņaini, profesionāli ērti izrīkojās ar saviem nejēdzīgiem jautājumiem, ar saviem zīmuļa strupuļiem un nestuvēm. Mūs paņēma līdzi uz policijas iecirkni. Mēs pateicām savas adreses un beidzot tikām atlaisti. Kāns palika.

— Apbedīšanas biroja īpašnieks sasveicinās ar mums kā ar seniem paziņām,— Lisija Kollere sarūgtināta konstatēja.

Es paskatījos. Viņa bija mierīgāka, nekā es biju domājis. Savādi, ka sievietes Kāns nespēja dziļi ietekmēt. Raviks bija nosūtījis ziņu Tannenbaumam, un tas pateica visu, kas noticis, Karmenai. Viņa atbildējusi, ka tas viņu nepārsteidzot, un no jauna pievērsusies savām vistām. Attiecības ar Lisiju bija īslaicīgākas un ne tik ciešas, bet arī viņa likās mazāk satriekta nekā Betijas Šteinas bērēs. Viņai bija svaiga, sārta sejas krāsa, it kā visi satraukumi būtu jau senā pagātnē. Laikam dabūjusi sev mīļāko, es nodomāju. Kādu, kurš ir pelēcīgi nenozīmīgs, egoistisks un kuru viņa saprot. Kāns viņu arī nebija iepazinis, un vispār viņš neinteresējās par sievietēm, kuras būtu varējušas viņu saprast.

Bija vējaina diena ar baltām mākoņu gabanām debesīs. No jumtiem pilēja. Es piedraudēju Rozenbaumam, ka iekaustīšu un padzīšu viņu no kapličas, ja viņš sadomās pie Kāna zārka runāt, un viņš apsolīja klusēt. Man palaimējās pēdējā brīdī atrunāt «sēru nama» īpašnieku nespēlēt plates ar vācu tautasdziesmām. Viņš jutās aizvainots un paskaidroja, ka ciiiem nav bijis nekādu iebildumu, gluži otrādi: «Kā tas var būt… » bija ļoti paticis.

— Kā jūs to zināt?

— Raudāja vairāk nekā parasti.

Visu nosaka ias, es domāju, kā pret to izturas. īpašnieks bija paturējis plates no Betijas bērēm un ticis pie biznesa. Pēc Mollera nāves viņš bija izvērties par emigrantu apbedīšanas speciālistu.

— Mazliet mūzikas tomēr vajag,— viņš paskaidroja.— Citādi ir pārāk prozaiski.

Cena par apbedījumu ar mūziku bija par pieciem dolāriem dārgāka. Es jau biju iauru kokus pie ieejas nosvītrojis, tagad viņš raudzījās manī platām acīm, it kā es viņam rautu laukā no zelta zobiem pilnās mutes pēdējo kumosu maizes. Es izskatīju viņa plašu krājumu un atlasīju Mocarta «Ave verum ».— Spēlējiet šo,— es teicu.— Un manis pēc lai paliek tie podi ar iauru kokiem.

Pavadītāji kapliču piepildīja tikai līdz pusei. Naktssargs, trīs viesmīļi, divi masieri, viena masiere, kuras rokai trūka viens pirksts, un kāda nezināma, noraudājusies veca sieviete. Veco sievieti, viesmīli, kuram agrāk Minhenē bijis korsešu veikals, un masieri, kam Rotenburgā pie Tauberes piederējusi ogļu tirgotava, Kānam bija Francijā izdevies izraut no gestapo nagiem. Viņi nespēja aptvert, ka viņš ir miris. Bija vēl citi, kurus pazinu tikai pavirši.

Un tad es pamanīju Rozenbaumu. Viņš iznira aiz necilā, mazā zārka līdzīgs melnai vardei. Kā jau pastāvīgam bēriniekam, viņam bija mugurā marengo krāsas svārki un svītrotas bikses. Vienīgais bērēm atbilstoši ģērbies, bijušo laiku, tā saukto «mazo viesību» uzvalkā. Ieplestām kājām nostājies pie zārka, viņš pašķielēja uz manu pusi un pavēra muti.

Pamanījis, ka es saraujos, Raviks man piebikstīja. Es pamāju. Rozenbaums savu panācis, zināja, ka es pie Kāna zārka neriskēšu ar kautiņu. Grasījos iet laukā, bet Raviks piebikstīja man vēlreiz.

— Vai jums neliekas — Kāns būtu pasmējies?— viņš čukstēja.

— Nē. Viņš pat teica, ka labāk ietu slīcināties nekā ļautu Rozenbaumam runāt.

— Tieši tāpēc,— sacīja Raviks.— Kāns zināja, ja kaut kas ir nenovēršams — tad viņš to apvērsa otrādi. Tas te ir nenovēršami.

Man nevajadzēja izšķirties par kādu lēmumu. Viss sakrita — lappuse pie lappuses — un pēkšņi, skat, jau gatava grāmata. Šaubu, cerību, rezignācijas, nemiera un smago murgu mēneši sekoja cits citam, un tad, pašam nemanot, no tiem izveidojās skaidrība. Lēmums atgriezties. Tanī nebija nekā melodramatiska; tas bija tikpat kā grāmatvedības rezumējums. Citādi nevarēju. Es nedevos atpakaļ pat tāpēc, lai atriebtos. Arī tas jau bija pagājis. Viss bija daudz vienkāršāk. Es devos atpakaļ, lai tiktu skaidrībā pats ar sevi. Kamēr tas nebūs noticis, man nekur nebūs miera. Domas par pašnāvību, pretīgums pret paša gļēvulību un šausminošā nožēla tad neatkāpsies no manis līdz mūža galam. Man vajadzēja doties prom. Es nezināju, ko tur uzsākšu, bet biju pārliecināts, ka tam nebūs daudz kopēja ar tiesām, procesiem un grēku atlaidēm. Es zināju, kādas ir tiesas, zināju, kādi ir tiesneši zemē, kurp grasos atgriezties. Tie bijuši pakļāvīgi valsts varas palīgi, un es nespēju iedomāties, ka viņos pēkšņi pamostos sirdsapziņa, kas „būtu kaut kas cits nekā oportūnistiska izdevība pārsviesties to pusē, kas tagad ir pie varas. Varēju paļauties vienīgi pats uz sevi.

Kad kļuva zināms par Vācijas r kapitulāciju, es devos pie Frīslendera. Viņš saņēma mani, starodams par visu seju.

— Beidzot nu tai nešķīstībai pienācis gals! Tagad var ķerties pie atjaunošanas!

— Atjaunošanas?

— Protams. Mēs, amerikāņi. Mēs tur ieguldīsim miljardus.

— Savādi, ka sagrauj, lai atkal atjaunotu. Jeb vai es spriežu aplam?

— Ne jau aplam, tikai nereāli. Mēs sagrāvām sistēmu, tagad atjaunosim valsti. Tur ir kolosālas iespējas. Kaut vai runājot par celtniecību.

Bija uzmundrinoši tikties ar lietišķu cilvēku.

— Vai jūs domājat, ka sistēma ir sagrauta?— es jautāju.

— Bet protams! Pēc tādas sakāves.

— Astoņpadsmitajā gadā pēckara apstākļi arī bija katastrofāli. Un tomēr Hindenburgs, kurš bija līdzatbildīgs par šiem apstākļiem, kļuva par Vācijas prezidentu.

— Hitlers ir beigts,— Frīslenders skaidroja ar jauneklīgu dedzību.— Un pārējos sabiedrotie pakārs vai ieslodzīs. Tagad vaiag iet kopsolī ar laiku.— Viņš man pamirkšķināja.— Jūs jau arī esat tāpēc atnācis, vai ne?

— Jā.

— Neesmu aizmirsis, ko es jums piedāvāju.

— Paies zināms laiks, iekams es varēšu atdot parādu,— es teicu un jutu pamostamies vāju cerību. Ja Frīslenders atteiks, man būtu jāgaida, līdz sadabūtu pietiekami naudas, lai samaksātu braucienu. Tas būtu vēl neliels man novēlēts laika sprīdis —

laika sprīdis zernē, kas tagad, kad dzīros to pamest, atkal ieguva svešas paradīzes spozmi.

— To, ko apsolfi, es arī izpildu,— sacīja Frīslenders.

— Kādu naudu jūs gribat? Skaidrā vai čekā?

— Skaidrā,— es teicu.

— Tā jau es domāju. Tik daudz man nav klāt. Atnāciet rīt pakal. Un ar atdošanu nav jāsteidzas. Jūs gribat to ieguldīt kādā pasākumā, vai ne?

— Jā,— es, brīdi pavilcinājies, atbildēju.

— Labi. Teiksim, jūs maksāsiet man sešus procentus. Jūs nopelnīsiet ar to simt. Tas ir godprātīgi, vai ne?

—Ļoti godprātīgi.

Godprātīgi — bija viens no viņa iemīļotiem teicieniem, lai gan tāds viņš arī tiešām bija. Parasti gan šādi iemīļoti teicieni noder par aizsegu. Es piecēlos, daļēji juzdamies atslogots, daļēji iegrimis bezcerībā.

— Liels paldies, Frīslendera kungs.

Kādu brīdi es viņu uzlūkoju svelošā skaudībā. Te nu viņš bija — daudzsološs veikalnieks, ģimenes galva, mērķtiecīgas sabiedrības pīlārs. Tad atcerējos Lisijas teikto, ka viņš esot impotents. Nolēmu tam ticēt, lai pārvarētu savu skaudību.

— Jūs jau droši vien paliksiet Amerikā?— es jautāju.

Viņš pamāja.

— Kam tad citam, ja ne manu veikalu kārtošanai izgudrots telefons. Un telegrāfs tāpat. Un jūs?

— Braukšu prom, tiklīdz turp ies kuģi.

— Tagad viss drīz būs, kā nākas. Karš ar Japānu nevar vairs ilgi vilkties. Tikai vēl būs jāieved kārtība. Satiksme ar Eiropu no tā necietīs. Vai jūsu dokumenti tagad ir bez vainas?

— Mana uzturēšanās atļauja pagarināta uz dažiem mēnešiem.

— Ar to varat droši doties ceļojumā. Domāju, ka arī pa Eiropu.

Zināju, ka tas nav tik vienkārši. Frīslenders bija cilvēks ar plašu vērienu. Par detaļām viņš nelikās zinis.

— Pirms aizbraukšanas parādieties vēlreiz,— viņš teica, it kā jau būtu iestājies neapšaubāms miers.

— Noteikti! Un liels paldies!

XXXIV

Tik vienkārši vis nebija, kā to domāja Frīslenders. Pagāja vairāk par diviem mēnešiem, iekams - viss bija galā, un tas nenācās viegli. Un tomēr kopš daudziem gadiem tas bija man

pats tīkamākais laika sprīdis. Viss, kas mani bija mocījis, palika, kā bijis, pat vēl jūtamāk, bet bija paciešami, jo tagad man bija mērķis un es vairs nesvaidījos neziņā. Biju kaut ko izlēmis, un ar katru dienu kļuva skaidrāks, ka cita ceļa man nav. Es arī nemēģināju prātot par tālāko. Man jāatgriežas, Viss pārējais izšķirsies vēlāk. Nakts murgi no manis neatkāpās. Tie uzradās vēl biežāk un bija pat neatlaidīgāki. Redzēju sevi Briselē rāpojam pa šahtu, kas arvien vairāk sašaurinājās, līdz iekliegdamies pamodos. Redzēju tā cilvēka seju, kurš mani bija paslēpis un tāpēc tika saņemts ciet. Gadiem ilgi viņa seja bija man sapņos pavīdējusi neskaidra, aizplīvurota, it kā neciešamās bailes, lai mani nesatriektu, to slēpa no manis. Tagad pēkšņi redzēju to skaidri — nogurušās acis, grumbas pierē un maigās rokas. Es modos, dziļi satraukts, bet ne tik apmulsis, tuvu pašnāvībai kā citkārt. Modos, sarūgtināts un alkdams atriebības, bet ne vairs nomākts un satriekts, gan saspringts nevaldāmā nepacietībā un mulsā apziņā, ka esmu dzīvs un vāru savu dzīvi likt lietā. Tā nebija vairs bezcerīgu beigu sajūta — tā bija bezcerīga sākuma sajūta. Bezcerīga tāpēc, ka nekas vairs nebija atgūstams. Spīdzināšana, slepkavības, cilvēku sadedzināšana bija notikusi, un to nevarēja vairs griezt par labu, te nekas nebija maināms. Un tomēr kaut kas bija sagaidāms. Tam nebija sakara ar jjtriebību, kaut arī bija līdzīga un sakņojās tai pašā augsnē. Tā bija cilvēkam vien zināma sajūta — neviens noziegums nevar palikt nesodīts, jo citādi sabruks visi ētiskie pamati un valdīs vienīgi haoss.

Savādi, bet šiem pēdējiem mēnešiem, par spīti visam, piemita kaut kas no bezsvara sajūtas. Aina mainījusies, šķietamais, nereālais, kas noteica visu manu uzturēšanās laiku Amerikā, pēkšņi atkāpās, atklājot klusu, iepriecinošu ainavu. Tā, it kā migla būtu izklīdusi un zeltītā gaismā spožās krāsās iezaigoju-sies novakara idille, rāma fatamorgāna virs nerimtīgās pilsētas. Tā bija apziņa par šķiršanos, kas visu noskaidroja un idealizēja. Šķiršanās notiek pastāvīgi, es domāju, un šādu atvadu pārpilna dzīve uz brīdi man šķita kā pāreja uz sapni par mūžīgo dzīvošanu, tikai neciešamās ahasvēriskās vienmuļības vietā tā sniedza apskaidroto mirušo pārliecinošu esību. Katrs vakars Amerikā man bija pēdējais.

Biju apņēmies tikai pēdējā brīdī pateikt Natašai, ka dodos atpakaļ. Es gan jutu, ka viņa to nojauš, bet nekā nesaka, un nolēmu labāk uzņemties visu vainu kā dezertieris un nodevējs nekā paciest gari ieilgušu atvadu mocības ar pārmetumiem, aizvainojumiem, īslaicīgiem izlīgumiem un tamlīdzīgiem ķīviņiem. Un to arī nespēju. Viss mans spēks bija veltīts citam mērķim. Nevarēju to izšķērdēt neauglīgās sērās, strīdos un skaidrojumos.

Tās bija mīlestības pārpilnas dienas — kā bišu stropi ar medus pārpilnām kārēm. Maijs ieauga vasarā, un sāka pienākt pirmās ziņas no Eiropas. Radās sajūta, ka atvērtos kaps, kas ilgu laiku bijis aizmūrēts. Agrāk no šāda veida ziņām es vairījos vai arī tikai virspusēji tās uztvēru, turpretī tagad rautin rāvos pēc tām. Tās bija saistītas ar mērķi, kas, mani apsēdis, vairs neatkāpās,— prom, braukt prom. Pret visu citu manas acis bija aklas un ausis kurlas.

— Kad tu brauksi?— reiz negaidot jautāja Nataša.

Brīdi klusēju.

— Jūlija sākumā,— teicu.— Kā tu to zini?

— Ne jau no tevis dabūju zināt. Kāpēc man neteici?

— Tikai vakar tas noskaidrojās,

— Tu melo.

— Jā,— es atteicu,— meloju. Negribēju tev teikt.

— Būtu mierīgi pateicis. Kāpēc ne?

Es klusēju.

— Bija grūti to izdarīt,— es nomurmināju.

Viņa iesmējās.

—- Kāpēc? Mēs bijām kādu laiku kopā, bet bez jebkādām ilūzijām. Viens otru izmantojām. Tagad šķiramies. Nu un kas?

— Es tevi neizmantoju.

— Es tevi gan. Un tu arī mani. Nemelo! Tas nav nepieciešami. '

— Zinu.

— Būtu labi, ja tu reiz tomēr mitētos melot. Vismaz beigās.

— Pamēģināšu.

Viņa pameta uz mani. ašu mirkli.

— Tātad atzīsti, ka melo?

— Kā es to būtu varējis? Bet kā arī lai to apstrīdu? Vari domāt, kā gribi.

— Cik vienkārši, vai ne?

— Nē, tas nav nemaz vienkārši. Es dodos prom, tā ir taisnība. Bet nevaru tev pat paskaidrot, kāpēc. Viss, ko varu pateikt,— ir tā, it kā jādodas karā.

— Jādodas?— viņā jautāja.

Pagalam nomocījies, es klusēju. Vajadzēja izturēt.

— Man nav nekā, ko piebilst,— es beidzot sacīju.— Tev taisnība. Ja taisnībai ar to kāds sakars. Esmu tas, kā tu mani nosauci. Melis, krāpnieks, egoists. Un arī neesmu. Kas lai to.

izšķir apstākļos, kuros patiesību nav iespējams atšķirt no nepatiesības?

— Un kas ir jsvarīgāk?

— Tas, ka es tevi mīlu,— es atzinos ar piespiešanos.—Šis nav īstais laiks, lai to teiktu.

— Nē,— viņa pēkšņi lēnprātīgi piekrita.—Šis nav īstais laiks, Robert.

— Kāpēc?— es iebildu.— Tam ir vienmēr laiks.

Redzot viņu ciešam, man sāpēja tā, it kā es būtu sagriezis ar asu nazi roku. Man ļoti gribējās, lai viss būtu savādāk, bet es apzinājos, ka to pieprasa mans nožēlojamais, ērtais egoisms.

— Nav jau nekas. Mēs nozīmējām viens otram mazāk, nekā paši domājām. Mēs abi melojām.

— Jā,— es padevīgi piekritu.

— Mūsu satikšanās laikā man bija arī cili vīrieši. Tu nebiji vienīgais.

— Zinu, Nataša. „

— Tu zini?

— Nēl— es spēji atsaucu.— Es to nezināju. Nekad tam neticētu.

— Vari man ticēt. Tā ir patiesība.

Viņa izmisīgi meklēja ceļu, kā paglābt savu lepnumu. Es neticēju viņai arī šobrīd.

— Es tev ticu,— es teicu.

— To nu gan es nebiju gaidījusi.

Nataša uzrāva zodu augstāk. Es Natašu ļoti mīlēju, redzot viņu šādu. Biju izmisis tāpat kā viņa, tikai viņas izmisums bija vēl lielāks. Tam, kurš paliek, vienmēr ir grūtāk, arī tad, j^ viņam atstāj ieroci, lai sāpīgi cirstu.

— Es tevi mīlu, Nataša. Gribu, lai tu to saprastu. Ne manis dēļ. Tevis dēļ.

— Tevis dēļ ne?

Sapratu, ka atkal esmu kļūdījies.

— Es nezinu, ko lai daru,— atzinos.— Vai tu pati neredzi?

— Mēs izšķiramies kā sveši ļaudis, kas nejauši kādu ceļa gabalu gājuši kopā un nekad nav sapratušies.’ Un kā mēs* to būtu arī varējuši?

Sagaidīju viņas uzbrukumu manam vāciskajam raksturam, bet nopratu: viņa zina, ka es to gaidu. Viņa vienīgi nezināja, ka es nebūtu iebildis. Tāpēc viņa to nepieminēja.

— Labi, ka tā viss sagadījies,— viņa secināja.— Es biju nodomājusi tevi pamest. Nezināju tikai, kā lai tev to pasaka.

Sapratu, kas man būtu jāsaka. Es nespēju.

— Tu grasījies aiziet?— beidzot tomēr jautāju.

— Jā. Jau sen. Mēs jau pārāk ilgi bijām kopā. Tādām afērām kā mūsu jābūt īsām.

— Jā,— es piekritu.— Paldies, ka esi bijusi pacietīga. Citādi es būtu zudis cilvēks.

Viņa pagriezās pret mani.

— Kāpēc tu atkal melo?

— Es nemeloju.

— Tikai vardi! Tev allaž papilnam vārdu. Allaž piemērotākie.

— Tagad ne.

— Tagad ne?

— Nē, Nataša. Nav vārdu. Esmu skumjš un bezpalīdzīgs.

— Jau atkal vārdi!

Viņa piecēlās un sāka steigšus ģērbties.

— Novērsies,— viņa teica,— es negribu, ka tu uz mani skaties.

Viņa uzvilka zeķes un kurpes. Es raudzījos ārā pa logu. Logs bija atvērts un laukā silts. Kāds mācījās uz vijoles spēlēt «La paloma». Viņš vienā laidā atkārtoja to pašu kļūdu un nenoguris čīgāja pirmās astoņas taktis. Jutos gaužām nelāgi un neko nespēju apjēgt. Jutu vienīgi,pat ja es paliktu, tagad visam bija beigas. JDzirdēju, kā Nataša man aiz muguras uzviika svārkus.

Nočīkstēja durvis, es pagriezos un piecēlos.

— Nepavadi mani,— viņa teica.— Paliec te. Gribu iet viena. Un nenāc vairs. Nekad. Nekad vairs nenāc.

Paliku istabā stāvam. Nenovērsdamies raudzījos viņā — bālajā, stingajā sejā, acīs, kas lūkojās man garām, lūpās, rokās. Viņa nepamāja, viņa bija prom, vēl iekams durvis aizvērās.

Es • neskrēju pakaļ. Nesapratu, ko lai daru. Paliku stāvam neziņā.

Apsvēru, ka, paņemot taksi, varētu Natašu panākt. Biju jau pie durvīm, bet tad atgriezos, sapratis, ka neko nesasniegšu. Zināju, ka tam nav nozīmes. Vēl brīdi pastāvēju nekustīgs. Negribēju istabā palikt. Beidzot nokāpu lejā. Tur bija Meļikovs.

— Kāpēc tu nepavadīji Natašu?— viņš bija pārsteigts.

— Viņa gribēja iet .viena.

Viņš paskatījās uz mani.

— Gan viss nokārtosies. Rit viss būs aizmirsts.

— Tu tā domā?— mani sagrāba neprāta cerība.

— Protams. Vai iesi gulēt? Jeb vai izdzersim pa glāzītei ' vodkas?

Cerība nezuda. Vel jau man līdz aizbraukšanai bija divas nedēļas laika. Viss pēkšņi apsviedās prieka vilnī.

Nodomāju — ja tagad ar Meļikovu iedzeršu, tad Nataša rīt piezvanīs vai atnāks. Nebija iespējams, ka mēs tā izšķirtos.

— Labi,— es piekritu,— iedzersim. Kas ir ar tavu tiesu?

— Notiks pēc nedēļas. Man tātad atlicis ko dzīvot vienu c. nedēļu.

— Kāpēc?

— Ja mani iespundēs uz ilgāku laiku, es to nepārdzīvošu. Man ir septiņdesmit gadu un jau bijuši divi infarkti.

— Es pazinu kādu, kurš cietumā izveseļojās,— es piesardzīgi ieminējos.— Ne pilītes alkohola, viegls darbs svaigā gaisā, ritmisks dzīves veids un nakts miegs, nevis gulēšana dienā.

Meļikovs pašūpoja galvu.

— Man tas viss tikpat kā inde. Bet gan jau redzēsim. Nevajagot gudrot uz priekšu, ja tas nav nepieciešams.

— Nē,— es piekritu.— Nevajagot. Ja vien to varētu.

Mēs nedzērām daudz. Mums abiem bija sajūta, ka daudz kas pārrunājams, un iekārtojāmies ērti, kā grasīdamies te pavadīt visu garo nakti. Bet, kad atklājās, ka tik daudz nemaz nav ko runāt, mēs tikpat kā apklusām pavisam. Katrs bijām iegrimuši sava paša domās, un ar tām nebija vairs ko dalīties. Man nevajadzēja jautāt par tiesu, es domāju, bet tas jau nav galvenais. Beidzot es piecēlos.

— Mani dīda nemiers, Vladimir. Paskraidīšu pa pilsētu, kamēr noguršu.

Viņš nožāvājās.

— Un es likšos gulēt, lai gan tam man vēlāk droši vien būs laika diezgan.

— Vai tu domā, ka tevi var notiesāt?

— Kuru katru var notiesāt.

— Bez pierādījuma? . .

— Pierādījumus var sameklēt. Arlabunakti, Robert.. No atmiņām vajag vairīties, to jau tu zini, vai ne?

.— Jā, to es zinu. To es esmu apguvis. Citādi nebūtu vairs starp dzīvajiem.

— Atmiņas ir sasodīti smaga bagāža. It īpaši sēžot aiz restēm.

— Arī to es zinu, Vladimir. Tu jau arī?

Viņš paraustīja plecus. ' , -

— Laikam gan. Bet vecumā daudz Jkas aizmirstas. Un tad atkal pēkšņi ataust atmiņā. Atceros reizēm kaut ko tādu, par ko neesmu gadus četrdesmit domājis. Savācfi.

— Vai tās ir labas atmiņas?

— Daļēji. Tas ir pats dīvainākais. Labās atmiņas ir sliktas tāpēc, ka apzinos, tās jau pagātnē, un sliktās ir labas ar to, ka jau pagātnē. Vai tu domā, ka cietumā tas palīdz dzīvot?

— Jā,— es teicu.— Tas palīdz nosist laiku. Ja domāsi par to tāpat kā patlaban.

Staigāju pa pilsētu, līdz jutos noguris līdz nāvei. Gāju garām Natašas mājai, paliku stāvam pie dažiem sabiedriskajiem telefoniem, bet nezvanīju. Man ir vēl divas nedēļas laika, es domāju. Pats grūtākais — pārvarēt pirmo nakti, jo šādās reizēs liekas, it kā nāve būtu tepat naktij līdzās. Ko tad es īsti gribēju? Mietpilsoniski aizkustinošu atvadīšanos — ar skūpstīšanos pie draņķīga kuģa trapa un solījumiem rakstīt? Vai tad šādi nebija labāk? Kā Meļikovs teica? Nevajag staipīt līdzi nekādu atmiņu bagāžu. Tas ir liels smagums, ja vien neesi tik vecs, ka atmiņas ir vienīgais, kas vēl palicis. Un kā es pats mēdzu parasti domāt? Ka nav jēgas glabāt atmiņas, bet turēties no tām pa gabalu, lai tās nespētu žņaugt kā liānas mūžamežā. Nataša bija pareizi rīkojusies. Nē tā kā es. Kāpēc skraidu kā baiļu pārņemts sentimentāls pusaudzis ar savām nožēlojamām, nerimtām ilgām, nespējīgs neko izlemt? Es izjutu nakts maigumu, manīju milzīgās pilsētas elpu, būtu varējis vieglu soli iet pa dzīvi, sekot tās plūsmai, bet es maldījos kā spoguļu labirintā, meklēdams izeju, un allaž atdūros pats pret sevi. Gāju garām «vari Cleef» veikalam, negribēju tanī ielūkoties, bet piespiedu sevi palikt stāvam. Raudzījos uz mirušās karalienes rotaslietām un atcerējos, kā tās bija rotājušas Natašu :—īrētas rotaslietas ar īrētu sievieti viltus un krāpnieku pasaulē. Es toreiz baudīju neīstās labklājības ironiju. Tagad, raudzīdamies uz mirguļojošiem dārgakmeņiem, nespēju saprast', vai negrasos izdarīt lielu aplamību, samainīt gaistošas laimes druskas pret smieklīgiem, putekļu klātiem aizspriedumiem, kas tik vien spētu, kā aizvest līdz donkihotiskai cīņai ar vēja dzirnavām, kuru vairs nav. Es nenovērsu acu no dārgakmeņiem, nezinādams, par ko lai izšķiros. Zināju tikai, ka man jātiek ar šo nakti galā, un pieķēros domai, ka man ir vēl divas nedēļas laika Ņujorkā, pieķēros rītam un parītam kā glābšanas riņķiem. Man vajadzēja tikai šai naktij tikt pāri. Bet kā, ja es tieši šinī naktī vēl varēju Natašu sameklēt. Ja nu viņa gaidīja manu zvanu. Es stāvēju un čukstēju: nē, nē,—čukstēju atkal un atkal tā, ka pats to skaidri dzirdēju, to es biju kādīeiz apguvis, un tas jau agrāk man reizēm palīdzēja — ja es pats sev kā bērnam pārliecinoši daudzināju: nē, nē, nē,— un: rītā, rīta, rītā,— līdz jutu, ka mans satraukums notrula un biju spējīgs turpināt ceļu — sākumā gausi, pēcāk elsdams sasniedzu hoteli.

Natašu vairs neredzēju. Iespējams, ka mēs abi gaidījām, ka otrs dos kādu ziņu. Es bieži grasījos to darīt, bet katrreiz aprāvos, teikdams sev, ka tam nav nozīmes. Nespēju pārkāpt pāri ēnai, kas no manis neatkāpās, un es nemitējos sev atkārtot, ka labāk atstāt visu, kā ir, nevis uzplēst vēlreiz brūces, jo neko jaunu tas nedos. Dažbrīd mani tirdīja doma, ka Nataša varbūt mīlēja mani vairāk, nekā būtu kādreiz atzinusies. Tad man aizrāvās elpa un mani sagrāba nemiers, bet tas iegrima vispārējā satraukumā, kas no dienas dienā pieņēmās spēkā.' Iedams pa ielām, es meklēju Natašu, bet nekad negadījās satikt.* Mierināju sevi visaplamākos veidos, ideja par atgriešanos Amerikā vēl bija pati pieticīgākā. Meļikovam piesprieda vienu gadu cietuma. Pēdējās dienas pavadīju vientulībā. Zilverss piešķīra man piecsimt dolāru prēmiju.

— Varbūt satiksimies Parīzē,— viņš teica.— Gribu tur rudenī doties, šo to iegādāties. Atrakstiet.

Es pieķēros šim priekšlikumam un solīju rakstīt. Mani mierināja doma, ka viņš būs Eiropā, turklāt tik praktiska iegansta pēc. Tas vērta Eiropu pieņemamāku, ne tik slepkavīgu, kā man šķita.

Kad atgriezos Eiropā, sastapos ar man svešu pasauli. Muzejs Briselē bija, bet neviens nespēja man pateikt, kas pa šo laiku noticis. Cilvēku, kurš bija mani- glābis, vēl pazina, bet neviens nezināja, kas ar viņu noticis. Meklēju vairākus gadus. Meklēju arī Vācijā. Meklēju sava tēva slepkavas. Bieži sāpīgu sirdi atcerējos Kāna vārdus, viņam bija taisnība. Smagākā vilšanās bija atgriešanās — atgriešanās svešatnē, atgriešanās vienaldzībā, apslēptā naidā un gļēvulībā. Neviens vairs neatcerējās par savu piederību pie barbaru partijas. Neviens neuzņēmās atbildību par saviem nodarījumiem. Es nebiju vairs vienīgais ar svešu vārdu. Daudzi simti bija laikus apmainījuši pases, radās slepkavu emigrācija. Okupācijas varas iestādes darīja, ko varēja, bet bija samērā bezspēcīgas. Iegūstot izziņas, tām bija jāgriežas pie vācu līdzstrādniekiem, kurus biedēja vēlākā atriebība un kuriem vajadzēja domāt par savu goda kodeksu, nepiesārņot savu paša ligzdu. Es nespēju atsaukt atmiņā tā cilvēka seju krematorijā, neviens nespēja atcerēties vārdus; neviens nevēlējās runāt par noziegumiem; daudzi pat nezināja vairs neko par koncentrācijas nometnēm. Es atdūros pret klusēšanu, pret bajļu un atvairīšanās mūriem. Reizēm to mēģināja izskaidrolj apgalvot, ka tauta pārāk nogurusi. Tai pašai bijis daudz upuru. Katrs pats izcietis pietiekami; nevarēja vēl rūpēties ari par citiem. Vācieši nebija revolucionāru tauta. Viņi bija pavēļu izpildītāja tauta. Pavēle aizvieto sirdsapziņu. Tā bija visizplatītākā atruna. Tas, kurš pildījis pavēli, nebija atbildīgs.

* Nezinu vairs, ko tik visu šajos gados biju darījis. Un tam arī nav vieta manās piezīmēs. Savādi, ka atmiņas par Natašu atainojās arvien spilgtāk. Tā nebija nožēla, bet tikai tagad īsti sapratu, kas viņa man bijusi. Toreiz to neapzinājos, bet tagad, kad viss pārējais no manis atkāpās vai saplūda vilšanās, afskurbšanas, meklējumu maldu ceļos, atmiņā šī patiesība atausa arvien skaidrāk un skaidrāk. Līdzīgi tam, kā no raupjas zelta rūdas tiek izkausēts tīrs metāls. Tam nebija nekāda sakara ar manu vilšanos, bet, laikam paejot, biju pasācis visu saskatīt skaidrāk. Jo tālāk atkāpās Amerikā pavadītais laiks, jo satriecošāka vērtās atziņa, ka Nataša bijusi mana mūža liktenīgais pavērsiens, lai gan pats to nebiju atjautis. Šo pārliecību neietekmēja nedz sentimentalitāte, nedz nožēla, ka par vēlu esmu guvis šo atziņu. Drīzāk domāju — ja es jau toreiz būtu to sapratis, Nataša laikam mani pamestu. Mana neatkarība, kas bija radusies tāpēc, ka savas jūtas pienācīgi nenovērtēju, bija, tieši tas, kas viņu saistīja pie manis. Reizēm arī domāju, ka būtu varējis palikt Amerikā, ja vien iepriekš zinājis, kas mani Eiropā sagaida.

Tās bija vēja šalkoņai līdzīgas domas, tās neizraisīja ne asaras, ne izmisumu, jo apzinājos, ka viens bez otra nav iespējams un tāpēc arī tas otrais nav vairs atgūstams. Nav iespējams atgriezties, nekas nestāv uz vietas — ne cilvēks pats, ne tas, kas līdzās. Kas paliek pāri — reizēm kāds skumjš grūtsirdības vakars, grūtsirdība, ko jūt katrs, jo paiet viss, un cilvēks ir vienīgā būtne, kas to apzinās un arī apzinās, ka šai apstāklī slēpjas mierinājums, lai gan to īsti nesaprot.

notes

[1] doma! (Angļu.) 38

[2] «fauna diendusa» (franču).

[3] mīlestība no pirmā acu skatiena(franču).64

[4] tad nu gan (franču).

[5] esmu ar mieru (franču).

[6] Veicīgi, veicīgi!(Franču.)

[7] grūtsirdība (franču). —

[8] tie laiki pagājuši (itāļu).

Kovboju filmu personāžs.

Teitoņu niknums (latiņu).

[9] redz, kā (franču).

[10] labvakar (spāņu).

Content

Remarks Ērihs Marija Ēnas paradīzē

PROLOGS

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI .

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

notes